Jangs Viljams Pols

Krustceles

Viljams Pols Jangs. Pasaules bestsellera "Būda" autors

Krustceles

.

SATURS

1.  Tuvojas negaiss………………

2.   Pīšļi pie pīšļiem………………

3.   Reiz sensenos laikos………

4.   Mājas ir tur, kur ir sirds..

5.   Un palika viens vienīgs ..

6.   Kaismīgas sarunas…………

7.  Tu slīdi prom………………….

8.   Kas ir cilvēka dvēsele?….

9.  Tracis baznīcā……………….. i

10.  Divi prāti………………………….

11.  Starptelpa………………………..

12.  Pavedieni samezglojas….

13.  Iekšējais karš…………………..

14.  Aci pret aci………………………

15.  Templis……………………………

16.  Abolkūka…………………………

17.  Aizslēgtās istabas…………..

18.  Ceļu krustojums……………..

19.  Dāvana……………………………

20.                             Tagadn……………. e

Pēcvārds un pateicības……………..

1.    TUVOJAS NEGAISS

Visnožēlojamākie ir tie, kuri pārvērš savus sapņus sudrabā un zeltā.

Halīls Džibrāns

Portlendā, Oregonā, ziema dažu gadu ir gauži neganta, šķaidās ar slapjdraņķi un joņiem spļauj sniegu, negribēdama atdot pavasarim nevienu pašu dienu, pieprasīdama arhaiskas tiesības uz gadalaiku karalienes troni bet patiesībā tie ir veltīgi krāpnieces pūliņi. Šajā gadā bija citādi. Ziema vienkārši nolieca galvu kā piekauta sieva un aizgāja, tērpusies netīri baltās un brūnās skrandās, bez kurnēšanas, bez solījuma atgriezties. Atšķirība starp tās klātbūtni un prombūtni tikpat kā nebija jūtama.

Antonijam Spenseram bija vienalga, kāda ir ziema. To viņš uzlūkoja kā traucēkli, un pavasaris nebija daudz labāks. Ja tas būtu viņa varā, viņš izsvītrotu no kalendāra abus un vēl ari rudens slapjo un lietaino daļu piedevām. Piecus mēnešus garš gads būtu apmēram tas, kas vajadzīgs, visādā ziņā labāks par ieilgušiem nenoteiktības posmiem. Ik pavasari viņš brīnījās, kāpēc ir palicis ziemeļrietumos, tomēr ik gadu

atkal uzdeva sev šo pašu jautājumu. Iespējams, pazīstama vide, pat ja sagādā vilšanos, tomēr sniedz ari zināmu mierinājumu. Doma par reālām pārmaiņām biedēja. Jo dziļāk viņš iestiga savos ieradumos un ikdienas drošībā, jo mazāk sliecās ticēt, ka jebkas cits ir pūliņu vērts vai pat vispār iespējams. Pazīstamā, ierastā dienas gaita, kaut arī reizēm mokoša, vismaz bija paredzama un aprēķināma.

Antonijs atzvila krēslā, pacēla acis no papīriem apkrautā galda un ieskatījās datora ekrānā. Taustiņiem klikšķot, uz tā parādījās pārskats par viņa privātajiem īpašumiem, kuru vidū bija dzīvoklis tepat blakusesošajā namā, viņa galvenā darbavieta, stratēģiski iekārtota Portlendas centrā kaut kur ap vidēji augsta biroju debesskrāpja vidusdaļu, brīvdienu māja piekrastē un otra, lielāka māja Rietumu pakalnos. Viņš vēroja ekrānu un ar labās rokas rādītājpirkstu nemierīgi bungoja sev pa celi. Valdīja tāds klusums, it kā pasaule būtu aizturējusi elpu. Ir daudz veidu, kā būt vienam.

Lai gan ļaudis, kuri tikās ar Toniju biznesa darīšanās vai sabiedriskos pasākumos, iespējams, domāja citādi, patiesībā viņš nebija priecīgas dabas cilvēks. Toties bija apveltīts ar stingru gribu un allaž turēja acis vaļā, lai nepalaistu garām kādu izdevību. Šim nolūkam nereti bija nepieciešama draudzīga tērzēšana, plati smaidi, acu kontakts un sparīga sarokošanās ne jau patiesas sirsnības dēļ, bet gan tāpēc, ka ikvienam potenciāli piederēja informācija, kas varēja lieti noderēt turpmākiem Tonij.ļ panākumiem. Viņa daudzie jautājumi radīja neviltotas intereses iespaidu, modinot citos ne vien pašu svarīguma apziņu, b* "ri savādu tukšuma sajūtu, kas saglabājās vēl ilgi pēc tam. Tonijs bija slavens ar filantropiskiem žestiem, bet līdzcietībai viņa izpratnē bija vērtība tikai kā līdzeklim, ar kura palīdzību sasniegt svarīgākus mērķus. Liekot cilvēkiem just gādību, ar tiem varēja daudz vieglāk manipulēt. Pēc dažiem svārstīgiem mēģinājumiem viņš bija secinājis, ka jebkura nopietnāka draudzība ir slikta investīcija. Ar niecīgu peļņu. Patiesa gādība par cilvēkiem bija apgrūtinoša greznība, kurai viņam neatlika ne laika, ne enerģijas.

Tāpēc panākumus viņš mēroja ar nekustamo īpašumu pārvaldīšanu un attīstīšanu, dažādu biznesa ideju īstenošanu un augošu investīciju portfeli un šajās jomās tika cienīts un bijāts kā nesaudzīgs sarunu vedējs un meistarīgs līgumu slēdzējs. Tonija izpratnē laime bija muļķīgas un pārejošas jūtas, gaistoši tvaiki salīdzinājumā ar potenciālā darījuma smaržu un uzvaras skurbinošo pēcgaršu. Gluži kā vecais Dikensa Skrūdžs viņš ar baudu atņēma pēdējās pašcieņas paliekas apkārtējiem, it sevišķi saviem darbiniekiem, kuri melnās miesās strādāja viņa labā drīzāk aiz bailēm nekā aiz respekta. Pats par sevi saprotams, ka tāds cilvēks nav nedz mīlestības, nedz līdzcietības vērts.

Kad Tonijs smaidīja, viņu gandrīz vai varēja noturēt par pievilcīgu. Gēni bija dāvājuši viņam teju divus metrus garu augumu un biezus matus, kuri pat tagad, vecumā pāri par četrdesmit gadiem, negrasījās kļūt plānāki, kaut gan deniņus bija sācis sudrabot cienīgs sirmums. Tonijam nepārprotami bija anglosakšu izcelsme, taču vaibstus mazliet maigākus darīja kaut kas tumšāks un smalkāks, īpaši skaidri pamanāms tajos retajos brīžos, kad no ierastā lietišķuma viņu izrāva kāda iedoma vai pēkšņi pasprukuši smiekli.

Pēc parastajām mērauklām, viņš bija bagāts, veiksmīgs un iekārojams vecpuisis. Nebūdams vienaldzīgs pret daiļo dzimumu, viņš nodarbojās ar sportu pietiekami, lai varētu konkurēt ar citiem vīriešiem, un atļāvās tikai pavisam nelielu vēderiņu, ko veikli varēja ievilkt uz iekšu. Sievietes nāca un gāja; jo gudrākas viņas bija, jo drīzāk pazuda no Tonija dzīves, un šī pieredze bija laupījusi viņām daļu pašvērtības.

Tonijs bija precējies divas reizes ar vienu un to pašu sievieti. Pirmajā laulībā, kad abiem bija nedaudz pāri par divdesmit gadiem, bija piedzimuši divi bērni dēls un meita, kura tagad bija dusmīga jauna sieviete un dzīvoja Austrumkrastā netālu no mātes. Dēls tas bija cits stāsts. Pirmā laulība bija izjukusi nesamierināmu nesaskaņu dēļ un bija hrestomātisks paraugs aprēķinātai vienaldzībai un cietsirdīgam iejūtības trūkumam. Dažos īsos gados Tonijs bija satriecis drupās Lorijas pašvērtību un pašapziņu.

Nelaime tā, ka viņa bija aizgājusi, nezaudēdama cieņu, tāpēc to nevarēja uzskatīt par īstu uzvaru. Nākamos divus gadus Tonijs pavadīja, vilinādams viņu atpakaļ, sarīkoja krāšņas svinības par godu otrajām kāzām un pēc divām nedēļām atkal nolika viņai priekšā laulības šķiršanas dokumentus. Klīda baumas, ka tie bijuši sagatavoti jau pirms tam, kad abi parakstījuši otrās laulības apliecības. Taču šoreiz Lorija klupa Tonijam virsū ar visu iznerrotas sievietes niknumu, un Tonijs iznīcināja viņu finansiāli, juridiski un psiholoģiski. Šo nu noteikti varēja atzīmēt kā uzvaru. Tā bija bijusi nežēlīga spēle taču spēle tikai viņam.

Cena, ko Tonijs par to samaksāja, bija tas, ka no viņa pilnībā novērsās paša meita. Šis zaudējums gluži kā rēgs mēdza atdzīvoties pārmērīgas viskija devas iespaidā, tomēr nepatīkamo sajūtu drīz izdevās izdeldēt darba un uzvaru rosmē. Savukārt Tonija dēls bija visbūtiskākais iemesls, kura dēļ viņš ķērās pie viskija bezrecepšu zālēm, kas notrulināja atmiņu un nožēlas asās šķautnes un remdēja sāpīgās migrēnas lēkmes, kuras viņam reizumis uzbruka.

Brīvība ir pakāpenisks process un ļaunuma uzvara tieši tāpat. No nelieliem patiesības sagrozījumiem un nenozīmīgas aizbildināšanās ar laiku top ēka, kuras rašanos neviens nebūtu varējis paredzēt. Tas attiecas uz katru Hitleru, uz katru Staļinu un uz katru parastu cilvēku. Iekšējais dvēseles nams ir krāšņs, taču trausls; nodevības un meli, kas iebūvēti tā sienās un pamatos, liek visai celtnei nobīdīties gluži neparedzamos virzienos.

Jebkuras dvēseles, pat Antonija Spensera dvēseles mistērija ir neizmērojami dziļa. Viņš, tāpat kā mēs visi, bija piedzimis dzīvības eksplozijā, iekšējā universā, kas nemitīgi izpletās un ar neiedomājamu simetriju un eleganci radīja pats savas iekšējās Saules sistēmas un galaktikas. Tur sava loma bija pat haosam, un kārtība parādījās tikai kā blakusprodukts. Matērija iesaistījās konkurējošu gravitācijas spēku dejā, un katrs no šiem spēkiem piešķīra šim sajaukumam savu rotāciju, pārvietojot šā kosmiskā valša dalībniekus un liekot tiem pastāvīgi apmainīties ar telpu, laiku un mūziku. Taču tad šajā universā ielauzās sāpes un zaudējums, liekot tā dziļumam zaudēt neizmērojami smalko struktūru un pamazām sabrukt sevī. Arēji par šo sabrukumu liecināja bailes kā pašaizsardzības mehānisms, tāpat arī savtīga godkāre un visu maigo jūtu nocietināšanās. Dzīva sirds no miesas un asinīm pārvērtās akmenī; sīks, sacietējis olis dzīvoja miesas čaulā. Ārējais veidols reiz bija paudis iekšējo brinišķumu un krāšņumu. Tagad tam vajadzēja meklēt ceļu bez atbalsta, tagad tā bija tikai fasāde, kas meklē sirdi, mirstoša zvaigzne, izsalkusi savā tukšumā.

Sāpes, zaudējums un visbeidzot pamestība katrs par sevi ir bargi skolotāji, bet apvienojušies kļūst par gandrīz nepanesamu postu. Tie bija pārvērtuši Tonija eksistenci par ieroci, dodot viņam māku paslēpt vārdos dunčus un uzcelt ap sevi mūrus, kas pasargāja no jebkādas tuvošanās un turēja viņu ieslodzītu drošības ilūzijā, patiesībā padarot izolētu un vientuļu. Tonija dzīvē bija palicis maz patiesas mūzikas, un radošā gara druskas bija tik tikko saklausāmas. Viņa esamības skaņceliņš vairs nebija salīdzināms pat ar trulu lifta melodiju, kas skanēja viņa iepriekšparedzamo biznesa sarunu fonā.

Tie, kas pazina viņu uz ielas, sveicinot pamāja ar galvu, bet asredzīgākie izspļāva savu nicinājumu uz ietves, kad viņš bija pagājis garām. Toties daudzi uzķērās uz viņa āķa, pieglaimīgi lišķi gaidīja viņa nākamo rīkojumu, alkdami sagaidīt kādu atzinības kripatu vai laipnu žestu. Pa šķietamu panākumu pēdām citus dzen ari vēlme nodrošināt savu nozīmību, identitāti un dzīves plānu. Uztvere ir realitāte, pat ja uztvērums ir meli.

Tonijam piederēja dārga māja plašā gruntsgabalā augšējos Rietumu pakalnos, un, ja vien viņš tur nerīkoja viesības ar kādu savtīgu biznesa mērķi, apkurināta tika pavisam neliela mājas daļa. Viņš reti uzkavējās šajā mājā, taču saglabāja to kā pieminekli uzvarai pār sievu. Pirmās laulības šķiršanas prāvā māja tika pietiesāta Lorijai, bet drīz viņa to pārdeva, lai varētu samaksāt augošos rēķinus par otrās laulības šķiršanas procesu. Ar starpnieku palīdzību Tonijs nopirka māju par sviestmaizi un tajā dienā, kad bija parakstīts pirkuma līgums, sarīkoja skaļu izlikšanas pasākumu, kura laikā policisti izveda apjukušo bijušo sievu ārpus gruntsgabala robežām.

Tonijs paliecās uz priekšu, izslēdza datoru, pasniedzās pēc viskija un ar visu krēslu pagriezās tā, lai redzētu cilvēku vārdus, ko bija uzrakstījis u^ baltās tāfeles. Viņš piecēlās, nodzēsa četrus vārdus, vienu pierakstīja klāt un atkrita atpakaļ krēslā, kamēr pirksti atkal rībināja kadenci pa rakstāmgalda virsmu. Šodien viņš bija vēl sliktākā omā nekā parasti. Biznesa pienākumu dēļ bija vajadzējis piedalīties visai nelietderīgā konferencē Bostonā, un sīka krīze personāla vadībā bija likusi viņam atgriezties dienu agrāk, nekā plānots. Bija kaitinoši, ka jānoņemas ar situāciju, ko firmā viegli būtu varējuši atrisināt padotie paši, tomēr šādi Tonijs ieguva labu ieganstu, lai atstātu teju neciešamos Bostonas seminārus un atgrieztos pie tikpat neciešamajām ikdienas problēmām, kuras viņš tomēr spēja kontrolēt labāk.

Taču kaut kas bija mainījies. Tas, kas sācies kā viegls nemiers, nu bija kļuvis par apzinātu balsi. Jau dažas nedēļas Toniju vajāja urdoša sajūta, ka viņš tiek izsekots. Sākumā viņš nosprieda, ka tas ir stresa simptoms, pārpūlēta prāta radīts fantoms. Tomēr šī doma, reiz iesēta, bija kritusi auglīgā augsnē, un sēklas grauds, ko bez pūlēm būtu varējusi aizskalot saprātīga apsvēršana, izlaida saknes, kas drīz lika sevi manīt kā nervoza, pārmērīga modrība, kura atņēma pastāvīgi saspringtajam prātam vēl vairāk enerģijas.

Sīkos ikdienas atgadījumos Tonijs sāka ievērot detaļas, kuras, atsevišķi aplūkotas, diez vai liktu bažīties. Taču visas kopā tās viņa apziņā pārvērtās par brīdinošu kori. Melnais apvidus auto, ko viņš reizumis pamanīja sev sekojam ceļā uz biroju. Degvielas uzpildes stacijas darbinieks, kurš vairākas minūtes aizmirsa atdot viņam kredītkarti, apsardzes dienests, kas ziņoja, ka viņa mājā trīs reizes pārtrūkusi elektrības padeve, kamēr kaimiņu mājās gaisma dega kā degusi, un katrs no šiem pārtraukumiem bija ildzis tieši divdesmit divas minūtes vienā un tajā pašā laikā, trīs dienas pēc kārtas. Tonijs sāka veltīt vairāk uzmanības sīkām pārmaiņām savā ikdienā un pat tam, kā uz viņu skatās citi Stumptown Coffee bārmenis, apsargs pie otrā stāva ieejas un pat viņa paša firmas darbinieki. Viņš pamanīja, kā tie vairās no viņa skatiena un steigšus maina ķermeņa valodu, lai tēlotu, ka ir aizņemti un viņu nemaz neredz.

Piedevām šo dažādo cilvēku reakcijas bija kaitinoši līdzīgas, gluži kā slepeni saskaņotas. Viņiem piederēja noslēpums, kas Tonijam palika nepieejams. Jo vairāk viņš vēroja, jo vairāk pamanīja un sāka vērot vēl cītīgāk. Viņam allaž bija piemitusi neliela vajāšanas mānija, taču tagad tā pārauga pastāvīgā sazvērestību meklēšanā, un Tonijs dzīvoja pastāvīgās bažās un sasprindzinājumā.

Līdzās viņa privātajam birojam atradās arī guļamistaba, virtuve un vannas istaba, un šā biroja adresi nezināja pat viņa personiskais advokāts. Šis patvērums upes krastā pie Makadama avēnijas bija paredzēts tādām reizēm, kad viņam vienkārši gribējās nozust uz dažām stundām vai pavadīt nakti tur, kur viņš nevienam nav sasniedzams.

Tonijam piederēja ari pats nams, kurā atradās šis slepenais miteklis, taču formālās īpašuma tiesības viņš jau pirms vairākiem gadiem bija nodevis kādai pastkastītes firmai. Viņš bija licis pārbūvēt daļu pagrabstāva un aprīkot to ar vismodernākajām video novērošanas un signalizācijas iekārtām. Šīs telpas nebija redzējis neviens, izņemot amatniekus, kuri bija nolīgti caur starpniekiem. Tās neparādījās pat nama plānos un būvatļaujās, pateicoties būvnieku piekukuļošanai un dāsnajiem ziedojumiem, ko bija saņēmušas vietējās pārvaldes struktūras. Nelietotā slotu kambarī atradās kaut kas līdzīgs aprūsējušam telekomunikāciju sadales skapim. Ja uz tā tastatūras sastādīja pareizo ciparu kombināciju, siena aizslīdēja sānis, atsedzot ugunsdrošas tērauda durvis, modernu videokameru un ieejas koda paneli.

Šis patvērums bija apgādāts ar visu nepieciešamo, ari ar atsevišķu, no pārējā nama neatkarīgu elektrības un interneta pieslēgumu. Ja drošības iekārtas reģistrētu mēģinājumu atrast šo adresi, tad nekavējoties noslēgtu visu sistēmu, līdz tā tiktu atiestatīta, izmantojot jaunu, automātiski ģenerētu kodu. To bija iespējams izdarīt tikai divās vietās: firmas birojā pie Tonija rakstāmgalda vai pašā slepenajā patvērumā. Pirms ieiešanas tajā viņš, kā ieradis, izslēdza mobilo telefonu un izņēma no tā SIM karti un akumulatoru. Šeit viņa rīcībā bija nereģistrēta fiksētā telefona līnija, ko varēja aktivizēt, ja rastos tāda nepieciešamība.

Šajās telpās neredzēja nekādas ārišķības. Visa iekārta bija vienkārša, gandrīz spartiska. Tonijs zināja, ka šo vietu nekad neredzēs neviens cits, tāpēc viss, kas atradās šajās telpās, viņam kaut ko nozīmēja personiski. Plaukti pie sienām bija pilni ar grāmatām, daudzas viņš nemaz nebija atvēris, taču tās bija piederējušas viņa tēvam. Citas, it sevišķi klasiku, māte bija lasījusi priekšā viņiem ar brāli. Starp tām bija bērnības mīļākās grāmatas K. S. Lūisa un

Džordža Makdonalda darbi. Redzamā vietā tikai Tonija acīm atradās Oskara Vailda "Doriana Greja ģīmetne". Vienā plaukta galā blīvējās vesels lēvenis grāmatu par biznesu un menedžmentu, nolasītas, ar iezīmētām lapām, viņa padomdevēju arsenāls. Šur tur pie sienām karājās pa kādam Ešera un Dūlitlas darbam, stūrī bija novietots vecs gramofons. Tonijam piederēja vinila skaņuplašu kolekcija, un skrāpējumu švīkas bija kā mierinošs atgādinājums par sen pagājušiem laikiem.

Šajā slepenajā birojā viņš glabāja arī sevišķi svarīgas lietas un dokumentus: līgumus, īpašuma tiesību aktus un, galvenais, savu oficiālo testamentu. To viņš bieži pārskatīja un mainīja, pievienodams vai svītrodams cilvēkus, kuri parādījās viņa dzīvē un kuru rīcība viņu vai nu sadusmoja, vai iepriecināja. Viņš iztēlojās mantojuma vai mantojuma trūkuma iespaidu uz tiem, kuri metīs aci uz viņa bagātību, tiklīdz viņš būs pievienojies "dārgo aizgājēju" rindām.

Tonija personiskajam advokātam, atšķirībā no firmas juriskonsulta, bija atslēga, ar kuru varēja atvērt seifu Wells Fargo bankas galvenajā filiālē pilsētas centrā. Pieeju seifam dotu vienīgi Tonija miršanas apliecība. Seifā glabājās instrukcijas par privātā dzīvokļa un biroja atrašanās vietu, par to, kā tur iekļūt un kur atrast kodus slepenajam seifam, paslēptam nama pamatos. Bankai bija pieprasīts nekavējoties dot ziņu Tonijam, ja kādreiz kāds mēģinātu piekļūt tās seifam bez notāra apstiprinātas miršanas apliecības, un Tonijs bija brīdinājis arī advokātu: ja tas kādreiz notiktu, tūdaļ izbeigtos ne vien abu attiecības, bet arī dāsnie honorāri, ko advokāts precīzi saņēma katra mēneša pirmajā darbdienā.

Acu apmānīšanai Tonijs glabāja vecāku testamenta variantu sava firmas biroja seifā. Biznesa vajadzību dēļ tam varēja piekļūt daži viņa partneri un kolēģi. Tonijs klusībā cerēja, ka vienu otru pieveiks ziņkārība, iztēlojās viņu sākotnējo prieku pēc testamenta satura uzzināšanas un atskurbinošo iespaidu, kādu radīs īstā testamenta nolasīšana.

Bija vispārzināms, ka Tonijam pieder ari nams blakus tam, kurā atradās viņa slepenais patvērums. Abi nami bija līdzīgi ar veikaliem pirmajā stāvā un ar dzīvokļiem augšējos. Tiem abiem bija kopīga pazemes autostāvvieta ar stratēģiski izvietotām videokamerām, kas šķita nosedzam visu stāvvietas teritoriju, bet īstenībā atstāja tādu kā neredzamu koridoru. Pa to Tonijs ātri un nemanīti varēja nokļūt savā slepenajā mītnē.

Lai aizbildinātu regulāro ierašanos šajā pilsētas daļā, viņš iegādājās dzīvokli ar divām guļamistabām otrajā stāvā tajā namā, kas atradās kaimiņos viņa slepenajam birojam. Dzīvoklis bija plašs un grezni iekārtots ideāla fasāde -, un tajā viņš pavadīja vairāk nakšu nekā savā Rietumu pakalnu īpašumā vai krastmalas mājā pie Dīpo līča.

Tonijs bija precīzi izmērījis laiku, kas vajadzīgs, lai no dzīvokļa caur pazemes garāžu nokļūtu līdz slepenajai mītnei, un zināja, ka var to sasniegt nepilnās trijās minūtēs. Šīs izolētās un pasargātās mītnes drošībā viņu ar ārpasauli savienoja videokameras, izvietotas visos privātajos īpašumos un firmas birojā. Iespaidīgais elektroniskais aprīkojums kalpoja paša drošībai, bez kāda cita izdevīguma. Taču slēptu kameru nebija nedz guļamistabās, nedz vannas istabās, jo Tonijs zināja, ka reizumis tās izmantos arī viņa viesi. Jā, viņam pietika nepatīkamu īpašību, bet lūriķis viņš nebija.

Ikviens, kurš redzētu viņa mašīnu iebraucam pazemes garāžā, vienkārši un parasti arī pareizi nospriestu, ka viņš ieradies, lai pārnakšņotu savā dzīvoklī. Viņš bija kļuvis par ikdienas rutīnas sastāvdaļu, iekusis fona trokšņos, viņa klātbūtne vai prombūtne neraidīja nekādu signālu, nepiesaistīja uzmanību, un tieši to viņš arī vēlējās. Tomēr pēdējā laikā Tonijs jutās tik nervozs, ka izturējās piesardzīgāk nekā citkārt. Viņš nedaudz mainīja ierasto kārtību, lai varētu pamanīt iespējamu sekotāju, reizē neradot aizdomas apkārtējos.

Taču viņš nekādi nespēja izprast, kādēļ lai kāds viņam sekotu, ar kādiem motīviem un nodomiem. Viņš bija nodedzinājis aiz sevis tiltus, vismaz vairumu tiltu, un sprieda, ka atbildes meklējamas tieši tur. Tas noteikti ir naudas dēļ, viņš nodomāja. Vai tad viss nenotika naudas dēļ? Varbūt vainīga bijusī sieva? Varbūt partneri gatavojās atņemt Tonijam viņa daļu vai varbūt kāds konkurents? Tonijs pavadīja stundas un dienas, pētīdams visu agrāko un tagadējo transakciju finansiālās detaļas, uzņēmumu apvienošanas papīrus un pirkuma līgumus, meklēdams kādu nesakritību, bet neatrada neko. Tad viņš iedziļinājās daudzo holdingkompāniju operāciju procesos, atkal meklēdams… ko gan? Kaut ko neparastu, kādu mājienu vai pavedienu, kas izskaidrotu notiekošo? Viņš tiešām uzgāja dažas dīvainības, taču, tiklīdz neuzkrītoši ieminējās par tām saviem partneriem, tās tika vai nu steigšus izlabotas, vai izskaidrotas tādā veidā, kas atbilda viņa paša ieviestajām standarta procedūrām.

Pat ekonomikas krīzes laikā viņa bizness palika stabils. Tonijs pats bija pārliecinājis partnerus par spēcīgas likvīdo līdzekļu bāzes nepieciešamību, un tagad viņi piesardzīgi pirka īpašumus, ieguldīja kapitālu uzņēmumos, kas guva drošu peļņu no vērtspapīriem, un tādējādi palika neatkarīgi no bankām, kuras savas drošības labad skopojās ar kredītiem. Patlaban Tonijs bija firmas varonis, taču tas nedeva sirdsmieru. Bija skaidrs, ka jebkura atelpa būs īsa un jebkuras sekmes tikai pacels sasniegumu latiņu vēl augstāk. Tas bija gaužām nogurdinošs dzīvesveids, taču citiem, vieglākiem veidiem viņš pretojās kā bezatbildīgiem un dīkiem.

Firmā Tonijs pavadīja arvien mazāk laika. Un neviens arī neilgojās atrasties viņa tuvumā. Augošās paranojas dēļ viņš aizsvilās vēl ātrāk nekā parasti un noskaitās par vissīkākajām

i kļūmēm. Pat partneri deva priekšroku tam, lai viņš strādā mājās, un, kad viņa birojā nedega gaisma, visi atviegloti uzelpoja un ķērās pie darba čaklāk, radošāk un koncentrētāk. Lūk, tik paralizējoša vara piemīt mikromenedžmentam stratēģijai, kuru Tonijs īstenoja ar lielu lepnumu.

Taču tieši šajā starplaikā, šajā īsajā atelpas brīdī negribētas un negaidītas bija iznirušas bailes, sajūta, ka viņš kļuvis par mērķi kādam vai kaut kam, kas nemitīgi pievērš viņam slepenu, nepatīkamu uzmanību. Piedevām atsākās mokošās galvassāpes. Par migrēnas tuvošanos parasti vēstīja redzes un valodas traucējumi, izruna kļuva neskaidra, un viņš tikai ar mokām spēja pabeigt teikumus. Tas viss brīdināja, ka galvaskausā aiz labās acs tūdaļ ietrieksies neredzams iesms. Jutīgs pret gaismu un skaņām, Tonijs brīdināja privātsekretāri, iekams patvērās dzīvokļa mijkrēslī. Bruņojies ar pretsāpju līdzekļiem un balto troksni, viņš gulēja tik ilgi, līdz sāpes juta tikai tad, ja smējās vai purināja galvu. Viņš iestāstīja sev, ka viskijs veicina atlabšanu, bet patiesībā meklēja jebkādu ieganstu, lai ielietu vēl vienu glāzi.

Kāpēc tieši tagad? Vairākus mēnešus nevienas migrēnas lēkmes bet tagad tās piemeklēja viņu gandrīz ik nedēļu. Tonijs sāka pievērst sevišķu uzmanību ēdienam un dzērienam, bažīdamies, ka varbūt kāds mēģina slepus iedot viņam indi. Nogurums kļuva arvien lielāks, nelīdzēja pat recepšu zāļu izraisītais miegs. Pēdīgi Tonijs pieteicās pie sava ārsta uz vispārēju izmeklēšanu, taču neieradās uz to, jo bija spiests piedalīties neplānotā apspriedē par svarīgu nekustamā īpašuma iegādi, ar kuru bija radušās problēmas. Viņš atlika izmeklēšanu par divām nedēļām.

Kad ikdienas kārtība pēkšņi tiek apdraudēta, cilvēks sāk domāt par savu dzīvi kā par vienotu veselumu un apsver, kurš viņam ir svarīgs un kāpēc. Kopumā Tonijs nebūt nejutās neapmierināts ar savu dzīvi. Viņš bija turīgs, turīgāks par vairumu citu, un tas bija vērā ņemams sasniegums bērnam, kurš, sistēmas pievilts, dzīvojis svešās audžu ģimenēs un sen mitējies par to raudāt. Viņš bija pieļāvis kļūdas un darījis pāri cilvēkiem bet kurš tad ir bez tāda grēka? Viņš bija viens, taču lielākoties tas atbilda viņa vēlmēm. Viņam piederēja māja Rietumu pakalnos, miteklis pie Dīpo līča, dzīvoklis pie Vilametas upes, ienesīgas investīcijas un brīvība darīt gandrīz visu, kas tīk. Viņš bija viens, taču lielākoties tas atbilda viņa vēlmēm… Viņš bija sasniedzis visus mērķus, ko reiz nospraudis, vismaz visus reālistiskos mērķus, un tagad, pāri par četrdesmit gadu vecs, dzīvoja ar kremtošu tukšuma sajūtu un lāgiem mocījās nožēlā. To viņš žigli nobēdzināja kaut kur dziļumā, neredzamajā pagrabā, ko cilvēki rada, lai pasargātos no sevis pašiem. Jā, viņš bija viens, taču lielākoties tas atbilda viņa vēlmēm. Lielākoties…

Atlidojis no Bostonas uz Portlendu, Tonijs bija aizbraucis taisnā ceļā uz savu firmu un uzsācis sevišķi niknu strīdu ar diviem saviem partneriem. Un tieši tad viņam prātā bija ienākusi doma sastādīt to cilvēku sarakstu, kuriem viņš uzticas. Iekļaut šajā sarakstā nevis tos, par kuriem viņš teiktu, ka tiem uzticas, bet gan tos, kuriem uzticas patiešām. Tos, kuriem būtu ar mieru izpaust noslēpumus, ar kuriem dalītos sapņos, kuriem nebaidītos atklāt savas vājības. Šā iemesla dēļ Tonijs bija ieslēdzies slepenajā birojā, nolicis pa rokai balto tāfeli un viskiju un sācis pierakstīt un dzēst vārdus. Saraksts nebija garš, sākumā tajā ietilpa biznesa partneri, daži firmas darbinieki, viens vai divi paziņas ārpus darba un pāris cilvēku, ar kuriem viņš bija iepazinies privātos klubos vai ceļojumos. Tomēr, veselu stundu grimis pārdomās, viņš saīsināja sarakstu līdz sešiem vārdiem. Atzvila krēslā un nogrozīja galvu. Pasākums bija izrādījies bezjēdzīgs. Vienīgie cilvēki, kuriem viņš patiesi uzticējās, visi bija miruši. Tikai par pašu pēdējo vārdu sarakstā viņš vēl nebija gluži drošs.

Sešu vārdu galvgalī atradās Tonija tēvs un it sevišķi māte. Ar prātu Tonijs apzinājās, ka lielu daļu atmiņu par vecākiem ir idealizējis laiks un trauma, bet viņu sliktās īpašības ir izdeldējusi sāpīgā ilgošanās. Kā dārgumu viņš glabāja izbalējušo fotogrāfiju pēdējo, kas bija tapusi pirms tam, kad kāds pusaudzis ceļā uz ballīti bija zaudējis kontroli pār mašīnas stūri un satriecis dzīves laimi drupās. Atvēris seifu, Tonijs izņēma fotogrāfiju. Tagad tā bija laminēta, tomēr viņš centās izgludināt burzījumu rievas, it kā šie glāsti spētu sasniegt vecākus. Tēvs bija pierunājis kādu svešinieku nofotografēt viņus pie tagad vairs neeksistējošās Farela saldējuma kafejnīcas, un tēvam priekšā stāvēja Tonijs izstīdzējis vienpadsmitgadīgs puika kopā ar septiņgadīgo brāļuku Džeikobu. Viņi par kaut ko smējās, māte bija atgāzusi galvu, skaistie vaibsti staroja šā mirkļa priekā, tēvs greizi smaidīja, cik vien labi mācēdams. Ar šo greizo smaidu pietika. Tonijs to skaidri atcerējās. Tēvs, inženieris, reti izrādīja jūtas, tomēr šis smaids mēdza negaidīti iezagties lūpās un tāpēc gandrīz vai nozīmēja vairāk par citiem smaidiem, jo nebija tik viegli izvilināms. Tonijs bija pūlējies atcerēties, par ko viņi visi smējušies, stundām ilgi skatījies fotogrāfijā ar šo jautājumu prātā, it kā fotogrāfija varētu izpaust noslēpumu, tomēr, lai kā viņš centās, atmiņas palika neaizsniedzamas, mocīja un tracināja.

Nākamā viņa sarakstā bija māte Terēza, tūdaļ aiz viņas Mahatma Gandijs un Mārtiņš Luters Kings. Visi diženi, visi idealizēti, katrs ļoti cilvēcīgs, trausls, brīnišķīgs un tagad jau miris. Tonijs paņēma nelielu bloknotu, pierakstīja šos vārdus, izplēsa lapu un sāka spēlēties, grozīdams to starp labās rokas rādītājpirkstu un īkšķi. Kāpēc viņš uzrakstījis šo cilvēku vārdus? Šis pēdējais saraksts bija tapis gandrīz nedomājot un, iespējams, patiesīgi atspoguļoja kādu ļoti dziļu un varbūt reālu avotu, varbūt pat ilgas. Tonijs ienīda šo vārdu, tomēr savā ziņā arī mīlēja to. Ārēji tas šķita vājš, taču tam piemita nesatricināma spēja saglabāties, tas bija pārdzīvojis vairumu citu lietu, kas viņa dzīvē nākušas un gājušas. Šīs trīs ikoniskās personas kopā ar beidzamo vārdu sarakstā simbolizēja kaut ko lielāku par Toniju pašu, kādu nojausmu par dziesmu, kas nekad nav dziedāta, bet joprojām sauc, viņa iespēju kļūt par kādu, par ko viņš nav kļuvis, kādu aicinājumu, piederības izjūtu, maigu ilgošanos.

Pēdējais vārds sarakstā bija visgrūtākais un reizē visvieglākais: Jēzus. Jēzus, Betlēmes dāvana pasaulei, namdaris, kura veidolā Dievs itin kā ienācis cilvēku vidū, Jēzus, kurš varbūt nemaz nav miris, ja tic reliģiskajām baumām. Tonijs zināja, kāpēc sarakstā ir Jēzus. Šis vārds meta tiltu uz visspilgtākajām atmiņām, kādas viņam bija par māti. Māte mīlēja šo galdnieku un visu, kas ar viņu saistīts. Protams, arī tēvs mīlēja Jēzu, taču ne tā kā māte. Pēdējā mātes dāvana glabājās Tonija seifā, pamatos namam, kurā atradās viņa slepenais mājoklis, un bija vislielākais dārgums, kas viņam piederēja.

Nepilnas divas dienas pirms tam, kad vecāki tika varmācīgi izrauti no Tonija dzīves, māte neizskaidrojamā kārtā bija atnākusi uz viņa guļamistabu. Šīs atmiņas bija kā iegravētas viņa dvēselē. Viņam bija vienpadsmit gadu, viņš patlaban pildīja mājasdarbus, kad māte pēkšņi nostājās durvīs, atbalstījās pret stenderi, meitenīgi trausla savā puķainajā priekšautā, uz vaiga vīdēja miltu švīka, tur viņa bija atglaudusi matus, izsprukušus no lentes, ar ko tie bija atsieti. Šo miltu dēļ Tonijs saprata, ka viņa raudājusi, jo asaras bija atstājušas tajos līkloču sliedi.

"Mammu, kas tev kaiš? Kas noticis?" viņš jautāja, pieceldamies no galda.

"Ak," viņa izsaucās, slaucīdama seju ar plaukstas virspusi, "nekas, nekas. Tu taču mani pazīsti, dažreiz es sāku domāt par visu to, par ko jūtos tik ļoti pateicīga, piemēram, par tevi un tavu brāli, un tas mani dziļi saviļņo." Viņa mirkli i

klusēja. "Nezinu, kāpēc, mīlulīt, bet es domāju par to, kā tu esi izaudzis, pēc pāris gadiem jau būsi liels puisis, pēc tam aizbrauksi uz koledžu, pēc tam apprecēsies, un vai tu zini, ko es jutu, domādama par to visu?" Viņa atkal ieturēja pauzi. "Es jutu prieku. It kā sirds grasītos izlēkt no krūtīm. Tonij, es esmu tik pateicīga Dievam par tevi. Tāpēc nolēmu pagatavot tavu iemīļoto saldo ēdienu kazeņu kūku un karameļu cepumus. Bet, kamēr es tā stāvēju un skatījos pa logu uz visu, kas mums dots, uz visām balvām, un īpaši domāju par jums ar Džeiku, man pēkšņi sagribējās tev kaut ko iedāvināt kaut ko tādu, kas man sevišķi dārgs."

Tikai tagad Tonijs ievēroja, ka māte kaut ko slēpj saujā. Lai kas tas būtu, tam pietika vietas šīs mazās sievietes dūrītē. Tonijs jau bija izaudzis garāks par viņu. Māte izstiepa roku un lēnām atvēra sauju. Delnā saritinājusies gulēja miltiem apbiruši ķēdīte ar zelta krustiņu galā, trausla un sievišķīga.

"Ņem. Gribu, lai tā pieder tev. To man iedāvināja tava vecmāmiņa, bet vecmāmiņai viņas māte. Biju domājusi reiz dāvināt to meitai, bet diez vai tam būs lemts notikt, un es nezinu, kāpēc, bet, kamēr domāju un lūdzos par tevi, man pēkšņi šķita, ka šodien ir īstā diena, kad to tev dāvināt."

Tonijs nezināja, ko citu lai dara, tāpēc sniedza pretī plaukstu, ļaudams, lai māte ieliek tajā smalki vīto ķēdīti, rotātu ar mazo zelta krustiņu.

"Vēlos, lai reiz tu uzdāvini to sievietei, kuru mīli, un pastāsti viņai, no kurienes tā nākusi." Tagad pār mātes vaigiem ritēja asaras.

"Bet, mammu, tu pati varēsi viņai to uzdāvināt."

"Nē, Antonij, to es jūtu skaidri. īsti nesaprotu, kāpēc, taču dāvināsi tu, nevis es. Tikai nepārproti, es būšu klāt, taču tāpat, kā mana māte atdeva to man, lai es dāvinātu to tālāk, arī es tagad dodu to tev, lai tālāk dāvini tu."

"Bet kā es zināšu…"

"Zināsi," māte viņu pārtrauca. "Tici man, zināsi!" Viņa pieglauda Toniju sev klāt un ilgi turēja apskautu, nebēdādama par to, ka notrieps viņu ar miltiem. Ari Tonijam tas nerūpēja. Viņš nenieka nebija sapratis, tomēr apzinājās, ka tas ir svarīgi.

"Turies pie Jēzus, Antonij. Tu nekad nevari kļūdīties, turēdamies pie Jēzus. Un ielāgo," māte sacīja, soli atkāpusies un skatīdamās dēlam acīs. "Jēzus nekad nepametīs tevi."

Pēc divām dienām viņa bija mirusi, viņu bija iznīcinājusi egoistiskā izvēle, ko izdarījis zēns, tikai mazliet vecāks par Toniju. Tagad ķēdīte joprojām glabājās Tonija seifā. Viņš nebija to atdāvinājis. Vai māte tiešām bija paredzējusi? Viņš nereti prātoja, vai tā bijusi nojausma, varbūt Dieva brīdinājums vai žests, domāts tam, lai Tonijam paliktu kāda piemiņa. Mātes zaudējums bija izpostījis Tonija dzīvi, licis viņam iet pa tādu ceļu, kurš bija padarījis viņu tādu, kāds viņš bija tagad stiprs, sīksts un spējīgs izturēt to, kas salauž citus. Tomēr gadījās zibsnīgi, netverami mirkļi, kad maigās ilgas ielavījās viņa cietajā čaulā un dziedāja vai sāka dziedāt, bet viņš žigli apklusināja šādu mūziku.

Vai Jēzus vēl arvien bija viņam līdzās? Tonijs to nezināja, taču domāja, ka drīzāk ne. Viņš vairs pārāk nelīdzinājās mātei, bet tieši viņas dēļ bija lasījis Bībeli un citas viņas iemīļotās grāmatas, cenzdamies atrast Lūisa, Makdonalda, Viljamsa un Tolkīna lappusēs kādu viņas klātesamības dvesmu. Uz neilgu laiku viņš savā vidusskolā pat pievienojās "Jaunās dzīves" grupai, kur mēģināja uzzināt kaut ko vairāk par Jēzu, taču audžuģimeņu sistēma, kurā pēdīgi nonāca viņi abi ar brāli, svaidīja viņus no vienām mājām uz citām, no vienas skolas uz citu, un, kad ikviena sasveicināšanās jau nes sevī gaidāmās atvadas, draudzība un dalība interešu grupās sāk sagādāt sāpes. Tonijs juta, ka Jēzus ir atvadījies no viņa tāpat kā visi pārējie.

Tāpēc tas, ka Jēzus palicis sarakstā, bija zināms pārsteigums. Tonijs jau gadiem ilgi nebija domājis par Jēzu. i

Koledžā uz laiku bija atsācis savus meklējumus, taču pēc viena sarunu un studiju semestra vienkārši ierindojis Jēzu dižo mirušo skolotāju sarakstā.

Un tomēr Tonijs saprata, kāpēc māte tā mīlējusi Jēzu. Vai tad Jēzum piemita kaut kas tāds, kas varēja nepatikt? īsts vīrietis, taču labs pret bērniem, laipns pret tiem, kas nepieņemami reliģijai un kultūrai, pilns līdzcietības, kas iedvesmoja arī citus, cilvēks, kurš meta izaicinājumu status quo un tomēr mīlēja tos, kurus izaicināja. Viņam piemita visas tās īpašības, kuras Tonijs dažreiz vēlējās ari sev, apzinādamies, ka viņam to nav. Varbūt Jēzus bija paraugs tam, kā dzīvē pāraugt pašam sevi taču Tonijam jau bija par vēlu mainīties. Jo vecāks viņš kļuva, jo tālāka šķita doma par pārvēršanos.

Turklāt viņš nekādi netika gudrs par Dievu, sevišķi saistībā ar Jēzu. Tonijs jau sen bija nospriedis: ja Dievs tiešām ir, tad viņš vai viņa ir kāds vai kaut kas briesmīgs un ļaunprātīgs, untumains un neuzticams, labākajā gadījumā kāds aukstas, tumšas matērijas veids, bezpersonisks un vienaldzīgs, bet sliktākajā gadījumā briesmonis, kam prieku sagādā bērnu siržu salaušana.

"Tas viss ir tikai vēlmju domāšana," Tonijs nomurmināja, sašutis saņurcīja papīra lapiņu un pār istabu ielidināja to papīrgrozā. Dzīviem cilvēkiem nevar uzticēties. Viņš paņēma jaunu pudeli Balvenie Portwood viskija, ielēja glāzē trīskāršu devu, atkal pievērsās datoram un ieslēdza to.

Uz ekrāna atvēris oficiālo testamentu, viņš visu nākamo stundu pauda savas aizdomas un antipātijas, veikdams pamatīgus labojumus, visbeidzot izdrukāja jauno variantu, ko parakstīja, datēja, kopā ar veco iemeta citu dokumentu kaudzē, kas atradās seifā, aizslēdza to, noregulēja signalizāciju un nodzēsa lampas uz rakstāmgalda. Sēdēdams tumsā un domādams par savu dzīvi un par to, kurš gan varētu viņu vajāt, Tonijs nenojauta, ka dzer pēdējo viskija glāzi savā mūžā.

2 .PĪŠĻI PIE PĪŠĻIEM

Ir neizprotams Dieva cels, kā brīnumus viņš dara.

Pa jūras virsu staigā viņš, pār vētrām viņam vara.

Viljams Kūpers

Rīts atriebīgi ielauzās iekšā pa Tonija logu, kam nebija aizvilkti aizkari. Spožā saules gaisma apvienojumā ar viskija sekām radīja plosošas galvassāpes, un tāda rīta migrēna parasti draudēja izpostīt visu dienu. Taču šoreiz bija citādi. Tonijs ne tikai nespēja atcerēties, kā atgriezies savā dzīvoklī, bet ari cieta no tādām sāpēm, kādas savu mūžu nebija pieredzējis. Varbūt skausts un pleci bija tik stīvi tāpēc, ka viņš bez atmaņas iekritis dīvānā un tā arī palicis guļam, taču tāda caururbjoša pulsēšana vēl nebija piedzīvota it kā galvā trakotu pērkona negaiss. Kaut kas ārkārtīgi dīvains!

Spējš nelabums lika steigties uz tualeti, taču Tonijs nepaguva tikt līdz turienei, kad ar vēmiena šalti ārā spruka viss, kas palicis kuņģī kopš vakara. Šī piepūle vēl saasināja mokošās sāpes. Tonijam uzbruka saltas bailes, ilgi valdītas ar tīru gribasspēku. Tagad tās pārrāva savas važas kā zvērs, kas pārtiek no augošas nedrošības. Gnīdamies pret stindzinošajām i šausmām, viņš izstreipuļoja ārā pa dzīvokļa durvīm, cieši piespiedis plaukstas pie deniņiem, it kā šādi varētu pasargāt galvu no eksplodēšanas. Atbalstījies pret vestibila sienu, viņš drudžaini meklēja savu allaž klātesošo viedtālruni. Izmisīgi izkratot kabatas, neatradās nekas cits kā vien mašīnas atslēgas, un Toniju pēkšņi un bezcerīgi pārņēma baismīgs tukšums, it kā būtu zuduši visi sakari ar pasauli. Viņa glābējs, kurš spēja elektroniski sagādāt visu, kas vajadzīgs tūlīt un pārejoši, bija pazudis.

Prātā iešāvās doma, ka mobilais telefons varētu būt mēteļa kabatā, un mēteli viņš parasti pakarināja uz virtuves krēsla atzveltnes taču dzīvokļa durvis bija automātiski aizslēgušās viņam aiz muguras. Viena acs lāgā neredzēja, tāpēc viņš piemiedza otru, skatījās uz miglainajiem paneļa taustiņiem un pūlējās atcerēties kodu, kas ļautu atgriezties dzīvoklī, taču cipari saplūda kopā un neviens no tiem nebija apjēdzams. Tonijs aizvēra acis un centās koncentrēties, sirds neganti auļoja, galva dega kā ugunī, izmisums auga augumā. Uznāca neapvaldāms raudiens, saniknodams viņu, un panikas uzplūdā viņš lādēdamies sāka uz labu laimi spiest taustiņus, neprātīgi cerēdams uz brīnumu. Melns vilnis nospieda viņu uz ceļiem, un viņš atsitās ar galvu pret durvīm. Tas pastiprināja sāpes. Piere bija pārsista pret durvju stenderes šķautni, un no brūces pār seju sāka plūst asinis.

Tonija apstulbums un mokas pieņēmās spēkā, līdz viņš pilnībā zaudēja sajēgu, stingi blenza uz nepazīstamu elektronisku paneli un rokā turēja nepazīstamu atslēgu saišķi. Varbūt kaut kur tuvumā atradās viņa automašīna? Grīļīgi šķērsojis īso gaiteni, viņš klupšus nostreipuļoja lejā pa kāpnēm, ko sedza paklājs, un izgāja pazemes garāžā. Ko tālāk? Viņš nospieda visas pogas uz mazās pults un tika atalgots: pelēks limuzīns nepilnu desmit metru attālumā nomirkšķināja savas ugunis. Jauns tumsas uzbangojums nogāza Toniju no kājām, viņš atkal saļima zemē, bet tūdaļ uz visām četrām sāka drudžaini rāpot uz mašīnas pusi, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība. Pēdīgi ticis līdz bagāžniekam, viņš pieturēdamies uzslējās kājās, brīdi stāvēja, pasaulei griežoties virpulī, tad pakrita atkal, un šoreiz viņu aprija veldzējoša tumsa. Pazuda viss, kas bija darījis sāpes un izmisīgi pieprasījis viņa uzmanību.

Ja kāds būtu redzējis viņu krītam bet redzējis nebija neviens -, tad varētu salīdzināt to ar kartupeļu maisu, kas izsviests no braucošas kravasmašīnas. Tonijs bija saļimis ļenganā kaudzē, it kā miesā nebūtu neviena kaula, gluži kā nedzīvs priekšmets, kas nepretojas gravitācijas spēkam. Pakausis triecās pret bagāžnieka vāku, un inerce nosvieda viņu uz betona grīdas, pret kuru ar šķebinošu būkšķi galva atsitās otru reizi. Asinis tagad tecēja ne vien no pušumiem pierē un sejā, bet arī no kreisās auss. Gandrīz desmit minūtes Tonijs tā nogulēja nespodri apgaismotajā pazemes garāžā, līdz pār viņa kāju paklupa kāda sieviete, kura steidzās garām, somiņā meklēdama mašīnas atslēgas. Viņas kliedziens atbalsojās no betona sienām. Neviens to nedzirdēja. Drebēdama pie visām miesām, viņa uzgrieza numuru 911.

Glābšanas dienesta dispečere, sēdēdama pie monitoru rindas, pieņēma šo zvanu pulksten 8.41 no rīta. "Deviņi viens viens. No kurienes jūs zvanāt?"

"Ak Dievs! Viņš ir vienās asinīs! Man liekas, viņš ir beigts…" Sieviete bija histērijā, uz šoka robežas.

Dispečere, apmācīta pareizi rīkoties tamlīdzīgos gadījumos, centās panākt, lai zvanītāja runā lēnāk. "Kundze, lūdzu, nomierinieties. Pasakiet, kur jūs atrodaties, lai varu nosūtīt palīdzību." Klausīdamās viņa pieslēdzās citai līnijai un brīdināja Portlendas glābšanas dienestu par negadījumu, kurā apdraudēta cilvēka dzīvība. Žigli piereģistrēja informāciju un attiecīgos kodus, reizē uzņemdama sakarus ar dienestiem, uz kuriem tas attiecās. "Kundze, vai varat man pateikt, ko jūs redzat?" Saņēmusi atbildi, viņa pieslēdzās pārējiem savienojumiem un ātri nobēra: "10. komanda. M 333, kods 3, UN3 Makadama avēnijas dienvidrietumos pie krustojuma ar Ričardsonkortu, uz ziemeļiem no US Bank, pazemes garāžas pirmajā līmeni zem Vestonmenoras nama, upes pusē."

"Mediķi 333, sapratu, izbraucam," austiņās atskanēja atbilde.

"Tā, kundze, nomierinieties un elpojiet dziļi. Jūs redzat vīrieti, kurš šķiet zaudējis samaņu un asiņo… Palīdzība jau ir ceļā un būs klāt pēc pāris minūtēm. Palieciet turpat un gaidiet viņus ierodamies… Jā, pareizi… Es palikšu pie telefona, līdz atbrauks glābēji. Jūs esat rīkojusies pilnīgi pareizi! Viņi ir ceļā, tūdaļ būs klāt."

Portlendas glābēju brigāde pirmā ieradās notikuma vietā, ātri novērtēja Tonija stāvokli un uzsāka medicīniskās procedūras, lai to stabilizētu, kamēr viens no glābējiem mierināja un izvaicāja satricināto liecinieci. Jau pēc dažām minūtēm atbrauca arī ātrā palīdzība.

"Tā, kas mums te ir? Ko es varu darīt?" jautāja viens no paramediķiem.

"Vīrietis vecumā pāri par četrdesmit. Tā tur dāma atrada viņu guļam zemē pie automašīnas. Viņš ir vēmis un ož pēc alkohola. Galvā plaša brūce, sejā sīkākas brūces, nav komunicējams. Manuāli pārbaudījām mugurkaulu un pieslēdzām viņu pie elpināšanas aparāta."

"Un mērījumi?"

"Asinsspiediens 260 uz 140. Pulss 56. Elpošana -12, bet neregulāra. Labā acs zīlīte paplašināta, asiņošana no labās auss."

"Izskatās pēc smagas galvas traumas."

"Jā, tā man liekas."

"Labi, tad liekam viņu uz nestuvēm."

Viņi uzmanīgi noguldīja Toniju uz cietajām nestuvēm un stingri piesprādzēja klāt, un paramediķis pievienoja intravenozo sistēmu.

"Viņš vēl arvien nereaģē, elpošana nevienmērīga," teica viens no glābējiem. "Kā jums šķiet, varbūt vajag intubēt?"

"Laba doma, bet to labāk darīt ātrās palīdzības mašīnā."

"Zaļā gaisma universitātes klīnikā!" uzsauca šoferis.

Toniju ar ratiņiem žigli aizveda uz mašīnu, kamēr šoferis sazinājās ar slimnīcu.

Tonija vitālās funkcijas strauji pazeminājās, un iestājās asistolija viens no sirds apstāšanās veidiem. Ātra mediķu rīcība, ieskaitot epinefrīna injekciju, tomēr atjaunoja sirdsdarbību.

"Universitāte, šeit M 333. Braucam pie jums, kods 3, vīrietis pāri par četrdesmit gadiem, atrasts pazemes garāžā. Pacientam ir galvas trauma, nav kontaktējams. Stāvoklis pieci punkti pēc Glāzgovas skalas, mugurkauls pilnībā fiksēts. Bija īsa asistolija, pulss atjaunojās pēc viena miligrama epinefrīna. Asinsspiediens pēdējā mērījumā 80 uz 60. Pulss 72, pašlaik elpinām viņu divpadsmit reižu minūtē, gatavojam intubācijai. Būsim pie jums apmēram pēc piecām minūtēm vai ir jautājumi?"

"Jautājumu nav. Iedodiet piecsimt kubikus manitola."

"Sapratu."

"Dispečer, M 333 ved pacientu, līdzi ir divi glābēji."

Sirēnām gaudojot, viņi izbrauca no pazemes garāžas. Nevajadzēja ne piecas minūtes, lai pa līkloču ceļu sasniegtu pakalna galu un Oregonas Veselības un zinātnes universitātes (OVZU) klīniku, kas gluži kā gotiska himera noraudzījās uz pilsētu no augšas. Atrās palīdzības uzņemšanas nodaļā, kur turpmākai aprūpei tiek sašķiroti traumu upuri un kur tika nogādāts ari Tonijs, sapulcējās bars ārstu, medmāsu un asistentu un sākās organizēts haoss, sarežģīta deja, kurā ikviens zināja savu lomu un uzdevumu. Mediķi, kuri bija atveduši pacientu, tika apbērti ar jautājumiem, līdz atbildīgais ārsts zināja visu, kas jāzina, un glābēju komanda uzelpoja, noplokot adrenalīna vilnim, kas parasti pavada tamlīdzīgus izsaukumus.

Sākotnējā datortomogrāfijā un tai sekojošā angiogrāfijā parādījās subarahnoidāla asiņošana un smadzeņu audzējs pieres daivā. Pēc dažām stundām Toniju beidzot aizveda uz neiroloģijas intensīvās terapijas nodaļas 17. palātu. Pievienots pie caurulītēm un dažādiem medicīniskiem aparātiem, kuri viņu baroja un elpināja, viņš nejuta un nezināja, ka ir nonācis tik lielas uzmanības centrā.

^cOB'P «9». gs ļg

Tonijs juta sevi slīdam augšup, it kā viņu uzstājīgi pievilktu saudzīgs, taču spēcīgs gravitācijas lauks. Tas drīzāk līdzinājās mātes mīlestībai, nevis kādam fiziskam spēkam, un viņš nepretojās. Pavīdēja miglainas atmiņas par cīņu, kas atņēmusi visus spēkus, taču tagad šis konflikts strauji izbalēja.

Šādi ceļoties augšup, iznira nojausma, ka viņš mirst, un šī doma tūdaļ noenkurojās prātā. Tonijs iekšēji saņēma dūšu, it kā viņa varā būtu pretoties tam, ka viņš tiek iekausēts… kur? Neesamībā? Vai viņš patlaban saplūda ar bezpersonisko pasaules garu?

Nē. Viņš jau sen bija izlēmis, ka nāve ir vienkārši beigas, apziņas izdzišana, nenovēršamā pīšļu atgriešanās pie pīšļiem.

Šāda filozofija bija sniegusi Tonijam mierinājumu viņa egoismā. Galu galā vai tad tā neattaisnoja viņa rūpes par sevi un centienus kontrolēt ne vien savu, bet arī citu cilvēku dzīvi sava labuma un izdevīguma vārdā? Nepastāvēja nekāda vienīgā pareizā rīcība, nekāda absolūtā patiesība; pastāvēja tikai likuma spēku ieguvuši sabiedrības tikumi un uz vainas apziņu balstīts konformisms. Nāve Tonija izpratnē nozīmēja to, ka nekas nav patiesi svarīgs. Dzīve bija varmācīgs, evolucionārs bezjēdzības dvesiens, īslaicīga attapīgāko un viltīgāko izdzīvošana. Pēc tūkstoš gadiem ja cilvēce vēl nebūs izzudusi neviens nezinās, ka Tonijs vispār eksistējis, un neinteresēsies par to, kā viņš nodzīvojis savu dzīvi.

Kamēr neredzamā straume nesa Toniju augšup, šī filozofija pēkšņi sāka likties visai derdzīga, kaut kas viņā tai pretojās, negribēja piekrist tam, ka, priekškaram aizveroties pēdējo reizi, nav jēgas nekam un nevienam un ka viss ir daļa no haosa, kurā nejaušas, egoistiskas intereses cīnās par varu un stāvokli un kur vislabākie līdzekļi ir manipulēšana un egoisms. Bet kādas bija alternatīvas?

Kādā dienā bija nomirusi cerība uz kaut ko vairāk. Tajā vētrainajā novembra rītā Tonijs gandrīz veselu minūti turēja rokā pirmo smilšu lāpstu. Stāvēdams vēja triektajā lietū, skatījās lejup uz mazo, grezno šķirstu, kurā dusēja viņa Geibriels. Tikko piecus gadus vecs, tikpat kā nesācis dzīvot, viņa mazais puisēns bija drosmīgi cīnījies, cenzdamies noturēties pie visa, kas skaists un labs, un tomēr ticis varmācīgi izrauts no maiguma pilnās pasaules, kurā ap viņu bija tie, kuri mīlēja viņu visvairāk.

Visbeidzot Tonijs iebēra smiltis šajā bezdibenī. Līdzi iekrita arī viņa salauztās sirds lauskas un pēdējās cerību druskas. Bet nevienas asaras. Tonija dusmas uz Dievu, uz dzīves mašinēriju, pat uz sabrukumu paša dvēselē nebija spējušas glābt viņa dēlu. Pierunāšana, solījumi, lūgšanas viss bija atsities pret debesīm kā zirņi pret sienu, ņirgādamies par Tonija bezspēcību. Nekam… nekam vairs nebija

nozīmes, kad bija apklususi Geibriela balss.

*

Mostoties šīm atmiņām, augšupejošā virzība kļuva gausāka un Tonijs karājās melnā tumsā, iestrēdzis jautājuma mirklī. Ja Geibs, mīļotais puisēns, būtu palicis dzīvs, vai viņš būtu spējis glābt Tonija nožēlojamo eksistenci? Prātā pazibēja trīs citas sejas, trīs cilvēki, kuriem Tonijs bija licis dziļi un sāpīgi vilties: Lorija pusaudža gadu mīlestība un divas reizes viņa sieva; Andžela viņa meita, kura droši vien ienīda viņu tikpat stipri, kā sevi ienīda viņš pats; un Džeiks ak, Džeik, man ir tik ļoti žēl, puisīt.

Bet kāda tam visam nozīme? īstais ienaidnieks bija vēlmju domāšana. Visi šie pieļāvumi par to, kas būtu varējis būt, kam būtu vajadzējis būt vai kas varētu būt bijis, bija viena vienīga enerģijas izšķiešana un kaitēja īslaicīgajai iespējai izbaudīt uzvaras un panākumus. Jau pati doma par to, ka jebkam piemīt kāda dziļāka jēga, bija meli, sevis maldināšana, viltus mierinājums ceļā uz bendes bluķi. Kad viņš būs iznīcināts, pāri paliks tikai ilūzijas vēl dzīvo cilvēku prātos, īsas, gaistošas atmiņas, labas vai sliktas, visas tikai mirklīgas atlūzas no mirāžas, kas paudusi, ka viņa dzīvei ir kāda nozīme. Protams, ja jēgas nebija nekam, absurds kļuva arī pieņēmums, ka vēlmju domāšana ir ienaidnieks.

Ja jau cerība bija mīts, tā nevarēja būt ienaidnieks.

Nē, nāve ir nāve, un tas bija pēdējais vārds. Taču nu Tonijam šķita, ka arī tam nav iespējams racionāli ticēt. Tādā gadījumā nozīme būtu nāvei pašai. Blēņas. Viņš apklusināja savas domas kā smieklīgus un muļķīgus prātojumus, kuri palīdz izvairīties no apziņas, cik tukša un veltīga bijusi dzīve.

Viņš atkal cēlās augšup un tālumā saskatīja sīku gaismas punktiņu. Kamēr tas tuvojās vai tam tuvojās Tonijs viņš īsti neizprata atšķirību -, gaisma pieņēmās spilgtumā. Tas būs viņa nāves punkts, par to viņš tagad jutās pārliecināts. Bija lasījis par mirējiem, kuri saredz gaismu, bet vienmēr uzskatījis to par nervu tīkla pēdējām spazmām. Smadzenes alka pēdējo reizi bezmērķīgi apjēgt kādas domu vai atmiņu driskas, izmisīgi tvērās pie kaut kā tik izvairīga kā dzīvsudrabs sarepējušā delnā.

Tonijs ļāvās. Juta sevi peldam neredzamā upē, kur viņu ietvēra gravitācijai nepakļauts vilnis, strauji nesdams viņa apziņu pretī gaismas punktam. 1a spožums pastiprinājās, un Tonijs bija spiests novērsties un piemiegt acis, sargādamies no šā mirdzuma, caururbjoša un sildoša reizē. Nu viņš manīja, ka neizprotamais tvēriens, kurā viņš turēts līdz šim, ir saldējis. Lai gan viņš bija pagriezis galvu sānis, kaut kas viņā tiecās uz priekšu, it kā atsaukdamies uz aicinājumu, ko izstaroja šī gaismas žilba.

Pēkšņi viņa pēdas pieskārās tādai kā akmeņainai zemei, plaukstas slīdēja pa sienām abās pusēs. Jutekļus pārplūdināja smilšu un lapu smārds. Vai viņš bija apbedīts un skatījās augšup no kapa? Tiklīdz prātā iešāvās šī briesmīgā doma, bailes acumirklī atņēma viņam elpu. Varbūt viņš nebija nomiris pavisam un sērotāji bija sapulcējušies teikt pēdējās atvadas, nezinādami, ka patiesībā viņš vēl ir dzīvs?

Tomēr izbaiļu uzplūds bija īss. Viss bija galā, un Tonijs tika iznīcināts. Viņš negribīgi atdevās savām beigām, saņēmis plaukstas uz krūtīm. Gaismas spožums bija tik pārvarīgs, ka viņš bija spiests novērsties pilnībā. Lidojums, kas tagad sākās, bija šausmīgs un pacilājošs. Viņš tika iemests ārdošajā ugunī, un viņu apžilbināja…

3 .REIZ SENSENOS LAIKOS

Kādu dienu tu būsi gana veca, lai atsāktu lasīt pasakas.

K. S. Lūiss

Saules gaisma?

Tā bija saules gaisma! Kā tā varēja būt saules gaisma? Domu skaidrība, ko Tonijam bija izdevies daļēji sasniegt, pagaisa jutekļu pārslodzes vilni. Viņš atkal aizvēra acis, ļaudams, lai tālais starojums silda seju un ietin nosalušo miesu savā zeltainajā segā. Mirkli viņam nerūpēja nekas. Un tad gluži kā austošs rīts viņu no sapņiem izrāva situācijas neiespējamība.

Kur viņš atradās? Kā bija šeit nokļuvis?

Tonijs piesardzīgi pavēra acis, ļaudams tām pamazām pierast pie gaismas, un paskatījās lejup uz sevi. Kājās bija ierastie vecie džinsi un izturīgi zābaki, kurus viņš āva tad, kad grasījās doties uz Dīpo līci, lai bēguma laikā kāpelētu pa liedaga akmeņiem. Šajā apģērbā Tonijs vienmēr bija juties ērtāk nekā dienišķajos darba uzvalkos. Šiem zābakiem taču jāatrodas manas liedaga mājas skapī tāda bija viņa pirmā doma. Zābaku ādā bija skaidri saskatāmas pazīstamās švīkas un nobrāzumi, ko atstājusi Oregonas krasta mūžsenā lava.

Viņš palūkojās apkārt un apjuka vēl vairāk. Nekādas pazīmes neliecināja, kur un pat kādā laikā viņš atrodas. Aiz muguras vīdēja maza, melna alas mute tieši no turienes viņš acīmredzot bija tik sparīgi izsviests. Eja izskatījās gandrīz par šauru, lai būtu iespējams tajā iespraukties, un ieskatīties tajā varēja tikai par pāris sprīžiem. Pagriezies atpakaļ, Tonijs ar plaukstu piesedza acis pret saules gaismu un nopētīja ainavu savā priekšā, domās virknēdams jautājumus, kuru skaits vairojās.

Lai vai kā nonācis šajā vietā, visviens, izraidīts, nosūtīts vai izgrūsts caur tumšo eju, tagad viņš atradās nelielā kalnu pļavā, piebārstītā ar lauku puķēm: te ziedēja oranžas kalnu pienenes un violetas anemones, starp trauslajiem, baltajiem zvaniņu ziediem lāsmoja margrietiņām līdzīgās dzeltenās arnikas. Tas viss aicināt aicināja dziļi ievilkt elpu, un, paklausījis šim aicinājumam, viņš teju vai sagaršoja smaržas, stipras un tvanīgas, un vējā jautās viegla sāls piegarša, it kā tepat netālu, tikai vēl nesaredzams, viļņotu okeāns. Gaiss bija spirgts un tīrs, tajā nejuta it nekā tāda, kas būtu svešs dabai. Lejā pletās milzīga ieleja, ko ietvēra kalnu grēda, līdzīga Kanādas Klinšu kalniem, gleznaina kā panorāma pastkartē. Ielejas vidū agras pēcpusdienas gaismas atspulgos vizuļoja ezers. Neregulārā krasta līnija meta ēnas blakusesošajās ielejās un strautos, kas ietecēja ezerā, bet Tonijam palika nesaskatāmas. Kādus desmit metrus Tonija acu priekšā pļava spēji un bīstami nozuda aizā, vismaz trīssimt metru dziļā. Viss bija tik satriecošs un spilgts, it kā viņa maņas būtu atbrīvotas no ierastajiem pinekļiem. Tonijs dziļi elpoja.

Pļava, kurā viņš stāvēja, bija ne vairāk kā trīsdesmit metru gara un rāmi dusēja starp bezdibeni vienā pusē un i

stāvu kalna krauju otrā. Pa kreisi no viņa krāsainie ziedu raksti piepeši izbeidzās pie klinšu sienām, bet pa labi tik tikko samanāma taka ievijās starp kokiem un nozuda zaļā biezokni. Viegla vēsma noglāstīja Tonijam vaigu un sabužināja matus, gaisā kavējās smaržīga dvesma, it kā garām būtu pagājusi sieviete.

Tonijs stāvēja nepakustēdamies, it kā tas līdzētu apslāpēt vētru, kas plosījās prātā. Domas virmoja apjukumā. Vai viņš sapņoja vai bija zaudējis prātu? Vai miris? Acīm redzami nē, ja vien… ja vien viņa uzskati par nāvi nebija pilnīgi maldīgi, taču šī doma bija pārāk mulsinoša, lai Tonijs spētu uztvert to nopietni. Viņš pacēla roku un pieskārās sejai, it kā tas varētu kaut ko pierādīt.

Ko viņš atcerējās kā pēdējo? Atmiņā juceklīgi sajaucās apspriežu ainas un migrēnas lēkmes, tad uzzibsnīja pēkšņa trauksme. Tonijs atcerējās, kā grīļodamies izgājis no dzīvokļa, saķēris rokās galvu, lai tā neeksplodētu, kā klupdams aizmeimurojis uz pazemes stāvvietu, lai meklētu savu automašīnu. Pašu pēdējo viņš atcerējās sajūtu, ka tiek vilkts pretī gaismai. Un nu viņš bija šeit bez mazākās nojausmas, kur tas ir.

Iespējams, viņš nebija miris, varbūt gulēja slimnīcā, sazāļots ar medikamentiem, kas centās nomierināt pērkona negaisu, kurš plosījās viņa smadzenēs. Varbūt viņš bija iestrēdzis notikušā sekās, kur prāts un nervi no mūža atmiņu skrandām radīja nesakarīgas halucinācijas. Bet ja nu viņš sēdēja skaņu izolētā kamerā, ieslodzīts trakokreklā, un siekalojās? Tad jau labāk nāve. Tomēr ja koma vai ārprāts aizveda cilvēku uz šādu vietu, tas nemaz nebija tik slikti.

Spirdzinošs vējš atkal skāra Tonija seju, viņš atkal dziļi ieelpoja un sajuta uzvilnījam… ko īsti? Viņš skaidri nezināja. Eiforiju? Nē. Tas bija kaut kas reālāks. Viņš nemācēja nosaukt to vārdā, taču tas atbalsojās viņā kā miglainas atmiņas par pirmo skūpstu, sen kļuvušas ēteriskas, tomēr palikušas viņā uz mūžu.

Un ko iesākt tagad? Šķita, ka ir vēl divas iespējas, ja viņš negrib palikt šeit un gaidīt, kas būs tālāk. Gaidīt viņam nekad nebija paticis… neko. Patiesībā bija pat trīs iespējas, ja pieskaitīja to, ka viņš var nolēkt no kraujas un paskatīties, kas notiks. Tonijs gribot negribot pasmaidīja, domās izsvītrodams šo trešo iespēju. Tā nu gan būtu gaužām īsa dēka: tādā veidā noskaidrot, ka viņš nesapņo un nav miris.

Pagriezies atpakaļ uz alas pusi, viņš satrūcies ieraudzīja, ka tā ir nozudusi, bez pēdām iekususi granīta sienā. Šis variants nu bija zudis, un atlika tikai viena acīm redzama izvēle taka.

Tonijs vilcinājās tās sākumā, ļaudams acīm pierast pie meža puskrēslas. Atskatoties atpakaļ uz pļavu, negribējās pamest tās tīkamo siltumu un doties iekšā vēsumā un nezināmajā. Atkal vajadzēja nogaidīt, līdz noskaidrojās redze un viņš pamanīja, ka taka nepilnu desmit metru attālumā nozūd krūmos. Mežā valdīja dzestrums, kas pat bija patīkams, caur biezo lapotni iespīdēja saule, gaismas strēlēs notverot sīkus puteklīšus un pa kādam kukainim. Akmeņaino, skaidri saskatāmo taku ieskāva kupli krūmi. Izskatījās, ka šī taka ir nule ierīkota un gaida viņu.

Tonijs sajuta šīs pasaules smaržu: dzīvības un trūdēšanas sajaukumu, vecu koku skujaino mitrumu, praulainu un tomēr saldu. Viņš vēlreiz dziļi ievilka elpu, cenzdamies nepazaudēt šo smaržu. Tā gandrīz vai skurbināja, atgādināja viskiju, līdzinājās viņa iemīļotajam Balvenie Portwood, tomēr bija bagātīgāka, tīrāka, ar spēcīgāku pēcgaršu. Tonijs pie sevis pasmaidīja un ienira mežā.

Nepilnus simt metrus tālāk taka sazarojās, viens atzars veda prom pa labi, otrs lejup pa kreisi, bet trešais taisni uz priekšu. Tonijs uz mirkli apstājās un apsvēra iespējas.

Tā ir savāda sajūta mēģināt pieņemt lēmumu, ja ne vien iznākums ir neparedzams, bet ari pati situācija nav izprotama. Viņš nezināja, no kurienes ir ieradies, nezināja, kurp dodas, un tagad bija spiests izvēlēties, nezinādams, kas viņu gaida vai apdraud.

Tā stāvot un nespējot izšķirties, Tonijam prātā piepeši iešāvās doma, ka šeit viņš jau kādreiz ir bijis. Ne istenlbā, bet zināmā izpratnē noteikti. Dzīve bija līdzinājusies garai izvēļu un krustceļu virtenei, un viņš bija pieņēmis lēmumus blefodams, pārliecinādams sevi un citus, ka pilnībā izprot, kurp katrs no šiem lēmumiem viņus novedīs, un ka ikviens no tiem ir balstīts uz viņa, Tonija, pareizo vērtējumu un spožo spriestspēju.

Tonijs bija čakli strādājis, lai, izstarojot gudras, pravietiskas tālredzības auru, ikkatrā izvēlē sameklētu pamatu pārliecībai un kaut kādā veidā kontrolētu nākotni un tās augļus. Tagad viņš saprata, ka visas iespējamības un sekas nekad nevar paredzēt un ka vislabāk to var nomaskēt ar tēla veidošanas un mārketinga palīdzību. Ārpus iespējamības robežām vienmēr pastāvēja traucējoši mainīgie lielumi, kas nepakļāvās nekādai kontrolei. Radīt ilūziju, ka viņš visu zina, un pēc tam blefot tā bija kļuvusi par Tonija galveno metodi. Taču bija gaužām nogurdinoši palikt šajā pravieša lomā, kad viss bija tik neparedzams.

Nu viņš atradās aci pret aci ar trim izvēles iespējām, bet bez mazākās nojausmas par to, kurp katra no tām aizvedīs. Pārsteidzoši, taču negaidītu brīvību dāvāja tieši šī nezināšana, tas, ka nepastāvēja nekādas cerības, kuru dēļ vēlāk justies vainīgam nepareiza lēmuma dēļ. Šajā mirklī Tonijam bija brīv izvēlēties jebkuru virzienu, un šī neatkarība reizē jūsmināja un biedēja, līdzinādamās virvei, pa kuru jānostaigā starp uguni un ledu.

Nelīdzēja arī katras takas tuvāka aplūkošana. Pirmajā acu uzmetienā viena varbūt šķita ejama vieglāk nekā abas pārējās, taču nevarēja jau zināt, kas gaida aiz tuvākā līkuma. Tonijs stāvēja, šā mirkļa brīvības sastindzināts.

"Nav iespējams stūrēt noenkurotu kuģi," viņš nomurmināja un izraudzījās vidējo taku, domās ielāgodams apkārtni gadījumam, ja vajadzēs atrast ceļu atpakaļ. Atpakaļ uz kurieni? To viņš nezināja.

Pagājis nepilnus divsimt metrus tālāk pa izraudzīto taku, Tonijs ieraudzīja vēl vienu trejādu sazarojumu un atkal bija spiests vērtēt un izvēlēties. Šoreiz viņš tikai nogrozīja galvu, tikpat kā neapstādamies izvēlējās taku, kas veda pa labi augšup pakalnā, un arī šo izvēli atzīmēja iedomātā piezīmju grāmatiņā. Pirmajos pāris kilometros bija jāpieņem vēl vismaz divdesmit šādi lēmumi, un pēdīgi Tonijs atmeta ar roku prāta ekvilibristikai, kas bija nepieciešama, lai šajā labirintā ielāgotu ceļu. Varbūt drošības labad allaž būtu vajadzējis izraudzīties vidējo taku. Tagad viņa ceļš gāja krustu šķērsu te pa labi, te pa kreisi, augšup, lejup, taisni uz priekšu. Viņš jutās bezcerīgi apmaldījies, taču, lai apmaldītos, vispirms vajadzēja zināt ceļa sākumpunktu un galamērķi. Tas, ka viņš nezināja ne vienu, ne otru, vēl padziļināja apjukumu.

Ja nu taka neved ne uz kurieni? prātā iešāvās doma. Ja nu nekāda mērķa nav? Atslābstot iekšējai prasībai kaut kur "nonākt", Tonijs nevilšus palēnināja gaitu un sāka pievērst vairāk uzmanības apkārtējai pasaulei. Tā likās esam dzīva, pat itin kā elpoja kopā ar Toniju. Kukaiņu spārnu sanoņa, krāsaini uzziboši putni, kuru saucieni vēstīja par viņa klātbūtni, un lāgiem samanāmā neredzamu dzīvnieku sarosīšanās krūmājā tikai pastiprināja Tonija tramīgo izbrīnu. Ja jau ceļam nebija mērķa, tad, par laimi, nepastāvēja arī nekādi laika ierobežojumi, nekādi plāni un Tonijs vilcinādamies ļāva, lai apkārtne pamazām remdē urdošo aizkaitinājumu, ko radīja apziņa, ka viņš absolūti neorientējas vidē.

Taka lāgiem veda caur vecu mežu, kur apbrīnojami vareni un majestātiski koki slējās cieši cits citam blakus, savijuši mezglainos zarus vienotā zaļā velvē, zem kuras valdīja puskrēsla. Manā dzīvē vairs nav palicis necik daudz vecu lietu, Tonijs nodomāja un paraustīja plecus. Ko neesmu pārdevis, to esmu sadedzinājis.

Viena no takām ieveda viņu klints plaisā, gandrīz vai alā, un viņš nevilšus pielika soli, bažīdamies, ka šaurā sprauga var sakļauties un nožņaugt viņu akmeņainās spīlēs. Cita taka veda pa izdegu, kur uguns reiz bija izrāvusi mežam sirdi, atstājot pārogļojušos celmus un veco koku paliekas, uz kurām šur tur jau zaļoja trausla jaunaudze, pārtikdama no iepriekšējās paaudzes nāves un pieņemdamās spēkā, lai glābtu to, kas zaudēts, un vēl ko vairāk. Kāda taka saplūda kopā ar senu, smilšainu izžuvušas upes gultni, bet cita, tik tikko saskatāma, vijās augšup pa samtainām sūnām, kuras tūdaļ aprija Tonija pēdu nospiedumus. Taču priekšā viņu gaidīja aizvien jaunas krustceles un jaunas alternatīvas.

Tā soļojis un brīnījies vairākas stundas, Tonijs piepeši atskārta, ka vietu, kur jāizšķiras par virzienu, kļūst mazāk, un manāmi saruka arī izvēles iespēju skaits. Vienīgā taka lēnām kļuva platāka, līdz to jau gandrīz varēja dēvēt par ceļu, koki un krūmi gar tās malām saslēdzās arvien ciešāk kopā, izveidojot gandrīz necaurejamu mūri. Varbūt viņš beidzot tuvojās kādam mērķim. Soļi kļuva straujāki. Ceļš laidās lejup pa lēzenu nogāzi, mežs kļuva aizvien biezāks, līdz Tonijs jutās tā, it kā ietu pa garu, zaļā un brūnā krāsā tapsētu gaiteni, kam ir zili, ar baltiem mākonīšiem izraibināti griesti.

Nogriezies nākamajā līkumā, viņš apstājās. Kādu puskilometru tālāk nogāzē smaragdzaļās sienas pārvērtās akmenī. Ceļš izbeidzās pie masīviem vārtiem, iebūvētiem tādā kā milzīga cietokšņa mūrī. Šī celtne atgādināja nocietinātas pilsētas, ko Tonijs bija redzējis grāmatu attēlos un kā modeļus muzejos, taču salīdzinājumā ar visām redzētajām šī bija gigantiska.

Viņš tuvojās šiem, viņaprāt, iedomātajiem vārtiem iedomāta cietokšņa aizsargmūri. Viņš nekad nebija apšaubījis cilvēka prāta neierobežotās iztēles spējas kā vienu no evolūcijas iespaidīgākajiem negadījumiem, tomēr šis fantāzijas auglis bija vienkārši neticams un pārspēja visu, ko viņš būtu varējis iztēloties. Tonijs nosprieda, ka to radījuši nervu darbības stimulanti apvienojumā ar uzbudinātu iztēli un atmiņām no bērnības pasakām par pilīm un cietokšņiem. Tomēr viss šķita pilnīgi reāls un taustāms gluži kā tādos sapņos, kurus pēc pamošanās atceras spilgti un sīki un kuri liekas tik īsti, ka vajag soli pa solim virzīties tajos atpakaļ, lai saprastu, ka realitātē tie ir neiespējami. Šis bija kaut kas līdzīgs reāls, taču neiespējams. Vienīgais izskaidrojums bija tāds, ka Tonijs patlaban ir iestrēdzis kāda ārkārtīgi spilgta sapņa haosā!

Šis secinājums acumirklī sniedza atvieglojumu, it kā viņš gaidās būtu aizturējis elpu, bet tagad prāts beidzot būtu atradis organizējošu principu. Tas nu bija skaidrs. Šis bija sapnis, kurā projicējusies psihe, kuru uzbudinājuši vislabākie psihotropie līdzekļi, kādus šobrīd piedāvā medicīna. Tonijs pacēla gaisā rokas un iesaucās: "Sapnis! Mans sapnis! Neticami! Es esmu satriecošs!" Sauciens atbalsojās no varenajiem akmens mūriem, un viņš iesmējās.

Prāta radošās spējas tiešām bija iedvesmojošas un iespaidīgas. Itin kā dzirdēdams šīs halucināciju filmas skaņceliņu, Tonijs laidās mazā dancī, lēni griezās pa kreisi, tad pa labi, rokas turēdams gaisā, atgāzis galvu. Viņš nebija nekāds veiklais dejotājs, taču šeit neviens viņu neredzēja, tāpēc viņš nevarēja krist kaunā. Ja gribēja dejot, tad dejoja. Šis bija "viņa" sapnis, un viņam piederēja noteikšana un vara darīt visu, kas vien tīk.

Izrādījās, ka tas nav gluži tiesa.

Itin kā gribēdams kaut ko pierādīt, Tonijs pavērsa plaukstas pret tālo akmens milzeni un kā tāds burvja māceklis pavēlēja: "Sezam, atveries!" Nenotika nekas. Nūjā, bet pamēģināt bija vērts. Tas apliecināja vienīgi, ka pat tik spilgtos un dzīvīgos sapņos viņa kontroles spēja ir ierobežota. Griezties atpakaļ bija bezjēdzīgi, tāpēc Tonijs devās uz priekšu, savas iztēles krāšņuma un vēriena apburts. Ja jau šeit darbojās viņa prāts, tad tam visam vajadzēja kaut ko nozīmēt, varbūt pat kaut ko svarīgu.

Ceļā līdz vārtiem Tonijs nenonāca ne pie kādiem secinājumiem par savas vīzijas nozīmi un jēgu. Vārti likās teju vai niecīgi salīdzinājumā ar celtni, kuras priekšā atradās, tomēr bija tik milzīgi, ka lika Tonijam justies sīkam un nenozīmīgam. Viņš nesteidzīgi nopētīja vārtus, nepieskardamies tiem. Šī nepārprotami bija ieeja, tomēr neredzēja nekādu atvēršanas mehānismu, ne rokturi, ne atslēgas caurumu. Likās, vārti ir atdarāmi tikai no iekšpuses, un tas nozīmēja, ka tur jāatrodas kaut kam vai kādam, kurš var tos atvērt.

"Mjā, tas kļūst interesanti," Tonijs pie sevis nomurmināja un pacēla dūri, lai pieklauvētu. Un sastinga, izdzirdīs klauvējienu taču klauvējis nebija viņš, roka joprojām bija pacelta gaisā. Viņš apjucis skatījās uz savu dūri. Un izdzirda otru klauvējienu, sparīgu un skaļu. Trīs klaudzienus pret vārtiem no pretējās puses. Tonijs pat pavicināja sažņaugto dūri sev gar acīm, lai pārliecinātos, ka nevilšus nerada šo klauvēšanas troksni, taču nenotika nekas.

Un tad trešo reizi atskanēja trīs klaudzieni, spēcīgi, bet ne uzstājīgi. Tonijs paskatījās uz vārtiem. Tur, kur iepriekš neredzēja neko, bija parādījusies aizšaujamā bulta. Kā viņš bija palaidis to gar acīm? Tonijs vilcinādamies pastiepa roku un pieskārās aukstam metāla stienītim, kas darbināja pavisam vienkāršu sviru, kura pacēla aizšaujamo bultu. Bez domāšanas, itin kā paklausīdams pavēlei, viņš nospieda kloķi un pakāpās atpakaļ, kad milzīgie vārti viegli un bez skaņas atvērās uz iekšu.

Aiz tiem, atbalstījies pret masīvo stenderi, stāvēja kāds svešinieks. Viņa sejā atplauka plats, draudzīgs smaids. Taču visspēcīgāk Toniju satricināja tas, ka, paskatījies svešiniekam garām, viņš ieraudzīja to pašu ceļu, pa kuru nupat bija atnācis. Viņš atradās milzīgajā celtnē un, pats to neapzinādamies, kaut kādā veidā bija atvēris vārtus no iekšpuses. Viņš lēni atskatījās un pārliecinājās, ka tas ir tiesa. Viņš jau stāvēja aizsargmūra iekšpusē un raudzījās ārā uz klajiem laukiem vismaz piecpadsmit kvadrātkilometru platībā. Šo lielo gruntsgabalu apjoza gigantiski akmens mūri, tas bija norobežots cietoksnis pretstatā brīvajai savvaļas pasaulei ārpusē.

Tonijs ar roku atspiedās pret mūri, lai saglabātu līdzsvaru, un atkal pievērsās vārtiem. Vīrs vēl stāvēja turpat, balstījās pret stenderi un uzsmaidīja viņam. Kā reibonī Tonijs juta pasauli sasveramies, zaudēja pamatu zem kājām, ceļi ļima, skatu sāka aizmiglot pazīstamā tumsa. Varbūt sapnis patlaban beidzās un viņš atgriezās tur, no kurienes nācis, tur, kur visam piemita skaidrāka jēga un kur viņš vismaz zināja, ko nezina.

Viņu satvēra stipras rokas un maigi apsēdināja zemē, atbalstot ar muguru pret mūri iekšpus vārtiem, kurus viņš nule bija atvēris.

"Ņemiet, padzerieties." Kā caur duļķainu miglu Tonijs juta, ka mutē ielīst vēss šķidrums. Ūdens! Jau stundām ilgi viņš nebija dzēris ne malciņa ūdens. Varbūt pie vainas bija dehidratācija. Viņš bija soļojis pa mežu paga… tas taču nevarēja būt? Nē, viņš bija gulējis uz zemes autostāvvietā un tagad atradās pilī? Pilī kopā ar… ar ko? Ar princi?

Kādas muļķības, viņš prātoja, domām mudžinoties. Es

tak neesmu princese. Šī doma viņu sasmīdināja. Kamēr viņš

< lēnām dzēra spirdzinošo šķidrumu, migla pamazām izklīda un jutekļi atguva asumu.

"Es vēlētos piezīmēt," atskanēja balss ar stipru akcentu, pēc Tonija domām britu vai austrāliešu, "ka tik neizskatīga princese diezin vai iederētos pasakās."

Tonijs atbalstījās ar muguru pret mūri un palūkojās augšup uz kungu, kurš izstieptajā rokā turēja ūdens blašķi. Pretim mirdzēja riekstu brūnas acis. Vīrietis bija padrukns, augumā savus piecus centimetrus mazāks par Toniju, vecumā tuvu sešdesmit gadiem, varbūt pat vecāks. Augstā piere un no tās atkāpušies mati piešķīra vieduma auru, it kā šī papildu telpa viņam būtu nepieciešama dziļām domām. Drānas bija vecmodīgas: saburzītas, pelēkas flaneļa bikses un apvalkāta, brūna tvīda žakete, kas bija pieredzējusi labākus laikus un likās drusku par šauru. Svešais izskatījās pēc grāmattārpa, bālā seja liecināja par ilgām stundām, kas pavadītas telpās, taču plaukstas bija kā miesniekam, biezas un raupjas. Rotaļīgā smaida stūrīšos dejoja bērnišķīgums, kamēr viņš pacietīgi gaidīja, līdz Tonijs sakopos domas un beidzot atgūs runasspējas.

"Tātad…" Tonijs nokremšļojās, " …vai visas takas beidzas šeit?" Jautājums šķita visai sekls, tomēr no lielās gūzmas iznira pirmais.

"Nē," vīrs atbildēja spēcīgā un labskanīgā balsī. "Patiesībā ir gluži otrādi. Visas šīs takas sākas no šejienes. Bet mūslaikos pa tām reti kāds staigā."

Tonijam tas neko neizteica un patlaban likās sarežģīti, tāpēc viņš uzdeva vienkāršāku jautājumu: "Vai jūs esat brits?"

"Ha!" Vīrs atgāza galvu un iesmējās. "Ak debess, nē! Es esmu īrs. Un mēs, īri, runājam vienīgajā īstenajā angļu valodā," viņš sacīja, atkal paliekdamies uz priekšu. "Tomēr jāprecizē: kaut gan esmu dzimis Īrijā, kultūras ziņā es droši vien esmu caur un cauri brits. Manā jaunībā tā nebija nekāda lielā atšķirība, tāpēc jūsu kļūda ir pilnīgi piedodama." Viņš atkal iesmējās, apsēdās uz plakana akmens līdzās Tonijam, salieca ceļus un ērti atbalstīja uz tiem elkoņus.

Abi palūkojās atpakaļ uz ceļu, ko no abām pusēm norobežoja mežs.

"Starp mums runājot, atzīšu," īrs turpināja, "ka ar laiku arvien vairāk novērtēju to, ko manā labā paveikuši briti. Tomēr Pirmajā pasaules karā viņi nejauši nogalināja dažus no mums, raidīdami šāviņus pārāk tuvu. Viņiem droši vien trūka matemātiķu. Paldies Dievam, ka cīnījāmies viņu pusē." [1]

Itin kā svinēdams savu ironiju, vīrs iebāza roku tvīda kabatā, kas sedza viņa sirdi, izņēma mazu plpīti, ievilka dūmus un lēni izlaida tos pār lūpām kā atvieglojuma nopūtu. Tabakas aromāts bija patīkams un virmoja gaisā, līdz to izdzēsa stiprākas smaržas, strāvodamas no meža. Neskatīdamies uz Toniju, virs piedāvāja pīpi viņam.

"Vai vēlaties pamēģināt? Trīs mūķenes ērti tup Tetley Lightweight pīpē, arī par to jāpateicas britiem." [2] To teicis, viņš viegli paklanījās.

"0 nē, paldies, es nesmēķēju," Tonijs atbildēja.

"Pareizi, mister Spenser," vīrs drusku ironiski noteica. "Esmu dzirdējis, ka smēķēšana nogalinot."

To sacījis, viņš noglabāja pīpi atpakaļ žaketes kabatā ar galviņu uz leju, nenodzēstu. Kabata noteikti bija oderēta ar cita auduma gabalu, varbūt no bikšu drēbes. Sākotnējo oderi droši vien bija iznīcinājusi gailošā tabaka.

"Jūs mani pazīstat?" Tonijs jautāja, pūlēdamies atcerēties šo svešinieku, taču veltīgi.

"Mēs visi jūs pazīstam, mister Spenser. Bet, lūdzams, piedodiet man par tik sliktām manierēm. Mans vārds ir Džeks [3] , un man beidzot ir tas gods jūs sastapt sastapt aci pret aci." Viņš sniedza roku, un Tonijs to satvēra, kaut vai tikai aiz ieraduma, ja ne citu motīvu dēļ.

"Sauciet mani par Toniju… bet arī manu vārdu jūs jau zināt, vai ne? Sakiet, no kurienes jūs mani pazīstat? Vai esam tikušies jau agrāk?"

"Personiski ne. Pirmā mani ar jums iepazīstināja jūsu māte. Nav brīnums, ka jūs to slikti atceraties. Turklāt nekad neesmu uzskatījis, ka esmu no tiem, kuri spilgti paliek atmiņā. Tomēr bērnības iespaidiem ir ārkārtīgi dziļas sekas cilvēka rakstura tapšanā, gan labas, gan sliktas un uz mūžu."

"Bet kā tas…" Tonijs apjucis izstomīja.

"Kā jau sacīju, mēs visi jūs pazīstam. Jebkura iepazīšana ir daudzslāņaina. Mēs īsti nepazīstam pat paši savu dvēseli, iekams plīvuri nav pacelti, iekams neesam iznākuši no paslēptuves un iegājuši zināšanā."

"Atvainojiet!" Tonijs viņu pārtrauca, saīgdams arvien vairāk. "Tajā, ko jūs nupat teicāt, es nesaskatu nekādu jēgu, un, atklāti sakot, tas šķiet pilnīgi nevietā. Man nav ne jausmas, kur es atrodos vai pat kādā laikā es atrodos, un jūsu teiktais man diez kā nepalīdz!"

"Tiesa gan." Džeks nosvērti pamāja ar galvu, it kā tas sniegtu kādu mierinājumu.

Tonijs satvēra galvu rokās, pūlēdamies domāt, visiem spēkiem pretodamies augošajam aizkaitinājumam. Abi sēdēja klusēdami un raudzījās uz ceļu.

"Antonij, jūs tomēr mani pazīstat, ne pārāk labi un ne pa īstam, bet man jūsu dzīvē ir bijusi sava nozīme, tāpēc arī esat mani aicinājis." Džeka vārdi skanēja droši un pārdomāti, un Tonijs beidzot koncentrējās uz viņa sacīto. "Man bija zināma ietekme uz jums, kad bijāt vēl jauneklis. Šī vadība un apgaismošana, dēvēsim to tā, neapšaubāmi ir izbalējusi, tomēr tās saknes ir saglabājušās."

"Aicinājis? Neatceros, ka būtu kādu kaut kur aicinājis! Un jūs man nemaz neliekaties pazīstams," Tonijs paziņoja. "Es nezinu, kas jūs tāds esat! Nepazīstu nekādu Džeku no Īrijas!"

Džeka balss palika tikpat mierīga, kā bijusi. "Jūs izteicāt šo aicinājumu pirms daudziem gadiem, un labākajā gadījumā tas droši vien ir saglabājies tikai kā neskaidras jūtas vai ilgas. Ja es būtu iedomājies paņemt līdzi grāmatu un jūs varētu paostīt šīs grāmatas lapas, tas visādā ziņā palīdzētu, taču es neesmu paņēmis to līdzi. Īstenībā mēs nekad neesam tikušies, vismaz ne personiski līdz šai dienai. Vai jūs justos pārsteigts, uzzinot, ka esmu nomiris dažus gadus pirms jūsu dzimšanas?"

"0, vēl labāk!" Tonijs neizturēja un mazliet par strauju piecēlās kājās. Tās bija kā no gumijas, taču dusmas pagrūda viņu dažus soļus atpakaļ pa ceļu uz to pusi, no kuras viņš bija atnācis. Viņš apstājās un pagriezās. "Vai jūs nupat teicāt, ka esat nomiris dažus gadus pirms manas dzimšanas?"

"Jā gan. Tajā pašā dienā, kad tika noslepkavots Kenedijs un nomira Hakslijs. Nudien varens trio todien nostājās pie "pērļu vārtiem", kā mēdz teikt…" To sacīdams, viņš ar pirkstiem vilka gaisā jautājuma zīmes. "Jums būtu vajadzējis redzēt Oldesa sejas izteiksmi. Brīnišķīga jauna pasaule, tik tiešām!"

"Tad nu tā, Džek no Īrijas, jūs, kurš apgalvojat, ka mani pazīstat…" Tonijs nāca tuvāk, balss tonis bija apvaldīts, kaut gan viņš juta, ka dusmas un bailes tūdaļ pārkāps iekšējo robežu, "…kur, ellē, es atrodos?"

Džeks piecēlās kājās un nostājās pāris sprīžu attālumā aci pret aci ar Toniju. Viņš ieturēja pauzi, drusku piešķiebis galvu, it kā ieklausītos kādā citā sarunā, iekams ierunājās, rūpīgi uzsvērdams ik vārdu.

"Patiesi, zināmā izpratnē šai vietai var būt piemērots apzīmējums "elle", taču tas pats ir sakāms par apzīmējumu "mājas"."

Tonijs soli atkāpās, pūlēdamies apjēgt Džeka sacīto.

"Vai jūs gribat teikt, ka šī ir elle, ka es atrodos ellē?"

"Ne gluži, vismaz ne tādā izpratnē, kā jūs to iztēlojaties. Esmu pārliecināts, ka nekur tuvumā neslapstās Dante."

"Dante?"

"Dante ar savu elli, velnu dakšām un visu pārējo. Nabaga zēns par to atvainojas vēl šodien."

"Jūs teicāt ne gluži? Kā jūs to domājat ne gluži?"

"Tonij, kas, jūsuprāt, ir elle?" Džeka jautājums skanēja rāmi un apdomāti.

Nu bija Tonija kārta ieturēt pauzi. Šī saruna neritēja nevienā no viņa paredzētajiem virzieniem, taču klusībā viņš žigli pieņēma lēmumu izpatikt šim savādniekam. Galu galā tam varbūt bija informācija, kas varēja izrādīties noderīga vai vismaz kaut cik palīdzēt.

"Nu, es… īsti nezinu." Neviens nekad nebija to jautājis tik tieši. Jautājums par elli vienmēr bija palicis tikai pieņēmums. Tāpēc Tonija atbilde pati drīzāk izklausījās pēc jautājuma. "Mūžīgu moku vieta ar liesmām un zobu griešanu tādā garā?"

Džeks stāvēja un klausījās, it kā gaidītu kaut ko vairāk.

"Nu… vieta, kur Dievs soda cilvēkus, uz kuriem dusmojas, jo tie ir grēcinieki," Tonijs turpināja. "Nu… tur sliktie cilvēki tiek nošķirti no Dieva, bet labie dodas uz debesīm?"

"Un jūs tam ticat?" Džeks vaicāja, atkal piešķiebdams galvu.

"Nē," Tonijs stingri atbildēja. "Es uzskatu ja cilvēks nomirst, tad nomirst. Tārpu barība, pīšļi pie pīšļiem, bez jebkādas jēgas, nomiris, un viss."

Džeks pavīpsnāja. "Ar tādu pārliecību runā tas, kurš nekad nav miris. Vai es drīkstētu uzdot jums vēl vienu jautājumu?"

Tonijs tikko manāmi pamāja ar galvu, taču ar to pietika, lai Džeks turpinātu: "Vai jūsu ticība tam, ka nomiris ir vienkārši nomiris, un punkts, vai šī jūsu ticība padara to par patiesību?"

"Protams! Man tā ir realitāte," Tonijs attrauca.

"Es nejautāju, vai jums tā ir realitāte. Acīm redzami jums tā ir realitāte, taču es jautāju, vai tā ir patiesība."

Tonijs nodūra acis un padomāja. "Lāgā nesaprotu. Kāda tur starpība? Vai tad tas, kas ir reāls, nav arī patiess?"

"0, it nemaz, Tonij! Un, lai sarežģītu visu vēl vairāk: kaut kas var būt reāls un tomēr neeksistēt, turpretī patiesība ir un paliek neatkarīga no tā, kas ir reāls vai tiek uztverts kā reāls."

Tonijs pacēla plaukstas un paraustīja plecus, nogrozīdams galvu. "Piedodiet, tas man nav aptverams. Es nesaprotu…"

"Kā nu ne, saprotat gan," Džeks viņu pārtrauca, "daudz labāk, nekā pats apzināties, tāpēc atļaujiet minēt dažus piemērus, kas viesīs skaidrību."

"Vai tad man ir izvēle?" Tonijs negribīgi piekāpās, joprojām apmulsis, tomēr vairāk ieinteresēts nekā aizkaitināts. Kaut kur šā vīra vārdos slēpās kompliments, un Tonijs to juta, kaut ari nespēja skaidri apjēgt.

Džeks pasmaidīja. "Izvēle? Hmm, labs jautājums, bet citai reizei. Atgriežoties pie sacītā: ir arī tādi, kuri "reāli" tic, ka nav bijis holokausta, ka cilvēks nav spēris kāju uz Mēness, ka Zeme ir plakana un ka zem gultas mīt briesmoņi. Viņiem tas ir reāli, taču tā nav patiesība. Runājot personiskāk: jūsu Lorija ticēja…"

"Kāds manai sievai sakars ar šo visu?" Tonijs diezgan asi cirta pretī. "Jādomā, jūs pazīstat arī viņu, un, jūsu zināšanai, ja viņa slapstās kaut kur te apkārt, man nav nekādas vēlēšanās ar viņu runāt."

Džeks kā padodamies pacēla plaukstas. "Tonij, nomierinieties, šī ir tikai ilustrācija, nevis pārmetums. Vai drīkstu turpināt?"

Tonijs sakrustoja rokas uz krūtīm un palocīja galvu. "Jā, atvainojiet. Kā redzat, šis nav mans mīļākais sarunu temats."

"Jā, es saprotu," Džeks noteica. "Arī tas lai paliek citai reizei. Tātad mans jautājums: vai Lorija kādreiz ticēja, ka jūsu mīlestība pret viņu ir reāla?"

Šajos apstākļos tas skanēja nekaunīgi un teju absurdi personiski, un Tonijam vajadzēja kādu mirkli, lai spētu atbildēt vaļsirdīgi. "Jā," viņš apstiprināja. "Jādomā, bija tāds laiks, kad viņa ticēja, ka mana mīlestība pret viņu ir reāla."

"Tātad jūs uzskatāt, ka tā viņai bija reāla?"

"Ja viņa ticēja, ka tā ir reāla, tad jā, viņai tā bija reāla."

"Tādā gadījumā nevar izvairīties no jautājuma: vai jūsu mīlestība pret viņu bija reāla arī jums, Tonij? Vai jūs patiesi mīlējāt Loriju?"

Tonijs acumirklī juta mostamies iekšēju aizsardzību, neomulību, ko modina pārmetumi. Citkārt šis būtu īstais brīdis, lai mainītu tematu, izteiktu kādu asprātīgu vai ironisku piezīmi, steigšus apslēptu emocijas un pavērstu vārdu straumi uz vieglākas un nenozīmīgākas tērzēšanas pusi. Taču šajā sarunā Tonijam nebija ko zaudēt. Viņš zināja, ka šo cilvēku vairs nekad neredzēs, un notiekošais viņu intriģēja. Jau sen neviena saruna tik ātri nebija sasniegusi tādus dziļumus, un viņš pats to bija pieļāvis. Lūk, tādu drošību dāvāja sapnis.

"Godīgi?" Viņš ieturēja pauzi. "Godīgi sakot, man šķiet, ka es nepratu viņu mīlēt nedz viņu, nedz arī kādu citu."

"Paldies par šo atzīšanos, Antonij. Esmu pārliecināts, ka jums taisnība. Taču galvenais ir tas, ka Lorija ticēja jūsu mīlestībai, un tā, kaut ari neeksistējoša, kļuva viņai tik reāla, ka viņa dibināja uz to veselu pasauli, veselu dzīvi… divas reizes."

"Jums nevajadzēja skart šo tematu," Tonijs nomurmināja, atkal novērsies.

"Tas ir tikai vērojums, mans dēls, nevis vērtējums. Un tagad ķersimies pie otrās ilustrācijas, jā?" Viņš nogaidīja, līdz Tonijs sakopoja uzmanību, un turpināja: "Pieņemsim tikai šā piemēra labad ka patiesi ir kāds Dievs, būtne, kura…"

"Es neticu nekam tamlīdzīgam," Tonijs viņu pārtrauca.

"Es nemēģinu jūs ne par ko pārliecināt, Tonij," Džeks uzsvēra. "Tas nav mans darbs. Paturiet prātā, ka es esmu miris un jūs esat… apjucis. Es gluži vienkārši gribu izskaidrot jums atšķirību starp reālo un patieso. Tas ir mūsu sarunas temats, ja atceraties." Viņš pasmaidīja, un Tonijs nevilšus pasmaidīja pretī. Šim cilvēkam piemita atbruņojoša labestība gandrīz dziļāka par neviltotu.

"Tātad pieņemsim, ka šis Dievs visu laiku ir labs, nekad nemelo, nekad nekrāpjas, vienmēr saka patiesību. Kādu dienu šis Dievs ierodas pie jums Antonija Spensera un saka: "Tonij, nekas nemūžam nešķirs tevi no manas mīlestības nedz nāve, nedz dzīve, nedz debesu vēstnesis, nedz pasaulīgs valdnieks, nedz tas, kas notiks šodien, nedz tas, kas var notikt rīt, nedz vara no augšas, nedz vara no apakšas, nedz kas cits visā Dieva radītajā kosmosā; nekam nav varas šķirt tevi no manas mīlestības."

Un jūs klausāties Dieva teiktajā, bet neticat tam. Neticēšana tam kļūst jums par realitāti, un tad jūs radāt tādu

i pasauli, kurā jūsu dzīves ēkas stūrakmens ir neticēšana šā Dieva vārdam, šā Dieva mīlestībai un pat šim Dievam pašam. Vēl viens jautājums no daudziem: vai jūsu nespēja ticēt šā Dieva vārdam padara nepatiesu to, ko šis Dievs sacījis?"

"Jā," Tonijs atbildēja pārlieku ātri, taču pēc mirkļa mainīja viedokli. "Tas ir nē. Pagaidiet, ļaujiet man drusku padomāt."

Džeks klusēja, ļaudams Tonijam sakārtot domas.

"Nu labi," Tonijs ierunājās. "Ja jūsu pieņēmumi par šo Dievu ir patiesi… un reāli, tad mana pārliecība neko nemainītu. Šķiet, es sāku saprast, ko jūs gribat pateikt."

"Tiešām?" Džeks noprasīja. "Tad atļaujiet jautāt: ja izvēlaties neticēt šā Dieva vārdam, tad ko jūs "piedzīvotu" attiecībā uz šo Dievu?"

"Nu, es piedzīvotu…" Tonijs ar pūlēm meklēja īstos vārdus.

"Atšķirtību?" Džeks nāca talkā. "Tonij, jūs piedzīvotu atšķirtību, jo, pēc jūsu domām, "reāla" ir atšķirtība. Reāls ir tas, kam jūs ticat, pat ja tas neeksistē. Dievs saka jums, ka šī atšķirtība nav patiesa, ka nekas nespēj "reāli" šķirt jūs no Dieva mīlestības ne lietas, rīcība un pieredze, ne pat nāve un elle, lai kā jūs tās iztēlotos; taču jūs ticat, ka atšķirtība ir reāla, tāpēc radāt pats savu realitāti, kas balstīta uz meliem."

Tonijam tas bija par daudz, un viņš novērsās, izlaizdams pirkstus caur matiem. "Tad kā lai vispār zina, kas ir patiess? Kas ir patiesība?"

"Ahā!" Džeks iesaucās un uzsita Tonijam uz pleca. "Poncijs Pilāts runā uz mums no kapa. Un šeit, manu zēn, slēpjas vislielākā ironija! Stāvot vēstures pagrieziena punktā pašas patiesības klātbūtnē un aci pret aci ar to, Poncijs Pilāts tāpat kā mēdz rīkoties daudzi no mums pasludināja, ka tā neeksistē, vai, precīzāk sakot, pasludināja, ka neeksistē "viņš". Mums visiem par laimi, Pilāta varā nebija pārvērst kaut ko reālu par kaut ko nepatiesu." Džeks ieturēja pauzi, iekams piebilda: "Un tādas varas nav arī jums, Tonij."

Laika ritējums uz īsu mirkli sastinga, tad viegli nodrebēja zeme, it kā dziļi zem viņu kājām būtu notikusi maza zemestrīce. Džeks neizdibināmi pasmaidīja un pavēstīja: "Nu, lūk. Manuprāt, tas nozīmē, ka laiks, kas man pavadāms kopā ar jums, šoreiz ir galā."

"Pagaidiet!" Tonijs iebilda. "Man ir jautājumi. Kurp jūs dodaties? Vai nevarat palikt? Es joprojām nesaprotu, kur atrodos. Kāpēc es esmu šeit? Ja šī nav gluži elle, kas tad tas ir? Un jūs teicāt arī, ka tās nav gluži mājas. Ko tas nozīmē?"

Džeks pagriezās un paraudzījās uz Toniju pēdējo reizi. "Tonij, elle ir tad, ja cilvēks tic tādai realitātei un dzīvo tādā realitātē, kura nav patiesība. Teorētiski jūs varētu dzīvot tajā mūžīgi, tomēr ļaujiet man pateikt kaut ko tādu, kas ir patiess, visviens, vai nolemsiet tam ticēt un vai tas jums ir reāls. Lai kas, jūsuprāt, būtu nāve un elle, atšķirtība patiesībā nepastāv."

Zeme nodrebēja vēlreiz, tagad stiprāk nekā iepriekš, un Tonijs atbalstījās pret akmens mūri. Kad viņš atskatījās, Džeks bija nozudis un bija satumsusi nakts.

Pēkšņi Tonijs sajutās zaudējis pēdējos spēkus, pārguris līdz kaulu smadzenēm. Viņš apsēdās, atzvila pret milzīgo aizsargmūri un lūkojās uz ceļu un ainavu, kuras krāsas strauji pārvērtās pelēkos toņos. Mute bija izkaltusi, mēle lipa pie aukslējām. Tonijs taustījās apkārt, cerēdams, ka Džeks varbūt ir atstājis blašķi, taču meklējošās rokas neatrada neko. Pievilcis ceļgalus pie krūtīm, viņš sarāvās čokurā, sargādamies no aukstuma, kas neatlaidīgi lavījās klāt kā zaglis, kurš grib pievākt pēdējās siltuma druskas.

Tas bija par daudz! Vilka ledains vējš, aiznesdams prom viņa jautājumus kā papīra driskas. Vai šīs bija beigas? Galīgās beigas? Vai viņš jau dzirdēja, kā vaidot tuvojas tukšums, <

visu aprijoša neesamība, kas apņēmusies izsūkt no viņa beidzamās siltuma lāses?

Tonijs nevaldāmi trīcēja, kad pēkšņi parādījās gaisma zilgans zaigojums, kas ieskāva visskaistākās tumši brūnās acis, kādas viņš jebkad bija redzējis. Tas kādu atgādināja, bet viņš nespēja atcerēties, ko. Kādu svarīgu cilvēku.

Pūlēdamies palikt pie samaņas, Tonijs ar mokām izdvesa jautājumu: "Kas es esmu? Nē, pagaidi kur es esmu?" Kāds vīrs apsēdās Tonijam blakus, apskāva viņu un saudzīgi ielēja viņam mutē siltu šķidrumu; Tonijs juta, kā tas iesūcas viņa sasalušajā kodolā un izplatās tam visapkārt. Drebuļi pierima, tad mitējās pavisam, un viņš atslāba svešinieka rokās.

"Drošībā," vīrietis čukstēja, glāstīdams viņam matus. "Tu esi drošībā, Tonij."

"Drošībā?" Tonijs atkal juta nolaižamies tumsu. Plaksti bija smagi, domas stīgras un gausas. "Drošībā? Es nekad neesmu bijis drošībā."

"Kuššš." Atkal šī balss. "Tagad atpūties drusku. Es palikšu pie tevis. Un vienmēr turēšu tevi savās rokās, Tonij."

"Kas tu esi?"

Varbūt svešinieks atbildēja, taču Tonijs to nedzirdēja, jo nakts ietina viņu maigi un glāstoši kā sega un viņš aizmiga drošībā, bez sapņiem un pat bez vēlmēm.

4 .MĀJAS IR TUR, KUR IR SIRDS

Tāpat kā ikviens, es ilgojos būt mājās tur, kur patlaban atrodos.

Maja Andželo

Saules gaisma?

Atkal saules gaisma. Taču šoreiz citāda slāpēta, maigāka. Tonijs uztrūkās sēdus. Kur viņš galu galā atradās? Līdz ar šo jautājumu acumirklī atgriezās viss: tunelis, takas ar neskaitāmajām izvēles iespējām, vārti, īrs Džeks, tas otrais vīrietis.

Otrais vīrietis? Tas bija pēdējais, ko Tonijs atcerējās. Vai viņš joprojām sapņoja? Vai atradās sapnī, kas bija daļa no cita sapņa? Viņš bija gulējis miegā vai sapņojis, ka guļ. Saule iespīdēja caur aizkariem, izgaismodama telpu pietiekami, lai atklātu, ka viņš pamodies trūcīgā guļamistabā. Uz plāna matrača, ieļimušā atsperu gultā. Sega, zem kuras viņš gulējis, bija izdilusi un apspūrusi, taču tīra.

Atvilcis aizkaru, Tonijs ieraudzīja to pašu plašo ainavu, ko īsu brīdi bija aplūkojis caur aizsargmūra vārtiem. Kad

*

tas bija noticis? Pagājušā vakarā, pagājušā dienā vai nekad? Tālumā slējās akmens mūri, ieskaudami terasveida klajumus un kokus gan puduros, gan savrup augošus. Klajumā vidēja dažas mājas, tik tikko pamanāmas un neizteiksmīgas.

Tonijs izdzirda klauvējienus pie durvīm, trīs klaudzienus tāpat kā iepriekš, un atbalstījās ar roku pret sienu, gatavodamies vēl vienai pārejai no iekšienes uz ārieni.

"Iekšā?" Tas izskanēja vairāk kā jautājums, nevis uzaicinājums, taču tam acīmredzot nebija nozīmes.

"Vai tu atvērtu man durvis?" aiz tām atskanēja tāda kā pazīstama balss. "Es nevaru, man pilnas rokas."

"A, protams, piedošanu," Tonijs atvainojās, atvērdams durvis uz iekšu.

Uz sliekšņa stāvēja svešinieks ar caururbjošajām tumšbrūnajām acīm, un Tonijam prātā piepeši atausa vārds "drošībā". Šis vīrs bija teicis, ka Tonijs ir "drošībā". Tobrīd tas bija sniedzis atvieglojumu, bet tagad dziļi mulsināja.

"Vai drīkstu ienākt?" vīrietis smaidot jautāja, rokās turēdams paplāti ar kafiju un maizītēm. Pēc skata spriežot, viņš bija apmēram vienos gados ar Toniju. Ģērbies džinsos un rūtainā kreklā, tumši iededzis, vēja ārdēts.

Tonijs pēkšņi apjēdza, ka pats ir ģērbies zili baltā slimnīcas uzsvārcī, un vēss gaisa pieskāriens lika saprast, ka mugurpuse tam vaļēja. Tas likās dīvaini nepiemēroti un mulsinoši. Juzdamies neaizsargāts, viņš ar vienu roku savilka kopā atvēruma malas. "Protams, piedodiet," viņš atvainojās vēlreiz, nezinādams, ko citu lai dara, tad pakāpās sānis un pieturēja durvis, lai vīrietis varētu ienākt.

"Man ir daži tavi iecienītie gardumi: kafija no Barista, virtuļi ar krēmu un mango no Voodoo Donuts un ar želeju no Heavenly Donuts. Gandrīz ideāls veids, kā iesākt dienu."

"0, paldies!" Tonijs paņēma lielu krūzi ar kūpošu kafiju vaniļas latte ar skaistām putām, uz kurām ar šokolādes pulveri izveidots raksts putna spalvas formā. Viņš iedzēra svilinoši karstu malku, pirms tā norīšanas izbaudīja garšu un tad piesardzīgi apsēdās uz atsperu gultas malas. "Tu pats nedzersi?"

"Nē, es dodu priekšroku tējai un šorīt jau esmu izdzēris diezgan." Vīrietis pievilka krēslu tuvāk Tonijam un apsēdās. "Tev droši vien ir lērums jautājumu, puis, tāpēc jautā, un es atbildēšu tā, lai tu saprastu pēc iespējas labāk."

"Vai es sapņoju?"

Virs atzvila krēslā un pasmaidīja. "Mjā, kā pirmais jautājums tas ir ļoti sarežģīts, un baidos, ka atbilde nebūs pārāk apmierinoša. Vai tu sapņo? Jā un nē. Paskatīsimies, varbūt es varēšu atbildēt uz to jautājumu, kurš tev bija prātā, nevis uz to, kuru uzdevi. Antonij, tu guli komā Portlendas Universitātes klīnikā un reizē atrodies šeit."

"Pagaidi es esmu komā?"

"Jā, es tak pats esmu klāt un dzirdēju sevi to sakām."

"Es esmu komā?" Tonijs neticīgi atkārtoja un izklaidīgi iedzēra karsto kafiju. "Un šī?" Viņš pamāja uz krūzi.

"Tā ir kafija."

"Es zinu, ka tā ir kafija, bet vai tā ir, nu… reāla? Kā es varu būt komā un reizē dzert kafiju?"

"Tā ir viena no lietām, ko tu nesaprastu, ja es mēģinātu izskaidrot."

"Neticami, es esmu komā," Tonijs apstulbis nomurmināja.

Vīrietis piecēlās un uzlika plaukstu viņam uz pleca. "Zini, man vēl šis tas darāms, bet būšu tepat ārā. Mierīgi apdomā savus jautājumus un nāc laukā pie manis. Tavas drēbes karājas tur, tajā skapī, un turpat tu atradīsi ari zābakus. Kad būsi gatavs, vienkārši nāc ārā."

"Labi," tas bija viss, ko Tonijs jaudāja izdvest, tikpat kā

nepaceldams acu, kad vīrietis izgāja no istabas. Notiekošajam

i dīvainā kārtā piemita loģika. Ja jau Tonijs bija komā, tad visi viņa piedzīvojumi bija tikai fantāzijas dziļi zemapziņā. Vēlāk viņš neko neatcerēsies. Un nekas šajās norisēs nebija ne reāls, ne patiess. Šī doma atsauca atmiņā īru Džeku, un Tonijs nevilšus pasmaidīja. Šo atskārsmi pavadīja atvieglojums. Tātad viņš vismaz nebija miris.

Viņš iedzēra kafiju. Tā neapšaubāmi garšoja pilnīgi reāli, taču smadzenēs noteikti bija kādi slēdži, kas spēja stimulēt ari citas atmiņai līdzīgas funkcijas, kopīgi radot pseidorealitāti, piemēram, kafijas dzeršanu vai našķošanos, viņš nodomāja, paņēmis mango virtuli un nokozdams kumosu. O, ja to izdotos izmantot praksē, tad varētu nopelnīt kaudzi naudas ne kaloriju, ne kafijas un cukura blakusefektu, ne maksas par piegādi.

Tonijs nogrozīja galvu par tik ārprātīgu pieredzi, ja to vispār varēja par tādu saukt. Vai notikumu, kas nav reāls un vairs nekad neatausīs atmiņā, var dēvēt par pieredzi?

Apēdis beidzamo virtuļa kumosu, Tonijs juta, ka nu ir laiks stāties aci pret aci ar to, kas gaida aiz durvīm. Lai gan viņš nešaubījās, ka vēlāk neatcerēsies nenieka, patlaban viņš atradās šeit un viņam nebija ko zaudēt, ļaujoties notikumu gaitai. Tāpēc viņš žigli apģērbās un nopriecājās, ka iztēle sagādājusi arī siltu ūdeni, kur nomazgāt seju. Dziļi ievilcis elpu, viņš izgāja no guļamistabas.

Izrādījās, ka viņš atstāj plašas rančo stila mājas flīģeli, kam no dēļu sienām lobījās krāsa. Māja šķita redzējusi labākus laikus, bet tagad pagurusi un skumja. Kaut gan zināmā mērā uzturēta kārtībā, tā atradās krietni zem tā līmeņa, pie kāda bija pieradis Tonijs, un te nemanīja ne pēdu no dižmanības vai greznības. Durvis no viņa istabas veda uz platu terasi, kas apjoza visu ēku un bija tikpat noplukuši kā viss pārējais. Svešinieks stāvēja, atbalstījies pret terases margām, kodīja zāles stiebru un gaidīja.

Tonijs nostājās viņam blakus un pārlaida acis plašajam gruntsgabalam. Tajā valdija savāds sajaukums. Dažviet apkārtne izskatījās puslīdz sakopta, tomēr lielākoties bija pilnīgi atstāta novārtā. Turpat netālu aiz sabrukuša žoga Tonijs ieraudzīja pamestu biezokni, kurā ar pūlēm varēja nojaust kādreizējo dārzu. Tagad tas bija aizaudzis ar dadžiem, ērkšķu krūmiem un nezāļu puduriem, pašā vidū slējās mūžvecs ozols, kura zarā karājās salauztas šūpoles, vieglītēm līgodamās vējā. Tālāk pletās vecs augļudārzs ar savā vaļā pamestiem kokiem, kas jau sen vairs nenesa augļus. Kopumā šis zemes gabals izskatījās noplicināts, pamests un izsīcis. Par laimi, dažas no dziļākajām rētām pārklāja kalnu puķu lāsumi, šur tur ziedēja pa kādai rozei, it kā remdējot zaudējuma sāpes vai sērojot par kāda nāvi.

Droši vien vaina ir augsnē, Tonijs nosprieda. Varētu domāt, ka ūdens un saules taču ir gana, taču ļoti daudz ir atkarīgs no tā, kas atrodas zem virskārtas. Vējš mainīja virzienu, un Tonijs sajuta nepārprotamu zalktenes smaržu, kas, salda un maiga, lika atcerēties māti. Zalktene bija mātes iemīļotais augs.

Ja nojauta Toniju nevīla un visu notiekošo radīja viņa smadzenes, cenzdamās atrast ceļu, savienojot uzkrātas domas un tēlus, tad bija tikai loģiski, ka šeit viņš juta pārsteidzošu, negaidītu sirdsmieru. Šeit viņu kaut kas uzrunāja, radīja labsajūtu. "Drošībā", bija teicis tas vīrietis. Tonijs pats gluži nebūtu izraudzījies šo vārdu.

"Kas šī ir par vietu?" viņš jautāja.

"Šis ir mājoklis," vīrietis atbildēja, lūkodamies tālumā.

"Mājoklis? Tieši ko nozīmē "mājoklis"?"

"Vietu, kur uzturēties, dzīvot, būt mājās mājokli." Vārdus viņš izrunāja tā, it kā mīlētu šo vietu.

"Mājās? Hm, kaut ko līdzīgu teica ari Džeks, taču piebilda, ka tās neesot "gluži" mājas. Un neesot arī "gluži" elle lai vai ko viņš ar to domāja."

Vīrietis pasmaidīja. "Tu nepazīsti Džeku. Viņš ārkārtīgi labi prot rīkoties ar vārdiem."

"No viņa sacītā es sapratu tikai daļu, bet sāku apjaust vienu atšķirību starp reālo un patieso."

"Hmmm," vīrietis norūca un apklusa, it kā negribētu traucēt Tonija prātošanu. Brīdi abi stāvēja viens otram blakus, un katrs uzlūkoja šo vietu ar citādām acīm: viens ar līdzcietību, otrs ar nemieru un zināmu tramīgumu.

"Tātad, kad tu saki, ka šis ir mājoklis, vai tu runā par šo veco, nolaisto māju, vai arī par visu īpašumu?"

"Tas ietver visu visu, ko tu redzēji vakar, un vēl daudz vairāk; visu, kas atrodas šajos mūros, un visu, kas ir ārpus tiem, visu. Taču šeit," viņš pamāja ar roku uz cietokšņa mūri, "ir mājokļa centrs, sirds. Tas, kas notiek šeit, maina visu."

"Kam tas pieder?"

"Tas nepieder nevienam. Šai vietai nekad nav bijis paredzēts kādam "piederēt"." Pēdējo vārdu viņš izrunāja tā, it kā tas būtu mazliet derdzīgs un ar pūlēm nāktu pār lūpām. "Tai bija paredzēts būt brīvai, atvērtai, neierobežotai… bet ne kādam piederēt."

īsu bridi valdīja klusums, kamērTonijs meklējaīstos vārdus nākamajam jautājumam. "Tādā gadījumā kas te "mājo"?"

Vīrieša mutes kaktiņos ievirmoja smaids, iekams viņš atbildēja: "Es!"

"Tu te dzīvo?" Tonijs vaicāja, nepaguvis apdomāties. Nu, protams, viņš te dzīvoja! Šis svešinieks bija sarežģīta zemapziņas projekcija un kaut kādā veidā mijiedarbojās ar Toniju. Un turklāt kurš gan īstenībā apmestos uz dzīvi šeit, nekurienes vidū, vienatnē?

"Jā gan."

"Tev patīk dzīvot vienam?"

"Nezinu. Nekad neesmu dzīvojis viens."

Tas uzjundīja Tonija ziņkārību. "Kā tā? Nevienu citu es šeit neesmu redzējis. Aā, tu domā Džeku? Vai ir vēl citi tādi paši kā viņš? Vai es varēšu viņus satikt?"

"Nav otra tāda kā Džeks, bet tos citus tos tu satiksi, kad pienāks laiks." Viņš mirkli klusēja. "Nav nekādas steigas." Atkal iestājās klusums, gandrīz neērti ilgs. Šajās sarunas pauzēs Tonijs mēģināja uzburt iztēlē kādu ainu vai atmiņas, kas piešķirtu jēgu tam, ko viņš redz, taču tas neizdevās. Neviena tēla, nevienas idejas un, ciktāl viņš jaudāja atminēties, pat nevienas fantāzijas ainas, kas sasauktos ar kaut ko no visa šī. Kā gan iespējams, ka viss redzamais ir tikai projekcija, kuru rada viņa sazāļotās, komas apdullinātās smadzenes? Atbildi viņš nezināja.

"Un cik sen tu te dzīvo?"

"Kādus četrdesmit gadus vismaz. Daži teiktu visu mūžu. Bet īstenībā pavisam īsu mirkli."

"Saki viens cilvēks!" Tonijs nogrozīja galvu, balsī jautās liekulība un zināms pārākums. Cik trakam jābūt, lai pavadītu četrdesmit gadus šajā mežonīgajā nostūrī? Viņš pats zaudētu prātu jau pēc četrdesmit stundām, par četrdesmit gadiem nemaz nerunājot.

Tonijs no sāniem slepus uzmeta acis svešiniekam, kurš vai nu to nemanīja, vai arī viņam vienkārši bija vienalga. Tonijam viņš sāka iepatikties. Viņš acīmredzot bija viens no tiem retajiem cilvēkiem, kuri jūtas absolūti ērti savā ādā un ir mierā ar visu, kas apkārt. Nebija nojaušami nekādi nolūki, neradās sajūta, ka te kāds meklētu izdevīgumu vai lolotu slepenus plānus, kā mēdza rīkoties teju vai visi, kurus Tonijs pazina. Varbūt īstais apzīmējums bija "apmierinātība", tomēr kurš gan, būdams pie pilna prāta, varētu justies apmierināts šādā vientulībā! Tonija izpratnē "apmierinātība" un "garlaicība" bija sinonīmi. Varbūt šis puisis vienkārši bija nejēga, nepazina neko labāku, nebija ne ceļojis pa pasauli, ne izglītojies. Taču te nu viņš stāvēja negaidīts elements kādā Tonija zemapziņas projekcijā. Tātad viņš noteikti kaut ko nozīmēja.

"Varbūt būsi tik laipns un pateiksi man, kas tu esi?" Jautājums šķita pašsaprotams.

Vīrietis lēni pagriezās ar seju pret Toniju, un Tonijs ieskatījās neticami caururbjošajās acīs. "Tonij, es esmu tas, par kuru tava māte sacīja, ka viņš nekad tevi nepametīs."

Vajadzēja kādu mirkli, lai atbilde sasniegtu Tonija apziņu, un viņš soli atkāpās. "Jēzus? Tu? Tu esi tas Jēzus?"

Vīrietis klusēja, tikai atbildēja uz viņa skatienu, līdz Tonijs nodūra acis, lai sakopotu domas, un tad viss pēkšņi ieguva jēgu. Protams, tas bija Jēzus! Tonijs pats bija iekļāvis sarakstā viņa vārdu. Vai gan medikamentu rosinātā komatozā stāvoklī atrastos kāds labāks, ko uzburt iztēlē? Jēzus taču bija visu arhetipu arhetips, fantāzijas tēls, paslēpts Tonija nervu tīkla visdziļākajā nostūri. Un te nu viņš stāvēja neiroloģiska projekcija bez īstas eksistences un reāla vieliskuma.

Tonijs pacēla acis, un šajā mirklī svešinieks iecirta viņam pļauku, pietiekami stipru, lai iesmelgtos vaigs, bet ne tik stipru, lai paliktu nospiedums. Tonijs apstulba un tūdaļ juta uzliesmojam dusmas.

"Es tikai piepalīdzēju tev apjēgt, cik aktīva tava iztēle ir patiesībā." Vīrietis iesmējās, acu izteiksme bija tikpat labsirdīga un maiga kā iepriekš. "Taisni brīnums, kā projekcija bez īstas eksistences un reāla vieliskuma var tā ievilkt pa ģīmi, vai ne?"

Ja klāt būtu vēl kāds cits, Toniju sagrābtu kauns un niknums. Taču tagad viņš galvenokārt jutās satrūcies un pārsteigts. "Ideāli!" viņš paziņoja, sakopojis domas. "Tas pierāda, ka tu esi tikai projekcija! īstais Jēzus nekad nevienam nesistu!"

"Un kā tu to zini? No personiskās pieredzes?" Šis Jēzus uzjautrināts vīpsnāja. "Paturi prātā, Tonij: tu esi sev iestāstījis, ka es esmu Jēzus, kuru ģenerējusi sazāļota zemapziņa. Tu pats esi radījis šo dilemmu. Vai nu es esmu tas, par ko dēvējos, vai ari tu sirds dziļumos tici tādam Jēzum, kurš spētu iecirst cilvēkam pļauku. Tad kurš variants ir īstais?"

Tā nu šis zellis, šis Jēzus, stāvēja, sakrustojis rokas uz krūtīm, un noskatījās, kā Tonijs cīnās ar loģiku. Pēdīgi Tonijs atkal pacēla acis un atbildēja. "Tādā gadījumā es laikam tiešām ticu, ka Jēzus ir cilvēks, kurš var iecirst man pļauku."

"Ha! Vareni! Tātad mirušie tomēr asiņo!" Jēzus iesmējās un aplika roku Tonijam ap pleciem. "Tu vismaz centies turēties pie saviem pieņēmumiem, pat ja tie neatbilst patiesībai un padara grūtāku tavu dzīvi. Smags veids, kā dzīvot, taču saprotams."

Tonijs paraustīja plecus un pasmējās ari pats, kaut gan viņu bija apmulsinājusi piezīme par asiņojošiem mirušajiem. Itin kā zinādami ceļamērķi, abi nokāpa no lieveņa un devās augšup pakalnā uz tāla koku pudura pusi. No lejas izskatījās, ka koki saauguši visaugstākajā gruntsgabala punktā, teju vai piekļāvušies pelēkajam akmens mūrim drusku augstāk par to vietu, kur Tonijs bija sastapis Džeku. No turienes droši vien pavērās skats uz visu norobežoto zemes platību, varbūt pat pāri tālajiem mūriem līdz ielejai. Pa ceļam Tonijs turpināja uzdot jautājumus. Viņa biznesmeņa prāts te netika gudrs.

"Aizritējis mazliet vairāk par četrdesmit gadiem, un šī vieta jau izskatās nolaista un ieslīgusi postā. Neņem ļaunā bet vai tas tiešām ir viss, ko tev šajā laikā izdevies paveikt?" Tonijam nebija izdevies apslēpt pārmetumu savā balsī. Taču cilvēks, kurš dēvējās par Jēzu, nevis iebilda, bet gan apdomāja dzirdēto.

"Iespējams, tev taisnība. Tas man laikam diez cik labi nepadodas. Tagad šī vieta ir vairs tikai ēna no tā, kāda bija sākumā. Reiz tas bija viens vienīgs brīvi kuplojošs, krāšņs dārzs, atvērts, skaists un brīvs." i

"Es nebūt negribēju…" Tonijs atvainodamies iesāka, bet Jēzus pavīpsnājis atmeta ar roku. "Tas tikai… diez kā nelīdzinās dārzam," Tonijs neveikli piebilda.

"Jā, darbs nav pabeigts." Jēzus nopūtās, un tas skanēja rezignēti un apņēmīgi reizē.

"Manuprāt, cīņa ir visai bezcerīga," Tonijs piemetināja, cenzdamies neizklausīties pārāk pesimistisks. Tomēr klusēt viņš nespēja, jo tas bija vecs ieradums atrast veidu, kā sarunās gūt virsroku.

"Varbūt vajadzēs kādu laiku, taču es nezaudēju nekad," skanēja mierīga atbilde.

"Nekādā ziņā negribu būt nepieklājīgs, bet vai tev nešķiet, ka šis projekts prasa pārlieku ilgu laiku? Tu varētu darīt daudz ko, lai iekoptu zemi, apstādītu un mēslotu dārzus, redzētu tos sakuplojam. Manuprāt, šim gruntsgabalam ir potenciāls. Daži profesionāļi ar nepieciešamajiem darbarīkiem tiktu šeit galā viens divi. Pāris buldozeru? Esmu pamanījis, ka mūri dažās vietās sāk drupt un brukt. Tu varētu nolīgt inženieri un arhitektu, mūrnieki kāda pusgada laikā savestu visu vislabākajā kārtībā, un derētu nojaukt veco māju un uzbūvēt jaunu."

"Tonij, šī ir dzīva zeme, nevis būvlaukums. Tā ir reāla un elpojoša, nevis kāds mākslīgs veidojums, ar varu piespiežams dzīvot. Ja tu dod priekšroku tehnikai, nevis attiecībām un dabiskiem procesiem, ja mēģini varmācīgi panākt izpratni un briedumu pirms noliktā laika, tad," viņš norādīja pār visu gruntsgabalu, "tu kļūsti šāds."

Tonijs nemācēja noteikt, vai šis "tu" tiek lietots vispārīgā nozīmē vai attiecas tieši uz viņu. Bažīdamies, ka pareizs var būt otrais pieņēmums, viņš neko nejautāja.

"Mēs spējam virzīties tikai tādā ātrumā un virzienā, kādu pieļauj zeme pati," Jēzus turpināja. "Pret zemi ir jāizturas ar cieņu un godbijību un jāieklausās, ko tā domā un jūt. Mums aiz bijības ir pilnībā jāpakļaujas tās priekšstatam par "reālo" un tomēr jāturpina to mīlēt ar patiesību prātā, bez svārstīšanās, lai tas maksātu, ko maksādams. Ja šādi nedzīvosim zemes labā, mēs pievienosimies agresoriem, postītājiem, izmantotājiem un peļņas tīkotājiem, un tad zudīs visas cerības uz tās izdziedēšanu."

Tonijs juta nepatīkamu satraukumu, atkal pūlēdamies apjēgt dzirdēto. "Tu runā metaforās, un es nespēju īsti sekot. Tu runā par šo zemi kā par personu, kuru pazīsti un mīli. Kā tas iespējams, ja tā ir tikai augsne, akmeņi un pakalni, pļavu puķes, nezāles, ūdens un tā tālāk?"

"Un tieši tāpēc tu nespēj saprast, ko es saku," Jēzus teica, pieskardamies Tonija plecam un viegli saspiezdams to. "Neesmu izmantojis nevienu metaforu, toties tu gan un daudzas reizes. Tu turpini dzīvot savās metaforās un ticēt tām, tāpēc nevari saskatīt patiesību."

Tonijs apstājās, izpleta rokas, it kā aptverdams visu apkārtni, un dramatiski paziņoja, uzsvērdams savu domu: "Bet tā ir tikai zeme! Tā nav dzīva būtne! Tā ir augsne!"

"Ak, Tonij, tu jau pats esi to pateicis… pīšļi pie pīšļiem. Zeme!"

Lūk, kur bija sakars, kura viņam trūcis līdz šim! Jau pati ideja līdzinājās šokam, un nojaušamās sekas bija satriecošas. Tonijs ieskatījās svešiniekam acīs un atrada vārdus, pats baidīdamies no tā, ko grasījās teikt. "Vai tu gribi sacīt, ka viss šis un ne tikai tas, ko esmu redzējis mūru iekšienē, bet ari viss ārpus tiem ir dzīva būtne?"

Cilvēks, kurš dēvējās par Jēzu, nenovērsa skatienu. "Es saku tev daudz ko vairāk, Tonij. Es tev saku, ka šī dzīvā būtne… esi tu pats!"

"Es? Nē, tas nevar būt tiesa. Tas nav iespējams. Tas nevar būt!" Tonijs jutās tā, it kā pakrūtē ar iznīcinošu spēku būtu

ietriekusies neredzama dūre. Viņš pagriezās, grīļīgi paspēra

i dažus soļus un paraudzījās atpakaļ. Vienā mirklī bija mainījies viņa redzējums, atvērušās acis, taču tagad viņš izmisīgi nevēlējās ar tām skatīties. Viņš jau bija novērtējis šo zemi no vēsi bezkaislīga, pārākuma pilna viedokļa un secinājis, ka tā ir nekam nederīga, nevienam nevajadzīga zemes strēmele, atkritumu kaudze, ko nav vērts saglabāt. Tāds bija viņa spriedums. Viņš izturējās pieklājīgi un pat mēģināja paust atbalstu, taču tas it nemaz neatspoguļoja to, ko viņš patiesībā domāja par šo vietu. Ja teikšana būtu Tonijam, viņš te nolīdzinātu visu dzīvo līdz pašiem pamatiem, apraktu zem asfalta un aizstātu ar betonu un tēraudu. Esošais bija neglīts un bez kādas vērtības, pelnījis vienīgi iznīcināšanu.

Tonijs noslīga ceļos un aizsedza acis ar plaukstām, it kā censtos uzburt jaunus melus, kas apslēptu veco melu vietā palikušo baiso tukšumu, vai meklētu jaunu pašapmānu, kas varbūt spētu sniegt patvērumu, aizsardzību un mierinājumu. Taču, tiklīdz tu sāc "redzēt", tu vairs nevari "neredzēt". Godīgums piespieda Toniju noņemt plaukstas no acīm; skaidrība prasījās ieraugāma. Viņš skatījās vēlreiz un šoreiz skatījās dziļi. Un neatrada neko, kas būtu apbrīnojams vai pat tikai patīkams. Šī vieta bija noplicināta postaža, pilnīgi nekam nederīga, bēdīgs kauna traips potenciāli pievilcīgā pasaulē. Ja šī vieta tiešām būtu Tonijs pats vai viņa sirds, tad labākajā gadījumā viņš būtu nožēlojams neveiksminieks. Bet sliktākajā ienīstu pats sevi.

Raudāšana bija vājība, ko Tonijs nicināja un kam jau puikas gados bija nozvērējies neļauties vairs nekad. Taču šobrīd viņš tai nespēja pretoties. Asarām pievienojās šņuksti. Gadu gadiem būvēts dambis padevās, un Tonijs jutās pilnīgi bezspēcīgs pret šo uzplūdu. Viņš nesaprata, vai trīc no emocijām vai arī zem viņa burtiski dreb zeme.

"Tas nevar būt tiesa, tas vienkārši nevar būt," viņš raudādams izdvesa, pūlēdamies neskatīties uz šo cilvēku, kurš dēvējās par Jēzu. Un tad no pašiem viņa būtības dziļumiem izlauzās kliedziens: "Es negribu, lai tā ir patiesība! Lūdzu, pasaki man, ka tā nav patiesība! Vai es tiešām neesmu nekas vairāk kā vien slims un nožēlojams grausts? Vai mana dzīve nav nekas vairāk? Vai es esmu tik vientuļš un pretīgs? Lūdzu, saki man, ka tas nav tiesa!"

Toniju plosīja pašnožēlas un pašnicinājuma viļņi, līdz viņš juta, ka dvēseles audums draud izjukt pa vīlēm. Trieciena vilnis nogāza viņu garšļaukus zemē. Jēzus notupās līdzās un apkampa viņu, ļaudams vaimanāt savās rokās, gana stiprs, lai maigā žēlsirdībā ieskautu nepanesamas sāpes un zaudējumu. Likās, vienīgais, kas vēl satur Toniju kopā, ir šā cilvēka klātbūtne.

Emociju viesuļa sagrābts, Tonijs juta, kā prāts noraujas no enkura. Viss, ko viņš uzskatījis par reālu un pareizu, tagad pārvērtās pīšļos un pelnos. Taču te kā gaismas zibsnis atplaiksnīja pretējais: ja nu viņš patlaban tiešām atrod savu prātu, sirdi, dvēseli? Tonijs cieši aizmiedza acis un šņukstēja, vairs nekad negribēdams vērt tās vaļā, vairs nekad negribēdams piedzīvot kaunpilno skatu uz to, kas viņš ir, par ko ir kļuvis.

Cilvēks, kurš dēvējās par Jēzu, saprata un pieglauda Tonija slapjo, asaraino seju sev pie pleca. Tiklīdz pierima viens emociju vilnis, Tonijam uzbruka jauns uzbangojums, raudams viņu sev līdzi, un spiediens lāgiem bija tik negants, ka draudēja izgriezt viņu ar oderi uz āru. Uzplūds pēc uzplūda, gadu gadiem apslāpētas emocijas, gaidījušas atlaidu bridi un beidzot izpaustas skaļi.

Satricinājums noplaka un visbeidzot mitējās. Tonijs noklusa, tikai brīžiem vēl nodrebēja elsās. Un visu laiku viņu savās rokās turēja šis cilvēks, kurš dēvējās par Jēzu, un ne uz mirkli nepalaida viņu vaļā. Beidzot, kad iestājās pilnīgs miers, vīrietis sāka runāt.

5 . un palika viens vienĪgs

Sāpes liek mums atcerēties, ka esam dzīvi, bet mīlestība liek atcerēties, kādēļ mēs dzīvojam.

Tristans Ovains Hjūzs

-ki ausies manā balsī, Tonij." Jēzus atkal glāstīja viņam galvu kā bērnam, kā dēlam. "Ikviens cilvēks ir vesels universs. Tava māte un tēvs darbojās kopā ar Dievu, lai radītu dvēseli, kura nekad nebeigs eksistēt. Tavi vecāki kā līdzradītāji sagādāja vielu, gēnus un citas sastāvdaļas, kas apvienojās unikālā veidā un radīja meistardarbu, ne bez trūkumiem, tomēr apbrīnojamu. Un mēs saņēmām no viņu rokām to, ko viņi bija mums atnesuši, pielāgojāmies viņu personiskajai vēsturei un izraudzītajam laikam un pievienojām to, ko spējām dot vienīgi mēs dzīvību. Tiki ieņemts tu dzīvs brīnums, kas pēkšņi uzplaiksnīja esamībā, universs multiversā, nevis izolēts un savrups, bet gan iesaistīts un paredzēts kopībai, tāpat kā kopība ir Dievs."

"Ha! Dzīvs brīnums?" Tonijs nošņaukājās, pārguris pēc cīņas ar asaru plūdiem. Viņš bija domājis, ka asaras ir

izžuvušas, to krājumi izsīkuši, taču nu atradās vēl dažas, ritēja pār vaigiem, pilēja no zoda. "Es tas neesmu."

"Lai varētu teikt "es tas neesmu", vispirms ir jāvar teikt "es esmu"," Jēzus mierinoši sacīja. "Tēls un āriene pauž maz. Iekšiene ir lielāka par ārieni, ja vien tev ir acis, kas redz."

"Šaubos, vai es gribu redzēt un zināt," Tonijs nomurmināja. "Tas ir pārāk sāpīgi. Turklāt es tik un tā neticu, ka jebkas no šī visa, ieskaitot tevi, ir reāls. Un tomēr man ir tik briesmīgs kauns. Es labprātāk atgrieztos savā aklumā, lai neredzētu neko."

"Šīs sāpes ir reālas un patiesas. Uzticies man, Tonij. Pārvērtība bez darba un sāpēm, bez ciešanām un bez zaudējuma izjūtas ir tikai ilūzija, nevis patiesa pārvērtība."

"Tas ir neizturami!" Tonijs iesaucās, un viņu atkal sadrebināja īss šņuksts. "Es to nespēju. Un uzticēties? Manā leksikā nav tāda vārda. Uzticēšanās nav mana specialitāte."

"Tas nu gan," Jēzus sacīja un klusu iesmējās. "Toties tā ir manējā!"

Tonijs vēl aizvien nebija ne pakustējies, ne atvēris acis, galva bija noliekta pie svešinieka krūtīm. Tonijs jutās kā muļķis, vārīgs un viegli ievainojams, tomēr izkustēties no vietas negribējās.

"Es nezinu, ko darīt," viņš atzinās. "Vai drīkstu tev pateikt, kura cilvēka man šobrīd pietrūkst visvairāk?" Viņš atvēra acis un dziļi ievilka elpu. "Man tiešām pietrūkst manas mammas." Nez no kurienes Jēzus izvilka salocītu sarkanu mutautu, ko Tonijs pateicīgi paņēma, lai noslaucītu degunu.

"Tonij, kopš mātes nāves tu vairs neesi uzticējies nevienam. Taču tu nespēj paveikt visu viens un ari ne pēc saviem paša noteikumiem. Tevi radīja kopība, lai tu eksistētu kopībā, tu tiki radīts pēc Dieva vaiga un līdzības, un šis Dievs nekad nav pazinis neko citu kā vien kopību."

"Dievs ir kopība?"

"Vienmēr. Es jau tev teicu, ka nekad neesmu bijis viens. Nekad neko neesmu paveicis viens. Manas būtības kodols ir attiecības."

"To es nekad neesmu izpratis."

"Neraizējies. Tas nav jāizprot. Tas ir jāpiedzīvo."

Tonijs atkal dziļi ieelpoja. "Tad kas ar mani ir noticis? Ja šī vieta tiešām esmu es, tad kā varēja gadīties, ka es pārvērtos par nedzīvu un izpostītu tuksnesi?"

"Runājot no tava viedokļa, varētu sacīt, ka ar tevi ir notikusi "dzīve": lieli un mazi ikdienas zaudējumi, melu un nodevību uzkrāšanās un pieņemšana, vecāku trūkums, kad viņi tev bija nepieciešami, sistēmu kļūmes, pašaizsardzības metodes, kuras ļāva tev palikt dzīvam, taču mazināja tavu spēju saglabāt atvērtību tieši pret to, kas spētu dziedināt tavu sirdi."

"Bet tavā skatījumā?"

"Manā skatījumā tā bija nāve, nevis dzīve, tā bija nerealitāte, kurai tu neesi ticis radīts. Tā bija ne-mīlestība, negaisma, ne-patiesība, ne-brīvība… Tā bija nāve."

"Tātad es mirstu? Vai tāpēc notiek šis viss?"

"Dēls, tu mirsti kopš tās dienas, kad tiki ieņemts. Un, lai gan nāve ir briesmīga un ļauna, cilvēku iztēle piešķir tai daudz lielāku varu, nekā tā pelnījusi un nekā tai pieder, itin kā gaisma mestu uz jūsu eksistences fona šaušalīgu, milzīgu nāves ēnu, un tagad tevi pārbiedē pat šī ēna."

"Nesaprotu."

"Šai sarunai ir daudz līmeņu, un liela daļa no tiem nav domāta šodienai. Pagaidām izproti vienīgi to, ka būtisks tavu nāves baiļu iemesls ir panīkusi un sarukusi spēja uztvert dzīvi. Dzīves neaptveramais diženums pastāvīgi absorbē un deldē nāves varu un klātbūtni. Tu tici, ka nāve ir beigas, notikums, kas liek izbeigties visām patiesi svarīgajām lietām, un tāpēc tev tā kļūst par lielo mūri un neizbēgami liedz piedzīvot prieku, mīlestību un attiecības. Nāvi tu uzlūko kā pēdējo vārdu, kā galīgo šķiršanos.

Bet patiesība ir tāda," viņš turpināja, "ka nāve ir tikai šo lietu ēna. Tas, ko tu sauc par nāvi, tiešām ir sava veida šķiršanās, taču nebūt ne tāda, kādu esi iztēlojies. Tu esi definējis sevi un savu eksistenci, fokusēdamies uz bailēm no šā pēdējā notikuma, nevis atzīdams nāves visuresošo klātbūtni ik uz soļa tavos vārdos, pieskārienos, izvēlē, bēdās, neticībā, melos, vērtējumos, nespējā piedot, aizspriedumos, tieksmē pēc varas, nodevībās, noslēpumos. Nāves "notikums" ir tikai viena sīka šīs klātbūtnes izpausme, bet tu esi padarījis šo izpausmi par visa centru, neaptverdams, ka ik dienu peldi nāves okeānā.

Tonij, tu neesi radīts nāvei, un nāve nav bijusi paredzēta šim universam. Nāves notikumā mīt solījums, kristīšana šajā okeānā, kurš glābj, nevis noslīcina. Cilvēki nomaitāja dzīvi un iekļāva šo ne-dzīvi savā pieredzē, tāpēc aiz cieņas pret jums mēs jau no paša sākuma ieaudām to kopējā, plašākajā gobelēnā. Tagad jūs piedzīvojat šo pamatos mītošo spriedzi starp dzīvību un nāvi un piedzīvosiet to ik dienu, līdz jūs atsvabinās nāves notikums, taču jūs tikāt radīti tam, lai ar tās tuvošanos tiktu galā kopībā, attiecībās, nevis pašcentrētā izolācijā kā šeit, savā mazajā mājoklī."

"Bet visas tās daudzās takas, kuras ved projām no šejienes?"

"Tonij, tās sākas šeit, šajā postažā. Šurp nenāk neviens. Visi ir aizgājuši."

Uz mirkli pamodās skumjas kā plēsīgs zvērs, kas dzenas pakaļ medījumam, taču tikpat ātri pagaisa. Tonijs nolēma izteikt savas domas skaļi. "Es viņus aizraidīju prom, vai ne? Viņi aizgāja ne jau vienkārši tāpat."

"Ja tu apzināti netiec skaidrībā ar nāvi, Tonij, tad visi

tavā pasaulē kļūst vai nu par sāpju katalizatoriem, vai tavā

< skatījumā ir miruši. Dažreiz ir vieglāk apbedīt viņus kaut kur savā īpašumā, nevis vienkārši raidīt prom."

"Tātad nāve uzvar?" Tonijs zināja, ko jautā īstenībā, un, ja šis cilvēks, kurš dēvējās par Jēzu, tiešām bija… tas, par ko dēvējās, tad to zināja arī viņš.

"Dažreiz tā liekas, vai ne? Tomēr nē ir uzvarējusi dzīvība! Dzīvība turpina uzvarēt. Es tam esmu dzīvs pierādījums."

"Tātad tu neesi tikai mīts, bērnu pasaciņa? Tu tiešām gaidi, lai noticu, ka esi augšāmcēlies no miroņiem?" Tonijam gribējās dzirdēt to no viņa mutes.

"Ha, vajag daudz vairāk ticības, lai domātu, ka neesmu augšāmcēlies. Ka tiku sasists līdz nepazīšanai, pienaglots pie moku krusta, ka šķēps caur maniem sāniem iedūrās sirdī, ka miris tiku guldīts kapā un tomēr kaut kā atdzīvojos, iztinos no līķauta, aizvēlu malā tonnu smagu akmeni, uzveicu tempļa apsardzes eliti un aizsāku kustību, kura itin kā pauž patiesību par dzīvību un augšāmcelšanos, bet īstenībā balstās uz meliem? Jā, tam ticēt ir daudz vieglāk."

Tonijs paskatījās uz šo vīrieti. Viņa vārdus ielogoja humora un triumfa ietvars, taču pati glezna bija skumju portrets.

"Tā jau ir tikai pasaka!" Tonijs iesaucās. "Pasaka, domāta tam, lai mēs justos labāk vai lai iestāstītu mums, ka dzīvei ir kaut kāda jēga vai mērķis. Tā ir moralizējoša fabula, ko vājie stāsta slimajiem."

"Tonij, es esmu augšāmcēlies no mirušajiem. Mēs sagrāvām nāves varas un valdīšanas ilūziju. Tētis Dievs ar savu mīlestību atmodināja mani dzīvei Gara spēkā un uzskatāmi pierādīja, ka jebkura atšķirtības ideoloģija būs nepietiekama mūžīgi mūžos."

"Tu taču zini, ka es tam visam neticu, vai ne?" Tonijs atcirta. "Vēl arvien neticu pat tam, ka tu eksistē. Nezinu, kas man bija uznācis. Nūjā, protams, bija tāds jūdu puisis, rabīns, vārdā Jēzus, kurš darīja daudz laba, un tāpēc ļaudis izdomāja par viņu visu ko ka viņš darījis brīnumus un pat augšāmcēlies un nodibināja reliģiju, bet viņš nomira. Nomira tāpat kā jebkurš cits, un nāve ir nāve, tāpēc tu nevari eksistēt. Tu neesi nekas vairāk kā vien manas mātes balss, kas skan kaut kur manā zemapziņā."

"Tu mani gandrīz pārliecināji," Jēzus nedaudz ironiski noteica un iesmējās. "To, ko tu šobrīd piedzīvo, Tonij, sauc par ticības krlzī. Biežāk tas gadās fiziskās nāves brīdī, pašā notikumā, taču, tā kā nekad nav pastāvējušas formulas, kas nosaka attiecības, un īstenībā tu vēl neesi miris, tad patlaban acīmredzot norisinās kaut kas īpašs un neizdibināms."

Tonijs jutās pārsteigts. "Vai tu gribi teikt, ka nezini, kādēļ es šeit atrodos?"

"Jā! Tētis pagaidām nav to man izpaudis." Jēzus pieliecās tuvāk, kā grasīdamies izpaust noslēpumu. "Viņš zina, ka man patīk pārsteigumi."

"Pagaidi. Vai tad tu neskaities Dievs?"

"Es neskaitos Dievs, es esmu Dievs!"

"Tad kā var būt, ka tu nezini, kādēļ es atrodos šeit?"

"Kā jau sacīju tēvs nav to man pateicis."

"Bet, ja tu esi Dievs, vai tad tu nezini visu?"

"Zinu."

"Bet tu nupat teici, ka nezini.

"Tonij," Jēzus viņu pārtrauca, "tu nedomā attiecību izteiksmē. Tu visu redzi caur izolētas neatkarības brillēm. Uz taviem jautājumiem ir atbildes, kuras tevi pilnīgi samulsinās un kurām nebūs it nekādas jēgas, jo tev nav pat atskaites sistēmas, kura tās pieļautu."

Tonijs māja ar galvu, izskatīdamies tieši tik samulsis, kā bija paredzējis Jēzus.

i

"Daļa no tā brīnuma, kas bija mana mūžīgā Dieva pievienošanās cilvēcei, ir tas, ka es nebiju aktieris, kurš tiek iekļauts tēlotāju sastāvā, bet gan burtiski kļuvu pilnībā cilvēcisks kā mūžīga realitāte. Un es nekad neesmu mitējies būt pilnībā Dievs, pilnībā radītājs. Tagad, tāpat kā kopš laika gala, patiesība ir tā, ka manī eksistē viss kosmoss un ka es saturu to kopā, balstu to arī tagad, šajā acumirklī, un tajā iekļaujies ari tu līdz ar visu, kas radīts. Nāve nekad nevarētu tā teikt. Nāve neko nesatur kopā."

Tonijs purināja galvu, pūlēdamies saprast, tomēr reizē iekšēji pretodamies.

Jēzus turpināja: "Tātad jā, es kā Dievs varētu izmantot savas zināšanas, lai noskaidrotu, kādēļ tu atrodies šeit, taču man ir noteiktas attiecības ar tēvu un viņš nav man to pateicis, un es ticu, ka viņš to pateiks tad, kad man būs svarīgi to zināt. Tikmēr es staigāšu tev līdzās reālā laikā un telpā, ar ticību un uzticēšanos, un gaidīšu, kādus pārsteigumus tētis būs mums pietaupījis."

"Paklausies, es neko nesaprotu!" Tonijs pacēla plaukstas un purināja galvu. "Esmu galīgi apjucis."

"Tā bija visvieglākā atbilde, kādu varēju tev dot." Jēzus klusi iesmējās. "Varbūt tu pat sāksi saskatīt kādu jēgu."

"Nu, lielais paldies!" Tonijs attrauca. "Tātad rezumēsim: ja saprotu pareizi, tu esi Dievs, bet nezini, kādēļ es atrodos šeit."

"Tieši tā, toties to zina mans tēvs un Svētais Gars, un zināšu arī es, tiklīdz tas būs nepieciešams."

Joprojām šūpodams galvu, Tonijs piecēlās kājās un notrauca no drānām putekļus. Kā šī varēja būt viņa zemapziņas projekcija? Abi taču sarunājās par lietām, par kurām viņš nekad nebija pat iedomājies. Viss bija ārkārtīgi mīklaini. Viņi lēnām pagriezās un turpināja ceļu augšup pakalnā.

"Gribētos precizēt," Tonijs ierunājās atkal. "Tātad ir Tēvs tavs tētis -, un tu tad būtu Dēls?"

"Un vēl ir Svētais Gars," Jēzus piebilda.

"Un kas ir Svētais Gars?"

"Dievs."

"Tas ir saskaņā ar kristietību, vai ne? Tātad tu man saki, ka ikviens, kurš tic tev, tic trim dieviem uzreiz? Kristieši ir politeisti?"

"Ir vēl daudz citu ļaužu, kuri man tic, ne jau kristieši vien. "Ticība" ir nodarbošanās, nevis kategorija. Kristieši pastāv tikai pāris tūkstošus gadu. Tu jautā, vai viņi ir politeisti? It nemaz."

Jēzus apstājās un pagriezās pret Toniju, likdams saprast, ka grasās teikt kaut ko svarīgu.

"Klausies uzmanīgi, Tonij. Ir tikai… klausies manī uzmanīgi: ir tikai viens Dievs. Cilvēce ir izvēlējusies neatkarību. Tās radītā tumsa ir laupījusi jums spēju saskatīt patiesības vienkāršību. Tātad vispirms pats galvenais viens Dievs. Jā, pastāv domstarpības par detaļām, un gan detaļas, gan domstarpības ir nozīmīgas un svarīgas; tomēr gan jūdi ar savām sektām, gan visu konfesiju kristieši, gan musulmaņi ar savu iekšējo dažādību visi ir vienisprātis par šo: ir tikai viens Dievs, ne divi, ne trīs, ne vairāk, tikai viens."

"Pagaidi, bet tu nupat teici…" Tonijs iejaucās, taču Jēzus pacēla plaukstu, likdams apklust.

"Jūdi bija pirmie, kuri vislabāk izteica to savā lūgšanā Shēma Yisrael: "Klausies, Israēl, Tas Kungs, mūsu Dievs, ir vienīgais Kungs!" Taču jūdu Svētajos Rakstos par šo "vienu" Dievu tiek runāts kā par daudzumu. "Mēs" veidosim cilvēku pēc "mūsu" vaiga un līdzības. Tas nekad nav bijis domāts kā pretruna Dievam kā vienīgajam, bet gan kā šī "viena" dabas paplašināšana. Dziļi sakņota jūdu izpratnē bija atziņa, ka būtībā, un es lietoju šo vārdu piesardzīgi, būtībā šis viens

i bija vienvienīgs, tomēr reizē ari daudzskaitllgs, personu kopība."

"Bet…" Jēzus atkal pacēla plaukstu, un Tonijs apklusa.

"Šī būs rupja vienkāršošana, taču grieķi, kurus, sevišķi Platonu un Aristoteli, es sirsnīgi mīlu, lika visai pasaulei prātot par vienīgo Dievu, bet neaptvēra daudzskaitlības jautājumu, tāpēc izšķīrās par nedalāmu vienvienību ārpus visas esamības un attiecībām, nekustīgu virzītājspēku, bezpersonisku un nepieejamu, taču vismaz labu, lai ko nu tas nozīmētu.

Un tad parādos es, nekādā ziņā nerunādams pretī šemai, tikai paplašinādams to. Tik vienkāršos vārdos, cik vien iespējams, es pavēstīju: "Tēvs un es esam viens vesels, un mēs esam labi," kas būtībā ir attiecību formulējums. Kā tev noteikti zināms, tas visu atrisināja, ticīgie beidzot tika skaidrībā ar savām ideoloģijām un doktrīnām, un visi bija vienisprātis un dzīvoja laimīgi…" Jēzus uzmeta skatienu Tonijam, kurš raudzījās viņā, jautājoši pacēlis uzacis.

"Es ironizēju, Tonij." Viņš pasmaidīja, un abi pagriezās un devās tālāk.

"Turpināšu savu stāstu. Pirmajos pārsimt gados pēc manas inkarnācijas bija daudzi tādi kā Irenejs un Atanasijs, kuri bija apjēguši. Viņi mācēja saskatīt, ka pati Dieva būtība ir balstīta uz attiecībām, uz trim skaidri atšķiramām personām, kuras ir tik brīnumaini tuvas cita citai, ka mēs esam vienotība. "Vienotība", Tonij, ir kas cits nekā izolēts un neatkarīgs "viens", un atšķirību nosaka attiecības: trīs personas, kuras ir atšķiramas un tomēr nešķirami vienotas."

Jēzus ieturēja pauzi.

Tonijs nogrozīja galvu, pūlēdamies aptvert viņa sacīto. Šī saruna nelīdzinājās nevienai citai visā viņa mūžā. Viņš jutās intriģēts, bet īsti nezināja, kāpēc.

"Vai gribi zināt, kas notika tālāk? Kur viss nogāja greizi?"

Tonijs pamāja, un Jēzus turpināja.

"Grieķi ar savu izolācijas mīlestību ietekmē Augustīnu un vēlāk Akvīnas Tomu nosauksim tikai šos divus un piedzimst kristietība, kura nav balstīta uz attiecībām. Parādās tādi reformatori kā Luters un Kalvins, kuri visiem spēkiem cenšas izraidīt grieķus no svētnīcas, taču, tiklīdz tie guļ kapā, grieķi tiek atdzīvināti un atkal uzaicināti mācīt reliģiju. Sliktas idejas ir neparasti sīkstas, vai ne?"

"To es sāku apjaust," Tonijs atzina, "tomēr šaubos, vai saprotu kaut ko vairāk nekā tava stāsta sākumā. Tas viss mani fascinē, taču man neizsaka neko."

"Bet tev jau jāzina tikai viens: visas eksistences centrā ir sevis atdošanas, citiem veltītas mīlestības diženā ideja vienotība. Nav nekā dziļāka, vienkāršāka un tīrāka." "Izklausās skaisti, ja vien tas būtu…" "Re, mēs esam klāt," Jēzus viņu pārtrauca. Taka ievijās birztalā un sašaurinājās, līdz pa to vairs nebija iespējams iet abiem blakus. Tonijs devās pa priekšu, priecādamies, ka taka nesadalās. Izgājis no birzs klajumā, viņš aptvēra, ka palicis viens. Klajums beidzās pie varena akmens mūra, kas aizstiepās tālāk, nekā saredzēja acs. Zemē ierīkoti pakāpieni veda augšup uz neizskatīgu kleķa būdu, kur varbūt pietika vietas tikai divām istabiņām, toties no turienes pavērās skats pār visu ieleju. Tonijs pamanīja sievietes siluetu. Viņa sēdēja uz koka sola, ar muguru atbalstījusies pret būdas sienu tātad tā droši vien bija viņas māja. Cilvēks, kurš dēvējās par Jēzu, jau stāvēja tur un sarunājās ar sievieti, mīļi uzlicis plaukstu viņai uz pleca.

Uzkāpis augšup pa pakāpieniem, kuru bija kāds simts, Tonijs ieraudzīja, ka tā ir apaļīga večiņa, kuras ogļmelnie mati bija sapīti divās bizēs, apvītās ar daudzkrāsainu, slīpētu pērlīšu virtenēm. Viņa bija ģērbusies vienkāršā, brīvi krītošā katūna kleitā, sajoztā ar pērlītēm izšūtu jostu, plecus klāja koša lupatiņu sega ar zvaigžņu rakstiem. Acis bija < aizvērtas, seja pavērsta augšup. Viņa bija indiāniete, Amerikas iedzimtā.

"Antonij," Jēzus ierunājās, kad Tonijs bija pienācis klāt, "tā ir Vījāna Vānāgī [4] . vari saukt viņu par Kvenši jeb Vecomāti, ja tā tev patīk labāk. Jums būs ko pārrunāt. Viņa zina, kādēļ tu atrodies šeit, tāpēc atstāšu tevi uz bridi, lai gan nekad neesmu promesošs." Un viņš acumirkli nozuda varbūt nebija prom, taču neredzams gan.

"Paldies, Anpo Vīčapi [5] ," sieviete silti noteica. "Apsēdies!" Neatvērdama acis, viņa norādīja uz vietu sev blakus uz sola, balss bija zema un skanīga. Tonijs paklausīja. Abi sēdēja klusēdami, viņa aizvērtām acīm, viņš raudzīdamies lejup uz plašo ainavu, līdzīgu izklātai mantijai. No šejienes varēja miglaini saredzēt tālo mūri dažu kilometru attālumā, un pa kreisi bija skaidri saskatāma noplukuši rančo māja, kurā Tonijs bija pamodies. Un visa šī vientulīgā vieta tātad bija viņa sirds, ja varēja ticēt sacītajam. Tās nebija gluži mājas, bet nebija arī gluži elle. Otrais apgalvojums šobrīd likās patiesāks par pirmo.

Likās, ka klusējot aizritējušas stundas, kaut gan īstenībā bija pagājušas tikai kādas desmit minūtes. Tonijs nebija pieradis nedz pie bezdarbības, nedz pie klusuma. Viņš gaidīja, augot iekšējai spriedzei.

Un pēdīgi nokremšļojās. "Vai jūs vēlētos…"

"Kušš! Aizņemta!"

Viņš gaidīja atkal, līdz vairs nespēja nociesties. "Hm, un ar ko jūs esat aizņemta?"

"Strādāju dārzā. Tik daudz nezāļu."

"Ak tā." Negribējās atzīt, ka šī atbilde šķiet bezjēdzīga. "Un ko šeit daru es?"

"Cel nemieru," viņa atbildēja. "Sēdi. Ieelpo, izelpo, esi rāms."

Un tā nu viņš sēdēja, pūlēdamies palikt ārēji nekustīgs, kamēr tēlu, emociju un jautājumu vilnis cēlās viņā kā lēni pārplūstoša upe. Ieraduma pēc viņš atrāva no zemes labo papēdi, un pēda sāka lēkāt augšup lejup, pašam pat nemanot šo nervozo mēģinājumu apvaldīt iekšējo enerģiju un spriedzi.

Večiņa, neatvērdama acis un tik tikko pakustēdamās, uzlika plaukstu uz viņa lēkājošā ceļgala, un tas norima.

"Kāpēc tu skrien tik ātri?" Balss bija daudz par maigu un jaunu runātājai.

"Es neskrienu," Tonijs atbildēja. "Es tikai sēžu, kā jūs likāt."

Spēcīgā, sarepējusi plauksta palika, kur bijusi, un Tonijs juta, kā no šā pieskāriena viņā ieplūst siltums. "Antonij, kāpēc tu vienmēr domā, ka aicinājumi nozīmē gaidas?"

Viņš pavīpsnāja, saprazdams, ka atbildēt nevajag, jo večiņa jau tāpat zina viņa domas. Aicinājumi bija gaidas. Nodoms pastāvēja vienmēr, dažreiz acīm redzams, nereti apslēpts, taču tas bija vienmēr. Vai tad ir kāds cits veids, kā dzīvot pasaulē? Tomēr večiņas jautājums bija mazinājis šo pārliecību.

"Tātad mēs te vienkārši sēžam," viņš nomurmināja, negaidīdams atbildi.

"Nē, Antonij, ne tikai sēžam… mēs lūdzamies."

"Lūdzamies? Kurš ir tas, ko jūs lūdzat?"

"Es nelūdzu nevienu," viņa atteica, neatvērdama acis. "Es lūdzos ar kādu."

Tonijs pūlējās paciesties, taču viņam trūka šāda ieraduma. "Un ar kuru jūs lūdzaties?" viņš jautāja.

"Ar tevi!" Večiņas sejā atplauka smaids, vaibstus atmaidzināja pēcpusdienas gaisma. "Es lūdzos ar tevi."

i

"Bet es jau nemaz nelūdzos," Tonijs iebilda, purinādams galvu, it kā sieviete varētu viņu redzēt.

Viņa pasmaidīja vēlreiz, bet neteica neko.

Tā abi sēdēja gandrīz stundu. Tonijs iztēlē meta savas bažas un bailes mazās, iedomātās laiviņās un raidīja tās prom pa strautu, kas tecēja netālu no būdas. Šo paņēmienu viņš bija apguvis agresijas uzveikšanas kursos, kuros bija spiests piedalīties saskaņā ar tiesas lēmumu. Laiviņas cita pēc citas nozuda skatienam, katra aizvezdama līdzi daļu nastas, līdz viņš pilnībā tika no tās vaļā un mierīgs sēdēja svešinieces omulīgajā tuvumā, dziļi elpodams dzidro gaisu. Neizskaidrojamā kārtā viņš atkal jutās… drošībā.

Beigu beigās viņš ierunājās pirmais. "Atvainojiet, neatceros, kā izrunājams jūsu vārds."

Večiņa dāvāja viņam starojošu smaidu, kas šķita zaigojam mijkrēslī, kurš pamazām sabiezēja visapkārt. "Jā, šīs grūtības mēdz rasties. Vecā-Māte… vari izrunāt to šādi: "Vecā-Māte"."

Tonijs iesmējās. "Labi, vecmāmiņ," viņš piekrita un paplikšķināja pa večiņas plaukstu.

Viņa pirmo reizi atvēra acis, un Tonijs pēkšņi atkal raudzījās tādos pašos neticamos, brūnos gaismas avotos, kādus jau bija redzējis. Viņš skatījās uz Jēzu, tikai citādu. "Ne vecmāmiņa," viņa izlaboja. "Bet gan Vecāmāte. Saprati?" Teikto viņa apstiprināja, pamādama ar galvu, un Tonijs nevilšus pamāja pretī.

"A, jā, Vecāmāte," viņš atvainodamies izstomīja. "Es tikai īsti neuztveru atšķirību."

"Jā gan! Bet es tev to piedodu."

"Kā, lūdzu?" viņš pārsteigts pārjautāja. "Tu… vai drīkstu uzrunāt tevi ar "tu"?"

Viņa smaidot pamāja.

"Tu piedod man kaut ko tādu, ko es pat nesaprotu?"

"Paklausies, mīlulīt…" Viņa ieturēja pauzi, bet Tonijs, izdzirdis šo mīļvārdiņu, sajuta sevī kādu sāpīgu un saldu vilni. Viņš tam ļāvās, un večiņa nogaidīja, it kā zinādama, kad tas noplaks. Tad viņa ierunājās atkal: "Tas, kas tev jāpiedod citiem un it sevišķi sev pašam, lielākoties ir nezināšana, kura nodara kaitējumu. Ļaudis sāpina cits citu ne tikai tīši. Biežāk tieši tāpēc, ka vienkārši neprot neko citu, nezina, kā būt citādiem, labākiem."

Tonijam gribējās mainīt tematu. Šī sieviete uzvandīja emocijas, kuras pareizāk būtu likt mierā. Diena jau tāpat bija pārlieku ievilkusies garumā.

"Saki, kur tu īsti dzīvo?" Viņš nespēja iedomāties kādu mitināmies šajā būdā, kas drīzāk izskatījās pēc pavirši būvēta, dārza rīkiem paredzēta šķūnīša.

"Es dzīvoju visur, kur esmu," atskanēja strupa atbilde.

"Nē, ne jau to es domāju…" viņš iesāka, bet večiņa viņu pārtrauca.

"Es zinu, ko tu domāji, Antonij, bet tu pats nesaproti, ko jautā."

Tonijs neattapa, kā reaģēt. Un nebija pieradis pie tā, ka trūkst vārdu.

Par laimi, Vecāmāte nāca palīgā. "Tā," viņa noteica, piecēlās un izstaipījās. "Vai tev ir kas ēdams?"

Labi zinādams, ka kabatas ir tukšas, viņš tomēr aši tās pārbaudīja. "Nē, atvaino. Nav."

"Tas nekas." Viņa pasmaidīja. "Man ir atliku likām." Pie sevis pasmiedamās, viņa nesteidzīgi devās uz kleķa būdu, pa kuras spraugām un plaisām staroja silta gaisma. Tonijs piecēlās un vēlreiz paraudzījās lejup uz plašo ainavu, kur tumstošais vakars apslāpēja krāsas un pamazām sāka tās izdzēst. No šejienes viņš saskatīja dažas nevienmērīgi izkaisītas gaismiņas, sīkus, baltus punktiņus, lielākoties noplukušajā

rančo mājā vai tās tuvumā. Tālu, gandrīz pašā gruntsgabala

« galā viņš pārsteigts ieraudzīja spilgtāku gaismu puduri. Viņš neatcerējās redzējis tur citas ēkas, taču nebija tās arī meklējis.

Izstaipījies pēdējo reizi, lai izvingrinātu stīvos muskuļus, viņš mēroja nedaudzos soļus līdz būdas durvīm, apstājās pie tām un ielūrēja iekšā. Iekšpusē būda bija plašāka, nekā varētu likties no ārpuses, taču šo ilūziju varēja radīt ari telpas izmantojums. Pie vienas sienas kurējās pavards, dūmi cēlās augšup un pazuda caur visai sarežģītu pārsegumu sistēmu, droši vien paredzētu tam, lai lietus nenodzēstu liesmas, bet dūmi tomēr tiktu ārā.

"Vai drīkstu ienākt?" viņš jautāja.

"Protams, šeit tu vienmēr esi laipni gaidīts!" Večiņa sirsnīgi māja ar roku, aicinādama viņu iekšā. Uz grīdas ieraudzījis segas, Tonijs apsēdās uz tām, kaut arī riskēdams pārkāpt kādu nezināmu etiķeti, un pārsteigts juta, cik tās mīkstas un pūkainas. Likās, saimniece nav par to apvainojusies, tāpēc viņš iekārtojās ērtāk un vēroja, kā viņa rosās ap katlu, no kura strāvoja sautējuma smarža, un ap plāceņiem, kas cepās uz akmens pie pavarda. Viss te bija vienkāršs, aicinošs un viņš pie sevis pasmaidīja bez gaidām.

Viņš brīdi klusēja, vērodams Vecāsmātes ritmiskās kustības, gandrīz vai deju starp sautējumu un plāceņiem. "Vai drīkstu tev ko pajautāt?"

"Tu gribi zināt, kāpēc es dzīvoju te, šajā "būdā". Liekas, tieši tādu vārdu tu lietoji, balstīdamies uz savu civilizēto un izglītoto skatījumu?"

Liegties nebija jēgas. "Jā. Un kāpēc?"

"Tas bija vislabākais, ko tu man varēji dot." Viņa nenovērsās no sava darāmā.

"Kā, lūdzu? Labākais, ko es varēju tev dot? Man ar to nav bijis nekāda sakara! Es būtu varējis uzbūvēt tev kaut ko daudz labāku, tikai ne šo. Kā tu varēji iedomāties…"

"Ir jau labi, Antonij! Es neko negaidu. Esmu pateicīga ari par tik mazu vietiņu tavā sirdī. Es ceļoju bez bagāžas…" viņa pasmaidīja kā par kādu slepenu domu, "un iemājoju visvienkāršākajās dāvanās. Tur nav par ko mulst vai kaunēties. Jūtos ļoti pateicīga, un būt šeit ir prieks!"

"Tātad… šis esmu es, šī kaut kādā veidā ir mana pasaule, un es esmu devis tev tikai šo mazo pajumti? Un Jēzum esmu uzbūvējis lielāku mitekli, tomēr tā ir tikai pagalam nolaista rančo māja?.." Tonijs pēkšņi noskuma, pats nesaprazdams, kāpēc.

"Arī viņam ir prieks būt šeit. Viņš ar prieku ir paklausījis aicinājumam."

"Aicinājumam? Neatceros, ka būtu aicinājis viņu vai tevi. Lāgā pat nezinu, kas jūs esat. Šaubos, vai kādreiz esmu kādu pazinis gana labi, lai aicinātu pie sevis."

Tagad večiņa pagriezās pret viņu un nolaizīja karoti, ar kuru bija maisījusi sautējumu. "Tas nebija tavs aicinājums, Antonij. Ja tas būtu atstāts tikai tavā ziņā, mums droši vien nekad nebūtu radusies iespēja šeit apmesties."

Atkal apjucis, Tonijs vilcinādamies jautāja: "Ja ne es, tad kurš jūs aicināja?"

"Tēvs. Tētis Dievs."

"Jēzus tēvs… tu runā par Dievu Tēvu?" Tonijs juta īgnu izbrīnu. "Kādēļ lai viņš aicinātu jūs uz šejieni?"

"Nu, par spīti visam, ko tu par viņu domā vai nedomā, un, starp citu, gandrīz nekas no tā, ko tu par viņu domā, nav patiesība… lai vai kā, tētis Dievs rūpējas par tevi ar neizsīkstošu mīlestību. Tāpēc mēs esam šeit. Jo mīlam tevi tāpat kā viņš." To teikusi, večiņa piepildīja bļodiņu ar sautējumu un sniedza to Tonijam kopā ar tīru drāniņu, ko izmantot kā servjeti.

Nu Toniju sagrāba dusmas. Tad, lūk, kur tas āķis, slēptais nolūks, iemesls, kura dēļ viss notiekošais bija bīstams un melīgs! Lai kas bija šī sieviete, kura modināja viņā tādas pašas simpātijas kā Jēzus, viņa bija atmaskojusi Tonija fundamentālo pasaules uzskatu, īstenās sirdssāpes, kuras viņš apzinājās mītam savu ciešanu kodolā. Dievs, ja vien viņš tiešām eksistēja, bija briesmonis, ļauns krāpnieks, kurš spēlējās ar ļaužu sirdīm, rīkoja eksperimentus, lai paskatītos, cik daudz moku cilvēki spēj izturēt, rotaļājās ar viņu ilgām, lai, tiklīdz tie sākuši uzticēties, iznīcinātu visu, kas tiem dārgs. Pārsteigts par tādu niknuma uzplūdu un pūlēdamies nomierināties, Tonijs nogaršoja sautējumu. Tas palīdzēja. Aromāti remdēja viņa dusmas un ļāva nomierināties.

"Oho!" viņš izsaucās.

"Labs vārds, viens no maniem iemīļotajiem." Večiņa iesmējās. "Ēd vesels, Antonij."

Tonijs paskatījās uz Vecomāti. Pagriezusi viņam muguru, večiņa lika sautējumu savā bļodiņā. Pavarda liesmas ietērpa viņas cieņpilno klātbūtni īpašā gaismā un šķita iekveldinām kādu neredzamu parfīmu, kas radīja telpā liturģisku noskaņu. Likās neloģiski, ka Jēzus un šī sieviete ir kaut kādās attiecībās ar Dievu, par kuru abi runāja ar tādu iejūtību. Ja Vecāmāte arī nojauta Tonija saspringumu, tad nekādi to neizrādīja.

"Un vai šis Dievs Tēvs dzīvo šeit… manā pasaulē?" viņš tramīgi iejautājās, domādams par gaismu puduri gruntsgabala tālajā galā.

"Nē, ne kā mājoklī. Antonij, tu nekad neesi devis viņam vietu, vismaz ne šajos mūros. Viņš nekad nav promesošs, taču vienlaikus gaida tevi mežā, ārpus tavas sirds mūriem. Viņš nemēdz uzmācīgi dibināt attiecības, jo izturas pret cilvēkiem ar pārāk lielu cieņu." Vecāsmātes balss bija maiga kā spalviņa. Tonijam drīzāk būtu gribējies saklausīt tajā vilšanos. Ar to viņš prastu tikt galā. Turpretī labsirdība bija pārāk slidena un netverama. Apracis savas dusmas tikpat ātri, cik ātri tās bija uzbangojušas, viņš nobaudīja vēl kumosu sautējuma un mainīja tematu.

"Lieliska maltīte! Klāt ir kādas garšvielas, ko es nepazīstu."

Večiņa atzinīgi pasmaidīja. "Viss manis pašas gādāts, slepena ģimenes recepte nemaz netincini." Viņa sniedza Tonijam plāceni, viņš pamērcēja tā maliņu sautējumā un nokodās. Arī plāceņa garša atšķīrās no visām, ko viņš pazinis līdz šim.

"Nudien, ja tu atvērtu restorānu, varētu pelnīt kaudzēm naudas."

"Tu esi caur un cauri biznesmenis, Antonij. Vai priekam un labsajūtai vērtība ir tikai tad, ja to var pārvērst peļņā? Tas ir tāpat kā aizdambēt upi un pārvērst to par purvu."

Tonijs atskārta, cik rupji skanējis teiktais, un sāka atvainoties. Večiņa pacēla plaukstu. "Antonij, nevajag. Es izteicu tikai vērojumu, nevis vērtējumu. Negaidu, lai tu esi citāds, nekā esi. Es tevi pazīstu, bet zinu ari, kā tu tiki kaldināts un veidots, tāpēc neatlaidīgi saukšu tavu sākotnējo veidolu laukā no dzīlēm, laukā no aizmirstības."

Tonijs atkal sajutās neērti it kā šī sieviete nez kādā veidā būtu viņu izģērbusi.

"Aha, paldies, Vecomāt," viņš sacīja un pārgāja pie cita temata, cerēdams, ka tas būs drošāks. "Ja jau runājam par ēdienu saki, vai manā stāvoklī, nu, komā un tamlīdzīgi, man ir nepieciešams ēst?"

Atbilde bija ātra un tieša. "Nē! Slimnīcā tevi baro mākslīgi. Un manā skatījumā tā nav nekāda labā maltīte."

Vecāmāte nolika bļodiņu un, sēdēdama uz ķebļa, paliecās uz priekšu, lai pilnībā piesaistītu Tonija uzmanību. "Klausies uzmanīgi, Antonij. Tu mirsti."

"Nūjā, to es zinu, Jēzus sacīja, ka mēs visi…"

«

"Nē, Antonij, nejau par to es runāju. Tu guli universitātes klīnikas palātā un tuvojies savas fiziskās nāves notikumam. Tu mirsti."

Tonijs ar muguru atbalstījās pret krēsla atzveltni un pūlējās apjēgt dzirdēto. "Vai šeit es atrodos tāpēc, ka mirstu? Vai visi iziet cauri šai… lai kas nu tā būtu… šai starpstacijai? Un kam tā domāta? Manas dvēseles glābšanai?" Viņš juta, kā saslienas matiņi uz skausta, asinīs ieplūstot augoša aizkaitinājuma strāvai. "Ja jau jūs te visi esat Dievs, tad kāpēc neko nedarāt? Kāpēc nedziedināt mani? Kāpēc nesūtāt uz klīniku kādu garīdznieku, lai viņš lūdzas par mani un lai es nemirstu?"

"Antonij…" Vecāmāte iesāka, taču viņš jau bija pietrūcies kājās.

"Es mirstu, bet tu sēdi un nekustini ne pirksta! Varbūt man nav lielas nozīmes un acīmredzot esmu salaidis savu dzīvi galīgā dēlī, bet vai jums es tiešām neesmu neko vērts? Ja ne cita iemesla dēļ, tad vismaz tāpēc, ka mani mīlēja māte, krietns, dievbijīgs cilvēks vai ar to nepietiek? Kādēļ es esmu šeit?" Balss pieņēmās skaļumā, caur baiļu plaisām ārā lauzās dusmas. Tonijs izmisīgi pūlējās savaldīties. "Kādēļ jūs esat atveduši mani uz šejieni? Lai varētu mest man acīs to, kāds nevērtīgs mēsls es esmu?"

Pieliekdamies durvīs, Tonijs izsteidzās ārā, agrajā vakarā. Sažņaudzis dūres, sāka soļot šurpu turpu gar lieveņa kāpnēm, tik tikko saskatāmām nemierīgajā pavarda liesmu gaismā, kas blāzmoja laukā pa durvīm. Pēc mirkļa viņš pagriezās atpakaļ un atkal iegāja iekšā, šoreiz ar skaidru nolūku.

Vecāmāte nebija pakustējusies, brūnās acis raudzījās uz Toniju. Jau otro reizi nepilnas stundas laikā viņš juta sevī brūkam kādu dambi un ar visiem spēkiem centās to nosargāt. Taču spēku nepietika. Tonijs saprata, ka vajadzētu bēgt, taču kājas bija kā ieaugušas zemē un vārdi brāzās pār lūpām kā emociju šļakatas. Viņš nenovēršami zaudēja savaldīšanos. Pēkšņi viņš jau kliedza un vicināja rokas, niknuma un bezcerības sagrābts.

"Ko jūs īsti gribat no manis? Vai gribat, lai izsūdzu grēkus? Lai aicinu Jēzu ienākt manā dzīvē? Tam ir drusku par vēlu, vai jums tā neliekas? Izskatās, ka viņš jau ir atradis veidu, kā nonākt pašā vidū manai izpostītajai dzīvei. Vai jūs tiešām nesaprotat, cik briesmīgs man kauns par sevi? Vai jūs to neredzat? Es sevi ienīstu. Kas man būtu jādomā? Un kas jādara? Vai jūs nesaprotat? Es biju cerējis…" Viņš apklusa, jo no dzīlēm iznira kāda atskārsme un vēlās viņam pāri kā banga. Tās pārdrošība lika viņam saļimt uz ceļiem. Tonijs paslēpa seju plaukstās, pār vaigiem plūda asaras. "Vai jūs nesaprotat? Es biju cerējis…" Un tad viņš to pateica, skaļi formulēja pārliecību, kas bija valdījusi pār visu viņa dzīvi un bija tik dziļa, ka viņš to pilnībā neapzinājās pat izrunādams: "Es biju cerējis… ka nāve ir beigas." Viņš šņukstēja, vārdi ar pūlēm nāca pār lūpām. "Kā citādi es varu tikt prom no tā, ko esmu izdarījis? Kā varu aizbēgt no sevis? Ja tas, ko tu teici, ir patiesība, man vairs nav cerību. Vai tu nesaproti? Ja nāve nav beigas, tad man nav cerību!"

6 . kaismĪgas sarunas

Tam, kas grib dot gaismu, ir jāļauj sevi sadedzināt.

Viktors Frankls

pamodas Vecāsmātes būdiņā un piecēlās sēdus. Ārā bija pilnīgi tumšs, gar durvju priekšā aizklātajām segām iezagās vakara vēsums, un viņam pār muguru pārskrēja viegli šermuļi. Pie vaļējā pavarda vīdēja divi cilvēku stāvi, ieslīguši sarunā: Jēzus un Vecāmāte klusinātā balsī apspriedās par kādu aizsargmūra daļu, kas stipri cietusi nakts zemestrīcēs. Pamanījuši, ka Tonijs pamodies, abi ierunājās skaļāk, lai dzirdētu arī viņš.

"Apsveicu ar atgriešanos, Tonij," Jēzus sacīja.

"Laikam jau jāsaka paldies. Kur es biju?"

"Komā un dusmās vienlaikus," atbildēja Vecāmāte.

"Jā, par to man tiešām žēl."

"Ak, lūdzams, to nevajag nožēlot," Jēzus iebilda. "Tas, ko tu atzini pats sev, bija apbrīnojami! Nenoniecini to tikai tāpēc, ka tagad kaunies. Mūsuprāt, tas bija kaut kas ārkārtīgi dziļš."

"Brīnišķīgi!" Tonijs ievaidējās un atkrita atpakaļ segās. "Esmu iemīlējies nāvē. Cik mierinoši." Taču tūdaļ viņš atkal uztrūkās sēdus, jo prātā iešāvās kāda doma. "Bet, ja tas ir tiesa, kāpēc es tik dedzīgi cīnos, lai paliktu dzīvs?"

"Tāpēc, ka dzīvība ir normālais stāvoklis, bet nāve ir anomālija," Jēzus noteica. "Tu neesi nedz paredzēts, nedz radīts nāvei, tāpēc cīnies pret to, savas dabas mudināts. Tu nebūt neesi iemīlējies nāvē, tikai tiecies atdot sevi kaut kam lielākam par pašu, kaut kam tādam, kas nav tavā varā un spēj paglābt tevi no vainas un kauna jūtām. Tu esi burtiski nokaunējies līdz nāvei."

"Tu man atgādini dažus citus, kurus pazīstu," piezīmēja Vecāmāte.

"0 jā, nu es uzreiz jūtos daudz labāk." Tonijs pārvilka segu pār galvu. "Tad ņemiet un nošaujiet mani!"

"Mums ir kāda labāka ideja, ja vien vēlies to uzklausīt."

Tonijs lēnām nostūma segu nost, piecēlās, paņēma ķebli un piebīdīja to tuvāk liesmu siltumam.

"Esmu pati uzmanība, kaut gan šobrīd varētu iedomāties arī citu darāmo un miljonu vietu, kur atrastos labprātāk, bet stāstiet vien… lai gan es negrasos nekam piekrist un joprojām neesmu pārliecināts, vai kaut kam no šī visa var ticēt, tāpēc… es novirzos no temata, vai ne?"

Vecāmāte pavīpsnāja. "Vienkārši dod mums zīmi, kad būsi pabeidzis. Laika mums ir daudz."

"Viss, es esmu pabeidzis. Jūs teicāt, ka jums ir kāda labāka ideja nekā šaut mani nost?" Tas tik ir vareni, viņš nodomāja. Dievam ir ideja! Vai tas vispār iespējams? Ja kāds zina visu, kā viņam var rasties "ideja"? Tonijs pacēla acis un ieraudzīja, ka abi skatās uz viņu. "Atvainojiet esmu gatavs."

Jēzus ierunājās: "Tonij, šis ir aicinājums, nevis gaidas."

"Tad pasakiet man," Tonijs nopūzdamies pārtrauca viņu, "vai es piekritīšu jūsu priekšlikumam? Tas varētu ietaupīt mums laiku."

Jēzus palūkojās uz Vecomāti, un viņa pamāja ar galvu.

"Labi, tad turpināsim. Kas man jādara?"

"Vai tu nemaz negribi zināt, kam piekriti?" Jēzus jautāja.

"Vai es no brīvas gribas izvēlējos piekrist? Bez kādiem spaidiem?"

"Tu izvēlējies pilnīgi brīvprātīgi."

"Nu labi, es jums ticu." Tonijs apsēdās ērtāk, drusku brīnīdamies par sevi. "Negribas to atzīt, taču šī nezināšana man pamazām iepatīkas. Jums jāsaprot, ka tā es nemēdzu rīkoties es nekad neriskēju un neuzticos nevienam, ja nepastāv kaut kāda garantija vai vismaz vienošanās par informācijas neizpaušanu… Bet jūs jau negribēsiet vienoties par informācijas neizpaušanu, vai ne?"

"Tāda vienošanās vēl nekad nav bijusi nepieciešama." Jēzus iesmējās.

"Tad kas man jādara?"

"Mēs… pagaidi. Noraudzīsimies, kā apdziest uguns."

Toniju pārņēma savāds miers, varbūt pateicoties tam, ka viņš bija izteicis atzīšanos un guvis emocionālu katarsi. Lai kāds ari būtu cēlonis, viņš elpoja mierīgi un dziļi un pievilka ķebli vēl tuvāk pavardam, kur ap pagalēm dejoja un sprēgāja gaišas liesmas, sava spožuma apburtas.

"Jēzu, vai jau esmu teicis, ka tev ir…" Tonijs gribēja sacīt "skaistas acis", jo tas bija pirmais, kas ienāca prātā, tomēr, baidīdamies, ka tas skanēs nepiedienīgi, viņš pateica: "…neparastas acis?"

"Jā, to es dzirdu bieži. Tās man no tēta."

"Tas ir no Jāzepa?" Tonijs jautāja.

"Nē, ne no Jāzepa," Jēzus atbildēja. "Jāzeps bija mans audžutēvs, tur nav nekāda tieša ģenētiska mantojuma. Mani adoptēja."

"Ak tā, tu gribi sacīt tavs tētis Dievs?" Tonijs norādīja uz augšu.

"Jā, mans tētis Dievs."

"Man nekad nav paticis tavs tētis Dievs," Tonijs atzinās.

"Tu viņu nepazīsti." Jēzus balss joprojām skanēja noteikti, silti un labsirdīgi.

"Un negribu pazīt," Tonijs attrauca.

"Par vēlu, mans brāli. Kāds Tēvs, tāds Dēls."

"Hmm," Tonijs norūca, un viņi brīdi klusēja, karstuma un gāzes dejas apburti, kamēr liesmas kāri aprija savu laupījumu. Pēdīgi Tonijs iejautājās: "Tavs tētis vai tad viņš nav Vecās Derības Dievs?"

Šoreiz atbildēja Vecāmāte, pieceldamās un izstaipīdamās. "Ak, Vecās Derības Dievs! No viņa es krītu ekstāzē!" To teikusi, viņa pagriezās un caur segu aizkaru iegāja blakusistabā. Jēzus paskatījās uz Toniju, abi iesmējās un atkal pievērsās dziestošajai ugunij.

Tonijs klusu ievaicājās: "Jēzu, kas īsti ir šī sieviete… Vecāmāte?"

"Es visu dzirdu!" atskanēja no blakusistabas. Tonijs pasmaidīja.

Jēzus pieliecās tuvāk. "Viņa ir tāda pati kā tu. Indiāniete no lakotu cilts."

"Kā es?" Tonijs izbrīnījās. "Ko nozīmē kā es?"

"Tonij, mēs visi šajā divkājainu nācijā piederam pie kādas cilts. Es esmu no Jūdas cilts, bet tavās dzīslās rit lakotu asinis."

"Tiešām?" Tonijs neticīgi sacīja. "Vai viņa ir… vai viņa ir mana īstā vecmāmiņa?"

"Vienīgi asiņu, ūdens un Gara ziņā, bet ne miesas ziņā. Tu neesi rados ar viņu, bet viņa ir rados ar tevi."

"Nesaprotu."

Jēzus pasmaidīja. "Un tas tevi pārsteidz? Atbildēšu citādi. Šī stiprā, drosmīgā un skaistā sieviete tur, otrā istabā, ir Svētais Gars."

"Tā sieviete, tā indiāniete ir Svētais Gars?"

Jēzus apstiprinoši pamāja, un Tonijs nogrozīja galvu. "Tas nav gluži tas, ko biju gaidījis. Man likās, Svētais Gars ir, nu, tāds kā rēgaināks, gaistošāks vai tamlīdzīgi, apmēram kā spēka lauks, bet ne…" balss pieklusa līdz čukstam, "…kaut kāda vecenīte…" nākamie vārdi gandrīz nebija saklausāmi, "…kura dzīvo būdā."

"Ha!" Jēzus sirsnīgi iesmējās, un balss otrā istabā ierunājās atkal: "Es protu izgaist. Ja gribi redzēt gaistošu rēgu, varu tev parādīt arī to, un… ja tu domā, ka man nepatīk būdas, tad tu mani necik labi nepazīsti."

Abu tērgāšanas un attiecību vieglums Tonijam bija kaut kas pilnīgi jauns. Nekādas iekšējas spriedzes, ne sarunā paslēptu mīnu lauku. Viņu vārdos Tonijs nespēja saskatīt pat nekādu maskētu nolūku. Saruna bija reāla, autentiska, ieinteresēta, viegla, patīkama un tāpēc šķita gandrīz bīstama.

Pagāja pāris minūtes, līdz klusi atskanēja Jēzus balss: "Tonij, tu drīz dosies ceļojumā…"

Tonijs iesmējās. "Tā drīzāk varētu sacīt Vecāmāte: "Tu drīz dosies ceļojumā, mazdēliņ,"… it kā šis viss," viņš izpleta rokas, "it kā šis nebūtu dēvējams par ceļojumu!"

Jēzus liegi iesmējās. "Tieši tā viņa arī teiktu, jā. Un tomēr ir svarīgi, lai tu savā "ceļojumā" paturi prātā, ka nekad nebūsi viens neatkarīgi no tā, kas tev liksies un kā tu jutīsies."

"Vai tas man tiešām jāzina?" Tonijs uzlika plaukstu Jēzum uz delma. "Es te sēžu un pūlos neatgādināt sev, ka jau esmu visam piekritis, tāpēc, ja tu mēģini mani sanervozēt, tas tev izdodas."

Jēzus vēlreiz iesmējās klusi un nemāksloti, dāvādams Tonijam mierinošo sajūtu, ka viņš tiešām ir blakus un vienmēr paliks blakus. "Nepavisam negribu tevi sanervozēt, gribu tikai, lai tu zini, ka es nekad tevi nepametīšu."

Tonijs dziļi ievilka elpu, meklēdams īstos vārdus. "Man liekas, es tev ticu tāpat kā ticu visam notiekošajam. Nezinu, kāpēc, varbūt savas mātes dēļ, tomēr domāju, ka ticu." Mirkli klusējis, viņš piebilda: "Starp citu, paldies par visu to, nu… kad es sabruku ceļā uz šejieni."

Jēzus papliķēja viņam pa plecu, mēmi pieņemdams pateicību, un turpināja: "Mēs ar Vecomāti gribam tev kaut ko uzdāvināt, un savā ceļojumā tu varēsi to uzdāvināt kādam citam." Pašķīrusi segas durvju ailā, pie viņiem atgriezās Vecāmāte. Viņa bija atpinuši bizes, un ogļmelnie mati brīvi krita uz pleciem, kontrastēdami ar krunkaino, taču starojošo seju. Gan viņas klātbūtne, gan kustības bija vieglas un nepiespiestas.

Vecāmāte izstaipījās un pakasīja kaklu, kur kleitai trūka vienas pogas.

"Es kļūstu veca," viņa ērcīgi nomurmināja, "bet ko tur var darīt?"

"Darīt var visu ko!" Tonijs ķircinājās. Ja varēja ticēt Jēzum, šī sieviete taču bija vecāka par Visumu. "Vingrošana un diēta," viņš smaidīdams ierosināja, un Vecāmāte pasmaidīja pretī.

Tad viņa apsēdās uz ķebļa blakus Tonijam, drusku paknosījās, līdz bija iekārtojusies ērti, un reizē izvilka no tērpa krokām kaut ko tādu, kas izskatījās pēc vairākiem gaismas pavedieniem. Tonijs kā noburts noraudzījās, kā viņa veikli savij kopā dažādu pavedienu galus, saskaņodama un savienodama tos bez domāšanas un nolūka, taču, tiklīdz gaisma pieskārās gaismai, to krāsas saplūda kopā un sākās pārvērtības. Zaigojošs akvamarīna pavediens kļuva par tūkstoš dejojošām zaļā nokrāsām, sarkani toņi viļņoja pret violetiem, kamēr visam cauri nemitīgi laistījās baltā krāsa. Līdz ar katru jaunu nokrāsu un toni piedzima tik tikko saklausāmas skaņas, un tās visas saplūda harmonijā, kuru Tonijs fiziski

i juta visā ķermeni. Vecāsmātes pirkstos tapa veidoli, tumšas atstarpes starp gaismas fragmentiem, kam bija tris dimensijas vai vairāk.

Raksti un veidoli kļuva aizvien sarežģītāki, un melnajā tumsā starp gaismas pavedieniem pēkšņi sākās sīkas eksplozijas, uguņošanas musturi, līdzīgi daudzkrāsainiem briljantiem uz melna fona. Taču šī uguņošana neapdzisa. Vispirms dzirksteļu pušķi karājās tukšumā, mirgodami un lāsmodami, bet tad, krāsu toņiem apvienojoties, sakustējās un sāka dejot saskaņā ar kādu precīzu horeogrāfiju un tomēr pilnīgi brīvi. Tas bija tik valdzinoši, ka Tonijs skatīdamies bija aizturējis elpu. Viņam šķita, ka visvieglākā vēsmiņa, pat čuksts var izkliedēt Vecāsmātes darinājumu neparedzamos virzienos vai pat sapostīt. Vecāmāte izpleta rokas, lai ietvertu tajās šo dārgumu, un Tonijs kļuva par liecinieku tam, kā radās veidojums, kurš likās neiespējams it kā viņa acis redzētu kaut ko tādu, kas prātam paliek neapjēdzams. Tagad viņš juta skanošās harmonijas savās krūtīs, no iekšienes, un mūzika šķita augam tāpat kā tumsas un gaismas veidolu sarežģītība. Smalcini mirdzošu krāsu viļņi savijās mērķtiecīgi un ar nolūku, un katrs savijums radīja daļu no daudzšķautņaina veseluma, it kā nejaušus, taču nevainojamus staru pušķus, haotiskas kārtības ķēdes.

Piepeši Vecāmāte iesmējās kā maza meitenīte un sarausa kopā visu šo krāšņumu, līdz tas satilpa viņas saujās. Visbeidzot viņa aizvēra riekšavu, un Tonijs saredzēja vairs tikai gaismu, kas pulsēja pirkstu starpās. Vecāmāte lēni pacēla riekšavu pie mutes, kā grasīdamās uzpūst kvēlošas ogles, taču uzpūta kā kosmiska burve, izplezdama rokas, reizē atvērdama saujas un tad salikdama kopā lejupvērstos pirkstu galus tādā kā sirds veidolā. Spožums bija izgaisis.

Viņa uzsmaidīja Tonijam, kurš vēl arvien skatījās, pavēris muti. "Tev patika?"

"Man trūkst vārdu," viņš ar pūlēm izdvesa. "Tas bija pats aizraujošākais, ko jebkad esmu redzējis, dzirdējis vai pat jutis. Kas tas bija?"

"Aukliņas," Vecāmāte lietišķi atbildēja. "Vai atceries kaķa šūpuli?" Tonijs apstiprinoši pamāja ar galvu, atminēdamies vienkāršo bērnības rotaļu ar pavedienu, ko tin ap pirkstiem, radot dažādas formas. "Tā bija mana versija. Tas man palīdz koncentrēties."

"Ak tā." Viņš vilcinājās, negribēdams, lai jautājums izskan muļķīgi, tomēr alkdams to uzdot. "Tas, ko es nupat redzēju, tas… tas, ko tu darīji, vai tu to izgudroji uz vietas, vai ari tas bija kāds iepriekš noteikts raksts?"

"Spožs jautājums, Antonij. Tas, ko tu redzēji, dzirdēji un juti, ir mazmazītiņš paraugs no kaut kā ļoti noteikta."

"Un kas ir tas noteiktais?" Tonijam kārojās uzzināt.

"Mīlestība! Sevi atdodoša, uz citiem vērsta mīlestība!"

"Tā bija mīlestība?" Tonijs neticēja savām ausīm.

"Mazītiņš mīlestības paraugs. Bērnu spēle, tomēr reāla un patiesa." Vecāmāte atkal pasmaidīja, kamēr Tonijs pūlējās apjēgt viņas vārdus. "Un vēl kas, Antonij. Tu nevarēji to pamanīt, taču es tīši neiekļāvu savā kompozīcijā kaut ko būtisku. Tu dzirdēji un juti gaismas harmonijas, vismaz ārējo slāni, bet nepamanīji taču, ka trūkst melodijas, vai ne?"

Tas bija tiesa, Tonijs bija dzirdējis nevis melodiju, bet gan tikai harmoniju saspēli. "Es nesaprotu. Kas ir šī trūkstošā melodija?" viņš jautāja.

"Tu, Antonij! Tu esi šī melodija! Tu esi cēlonis, kura dēļ eksistē tas, ko tu redzēji un kas tev iedveš tik neizmērojamu bijību. Bez tevis tam, ko tu redzēji, nebūtu nedz jēgas, nedz veidola. Bez tevis tas vienkārši… izirtu."

"Es nesa…" Tonijs iesāka, skatīdamies klona grīdā, ko juta viegli sakustamies sev zem kājām.

"Ir jau labi, Antonij. Zinu, ka pagaidām tu īsti netici šim visam. Tu esi apmaldījies un raugies augšup no ļoti dziļas bedres, saredzēdams tikai virspusējo. Šis nav nekāds eksāmens, kurā tu vari izkrist. Mīlestība nekad nenosodīs tevi par to, ka esi apmaldījies, un neatstās tevi vienu, kaut arī nekad nespiedīs nākt ārā no tavām paslēptuvēm."

"Kas tu esi?" Tonijs ielūkojās viņai acīs, gandrīz vai saskatīdams tajās to, ko nupat bija redzējis viņas rokās. Šajā mirklī "Svētais Gars" šķita gaužām miglains apzīmējums, tikpat kā bez satura.

Viņa atbildēja uz skatienu bez mulsuma un vilcināšanās. "Antonij, es esmu tā, kura ir lielāka par visu, ko spēj uzburt tava iztēle, un kura tomēr glabā tavas visdziļākās ilgas. Es esmu tā, kuras mīlestību pret tevi nav tavā varā mainīt, un es esmu tā, kurai tu vari uzticēties. Es esmu balss vējā, smaids Mēnesī, dzīvības spirdzinājums, kurš ir ūdens. Es esmu parasts vējš, kas tevi pārsteidz, un tava elpa. Es esmu uguns un niknums, kas stājas pretim visam nepatiesajam, ko tu par sevi domā, visam, kas tevi sāpina un liedz tev būt brīvam. Es esmu Audēja, tu esi viena no iemīļotajām krāsām, un viņš," Vecāmāte pamāja ar galvu uz Jēzu, "viņš ir gobelēns."

Pār istabu nolaidās svēts klusums, un kādu laiku viņi tikai lūkojās gailošajās oglēs, kas te iekvēlojās, te apdzisa, margojot saskaņā ar kādas nemanāmas dvašas untumiem.

"Ir laiks," Vecāmāte nočukstēja.

Jēzus saņēma Tonija roku savējā. "Tonij, dāvana, ko pirmīt pieminēju, ir šāda. Savā ceļojumā tu vari fiziski izdziedēt vienu cilvēku bet tikai vienu, un, tiklīdz tu šo vienu izraudzīsies, tavs ceļojums būs galā."

"Es varu kādu izdziedēt? Tu gribi sacīt, ka es spēju izdziedēt jebkuru, ja vien vēlos?" Tonijs pārsteigts jautāja. Domas bez mudināšanas acumirklī atgriezās pie Geibriela gultas tajā brīdī, kad piecgadīgā dēla plaukstiņa izslīdēja no Tonija pirkstiem, un tad pārsviedās uz intensīvās terapijas palātu pie viņa paša ķermeņa. Tonijs nolaida acis un raudzījās uz gailošajām oglēm, cerēdams, ka neviens nenojauš viņa domas, kuras tagad šķita neticamas. Viņš nokremšļojās un, lai būtu pilnīgi drošs, pārvaicāja: "Jebkuru?"

"Ja vien tas cilvēks vēl nav nomiris," Vecāmāte atbildēja. "Neiespējami tas nebūtu, tomēr parasti tā nav laba ideja."

Tonijs pārtrauca večiņu, juzdams, ka vizuālā uztvere pagausinās, it kā kopuma vietā viņš redzētu kadru pēc kadra, un ari runāt kļuva grūti. "Tā, paga… Jebkuru! Es varu izdziedēt jebkuru… ko vēlos, varu izdziedēt?" Nebūdams drošs par to, vai jautājumā vispār ir saskatāma jēga, viņš tomēr nešaubījās, ka Vecāmāte un Jēzus ir sapratuši.

Jēzus pieliecās tuvāk. "Īstenībā tu nevienu nevari izdziedēt, viens pats ne, taču es būšu pie tevis un caur tevi izdziedēšu ikvienu, par kuru tu nolemsi lūgties. Taču tāda fiziska dziedināšana ir tikai uz laiku. Pat paši brīnumārsti beigu beigās nomirst."

"Jebkuru?"

"Jā, Tonij, jebkuru." Jēzus smaidīja, taču smaids sāka gaist, un Tonijs pastiepa roku tukšumā, lai mēģinātu to aizkavēt.

"Nu labi," viņš tikko saprotami nomurmināja. "Lai notiek! Tikai saki vai man ir jātic, lai tas darbotos?" Viņš atkal ielūkojās pavardā, kur bija palikušas tikai ogles, tomēr tās izstrāvoja stipru un drošu karstumu. Viņš nejutās pārliecināts, ka ir dzirdējis atbildi, taču vēlāk domāja, ka Jēzus ir pateicis: "Dziedināšanā galvenais neesi tu, Tonij."

Viņš atlaidās ar muguru pret sienu un sāka slīdēt prom.

7 . tu slĪdi prom

Tu zini — jo tuvāk tavs mērķis, Jo tālāk tu slidi prom.

Pols Saimons

Portlendā bija satumsusi nakts. Kaut kur virs šķietami mūžīgi klātesošajiem mākoņiem un pilsētas blāzmas spīdēja mēness, un parastais tā ietekmēto pacientu skaita pieaugums bija sācis pārplūdināt universitātes klīnikas uzņemšanas nodaļas telpas. Neiroloģijas intensīvās terapijas nodaļā septītajā stāvā, par laimi, vēl valdīja miers un tika nodrošināta parastā pacientu uzraudzība, ko pavadīja monitoru un citu elektronisko ierīču ieprogrammētā darbība. Ārsti un medmāsas rosījās ierastā un paredzamā ritmā.

Neiroķirurģijas nodaļas galvenā ārste Dr. Viktorija Franklina veica vakara apgaitu kopā ar bariņu studentu, kuri centīgi tipināja viņai nopakaļ kā cāļi savai mātei vistai, katrs cerēdams atstāt labu iespaidu un nekrist kaunā. Daktere bija neliela auguma afroamerikāniete, drusku vecmodīga pēc izskata, toties viņas acis un izturēšanās piesaistīja un noturēja uzmanību.

Tagad bija kārta 17. palātai. Nodaļas rezidente piegāja pie pacienta gultas gala, ar pildspalvu paklaudzināja pa savu bloknotu un pārlaida acis piezīmēm. "Mūsu pacients ir misters Antonijs Spensers," viņa iesāka. "Pēc pāris nedēļām viņam apritēs četrdesmit seši gadi, ja viņš tik ilgi nodzīvos. Viņš ir biznesmenis, pāris reižu ciemojies pie mums jau agrāk, pirmo reizi ar pārautu Ahilleja cīpslu, otro reizi ar nelielu pneimoniju, taču pārējā laikā lielākoties ir bijis vesels. Viņš tika atvests vakar, ar galvas traumu, ar prāvu brūci pierē un ar smadzeņu satricinājumu, ko droši vien dabūjis, pakrizdams tur, kur tika atrasts, un no trieciena bija sākusies arī asiņošana no labās auss."

"Un tāda asiņošana liecina par?…" stingri noprasīja daktere Franklina.

"Tas ir Batla simptoms, kas liecina par galvaskausa pamatnes lūzumu," rezidente atbildēja un turpināja: "Pacientam gandrīz apstājās sirds, kamēr ātrās palīdzības brigāde mēģināja viņu stabilizēt. Viņš nekavējoties tika nogādāts uz šejieni, caurskatē apstiprinājās subarahnoidāla asiņošana, kā arī smadzeņu apvalku audzējs pieres daivā pa vidu zem smadzeņu sirpja."

"Tātad kas mums šeit ir?" galvenā ārste jautāja.

"Ārkārtīgi neparasts triju procesu apvienojums. Trauma, aneirisma un audzējs."

"Kurā smadzeņu pusē ir audzējs?"

"Mmm, to mēs nezinām, taču pulksteni viņš nēsāja uz labās rokas."

"Un ko tas nozīmē?" Dr. Franklina pievērsās citam studentam.

"Hm, viņš ir kreilis?"

"Un kāpēc tas ir svarīgi?"

Kamēr 17. palātā vēl īsu brīdi skanēja jautājumi un atbildes, līdz daktere ar savu svītu devās uz nākamo palātu pie nākamās medicīniskās situācijas, cita, vēl kaismīgāka saruna risinājās blakusesošajā ēkā, Dornbekera bērnu slimnīcas desmitajā stāvā.

Mollija Pērkinsa bija dusmīga un nogurusi. Vientuļās mātes dzīve jau tāpat nebija viegla, taču tādās dienās kā šī likās neizturama. Mēdz apgalvot, ka Dievs nevienam neuzliek smagāku nastu par to, kādu viņš spēj panest, tomēr Mollijai šķita, ka šis nu ir pēdējais piliens viņas likstu kausā. Vai Dievs pieskaitīja ari to bagāžu, ko viņa pati bija pievienojusi nesamajai nastai? Vai Dievs ņēma vērā to, ko viņai plecos uzkrāva citi? Cerams, ka jā.

Mollija un dežurējošais ārsts risināja sarunu, visnotaļ līdzīgu tām, kādas jau gandrīz četrus mēnešus piederēja pie viņas ikdienas. Viņa apzinājās, ka ne jau šis vīrietis ir viņas ciešanu cēlonis, taču šobrīd tas gluži vienkārši nebija svarigi. Ārsts, nelaimīgā kārtā kļuvis par viņas dusmu un vilšanās uztvērēju, laipni un pacietīgi ļāva, lai Mollija vērš savas emocijas pret viņu. Mollijas mīļotā četrpadsmitgadīgā meita Lindsija gulēja uz nāvesgultas nedaudzu soļu attālumā no viņiem abiem. Lindsijas organismu bija sagrāvusi ne vien leikēmijas izplatīšanās, bet ari medikamenti, kas cīnījās pret slimību šajā mazajā, drebošajā un arvien vājākajā ķermenī. Mollija lieliski zināja, ka slimnīca ir pilna ar citiem tādiem pašiem pacientiem, kuri izmisīgi karo paši ar savu organismu, taču patlaban bija pārāk nogurusi, lai viņai rūpētu vēl kāds cits, ne tikai meita.

Tādi līdzjūtīgi cilvēki kā ārsts, kuru Mollija pašlaik šaustīja ar vārdiem, šajā karā cīnījās ierakumos kopā ar citiem pienākumam uzticīgiem mediķiem un par saviem zaudējumiem varēja izraudāties vēlāk mājās, spilvenā, taču darbavietā savaldījās. Arī viņi zināja, cik nežēlīgi mēdz vajāt vainas apziņa, ja tu turpini dzīvot, smieties, spēlēties un mīlēt, kamēr citi, nereti jauni un nevainīgi, aiziet aizsaulē par spīti visdedzīgākajiem glābšanas mēģinājumiem.

Tādiem vecākiem kā Mollija Pērkinsa bija nepieciešamas atbildes un mierinājuma vārdi, kas ļautu justies kaut vai mazdrusciņ drošāk pat ja nekādu atbilžu un mierinājuma vārdu nevarēja būt. Ārsti spēja vienīgi nosaukt faktus, rādīt diagrammas un pēc iespējas saudzīgi izskaidrot neizbēgamo. Par laimi, bija ari uzvaras, taču zaudējumu svars šķita daudz lielāks, sevišķi, ja gadījās vesela zaudējumu virkne uzreiz.

"Rit mēs atkārtosim visus testus, mis Pērkinsa, un noskaidrosim, cik tuvu esam punktam, kurā balto asinsķermenīšu skaits sasniedz nulli. Zinu, ka to jūs esat dzirdējusi jau daudzreiz, tāpēc atvainojos, ja tas varbūt izklausās augstprātīgi. Vai varēsiet būt klāt? Lindsijai ir vieglāk, kad esat šeit."

"Jā, es būšu šeit." Mollija plūkāja blondo matu šķipsnu, kas vienmēr izlauzās brīvībā, lai kā viņa censtos to savaldīt. Ko priekšnieks sacīs šoreiz? Vienā jaukā dienā viņam izbeigsies pacietība. Viņš nevarēs mūžīgi likt citiem strādāt Mollijas vietā. Kaut gan Mollijai maksāja par fiksētām stundām, darba plāni izjuka tik un tā. Vairums kolēģu izrādīja sapratni un pielāgojās apstākļiem, kas viņas pasaulē mainījās gluži neparedzami, tomēr šiem kolēģiem bija pašiem sava dzīve, savas ģimenes un bērni, kas gaidīja mājās.

Mollija uzmeta skatienu krēslam, kurā sēdēja sešpadsmit gadu vecais Kabijs, aizņemts ar draugu un radu fotogrāfiju aplūkošanu albumā, ko bieži ņēma līdzi, lai pakavētu gaidīšanas laiku. Viņš viegli šūpojās uz priekšu un atpakaļ kādā neredzamā vējā vai ritmā. Zēns bija nodarbināts, un tas bija labi. Viņu vajadzēja rūpīgi paturēt acīs.

Sajutis sev pievērsto uzmanību, Kabijs pacēla acis, atplauka savā burvīgajā smaidā un mīļi pamāja ar roku. Mollija nosūtīja viņam gaisa buču šim savam pirmdzimtajam, radītam mīlestībā, ko viņa bija uzskatījusi par īstu. Teds uzticīgi atradās blakus līdz pat tam mirklim, kad ieraudzīja jaundzimušā apaļo sejiņu, mandeļveida acis un mazo zodu.

Romantiskais ideālisms, kas bija uzkurinājis Mollijas puiša neprātīgo kaislību, pēkšņi izlēca no orbītas un ietriecās ikdienas pienākumu realitātē.

Abi veseli, pilni naivā jaunības optimisma un uzskatīdami pasauli par savu kopīgo ienaidnieku, viņi bija ignorējuši pirmsdzemdību testus un ārsta apmeklējumus, kas viņu štata veselības aprūpes sistēmā bija pieejami bez maksas. Taču, pat ja Mollija būtu visu zinājusi, no bērna viņa nebūtu atteikusies tik un tā. Pēc pirmā šoka, ko radīja vēsts par dēla garīgo kaiti, viņa sajuta sevī mostamies kastu mīlestību pret mazo puisēnu. Viņa apzinājās, ka nekad nespēs aizmirst rūgtās vilšanās izteiksmi Teda sejā, un tajā pašā brīdi, kad viņa sāka just mīlestību pret abu slimo bērniņu, Teda mīlestība izplēnēja. Mollija nebija ar mieru ne ļauties vājumam, ne bēgt, turpretī Teds izdarīja gan vienu, gan otru.

Daži vīrieši, ieskatoties acīs paši savam mirstīgumam vai pārdzīvojot kaunu, negribētu uzmanību un dzīves ritma izjukšanu, kam par iemeslu ir bērns, kurš neattaisno viņu cerības, aizbildina savu gļēvulību ar cēliem vārdiem un aizmūk pa sētas durvim. Teds pat nepapūlējās atvadīties. Trīs dienas pēc Kabija piedzimšanas Mollija atgriezās mazajā trīsistabu dzīvoklītī virs bāra, kurā strādāja, un neatrada nekādas pazīmes, ka Teds jebkad būtu šeit dzīvojis. Visos šajos gados viņa vairs nebija nedz satikusi Tedu, nedz saņēmusi no viņa kādu ziņu.

Neparedzēti notikumi atsedz cilvēka sirds dzīles. Mazs pārpratums, sīku melu nākšana gaismā, lieks gabaliņš divdesmit pirmās hromosomas, fantāzijas tēla vai ideāla nomaiņa pret realitāti gandrīz jebkas negaidīts spēj nobloķēt dzīves riteņus, sagraut rūpīgi uzbūvēto fasādi un atklāt augstprātību, kas mīt aiz tās.

Par laimi, vairums sieviešu pretēji dažiem vīriešiem neuzskata bēgšanu par izvēles variantu, un Mollija reaģēja uz saviem zaudējumiem, atdodama visu sirdi un dvēseli dēlam. Viņa nosauca zēnu par Karstenu, sava vecvectēva vārdā, tikai tāpēc vien, ka šis vārds vienmēr bija viņai paticis un viņa bija dzirdējusi jaukus nostāstus par šo cilvēku. Par Kabiju puisēns bija iesaucis sevi pats, jo to bija vieglāk izrunāt. Tas ir labāk nekā Karijs, domāja Mollija.

Apmēram gadu pēc Kabija piedzimšanas viņa bija ļāvusi, lai viņu ar saldām valodām savaldzina kāds pastāvīgs bāru iemītnieks un brunču mednieks ar labvēlīgas uzmanības izteiksmi sejā un ar maigām rokām. Prāta Mollijai pietika, taču grūtās ikdienas nastas neļāva saklausīt brīdinājumus un sirds ilgošanās apslāpēja iekšējos trauksmes zvanus. Šim vīrietim Mollija bija tikai vēl viens iekarojums, bezdvēselisks veids, kā vienu nakti mīlēt sevi caur otra cilvēka miesu. Viņai šī dēka kļuva par pārmaiņu katalizatoru. Izmantojot palīdzību, ko sniedza sociālie dienesti, daži draugi un baznīca, kuras akmens mūros mita dzīvas sirdis, viņai izdevās atrast citu dzīvokli un darbu, un pēc deviņiem mēnešiem pasaulē nāca Lindsija Annemarija Pērkinsa trīs kilogramus un četrsimt gramus smaga, tumšmataina un vesela kā rutks -, kuru sirsnīgi gaidīja Mollijas tuvāko draugu loks. Tagad, pēc četrpadsmit gadiem, Mollijas meita gulēja uz nāvesgultas, bet Kabijs, dēls ar Dauna sindromu, sešpadsmit gadu vecs, bet ar astoņgadīga bērna prātu, bija mundrs un vesels.

"Piedodiet," Mollija atvainojās, un ārsts saprotoši pamāja. "Kā jūs teicāt cikos būs testi?"

"Mēs vēlētos sākt ap pulksten diviem pēcpusdienā, un tie aizņems gandrīz visu atlikušo dienas daļu. Vai jums tas derētu?"

Viņš gaidīja piekrišanu, kamēr Mollija domās aplēsa, kā varētu pārkārtot darba stundas. Kad viņa palocīja galvu, ārsts ieminējās: "Varbūt žigli apskatīsim Lindsijas jaunākos izmeklēšanas rezultātus." Pamājis uz kabineta durvīm dažu soļu attālumā, viņš piebilda: "Varu parādīt tos uz datora ekrāna, tas aizņems tikai pāris minūšu, pēc tam jums vajadzēs parakstīt dažus dokumentus, kas mums nepieciešami, es atbildēšu uz jautājumiem, ja tādi radīsies, un jūs varēsiet doties mājās."

Mollija vēlreiz uzmeta acis Kabijam, taču zēns joprojām bija aizņemts ar fotogrāfijām. Viņš šķita nemanām neko, kas notiek apkārt, un dungoja pie sevis, pārspīlēti vicinādams rokas, it kā diriģētu orķestri, kurš saskatāms tikai īpaši gaišredzīgajiem. Parasti viņu palīdzēja pieskatīt kāda no slimnīcas jaunajām brīvprātīgajām sanitārēm, taču šobrīd neviena vēl nebija ieradusies.

Diagrammas, paraksti, jautājumi un paskaidrojumi prasīja vairāk laika, nekā Mollija gaidījusi, un šis laiks paskrēja ātri. Visbeidzot viņa sadūšojās uzdot visgrūtāko jautājumu, iekšēji saspringdama, lai spētu izturēt atbildi.

"Vai varat man pateikt, kādas patiesībā ir Lindsijas izredzes? Protams, paldies, ka izskaidrojāt man visu… vēlreiz, bet kādas viņai ir izredzes?"

Ārsts uzlika plaukstu Mollijai uz delma. "Man ļoti žēl, mis Pērkinsa, bet to mēs gluži vienkārši nezinām. Ja raugāmies reālistiski, bez kaulu smadzeņu pārstādīšanas viņas izredzes ir mazākas par piecdesmit procentiem. Ķīmijterapija ir devusi rezultātu, taču, kā jums zināms, arī ļoti noslogojusi un novājinājusi organismu. Bet Lindsija ir cīnītāja, un dažreiz visu izšķir tieši tas. Mēs turpināsim veikt testus un pielāgosim terapiju to rezultātiem."

Šajā mirklī Mollija atcerējās, cik ilgi Kabijs jau palicis bez uzraudzības. Viņa ieskatījās sienas pulkstenī. Pagājušas gandrīz divdesmit minūtes pārlieku daudz. Nē, tikai ne to, viņa nodomāja steigšus atvadījās un apsolīja ārstam ierasties rit.

Kā jau viņa baidījusies, Kabijs bija nozudis ar visu fotoalbumu, atstādams tukšu maisiņu, kurā atradušies cepumi un kuru viņi nebija atnesuši līdzi uz slimnīcu. Mollija vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Kaut jel būtu Megijas maiņa taču tā jau bija beigusies un Megija droši vien aizgājusi mājās. Megija bija pieredzējusi medmāsa un strādāja izsaukuma maiņās Dornbekera slimnīcas onkoloģijas un hematoloģijas nodaļā. Viņām ar Molliju bija kopīga māja, un Megija bija Mollijas labākā draudzene.

Pirmais maršruts uz priekšu pa gaiteni, iekšā nodaļā un uz 9. palātu, Lindsijas palātu. Mollijas meita gulēja ciešā miegā, no Kabija ne vēsts. Izvaicājusi medmāsas, Mollija noskaidroja, ka zēns te nav redzēts, un devās atpakaļ uz galveno vestibilu. Tur bija divas iespējas: iet atpakaļ uz klīnikas galveno ēku vai pretējā virzienā, uz liftiem. Zinādama, kā darbojas Kabija prāts, viņa steidzās uz liftiem. Kabijs taču mūždien spaida pogas un visbiežāk manējās, viņa domāja, nespēdama apvaldīt gurdu smaidu.

Paslēpes bija dēla mīļākā spēle, un tieši tās dēļ Mollija un Kabijs bija uz "tu" ar vietējo policiju, kuru viņa šad un tad sauca palīgā dzīt zēnam pēdas. Ne vienu reizi vien viņš bija izlavījies no mājas un atgriezies, Mollijai to pat nepamanot. Vairākas nedēļas vai pat mēnešus pēc tam Mollija uzgāja viņa istabā kādu nepazīstamu priekšmetu, kas nepiederēja nevienam no viņiem. Kadijam ļoti patika fotokameras un fotografēšana, kaut gan viņš pats kautrējās un vairījās fotografēties. Vienā no savām slepenajām pastaigām viņš bija atradis kaimiņu mājā neaizslēgtas durvis, iegājis iekšā, paņēmis fotokameru, atgriezies mājās un paslēpis to zem gultas. Pēc diviem mēnešiem fotokameru pamanīja Mollija un pieprasīja paskaidrojumus, un Kabijs nevilcinoties aizveda viņu uz kaimiņu māju, kur fotokamera tika atdota likumīgajam īpašniekam, kurš bija vienkārši nodomājis, ka ir to kaut kur nobāzis. Mollija cerēja, ka neuzies Kabiju radioloģijas nodaļā.

Pārbaudīdama visas iespējas pēc kārtas, Mollija pa savienojošo gaiteni pārgāja no bērnu slimnīcas uz galveno ēku, kur atrada ģimenes fotoalbumu, un beidzot iekāpa liftā, lai dotos uz intensīvās terapijas nodaļu, kur Kabiju gribējās meklēt vismazāk. Kabija prātā nepastāvēja priekšraksti un sociāli ierobežojumi. Viņa dzīves mērķis bija iedraudzēties ar visiem cilvēkiem, vienalga, vai tie ir nomodā vai bezsamaņā, un, ņemot vērā viņa aizraušanos ar mirgojošām gaismām un pogām, intensīvās terapijas nodaļa bija ideāla rotaļu vieta. Pēdīgi ar vairāku medmāsu, brīvprātīgo un sanitāru palīdzību Mollija sašaurināja meklējumus līdz neiroloģijas intensīvās terapijas nodaļai, precīzāk, līdz 17. palātai. Sazin kādā veidā Kabijs bija ticis cauri visiem drošības posteņiem, iespējams, izdevīgā brīdī sekodams cieši pa pēdām kādam apmeklētājam. Mollija klusi tuvojās durvīm, negribēdama sabiedēt dēlu un iztraucēt 17. palātas iemītnieku vai viņa ciemiņus.

Kad Mollija atrada Kabiju, viņš jau bija pavadījis palātā gandrīz piecas minūtes. Te valdīja puskrēsla un klusums, un, zēnam par lielu prieku, visur atradās dažādas ierīces, kas pīkstēja, dūca un mirgoja dažādos ritmos. Viņam šeit patika. Te bija vēsāk nekā ārpusē. Pēc pāris minūšu ilgušiem pētījumiem viņš pārsteigts atklāja, ka nav viens un ka gultā aizmidzis guļ kāds vīrs.

"Mosties!" Kabijs pavēlēja un iebikstīja vīram delmā, bet gulētājs nepakustējās.

"Kuššš," Kabijs nočukstēja, it kā telpā būtu vēl citi cilvēki.

Vīrs bija cieši aizmidzis, un Kabijs pamanīja, ka tam no mutes rēgojas caurulītes, izskatīdamās ļoti traucējošas. Zēns mēģināja vienu izvilkt, bet tā bija iesprausta stingri, tāpēc viņš likās mierā un pievērsās dažādajiem aparātiem, pie kuriem vīrs bija pievienots. Viņš vēroja spuldzītes, un viņu apbūra mainīgās krāsas un zaļie viļņi, ko radīja daži aparāti, kamēr citi vienkārši mirkšķināja, spuldzītēm iedegoties un nodziestot, nodziestot un iedegoties.

"Uivells!" Kabijs nomurmināja savu iemīļoto lamuvārdu. Te bija lērums pogu un slēdžu, un viņš gan zināja, ko ar tiem darīt. Viņš jau grasījās pagriezt vienu no lielajiem kloķiem, bet pēkšņi, paklausīdams kādam impulsam, pieliecās un nobučoja aizmigušo vīru uz pieres.

Skaļa balss iesaucās: "Kas te…?!"

Kabijs sastinga, kustējās tikai acis, roka palika gaisā pāris centimetru atstatumā no kloķa. Viņš paskatījās lejup uz vīru, kurš joprojām gulēja miegā tāpat kā iepriekš. Telpā bija ienācis vēl kāds, bet, lai gan acis bija pieradušas pie puskrēslas, zēns nespēja nevienu ieraudzīt. Viņš lēnītēm pacēla pirkstu pie lūpām un skaļi nošņāca: "Kuššš!"

Šajā mirklī durvis atvērās.

"Kabij!"

Mollija bija viņu atradusi. Spēlīte pagaidām bija beigusies, un viņu zibenīgi apskāva mātes rokas. Viņš plati smaidīja, kamēr Mollija klusu atvainojās tiem, kas bija palīdzējuši meklēt un glābt.

^.rtSCp

Tonijs slīdēja. Siltumā, ērti, ar galvu pa priekšu, ar seju augšup melnā, bet maigi skaujošā tumsā, un nebija jādara nekas cits kā vien jāizbauda sajūta, ka viņš tiek nests, celts un beidzot novietots telpā, kurā dūc un pīkst mirgojošas gaismiņas.

Tonijs paraudzījās lejup un satrūkās, ieraudzījis sevi. Viņš neizskatījās labi.

"Kas te…?!" viņš izsaucās, pūlēdamies atcerēties, kā nokļuvis šeit. Viņš bija aizmidzis Vecāsmātes kleķa būdas lielistabā pie uguns, sēdēdams blakus Jēzum. Ko Vecāmāte nupat bija teikusi? Ak jā, viņa bija teikusi, ka ir laiks. Un nu viņš bija šeit, skatījās pats uz sevi slimnīcas palātā, pievienots pie traucējošām caurulītēm un visvisādām smalkām mehāniskām ierīcēm.

Nespodrajā gaismā Tonijs vēroja, kā apaļīgs pirksts lēnām paceļas turp, kur būtu vajadzējis atrasties viņa lūpām.

"Kuššš!" kāds skaļi nošņāca.

Tonijs nosprieda, ka padoms nav slikts, sevišķi, kad atvērās durvis un tajās nostājās sieviete, lūkodamās uz viņu trauksmaini, bet atviegloti. Viņš dzirdēja sievieti iesaucamies: "Kabij!" vai: "Kafiju!", kam nebija pilnīgi nekādas jēgas, taču reizē juta pār sevi nolīstam kādu brīnišķu vilni, kam sekoja juceklīgu ainu gūzma. Skats uz grīdu, uz dažām mēbelēm un aparātiem, un tad viņš lidoja taisnā ceļā pretim svešajai sievietei un nonāca viņas skavās. Tonijs bija instinktīvi izstiepis rokas, taču juta tikai tukšu spiedienu un pats savu ķermeni; nebija nekā taustāma, ko satvert vai pie kā noturēties. Un tas arī nebija vajadzīgs. Kāds spēks stingri turēja viņu uz kājām neatkarīgi no tā, kas notika ārpusē, it kā viņš būtu nokļuvis žiroskopā. Vienīgais vieliskais šķita esam durvju lodziņš, kura priekšā viņš atradās. Brīžiem tas satumsa tikai uz īsu mirkli. Pat sadursmē ar sievieti Tonijs nebija jutis nekādu triecienu, toties sajuta viņas saldo parfīmu, kam piejaucās vājš baiļu sviedru smārds.

Pasaulīt, kur es atrodos tagad? viņš nodomāja.

8 . kas ir cilvĒka dvĒsele?

Es bieži lasu Bībeli Un cenšos lasīt pareizi, Un, cik tas man ir saprotams, Tā žilbinoša gaisma ir.

Aklais Villijs Džonsons

Tonijs izmisīgi centās apjēgt ainu jucekli, taču jutās iesprostots emociju karuselī kaut kādā kosmiskā karnevālā.

Sieviete pieliecās tuvu klāt Tonija sejai un cieši raudzījās viņā. "Kabij, izbeidz spēlēt paslēpes, nepasakot man. Sevišķi tad, kad esam atnākuši apciemot Lindsiju, labi?"

Viņa runāja stingri, taču labsirdīgi, un Tonijs atskārta, ka māj ar galvu līdzi Kabijam, lai kas viņš ari būtu. Drīz Tonijs slīdēja pa slimnīcas gaiteņiem, lejup ar liftu un ārā uz autostāvvietu, kur viņi iesēdās veca modeļa ševTolē Caprice.

Nabagu vāģis, Tonijs nodomāja, un spontānajam vērtējumam tūdaļ sekoja sirdsapziņas pārmetumi. Tas bija ieradums, turklāt ne no tādiem, ko iespējams ātri mainīt.

Kamēr viņi brauca lejup no pakalna, Tonijs beidzot saprata, kur atrodas uz līkumotā ceļa, kas veda caur mežu no

OVZU uz pilsētu. Gandrīz vai šķita, ka sieviete brauc uz viņa dzīvokli. Taču Makadama avēnijā viņi pabrauca garām Tonija namiem, turpināja ceļu uz Selvudas tiltu, pa to šķērsoja Vilametas upi un pa Maklohlina bulvāri nokļuva līdz šķērsielām pie Milvoki vidusskolas.

Tikmēr Tonijs bija izskaitļojis, ka atrodas "iekšā" kāda galvā, šo kādu sauc Kabijs, un tas, iespējams, ir dēls sievietei, kura sēd pie stūres.

Tonijs nezināja, kurš viņu dzirdēs, ja viņš kaut ko teiks, tāpēc klusu ierunājās: "Kabij?"

Galva strauji izslējās. "Ko?"

"Es neko neteicu, mīlulīt!" atsaucās sieviete pie stūres. "Tūdaļ būsim mājās. Megija šodien gatavo vakariņas, un saldajam esmu nopirkusi tev iesala dzērienu un nillu vai gribi?"

"Lāb!"

"Un tad būs laiks iet gultiņā, labi? Mums ir bijusi gara diena, un rīt man būs jābrauc uz slimnīcu apciemot Lindsiju, labi?"

"Lāb. Knabijs brauks!"

"Rīt ne, mīļo puisīt. Tev rīt ir skola, un rītvakar draudzenīte Megija grib vest tevi līdzi uz baznīcu. Vai tev patiktu? Iet uz baznīcu un satikt draugus?"

"Lāb!"

Tagad Tonijs zināja, ka atrodas galvā puikam, kurš nav tas veiklākais tērzētājs pasaulē. Viņš atskārta arī, ka skatās ar Kabija acīm, taču tā drīzāk bija kā skatīšanās pa logu. Tā bija savāda sajūta saglabāt savu vizuālo fokusu neatkarīgi no tā, uz ko skatās Kabijs, ja vien Kabija acis palika atvērtas. Tumsas zibšņi nozīmēja mirkšķināšanu, bet Tonijs jau bija pieradis un to vairs tikpat kā nemanīja.

Viņš mēģināja ieraudzīt Kabija seju atpakaļskata spogulī, taču tas neizdevās, jo spogulis bija pārāk tālu no zēna redzeslauka.

"Kabij, cik tev gadu?" Tonijs jautāja.

"Sešpadsmit," Kabijs acumirkli atbildēja un sāka skatīties apkārt, meklēdams jautātāju.

"Jā, pareizi, Kabij, sešpadsmit. Tu esi mans lielais puisis. Kurš tevi mīl, Kabij?" priekšējā sēdeklī atskanēja maigi vārdi, dāvādami mierinājumu. Tonijs juta Kabiju atslābstam.

"Mamma!"

"Atkal pareizi! Un mīlēs vienmēr, Kabij. Mamma vienmēr tevi mīlēs. Tu esi mana saulīte!"

Zēns pamāja ar galvu, joprojām meklēdams pa aizmugures sēdekli to, kurš tajā paslēpies.

Sasnieguši pieticīgu četristabu dzīvokli pieticīgā rajonā, viņi apstājās uz piebraucamā ceļa. Uz ielas stāvēja jaunāka izlaiduma limuzīns, kam labās puses mugurējās durvīs bija iedauzīta pamatīga bukte. Viņi iegāja mazā priekštelpā, kur Kabijs acīmredzot skaidri zināja, kas darāms novilka jaku un pakarināja to uz viena no vadžiem pie sienas, pēc tam noāva zābakus, attaisījis to līplentes. Zābakus viņš nolika precīzi tiem paredzētajā vietā, sakārtoja dažus citus apavu pārus un sekoja mātei uz virtuvi, kur kāda sieviete bija nolīkusi pār katlu, kas, kūpēdams uz plīts, izstrāvoja brīnišķīgu smaržu.

"Daute Megija!" Kabijs iesaucās un metās pie izskatīgās un kuplās melnādainās sievietes, kura virs medmāsas drēbēm bija uzsējusi priekšautu.

"Un kas tad tu tāds būtu, daiļais jaunekli?" Viņa starojoši uzsmaidīja Kabijam, turēdama viņu izstieptas rokas atstatumā.

"Knabijs!" zēns paziņoja, un Tonijs skaidri juta viņa milzīgo mīlestību pret šo sievieti. Tonijs ne tikai skatījās ar Kabija acīm, bet spēja izjust arī emocijas, kas virmoja zēna iekšējā pasaulē un dvēselē, kura bezgalīgi uzticējās Megijai.

"Nu saki viens cilvēks, tas taču ir mans mīlulītis Karstens Olivers Pērkinss! Labulītis Labijs Kabijs! Vai tev krājumā ir arī kāds no taviem īpašajiem apskāvieniem?"

Abi krita viens otram ap kaklu. Kabijs atgāza galvu un iesmējās. "Ēsti!"

"Jā gan, varu derēt, ka tev gribas ēst pēc gara dienas darba. Tad ej un nomazgā rokas, kamēr ieliešu tev šķīvī tavu iecienīto nūdeļzupu ar sēnēm un zirnīšiem."

"Lāb!" Kabijs aizjoza uz vannas istabu, paņēma ziepes un atgrieza krānu. Tonijs ieskatījās spogulī un pirmo reizi ieraudzīja zēnu, kura prātā bija ielauzies. Pirmajā acu uzmetienā kļuva skaidrs, ka puisim ir Dauna sindroms. Tas izskaidroja gan runas dīvainības, gan viņa izturēšanos pret apkārtējiem. Kabijs pieliecās tuvāk un uzsmaidīja Tonijam, it kā varētu viņu saredzēt, atplauka platā, skaistā smaidā, kas izgaismoja viņu kā ārēji, tā iekšēji.

Tonijs nekad nebija pazinis nevienu "garīgi atpalikušo". Šaubījās pat, vai viņus tā tiešām sauc varbūt tagad pareizais apzīmējums bija "cilvēki ar īpašām vajadzībām" vai tamlīdzīgi. Tonija viedoklis par vairumu lietu, kas neattiecās uz biznesu, varbūt nebalstījās uz pierādījumiem vai paša pieredzi, tomēr viņš jutās par to drošs. Tādi ļaudis kā Kabijs neproduktīvi patērēja sabiedrības resursus un bija vērtīgi tikai saviem tuviniekiem. Tonijs uzskatīja, ka tie tiek paciesti vienīgi liberālas pārliecības dēļ, nevis tāpēc, ka tiem piemistu kāda patiesa vērtība. Viņš atcerējās, kā klāstījis šādus uzskatus kokteiļvakaros, nejuzdams ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Ir viegli sašķirot cilvēkus pa plauktiņiem, klasificēt tos kā, piemēram, garīgi atpalikušus vai invalīdus un pēc tam pasludināt spriedumu par visu grupu kopumā. Tonijam iešāvās prātā vai tas nav visu aizspriedumu pamatā? Tas bija daudz vieglāk nekā uzlūkot katru cilvēku kā atsevišķu indivīdu, mīlētu un mīlošu.

Kad pienāca maltītes laiks, visi trīs ap mazo galdiņu sadevās rokās, un Mollija pievērsās Kabijam.

"Kabij, kuram mēs esam pateicīgi par šo dienu?"

Sekoja vesels saraksts ar cilvēkiem, kuri, vai nu paši to zināja, vai ne, bija atraduši vietu šīs trijotnes pateicīgajās sirdīs. Šajā sarakstā bija viņi paši cits citam, Jēzus, Lindsija, slimnīcas ārsti un medmāsas, fermeris, kurš izaudzējis vakariņu zupai pievienotos dārzeņus, piensaimnieki, kuri slauca govis un piegādāja pienu, sviestu un it sevišķi saldējumu, Teds, draugi skolā, iesala dzēriena ražotāji un vesels lēvenis citu, kuri līdzdarbojās Dieva mīlestības izpausmēs. Tonijs gandrīz iesmējās balsī, kad Kabijs pateicības ceremonijas laikā nočiepa maizes riku.

Ritot maltītei, Tonijs klausījās un piedzīvoja. Kabijs ēda, un Tonijs burtiski juta zupas un svaigās maizes garšu un arī to, kā viss saldi atbalsojās Kabija iekšienē, sevišķi "nilla" (vaniļas saldējums) un iesala dzēriens. Ar Kabija acīm sekodams nepasacītajiem vai nepabeigtajiem teikumiem, ko pārmija Megija un zēna māte Mollija, viņš uzzināja, ka Lindsija ir Kabija smagi slimā jaunākā māsa, kura ārstējas Dornbekera slimnīcā vienā no divām bērnu slimnīcām OVZU teritorijā. Mollija savā darbavietā jau bija palūgusi brīvu nākamo dienu, un Megija, kura dzīvoja šajā mājā kopā ar Molliju un bērniem, apsolīja rit parūpēties par Kabiju, atvest viņu no skolas un pievakarē varbūt paņemt līdzi uz baznīcu.

Kad Kabijam pirms gulētiešanas vajadzēja pačurāt, Tonijs kautrīgi novērsās, bet tik un tā sajuta atvieglojumu, ko visu mūžu bija uztvēris kā pašsaprotamu. Šādi sīkumi, kas veido ikdienas gaitu, lielākoties paliek tikpat kā nepamanīti, tomēr ir visnotaļ būtiski. Kabijs uzģērba pidžamu ar Zirnekļcilvēka bildi, iztīrīja zobus un likās gultā.

"Gatavs!" viņš skaļi iesaucās, un pēc brīža guļamistabā ienāca Mollija, ieslēdza pie gultas naktslampiņu mārītes formā un nodzēsa griestu lampu. Tad apsēdās uz gultas līdzās dēlam un uz mirkli saguma, paslēpusi seju plaukstās. Tonijs juta, cik sirsnīgi Kabijs jūt viņai līdzi un mēģina kaut ko pateikt. Taču zēns iespēja tikai pieskarties mātei, noglāstīdams viņai muguru.

"Lāb, mammu! Lāb?"

Viņa dziļi ievilka elpu. "Jā, Kabij, viss ir labi. Man esi tu, man ir Lindsija, Megija un Jēzus. Vienkārši diena bija ļoti gara un mamma ir nogurusi, tas ari viss."

Tad viņa noliecās, nolika galvu Kabijam uz krūtīm un sāka dziedāt kaut ko tādu, ko Tonijs nebija dzirdējis kopš… kuriem laikiem? Kopš bērnības. Tagad viņš šīs sievietes balsī saklausīja savas mātes dziesmu, un pēkšņi viņu pārņēma dziļas skumjas. Viņš juta, ka pār vaigiem rit asaras, kamēr šī māte dziedāja: "Jēzus mani mīl, es zinu."

Kabijs dziedāja līdzi, gausi, stomīgi un vienmuļi vilkdams: "ĢĒ-ZUS MĀ1 MĪU." Arī Tonijs mēģināja dziedāt, bet nespēja atcerēties vārdus, emociju kauss plūda pāri no atmiņām un ilgām.

"Kabij, mīlulīt, kāpēc tu raudi?" Mollija slaucīja asaras no dēla vaigiem.

"Bēdīgs!" Kabijs piebakstīja ar pirkstu sev pie sirds. "Bēdīgs!"

Jfļ Sjļf <§t

Tonijs pamodās un juta, ka asaras satecējušas ausīs. Viņš piecēlās sēdus un dziļi ieelpoja. Vecāmāte modinādama bija piebikstījusi ar pirkstu viņam pie krūtīm un tagad sniedza krūzīti ar kaut ko tādu, kas izskatījās pēc kafijas, bet smaržoja pēc tējas.

"Ņem noslauki degunu!" viņa noteica, ielikdama viņam plaukstā tīru drāniņu. "Mums vajadzētu dot tev kādu kārtīgu indiāņu vārdu Lielais Raudātājs."

"Manis pēc," tas bija viss, ko Tonijs jaudāja izdvest. Viņš joprojām atradās negaidītu emociju varā, un to atliekas noplaka gausi.

Pēdīgi viņš sakopoja domas tiktāl, lai pajautātu: "Kā tas viss bija iespējams?"

Vecāmāte šķelmīgi pasmaidīja. "Kvantu uguns nav nekāds nieks. Iedomājies tik, kas uzdod šo jautājumu! Viens zellis guļ komā Portlendā, Oregonā, un jautā lakotu indiānietei savā dvēselē, kā ir varējis nonākt kāda ļoti īpaša zēna acīs Portlendā, Oregonā. Man liekas, viss tāpat ir skaidrs," viņa noteica un iesmējās.

"Protams, ir," un šoreiz pasmaidīja Tonijs, taču tūdaļ kļuva nopietns. "Tātad tas viss tiešām notiek? Lindsija tiešām ir slima, un patiešām eksistē Kabijs, viņa māte un Megija?"

"Viss notiek reālā laikā," Vecāmāte apstiprināja.

"Un šis nav reāls laiks?"

"Šis ir cits laiks," viņa noburkšķēja. "Vairāk tāds kā starplaiks. Nejautā, dzer."

Tonijs piesardzīgi iedzēra no krūzītes, gaidīdams, ka tajā būs kaut kas negaršīgs, taču šis pieņēmums tūdaļ izrādījās aplams, jo aromātiskais dzēriens ieplūda krūtīs, sasildīja visu ķermeni un radīja dziļas pateicības izjūtu.

"Arī uz to es neatbildēšu," Vecāmāte sacīja, uzminējusi viņa jautājumu. "Tici man, tu to nemaz negribi zināt. Un nesāc stāstīt, ka es varētu sapelnīt kaudzi naudas, pārdodama šo dzērienu."

Tonijs iesāņus paskatījās uz viņu, bet nesāka tincināt par dzērienu un vaicāja: "Kādēļ es biju tur, un kādēļ esmu atgriezies?"

"Ir daudz iemeslu, kuru dēļ tu esi tur," Vecāmāte iesāka. "Tētis nekad neko nedara tikai ar vienu mērķi vien, un vairumu no tiem tu nesapratīsi vai pat neuzzināsi nekad. Tas viss ir daļa no aužamā auduma."

"Varbūt pateiksi man kādu no iemesliem?"

"Viens iemesls, mīlulīt, bija tas, lai tu dzirdētu, kā tev dzied māte. Un pietiek jau ar to vien." Viņa piemeta pavardā pagali un sarušināja tās visas, līdz pārliecinājās, ka ikviena ir savā vietā. Tonijs bija iegrimis atbildes apdomāšanā un brīdi neuzdrošinājās runāt, jo emocijas bija pārāk stipras.

"Piekritu," viņš pēdīgi sacīja. "Iemesls ir bijis pietiekams, taču ļoti sāpinošs."

"Uz veselību, Antonij."

Kādu laiciņu abi klusēja. Tonijs raudzījās ugunī. Vecāmāte pievilka savu ķebli tuvāk, līdz pieskārās viņam.

"Un kādēļ patlaban es esmu šeit, nevis tur?"

"Kabijs guļ, un viņš nevēlējās, lai tu ieskaties viņa sapņos," Vecāmāte atbildēja, it kā tas būtu visloģiskākais izskaidrojums pasaulē.

"Nevēlējās?" Tonijs raudzījās uz Vecomāti, kura lūkojās ugunī. "Ko nozīmē nevēlējās? Vai tad viņš zināja, ka esmu viņa prātā?"

"Viņa gars zināja."

Tonijs klusēdams sēdēja un gaidīja, jautājoši pacēlis uzacis un nešaubīdamies, ka jautājumu viņa zina bez teikšanas.

"Mēģināt izskaidrot cilvēku," Vecāmāte iesāka, "būtni, kura ir viena vienība un tomēr iekļauj sevī garu, dvēseli un miesu, ir tas pats, kas mēģināt izskaidrot Dievu: Garu, Tēvu uh Dēlu. Izpratne jāmeklē pieredzē un attiecībās."

Tonijs gaidīja, nezinādams pat, kā uzdot nākamos jautājumus.

Viņa turpināja: "Kabijs, tāpat kā tu, ir gars, kas caurstrāvo dvēseli, kura caurstrāvo miesu. Taču tā nav vienkārši savstarpēja caurstrāvošanās. Tā ir deja un kopīga darbošanās."

"Paldies." Tonijs apsēdās ērtāk, iedzēra vēl malciņu un lēnām norija to, lai izbaudītu šķidruma tīkamo iedarbību. "Tu man ļoti palīdzēji, Vecomāt."

"Ari ironijas avots ir Dievs. Ko tad es, es jau neko!"

Tonijs pasmaidīja, bet viņa rādija akmeņainu seju pēc Tonija domām, tikai iespaida labad. Tas iedarbojās. "Nu labi, lūkošu vēlreiz. Tu teici viņš nevēlējās?"

"Antonij, tāpat kā tev, ari Kabijam ir iedragāta miesa un salauzta dvēsele, taču viņa gars ir sveiks un vesels. Tomēr, lai gan sveiks un vesels, šis gars ir pakļauts attiecībām ar iedragātajām un salauztajām daļām dvēseli un miesu. Dažreiz vārdi ir gaužām nepietiekami saziņai. Kad es saku "viņa miesa", "viņa dvēsele" vai "viņa gars", izklausās, it kā tās būtu atsevišķas daļas, kas pieder cilvēkam. Būs precīzāk, ja tu apjēgsi, ka "esi" tava miesa, "esi" tava dvēsele un "esi" tavs gars. Tu esi caurstrāvojošs un caurstrāvots veselums, dažādību apvienojums, tomēr būtībā vienvienība."

"Tas man necik daudz neizsaka. Es tev ticu tikai nezinu, tieši kam es ticu. Manuprāt, tevis teikto es vairāk jūtu nekā saprotu." Tonijs ieturēja pauzi. "Man viņa tik žēl."

"Kabija? To pašu viņš teica par tevi."

Tonijs pārsteigts pacēla acis.

"Jā, nevajag viņu žēlot. Viņa trauma tikai ir saredzamāka par tavējo. Viņš to nēsā ārpusē, kur visi redz, bet tu savējo esi noglabājis aiz septiņām atslēgām un paslēpis, cik labi vien mācēdams. Kabija iekšējā jutība un receptori ir attīstīti krietni labāk nekā tavējie. Viņš redz to, pret ko tu esi akls, prot sajust labestību vai draudus cilvēkos ātrāk nekā tu, un viņa uztvere ir daudz asāka. Tā tikai ir ieslēgta iedragātā ķermenī un dvēselē, kam ir ierobežota saziņas spēja un kas atspoguļo iedragātu pasauli.

Tikai nesāc tagad salīdzināt viņu ar sevi un justies nelāgi," Vecāmāte turpināja. "Jūs ar Kabiju atrodaties katrs savā ceļojumā, jo katrs esat atsevišķs un unikāls. Dzīve nekad nav bijusi paredzēta tam, lai jūs salīdzinātu sevi ar citiem un sacenstos cits ar citu."

Tonijs ievilka elpu. "Tad kas īsti ir dvēsele?" viņš vaicāja.

"Jā, tas ir dziļš jautājums. Uz to nav precīzas atbildes. Kā jau teicu, dvēsele ir nevis īpašums, bet gan dzīvošana. Dvēsele ir Kabijs, kurš atceras, Kabijs, kurš iztēlojas, Kabijs, kurš rada, sapņo, jūt, grib, mīl, domā. Taču Kabijs kā dvēsele dzīvo tajās dimensijās, ko ierobežo Kabija kā iedragāta fiziskā ķermeņa esamība."

"Tas neliekas taisnīgi."

"Taisnīgi? Tas nu ir vareni teikts," Vecāmāte nomurmināja. "Antonij, iedragātā pasaulē, kas pilna ar iedragātiem cilvēkiem, taisnīgi nav nekas. Jūsu justīcija mēģina būt taisnīga, taču cieš neveiksmes uz katra soļa. Nedz žēlastībā, nedz piedošanā nekad nav nekā taisnīga. Sods nekad neatjauno taisnīgumu. Dzīve nesola taisnīgu atlīdzību par pareizo veikumu. Līgumi, juristi, slimības, vara nevienam no tiem nerūp taisnīgums. Jūs varētu izsvītrot mirušus vārdus no savām valodām un varbūt koncentrēt uzmanību uz tādiem dzīviem vārdiem kā žēlsirdība, labestība, piedošana un krietnums. Tad jūs, iespējams, izbeigtu tik ļoti raizēties par savām tiesībām un par to, kas, pēc jūsu domām, ir taisnīgi." Viņa pacēla acis. "Bet ko tad es, es jau neko…"

"Tad kāpēc tu viņu neizdziedē?" Tonijs klusu jautāja.

Vecāsmātes atbilde skanēja tikpat klusu. "Antonij, Kabijs nav salauzta rotaļlieta vai manta, ko var salabot. Un arī ne īpašums, ko var saremontēt. Viņš ir cilvēks, dzīva būtne, kas eksistēs mūžīgi. Kad Mollija un Tedijs nolēma ieņemt…"

"Tedijs?" Tonijs iejaucās.

"Jā, Tedijs, Teds, Teodors, Mollijas bijušais, Kabija tēvs, un, jā, viņš pameta nelaimē Molliju un savu miesīgo dēlu."

Tonijs skatījās uz Vecomāti, sakniebtām lūpām mēmi pauzdams nosodījumu.

"Antonij, tu nezini par šo cilvēku tikpat kā neko, tev ir tikai pieņēmumi, kas balstās uz noklausītas sarunas kripatu.

Kad tu domā draņķis, es domāju nomaldījusies <ivs, nokli dis grasis, pazudušais dēls vai," viņa pamaja ar galvu uz Toniju, "pazudušais mazdēls."

Viņa ļāva Tonijam pamocīties un paprātot, ko viņa spriedums liecina par to, kā viņš raugās uz visu un visiem. Viņam kļuva pagalam nelāgi. Iekšēji viņš stāvēja aci pret aci ar vēl vienu milzīgu tumsu, ko ilgi bija lolojis, un tā tikai auga, kamēr viņš centās racionāli attaisnot sevi. Par spīti visai prāta ekvilibristikai un maskēšanas mēģinājumiem viņa nosliece spriest un tiesāt šķita arvien baismīgāka, pārvērtās draudā, kas varēja izpostīt viņā visu, ko jebkad bijis iespējams uzskatīt par labu.

Tonijs sajuta uz pleca kādu plaukstu, un ar to pietika, lai izrautu viņu no tumsas. Vecāsmātes seja bija pavisam tuvu viņējai, un viņš juta, ka pamazām nomierinās.

"Šis nav īstais bridis pašnicinājumam, Antonij," viņa maigi sacīja. "Ir svarīgi, lai tu saproti, ka spriestspēja tev bija nepieciešama, lai izdzīvotu bērnībā. Tā palīdzēja tev aizsargāt gan sevi, gan brāli. Par to, ka abi šodien vēl esat dzīvi, jūs varat pateikties arī precīzai spriestspējai, kas bija viens no jūsu izdzīvošanas instrumentiem. Tomēr tādi instrumenti beigu beigās sāk atņemt spēkus un kaitēt."

"Bet es to redzēju. Tas ir tik pretīgi. Kā lai es to izbeidzu?" Viņš gandrīz vai lūdzās.

"Tu izbeigsi, mīlulīt, kad vairāk uzticēsies kaut kam citam."

Tumšais vilnis bija atkāpies, taču Tonijs zināja, ka tas nav pazudis pavisam un kā briesmonis slēpnī gaida nākamo izdevību. Pagaidām to bija savaldījusi šīs sievietes klātbūtne. Šī vairs nebija spēle vai vieglprātīga dēka. Šis bija karš, un kaujaslauks acīmredzot atradās viņa paša sirdī un prātā; kaut kas vecs un ievainots cīnījās ar kaut ko tādu, kas nupat sāka rasties.

Vecāmāte atkal sniedza viņam krūzīti ar dzērienu, kas garšoja pēc zemes un vircēm. Tonijs juta, kā tas ielīst kaklā un izplatās pa visu ķermeni līdz pat roku un kāju pirkstiem. Pār muguru augšup lejup pārskrēja dzalkstīgas skudriņas, un Vecāmāte apmierināta pasmaidīja.

"Nejautā, ne es teikšu, ne pārdošu," viņa norūca.

Tonijs iesmējās. "Vai mēs nupat nepalikām pusvārdā, runādami par Kabiju?" viņš jautāja.

"Vēlāk," viņa atteica. "Tagad tev ir laiks doties atpakaļ."

"Atpakaļ? Atpakaļ Kabijā?" viņš vaicāja, un Vecāmāte pamāja ar galvu.

"Vai tev nevajag, nu… kaut ko izdarīt?" Tonijs jautāja.

"Iedegt kvantu uguni?" Viņa atplauka savā sirsnīgajā smaidā. "Tā jau bija tikai bērnu spēlīte, drusku tāds kā šovs." Viņa jokodamās pagorīja gurnus. "Nē, man nevajag darīt neko. Un vēl kas, Antonij: ja nonāksi sarežģītā vietā un tu jutīsi, kad tas notiks, tad vienkārši pagriezies."

"Pagriezties?" viņš samulsis pārvaicāja.

"Jā, pagriezies, šādi…" Vecāmāte palēcās, pagriezdamās par kādiem deviņdesmit grādiem. "Kā tajās jūsu līnijdejās."

"Vai tu varētu atkārtot, lai es ielāgoju, kā nākas?" Tonijs ķircinājās.

"Nē," viņa attrauca un pavīpsnāja. "Ar vienu reizi ir vairāk nekā gana. Un neceri, ka ieraudzīsi to vēl kādreiz."

Abi iesmējās.

"Tagad ej!" H bija gandrīz pavēle.

Un viņš bija prom.

9 . tracis baznĪcĀ

No visa, no kā es baidos, sieviete ir vienīgā, kura nedarīs man pāri.

Ābrahams Linkolns

Tonijs ieradās tieši tajā brīdī, kad beidzās brokastis. Pēc paliekām Kabija šķīvī varēja manīt, ka viņš ēdis burito ar vistas gaļu, pupiņām un sieru. No tīksmīgā apmierinājuma, kas bija pārņēmis zēnu, varēja secināt, ka šis ir viens no viņa mīļākajiem ēdieniem.

"Kabij, vari paspēlēties vēl kādas divdesmit minūtes, tad vedīšu tevi uz skolu. Megija pēc stundām aizbrauks tev pakaļ, jo man jāapciemo Lindsija, un šovakar paņems tevi līdzi uz baznīcu. Vai neizklausās jauki?"

"Lāb."

"Un, vai zini ko? Draudzenīte Megija vakariņām gatavos vistu un ļaus tev noplucināt gaļu no kauliņiem, labi?"

Kabijs sajūsmināts pacēla plaukstu un turēja to gaisā, līdz mamma uzplikšķināja pa to ar savējo. Apmierināts ar pasauli, viņš aizčāpoja uz savu istabu un aizvēra durvis. Pasniedzies zem gultas, izvilka ģitāras futrāli un attaisīja to.

Iekšā atradās maza, sarkana rotaļu ģitāra un kompakta fotokamera, pēc izskata spriežot dārga. Pārliecinājies, ka viss kārtībā, zēns aizvēra vāku, aizspieda ciet slēdžus un atkal iestūma futrāli pagultē. Paskatījies apkārt, pamanīja iemīļotu bilžu grāmatu un sāka šķirstīt lapas. Pielikdams pirkstu zem katra bilžu dzīvnieka pēc kārtas, viņš nošļupstēja kaut ko pietiekami saprotamu, lai Tonijs nojaustu, ka zēns tiešām zina, kā kuru sauc. Taču kāds no dzīvniekiem vai nu bija piemirsies, vai arī viņš neprata izrunāt tā nosaukumu, tāpēc tikai sēdēja un ar pirkstu bungoja pa lapu.

Tonijs nenocietās. "Am-ri-ja." Neapdomīgi to pateicis, viņš sastinga.

Un sastinga arī Kabijs. Aizcirta grāmatu ciet un gandrīz desmit sekundes sēdēja pilnīgi nekustīgi, tikai acis šaudījās pa telpu, meklējot, no kurienes skanējusi balss. Pēdīgi viņš lēnām atvēra grāmatu un atkal sāka bungot pa lapu zem bildes.

"Amrija," Tonijs rezignēti atkārtoja, apzinādamies, ka izlietu ūdeni nesasmelsi.

"Uivells!" Kabijs iespiedzās, tūdaļ sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ un aizspieda muti ar plaukstām.

"Kabij?!" no otras istabas sauca mātes balss. "Vai es tev neesmu teikusi? Vairs nesaki to vārdu, labi?"

"Lāb!" viņš atkliedza un salīka uz priekšu, slāpēdams smieklus un prieku spilvenā. "Uivells!" viņš nočukstēja.

Atkal izslējies taisni, viņš vēlreiz atvēra grāmatu un šoreiz klaudzināja pa bildi lēni un nesteidzīgi. Ikreiz, kad pirksts tai pieskārās, Tonijs teica: "Amrija!" un Kabijs smieklu lēkmē atkal saļima spilvenā.

Viņš novēlās no gultas uz grīdas un žigli paskatījās pagultē, lai pārliecinātos, vai tur neviens neslēpjas. Pēc tam pārbaudīja skapi, kurā nebija nekā cita kā vien drēbes. Viņš vilcinādamies ielūrēja pat aiz kumodes. Visbeidzot nostājās istabas vidū un skaļi sacīja: "Veu."

"Tev kaut kas vajadzīgs, Kabij?" atskanēja mātes balss.

"Kabij, es pateikšu vēl, tikai kušš!" teica Tonijs.

"Nā!" Kabijs uzsauca mammai, tad nočukstēja: "Uivellsl" un atkal sabruka spilvenos.

Smējās arī Tonijs, kuram bija pielipis zēna nevaldāmais prieks par šo neparasto dēku.

Kabijs, cik spēdams, apslāpēja ķiķināšanu un pacēla kreklu, meklēdams noslēpumaino balsi. Nopētījis nabu, viņš jau grasījās vilkt nost bikses, kad Tonijs ierunājās.

"Kabij, nē. Es neesmu tavās biksēs. Es esmu…" Viņš apklusa, pūlēdamies atrast vārdus. "Es esmu tavā sirdī, skatos ar tavām acīm un varu runāt ar tevi tavās ausīs."

Kabijs aizsedza acis ar plaukstām. "Jā, tagad es neko neredzu," Tonijs apstiprināja. Kabijs vēl un vēlreiz aizsedza un atsedza acis, un Tonijs ikreiz ziņoja par pašreizējo redzamības stāvokli. Likās, spēle nebeigsies nekad, bet te Kabijs mitējās un piegāja pie kumodes spoguļa. Pieliecies ieskatījās sev acīs, it kā cerēdams ieraudzīt balsi. Saraucis lūpas, viņš apņēmīgi izslējās taisni, nopētīja sevi spogulī, pielika abas plaukstas pie krūtīm un paziņoja: "Knabijs."

"Kabij," Tonijs apliecināja. "Mans vārds ir To-nijs! To: nijs!"

"To-nī." Tas neskanēja diez cik skaidri, tomēr zēns bija sapratis. Un tad notika negaidītais, pārsteidzot Toniju nesagatavotu. Kabija sejā atplauka žilbinošs, plats smaids, viņš piespieda abas rokas pie sirds un klusi teica: "To-nī… dauks!"

"Jā, Kabij," balss teica maigi un mīļi. "Tonijs un Kabijs ir draugi."

"Jāāā!" zēns iegavilējās un pacēla plaukstu, gaidīdams, ka tai pieplikšķinās otra, bet tad atskārta, ka neviena taču nav, un pats pieplikšķināja neredzamās balss neredzamajai plaukstai.

Sekoja vēl kas negaidīts. Atkal ieskatījies spogulī, Kabijs vilcinādamies izveidoja vārdus: "To-nī mij Knabiju?"

Šis trisvārdu jautājums piepeši notvēra Toniju kā slazdā. Kabijs bija sasprindzinājis spēkus un gribu, lai pajautātu, bet Tonijam trūka dūšas atbildēt. Vai viņš mīlēja Kabiju? Viņš taču īstenībā nepazina šo zēnu. Un vai vispār spēja kādu mīlēt? Vai jebkad bija zinājis, kas ir mīlestība? Un, ja ne, tad kā to pazīs, ja kādreiz atradīs?

Zēns gaidīja atbildi, pavērsis seju augšup.

"Jā, es tevi mīlu, Kabij," Tonijs meloja. Un sajuta Kabija vilšanos.

Kabijs kaut kādā veidā zināja, ka tas nav tiesa. Viņš nodūra acis, taču skumjas ilga tikai pāris sekunžu. Viņš atkal pacēla skatienu. "Ēn-dēn," viņš sacīja.

Ēn-dēn… Svētdien? minēja Tonijs. Vai zēns teica "svētdien" vai… "viendien"? Un tad viņam atausa. Kabijs teica "viendien"… viendien Tonijs viņu mīlēs. Tonijs cerēja, ka tā būs patiesība. Varbūt Kabijs zināja kaut ko tādu, ko nezināja viņš.

Viņi ieradās klases telpā, kur Kabijam un tātad arī Tonijam bija jāpavada dienas lielākā daļa. Attīstībā atpalikušo bērnu mācību telpai, ko izmantoja apmēram ducis pusaudžu, bija kopīgs pagalms ar parastu vietējo vidusskolu, kur mācījās viņu vienaudži bez attīstības traucējumiem, taču šī telpa bija nošķirta no galvenās ēkas. Rosība šeit nemitējās ne mirkli, un Toniju vairākkārt pārsteidza iemaņas, ko, par spīti savām īpatnībām, bija apguvis Kabijs. Lasīšanas līmenis viņam bija kā pirmskolas bērnam, toties viņš tika galā ar aritmētikas pamatiem. Sevišķi veikli Kabijs izmantoja kalkulatoru, turklāt rīta cēlienā slepus pievāca divus no tiem un noglabāja savā mugursomā. Viņam gluži labi padevās arī vārdu rakstīšana tos viņš prasmīgi pārzīmēja no baltās tāfeles kādā no daudzajām kladēm, kas jau bija pieskrīpātas pilnas.

Tonijs cieta klusu, cenzdamies nepiesaistīt uzmanību ne sev, ne Kabijam. Zēns neapšaubāmi saprata, ka abiem ir kopīgs noslēpums, tomēr visas dienas gaitā izmantoja katru izdevību, lai sameklētu kādu spoguli, pieliektos tam klat un pačukstētu: "To-nī?"

"Jā, Kabij, es joprojām esmu šeit."

Tad Kabijs pasmaidīja, vienu reizi sparīgi pamāja ar galvu, un abi atkal skrēja prom.

Toniju pārsteidza tas, cik labvēlīgi un pacietīgi izturējās skolotāji un darbinieki, kā ari vidusskolēni, kuri reizēm atnāca piepalīdzēt. Viņš sev jautāja: cik gan daudz cilvēku katru dienu veltī laiku un rūpes citu dzīvei?

Pusdienās Kabijs apēda uzsildītus brokastu buritos, siera standziņu un dažus cepumus ar vīģu marmelādi. Izskatījās, ka ikviens no tiem ir viņa mīļākais ēdiens. Pēc tam sākās sporta nodarbība, kurā dejošana apvienojās ar kļūdu komēdiju, tomēr visi to pārcieta sekmīgi. Tonijs nebija pieradis pie šīs pasaules, savā ziņā bija tās gūsteknis, tomēr katrā jaunā piedzīvojumā juta spilgtu realitāti. Šī bija dzīve parasta, bet reizē neparasta un negaidīta. Kur viņš bijis visus šos gadus? Slēpies, tāda bija atbilde, kas nāca prātā. Tā bija patiesība -ja ne pilnīgi, tad vismaz pa daļai noteikti.

Pavadīt laiku kopā ar šiem bērniem bija negaidīti patīkami un sarežģīti reizē, un šeit sāpīgā skaidrībā parādījās trūkumi, kādi Tonijam bijuši kā tēvam. Kādu laiku viņš tik tiešām bija centies, pat lasījis grāmatas par tēva lomu ģimenē un pūlējies īstenot to ar visu savu biznesmeņa neatlaidību, taču pēc tam, kad Geibriels… šo jomu Tonijs bija atstājis Lorijas ziņā un atgriezies drošākā pasaulē, kur visu noteica veikums, peļņa un īpašumi. Sirdsapziņas pārmetumus, kas iznira dienas gaitā, viņš žigli nobēdzināja savas dvēseles skapjos un kaktos, lai būtu vieglāk nelikties par tiem ne zinis.

«

Megija ieradās tieši laikā, vēl arvien ģērbusies medmāsas drēbēs. Ienākdama viņa itin kā izgaismoja telpu ar savu profesionālo lietišķību un sabiedrisko dabu. Ar iebuktēto mašīnu aizvedusi abus mājās, viņa čakli ķērās pie darba sagatavoja cepšanai vistu un dažas piedevas un iestūma to visu cepeškrāsni. Kabijs, drusku saīdzis par to, ka nevienu no abiem viņa kalkulatoriem nebija laimējies izdabūt cauri pēdējai pārbaudei pie skolas izejas durvīm, noņēmās ar puzlēm un krāsošanu, bet pēdīgi ķērās pie videospēles "Zelda", ko nesen bija apguvis, un uzsāka bezgalīgi ilgu kauju. Ik pēc pāris minūtēm viņš nočukstēja: "To-nī?" vienkārši, lai pārbaudītu sakarus, un par katru atsaukšanos Tonijs tika atalgots ar smaidu.

Kad vista bija izsautēta un atdzisusi, Kabijs nomazgāja rokas un žigli un veikli atdalīja vistas gaļu no kauliem. Ar taukiem nu bija nošķiestas ne tikai viņa rokas, bet arī zods un mute, uz kurieni noslēpumainā kārtā bija atraduši ceļu gardākie gabaliņi. Pašas vakariņas bija tikai mazsvarīgs papildinājums kartupeļu biezenis un daži vārīti burkāni.

"Kabij, vai palīdzēt tev izvēlēties drēbes, kurās iet uz baznīcu?" Megija jautāja.

"Es tev palīdzēšu," Tonijs teica čukstus, it kā Megija varētu viņu sadzirdēt.

"Nā," Kabijs tāpat čukstus atbildēja Megijai un, šķelmīgi smaidīdams, devās uz savu istabu.

Abi izpētija Kabija skapi un atvilktnes, līdz vienojās par vislabāko variantu: džinsi ar siksnu, krekls ar garām piedurknēm un spiedpogām un melnas krosenes ar līpslēdzējiem. Ģērbšanās prasīja laiku, un siksna bija īpaši sarežģīta padarīšana, tomēr pēdīgi Kabijs bija saposies un metās uz virtuvi, lai atrādītos Megijai.

"Nē, paskat tik!" Megija iesaucās. "Kas par glītu jaunekli un to visu tu izraudzījies pats?"

"To…" Kabijs iesāka.

"Kuššš!" nošņāca Tonijs.

"Kuššš!" Kabijs atbalsoja, pielikdams pirkstu pie lūpām.

"Kāpēc tā?" Megija iesmējās. "Es netaisos klusēt par to, cik glīts un pieaudzis ir mans Kabijs. To es paziņošu vis.ii pasaulei. Skrien nu paspēlējies kādu brītiņu, kamēr saposi šos baznīcai."

Baznīca, Tonijs nodomāja. Viņa pēdējā audžuģimene bija reliģioza, un kopš tiem laikiem viņš vairs nebija spēris kāju nevienā baznīcā. Viņiem abiem ar Džeiku tika pavēlēts klusi sēdēt uz cietā koka sola, kas šķita darināts spīdzināšanai, un stundas vilkās garumā. Par spīti neērtajai sēdēšanai abi nereti pamanījās iesnausties, garīdznieka vienmuļā monologa ieaijāti. Tonijs pie sevis pasmaidīja, atcerēdamies, kā abi ar Džeiku bija izgudrojuši plānu un kādu vakaru baznīcā "iestājušies draudzē", cerēdami šādi iemantot ģimenes atzinību un iemantoja arī. Uzmanība, ko piesaistīja viņu "atgriešanās", sākumā bija patīkama, taču drīz kļuva skaidrs, ka "Jēzus ielaišana savā sirdī" krasi paaugstina prasības un liek bez ierunām pakļauties veselai gūzmai noteikumu, ko zēni nemaz nebija paredzējuši. Tonijs drīz pārvērtās par "atkritēju" un atklāja, ka šī kategorija ir nesalīdzināmi sliktāka par pagānismu. Audžubērnam jau tāpat bija grūta dzīve. Audžubērnam, kurš kritis nežēlastībā, dzīve bija neizmērojami grūtāka.

Taču Megija un Kabijs posās uz baznīcu ar manāmu sajūsmu, un tas modināja Tonija ziņkārību. Varbūt viņa atturēšanās gados kaut kas bija mainījies.

Megija, kuplā daiļava, uzlaboja seju ar pamatīgu kosmētikas slāni, uzģērba šiku kleitu, kas izcēla viņas valdzinošos krāšņumus, un apāva sarkanas, somiņai pieskaņotas augstpapēžu kurpes. Pārlaida acis savam attēlam spogulī, nogludināja dažas krunciņas, mazliet ievilka vēderu, visbeidzot atzinīgi palocīja galvu, paķēra mēteli un paņēma Kabiju pie rokas.

Drīz abi iebrauca autostāvvietā pie lielā pilsētas dievnama Maranatas Svētā Gara un Dieva Kristus baznīcas, pie kuras draudzes piederēja Megija un kuru bieži apmeklēja Kabijs. Bija nedēļas vidus dievkalpojums un piedevām jauniešu vakars, tāpēc šeit valdīja liela rosība un drūzma, kurā gan jaunos, gan vecos spārnoja degsme un svēti nolūki. Lielu iespaidu uz Toniju atstāja tas, ar kādu vērienu šeit sajaucās rases un gadagājumi un kā finansiāli nodrošināti ļaudis apgrozījās plecu pie pleca ar krietni mazāk nodrošinātiem. Viņu pārsteidza gan nepiespiestā savstarpējā saskarsme, gan vispārējā labestības un kopības gaisotne. Tas viss bija citādi nekā viņa bērnības atmiņās.

Pa ceļam uz jauniešu telpām Megija ik pa brīdim apstājās, lai ar kādu parunātos, un viņas pievilcības starojums sasniedza citu sirdis. Viņa patlaban bija iegrimusi vienā no šīm sarunām, kad Tonijs izdzirda Kabiju nošvīkstam: "To-nī?"

"Esmu šeit, Kabij. Kas ir?" viņš jautāja.

"Re!" Zēns rādīja pār telpu uz iemīlējušos pusaudžu pārīti; tie abi redzēja tikai viens otru. Apkārtējā pasaule viņiem neeksistēja, viņi bija sadevušies rokās un čukstēja viens otram mīļas muļķības. Būt kopā tas bija viss viņu universs. Tonijs iekšēji pasmaidīja. Kur tas laiks, kopš viņš vairs nemēdza pamanīt nevainīgu mīlestību. Kad gan viņš bija aizmirsis, ka tāda vispār pastāv?

Taču Kabijs pēkšņi likās satraukts, un radās tāda sajūta, it kā viņš raustītu Toniju aiz rokas.

"Kas ir, Kabij? Tev viss kārtībā?" Tonijs jautāja.

"Mei-te," Kabijs nošļupstēja.

"Kabij," Tonijs atsaucās, nojautis, par ko ir runa. "Tā meitene? Tev viņa patīk?"

"Jā… nē." Zēns purināja galvu. "Knabijs grib…"

Tonijs saprata. Viņš juta Kabija asās, kaislīgās alkas un ari karsto asaru, kas sariesās zēna acs kaktiņā un lēni noritēja pār vaigu. Šis puisis neizdibināmā veidā zināja, ka pastāv kāda saldme, ko nav viņa varā iegūt vai paturēt, un dālijās savās ilgās ar Toniju. Kabijam nebija lemts izbaudit šo dāvanu meitenes mīlestību pret ko Tonijs bija izturējies ar bezjūtīgu nicinājumu. Kabijs kā lielu dārgumu uzlūkoja to, ko Tonijs bija bradājis kājām. Un Tonijs lieku reizi atskārta, cik sekli bijuši viņa pieņēmumi par šīs sešpadsmitgadīgās sirds briedumu. Šī atskārsme bija nevis sāpīgs un apkaunojošs pašpārmetums, bet gan atmaskojums, kas lika justies gaužām neērti. Tā vien šķita, ka Tonijā mostas sirdsapziņa, taču viņš nebija drošs, ka to vēlas.

Kāds es esmu ēzelis, Tonijs nodomāja.

"Man tiešām ļoti žēl, Kabij," viņš tikko sadzirdami nočukstēja.

Kabijs pamāja ar galvu, joprojām vērodams pārīti. "Ēndēn," viņš tāpat čukstus atsaucās.

Megija pavilka viņu aiz rokas un devās tālāk. Tonijs satricināts klusēja. Viņi iegāja mācību telpā, un, kamēr Megija ierakstīja Kabija vārdu reģistrā, Tonijs dzirdēja, ka daži puikas ķiķina, un viens no tiem noteica: "Re, kur tas debilais!"

To sadzirdēja arī Kabijs un pagriezās pret puikām. Ar Kabija acīm Tonijs ieraudzīja divus lempīgus pusaudžus, kuri spurkdami rādīja uz viņu ar pirkstu. Kabijs visiem spēkiem centās reaģēt ar atbilstošu žestu, taču parādīja viņiem nepareizo pirkstu paslēja gaisā rādītājpirkstu, saliecis roku elkonī jo lāgā neatcerējās, ko viņam mācījuši klasesbiedri.

"Tas ir nepareizais pirksts, Kabij, rādi vidējo," Tonijs ieteica. Kabijs skatījās uz savu roku, pūlēdamies izprast, kurš pirksts ir vidējais, taču drīz padevās, pacēla gaisā abas plaukstas un ņirbināja visus pirkstus, pavērsis tos pret puikām.

"Ha!" Tonijs iesmējās. "Tā ir labi, rādi šiem visus pirkstus! Malacis!"

Kabijs pasmaidījis nolaida acis, priecīgs par uzslavu, tomēr reizē tās samulsināts. Viņš nedroši pamāja ar roku un bikli noteica: "Nē."

"Ai, neņem galvā tos puišeļus, Kabij," mierināja Megija. "Tie ir slikti audzināti. Un ir par stulbiem, lai apzinātos savu stulbumu. Tā, tagad es esmu tevi pierakstījusi, pēc kādas stundas atgriezīšos, un mēs brauksim mājās. Te ir daudz tavu draugu un mis Alisa. Tu taču atceries mis Ališu, vai ne?"

Kabijs apstiprinoši palocīja galvu un jau dzīrās iet iekšā telpā, taču pēkšņi iespiedās kaktā līdzās durvju stenderei un nočukstēja: "Atā, To-nī!" Toniju tas pārsteidza nesagatavotu, un, iekams viņš paguva kaut ko pateikt, Kabijs pagriezās un metās Megijas rokās, cieši viņu apskaudams.

"Ak tu pasaulīt," Megija izdvesa. "Kabij, vai ar tevi viss kārtībā?"

Viņš pacēla acis un pamāja, atplaucis savā sirsnīgajā smaidā.

"Nu labi!" Megija sacīja. "Ja būšu tev vajadzīga, mani kāds pasauks, bet es jau tik un tā drīz būšu atpakaļ."

"Lāb!" zēns piekrita un tad gaidīja.

Tāpat kā bija darījusi jau tūkstoš reižu, Megija pieliecās un ļāva, lai Kabijs noskūpsta viņu uz pieres. Taču šoreiz viņa juta kaut ko līdzīgu vēja brāzmai, kas izšāvās caur visu ķermeni. Oho! viņa nodomāja. Svētais Gars, vai varētu palūgt to atkārtot? un, vēlreiz apskāvusi Kabiju, devās uz dievkalpojumu.

Bet Tonijs atkal slīdēja prom.

Viņš acumirklī saprata, kas noticis, taču tikai tagad izskaitļoja pārlēciena katalizatoru. Skūpsts bija atļāvis viņam slīdēt prom. Viņš bija slīdējis tāpat kā iepriekšējā reizē ar augšup pavērstu seju, maigā siltumā un tad ieraudzījis pasauli ar Megijas acīm. Kabija dvēseles bērnišķīgo brīnīšanos un vienkāršās krāsas spilgti sarkanus, zaļus un zilus toņus bija nomainījusi vecāka, vairāk apzināti veidota vide ar bagātīgām faktūrām un rakstiem, nobriedušas personības plašā un sarežģītā telpa.

Megija, nenojauzdama par nelūgtā viesa klātbūtni, pa ceļam uz dievkalpojumu nolēma iegriezties dāmistabā. Pamājusi sveicienu vairākām paziņām, viņa ieskatījās spogulī, drusku piekārtoja kleitu un jau grasījās iet ārā, kad tomēr nosprieda, ka derētu pačurāt. Nekad nevarēja zināt, cik garš būs dievkalpojums, un negribējās neko palaist garām.

Toniju sagrāba panika. Megija jau ķērās pie svārku malas, kad viņš iebļāvās: "Nedari to!" jo nezināja cita padoma.

Un mis Megija Sondersa paklausīja un nedarīja neko. Mitējās elpot, mitējās kustēties, mitējās pogāt vaļā bodiju, nedarīja itin neko gandrīz piecas sekundes. Un tad iebrēcās pilnā kaklā: "Vīrietis! Te ir vīrietis!"

Kā ar lielgabalu izšauta konfeti sauja no dāmistabas laukā izsprāga juceklīgs sieviešu pulciņš. Šajā bēgšanas vilnī Megija kaut kā pamanījās aizpogāties. Vicinādama rokas un aizelsdamās, viņa mēģināja sniegt paskaidrojumus sieviešu bariņam ārā pie durvīm un trim kārtībniekiem, kas bija atsteigušies, dzirdot kņadu. Tie drusku nomierināja Megiju, uzklausīja viņas stāstu un ārkārtīgi piesardzīgi tuvojās tualetes durvīm. Sekoja rūpīga pārmeklēšana, tika pārbaudītas visas kabīnes un arī slotu skapis pašā telpas galā, tomēr nekas netika atrasts. Megija mudināja pārbaudīt visu vēlreiz, atkārtodama, ka viņu neapšaubāmi uzrunājis vīrietis, kaut gan neko nebija dzirdējusi neviena cita no dāmām, izņemot Džordžiju Džounsu, kura ik mīļu brīdi cerēja, ka viņu uzrunās kāds vīrietis.

Pārliecinājušies, ka dāmistabā nekāda vīrieša nav, kārtībnieki sapulcējās ap Megiju.

"Mis Megij, varbūt runātājs bija Tas Kungs?" ieminējās viens no kārtībniekiem, cenzdamies palīdzēt. "Mēs izmeklējāmies visur, un neviens vīrietis netiktu no šejienes laukā nemanīts."

"Man ļoti žēl," viņa atvainojās. "Tiešām nezinu, ko lai saku, taču es skaidri dzirdēju vīrieša balsi, kas teica: "Nedari to!" Pilnīgi droši!

Tā kā neko vairāk nevarēja iesākt, bariņš pamazām izklīda. Tomēr neviena sieviete vairs nevēlējās atgriezties tualetē. Neviena atskaitot Megiju. Pagalam nokaunējusies, viņa nolēma iet iekšā un paskatīties pati. Tonijs būtu dauzījis galvu pret sienu, ja vien spētu. Kas bija apsēdis šo sievišķi?

Rūpīga tualetes telpas izpēte apstiprināja, ka nekāda vīrieša te nav. Pēdīgi Megija likās mierā un atgrieza aukstā ūdens krānu, lai atvēsinātu seju un nomierinātos. Skatīdamās spogulī, lai būtu droša, ka neviens nav pielavījies klāt no aizmugures, viņa dziļi elpoja, un adrenalīna līmenis pamazām noplaka. Muskuļu spriedzei atslābstot, viņa atcerējās, ko bija gribējusi darīt pirms trača, atvēra vienas kabīnes durvis un atkal gatavojās atpogāt bodiju.

"Sasodīts, Megij, nedari to!"

Maranatas Svētā Gara un Dieva Kristus draudze ir rāma un civilizēta salīdzinājumā ar ļaudīm, kuri gabaliņu tālāk šajā pašā ielā pulcējas Pestītāja gospeļu biedrībā un ir slaveni kā autentiski svētie bļāvēji un dancotāji. Tāpēc neviens no tiem, kuri atradās baznīcā un klusi apcerēja Visvarenā svētumu, nebija gatavs tam, ka mis Megija otrreiz izbrāzīsies laukā no tualetes kā ārprātīga, vicinādama pa gaisu rokas un somiņu. Protams, baznīcēni ne vienu reizi vien bija kļuvuši par lieciniekiem Svētā Gara darbībai, un, kā jau varēja paredzēt, pār vienu otru no pastāvīgajiem dievkalpojumu dalībniekiem Gars nāca ar milzīgu spēku. Sprediķotajā sku bināti, baznīcēni spēja uzpātagot sevi lidz stāvoklim, kura juta Gara klātbūtni, tomēr parasti palika mēreni .iktivi, vienmēr pieklājīgi un allaž gādāja, lai tad, ja kād.i sieviete varenā spēka ietekmē nogāžas gar zemi, viņa tiek piedienīgi apsegta, it sevišķi tādos gadījumos, ja dievkalpojuma pieda lijās jauniešu grupa un pusaudži ieplestām acīm blenza uz notiekošo.

Tomēr neviens un nekad, pat slepus aizlavījies uz Pestītāja gospeļu biedrību, nebija redzējis, ka Gars kādu pārņemtu tik neganti. Korāļa "Ak, laimes diena" otrā piedziedājuma laikā mis Megija Sondersa gluži kā neliela atombumba iegāzās baznīcā un joņoja pa viduseju, kliegdama: "Es esmu apsēsta! Es esmu apsēsta!"

Vēlāk daži apgalvoja, ka, viņuprāt, tikai neiedomājamas apstākļu sagadīšanās dēļ viņa traukusies pa viduseju tieši uz turieni, kur stāvējis pērminderis Klarenss Vokers iekārojamākais vecpuisis draudzē, īstens svētais un viens no baznīcas pīlāriem.

Izdzirdot troksni, pērminderis Vokers palika stāvam stingri, kā jau pīlāram piedien, taču pieļāva kļūdu un spēra soli vidusejā, lai varētu labāk saredzēt trača cēloni. Nonācis tur, viņš sastinga uz vietas, jo gluži kā no sliedēm noskrējis vilciens viņam pretim brāzās viesulis sievietes izskatā. Mirklī, kad Megija sasniedza maksimālo ātrumu, vienai kurpei nolūza papēdis, bez ceremonijām aizlidinot viņu pa gaisu un iesviežot pērmindera Klarensa izplestajās rokās. Pērminderis gan bija pāris centimetru garāks par Megiju, toties Megija bija pāris mārciņu smagāka par pērminderi, un abi sabruka uz grīdas, cienībai un svētumam pašķīstot uz visām pusēm. Klarenss gulēja zemē, palicis bez elpas, un viņam virsū jāteniski sēdēja Megija, purināja viņu aiz pleciem un bļāva tieši sejā: "Es esmu apsēsta!"

Koris bija pilnīgi apstulbis, kaut gan daži koristi vēl centās vilkt korāļa "Ak, laimes diena" trešo piedziedājumu. Viss norisinājās tik ātri, ka vismaz puse klātesošo tikai kaut ko dzirdēja, bet neredzēja, un vairums no tiem, kuri redzēja, netika gudri, vai tagad vajadzētu kliegt "āmen!" vai māt ar mutautiņiem, cildinot Svētā Gara veikumu. Pēdējās solu rindās viens otrs nometās ceļos, nospriedis, ka sākusies atdzimšana. Kārtībnieki un tuvāk sēdējušie baznīcēni naski aizsteidzās pie pakritušā pāra, cerēdami palīdzēt, daži jau runāja mēlēs un slēja rokas pret debesim. Valdīja neiedomājams jandāliņš.

Būdīgs jauneklis ar stingru plaukstu aizspieda Megijai muti, līdz viņa mitējās kliegt, un ar divu citu palīdzību atšķīra viņu no pērmindera Klarensa, kurš vairs tik tikko dvesa. Abi tika nekavējoties pavadīti uz lūgšanu telpu pie sānjoma, kamēr attapīgais diriģents gādāja, lai koris un draudze uzsāk nomierinoši dziedāt "Cik liela žēlastība".

Beidzot Megija nomierinājās tiktāl, lai varētu iedzert mazliet ūdens, kamēr divas sievietes pliķēja viņai pa roku, atkārtodamas: "Paldies Dievam," un: "Lai slavēts Jēzus!" Megijai bija briesmīgs kauns. Viņa bija skaidri dzirdējusi vīrieša balsi divas reizes. Taču tam vairs nebija nozīmes. Patlaban viņa gribēja tikai vienu: nekavējoties pārcelties uz Teksasu pie saviem attālajiem radiniekiem, dzīvot neviena nepazītai un nomirt nepieminētai.

Tonijs šausminājās par to, ko ievārījis, taču reizē uzjautrinājās par notikumu negaidīto pavērsienu. Caur aizvērtajām durvīm vēl bija sadzirdami "Lielās žēlastības" aizkustinošie akordi, bet viņš pirmo reizi mūžā bija gatavs pilnā kaklā aurot un gavilēt baznīcā. Otrais adrenalīna vilnis, izšaudamies cauri Megijai, bija apskurbinājis arī Toniju, un galva reiba vēl tagad. Ja baznīcā iet šitā, viņš nodomāja, būs jāpiestaigā biežāk.

Pērminderis Klarenss pamazām atguva elpu un savaldīšanos un, attapies tiktāl, lai spētu runāt bez sēkšanas, apsēdās Megijai pretim un saņēma viņas rokas savējās. Megija nespēja paskatīties uz viņu. Abi bija iepazinušies pirms laba laiciņa, un šāda uzvedība absolūti nemaz nepiedienēja sievietei, pret kuru pērminderis loloja nenoliedzami siltas jūtas, kaut arī platoniskas un atturīgas.

"Megij..Viņš apklusa, patiesībā gribēdams sacīt: "Megij, kas, ellē, jums lēcies?" Tomēr ierunājās klusi un tēvišķīgi: "Megij, vai varat izskaidrot man mums -, kas notika?"

Megijai gribējās nomirt. Viņa bija cerējusi, ka viņu un šo vīrieti reiz saistīs kas vairāk, taču tagad pati bija nogalinājusi jebkuras cerības, ar visu savu svaru ietriekusi tās paklājā pašā baznīcas vidū, Dieva un cilvēku priekšā. Viņa dziļi ievilka elpu un, degdama pazemojumā un neatraudama skatienu no grīdas, pastāstīja, kā iegājusi tualetē, kur viņu uzrunājusi vīrieša balss, kā visu pārmeklējuši kārtībnieki, neatrazdami nevienu, un kā viens no kārtībniekiem ieminējies, ka tā varbūt esot bijusi Dieva balss… Šo pēdējo teikumu viņa piemetināja, cerēdama, ka Klarenss varbūt uzķersies uz tādas iespējas āķa, taču viņš nelikās to dzirdam. Un tie tik un tā būtu meli, Megija nodomāja. Šobrīd šī ideja nederēja. Tāpēc viņa turpināja stāstīt, kā pēc veltīgās pārmeklēšanas atgriezusies tualetē, kur viņu atkal uzrunājusi balss.

"Klarens… tas ir pērminder Voker, tas noteikti bija dēmons." Beidzot viņa pacēla skatienu pret pērminderi, ar acīm lūgdamās, lai viņš notic vai vismaz piedāvā kādu pieņemamu izskaidrojumu. "Kas gan cits?…"

"Nu, nu, nomierinieties, Megij." Viņš vēl sauca viņu vārdā, un vismaz tas bija kaut kas. "Ko tā balss jums teica?"

Megija centās atcerēties. Atmiņas bija miglainas un nenoteiktas. "Man liekas, viņš teica: "Kristus ir ārpusē. Nedari to, Megij!" To es vēl atceros, bet viss norisinājās briesmīgi ātri."

Klarenss raudzījās uz viņu, alkdams izdomāt kaut ko tādu, kas varētu palīdzēt vai mierināt, taču tas neparko neizdevās.

Megija saprata, ka viņš neatrod vārdus, un lūkoja iet talkā. "Pērminder Voker, kāpēc lai Kristus būtu ārpusē? Un kāpēc es neko nedrīkstēju darīt?"

Klarenss mēmi nogrozīja galvu, klusībā lūgdamies kādu gudrības dzirksti, taču apgaismība nenāca. Viņš nolēma izmēģināt citu pieeju. "Tātad jūs tiešām domājat, ka tas bija dēmons?"

"Nezinu. Tas vienkārši atskanēja man galvā. Un vai tad tieši dēmons neiedveš cilvēkam tādas domas? Kā jums liekas, Klarens ē, tas ir, pērminder Voker, vai manī ir iemājojis dēmons?"

"Es neesmu dēmons!" dedzīgi iejaucās Tonijs. "īsti nezinu, kas ir dēmons, taču es neesmu viens no tiem."

"Ak Dievs." Megija sagrīļojās krēslā, acis kļuva lielas kā apakštasītes. "Tas runā ar mani!"

"Kas?" Klarenss jautāja.

"Dēmons," Megija atbildēja. Seja viņai pietvīka dusmās. "Nerunā ar mani, tu, dēmon no elles dziļumiem… Atvainojiet, ne jau jūs, brāli Klarens; es to saku dēmonam." Viņa pievērsa skatienu tukšai vietai aiz pērmindera pleca, kur nestāvēja arī neviens no baznīcēniem. Kurp gan citur viņa varēja skatīties? "Jēzus vārdā…"

"Megij," iejaucās Klarenss. "Ko viņš teica?"

Megija atkal paraudzījās uz pērminderi. "Viņš teica, ka neesot dēmons. Bet vai tad nav gaidāms, ka dēmons sacīs tieši to ka viņš nav dēmons?"

"Mans vārds ir Tonijs," Tonijs izpalīdzīgi piebilda, izbaudīdams notiekošo ar daudz lielāku labpatiku, nekā droši vien pieklātos.

Megija piespieda plaukstu pie mutes un caur pirkstiem izdvesa: "Viņš saka viņa vārds esot Tonijs."

Klarenss visiem spēkiem valdīja smieklus. "Tātad jūsos ir iemājojis dēmons, kurš apgalvo, ka nav dēmons, un kura vārds ir Tonijs?"

Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu.

Klarenss iekoda sev lūpā un savaldījās tiktāl, lai pajautātu: "Megij, vai jūsu dēmonam ir uzvārds?"

"Manam dēmonam?" Šis mājiens sāpīgi iedzēla. "Tas nav mans dēmons, un, ja es esmu dabūjusi dēmonu, tad tieši jūsu baznīcā!" Megija acumirklī nožēloja sacīto un žigli mēģināja labot stāvokli. "Skaidrs, ka nekāda uzvārda viņam nav. Visi zina, ka dēmoniem nav uz…"

"Man ir gan!" Tonijs pavēstīja. "Mans uzvārds ir…"

"Aizveries!" Megija nomurmināja. "Un nestāsti man, ka tev ir uzvārds, tu, melīgais elles izdzimum!"

"Megij," Tonijs turpināja, "es zinu, ka tu esi Mollijas draudzene, un es zinu par Lindsiju un Kabiju."

"Ak Dievs!" Megija vēl ciešāk saspieda Klarensa roku. "Tas ir kaut kāds mājas gars! Viņš nupat pateica, ka zina visu par Molliju, Kabiju un…"

"Megij, paklausieties," Klarenss sacīja, saudzīgi atsvabinādams savu roku no viņas tvēriena. "Domāju, ka man… mums visiem nekavējoties jāaizlūdz par jums. Jūs taču zināt, ka mēs jūs mīlam. Es gan neizprotu spriedzi, ko jūs patlaban pārdzīvojat, taču vēlos, lai jūs zināt, ka mēs visi esam kopā ar jums. Ja kaut kas būtu nepieciešams jums, Mollijai, Lindsijai vai Kabijam tikai pasakiet."

To dzirdēdama, Megija saprata, ka nedz Klarenss, nedz pārējie nemūžam neticēs, ka ar viņu runājis dēmons. Jo vairāk viņa taisnojās, jo sliktāk viss kļuva. Vajadzēja apklust, iekams nav izsaukti trakonama sanitāri.

Visi sapulcējās ap Megiju, un viņa ļāva, lai tie apsmidzina viņu ar kaut kādu saldi smaržojošu eļļu no Svētās zemes. Pēc tam sākās garš lūgšanu brīdis, un ļaužu iejūtība centās

atrast īstos vārdus, lai nāktu talkā Dievam šajā savādajā gadījumā. Un tas palīdzēja. Megija kaut ko sajuta viņu pārņēma miers un pārliecība, ka viss kaut kādā veidā nokārtosies, lai cik neiespējami tas šobrīd liktos.

"Pasaulīt, paskat, cik jau pulkstenis! Man ar steigu jāved mājās Kabijs," Megija sacīja, kad baznīcēni piecēlās kājās. Viena otra draudzes dāma viņu apskāva, citas vairījās pat raudzīties uz šo pusi, it kā baidītos aplipt ar neizprotamo kaiti, kas viņai piemetusies. Megija centās ar skatienu atvai-, noties Klarensam, kurš bija tik žēlīgs, ka pasmaidīja un apskāva viņu. Megija turēja viņu apkamptu sekundi ilgāk, nekā varbūt vajadzētu, taču bija nospriedusi, ka šis ir abu pēdējais apskāviens, un gribēja paturēt to atmiņā. "Paldies jums visiem par lūgšanām un atbalstu!" Bet ne par sapratni, viņa nodomāja. Taču viņa neko nesaprata arī pati. Jā, reiz notikušais pārvērtīsies par aizraujošu stāstu, ar ko izklaidēt draugus bet patlaban viņa negribēja redzēt nevienu, izņemot Kabiju un Molliju. Un bija skaidrs, ka Mollija, padzirdējusi par notikušo, vienkārši uzies gaisā.

10 . divi prĀti

Traģēdija ir līdzeklis, ar kura palīdzību dzīvie iemanto gudrību, nevis rokasgrāmata, saskaņā ar kuru dzīvot.

Roberts Kenedijs

Kad Megija un Kabijs atgriezās mājās, Mollija stāvēja ārdurvis un gaidīja. Viņa jautājoši pacēla uzaci, ieraudzījusi Megiju klumburojam sarkanajās kurpēs bez papēžiem. Aukstuma dēļ Megija nebija gribējusi iet no baznīcas uz mašīnu basām kājām un tāpēc bija nolauzusi papēdi ari otrai kurpei. Pārrauto kurpes siksniņu aizstāja baznīcas rīku kambarī sameklētas līmlentes strēmele. Kleita pāris vietās bija saplēsta, mati joprojām izspūruši.

"Oho! Acīmredzot jānožēlo, ka esmu palaidusi garām šo dievkalpojumu," Mollija secināja.

"Meitenīt," Megija smiedamās iesāka un, nogrozījusi galvu, noāva kurpes, vienās zeķēs piegāja pie atkritumu konteinera un bez ceremonijām iemeta kurpes tajā. "Tev nav ne ma-a-a-azākās jausmas! Dievam būs jāizdara brīnums, lai vēl kādreiz aizdabūtu mani uz turieni. Var teikt, ka esmu ne tikai nodedzinājusi, bet burtiski uzspridzinājusi visus tiltus."

"Kas noticis?" Mollija neticīgi jautāja.

"Pati lāgā nezinu, bet pēc tā, ko esmu ievārījusi, man gribas tikai izrakt bedri, tik lielu kā Teksasa, un krist tajā iekšā."

"Meg, nu nevar būt tik traki. Gan jau viss nokārtosies, tiešām. Viss vienmēr nokārtojas. Stāsti nu, kas noticis. Es neko nesaprotu."

"Mollij," Megija iesāka, lūkodamās uz draudzeni, un kļuva skaidrs, ka skropstu tuša viņai nav ūdensizturīga, "tev būtu vajadzējis redzēt viņu ģīmjus, kad, korālim skanot, es nesos < pa baznīcu, brēkdama, ka manī iemājojis dēmons, un ļaudis pajuka uz visām pusēm un lūdzās Garu un Jēzu, un tad tai nolādētajai kurpei nolūza papēdis un es gandrīz nogalināju brāli Klarensu." Viņa apsēdās un sāka raudāt, bet Mollija palika stāvam ar muti vaļā.

"Ko es esmu izdarījusi?" Megija vaimanāja. "Es līdz nāvei pārbiedēju Klarensu… jauko, Jēzu mīlošo Klarensu. Tā, tagad es daru zināmu, ka man ir agorafobija. Es nespēju iziet pati no savas mājas. Turpmāk es būšu šitāda. Turpmāk tupēšu četrās sienās. Vienkārši pasaki citiem, ka man ir kāda lipīga kaite, tāpēc neviens nedrīkst nākt ciemos."

"Meg," Mollija ierunājās, cieši apskāva draudzeni un iedeva viņai papīra dvielīti, ar ko apslaucīt seju, "zini ko, ej nomazgājies, varbūt uzģērb pidžamu, un es sataisīšu tev degvīna un citrona kokteili. Šis acīmredzot būs degvīna kokteiļu vakars. Un tad tu varēsi man visu izstāstīt."

"Izklausās labi." Megija nopūtās, lēni celdamās kājās. "Jau ilgāk par stundu man vajag uz tualeti vēl viens iemesls, kura dēļ priecājos būt mājās. Tici man, nav nekā labāka par čurāšanu pašai savā podā."

Sākas atkal, nodomāja Tonijs.

Megija vēlreiz apskāva draudzeni. "Mollij, mīļā, es nezinu, ko iesāktu bez tevis un bez Kabija un Lindsijas. Bet tu jau nezināji, ka dzīvosi zem viena jumta ar viesuļvētru "Katrīna",

un tagad es esmu ievārījusi briesmīgas ziepes. Kā tu doma, vai ļaudis tavā balto baznīcā ņems ļaunā, ja iekšā ielavisies patukla, bet ļoti mierīga, pieklājīga un klusa melnādainā, lai nodziedātu pāris dziesmu? Apsolu pat plaukšķināt takti."

"Katrā laikā, Meg," Mollija smiedamās atbildēja. "Mums tur noderētu drusku vairāk dzīvības."

Megija devās uz savu guļamistabu, kurai blakus atradās atsevišķa vannas istaba, taču pusceļā pa gaiteni pretī nāca Kabijs, jau pārģērbies par Zirnekļcilvēku. Viņš apstājās, pacēla plaukstas un nokomandēja: "Stāvi!"

Megija paklausīja, it īpaši tāpēc, ka tāda izturēšanās nemaz nebija Kabijam raksturīga. "Kas ir, Kabij? Viss kārtībā?" viņa jautāja.

Zēns iebikstīja Megijai krūtis, cieši skatīdamies viņā. "Toni!" Un iebikstīja vēlreiz. "To-nī."

"Piedod, cālīt, dažreiz man nepielec. Kājminamā domāšana."

"To-nī!" viņš sauca, mādams ar galvu. Tad atkal iebikstīja Megijai krūtīs. "Dauks."

"Tonijs? Tavs draugs?" viņa lēnām jautāja, neizsakāmi pārsteigta.

Kabijs sparīgi palocīja galvu un pieskārās pie krūtīm sev. "Dauks." To teicis, zēns apskāva Megiju un, izpildījis savu nodomu, aizlēkāja uz virtuvi, atstādams viņu balstāmies pret sienu.

Labi, šo mīklu viņa atminēs, kamēr sēdēs uz poda.

Tonijs, dzirdējis un redzējis šo sarunu ar Kabiju, bija pārsteigts vēl vairāk nekā Megija. Kas bija šis zēns, un kā viņš varēja zināt, ko dara Tonijs? Taču tagad Tonijs atkal atradās aci pret aci ar sākotnējo dilemmu, kas bija visa šā jandāliņa cēlonis. Kurš gan būtu iedomājies, ka vienkāršam tualetes apmeklējumam var būt tik negaidītas sekas?

Un te Tonijs atcerējās Vecāsmātes teikto ka sarežģītā situācijā vajag "pagriezties". Viņš mēģināja to izdarīt iztēlē, taču nekas nenotika. Mazā deja, viņš nodomāja. Bija jāatceras tas līnijdejas palēciens. Un viņš atcerējās. Un atklāja, ka spēj "pagriezties" un pēc tam raugās tumsā, nevis ārā pa otra cilvēka acu logiem.

Vajadzēja bridi, lai pierastu pie puskrēslas, taču, kad tas izdevās, Tonijs pārsteigts apjēdza, ka stāv tādā kā lielā istabā, it kā pagriezis muguru logam, aiz kura paveras nemitīgi mainīgas ainas. Kāds reiz bija viņam sacījis, ka acis ir dvēseles logi, un varbūt tas bija tiesa. Tagad viņš caur šīm acīm lūkojās Megijas dvēselē. Vannas istabas gaisma, spīdē-, dama viņam aiz muguras, meta neskaidras ēnas uz tālākās sienas, kas šķita viscaur noklāta ar fotogrāfijām un gleznām, taču tās atradās par tālu, lai būtu saskatāmas skaidri.

Varbūt vēlāk varēs aplūkot tās tuvāk. Patlaban Tonijs juta, ka Megija jau grasās iet ārā no vannas istabas, un palēcienā pagriezās atpakaļ.

Megija nolēma vispirms notīrīt no sejas to, kas palicis pāri no kosmētikas, un autopilotā veica sievišķīgo rituālu pētīja, slaucīja, atkal pētīja un visbeidzot izbaudīja atvieglojumu, ko sniedz visu krēmu un krāsu notīrišana.

Pēc tam viņa noņēma ķēdīti ar pilienveida piekariņu un visus piecus gredzenus, ko noglabāja atvilktnē tualetes galdiņam, pie kura sēdēja. Katru savā vietā. Pēkšņi Megija pamanīja, ka pazudis auskars viens no lētu briljanta auskaru pāra, ko viņai dāvinājusi māte. Tas bija personisks dārgums, ko dāvinājusi sieviete, kura visu mūžu dzīvojusi trūkumā. Varbūt auskars bija palicis baznīcā uz nelaimīgā paklāja. Megija nolēma no paša rīta piezvanīt uz turieni un palūgt, lai kāds to pameklē. Viņa pati varētu doties turp un pārbaudīt putekļsūcējus. Bet šobrīd tik un tā neko nevarēja darīt, baznīca jau bija slēgta. Megija piecēlās, izgāja no guļamistabas un devās uz virtuvi pēc sava kokteiļa.

Mollija bija to pagatavojusi un apmērcējusi glāzes malu cukurā, kas mazināja pirmā malka kodīgumu. Dzēriens gludi un saldi nogāja lejā. Megija ieritinājās vienā no abiem lielajiem atzveltņiem, Mollija apsēdās otrā, rokās turēdama krūzi ar vakara tējas maisiņu iekšā. Kabijs jau omulīgi laidās miegā savā gultā.

"Tā," Mollija iesāka, šķelmīgi smaidīdama, "tagad izstāsti man visu no sākuma līdz galam." Un Megija stāstīja, līdz abas, locīdamās smieklos, sprausloja un spiedza kā skolnieces. Mollija tukšoja jau trešo tējas krūzi, kamēr Megija joprojām grozīja plaukstās glāzi ar pirmo kokteili. Viņai patika alkohola garša, taču šis nezvērs bija nodarījis smagu kaitējumu viņas ģimenei, un viņa savu mūžu negrasījās ielaisties ar to attiecībās, kas būtu tuvākas par paviršu sveicienu garāmejot.

"Meg, es nesaprotu vienu…" Mollija atzinās. "Par to Toniju. Vai tev ir kāda nojausma, kas viņš tāds ir?"

Megija papurināja galvu. "Tas dēmons? Biju cerējusi, ka tu man palīdzēsi tikt skaidrībā. Kabijs saka Tonijs esot viņa draugs."

"Draugs?" Mollija bridi domāja. "Nezinu nevienu Toniju, ar kuru Kabijs būtu draugos." Viņa paskatījās uz Megiju, kura bija nekustīgi sastingusi ar glāzi pie lūpām, ieplestajās acīs vīdēja pārsteigums un bailes.

"Megij, viss kārtībā?" Mollija jautāja, izņemdama glāzi viņai no rokas. "Tu izskaties tā, it kā būtu ieraudzījusi spoku!"

"Mollij," Megija nočukstēja. "Viņš nupat man kaut ko pateica!"

"Kurš?" Mollija tikpat klusu vaicāja. "Un kāpēc mēs runājam čukstus?"

"Kā kurš? Tas zellis, kuru es noturēju par dēmonu," atbilde skanēja caur sakostiem zobiem un stingām lūpām. "Tas… Tonijs!"

"Tonijs? A, tu domā to Toniju!" Mollija atzvila krēslā un iesmējās. "Meg, es jau gandrīz uzķēros uz āķa…" Taču Megija nekustējās, un, palūkojusies uz viņu, Mollija saprata, ka tas nav joks.

"Piedod, Megij, es neko nedzirdēju un nospriedu, ka tu mani āzē." Megija sēdēja kā pārakmeņojusies un bažigi skatījās tālumā. "Nu, ko tas tavs Tonijs teica?" Mollija noprasīja, pieliekdamās tuvāk.

Megija atjēdzās un pievērsās viņai. "Pirmkārt, viņš nav mans Tonijs, un, otrkārt," viņa ieturēja pauzi, "viņš runā par deviņiem mēmiem, un es nevaru iestarpināt ne vār… Tonij?" Viņa pacēla plaukstu pie auss, it kā runātu pa telefonu. "Tonij? Tonij, vai tu mani dzirdi?… Vari, labi, tad paklusē mirklīti. Paldies! Tā ir labāk… Jā, es to izskaidrošu Mollijai. Mhm. Tonij? Nu labi, paldies. Jā, es tūlīt atkal runāšu ar tevi. Mollij!" Viņas acis iepletās vēl platākas. "Tu neticēsi! Es pati neticu. Varbūt es jūku prātā… Nē, Tonij, es esmu mierīga… tikai ļauj man apjēgt pašai. Jā, mhm. Tonij? Aizveries! Jā, zinu, tev ir daudz sakāmā, bet cik ilgi tu jau runā? Rimsties uz brīdi! Esmu to uzzinājusi tikai nupat, tāpēc, lūdzu, dod man vismaz pāris minūšu. Būtu jauki izskaitļot, kas te, pie velna, notiek! Vai tu vispār saproti, kādā ķezā esi mani novedis?… Nē, lūdzu, nesāc atvainoties. Nemaz negribu iedziļināties. Vienkārši rimsties uz brīdi tarkšķēt un ļauj man parunāt ar Molliju, jā? Nu labi, paldies!"

Megija atkal pievērsās Mollijai. "Es sarunājos ar idiotu," viņa pačukstēja. "Ak tu to dzirdēji? Vai es vispār varu kaut ko pateikt tā, lai tu nedzirdētu, okšķeris tāds? Ak nevaru? Mans ļaunākais murgs nekādas privātās dzīves."

Mollija skatījās viņā ieplestām acīm, piespiedusi plaukstu pie lūpām. Megija pieliecās viņai tuvāk un ļāva vaļu aizkaitinājumam. "Es lieliski atceros, jā, es teicu Dievam, ka gribu vīrieti savā dzīvē, bet ne jau tā es to biju domājusi! Es biju domājusi," viņa pacēla acis pret debesīm kā lūgšanā, "drīzāk tādu kā pērminderis Klarenss, paldies tev, Jēzu."

Mirkli klusējusi, viņa piešķieba galvu un noprasīja: "Nu tad pasaki vismaz, vai tu esi melns vai balts? Kā ko tas nozīmē? Nu… ādas krāsu tak! Vai tu esi melnais vai baltais? Ak Dievs!" viņa pagriezās pret Molliju. "Mollij, manā galvā dzīvo baltais vīrietis! Tonij, tu pagaidi… Ko nozīmē: tu domā, ka tevī varētu būt arī kāda druska no melnā? Ikvienā ir kāda druska no melnā… vai varbūt no indiāņa? Ak tev ir sajaukta galva? Ko? Tava vecāmāte ir indiāniete? Nūjā, tad varētu sacīt, ka tevī ir kaut kas no indiāņa, bet… ko? Viņa nav tava miesīgā vecāmāte? Šī informācija neko nedod, Tonij. Labāk stāvi klusu, un es runāšu ar Molliju, jā? Kuš! Paldies tev."

Viņa atgāzās krēslā, aizpūta atrisušu matu šķipsnu nost no sejas, palūkojās uz Molliju un jautāja: "Nu, kā tev šodien ir gājis?"

Mollija steigšus pielāgojās temata maiņai, joprojām nesaprazdama, kas te īsti notiek. "Ak, kā jau vienmēr, nekā sevišķa. Aizbraucu uz slimnīcu, lai pavadītu Lindsiju uz testiem. Šovakar pie viņas būs Nensa un Sāra. Jā, piemirsu tev pastāstīt kad vakar biju tur, Kabijs nolēma paspēlēt paslēpes, un es atradu viņu klīnikas neiroķirurģijā, intensīvās terapijas nodaļā, viņš taisījās atvienot no aparātiem vienu mirēju… nekā īpaša. Un kā tev?" Viņa iedzēra tēju.

"Ai, tieši tāpat nekā sevišķa. Es tikai izgāzos kā veca sēta visas pasaules acu priekšā, domādama, ka mani apsēdis dēmons, bet tur nebija nekā briesmīga, tikai viens baltais ieperinājies man galvā, nūjā, viss pa vecam, viss pa vecam."

Mirkli abas sēdēja klusēdamas, un tikai tad Megijas apziņu sasniedza Mollijas teiktais. "Mollij, lūdzama, piedod! Šitā Tonija dēļ es pat neesmu apvaicājusies, kā jūtas Lindsija. Esmu runājusi tikai par sevi!"

Iekams Mollija paguva atbildēt, Megija turpināja: "Tonij, vai tu vēl esi tepat? Mhm, no tā jau es baidījos. Paklausies, Tonij, Mollijai ir jauka meitiņa. Viņu sauc Lindsija, un viņa ir burvīgākais bēbītis pasaulē, kaut ari viņai jau četrpadsmit gadu. Apmēram pirms gada," viņa apklusa un paskatījās uz Molliju, kura pamāja ar galvu, "Lindsija saslima, pirms sešiem mēnešiem viņai konstatēja AML akūtu mielo leikozi -, un pēdējā laikā tā ir saasinājusies vēl vairāk. Kamēr mēs ar tevi draiskojāmies baznīcā, Mollija atradās Dornbekera slimnīcā pie Lindsijas. Vai visu saprati? Labi… jā, mums visiem ir žēl, bet tā nu tas ir. Ja tu proti skaitīt lūgšanas, tad vari sākt."

Viņa atkal pievērsās Mollijai. "Ko tu teici, pirms es tevi tik rupji pārtraucu? Tas ir tā, it kā es vienlaikus runātu pa telefonu un nevarētu pieslēgt tevi klāt, atvaino."

Mollija atmeta ar roku. "Tas nekas, un es tāpat neko nesaprotu." Viņa ieturēja pauzi un mainīja tematu. "Lindsija cīnās, cik var. Ārsti cer, ka rīt vai parīt testu rezultāti ļaus sākt nākamo ķīmijterapijas kursu. Es nemitīgi lūdzu, lai man paskaidro, kādas ir izredzes, bet tu jau pati esi medmāsa un saproti: neviens negrib pateikt par daudz, dot veltīgas cerības un tā tālāk. Kaut jel es varētu aprunāties ar burvi, kurš slēpjas aiz šīs vilcināšanās priekškara!"

"Es saprotu, mīļā, un zinu, ka tas nav nekāds lielais mierinājums, tomēr Lindsija atrodas vislabākajā slimnīcā, kur viņu aprūpē daži no pasaules spožākajiem ārstiem. Gan viņi tiks skaidrībā. Es labprāt koptu Lindsiju ari pati, bet tu jau zini, ka nevaru. Tas, ka mēs dzīvojam zem viena jumta un es strādāju slimnīcā, jau tāpat rada kutelīgu situāciju man taču nav brīv izpaust nekādu medicīnisku informāciju. Mums vienkārši ir jāpaļaujas uz to, ka visā šajā nelaimē mums klāt stāv Dievs."

"Es cenšos, Megij, bet dažu dienu tas ir grūtāk nekā parasti, un reizēm es sāku domāt, ka Dievs ir aizņemts svarīgākos darbos svarīgāku cilvēku labā vai varbūt es esmu izdarījusi ko sliktu un viņš mani soda, vai…"

Mollija nolieca galvu, un asaras, kas šajā smagajā laikā allaž bija tuvu, sāka pilēt viņai klēpī. Megija saudzīgi izņēma viņai no rokām krūzīti, nolika to uz galda un cieši apskāva draudzeni, lai viņa varētu izteikt visas savas bēdas.

"Es pat vairs nezinu, par ko lai lūdzos," Mollija starp šņukstiem izdvesa. "Aizbraucu uz slimnīcu, un tur visās palātās sēd tēvi un mātes, kuri vienkārši gaida gaida, kad atkal spēs smaidīt, smieties, dzīvot. Mēs visi, aizturējuši elpu, gaidām brīnumu. Un es jūtos tik egoistiska, lūgdamās, lai Dievs izdziedē manu meitiņu, lai es kaut kā spēju piesaistīt viņa uzmanību vai lai viņš tikai pasaka man, kas jādara, un arī visi pārējie lūdz par saviem bērniņiem, un es nespēju to aptvert, un tas ir pārāk smagi. Kāpēc tas piemeklējis tieši Lindsiju? Viņa nekad ne mušai nav nodarījusi pāri. Viņa ir laba, skaista un trausla, bet pasaulē ir cilvēki, kuri dara pāri citiem, un tie ir veseli, kamēr mana Lindsija…" Ilgi valdītā dusmu un izmisuma straume pārvērtās asaru plūdos.

Megija klusēja. Turēja draudzeni apskautu, glāstīja viņai matus un pasniedza papīra mutautiņus. Dažreiz klusums runā visskaļāk un klātbūtne sniedz vislielāko mierinājumu.

Tonijs, kļuvis par liecinieku šai sarunai un raudu lēkmei un Megijas līdzcietības aizkustināts, tomēr atrada veidu, kā attālināties, it kā pagriežoties un aizejot līdz istabas galam, prom no acu logiem. Protams, viņš juta līdzi šai sievietei. Un labāk par visiem zināja, ko viņa patlaban pārdzīvo. Taču būtībā viņš nepazina nedz Molliju, nedz viņas meitu, un, kā jau Mollija pati bija teikusi, tādā pašā situācijā atradās arī neskaitāmas citas ģimenes, kurām vajadzēja tikt galā ar līdzīgām vai vēl briesmīgākām traģēdijām. Tonijam tas īsti nerūpēja. Viņam bija lielāks un svarīgāks plāns attiecībā uz savu vienīgo iespēju izdziedēt kādu cilvēku, un Lindsija šajā plānā nebija paredzēta. Tonijs pat mazliet dusmojās, ka Dievs šādi manipulē ar viņu, novezdams situācijā, kura var radīt kārdinājumu novērsties no iecerētā mērķa.

"Paldies, Meg," Mollija ierunājās, kad neizturamā spriedze bija drusku noplakusi. Viņa zināja, ka tā atjaunosies, bet ne vairs šodien. Viņa vēlreiz izšņauca degunu un mainīja tematu.

"Pastāsti man par savu jauno draugu." Viņa pasmaidīja ar aptūkušām, apsarkušām acīm.

"Jaunais draugs, ko tu neteiksi!" Megija noburkšķēja, apsēzdamās savā krēslā. "Tu laikam runā par Toniju? Viņš man nav nekāds draugs." Taču tad viņa sirsnīgi un skanīgi iesmējās un uzplāja ar plaukstu sev pa celi. "Tomēr jāatzīst man tagad būs varena dēka, par ko stāstīt." Megija turpināja, it kā sarunādamās pati ar sevi: "Tā, Tonij, kas tu esi un kāpēc esi šeit, un kā tevi pazīst Kabijs, un kā viņš zina, ka esi ieperinājies manī?"

Tonijs sāka skaidrot, Megija atstāstīja viņa atbildes Mollijai, un šajā pastarpinātajā sarunā visi stāsta pavedieni pamazām savijās kopā. Netrūka arī pārsteigumu. Tonijs pastāstīja viņām, kā zaudējis samaņu un nonācis komā, īsi pieminēja, kā apjēdzis, ka sarunājas ar Jēzu un Svēto Garu un kā tie aicinājuši viņu doties ceļojumā, kas novedis Megijas un Mollijas iekšējā pasaulē.

"Tātad vispirms tu biji Kabija galvā, iekams nokļuvi manējā, un tāpēc Kabijs zina par tevi?" jautāja Megija.

"Man nav cita izskaidrojuma," Tonijs atbildēja un pastāstīja: Kabijs spēlējis paslēpes un nonācis neiroķirurģijas intensīvās terapijas palātā, kur tieši viņš, Tonijs, bijis tas "mirējs" un tieši tajā brīdī arī ieslīdējis Mollijas dēla prātā. Pēc tam Tonijs aprakstīja dienu, ko bija pavadījis skolā kopā ar Kabiju jeb Kabija galvā.

"Kabijs ir neparasts puisis. Vai jūs zināt, ka pagultē viņam glabājas rotaļu ģitāras futrālis ar fotokameru iekšā?"

Mollija pasmējās, kad Megija atkārtoja viņai Tonija teikto, taču pati domāja par ko citu.

"Bet kā tu tiki Kabija galvā un no turienes Megijas galvā?" viņa tincināja.

"Tiešām nezinu," Tonijs atbildēja. "Daudz kas no tā, kas notiek, man ir un paliek mīkla." Tonijs nesaprata, kāpēc noklusējis skūpstu. Iespējams, informācija deva viņam kādas priekšrocības, un viņš vēl nebija gatavs uzticēties abām sievietēm. Bet varbūt iemesls bija meklējams dziļāk. Lai vai kā, viņš atvairīja šīs domas, kā bija atvairījis jau daudzreiz.

"Hmmm," Megija bez pārliecības novilka. "Un kādēļ tu esi šeit mūsu pasaulē?"

"Tiešām nezinu," Tonijs atkārtoja, un tā gandrīz bija patiesība. "Manuprāt, tas mums jāatstāj Dieva rokā." No viņa mutes šie vārdi skanēja stīvi un māksloti, un viņš saviebās, tomēr tas bija vieglākais veids, kā izvairīties no jautājuma. "Saki, Megij, kā jūs abas iepazināties?" viņš ievaicājās, lai mainītu tematu.

Megija pastāstīja, ka viņa strādā par izsaukuma medmāsu jeb tā dēvēto rezerves medmāsu OVZU un Dornbekera klīnikā. Lai saglabātu līgumu, viņai mēnesī bija jānostrādā noteikts minimālais stundu skaits, taču parasti viņa strādāja daudz vairāk. Pēc tam kad Ņūorleānā viesuļvētrā bija gājusi bojā teju visa Megijas ģimene, Portlenda kļuva par galapunktu garam klejojumam uz rietumiem. Nedaudzie attālie radinieki, kas bija palikuši dzīvi, laida jaunas saknes Teksasā, bet Megija vēlējās apmesties citur, kādā zaļākā apvidū un strādāja vairākās vietās Klusā okeāna piekrastē, līdz nonāca lielajā universitātes klīnikā pakalna galā.

"Vai no turienes tev ir šis akcents?" Tonijs jautāja.

"Man nav nekāda akcenta," Megija attrauca. "Man ir vēsture."

"Mums katram ir sava vēsture," piebilda Mollija. "Katrs cilvēks ir atsevišķs stāsts. Mūs kopā saveda Kabijs jau pasen, kad Lindsija vēl nebija saslimusi. Es atradu šo māju, bet viena pati nespēju par to samaksāt…"

"Un es jau labu laiku dzīvoju pilsētā un meklēju, kur apmesties uz pastāvīgu dzīvi," Megija piebalsoja.

"Tā nu vienā jaukā dienā," Mollija turpināja, "mēs ar Kabiju aizejam uz veikalu netālu no mana dzīvokļa, un viņš ar iepirkumu ratiņiem ietriecas meloņu piramīdā. Megija nejauši gadījās blakus un palīdzēja man visu savākt. Lasīdama pa grīdu melones, smējās vienā laidā un pārvērta negadījumu par jaunu iespēju. Jā, Megija patiesi bija atbilde uz manām lūgšanām. Nudien, Dieva dāvana."

Megija pasmaidīja. "To pašu es teiktu par Molliju un bērniem. Mana "vēsture" liecina, ka mājas ir ne tik daudz četras v sienas, kurās tev ir vieta, cik cilvēki, kuriem blakus tev ir vieta. Mana īstā vieta ir šeit." Tonijs zināja, ka tā ir patiesība. To viņš saklausīja Megijas vārdos un pēkšņi sajutās vientuļš, tāpēc steigšus sāka runāt par kaut ko citu.

Nākamās stundas gaitā Tonijs mēģināja paskaidrot, kā tas ir atrasties cita cilvēka galvā, skatīties ar viņa acīm, un piebilda, ka spēj lūkoties ari uz kaut ko citu, ja vien tas atrodas šā cilvēka redzeslaukā. Megija lika viņam to nodemonstrēt, iekams ļāvās pārliecināties. Viņa pauda bažas par piedienību, un Tonijs paskaidroja, ka var palēcienā pagriezties un novērsties, šādi atstājot savu "saimnieku" vienu, bet noklusēja, ka pēc pagriešanās redz lielo telpu ar bildēm pie sienas. Viņš izvairījās pieminēt savu dziedināšanas spēju un nebilda ne vārda par to, kāds neauglīgs tuksnesis ir viņa sirds un dvēsele. Saruna neskāra arī Džeku, kurš Tonijam bija un palika mīkla.

Mollija un Megija uzdeva nebeidzamus jautājumus par Jēzu un nespēja noticēt, ka Tonijs runā nopietni, teikdams, ka Vecāmāte Svētais Gars ir veca indiāniete.

"Tas ir neticami!" Mollija kādā brīdī iesaucās. "Megij, es sarunājos ar vīrieti, kurš dzīvo tavā prātā! Lielisks stāsts bet mēs to nedrīkstam nevienam stāstīt. Mūs noturētu par jukušām! Un man liekas, mēs tiešām esam jukušas!"

Bija krietni pāri pusnaktij, kad Megija un Mollija beidzot apsprieda tuvāko dienu plānus, lai nodrošinātos pret visām nejaušībām.

"Un jūs abi nepļāpājiet visu nakti!" Molija piekodināja un ieķiķinājās. Pa ceļam uz savu istabu viņa, kā vienmēr, iegriezās uzmest aci Kabijam.

Megija bridi sēdēja klusēdama un grima domās. "Mjā," viņa pēdīgi noteica, "tas ir gaužām savādi!"

"Tev tā liekas?" Tonijs jautāja.

"Vai tu lasi manas domas? Tātad tu zini, ko es domāju?"

"Nē! Man nav ne jausmas, ko tu domā."

"Hū!" Viņa uzelpoja dziļā atvieglojumā. "Paldies Dievam par to pašu. Ja tu zinātu, ko es domāju, mēs jau būtu izšķīrušies."

"Šķiršanās man nav nekas svešs," viņš atzinās.

"Par to tu varēsi pastāstīt citreiz. Esmu nogurusi un gribu gulēt, tikai nezinu, kā to izdarīt, kad tu te… blandies apkārt."

"Varbūt tevi nomierinās tas, ka es nepalikšu tavā galvā visu laiku," Tonijs ieminējās. "Arī Kabija galvā es nebiju nemitīgi. Viņš kaut kādā veidā pateica Dievam, ka negrib, lai esmu viņa sapņos, un es nebiju ari. Atgriezos pie Jēzus un Vecāsmātes."

"Mīļais Dieviņ, es negribu, lai šis vīrietis ir manos sapņos. Āmen!… Tu vēl esi tepat?"

"Jā, atvaino! Nezinu, ko tev sacīt."

"Nu tad izdomā un dod man ziņu. Es sēdēšu te, šajā krēslā, un gaidīšu." To teikusi, Megija pasniedzās pie dīvāna, paņēma flīsa segu, apsedza sev kājas un ierīkojās ērtāk, it kā postos te pavadīt visu nakti.

"Megij?" Tonijs vilcinādamies ierunājās.

"Tonij?" viņa atsaucās.

"Vai drīkstu lūgt kādu pakalpojumu?"

"Varbūt. Skatoties, kādu."

"Es gribētu rīt aizbraukt uz universitātes klīniku un… apciemot sevi."

"Tas ir tas pakalpojums? Tu gribi, lai aizvedu tevi uz klīniku un lai tu vari ieraudzīt pats sevi komā?"

"Jā. Varbūt izklausās muļķīgi, taču tas man ir vienkārši nepieciešams."

Megija bridi prātoja. "Vispār es neesmu pārliecināta, vai to varēšu, pat ja rīt tu vēl būsi tepat. Es nestrādāju neiroloģijas nodaļā, un intensīvā terapija ir slēgta teritorija. Pacientus tur drīkst apmeklēt tikai radinieki un tie, kuri iekļauti īpašā sarakstā, un pat tie tikai pa diviem reizē tiesa gan, tev tā nebūtu problēma. Tas, ka tur iekļuva Kabijs, robežojas ar brīnumu, un es nešaubos, ka personāls par to nejutās pārāk priecīgs. Varbūt tev ir kādi radinieki, ar kuriem es varētu sazināties un pēc tam tikt iekšā nodaļā kopā ar viņiem?"

"Nē, nav, tikai… nē, nav." Viņš sastomījās, un Megija gaidīja, jautājoši pacēlusi uzacis.

"Nūjā, man ir brālis Džeikobs -, bet es nezinu, kur viņš dzīvo. Jau vairākus gadus neesam sarunājušies. Patiesībā viņš ir viss, kas man ir, un patiesībā man viņa nav."

"Un citi radi?"

"Bijusī sieva Austrumkrastā un meita, kura dzīvo netālu no mātes un ienīst savu tēvu."

"Hmmm, vai tu vienmēr esi atstājis tik pozitīvu iespaidu uz citiem?"

"Jā, gandrīz vienmēr," Tonijs atzina. "Man ir bijusi nosliece būt tam krustam, kas jānes citiem."

"Mjā… Patlaban es lūdzos, lai Dievs noņem no maniem pleciem vienu konkrētu krustu. Lūk, par ko es lūdzos, tavai zināšanai. Bet, ja rīt tu vēl būsi tepat, es mēģināšu izgudrot veidu, kā tu varētu aiziet un apciemot pats sevi." Viņa nogrozīja galvu, tik tikko spēdama noticēt, kādā situācijā atrodas.

"Paldies, Megij. Starp citu, man liekas, tu mierīgi vari iet gulēt, jo es laikam dodos prom…"

Tonijs nesaprata, kā, taču šoreiz juta to tuvojamies, un, tiklīdz to sajutis, viņš jau bija prom, atkal aizmidzis kādā starptelpā.

11 . starptelpa

Tas, ko mēs uzskatām par kaitinošiem pārtraukumiem, patiesībā ir mūsu dzīve.

K. S. Lūiss

Tonijs spēji uztrūkās no miega ar smagu galvu, lāgā nesaprazdams, kur atrodas. Grīļīgi izkāpis no gultas, viņš atvilka aizkaru un pārsteigts ieraudzīja, ka atkal ir nakšņojis noplukušajā rančo mājā, kur itin kā dzīvoja Jēzus. Taču šoreiz guļamistaba izskatījās plašāka un labāk iekārtota. Masīvā koka gulta bija smalks roku darbs nesalīdzināmi labāka par atsperu rāmi un veco matraci viņreiz. Daļu saplākšņa grīdas bija nomainījuši cietkoksnes dēļi, un vismaz vienam no logiem tagad bija kārtīgi noblīvētas dubultas rūtis.

Tonijs atkal izdzirda trīs klauvējienus pie durvīm tāpat kā iepriekšējā reizē, taču, kad atvēra tās, cerēdams ieraudzīt Jēzu, uz sliekšņa nostājās Džeks ar platu smaidu sejā, rokās turēdams paplāti ar brokastīm un kafiju.

"Ā, sveicināti, Džek no Īrijas!" Tonijs iesaucās. "Es jau prātoju, vai pēc mūsu īsās tikšanās vēl kādreiz jūs redzēšu."

"Ir prieks un īsta dāvana redzēt jūs atkal, Antonij." Džeks vēlreiz pasmaidīja, un Tonijs paspēra soli sānis, lai ielaistu

viņu istabā ar visu nesamo. Džeks nolika paplāti uz galda un ielēja melnu, aromātisku šķidrumu neparasti lielā krūzē. Tad pagriezās un sniedza to Tonijam.

"Melna kafija, ja atceros pareizi. Turpretī es dodu priekšroku tējai, un tējas tase nekad nevar būt par lielu."

Tonijs pateikdamies palocīja galvu un iedzēra pirmo malku, gludu un maigu kā zīds.

"Un man ir ļoti patīkami jums paziņot," Džeks piebilda, noņemdams siltumvāku šķīvim, kurā atradās no abām pusēm apceptas olas, mazliet sautētu dārzeņu un ar sviestu apziests plācenis, "ka mums abiem tagad ir lemts tikties ļoti bieži, tā sakot laikā."

"Diez vai vispār būtu prātīgi jautāt, kā tas varētu izskatīties," Tonijs nomurmināja, izbaudīdams pirmo kumosu.

"Tas ir vienalga," Džeks nopūtās, pievilka tuvāk polsterētu krēslu un apsēdās. "Šis mirklis tik un tā ietver sevī visus mirkļus, tāpēc nav nepieciešamības atrasties citur, nevis šeit un tagad."

"Manis pēc," Tonijs piekrita. Viņš bija sācis pierast pie tā, ka daudz ko nesaprata pat vārdus, kas teikti paša dzimtajā valodā. "Atļaujiet pajautāt, Džek, ja drīkst…" Viņš spirālveidīgi novicināja dakšiņu uz Džeka pusi, it kā šādi censtos padarīt savu jautājumu jēdzīgāku. "Šī vieta, šī starpvieta, kurā mēs patlaban esam, vai tā ir pēcnāves dzīve?"

"Ak debess, nē!" Džeks iesaucās, purinādams galvu. "Šī drīzāk ir iekšējā dzīve, kura, jāpiezīmē, nav pilnīgi neatkarīga no tā, ko jūs dēvējat par pēcnāves dzīvi, bet jums būtu jāzina, ka pareizāks apzīmējums ir pēcdzīve."

Tonijs bija sastindzis ar paceltu dakšiņu rokā un pūlējās saprast.

"Jūs it kā esat iestrēdzis starp pirmsdzīvi un pēcdzīvi, un tilts, kas abas savieno, ir iekšējā dzīve, jūsu dvēseles dzīve."

"Un kur dzīvojat jūs?"

"Nu, es dzīvoju tur, kur patlaban atrodos, taču mans mājoklis ir pēcdzīvē. Mīļo zēn, es tikai apciemoju jūs šeit, starptelpā."

Tonijs košļāja kumosu, bet tikpat kā nejuta garšu, galvā virpuļoja domas. "Un šī dzīve pēc… šī pēcdzīve kāda tā ir?"

"Mjā, tas ir jautājums." Džeks, to apsvērdams, atzvila krēslā, izklaidīgi izņēma no žaketes kabatas kūpošo pīpi, lēni ievilka dūmu, noglabāja pīpi atpakaļ kabatā un atkal pievērsās Tonijam. Runājot Džekam pār lūpām plūda dūmi.

"Jūs jautājat man kaut ko tādu, ko var uzzināt tikai no pieredzes. Vai gan ir tādi vārdi, ar kuriem var patiesīgi izteikt pirmās mīlestības jūtas vai negaidītu saulrietu jasmīnu, gardēniju vai Persijas ceriņu smaržu pirmo reizi, kad māte paņem rokās savu jaundzimušo mirkļus, kad jūs pārsteidz prieks skaņdarbu, kas ir pārpasaulīgi burvīgs nostāšanos pirmo reizi iekarota kalna virsotnē vai pirmā medus kumosa garšu tieši no kāres… Visā vēstures gaitā mēs esam meklējuši vārdus, kas spētu sasaistīt to, ko zinām, ar to, pēc kā ilgojamies, taču īsi saredzam tikai mīklainas aprises caur nespodru stiklu."

Džeks pārlaida acis istabai. "Tā, ļaujiet man sniegt jums kādu piemēru." Viņš piegāja pie kumodes, kura stāvēja līdzās logam un uz kuras citu priekšmetu vidū atradās puķupods. Tajā ziedēja burvīga, koša tulpe. Džeks nolika puķupodu uz galda un apsēdās. Tad sāka saudzīgi raust nost zemes un izcēla laukā puķi ar visu sīpolu.

"Šī ir klasiska papagaiļtulpe," viņš paskaidroja, "izaugusi jūsu paša dārziņā. Ievērojiet," viņš pieliecās Tonijam tuvāk, "šīs neparastās ziedlapas. Tās ir savērpušās, līdzīgas putna spalvām, bārkšainās maliņas vijas ap dažādām krāsām zeltainu, aprikožu un zilgani violetu. Paskatieties, šeit ir pat zaļas rieviņas, kas stiepjas caur dzeltenajiem toņiem. Brīnišķīgi!

Un tagad, Tonij, paraugieties uz sīpolu, kas radījis šo apburošo ziedu. Tas izskatās pēc veca sakārņa vai zemes kukuržņa, ko nezinātājs vienkārši aizmestu prom. Te tiešām nav kur piesiet aci, nekas nepiesaista uzmanību, tas ir vienkāršāks par vienkāršu. Šī sakne, Tonij…" Džeks, gluži aizrāvies, rūpīgi iedēstīja sīpolu atpakaļ podā, maigi un saudzīgi uzbērdams un pieblietēdams augsni. "Šī sakne ir pirmsdzīve, viss, ko jūs zināt un piedzīvojat, taču caurausts ar nojausmām par kaut ko citu, par kaut ko vairāk. Un mājienus par ziedu jūs atrodat visā, ko zināt un piedzīvojat pirmsdzīvē un kas ir daļa no saknes: mūzikā, mākslā, stāstos, ģimenē, smieklos, atklājumos, jauninājumos, darbā un klātbūtnē. Taču, vai, redzot vienīgi sakni, jūs spējat iztēloties tādu brīnumu kā zieds? Pienāks mirklis, Tonij, kad jūs beidzot ieraudzīsiet ziedu, un tajā mirklī sakne iegūs pilnīgu un galīgu jēgu un nozīmi. Šis mirklis ir pēcdzīve."

Tonijs sēdēja un nekustīgi skatījās uz brīnišķi vienkāršo un reizē sarežģīto ziedu, tik satricināts, it kā atrastos kaut kā smeldzīgi svēta tuvumā. Prātā atkal iešāvās jautājums: kūres esmu bijis visus šos gadus? Viņš, cik vien atcerējās, nekad nebija dzīvojis pa īstam. Taču reizē ar šo domu atausa citas zibsnīgas atmiņas par mistēriju, kas caurstrāvojusi viņa ikdienas spriedzi un drudžaino steigu, par gaismu, mīlestību, brīnīšanos un mirklīgu prieku, kas kaut ko čukstējis viņam baudā, bet sāpēs kliegšus kliedzis pēc uzmanības. Viņš nekad nebija pratis sēdēt, klausīties, skatīties, redzēt, elpot, brīnīties… un tas bija viņam dārgi maksājis, par to viņš tagad nešaubījās. Šajā brīdī viņš jutās kā absolūts zaudētājs, un viņa iekšējo tuksnesi atspoguļoja izpostītā, noplicinātā zeme aiz loga.

"Tonij, jūs esat sakne," Džeks pārtrauca viņa domu virpuli, "un vienīgi Dievs zina, kāds būs zieds. Neapmaldieties, šaustīdams sevi par to, ka esat sakne. Bez saknes nemūžam nevar tapt zieds. Ziedā rod izpausmi tas, kas jums šobrīd šķiet tik mazvērtīgs un nesvarīgs."

"Tā ir tā melodija!" Tonijs iesaucās, beidzot sapratis, kaut arī tikai mazu daļiņu.

Džeks smaidot pamāja ar galvu. "Pilnīgi pareizi. Tā ir tā melodija."

"Vai es jūs pazīšu, Džek? Vai pēcdzīvē es jūs pazīšu?" Tonijs uz to cerēja, tāpēc nespēja nejautāt.

"Pilnībā! Zieds pazīs ziedu, un to nespēj aptvert sakne, raudzīdamās uz citu sakni."

Tonijs domājās sapratis, tomēr gaidīja vēl kaut ko vairāk, un Džeks laipni turpināja.

"Veids, kā jūs mani patlaban redzat, Antonij, ir vislabākais, kādu spēj uzburt jūsu atmiņa, kas, apvienojoties ar fantāziju, rada tādu tēlu, kādam, pēc jūsu prāta, man būtu jāizskatās. Jūs esat sakne, kas skatās uz sakni."

"Un kā būs, kad ieraudzīšu jūs pēcdzīvē?"

"Iespējams, jums tas izklausīsies pēc tīrās dižošanās, taču tas attiecas arī uz jebkuru citu, ko jūs sastapsiet pēcdzīvē. Ja šajā savā esamības stāvoklī, kādā pašlaik atrodaties, jūs ieraudzītu mani tādu, kāds esmu patiesībā, tad droši vien kristu uz vaiga bijībā un pielūgsmē. Sakne ieraudzītu ziedu, un tas jūs iznīcinātu."

"Oho!" Izsaucās Tonijs, tādas atbildes pārsteigts. "Jums taisnība, tas tiešām izklausās pēc uzpūtības."

"Pēcdzīvē es esmu viss, kam esmu ticis radīts, cilvēcīgāks, nekā tas man jebkad izdevies zemes virsū, un manī ir pilnībā iemājojis viss, kas ir Dievs. Jūs vēl tikpat kā neesat dzirdējis nevienu simfonijas noti, neesat redzējis nevienu saulrieta krāsu, neesat saklausījis nevienu ūdenskrituma lāsi. Jūs sakņojaties savā dzīvē un tverat pēc jebkā, kas dotu jums transcendences izjūtu, pat pārvēršat citas saknes par iedomu ziediem."

Tonijs piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. "Džek," viņš atzinās, "mana dzīve, ko biju vērtējis kā izdevušos, patiesībā ir satriekta drupās, un tomēr jūs liekat noprast, ka zem tā visa slēpjas neiedomājams skaistums? Vai jūs gribat teikt, ka es esmu svarīgs? Ja pat tad, ja esmu šī neglītā, prastā sakne, es tomēr esmu radīts un paredzēts tam, lai izpaustos unikālā un neparastā ziedā? To jūs gribat man teikt… jā?"

Džeks pamāja ar galvu un sameklēja kabatā pīpi, lai ievilktu dūmu.

"Un es pieņemu," Tonijs turpināja, "ka tas pats attiecas uz katru cilvēku un ikviens, kurš ir piedzimis…"

"Ieņemts!" Džeks viņu pārtrauca.

"Ikviens, kurš "ieņemts" uz šīs planētas, ikviens, kurš dzīvo pirmsdzīvē, ir sakne, kurā gaida zieds? Jā?"

Džeks pamāja vēlreiz, un Tonijs piegāja klāt un nostājās šā vīra priekšā, pieliecās un uzlika plaukstas viņam uz pleciem, līdz abu sejas atradās pavisam tuvu viena otrai. Caur sakostiem zobiem atskanēja nākamie vārdi, dzēlīgi un izmisuma pilni: "Tad kam visa šī draņķība, Džek? Kam visas šīs sāpes, slimības, kari, zaudējumi, naids, cietsirdība, zvēriskums, aprobežotība, muļķība un…" Briesmīgais ļaunumu uzskaitījums negribēja rimties. "Jūs zināt, ko mēs darām ar saknēm, Džek. Mēs tās sadedzinām, nelietīgi izmantojam, iznīcinām, pārdodam, izturamies pret tām kā pret tiem derdzīgajiem atkritumiem, par kādiem uzskatām paši sevi!" To teicis, viņš soli atkāpās no Džeka, kurš bija laipni klausījies šajā tirādē, nepakustinādams ne vaibsta.

Tonijs piegāja pie loga, lūkojās ārā, neredzēdams tur neko sevišķu, un izlaida pirkstus caur matiem. Blīvo klusumu, kas teju vai šķīra abus kā aizkars, beidzot pārtrauca Džeks.

"Sāpju problēma," viņš klusu ierunājās, "ir saknes problēma."

Izdzirdis atbildi sev aiz muguras, Tonijs nokāra galvu un raudzījās grīdā.

"Es nezinu, Džek," viņš atzinās. "Nezinu, vai spēšu ieskatīties acīs savām problēmām. Šī drazu kaudze ir briesmīga un augsta."

"Neraizējieties, mīļo zēn," Džeks labsirdīgi atteica. "Jūs iesiet šo ceļu, kad būsiet nonācis pie tā. Ielāgojiet, Tonij: nezudīs neviena laba lieta, ne atmiņas, ne žēlsirdīga rīcība, nekas tāds, kas ir patiess, cildens, pareizs un taisnīgs."

"Bet sliktais, cietsirdīgais, nepareizais?"

"Nūja, tas jau ir tas īstais brīnums." Džeks acīmredzot bija piecēlies no krēsla, jo Tonijs sajuta uz pleca stingru, spēcīgu plaukstu. "Sāpes, zaudējumus, brūces, slikto visu to Dievs kādā neizdibināmā veidā spēj pārvērst par kaut ko tādu, kas nemaz nebūtu varējis no tiem rasties: par žēlsirdības un mīlestības ikonām un pieminekļiem. Tā ir šī dziļā mistērija: kā brūces un rētas var kļūt nenovērtējami dārgas vai kā nāvējošs un šausmīgs krusts var pārtapt nebeidzamas mīlestības galvenajā simbolā."

"Vai tas ir tā vērts?" Tonijs nočukstēja.

"Aplams jautājums, dēls. Nekāds "tas" nepastāv. Jautājums ir un vienmēr ir bijis: "Vai tu esi tā vērts?" un atbilde mūžīgi mūžos ir: "Jā!""

Šis apgalvojums palika lidināmies gaisā kā čella pēdējā nots, lēnām dziestot. Tonijs juta, ka plaukstas tvēriens pastiprinās draudzīgs un iedrošinošs, pat mīlošs -, un Džeks ieminējās: "Vai jūs vēlētos iziet pastaigāties? Apskatīt īpašumu? Iepazīties ar kaimiņiem? Tikai derētu kaut ko uzģērbt."

"Man ir kaimiņi?" Tonijs nobrīnījās.

"Nu, ne gluži kaimiņi. Drīzāk tādi kā nelikumīgi iemītnieki. Bet es esmu šeit tādēļ, lai aizvestu jūs pie viņiem, ja jūs vēlētos. Jāizlemj jums pašam. Es būšu tepat ārā, kamēr domāsiet."

To teicis, viņš aizgāja, atstādams Toniju juceklīgu domu, emociju un jaunu jautājumu virpulī, tomēr pamodās arī ziņkārība un vēlme sastapt šeit vēl citus cilvēkus, tāpēc Tonijs žigli saģērbās, noskaloja seju, smaidot nogrozīja galvu, ieraudzījis savu attēlu spogulī, un devās uz durvīm.

Rīts bija spirgts, un dzalkstīgs dzestrums vēstīja par laika maiņu. Pamalē pulcējās daži mākoņi, kas vēl nevēstīja negaisu, tomēr viesa zināmas bažas.

"Ņemiet šo." Džeks sniedza Tonijam jaku, kad viņš iznāca ārā. Tā bija labi pazīstama Columbia firmas vējjaka, un Tonijs to uzģērba, priecādamies, ka tā nav no tvīda. Džeks bija ģērbies tāpat kā allaž, taču rokā turēja mezglainu spieķi un galvā bija uzlicis vecu tvīda panamu, kas prasīties prasījās pēc kādas piezīmes.

"Jauka platmale!" Tonijs uzslavēja.

"Tā vecā mice? Nu, paldies. Es to nemitīgi pazaudēju, bet tā nemitīgi uzpeld atkal. Nezinu, ko citu darīt, un lieku to galvā, kad tā atkal atradusies līdz atkal pazūd."

Stāvēdams un raudzīdamies pār gruntsgabalu, Tonijs pārsteigts ievēroja, ka tā izskats šķiet mazliet uzlabojies, it kā haosā būtu iepūsta kārtības dvaša, tiesa gan tikko manāma. Toties dažos attālākajos mūros bija skaidri saskatāmas plaisas, ko viņš neatcerējās redzējis iepriekš. Varbūt vienkārši nepamanīju, viņš nodomāja, kamēr Džeks norādīja uz taku, kas veda uz koku puduri. Aiz tā debesīs kāpa vairākas tikko sazīmējamas dūmu strūkliņas.

"Kaimiņi?" Tonijs jautāja.

Džeks pasmaidīja un paraustīja plecus, it kā nevēlētos teikt neko vairāk.

Ceļā Tonijs ievaicājās: "Džek, vai šī vieta, šī starptelpa, par kuru es nez kāpēc zinu, ka tas esmu es pats… Vai es tiku nogādāts uz šejieni, lai pats savām acīm ieraudzītu, ko esmu darījis aplami?"

"Nē, manu mīļo zēn, gluži otrādi," Džeks apliecināja. "Starptelpa un pēcdzīve balstās uz tā, ko jūs esat darījis pareizi, nevis uz jūsu kļūdām. Un neba nu jūsu kļūdas paliek bez sekām vai vienkārši izgaist; daudz kas no tām ir saredzams šeit visapkārt, taču uzmanība koncentrējas uz atjaunošanu, nevis nojaukšanu."

"Jā, bet…" Tonijs iesāka, taču Džeks viņu apklusināja, paceldams plaukstu.

"Jā, vecais ir jānojauc, lai varētu uzbūvēt jauno. Lai notiktu augšāmcelšanās, ir jānotiek krustā sišanai, taču Dievs neko neizšķiež veltīgi, pat ne kļūdas, kam ar iztēles palīdzību esam likuši eksistēt. Katrā nojauktā ēkā saglabājas daudz kas tāds, kas reiz bijis patiess, pareizs un labs, un tas tiek ieausts jaunajā. Jaunais nemaz nevarētu būt tāds, kāds ir, ja nebūtu vecā. Tas ir dvēseles remonts. Jūs esat no Oregonas, tāpēc jums būtu jāsaprot pārstrādes principi, vai ne?"

Džeks iesmējās, un Tonijs gribot negribot pasmaidīja. "Nūjā, būvēt man patīk," viņš teica. "Bet nojaukšana mani pārāk nesajūsmina."

"A…" Džeks nopūtās. "Un tur tas āķis, vai ne. Vispirms ir jānojauc vecais, lai varētu uzbūvēt reālo, pareizo, labo un patieso. Ir vajadzīgs izvērtējums un demontāža. Tas ir ne tikai svarīgi, tas ir būtiski. Tomēr Dievs savā žēlastībā neķersies pie nojaukšanas bez jūsu līdzdalības. Lielākoties Dievam ir jādara pavisam maz. Mēs protam meistarīgi būvēt fasādes tikai tādēļ, lai paši tās nojauktu. Savā neatkarībā mēs esam ļoti destruktīvas būtnes: vispirms uzceļam kāršu namiņus un pēc tam izjaucam tos paši savām rokām. Visu veidu atkarības, tiekšanās pēc varas, melu sagādātā drošība, slavas kāre, dzīšanās pēc reputācijas, tirgošanās ar cilvēku dvēselēm… tie visi ir kāršu namiņi, kurus mēs pūlamies saglabāt, aizturēdami elpu. Taču, pateicoties Dieva žēlastībai, mums vienā jaukā dienā ir jāatsāk elpot, un, tiklīdz mēs to sākam, mūsu elpai pievienojas Dieva elpa un viss sabrūk."

Viņi tagad soļoja lēnāk, jo taka bija sašaurinājusies un sāka mest pēkšņus līkumus. Reiz tā droši vien bijusi gluda un viegli ejama, bet tagad to juceklīgi aizšķērsoja paprāvi akmeņi un koku saknes. Nepatīkama smaka, sākumā tikko jūtama, bet, ejot tālāk, arvien uzmācīgāka, pēdīgi pārvērtās smirdoņā, un Tonijs sarauca degunu.

"Fū, kas tā par smaku? Ož pēc…"

"Atkritumiem? Tieši tā," Džeks noteica. "Jūsu kaimiņi nav tie tīrīgākie ļaudis un netērē laiku, savākdami savas drazas. Viņi atsakās dedzināt savus atkritumus, atkritēji tādi!" Viņš pamirkšķināja Tonijam ar aci, pavīpsnādams par savu jociņu. "Skatieties!"

Kādu simt metru attālumā viņiem pretim pa taku lēnām nāca divi liela auguma cilvēki. Džeks pacēla plaukstu, un Tonijs apstājās.

"Nu mums laiks šķirties, Antonij. Diezin vai atkal tiksimies starptelpā, taču ticiet man pēcdzīvē mums pietiks izdevību."

"Jūs aizejat? Bet kaimiņi? Biju domājis, ka iepazīstināsiet mūs."

"Es teicu, ka aizvedīšu jūs pie viņiem. Iepazīstināt nav nekādas vajadzības." Džeka vārdi skanēja laipni un sirsnīgi, un viņš ar šķelmīgu smaidu piebilda: "Mani tie diez cik labi neieredz, un par abiem mēs tikai radītu lielāku apjukumu nekā jūs viens pats."

"Apjucis, kā jau parasti, esmu es," Tonijs atzinās. "Es neko nesaprotu."

"Jums arī nav jāsaprot, mīļo zēn. Paturiet prātā tikai to, ka jūs nekad neesat viens. Jums ir viss, kas šobrīd nepieciešams."

Džeks cieši apskāva Toniju un tad sirsnīgi un īsi noskūpstīja viņu uz vaiga tā, kā tēvs noskūpstītu mīļoto dēlu.

Tonijs slīdēja prom.

12 . pavedieni SAMEZGLOJAS

īsti draugi nodur tevi no priekšpuses.

Oskars Vailds

«A

/vkdie-e-evs!" Tonijs caur Megijas acīm skatījās arā pa virtuves logu uz diviem vīriem, kuri pie mājas kāpa ārā no Lincoln limuzīna.

"Megij?" Tonijs jautāja. "Kas notiek?"

"Tonij?" Megija iespiedzās. "Paldies Visvarenajam, ka tu esi šeit! Kur tu biji pazudis? Bet lai nu paliek. Tagad mūs ir piemeklējusi grandioza krīze! Vai tu redzi, kas tur kāpj ārā no auto? Redzi?"

Tonijs juta, kā Megijas uztraukums pārplūdina viņu līdzīgi bangai, tomēr koncentrējās uz abiem svešiniekiem, kuri patlaban sarunājās, skatīdamies uz māju. Pēkšņi viņš vienu pazina. "Pērminderis Klarenss ir policists? To tu man neesi teikusi."

"Jā, Klarenss ir policists. Kāpēc lai es būtu tev to teikusi? Un ko tu nervozē vai esi kaut ko noziedzies?"

"Nē!" Tonijs atbildēja. "Bet tas ir negaidīti."

"Apžēliņ!" Megija iesaucās. "Tu nu būsi tas, kurš sūdzēsies par pārsteigumiem! Akdie-e-evs, viņi nāk šurp! Ātri, dari kaut ko!"

Tonijam nebija ne jausmas, ko viņa ar to domā. Parastā situācijā, dzirdot šādu toni, viņš būtu meklējis, kur paslēpties, taču pašreizējos apstākļos tas bija tik absurdi un smieklīgi, ka viņš sāka ķiķināt. Megija aizjoņoja uz savu istabu un paniskā steigā sāka krāsoties. Tonijs, nespēdams apvaldīt trakus smieklus, deva lietpratīgus padomus. Pēdīgi viņš nomierinājās un, kā nu mācēdams, apslāpēja spurcienus. Megija nikni blenza spogulī. Ja skatiens spētu nogalināt, viņas galvā tagad mētātos viens beigts baltais.

Atskanēja durvju zvans. "Ko tu tik briesmīgi uztraucies?" Tonijs jautāja.

Megija, piekārtodama matus, čukstēja spogulī: "Tur, ārā, stāv Klarenss, pats pēdējais cilvēks, kuru es šodien vēlētos redzēt ja neskaita to otro, kurš atbraucis viņam līdzi."

"Tas vecākais baltais? Kas viņš ir?"

"Tas ar to lielo Bībeli ir mācītājs Horass Skors, lūk, kas. Ja neaizmirsīšu, vēlāk pastāstīšu tev par viņu," viņa smaidot piebilda, un Tonijs uzelpoja, redzēdams šo smaidu.

Durvju zvans ieskanējās otrreiz. "Labāk ver vaļā. Viņi droši vien būs pamanījuši tevi pie loga, un tepat ārā stāv tava mašīna. Starp citu kā tu sabuktēji to spārnu?"

"Nav īstais brīdis, Tonij!" Megija atcirta. "Kā tu vari krist uz nerviem!"

Viņa piecēlās, vēlreiz nogludināja kleitu un devās uz durvīm.

"Paskat tik, mācītājs Skors! Cik brīnišķīgs pārsteigums! Un pērminderis Vokers, prieks redzēt jūs tik drīz… pēc… hm, es tieši grasījos iet prom."

"Redziet," iesāka vecākais vīrietis, "mums nepieciešams aprunāties."

" .. .bet, ja vēlaties tasīti kafijas vai tējas, man vēl ir dažas minūtes. Lūdzu, nāciet iekšā."

Megija pakāpās sānis, mācītājs pārkāpa pār slieksni, un viņam sekoja Klarenss, kura acīs vīdēja atvainošanās, bet lūpu kaktiņos rotaļājās tikko manāms uzjautrinājums. Megija nervozēja, tomēr dūšīgi smaidīja, pavadīdama viesus uz dzīvojamo istabu, kur pērminderis un mācītājs apsēdās krēslos: otrais kokaini un stalti, bet policists ērti un nepiespiesti.

"Mjā, vecais Harijs izskatās diezgan uzpūtīgs!" Tonijs komentēja. Megija noklepojās galvenokārt, lai brīdinātu Toniju.

"Vai, piedodiet, esmu piemirsusi labās manieres! Vai drīkstu piedāvāt kungiem tasi kafijas vai tējas?"

"Man neko," stīvi attrauca mācītājs.

"Es labprāt iedzertu glāzi ūdens, Megij, ja jums nav grūti." Mācītājs pašķielēja uz pērminderi, kā atgādinādams, ka apmeklējuma iemesls ir oficiāls un tik personisks tonis te neiederas.

"Nemaz nav grūti! Vienu mirklīti." Megija pagriezās un devās uz virtuvi. "Tonij," viņa nočukstēja, "turi muti! Tu man traucē koncentrēties. Starp citu, tā vīra vārds ir Horass. Un vispār tev viņš ir mācītājs Skors!"

"Bet viņš ir gatavais…"

"Kuš! Vairs ne zilbes, skaidrs?"

"Jā, cienītā! Viss skaidrs. Tonijs atvienojas."

"Paldies!"

Viņa atgriezās dzīvojamā istabā, iztraucēdama čukstus risinātu sarunu, un sniedza glāzi pērminderim, kurš pateikdamies palocīja galvu. Megija apsēdās iepretim abiem vīriešiem, kuri viņai atgādināja inkvizitorus.

"Misis Sondersa," mācītājs iesāka.

"Vispār jau mis Sondersa," Megija izlaboja. "Es neesmu precējusies." Viņa nenocietās un uzsmaidīja Klarensam, kaut gan pēc tam bija gatava sevi izpļaukāt.

"Jā, protams. Mis Sondersa, kā jums zināms, es esmu mācītājs Skors, viens no vadošajiem mācītājiem baznīcā, kuru jūs jau apmeklējat cik sen? Sešus, septiņus mēnešus?"

"Divarpus gadus," Megija atbildēja.

"Ko, vai tiešām? Cik ātri skrien laiks," mācītājs noteica. "Man žēl, ka neesam personiski iepazinušies jau agrāk vai patīkamākos apstākļos, taču pēc vakarējiem… hm… notikumiem, nūjā…"

"Ak, par to…" Megija pastiepa roku un sāka mierinoši pliķēt mācītājam pa celi. Viņš nekavējoties atsprāga nost, it kā Megijai būtu kāda lipīga kaite. "Tas bija viens liels pārpratums. Redziet, pēdējā laikā esmu pārdzīvojusi lielu stresu, jūs jau zināt, Lindsija ir smagi slima, un vakar tas viss pēkšņi izlauzās ārā, man tiešām ļoti žēl…" Viņa apzinājās, ka aizbildinājums ir gaužām samocīts, tomēr nespēja savaldīt vārdu plūdus, līdz mācītājs Skors pacēla plaukstu. Megija apklusa teikuma vidū.

"Vai Lindsija ir jūsu meita?" viņš gandrīz vai bažīgi noprasīja.

"Mana meita? Nē!" Megija, nedaudz šokēta, paskatījās uz Klarensu, kurš viegli papurināja galvu, it kā brīdinādams, lai viņa neielaižas šajā tematā. Megija atkal pievērsās mācītājam. "Tātad jūs nemaz nezināt, kas ir Lindsija?"

"Nē, diemžēl nezinu gan. Taču, lai tur vai kā, ir svarīgi, lai jūs saprastu, ka baznīcā man ir noteikti pienākumi, to vidū arī garīgās dzīves uzraudzīšana mūsu draudzes locekļu garīgās dzīves uzraudzīšana."

"I-ā! I-ā!" iebrēcās Tonijs.

Megija uzsita sev pa stilbu un pakasīja to, it kā būtu iedzēlis ods, bet patiesībā centās neuzkrītoši piekodināt Tonijam, lai viņš stāv klusu. Tad viņa pasmaidīja, un mācītājs uztvēra to kā pamudinājumu turpināt.

"Vakarējo… hm… notikumu gaismā uzskatu par savu pienākumu garīgi vadīt un mācīt mūsu draudzes locekļus tādās jomās, kuras esam atstājuši pilnīgā novārtā, un uzņemos par to visu vainu un atbildību. Dievs ir sodījis mani par šo nolaidību, sūtīdams man bezmiega nakti, kurā es atzinu un dziļi nožēloju to, cik grēcīgi un laiski esmu izturējies pret Viņa Vārdu, pret pamata doktrīnām, kā arī pret baznīcas iekšējās kārtības noteikumiem, kas attiecas uz draudzes locekļu uzvedību. Mis Sondersa, esmu jums liels parādnieks. Jūs esat izdarījusi milzīgu pakalpojumu mūsu draudzei un man, spilgti izgaismodama to, par kādiem atkritējiem esam kļuvuši. Tāpēc šorīt esmu ieradies, lai jums pateiktos!"

To sacījis, viņš atzvēlās krēslā, izskatīdamies gandarīts, turpretī Megija un Klarenss bija pilnīgi apstulbuši.

"Ēēē… nu… nav par ko," tā bija vienīgā atbilde, ko Megija spēja izdomāt.

"Tā ir viltība!" nenocietās Tonijs. "Te ir kāds āķis! Man liekas, vienam no šiem viedajiem ir slepens nolūks!"

Megija atkal uzplāja sev pa stilbu un grasījās celties kājās, taču šajā mirklī mācītājs pieliecās viņai tuvāk.

"Mis Sondersa, mūsu reliģiskā kopiena ir veselīga un rosīga. Mēs esam atvērti Svētā Gara darbībai. Mēs ļaujam sievietēm visā pilnībā piedalīties dievkalpojumos un dažreiz pat teikt pravietiskus vārdus draudzei ja vien, protams, tos iepriekš dzird baznīcas vadība un dod tādu atļauju. Sievietes māca mūsu bērnus, un pasaulē nav lielākas atbildības par to, kuru prasa mūsu zēnu un meiteņu izglītošana. Viņi ir mūsu baznīcas nākotne. Mēs ticam tai patiesībai, ka Dieva priekšā visi gan vīrieši, gan sievietes esam vienlīdzīgi…"

"Bet?" čukstēja Tonijs. "Tūlīt atskanēs "bet"… Pagaidi vien…"

Megija uzsita sev pa stilbu un pakasījās.

"Gan vīrieši, gan sievietes spēj paust Svētā Gara dāvanas, un gan vīrieši, gan sievietes ir vienlīdz svarīgi baznīcas dzīvei un attīstībai…"

"Pagaidi vien…" Plājiens pa stilbu šoreiz bija drusku stiprāks un skaļāks, taču mācītājs nepievērsa tam uzmanību.

" …un mēs piekrītam Vārdam, kas pauž, ka pastāv ne vairs vīrišķais un sievišķais, bet…" Viņš kļuva vēl nopietnāks, pieliecās vēl tuvāk un cieši ieskatījās Megijai acīs.

"Nu, lūk!" Tonijs iegavilējās. "Vai es neteicu? Tas uzpūtīgais muļķis izklausās tieši pēc… pēc manis."

"Taču Tā Kunga Vārds runā par to, kādus mūs redz Dievs, nevis par to, kādi ir mūsu uzdevumi un pienākumi baznīcā. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka Dievs ir kārtības Dievs. Ir būtiski svarīgi, lai katrs cilvēks spēlētu savu lomu, un, kamēr vien mēs paliekam Dieva piešķirtajās lomās, baznīca darbojas tā, kā tai jādarbojas, un draudzes veselība tiek uzturēta un pat celebrēta. Un tagad, mis Sondersa, es vēlētos parādīt jums kādu vietu savā Bībelē." To teicis viņš atvēra veco, krietni nobružāto Bībeli karaļa Džeimsa versijā un atvēra to tur, kur, gatavojoties šai sarunai, bija ielicis grāmatzīmi. Klarenss pievirzījās tuvāk, neatraudams ne acu no mācītāja un viņa Bībeles.

"Lūk, kas ir sacīts Pirmajā vēstulē korintiešiem, 14. nodaļā. Es jums to nolasīšu, mis Sondersa, un jūs, ja vēlaties, varat sekot, lūk, sākot ar 34. pantu: "Tā kā visās svēto draudzēs, lai jūsu sievas draudzes sapulcēs nerunā; jo tām nepieklājas runāt, bet būt paklausīgām, tā kā ari bauslība saka. Un, ja tās grib ko uzzināt, lai tās mājās vaicā saviem vīriem; jo sievām ir par kaunu draudzes sapulcē runāt."

Lasot uzsvēris vārdus nepieklājas, paklausīgām, bauslība un vīriem, viņš aizvēra grāmatu un atzvila krēslā, savā nodabā svētulīgi klanīdams galvu. "Tātad, mis Sondersa, tagad ir nācis gaismā, ka jūs neesat precēta. Tā kā jums nav vīra, bet šeit ir izteikts mudinājums "vaicāt vīram", tad baznīcas vīrišķā vadība ir gatava uzņemties jūsu ģimenes galvas un aizstāvja lomu. Ja jums ir kādi jautājumi, es personiski būšu jūsu rīcībā, lai dotu jums padomus un iedrošinājumu visās garīgās lietās."

Klusums, kas iestājās pēc šiem vārdiem, nekādā ziņā nebija svēts. Tas bija neomulīgs. Pat Tonijs bija zaudējis valodu. Megijai nebija ne jausmas, ko lai iesāk ar šo piedāvājumu.

"Tas ir sarkasms!" Megija un mācītājs pievērsās Klarensam, kurš to bija pateicis stingrā, nepārprotamā tonī.

"Kā, lūdzu?" Skors bija acīm redzami pārsteigts, tomēr žigli un profesionāli atguvās. "Pērminder Voker, es ataicināju jūs līdzi tāpēc, ka jūs pazīstat mis Sondersu un es biju cerējis, ka jūsu klātbūtne nāks par labu. Taču mēs jau iepriekš vienojāmies, ka jūs nākat nevis runāt, bet gan būt par liecinieku."

"Tas ir sarkasms," Klarenss lēni un skaidri atkārtoja, pilnībā paslēpis emocijas aiz akmenscietas, tomēr koncentrētas sejas izteiksmes.

"Par ko jūs runājat, brāli Voker? Vai jūs uzskatāt, ka esmu sarkastisks?" Skora balsī skanēja izaicinājums, kuru Klarenss veikli atvairīja.

"Nē, ser, ne jau jūs. Apustulis Pāvils. Manuprāt, apustulis Pāvils ir bijis sarkastisks, rakstīdams to, ko jūs mums nolasījāt."

"Paklausieties, Klarens, vai es būtu palaidis garām, ka jūs esat apmeklējis kādu Bībeles skolu vai garīgo semināru?" Tonis tagad bija klaji augstprātīgs. "Vai jūs pēkšņi esat ordinēts par garīdznieku un izprotat visas mistērijas? Vai jūs neticat, ka Svētais Gars rāda mums ceļu uz patiesību?"

Tas jau bija aicinājums uz kauju, tomēr Klarenss joprojām neuzķērās uz āķa.

"Ser, es, protams, ticu, ka Svētais Gars rāda mums ceļu uz patiesību, bet dažreiz mēs aiz kokiem neredzam mežu, un dažreiz vajag laiku, līdz mūsu acis top izdziedētas."

Skors atkal pakampa Bībeli, otrreiz atvēra to atzīmētajā vietā un pagrūda Klarensam zem deguna. "Tad parādiet man! Un neaizmirstiet, ka esmu apmeklējis Bībeles skolu un semināru un diezgan labi pārvaldu grieķu valodu."

Klarenss izņēma Bībeli no vecākā vīrieša rokām un turēja tā, lai abi varētu redzēt. "Lūk," viņš norādīja. "Paskatieties uz nākamo pantu. Tas sākas ar jautājumu: "Vai tad no jums Dieva vārds ir izgājis?", kas ir pirmais no diviem jautājumiem. Otrais skan: "Jeb vai pie jums vien tas ir nācis?" Šiem jautājumiem ir jēga tikai tad, ja Pāvils ir runājis sarkastiski, domādams gluži pretējo tam, ko jūs nupat teicāt Megijai. Viņš šeit citē vēstuli, ko šie ļaudis viņam atsūtījuši, un itin nemaz nav vienisprātis ar tās saturu."

"Tās ir pilnīgas blēņas! Rādiet šurp!" Mācītājs izrāva Bībeli pērminderim no rokām. Brīdi valdīja klusums, kamēr viņš lasīja un pārlasīja tekstu.

Megija skatījās lielām acīm, tikpat kā neuzdrīkstēdamās elpot.

"Bet likums, ko citē Pāvils?" Skors izaicinoši noprasīja.

"Parādiet to man," Klarenss atteica.

"Ko lai es parādu?"

"Likumu, ko citē Pāvils."

Klarensa nelokāmā stāja izsita Skoru no sliedēm, un, kā nereti notiek, ja kāds ir neglābjami iestrēdzis savos pieņēmumos, mācītājs novirzīja strīdu uz personiskāku līmeni. "Jūs, jaunekli, runājat pretī gadsimtiem ilgai baznīcas vēsturei un teologiem, kas bijuši daudz gudrāki par mums abiem un turklāt ir vienisprātis ar mani! Tagad tas viss iegūst citus mērogus, tā vairs nav tikai situācija, kurā viena sieviete sarīkojusi traci, piesaistīdama sev grēcīgu uzmanību…"

"Kā, lūdzu?" Megija izgrūda.

"Manuprāt, jums derētu pievaldīt mēli, ser!" Klarenss brīdināja, taču mācītājs jau bija zaudējis tādas spējas.

"Kā baznīcas amatvīrs un jūsu priekšnieks, Klarens, es aicinu jūs paklausīt un atzīt to, kas teikts Svētajos Rakstos."

"Atvainojiet, ser, bet jūs neesat mans priekšnieks. Es esmu Portlendas policijas darbinieks. Es atbildu Dieva priekšā un mūsu pilsētas iedzīvotāju priekšā."

"Ak tā! Tātad jūs esat izraudzījies vietu blakus sai… sai… bezkauņai!" Skors acumirklī nožēloja savu pārsteidzību, jo Megija un Klarenss piecēlās kājās. Klarenss auguma bija krietni garāks par mācītāju. "Iesaku jums atvainoties, seri Tas nu bija par daudz!"

"Jums taisnība," mācītājs piekāpās. "Es atvainojos par nesavaldību. Man ļoti žēl," viņš sacīja Megijai, tad pievērsās Klarensam, un viņa dusmas acīm redzami cēlās augšup virs iecietinātās un žņaudzošās krekla apkaklītes. "Bet jūs, jaunekli, tāpat kā šī sieviete, vairs neesat gaidīts manā baznīcā. Nekavējoties gaidu vēstuli, kurā jūs paziņojat, ka izstājaties no baznīcas padomes."

"Dariet, kas jums jādara, mister Skor, taču es atsakos sūtīt jums tādu vēstuli un turklāt iesaku atstāt šo māju. Tūlīt!" Klarensa tonis bija mierīgs un nosvērts, tomēr nepalika šaubu par viņa nodoma nopietnību un spēku.

"Varens zellis!" iesaucās Tonijs, un Megija, kodīdama lūpu, nespēja apspiest tikko manāmu smaidu.

Nebildis vairs ne vārda, mācītājs Skors steigšus devās ārā, aizcirta savas automašīnas durvis un lēnām brauca prom pa ielu, policista vērīgo acu pavadīts.

"Ak Kungs, pasargā mūs no tiem, kuri vēl nav noķerti," Klarenss pie sevis nopūtās. Paņēma rāciju, sazinājās ar policijas iecirkni un atkal pievērsās Megijai. "Pēc pāris minūtēm man pakaļ atbrauks patruļmašīna. Atvainojiet, Megij. Būtībā Horass nav slikts cilvēks, tikai neprot izturēties citādi. Man nebija ne jausmas, ko viņš iecerējis, un es jūtos ļoti neveikli, ka esmu tajā piedalījies."

"Tu joko, vai?" Tonijs iebilda. "Neatceros, kad būtu tik vareni uzjautrinājies ja neņem vērā vakarvakaru."

"Par to vakarvakaru…" Megija iesāka, taču Klarenss neļāva viņai pabeigt teikumu.

"Gandrīz būtu aizmirsis!" viņš iesaucās un izņēma no jakas kabatas mazu plastikāta maisiņu. "īstais iemesls, kāpēc braucu Horasam līdzi, ir šis gribēju to jums atdot. Manuprāt, tas ir jūsējais. Negadās bieži atrast sev drēbēs ieķērušos dāmu auskarus."

Megija jutās vairāk priecīga nekā nokaunējusies. "Ak, Klarens, paldies! Tas ir viens no pāra, ko man uzdāvināja mamma, un tie man ir ļoti dārgi. Nemaz nezinu, ko lai saku."

Un, iekams Tonijs paguva iesaukties: "Nebučo viņu!", Megija pagriezās, apskāva savu varoni un uzspieda skūpstu viņam uz vaiga.

"Sasodīts!" Tonijs novaidējās un sāka slīdēt prom.

Izniris no tumsas, viņš apjēdza, ka skatās uz Megiju. Ja labsirdība un mīļums bija krāsas, kurām pievienotas emocijas, tad viņš zināja, ka jūt tieši to un nākamajā mirklī viņu sagrāba pazīstamais adrenalīna vilnis.

Klarenss soli atkāpās un sniedzās pēc pistoles. "Megij," viņš čukstēja, "vai mājā ir kāds vīrietis?"

"Ai!" Tonijs izdvesa, un Klarenss apcirtās apkārt, lai redzētu, no kurienes nāk balss.

Megija acumirklī saprata, kas noticis.

"Klarens?" Viņš pagriezās atpakaļ un pār Megijas plecu pārlaida modru skatienu istabai. "Klarens, skatieties uz mani!" Megija pavēlēja.

"Ko?" viņš nočukstēja, tomēr, nekur nemanīdams nekādu kustību, ielūkojās acīs Megijai.

"Mums jāaprunājas, un ātri, jo šurp jau brauc jūsu kolēģi, bet pirms viņu ierašanās jums šis tas jāuzzina. Nāciet apsēdieties."

Klarenss izvēlējās krēslu, kas stāvēja ar muguru pie sienas, lēni apsēdās, joprojām modri raudzīdamies apkārt, un tikai tad pievērsās Megijai.

"Megij, zvēru, es dzirdēju kādu vīrieti sakām "sasodīts"!"

"Domāju gan…" Klarenss mulsi skatījās uz viņu. "Bet šis vīrietis nav manā mājā, viņš ir jūsu galvā."

"Ko? Megij, nerunājiet niekus. Ko nozīmē viņš ir manā galvā?" Klarenss grasījās piecelties, bet Megija uzlika plaukstu viņam uz pleca, lūkodamās tieši acīs.

"Tonij! Pasaki kaut ko! Neatstāj tagad mani ķezā!" viņa pieprasīja.

"Nu labi. Sveiki, Klarens! Jums skaists formastērps."

Klarensa acis iepletās, un to kaktiņos Megija pamanīja dejojam bailes, kas droši vien nemēdza gadīties bieži.

"Klarens, klausieties uzmanīgi," Megija uzstāja. "Es visu paskaidrošu." Viņai nebija ne jausmas, kā to paskaidrot, taču viņa zināja, ka vispirms jāpanāk, lai Klarenss nomierinās.

"Megij," viņš čukstēja, "vai jūs runājat par savu dēmonu, vārdā Tonijs, no vakarvakara? Vai jūs domājat, ka tagad viņš ir manā galvā?"

"Es neesmu dēmons!" Tonijs sašuta.

"Viņš nav dēmons," Megija apliecināja.

"Tad kā tas nākas, ka es dzirdu viņu runājam?… Ahā!" Klarensam atausa gaisma. "Tātad vakar viņš tiešām runāja ar jums?" Klarenss nesaprata, kam ļauties atvieglojumam vai panikai.

"Kā? Jūs man neticējāt?" Megija tīksminājās par šo brīdi, tomēr bija drusku satraukusies. "Tonij, kāpēc tu mani nebrīdināji, ka pāriesi pie tā cilvēka, kuru es noskūpstīšu?"

"Kuru tad jūs noskūpstījāt?" Klarenss bažīgi noprasīja.

"Kabiju. Viņa noskūpstīja Kabiju," atbildēja Tonijs.

"Kabiju gan," Megija apstiprināja.

"Tonijs saka tobrīd tas viņam neesot licies svarīgi," Klarenss ziņoja. "Viņš esot baidījies, ka jūs dosieties meklēt viņa bijušo sievu un noskūpstīšot to… un viņš atvainojas."

Klarenss novērsās. "Nē, tas ir neticami! Megij, lūdzama, paskaidrojiet, kas te notiek!"

"Nu labi, klausieties." Viņa pieliecās tuvāk. "Tonijs ir pavecāks baltais…"

"Viņš iebilst, ka tik vecs nemaz neesot," Klarenss viņu pārtrauca.

"Neliecieties zinis… Tonij, aizveries! Nu tad, lūk, viņš ir Portlendas biznesmenis, kurš īstenībā netic Dievam, bet iekļuva negadījumā un tika aizvests uz OVZU, kur tagad guļ komā, un viņš satika Dievu, kurš nosūtīja viņu tādā kā misijā, kuru neviens nespēj izprast, un Kabijs spēlēja paslēpes, un viņš iekļuva Kabijā, bet vakar vakarā es nobučoju Kabiju un inficējos, un nospriedu, ka tas ir dēmons, kad viņš ar mani runāja, un šodien es noskūpstīju jūs, un tagad viņš ir jūsējais."

"Tas ir pa īstam?"

Megija pamāja ar galvu.

Klarenss jutās satricināts. Tas bija tik ārkārtīgi ērmīgi, ka tieši tāpēc varēja būt tiesa. Okama asmens, viņš nodomāja, princips, kurš pauž: ja visi iespējamie skaidrojumi ir līdzvērtīgi, vienkāršāks skaidrojums ir ticamāks par sarežģītāku. Jā, Megijas skaidrojums bija vienkāršs bet vai tas bija iespējams?

"Tiešām neesmu pārliecināts, ka gribu dalīt jūs ar kaut kādu balto," tas bija vienīgais sakāmais, kas ienāca prātā.

Megija sakrustoja rokas uz krūtīm un uzrāva plecus. "Tiešām? Es izstāstu jums kaut ko tik neticamu, bet jūs spējat domāt tikai par mani un sevi?" Un tad viņai atausa, ko Klarenss pateicis.

Abi smaidīdami pamāja viens otram ar galvu.

"Kāds ir viņa pilnais vārds?" Klarenss pēdīgi ievaicājās, skatīdamies Megijai acīs.

"Bet es taču pats esmu klāt un varu atbildēt!" iesāka Tonijs.

"Tonijs… Antonijs Spensers," Megija atbildēja.

"Tonij?" Klarenss iesaucās tik skaļi, it kā Tonijs atrastos blakusistabā. "Pagaidiet jūs esat Antonijs Sebastians Spensers?"

"Nu… jā," Tonijs atteica, "un nevajag kliegt… runājiet normālā balsī. Bet kā jūs zināt manu otro vārdu? Neviens nezina manu otro vārdu."

"Neaizmirstiet, ka esmu policists. Mēs strādājām ar jūsu negadījuma lietu. Hi izskatījās mazliet aizdomīga, tāpēc pārmeklējām jūsu dzīvokli to, kur uz stenderes bija asinis. Jādomā, jūsējās?"

"Jā gan! Man liekas… es jutos ļoti slikti un tieši tur pakritu… bet neko lāgā neatceros. Starp citu, kā jūs iekļuvāt manā dzīvoklī?"

Klarenss pasmaidīja. "Uzlauzām durvis, atvainojiet. Nevarējām sameklēt nevienu, kurš zinātu durvju kodu, tāpēc izmantojām veco labo paņēmienu."

Šajā mirklī pie mājas piebrauca patruļmašīna, un šoferis uztaurēja. Klarenss pavēra durvis un parādīja plaukstu, dodams zīmi, ka viņam vajag vēl piecas minūtes. Policists mašīnā pasmīnēja un pacēla gaisā abus īkšķus. "Vareni!" Klarenss pie sevis noburkšķēja. Kā lai to paskaidro kolēģiem?

Pagriezis mašīnai muguru, lai neizskatītos, ka viņš runā pats ar sevi, Klarenss teica: "Tonij, jūsu dzīvoklī mēs atradām daudz novērošanas un signalizācijas aparatūras, jaunākos modeļus… Vai tas viss ir jūsu?"

"Jā," Tonijs atbildēja. "Pēdējā laikā man bija piemetusies tāda kā neliela vajāšanas mānija, bet, goda vārds, kameru nav ne vannas istabās, ne guļamistabās." Pēkšņi viņš sajutās vainīgs. Varbūt tam pietika jau ar policista klātbūtni vien.

"Jā, to mēs pamanījām. Mēģinājām izsekot novērošanas sistēmas signālu, bet bez rezultātiem. Tā vienkārši izslēdzās. Vai pastāv arī novērošanas kameru videoieraksti?"

Tonijs iekšēji novaidējās, bet skaļi neizdvesa ne skaņas. Izslēgšanās nozīmēja, ka visi kodi ir automātiski nomainīti un viņam nu bija problēma.

"Jā, manā firmas birojā," viņš sacīja. Tie bija meli, taču viņš netaisījās atklāt savu slepeno mājokli.

"Hmmm," Klarenss norūca un pievērsās Megijai. "Tā, Megij, ko mēs tagad iesāksim?"

"Man ir ideja," ierunājās Tonijs, cenzdamies izklausīties izpalīdzīgs, bet patiesībā gribēdams mainīt sarunas gaitu.

"Megij, Tonijs saka viņam esot ideja. Viņš saka…" Klarenss šķelmīgi pasmaidīja. "Viņš saka, lai es noskūpstu jūs vēlreiz."

"Jā? Viņš tā teica? Kā lai es zinu, vai viņš tiešām tā teica, vai jūs pats to esat izgudrojis, lai drusku panašķotos?"

"Jā, to jūs nevarat zināt," Klarenss piekrita, "taču personiski es uzskatu šo plānu par pilnīgi saprātīgu, un ne velti. Mums vismaz vajadzētu pamēģināt. Vislabākais būtu, ja viņš atgrieztos pie jums."

"Vislabākais?" Megija piešķieba galvu un pacēla uzacis.

"Atskaitot pašu skūpstu, tā es to biju domājis." Klarenss iesmējās.

Šoreiz tā nebija nekāda maza bučiņa uz vaiga, tas bija īsts, karsts, ilgi gaidīts skūpsts. Tonijs nopriecājās, juzdams, ka aizslīd atpakaļ uz pazīstamu vietu un pēdīgi ielūkojas acīs vīrietim, kuru mīl Megija.

"Pietiek!" Tonijs iesaucās. "Tik nelāga lēkāšana šurpu turpu, man nudien netur nervi!"

"Viņš ir atpakaļ, Klarens." Megija pasmaidīja. "Bet neskūpsti mani vairs. Nav ne jausmas, vai tas iedarbosies vēlreiz, un, tici man, tev nepatiks, ja viņš ies tev palīgā izmeklēt noziegumus."

"Nūjā," Klarenss noteica, maigi apskaudams viņu. "Jāsaka, tu esi visinteresantākā un neparastākā sieviete, kādu jebkad esmu pazinis. Vai viņš, tas Tonijs, ir klāt visu laiku?"

"Nē. Viņš nāk un iet. Cik saprotams, es to nekādi nevaru kontrolēt. Tur laikam tiešām iejaucies Dievs ar visiem saviem neizdibināmajiem ceļiem. Es tev piezvanīšu, kad varēšu… kad viņš būs prom," Megija čukstēja.

"Es dzirdēju," Tonijs paziņoja.

Pēkšņi Megijai prātā iešāvās kāda doma, un viņa satvēra promejošo policistu aiz rokas. "Paklausies, Klarens, kad jūs izmeklējāt to Sebastiana lietu…"

"Mani sauc Tonijs, un nevajag jaukt iekšā Sebastianu!"

Viņa turpināja: " …vai jūs atradāt kādus radiniekus?"

"Jā, sadzinām pēdas viņa brālim Džefrijam vai Džeraldam…"

"Džeikobam?" Tonijs apstulba, un Megija atkārtoja viņa jautājumu: "Džeikobam?"

"Jā, tieši tā, Džeikobam. Viņš dzīvo tepat pilsētā. Kāpēc tu jautā?"

"Man ar viņu jārunā. Vai tu varētu sagādāt man tādu iespēju?"

Klarenss mirkli vilcinājās. "Paskatīšos, ko tur var darīt. Visa šī būšana jau tāpat ir pilnīgi nenormāla." Viņš nogrozīja galvu.

Megija attapās pēdējā mirklī, kad jau grasījās noskūpstīt Klarensu uz atvadām, tāpēc tikai apskāva viņu un nolūkojās, kā viņš neatskatīdamies aiziet uz patruļmašīnu kā pats lietišķības iemiesojums. Viņa nevarēja redzēt, cik grūti viņam nākas apvaldīt smaidu, kas nemaz nepiedienētu profesionāļa stājai.

Tonijs bija zaudējis valodu, grimdams atmiņās un emocijās, kas draudēja viņu noslīcināt.

13 . iekŠĒjais kars

Apustulis mums vēsta, ka "Dievs ir mīlestība". Dievs ir ari bezgalīga būtne, tāpēc jāsecina, ka viņš ir bezgalīgs

mīlestības avots. Dievs ir neizsmeļama būtne, tāpēc jāsecina, ka viņš ir bagātīgs, pāri plūstošs un neizsīkstošs mīlestības avots. Un kā nemainīga un mūžīga būtne viņš ir nemainīgs un mūžīgs mīlestības avots.

Džonatans Edvardss

Hallo?"

Balss telefona klausulē pārsteidza Megiju, jo bija līdzīga Tonija balsij, tikai klusāka un tik lēnprātīga, ka tas jau robežojās ar rezignāciju. Megija vilcinājās.

"Hallo? Vai jūs mani dzirdat?"

"Jā, atvainojos, vai es runāju ar Džeikobu Spenseru?"

"Jā, kundze. Un kas esat jūs?"

"Labdien, mister Spenser, mans vārds ir Megija, Megija Sondersa, un… es esmu jūsu brāļa Tonija draudzene."

"Ak mēs tagad esam draugi?" iejaucās Tonijs. "Neteikšu, ka ir viegli būt par tavu draugu."

Megija pacēla plaukstu, likdama viņam apklust.

"Nezināju, ka manam brālim ir draugi. Vai jūs viņu labi pazīstat?"

"Tuvu." Tas bija aplams vārds, un Megija to saprata, tiklīdz tas bija nācis pār lūpām. "Tas ir-ne jau tuvu, ne tā kā… ziniet… ne tuvu…" Viņa nobolīja acis. "Starp mums nekā nav, mēs esam tikai draugi. Ja pavada kādu laiku kopā ar viņu, viņš vairs nav izmetams no galvas." Klausulē atskanēja klusi, labsirdīgi smiekli.

"0 jā, tādu Toniju es vēl atceros. Mis Sondersa, ko es varu darīt jūsu labā?"

"Sauciet mani par Megiju, lūdzu… Jūs, bez šaubām, zināt, ka Tonijs guļ komā universitātes klīnikā… Vai esat viņu apmeklējis?"

Iestājās pauze. "Nē, es to uzzināju tikai vakar, kad mani informēja policija. Un vēl neesmu… saņēmies turp aizbraukt. Pat nezinu, kāpēc, jo viņš jau pat nezinātu, ka esmu ieradies, bet… mūsu attiecības ir diezgan sarežģītas, var pat teikt, ka esam naidā. Tomēr es laikam viņu apmeklēšu… varbūt."

"Mister Spenser, man jālūdz jums liels pakalpojums."

"Lūdzu, sauciet mani par Džeiku. Jums vajadzīgs pakalpojums no manis?"

"Es esmu medmāsa un strādāju universitātes klīnikā, taču citā nodaļā. Man gribētos laiku pa laikam apciemot Toniju un pārliecināties, ka viņš tiek labi aprūpēts, bet es neesmu radiniece, un ieeja man aizliegta. Tāpēc vēlējos pajautāt…"

"Jau iepriekš atvainojos par šo jautājumu," Džeiks iejaucās, "taču man jāpārliecinās, vai jūs viņu tiešām pazīstat. Mūsdienās diemžēl jābūt ļoti piesardzīgam. Vai varat man pateikt, kā sauc viņa bijušo sievu? Un nosaukt viņa vecāku vārdus?"

Viņš uzdeva jautājumus, un Tonijs pateica Megijai pareizās atbildes, kas šķita apmierinām Džeiku.

"Megij, vai drīkstu pajautāt vēl kaut ko?"

"Protams, Džeik, jautājiet."

"Vai Tonijs kādreiz… vai viņš ir…" Džeika balss draudēja aizlūzt, un Megija dzirdēja runājam jaunāku brāli, kurš cer un gandrīz vai lūdzas. "Vai viņš kādreiz ir runājis par mani? Pieminējis mani?"

Tonijs klusēja, un Megijai uz mirkli aptrūkās vārdu. "Džeik, es vēlētos, kaut jel spētu pateikt jums ko citu, bet Tonijs nav daudz stāstījis par savu ģimeni. To viņš paturēja pie sevis."

"Jā, jā… saprotu." Džeiks izklausījās vīlies un nomākts. "Man tikai tāpat vien ienāca prātā." Viņš nokremšļojās. "Tātad, Megij, es tūdaļ piezvanīšu uz slimnīcu un lūgšu iekļaut jūs apmeklētāju sarakstā. Un paldies jums! Nezinu, cik daudz jūs viņam nozīmējat, taču es jūtos pateicīgs, ka viņa dzīvē ir kāds, kurš par viņu rūpējas… tāpēc paldies!"

"Nav par ko, Džeik." Megijai prātā ienāca kāda doma. "Džeik, kur jūs dzīvojat? Varbūt…" Taču viņš jau bija nolicis klausuli.

"Tonij?" Megija vērsa uzmanību uz iekšu, un šajā vienā vārdā slēpās prasība.

"Negribu par to runāt," skanēja strupa atbilde.

"Nu labi. Kad pārdomāsi, es būšu tepat," viņa noteica.

Tonijs neatsaucās, un viņa juta tādu kā tukšumu. "Tonij?" Klusums. Megija saprata, ka Tonijs ir devies turp, kur mēdza tik noslēpumaini nozust. "Mīļais Dievs," viņa klusu lūdzās, "man nav ne jausmas, kas tev padomā, bet es tevi lūdzu: izdziedē šo zēnu salauztās sirdis."

«tt®'$

Tonijs vienatnē stāvēja uz ceļa un noskatījās, kā pa nogāzi lēni un piesardzīgi tuvojas abi nācēji. Likās, kamēr viņš bijis kopā ar Megiju, Klarensu un Horasu Skoru, šeit laiks ir stāvējis uz vietas. Starplaiks? viņš nodomāja, pūlēdamies noorientēties. Džeks tik tiešām bija nozudis, un abi lielie stāvi tagad atradās kādu simt metru attālumā.

Patlaban Tonijs nebūt nebija noskaņots satikties ar kādu, kur nu vēl ar kaimiņiem. Viņu pilnībā nodarbināja emociju vētra savā iekšējā pasaulē. Megijas saruna ar Džeiku bija pilnībā izsitusi viņu no sliedēm, liekot ienīst sevi vēl vairāk, atsvabinot lēveni neaptīkamu atmiņu, ko viņš bija noglabājis pamatīgi būvētās iekšējās noliktavās. Nesaprazdams, kāpēc, viņš juta brūkam aizsargdambjus. Jūtas vairs nebija ieslogāmas privātos pagrabos un aprokamas. Viņš stāvēja un gaidīja, netaisīdamies izrādīt nekādu viesmīlību.

Kamēr tie abi tuvojās, Tonijs juta dziļu un augošu izolāciju un vientulību, it kā gaidāmā svešinieku klātbūtne pamazām dzītu viņu stūri. Savādi, taču abi, no tālienes likušies lieli augumā, tuvodamies šķita sarūkam. Beidzot abi apstājās, grūstīdamies, lai ieņemtu labāko vietu, un no nepilnu triju metru atstatuma blenza uz Toniju. No viņiem strāvoja puvuma smaka. Augumā viņi nebija garāki par pusotru metru.

Lai cik dīvaini abi izskatījās, viņos jautās kaut kas pazīstams. Garākais un tievākais bija ģērbies trīsdaļīgā itāļu zīda uzvalkā, kas bija daudz zaudējis no sava spīduma un nez vai būtu pieņemams ietērps, lai dotos uz ietekmīgu biznesmeņu pusdienām. Otrais bija iespīlējies kaut kādā juceklīgā savārstījumā no dažādiem auduma gabaliem nesaskanīgās krāsās. Abi likās pilnīgi neiederamies šajā tuksnesīgajā apkārtnē, un tas būtu pat smieklīgi, ja ap viņiem nevirmotu baiļu un saspringuma gaisotne.

"Un kas jūs tādi būtu?" Tonijs noprasīja, nepasperdams ne soli pretī.

īsākais, druknākais tūdaļ ņēmās atbildēt spalgā, sēcošā balsī: "Nu, mans vārds ir…"

Otrais iesita viņam pa pakausi, pieliecās un, it kā Tonija nemaz nebūtu klāt, dobjā baritonā norūca: "Mēs neteiksim viņam, kā mūs sauc, tu, stulbeni. Vai tu gribi, lai iekuļamies vēl lielākā ķezā?" Tad viņš plati uzsmaidīja Tonijam, saviebdams seju gandrīz vai baisā grimasē, un pamāja ar roku kā ar burvju nūjiņu. "Ser, es ļoti atvainojos par savu draugu, jo viņš reizēm piemirst savu vietu. Varat saukt mūs par Bilu," un viņš ar īkšķi norādīja uz pavadoni, "un Polu." Tikko manāmi paklanījies, viņš lika saprast, ka pats ir šis Pols.

"Bils un Pols?" iesaucās mazākais un druknākais. "Neko labāku nevarēji izdomāt? Bils un Pols?" Un sarāvās, kad Pols pacēla roku otram sitienam.

Tomēr viņš pārdomāja, neiesita Bilam un pievērsās Tonijam, cenzdamies izskatīties pēc tā, kuram šeit pieder teikšana.

"Nu labi… Pol," Tonijs ar uzsvaru noteica. "Ko jūs abi te darāt?"

"Ser," svešinieks nobolīja acis, itin kā atbildēt uz tādu jautājumu būtu zem viņa goda. "Mēs… apsargājam mūrus. Jā gan!" Izteicis to kā ārkārtīgi svarīgu paziņojumu, viņš notrauca no žaketes atloka neredzamu puteklīti.

"Jā," Bils piebalsoja, "tie mēs esam… jā, ser, mūru sargi. Uzraugām visus mūrus un esam ļoti prasmīgi sargi, jā gan, un allažiņ čakli sargājam mūrus, un sargājam, labi, jo esam…" Balss izdzisa, it kā viņš veltīgi meklētu veidu, kā pabeigt teikumu.

"Un vēl mēs esam dārznieki," papildināja Pols. "Mēs te visu ravējam."

"Jūs ravējat? Es redzu vienas vienīgas nezāles."

"Nav tiesa… ser, atvainojiet, bet mēs strādājam labi… sargājam mūrus un ravējam." Runādams Pols skatījās apkārt un pēkšņi pamanīja kaut ko tādu, kas lika viņa sejai atplaukt. "Redziet, ser tur?" Viņš rādija ar īsu, strupu pirkstu un pagāja pāris soļu nost no takas līdz zemai klints pārkarei. Tur viņš kaut ko izrāva un gandarīts pacēla gaisā. Tā bija skaista mežroze, kas šķita vīstām jau no viņa pieskāriena vien, nevis tāpēc, ka bija izrauta ar visām saknēm.

"Puķe!" Tonijs iesaucās.

Pols rūpīgi apskatīja rozi. "Nē, nav vis! Tā ir nezāle. Redziet tai ir krāsains zieds, tātad tā ir nezāle. Un viss kāts pārklāts ar šiem riebīgajiem, durstīgajiem… hm…"

"Ērkšķiem," Bils pateica priekšā.

"Jā, tieši tā, ar ērkšķiem. Kam puķei vajadzīgi ērkšķi? Tā ir nezāle! Un mēs tās izraujam un sadedzinām, lai tās neizplatītos. Lūk, ko mēs darām, un to mēs darām ļoti prasmīgi, jā."

Tonijs sašuta. "Šī ir mana zeme, un es jums aizliedzu raut ārā un dedzināt pu… nezāles, pat ja tām ir ērkšķi. Vai sapratāt?"

Abi izskatījās kā pieķerti cepumu zagšanā.

"Jūs droši zināt?" jautāja Pols. "Ja nu tās nezāles ar savām nejaukajām krāsām un ērkšķiem pārņem visu gruntsgabalu?…"

"Jā, es zinu droši! Vairs nekādas nezāļu ravēšanas. Skaidrs?"

"Jā, ser," Bils noņurdēja. "Bet pārējiem es to neteikšu, nē, neparko."

"Pārējiem?" Tonijs noprasīja. "Cik tad jūsu ir?"

"Simti!" Bils nekavējoties atbildēja. Paskatījās uz Polu, varbūt gaidīdams atļauju vai atbalstu, bet, nesaņēmis ne vienu, ne otru, turpināja: "Nu labi, tūkstoši. Mūsu ir tūkstoši." Viņš mirkli klusēja, it kā apdomātos. "Godīgi sakot, mūsu ir miljoni, un mēs ravējam nezāles un sargājam mūrus, jo tas ir tas, ko mēs darām… sargājam mūrus, mūsu ir miljonu miljoni ravētāju, mūru sargu."

"Gribētos viņus satikt," Tonijs noteica.

"Tas nav iespējams," ar lišķīgu, mākslotu smaidu sacīja Pols.

"Kāpēc?"

"Tā-pēc…" Bils iesāka, meklēdams apmierinošu atbildi. "Tāpēc, ka mēs visi esam neredzami, lūk, kāpēc. Neredzami! Miljoni neredzamu ravējošu sargu."

"Bet jūs es redzu," Tonijs iebilda.

"Ak, tas," Bils teica. "Mums jau nebija lielas izvēles. Kad viņi sūta mūs pie darba, labāk vajag darīt, ko liek, citādi…"

Pols atkal iezvēla Bilam pa pakausi un veltīja Tonijam vēl vienu nedabisku smaidu.

"Kas ir tie "viņi"?" Tonijs noprasīja.

"Nu," Pols atbildēja, "katrā sekmīgā organizācijā ir vadības hierarhija, kas iedibina un uztur kārtību. Šie…" Viņš paskatījās uz Bilu, it kā notiekošais būtu kāds mācību vingrinājums, kur jāatrod pareizās atbildes.

"Labdari," Bils teica.

"Tieši tā," Pols turpināja "Šie labdari palūdza mūs izpildīt uzdevumu, ko mums piešķīrusi mūsu organizācija saskaņā ar…" Viņš atkal paskatījās uz savu pavadoni, kurš māja ar galvu, it kā atprasītu viņam dzejoli.

" …ar pienākuma un atbildības prasībām," Bils pabeidza.

"Tieši tā." Pols pamāja ar galvu. "Saskaņā ar pienākuma un atbildības prasībām mums ir uzdots aiziet pie jums un paskaidrot, cik svarīgi jums ir turēties no mums pa gabalu sevis paša labad, saprotams."

"Turēties no jums pa gabalu? Es gribu aprunāties ar jūsu labdariem!"

"0, tas nav iespējams," Bils nobēra, purinādams galvu.

"Un kāpēc ne?"

"Tāpēc… ka jūs eksplodēsiet, lūk, kāpēc. Jūs sasprāgsiet miljonos sīku gabaliņu. Kaulu šķembas, miesas skrandas un visāda citāda draņķība aizlidos miljons virzienos… tas nebūs smuki, nu, vai varbūt būs drusku smuki, bet diezgan riebīgā veidā." Bils bija iededzies pa īstam, bet Pols zinoši māja ar galvu, acīs vīdēja teju vai nožēla, apakšlūpa viegli trīcēja.

"Es eksplodēšu?" Tonijs iesaucās. "Jūs tiešām gaidāt, ka es noticēšu tādām blēņām? Un, manuprāt, ir pēdējais laiks, lai jūs pateiktu man savus īstos vārdus."

Mazākais paskatījās uz mazāk mazāko. "Vai mums tas jādara, Plātīzer? Jāpasaka savi īstie vārdi?"

Otrais ar riebumu atcirta: "Tu jau to pateici, stulbeni! Tu tiešām nekļūsti gudrāks." Pievērsies Tonijam, viņš augstprātīgā tonī turpināja: "Tā, tagad jūs zināt: es esmu Plātīzeris." Viņš tikko manāmi paklanījās, nezaudēdams vīzdegunību. "Un šis muļķis," viņš pamāja uz savu biedru, "ir Bļauris. Kādreiz viņu sauca par Blēdi, bet nesen pazemināja, un…" Viņš pieliecās mazliet tuvāk Tonijam, it kā grasītos izpaust noslēpumu. " …un tagad jūs jau noteikti saprotat, kāpēc."

"Tātad jūsu vārdi ir Bļauris un Plātīzeris?" Tonijs neticīgi atkārtoja. "Savu mūžu neesmu dzirdējis neko tik muļķīgu! Kur jūs ņēmāt tik smieklīgus vārdus?"

"No jums, protams," Bļauris izgrūda un tūlīt dabūja ar plaukstu pa pakausi.

"Aizveries, ēzeli!" Plātīzeris nošņāca. "Nekādi nevari turēt muti? Ego apēdīs tevi pusdienās, un tad būs cauri ar…"

"Klusu!" pavēlēja Tonijs, un abi pārsteidzošā kārtā tiešām apklusa un abi reizē pagriezās ar seju pret viņu. Bija manāms, ka aiz augstprātības pavīd bailes. Abi vairījās skatīties Tonijam acīs un raudzījās zemē vai sānis. "Bļauri, ko nozīmē tavs apgalvojums, ka es esot devis jums šos vārdus?"

Tagad Bļauris nervozi mīņājās, it kā spēkā pieņemtos kāds iekšējs spiediens. Pēdīgi viņš neizturēja. "Tad jūs vairs mūs nepazīstat?"

"Kāpēc lai es jūs pazītu? Tik smieklīgu pārīti."

"Bet jūs pats devāt mums vārdus, vai, pareizāk sakot, mēs ieguvām vārdus no jūsu izturēšanās veidiem. Mēs piederam pie jums. Jo esam jūsu Bļauris un jūsu Plātīzeris."

"Tas ir tiesa, Tonij," ierunājās Vecāmāte, pēkšņi parādījusies Tonijam blakus. "Viņi šeit ir tāpēc, ka tu iedevi viņiem balsi un vietu savā dvēselē. Tu domāji, ka viņi ir nepieciešami, lai tu varētu gūt panākumus."

Abi neapzinājās Vecāsmātes klātbūtni un šķita ari nedzirdam viņas balsi, taču kļuva vēl nervozāki. "Nelikumīgi iemītnieki!" Tonijs paziņoja, šādi dodams Vecaimātei zīmi, ka tagad sāk saprast.

"Nelikumīgi?" iespiedzās Plātīzeris. "Nekā tamlīdzīga! Mēs šeit dzīvojam. Mums ir tiesības šeit atrasties!"

"ŠI ir mana zeme, mans īpašums," Tonijs noskaldīja, "un es nepieļaušu…"

"Ko?" iekliedzās Bļauris, cenzdamies izskatīties lielāks un niknāks nekā patiesībā. "Kas jums teica, ka šis ir jūsu īpašums? Nu es vairs necietīšu šo bezkaunību. Nudien, tūlīt iešu un…"

"Un ko?" Tonijs noprasīja.

"Nu… neko, es tik tāpat vien…" Sastapies ar izaicinājumu, Bļauris šķita sarūkam vēl īsāks un mazāks.

"Tā jau es domāju. Jūs abi esat kā smirdoša elpa. Jūs tikai aizņemat telpu, bet īstenībā esat iedomu tēli, ko esmu izgudrojis, domādams, ka tie man vajadzīgi panākumiem."

"Bet tas taču darbojās, vai ne? Vai tad jūs neguvāt panākumus?" jautāja Plātīzeris, uz mirkli pacēlis acis. "Mēs bijām ieguvēji jūs un mēs kopā. Jūs esat mums parādā!" viņš činkstēja, raudamies čokurā no Tonija skatiena.

"Es jums esmu parādā?" Tonijs pārjautāja, pēkšņās atskārsmes satriekts. "Ko tad es no jums ieguvu? Kāpēc man vajadzēja plātību un bļaurību, lai gūtu sekmes? Ja jūs eksistējat tāpēc, ka esmu uzskatījis jūs par nepieciešamiem, tad esmu lielāks muļķis pārjums abiem, kopā ņemtiem. Jūs man nebijāt vajadzīgi, man bija vajadzīgs godīgums, krietnums un…"

"Nezāles!" teica Plātīzeris.

"Kas?"

"Nezāles. Godīgums un krietnums ir nezāles, krāsainas, ērkšķainas un bīstamas."

"Tagad iepazīsties ar pārējiem," mudināja Vecāmāte, joprojām stāvēdama viņam blakus.

"Es pieprasu, lai jūs aizvedat mani pie pārējiem!" Tonijs pavēlēja. "Un nestāstiet vairs nekādas muļķības par eksplodēšanu."

"Tikai viens mazs lūgums," pazemīgi ieminējās mazāk mazais, zaudējis visu plātīgumu. "Vai jūs nepateiktu Ego, ka pavēlējāt, lai aizvedam jūs pie viņa, un ka mums neatlika nekas cits?"

"Ego? Tas ir jūsu labdaris?" Tonijs nogaidīja, līdz abi apstiprinoši pamāja. "Tad Ego ir jūsu šefs?"

"Jā," Bļauris atzinās. "Ego ir stiprāks par mums un saka, ko mums darīt. Viņš vis nepriecāsies, kad aizvedīsim jūs pie viņa. Tūlīt paziņos to lielajam bosam… Vai!" Viņš saviebās, gaidīdams sitienu pa pakausi, taču Plātīzeri bija pārņēmusi rezignēta piesardzība.

"Un kas ir tas lielais boss?" Tonijs jautāja.

Bļaura sejā pavīdēja viltīgs smaids. "Nu tak jūs pats. Misters Antonijs Spensers, šā apkaunojošā gruntsgabala nožēlojamais īpašnieks. Jūs te esat lielais boss. No jums ir jāpiesargās, o jā. Misters Spensers ir bezsirdīgs un viltīgs."

Tonijs netika gudrs, vai šā radījuma izteikto apvainojumu uztvert personiski vai ne. Šī saruna viņam jau bija līdz kaklam, un viņš pamāja ar roku, dodams tiem abiem zīmi, lai iet atpakaļ uz turieni, no kurienes nākuši. Vecāsmātes pavadībā viņš devās tiem nopakaļ.

Taka veda lejā no pakalna un kļuva aizvien akmeņaināka un grūtāk ejama. Ik uz soļa mētājās kritalas un laukakmeņi, it kā tos šeit uz labu laimi būtu izkaisījusi kāda milzīga roka. Ceļš sazarojās, Tonijs paraudzījās pa labi, uz taku, pa kuru tie abi nebija nogriezušies, un tālumā pamanīja savrupu ēku. Tā bija masīva, bez logiem, gandrīz nesaskatāma uz klintssienas fona, ar kuru šķita saplūstam kopā.

"Ei, kas tas par namu?" Viņš apstājās un norādīja turp.

"Ak, mister Spenser, no tā jums derētu turēties tālāk," noteica Plātīzeris, nepalēninādams gaitu. "Vislabāk nemaz neejiet tam tuvumā. Nepatikšanu pietiks jau tāpēc vien, ka vedam jūs pie šefa."

"Vienkārši pasakiet, kas tas par namu," Tonijs neatlaidās.

"Tas ir templis," Bļauris pār plecu izmeta un ņirdzīgi iesmējās. "Jums jau pašam būtu jāzina. Pats esat to uzbūvējis. Un tur piekopjat savu reliģiju."

"Pietiek," noņurdēja Plātīzeris, vēl naskāk steigdamies prom pa abu izraudzīto taku.

"Cik savādi… templis?" Tonijs brīnījās. Lai vai kas tas būtu, šobrīd tam bija jāpagaida, un viņš drīz panāca īskājaino pārīti. Smaka, kuras dēļ Tonijs pirmīt bija raucis degunu, tagad pārvērtās puvušu olu smirdoņā, un viņš sāka elpot caur muti, lai atvairītu vēmienu. Līdz ar šo sasmakušo dvingu katrā solī pastiprinājās arī viņa izolācijas un pamestības izjūta, un viņš jutās pateicīgs, ka līdzās ir Vecāmāte. Viņa klusēdama soļoja blakus, un šķita, ka visi šie savādie notikumi neatstāj uz viņu nekādu iespaidu.

Nogriezies takas līkumā, Tonijs pārsteigts apstājās. Nepilnus piecdesmit metrus tālāk skatam pavērās blīvs māju puduris. Tās bija gaužām dažādas pēc kvalitātes, ar slikti aprēķinātām proporcijām. Pārsimt metru aiz tām slējās varenais akmens mūris, iezīmēdams īpašuma gala robežu, ko Tonijs pagaidām bija redzējis tikai no tālienes. Pirmo reizi iegājis iekšpus mūriem, viņš bija pievērsis maz uzmanības šim nocietinājumu valnim, taču tagad atradās pietiekami tuvu, lai aplūkotu tā konstrukciju. Necaurejamais mūris sastāvēja no milzīgiem, rūpīgi un precīzi salāgotiem laukakmeņiem un slējās vismaz simt metru augstumā, līdz pagaisa zemu, biezējošu mākoņu blīvā.

No vienas mājas iznāca garš, tievs vīrs. Viņš izskatījās savādi nesamērīgs. Kaut kas viņā likās galīgi aplam, un Tonijs labprāt būtu aplūkojis šo vīru no sāniem, lai redzētu labāk. Galva bija daudz par lielu salīdzinājumā ar ķermeni, acis drusku par mazām, mute drusku par platu. Seju kā miesaskrāsas klīsteris klāja bieza grima kārta.

"Mister Spenser, cik laipni, ka apmeklējat manu pieticīgo mājokli! Esmu jūsu padevīgs kalps uz mūžīgiem laikiem." Viņš verdziski smaidīja, balsī skanēja paštīksmināšanās, gluma kā šokolādes sīrups. Viņam runājot, grima kārta atdalījās no sejas, bet nekrita nost. Tajā iešķēlās plaisas, aiz kurām Tonijs saredzēja derdzīgus, tumšus nobrāzumus un zilumus. Viņš sajuta šķebinošu nicinājuma uzplūdu, it kā viņa priekšā stāvētu cilvēks, kurš absolūti aizņemts tikai pats ar sevi.

"Tu laikam esi Ego," Tonijs noteica.

"Jūs zināt manu vārdu? Nūjā, es esmu Ego, allaž jūsu rīcībā." Vīrs zemu paklanījās. "Tiešām jūtos pārsteigts, ieraugot jūs šeit." Viņš uzmeta neslēpti nievīgu skatienu tiem diviem, kuri bija atveduši Toniju uz šejieni. "Jūs abus es atalgošu vēlāk," viņš noņurdēja.

Abi ierāva galvu plecos, sarukdami vēl mazāki. Šefa klātbūtnē bija izgaisusi visa plātība un bļaurība. Tikmēr pie mājelēm bariņos pulcējās dīvaina izskata radījumi un vēroja viņu.

"Kādēļ tu eksistē?" Tonijs noprasīja.

"Kā nu taču, lai palīdzētu jums pieņemt lēmumus," Ego atbildēja, sapostītajā sejā pavīdot viltībai. "Es jums pastāvīgi atgādinu, cik svarīgs jūs esat, cik nepieciešams tiem, kuru panākumi atkarīgi nojums, un cik lielā parādā tie jums ir. Es palīdzu jums neaizmirst nevienu apvainojumu un nepiedot nevienu kļūdu, ko tie pieļāvuši jums par sliktu. Mans uzdevums ir čukstēt jums ausī, ka jūs esat tas, kuram pasaulē ir nozīme. Mister Spenser, jūs esat ārkārtīgi svarīgs cilvēks, un visi jūs mīl, apbrīno un ciena."

"Tas nav tiesa!" Tonijs atcirta. "Un patiesībā es neesmu pelnījis ne cieņu, ne apbrīnu."

"Ak, mister Spenser, man ir sāpīgi dzirdēt, ka jūs runājat tādas blēņas. Jūs esat pelnījis to visu un vēl vairāk. Paskatieties, cik daudz jūs esat darījis šo ļautiņu labā. Mazākais, ar ko viņi var atbildēt, ir atzinība par jūsu pūliņiem. To viņi jums ir parādā. Jūs taču neprasāt par daudz. Tikai mazu atzinību, vairāk neko. Jūsu padotie paliktu bez darba, ja nebūtu jūsu. Biznesa partneri kļūtu par melnstrādniekiem, ja nebūtu jūsu izcilo spēju. Tomēr tie nerimstas tenkot jums aiz muguras un kalt plānus, kā atņemt jums varu. Tie jūs nesaprot. Neuzlūko jūs kā lielo dāvanu, kas tiem dota. Man ir sāpīgi pat tikai domāt par to!" Viņš piespieda plaukstu pie savas milzīgās pieres, it kā būtu nāvīgi ievainots. Šis skats bija nožēlojams un skumjš.

Šīs domas Tonijs bija lolojis klusībā un nekad nebija izteicis skaļi. Tām piemita loģika, kuras degviela bija aizvainojums un sarūgtinājums, un tagad Tonijs aptvēra, ka tieši tas motivējis daudzas viņa darbības. Konfrontācija ar savu kroplīgo ego bija pretīga un mokoša. "Tāds es vairs negribu būt!"

"Mister Spenser, lūk, šis ir ideāls piemērs tam, cik dižs cilvēks jūs esat! Cik godīga, neviltota atzīšanās! Lieliski! Dievam noteikti ir patiess prieks par tādu sekotāju kā jūs tik pazemīgu un nožēlojošu, gatavu atteikties no savtīguma un izraudzīties jaunu ceļu. Tas man ir gods būt jūsu draugam, saukt jūs par brāli."

"Tu man neesi nekāds brālis!" Tonijs strupi uzsauca. Viņš drudža ini meklēja vārdus. Vai Ego neteica taisnību? Vai tad Dievs negribēja, lai Tonijs mainās? Lai nožēlo? Taču Ego sacītajā vi.rmoja kaut kas pretīgs un aplams, it kā Tonija vecos motīvus būtu nomainījuši jauni, varbūt spožāki, skaistaki iļn vēl paštaisnāki. Tomēr pamatos tie palika tādi, kā bijuši, tikpat savtīgi kā allaž, balstīti uz dzīšanos pēc panākumiem.

"Es zinu, kas tu esi," Tonijs paziņoja. "Tu neglītāks un varbūt pat godīgāks manis paša paveids!"

"Mister Spenser, jums, kā parasti, ir taisnība. Jums vajag

3

oliegt pašam sevi, savu tieksmju un vēlmju vietā liekot itus cilvēkus ar viņu rūpēm un problēmām. Pašaizliedzīga mīlestība ir vislielākais un skaistākais upuris, ļoti patīkams Dievam. Jums vajag sist krustā savu patību, nonāvēt to un c|elt savas dzīves tronī Dievu. Lai Viņš varētu augt," Ego ar kaulainu pirkstu rādīja uz debesīm, "jums ir jāsarūk."

"Nu, tas… izklausās pareizi… man liekas…" Tonija prātu ajzmigloja šaubas un sirdī valdīja nemiers. Viņš uzmeta acis Ve'caimātei, kura atbildēja uz skatienu, taču stoiski klusēja. Viņas acis bija mīlestības pilnas un apliecināja, ka viņa nepametīs Toniju, tomēr izturēšanās liecināja, ka šī kauja Tonijam jāizcīna pašam. Toniju kaitināja Vecāsmātes pasīvā nostāja. Kā viņa varēja vienkārši stāvēt un neko nedarīt? Viņš taču nebija gatavs vienatnē tikt galā ar šo situāciju!

"Jums, protams, taisnība, mister Spenser, kā jau parasti. Nevajag meklēt tālāk par priekšzīmi, ko ir rādījis Jēzus. Viņš upurēja savu patību, izpirkdams mūs visus. Viņš kļuva par neko, lai jūs varētu kļūt par visu. Vai gan jūs nesaprotat, ka tieši to viņš vēlas: lai jūs kļūstat tāds pats kā viņš brīvs!" Ego kliegšus izkliedza pēdējo vārdu, un tas atbalsojās no augstā akmens mūra. Nu viņš lēni dejoja pa apli, gausi paceldams un nolaizdams rokas un vienmuļā, dziedošā balsī vēstīdams: "Brīvs! Brīvs izvēlēties. Brīvs mīlēt, dzīvot pats un ļaut dzīvot citiem, brīvs tiekties pēc laimes, brīvs no sabiiedrības un ģimenes saitēm, brīvs darīt, ko vien vēlaties, jo jūs esat brīvs!"

"Rimsties!" Tonijs ieaurojās.

Ego sastinga uz vienas kājas, iespriedis rokas sānos.

"Līdz šim es visu laiku esmu darījis, ko vien vēlos, um tā nav bijusi nekāda brīvība!" Tonijā uzbangoja niknums. "Mana "brīvība" nedarīja neko citu kā vien sāpināja cilvēkus un uzcēla ap manu sirdi mūrus, līdz es vairs nespēju just neko. Vai to tu sauc par brīvību?"

"Nūjā," Ego teica, nolaida rokas un ar abām kājām stinr gri nostājās uz zemes, "brīvībai vienmēr ir sava cena." Pēdējo vārdu viņš pastiepa garumā un ļāva tam atbalsoties no mūriem, iekams turpināja: "Mister Spenser, paraugieļties vēsturē. Dažiem vienmēr ir bijis jāmirst, lai citi varētiļi būt brīvi. Neviena valdība vai valsts uz jūsu planētas nay nodibinājusies bez nepieciešamās asinsizliešanas. Ja karš ijr nepieciešams un attaisnots, miers kļūst par grēku, un, ja tā ir taisniba attiecībā uz valdību, tad tai jābūt taisnībai arī attiecībā uz jums kā indivīdu."

Tonijs īsti neizprata, kāpēc, taču Ego loģika viņam šķita kroplīga un sagrozīta. Pamanījis viņa vilcināšanos, Ego žigli turpināja: "Palūkojieties uz Jēzu, mister Spenser. Par jūsu brīvību viņš ir atdevis visu! Atdevis pat savu dzīvību, lai jūķ atbrīvotu. Šis cilvēks devās pie Dieva un sauca…" Ego atkal kļuva teatrāls, aizvēra acis un pavērsa seju pret debesīm, it kā gremdētos dziļā lūgšanā un aizbilstu par kādu: "Mīļais Dievs, izlej visas savas dusmas, ko jūti, redzot šos nekrietnos un grēcīgos radījumus un samaitātās cilvēces neskaitāmās ļaundarības, izlej savu taisno un svēto niknumu, kad tava naida loks ir uzvilkts, bulta gaida pie stiegras un taisnīgums tēmē šo bultu uz viņu sirdīm, izlej savas taisnīgās dusmas ne pār tiem, bet gan pār mani! Liec man panest tavu nežēlību un sodu par viņu ļaunumu. Ar savu mūžīgo uguni dedzini mani, ne viņus! Lai tava dievišķā taisnīguma zobens, kas zib pār viņu galvām, krīt ne pār viņiem, bet pār mani!" To teicis, Ego nolieca galvu, it kā to jau grasītos nocirst varens asmens.

Viņa vārdi izdzisa tālumā. Iestājās klusums.

"Tad pasaki man," Tonijs iesāka drošākā balsī, tomēr saudzīgākā tonī, "vai tas izdevās?"

Ego satrūkās. Viņš nebija gaidījis tādu jautājumu. "Ko jūs ar to domājat?"

"Ar to es domāju: vai tas izdevās? Vai Jēzus tiešām ņēma uz sevi Dieva dusmas? Vai tas izdevās?"

"Protams, izdevās! Mēs taču runājam par Jēzu!" Tomēr viņš pats neizklausījās gluži pārliecināts.

Tonijs neatlaidās: "Tātad Dievs izlēja visas savas dusmas pār Jēzu, nevis pār cilvēci, un šīs viņa dusmas tika gandarītas uz mūžīgiem laikiem? Vai to tu gribi man sacīt?"

"Jā gan… gan ne gluži. Tiešām lielisks jautājums, mister Spenser, spožs jautājums. Jums jājūtas lepnam, ka esat izgudrojis tik ģeniālu jautājumu."

Tonijs saprata, ka Ego vilcina laiku, nezinādams, kā atbildēt. "Nu?"

Ego nemierīgi mīņājās. "Tad nu raugiet, kā jums uz to jāskatās, mister Spenser, un es to vis neskaidrotu kuram katram. Tas netiek afišēts, saprotiet, un pieder pie tādiem pieņēmumiem, kurus labāk atstāt neizteiktus, tomēr tas var būt mūsu abu mazais noslēpums. Redziet, patiesība ir tāda, ka ar Dievu ir visai grūti satikt. Viņa radība," Ego norādīja uz Toniju, "ir smagi pārkāpusi baušļus. Tāpēc Dieva dusmas tagad ir Dieva būtības pastāvīga daļa, līdzīga mūžīgai ugunij vai nepieciešamam ļaunumam, ja vēlaties. Un tā turpina degt ar mūžīgu liesmu un aprij visus un visu, kas nepieņem Jēzus paveikto. Vai saprotat?" Viņš pacēla uzaci, kas spilgti izcēlās grimētajā sejā, un gaidīja Tonija apstiprinājumu. "Nu, lai vai kā, jūs nekad nedrīkstat aizmirst, ka vienīgā konstante Dievā ir viņa dusmas un taisnīgais niknums, ko viņš ar visu spēku jau izlējis pār Jēzu. Tāpēc, ja gribat paglābties no Dieva dusmām, jums ir jātop tādam kā Jēzus, jāziedo sava dzīve un dzīvība tā, kā ziedoja Jēzus, svēti un šķisti. Esait pilnīgi, kā Es esmu pilnīgs… Tā rakstīts Bībelē."

Tonijs skatījās uz izkaltušo, sapostīto zemi sev pie kājām. "Tātad tādam kā es nav cerību, to tu gribi teikt. Man nav tāda spēka, lai dzīvotu kā Jēzus svēti un šķīsti."

"Nē, nē, tas nav tiesa, mister Spenser! Cerība ir vienmēr, sevišķi tādam, kurš cenšas tik ļoti kā jūs un ir tik īpašs kā jūs. Diemžēl nav vienīgi garantijas, tas arī viss."

"Tātad tu man saki, ka attiecības ar Dievu ir tikai vēlmju domāšana, tikai iespēja, nevis reāls pamats, uz ko balstīties?"

"Lūdzu, nenonieciniet vēlmju domāšanu. Gandrīz visu, kas atrodams jūsu pasaulē, ir radījusi vēlmju domāšana, mister Spenser. Nevērtējiet sevi par zemu. Savā vēlmju domāšanā, savās cerībās jūs kļūstat ļoti līdzīgs Dievam."

"Jo Dievs tik ļoti mīlēja pasauli…" Tonijs izaicinoši iesāka, nez no kurienes atcerēdamies šo Bībeles teikumu.

Ego teatrāli nodūra acis. "Tas ir tik neticami skumji, vai ne?" viņš teica, šūpodams galvu.

"Skumji? Tas nav skumji!" Tonijs iebilda. "Ja tā ir patiesība, tad tas ir visskaistākais, ko jebkad esmu dzirdējis! Dievs mīl pasauli! Tas nozīmē, ka Dievs mīl arī mūs, kas esam šajā pasaulē. Dievs mīl mani!" Šī atskārsme lika gaiši uzliesmot dusmām pret Ego, un viņš tām ļāvās. "Zini ko? Man ir vienalga, ko tu gribi. Jūs visi esat meļi, un jūsu meli ir dēmoniski…"

"Klusu!" Ego iebrēcās, taču tūdaļ atguva savaldību un plati pasmaidīja. "Mister Spenser, mēs šeit nelietojam šo vārdu. Tā ir novecojusi mitoloģija. Mēs neesam tie… tie neglītie, derdzīgie un nožēlojamie radījumi! Mēs esam sūtīti šurp, lai palīdzētu. Mēs esam Dieva garīgie vēstneši, vedēji uz gaismu un žēlastību, un mūsu uzdevums ir nolīdzināt jūsu ceļu un aizvest jūs pie patiesības."

"Meļu banda, lūk, kas jūs esat! Kādas jums ir tiesības šeit atrasties? Es nekavējoties gribu zināt, kas jums devis atļauju šeit uzturēties?"

"Jūs!" vislielākajā no mājām atskanēja dārdoša balss. Tonijs satrūcies soli atkāpās. Lēni atvērās durvis, un ārā iznāca milzīgs vīrs, kuram līdzi vēlās kodīga atkritumu un sēra smaka. Tonijs apdullis stāvēja aci pret aci ar… ar sevi, tikai daudz lielāku. Šis vīrs bija turpat vai trīs metrus garš augumā, taču citādā ziņā gluži kā Tonija spoguļattēls. Tomēr, ieskatījies ciešāk, Tonijs pamanīja, ka daži sīkumi atšķiras. Ausis un rokas milzim bija drusku par lielām, turpretī acis pārāk mazas un nesimetriski izvietotas. Mute bija pārāk plata, smaids greizs. Vīrs izstaroja autoritāti un pašpaļāvību.

"Sošo [6] ," Vecāmāte čukstēja milzenim, stāvēdama cieši Tonijam pie pleca. "Vākīpādžan [7] !" Spriežot pēc toņa, šie nesaprotamie vārdi nebija nekādi komplimenti. Tonijs jutās pateicīgs par viņas klātbūtni un nopriecājās, ka Vecāmāte mazliet kliedējusi viņa tramīgumu.

"Un kas tu tāds esi?" Tonijs noprasīja.

"Nu vai zināt, mister Spenser!" Vīrs iesmējās, sakrustodams rokas uz platajām krūtīm. "Jūs taču mani pazīstat. Es esmu jūsu superego viss tas, kas esat cerējis un vēlējies būt. Tieši jūs ar dažu savu labdaru palīdzību ieguvāt tādu varu, lai radītu mani. Jūs mani barojāt un ģērbāt, laika gaitā es izaugu stiprāks un varenāks, nekā spējāt iztēlojies, un tagad es esmu tas, kurš rada jūs. Es piedzimu jūsu vajadzību visdziļākajās dzīlēs, jūs bijāt mans pirmais radītājs, un es biju jums parādā, taču esmu čakli nolīdzinājis šo parādu jau sen un vairākkārtīgi. Tagad jūs vairs neesat nepieciešams manai eksistencei. Es esmu stiprāks par jums!"

"Tad vācies prom! Ja es tev vairs neesmu nepieciešams, tad savāc mantiņas un pazūdi… un savus drauģeļus ņem līdzi."

Lielo Toniju tas uzjautrināja. "0, tas diemžēl nav iespējams, mister Spenser. Šī ir mana teritorija, mans mūža darbs. Varbūt jūs likāt pamatus, taču tieši mēs esam uz tiem būvējuši. Kur tas laiks, kopš jūs atļāvāt mums te apmesties un pārdevāt man savas pirmdzimtības tiesības apmaiņā pret drošību un pašpaļāvību. Un tagad mēs esam nepieciešami jums, nevis otrādi."

"Pret drošību un pašpaļāvību?" Tonijs atkārtoja. "Vai tas ir kāds muļķīgs joks? Man nekad nav bijis ne vienas, ne otras."

"Ak, mister Spenser," milzenis teica, balss tagad skanēja vienmuļi, gandrīz hipnotizējoši. "Runa nekad nav bijusi par reālu drošību un pašpaļāvību. Svarīgi bija tikai tas, lai jūs noticat, ka esat iemantojis drošību un pašpaļāvību. Jums piemīt lieliskas spējas radīt realitāti no ciešanām un sapņiem, cerībām un izmisuma, atmodināt savā iekšienē to dievu, kurš esat jūs pats. Mēs tikai vadījām jūs, pačukstēdami to, kas jums bija jādzird, lai jūs varētu realizēt savu potenciālu un radīt fantāzijas komandtiltiņu, no kura pārvaldīt savu pasauli. Šajā nežēlīgajā un cietsirdīgajā pasaulē jūs esat izdzīvojis, vienīgi pateicoties man."

"Bet…" Tonijs iesāka.

"Antonij," lielākais Tonijs viņu pārtrauca, paspēra soli tuvāk un pārgāja uz "tu", "ja nebijis manis, tu jau būtu miris. Es izglābu tavu nožēlojamo dzīvību. Kad tev gribējās to izdzēst, es pierunāju tevi dzīvot. Tu piederi man! Bez manis tu nespēj neko."

Tonijs juta, ka zaudē atbalstu zem kājām, it kā grīļodamies stāvētu neredzamas kraujas malā. Viņš pagriezās pret Vecomāti, taču ieraudzīja tikai aprises viņa pamazām izbalēja. Likās, it kā acu priekšā būtu aizvilkts aizkars, un viss, kas pēdējās dienās bijis skaidrs un taustāms, zaudēja dzidrumu un krāsas. No zemes kāpa tumša, acīm saredzama inde, apjozdama viņu ar tādām kā vaļīgām marionetes auklām, slāpēdama spēju skaidri redzēt un domāt. Plēsīgs izmisums, sagrāba sirds maigās daļiņas, kas nupat bija sākušas atdzīvoties, un iesūca tās dziļas vientulības akā šī vientulība no sākta gala bija cirtuši brūces viņa sirdī. Vecāmāte nozuda. Tonijs bija viens un akls.

Tad viņš sajuta sejā elpu, kas skūpstīja viņu skurbinoši saldi. Tās smarža aizdzina kodīgo smirdoņu, kas bija valdījusi visapkārt. Un tad viņš izdzirda čukstus: "Tu esi pilnīgi viens, Tonij, tieši tā, kā esi pelnījis. Būtu labāk, ja tu vispār nebūtu piedzimis."

Tas ir tiesa, viņš nodomāja. Viņš bija viens un neko citu nebija pelnījis. Viņš bija atstūmis ikvienu, kurš vēlējies dāvāt viņam mīlestību, un tagad nebija nekas vairāk kā dzīvs mironis. Šī atzīšanās iztriecās viņam cauri, sagraudama pēdējos drūpošos aizsargvaļņus. Ledaini šausmu pirksti apvijās ap krūtīm kā stīpas, caururbdami miesu, sniegdamies pēc viņa sirds, lai to nožņaugtu. Tonijs sastinga, no iekšienes uz āru pārvērtās akmenī, un nebija nekādas iespējas pretoties notiekošajam.

Te kaut kur tālumā atskanēja mazas meitenītes smiekli un dziesmiņa, un šīs skaņas tuvojās. Tonijs nejaudāja pakustēties un tik tikko spēja paelpot. Meitenīte nemūžam neatradīs viņu šajā melnajā tumsā! Pat nezinās, ka viņš ir šeit. "Dievs," viņš lūdzās, "lūdzu, palīdzi viņai mani atrast."

Tālumā viņš pamanīja kādu kustību un blāvu gaismu, kas pieņēmās spēkā tāpat kā dziedāšana, līdz viņa priekšā nostājās meitene varbūt gadus sešus veca, ar tumsnēju seju un ogļmelniem matiem, atsietiem ar sīku, baltu ziedu vainadziņu. Aiz vienas auss bija aizsprausta balta mežlilija. Viņai bija apburošas brūnas acis, un viņa staroja smaidā.

Tātad Tonijs tomēr nebija viens. Meitenīte viņu redzēja. Uzbangoja atvieglojums, kliedēdams neciešamo saspringumu krūtīs, un Tonijs sāka elpot mazliet dziļāk. Es nķvaru parunāt, viņš nodomāja.

Mazā atkal pasmaidīja pār visu seju. "To es zinu, rrtister Tonij," viņa teica un iesmējās, "bet dažreiz pietiek ar domu vien."

Tonijs juta, ka pasmaida ari pats. Kūres esmu? viņš domāja.

"Mēs, mister Tonij! Kur mēs esam? Mēs, mister Tonij, neesam vieni." Viņa apgriezās uz riņķi gluži kā uz skatuves, noplandot zili zaļi puķotajai kleitiņai, un pēc tam zemu un lēni paklanījās. No viņas strāvoja nevainība un siltums, un Tonijs juta, ka ledainais smagums drusku atlaižas. Viņš būtu skaļi iesmējies, ja vien spētu.

Tātad "mēs"… kur mēs esam? viņš atkal jautāja tikai domās.

Meitenīte nelikās par to ne zinis. "Kas tu esi, mister Tonij?" viņa jautāja un bērnišķīgi piešķieba galvu, gaidīdama atbildi.

Bezcerīgs neveiksminieks, viņš nodomāja un juta, kā krūtis atkal sažņaudz izmisums.

"Vai tiešām tu tas esi, mister Tonij? Bezcerīgs neveiksminieks?"

Tonija prātā aizzibēja gara virtene ar ainām, kas visas šķita atbalstām viņa pašapsūdzību un apstiprinām notiesājošo spriedumu.

"Ak, mister Tonij!" meitene iesaucās bez kādas pārmetuma pieskaņas, "tu esi daudz, daudz kas vairāk!" Tas bija vērojums, nevis vērtējums.

Ja es esmu kas vairāk, viņš domāja, tad kas es īsti esmu?

Meitenīte sāka skraidīt un lēkāt viņam apkārt, te pazuzdama no redzesloka, te parādīdamās atkal, un bez kādas noteiktas kārtības kaut ko skaitīja uz pirkstiem. Dziedošā balstiņā viņa paziņoja: "Mister Tonij, tu esi ari varens karotājs, tu neesi viens, tu proti mācīties, tu esi brīnumu universs, tu esi Vecāsmātes mīļais zēns, tevi ir adoptējis tētis Dievs, tev nav varas to mainīt, tu esi skaists juceklis, tu esi melodija…" Un līdz ar katru teikumu atraisījās ledainās ķēdes, kas turēja viņu savažotu, un elpa kļuva dziļāka. Modās domas, kas gribēja strīdēties pretī un noliegt katru no šiem apgalvojumiem, taču, nomierinādamies arvien vairāk, Tonijs nolēma vienkārši vērot meitenīti dejojam un klausīties viņas dziesmā.

Ko gan viņa zināja tik maziņa? Tomēr viņas vārdos bija spēks, Tonijs par to nešaubījās, un tie šķita atbalsojamies viņa sasalušajā kodolā. Viņas klātbūtne bija kā pavasara atmoda, kā atkusnis, kas silda un liek dīgt jaunajam. Meitenīte apstājās Tonija priekšā, pieliecās tuvāk un maigi noskūpstīja viņu uz vaiga.

"Kā tevi sauc?" Tonijs beidzot spēja vismaz čukstēt.

Viņa atplauka starojošā smaidā. "Cerība! Mans vārds ir Cerība!"

Sabruka Tonija beidzamie aizsargvaļņi, asaras ritēja un pilēja zemē. Cerība izstiepa roku un pacēla augšup Tonija zodu, līdz viņš dziļi ieskatījās neticami skaistajās acīs. "Cīnies pret viņiem, mister Tonij," viņa čukstēja. "Tu necīnīsies viens."

"Pret ko lai es cīnos?"

"Pret saviem tukšajiem iedomu tēliem, kuri dumpojas pret to, lai tu iepazītu Dieva dabu. Cīnies pret tiem."

"Kā?"

"Sadusmojies un pasaki patiesību!"

"Man likās dusmoties ir nepareizi."

"Nepareizi? Es visu laiku dusmojos uz to, kas ir nepareizi."

"Kas tu esi?" viņš pēdīgi jautāja.

"Es esmu Tas, kurš tevi nerimstoši mīl," viņa starodama atbildēja un soli atkāpās. "Mister Tonij, kad tu attopies tumsā, nededz savas ugunis, neapjoz sevi ar paša iekvēlinātu spožumu. Tumsa nespēj mainīt Dieva dabu."

"Es nodomāju, ka Vecāmāte ir mani pametusi… pašā kaujas vidū."

"Viņa nekad tevi nepamet. Tava iztēle noslēpa viņu skatienam. Tu iededzi pats savas ugunis."

"Es nezinu, kā tās neiedegt," Tonijs atzinās.

"Uzticies, mister Tonij. Uzticies. Neņem vērā, ko tev saka prāts, jūtas vai iztēle un uzticies."

"Bet tas man diez cik labi nepadodas."

"Mēs zinām. Uzticies, paļaujies uz to, ka neesi viens, ka neesi bez cerībām." Viņa pasmaidīja un vēlreiz noskūpstīja Toniju uz vaiga. "Mister Tonij, vienkārši uzticies tam, ko tev teikusi māte. Vai to tu spēj?"

"Centīšos, cik varēšu," Tonijs atbildēja drīzāk sev nekā viņai.

"Vajag kaut vai tikai vissīkāko vēlēšanos, mister Tonij. Jēzus ļoti labi prot uzticēties. Viņš tev iedos to uzticēšanās daļu, kuras tev vēl trūkst. Tāpat kā vairums lietu, kuras pastāv ilgi, ari uzticēšanās ir process."

"Kā tas nākas, ka tu tik daudz zini?" Tonijs jautāja.

Viņa šķelmīgi pasmaidīja. "Esmu vecāka, nekā tu domā." Viņa trešo reizi apdejoja Tonijam apkārt, viegla kā vēsmiņa, un trešo reizi pieliecās tuvāk, lai noskūpstītu viņu uz otra vaiga. "Atceries šo, mister Tonij: talitā kūmi.[8]" Viņa soli atkāpās, tad pieliecās klāt un pielika savu pieri pie Tonija pieres. "Tagad ej," viņa nočukstēja, "un esi nikns."

Un viņš juta niknumu nākam kā zemestrīci, drebēšana pārvērtās skaļā rēkoņā, un viņa dusmas izsita caurumu tumsā un brāzās uz visām pusēm kā plēsīgu vārnu bars. Tonijs bija notriekts uz ceļiem un tagad ievaidēdamies pieslējās kājās. Vecāmāte stāvēja turpat, kur Tonijs bija redzējis viņu iepriekš, gluži bezkaislīga, tikai lūpu kaktiņos gaismojās tikko manāms smaids.

"Tu esi melis!" Tonijs ieaurojās, ar pirkstu rādīdams uz savu grotesko attēlu. "Tu man vairs neesi vajadzīgs, es atsaucu visas tiesības, ko jebkad esmu tev devis, visas tiesības uz kādu noteikšanu vai ietekmi manā dzīvē, un es atsaucu tās šo pašu brīdi!"

Pirmo reizi viņš pamanīja plaisājam otrā, lielākā Tonija pašapziņu. Milzis sagrīļojās un soli atkāpās. "To tu nemaz nevari!" viņš atkliedza. "Es esmu stiprāks par tevi!"

"Tas var būt," Tonijs noteica, "bet ej un esi stiprāks kaut kur citur. Šis ir mans īpašums, šīs ir manas mājas un mana sirds, un tevi es te vairs negribu redzēt."

"Es atsakos!" Otrais nepielūdzami piecirta kāju. "Nav tavā varā piespiest mani aiziet."

"Es…" Tonijs sastomījās, tad tomēr sadūšojās. "Es te nestāvu viens!"

"TU!" iekliedzās otrais, paceldams dūri. "Tu vienmēr esi bijis viens… pilnīgi viens. Es te nevienu neredzu varbūt tu redzi? Kurš gan gribētu stāvēt tev blakus? Tu tagad esi viens un pelnījis vienīgi to, lai tiktu pamests. Es esmu viss, kas tev ir!"

"Melis!" Tonijs nikni uzkliedza. "Tu visu dzīvi esi man šādi melojis, un tas nav radījis neko citu kā vien sirdssāpes un ciešanas. Gar tevi man vairs nav nekādas daļas!"

"Tu esi viens," otrais šņāca. "Kurš gan nolaidīsies tik zemu, lai būtu kopā ar tevi?"

"Jēzus!" Tonijs jutās pārsteigts, ka pateicis to skali. "Jēzus!" viņš atkārtoja un piebilda: "Un Svētais Gars, un Jēzus Tēvs."

"Ak Jēzus Tēvs." Milzīgais radījums kā spļautin izspļāva šos vārdus. "Tu ienīsti Jēzus Tēvu. Viņš nogalināja tavus vecākus. Viņš iznīcināja tavu māti." Milzis paspēra soli tuvāk un ļaunā tīksmē turpināja: "Viņš noslepkavoja tavu vienīgo dēlu, likdams viņam mirt briesmīgās sāpēs. Viņš nav licies dzirdam nevienu tavu lūgšanu. Kā tu vari uzticēties tik ļaunai būtnei, kas nogalinājusi tavu nevainīgo dēlu tāpat kā savējo?"

"Es neuzticos!" Tonijs iesaucās un juta, ka tā ir patiesība.

Briesmoņa sejā atspīdēja triumfs.

Tonijs nolaida acis un aši paraudzījās uz Vecomāti, kura joprojām stāvēja nekustīgi kā statuja. "Es nepazīstu viņu tik labi, lai uzticētos, bet Jēzus uzticas savam Tēvam, un ar to man pietiek."

Un viltus Tonijs, liels un briesmīgs, sāka rukt. Vaibsti iekrita, drēbes vaļīgi nokarājās, līdz palika tikai ēna no šā milzeņa. Viņš bija pārvērties par karikatūru.

Toniju pārņēma miers tāds pats kā meitenītes klātbūtnē. "Vai visi pārējie mūra sargi klausa taviem rīkojumiem?" viņš jautāja nožēlojami saplakušajam vīram.

Mirkli šķita, ka sarukušais Tonijs sāks jaunu vārdu kauju, taču pēdīgi viņš piekāpdamies paraustīja plecus.

"Labi!" Tonijs paziņoja. "Es gribu, lai tu pazūdi no šejienes un paņem līdzi ari visus savus melīgos sekotājus." Ducis ērmotu radījumu, kas šīs sadursmes laikā bija sapulcējušies ap tiem diviem, kurus Tonijs pazina pēc vārda, tramīgi skatījās uz viņa pusi. Taču vairums ar naidu un nicinājumu lūkojās uz savu nīsto vadoni, tagad tik nožēlojami sašļukušu. Šefs bija zaudējis varu un autoritāti un ari viņi visi tāpat. Pat Bļauris un Plātīzeris bija vairs tikai vārgi pašu atspulgi un gaužām saskumuši par to.

Raibais bars kurnoši, ņurdoši gremžas, kuri necieta cits citu ne acu galā devās pa līkumaino taku uz tuvāko plaisu akmens mūrī. Kopā ar Vecomāti iedams tiem nopakaļ, Tonijs pamanīja katram pie muguras tādus kā tumšas gaismas pavedienus, kas savažoja visus kopā. īsajā ceļā dažs ik pa brīdim ar elkoni pagrūda otru, likdams tam paklupt par lielu uzjautrinājumu visiem pārējiem.

Tonijs redzēja, ka līkumainā taka, pa kuru viņi iet, ved caur klintsakmeņu labirintu uz tumšo mežu aiz nocietinājumu mūriem. "Uz kurieni viņi dodas?" Tonijs čukstus jautāja Vecaimātei.

"Par to tu nebažījies, Tonij. Viņiem ir pavadonis."

"Pavadonis?" Tonijs brīnījās. "Bet es nevienu neredzu."

"Ja tu kaut ko neredzi, tas vēl nenozīmē, ka tā nav." Vecāmāte klusi iesmējās.

"Viens nulle tavā labā," Tonijs smaidot atteica.

Abi apstājās pie augstā mūra spraugas un noskatījās, kā pieklusušais bars pa taku nozūd mūžzaļajā meža biezoknī.

Vecāmāte uzlika plaukstu Tonijam uz pleca. "Šodien tu cīnījies dūšīgi, dēls. Bet, lai gan šis pūlis ir sakauts, tev jāpiesargās no atbalsīm, kas vēl palikušas tava prāta un sirds mūros. Tās tevi vajās, ja vien tu to pieļausi."

Viņas pieskāriens deva spēku, un Tonijs saprata brīdinājumu. "Kāpēc mūri vēl arvien ir šeit? Ja mūru sargi aizgājuši, vai tad arī mūriem nav jāpazūd? Kāpēc jūs tos vienkārši nenojaucat?"

Abi pagriezās un devās atpakaļ uz pamesto māju puduri.

"Tāpēc, ka tu pats esi uzbūvējis šīs fasādes," Vecāmāte sacīja. "Mēs tās nenojauksim bez tavas līdzdalības. Ja tādus mūrus nojauksi steigā, gruveši var aprakt tos, kurus tu mīli. Brīvība var kļūt par jaunu attaisnojumu nevērībai un līdzcietības trūkumam pret citu važām. Rozēm ir ērkšķi."

"Nesaprotu. Kādēļ rozēm ir ērkšķi?"

"Lai tu rīkotos ar tām saudzīgi un maigi."

Viņš saprata. "Tomēr kādu dienu tie sabruks šie mūri?"

"Noteikti. Kādu dienu. Taču radīšana netika paveikta vienā dienā, Antonij. Un arī tādi mūri netop vienā naktī. To būvēšanai vajadzēja laiku, un laiku vajag arī tam, lai tos nojauktu. Labā ziņa ir tā, ka bez visiem "draugiem", kurus tu nupat padzini no sava īpašuma, tev būs grūtāk saglabāt šīs fasādes."

"Man?" Tonijs pārsteigts iesaucās. "Kāpēc lai es gribētu tās saglabāt?"

"Tu uzbūvēji šos mūrus savai drošībai vai vismaz drošības ilūzijai. Tie tev ir uzticēšanās vietā. Tagad tu sāc saprast, ka ceļš uz uzticēšanos ir grūts."

"Tātad šie mūri man bija nepieciešami?"

"Ja tu uzskati, ka uzticēties vari vienīgi sev pašam, tad jā, tev ir nepieciešami šie mūri. Pašaizsardzības pasākumi, kuriem jāatvaira ļaunums, nereti tieši ielaiž to tevī iekšā. Tas, kas sākumā tevi sargājis, beigu beigās var tevi iznīcināt."

"Bet vai man tiešām nevajag mūrus? Vai no tiem nav savs labums?"

Pēkšņi no aizmugures kāds pienāca klāt un apskāva Toniju. "Tev vajag robežas," sacīja Jēzus balss, "bet ne mūrus. Mūri šķir, bet robežas pauž cieņu." Tonijs ļāvās maigajam apskāvienam un piepeši izplūda asarās.

"Pat visā mūsu radītajā materiālajā pasaulē," Jēzus turpināja, "robežas iezīmē visskaistākās vietas starp okeānu un krastu, starp kalniem un līdzenumiem, starp kanjonu un upi. Mēs mācīsim tev priecāties par šīm robežām kopā ar mums, kamēr tu mācīsies uzticēt mums savu drošību. Un kādu dienu mūri tev vairs nebūs vajadzīgi."

Tonijs juta, kā brūk vēl vairāki no viņa iekšējiem mūriem. Tie neizgaisa pavisam, taču tos jūtami iedragāja iekšēja apziņa, ka viņš tiek pilnībā pieņemts ar visiem saviem trūkumiem un zaudējumiem, ar visiem saviem ieradumiem un lepnumu. Vai tā bija mīlestība? Vai tāda bija sajūta, kad tiec mīlēts?

Ierunājās Vecāmāte. "Tā, Lielais Raudātāj, tevi gaida citi darbi, un atkal tuvojas brīdis, kad tev jādodas prom."

Jēzus sameklēja asinssarkanu mutautu Tonija degunam un asarām un nosusināja viņam seju.

Viņi atgriezās pie pamestajām mājām, kurās vēl nupat bija mituši meļi un krāpnieki. Toniju interesēja šo ēku uzbūve, un viņš pieskārās tuvākajai. Tā likās stabila un izturīga, taču pietika ar vieglu grūdienu, un tā sabruka, pārvērzdamās gruvešu un putekļu kaudzē.

"Nekas cits kā fasādes," viņš sev skaļi apliecināja. "Meli tikpat kā bez satura."

Vecāmāte starojoši smaidīja. "Cik patīkami dzirdēt pārmaiņas tavā balsī."

"Ko tas nozīmē?" Tonijs jautāja.

"Kad sāk sadzīt dvēsele, izmainās arī balss, un to saklausa visi, kam ir ausis, lai dzirdētu."

"Hm," Tonijs noburkšķēja. Par to viņš nekad nebija iedomājies.

"Gribu tev kaut ko iedāvināt," sacīja Jēzus. "Tas tev drīz noderēs."

Viņš sniedza Tonijam lielu saišķi ar atslēgām to bija desmitiem, dažādu veidu un lielumu.

"Kas tas ir?" Tonijs jautāja.

"Nu tak atslēgas," Vecāmāte attrauca.

Tonijs uzjautrināts pasmaidīja. "Jā, es redzu, ka tās ir atslēgas bet kam tās domātas?"

"Lai atslēgtu slēdzenes," viņa nomurmināja.

Tonijs noprata, ka šī minēšanas spēle Vecaimātei ļoti patīk. "Kādas slēdzenes?"

"Durvju."

"Kādu durvju?"

"Visvisādu. Daudz atslēgu daudz durvju."

"Es padodos." Tonijs iesmējās un pievērsās Jēzum. "Kas man ar tām jādara?"

"Vienkārši izvēlies vienu atslēgu. Tā, kuru tu izraudzīsies, kādā bridi kļūs svarīga."

Tonijs vilcinājās. "Tu gribi, lai izraugos tikai vienu atslēgu? Bet ja nu es izraudzlšos nepareizo?"

"Tā, kuru tu izraudzīsies, būs pareizā, Tonij," Jēzus mierināja.

"Bet…" Tonijs netika gudrs. "Varbūt izraugies manā vietā? Tu taču esi dievišķs un zināsi labāk nekā es."

Jēzus pasmaidīja, un smieklu krunciņas lika acīm mirdzēt vēl gaišāk. "Tev ir jāpiedalās pašam, Tonij. Tu neesi marionete."

"Tātad… jūs man uzticat šo izvēli?"

"Visā pilnībā!" Abi pamāja ar galvu.

Tonijs nesteigdamies aplūkoja atslēgas, pakavēdamies te pie vienas, te citas un visbeidzot izšķīrās par atslēgu ar zobiņiem vienā pusē. Tā izskatījās vecāka par pārējām, it kā no cita laikmeta, it kā ar to būtu slēdzamas senas ozolkoka durvis kādā Eiropas viduslaiku pilī.

"Laba izvēle," Vecāmāte uzslavēja. Izņēma no kabatas zilu gaismas pavedienu un uzvēra tajā atslēgu. Tad pakarināja to Tonijam kaklā, paslēpa krekla azotē, cieši ieskatījās viņam acīs un noteica vienīgi: "Ej!"

14 . aci pret aci

Tas, kas palicis mums aiz muguras, un tas, kas gaida priekšā, ir nenozīmīgs salīdzinājumā ar to, kas atrodas mūsos.

Ralfs Valdo Emersons

"IVlegij?"

"O, cik jauki, ka tu atkal man piebiedrojies! Kur tu vispār biji? Nu, vienalga es joprojām negribu to zināt."

"Tu man neticētu, ja es mēģinātu paskaidrot. Tam, kas patlaban notiek manā dzīvē, nav nekādas saprotamas jēgas un tomēr dīvainā kārtā šī jēga ir." Tonijs apklusa un paskatījās ar Megijas acīm. "Kā redzu, mēs dodamies uz slimnīcu." Viņi brauca pa Terviligera bulvāri, no kura vietumis pavērās skats pār Vilametas upi. Nogriezušies pa labi pa Dienvidrietumu kanjona ceļu, viņi turpināja ceļu augšup pakalnā. Šo vietu Tonijs allaž bija uzlūkojis kā gudrinieku Legolendu šajā milzīgajā ēku kompleksā dzīvoja daži no dižākajiem medicīnas korifejiem un viņu talantīgie studenti.

Tuvojoties OVZU Kanjona autostāvvietai, Megija beidzot iejautājās: "Tonij, kāpēc mēs to darām? Kāpēc tu gribi redzēt sevi guļam komā?"

"īsti nezinu," Tonijs izvairīgi atteica. "Tas man vienkārši jādara, un viss."

"Hm," Megija norūca. "Nav pat jānolasa ķermeņa valoda, lai manītu, ka cilvēks nesaka patiesību, vismaz ne visu patiesību. Nu, lai vai kā ceru, ka tas būs to vērts."

Tonijs neatbildēja, un Megija likās mierā. Pēdīgi viņš pārtrauca klusēšanu. "Megij, vai drīkstu uzdot tev medicīnisku jautājumu?"

"Protams. Papūlēšos atbildēt pareizi."

"Vai mirušie asiņo?"

"Nu tas ir vienkāršs jautājums. Mirušie neasiņo. Lai asiņotu, sirdij ir jāpukst. Kāpēc tu jautā?"

"Tāpat vien, aiz ziņkārības," Tonijs sacīja. "Nesen man kāds ieminējās par kaut ko tamlīdzīgu. Tagad, pēc tavas atbildes, viss ir skaidrs."

"Nekas nav skaidrs, ja tu to nezini," Megija noteica, iestūrēdama mašīnu stāvvietā. No cimdu nodalījuma izņēmusi stāvvietas žetonu, viņa iemeta to somiņā.

"Kā, vai tad tev nav ilgtermiņa atļaujas?" Tonijs ķircinājās.

"Nē, tad jāpierakstās rindā. Un reizēm jāgaida gadiem ilgi, tāpēc tuvākajā laikā man nav izredžu uz rezervētu stāvvietu."

"Un es biju domājis, ka medmāsas eksistē tādēļ, lai pasargātu mūs no ārstiem." Tonijs iesmējās.

Megija izkāpa no mašīnas un devās uz milzīgu, baltu kompleksu, ko gara, stiklota galerija savienoja ar universitātes klīnikas dzeltenbrūno galveno ēku.

Kad abi bija pagājuši garām Mūžīgās uguns monumentam un plāksnei ar Dornbekera klīnikas nosaukumu, Tonijs vaicāja: "Kāpēc mēs ejam pa apkārtceļu?"

"Gribu iegriezties pie Lindsijas," Megija klusu nomurmināja.

Tonijs saprata, ka iebilst ir veltīgi. Megija tagad bija vienīgā noteicēja.

Ieeju Dornbekera bērnu klīnikā apsargāja divas statujas: suns, kas uz deguna balansēja akmeņus, un āzis ar kaķi un pērtiķi uz galvas viegls humors pirms ieiešanas namā, kurā varēja gaidīt drūmi pārdzīvojumi.

"Tici vai ne, Tonij," Megija čukstēja, "lai cik smagi brīži te gadītos, šī tomēr ir viena no iedvesmojošākajām un brīnišķīgākajām slimnīcām, kādās esmu strādājusi. Vislabākais darbs, kāds man bijis."

"Ticu tev uz vārda," Tonijs atteica. Viņu pārsteidza plašais slimnīcas vestibils, labi apgaismots un tīrs, ar bērnu rotaļu mājiņām pie kreisās sienas un pat ar Starbucks kafejnīcu un izslāpušu kofeīna vergu rindu. Megija iekāpa ļaužu pilnā liftā un nospieda desmitā stāva pogu.

"Dienvidi desmit, bērnu onkoloģija," viņa skaļi paskaidroja Tonijam un par vēlu saprata, kā tas izskatās no malas. Viņa izpelnījās dažus skatienus un smaidus, liftā iestājās neveikls klusums, un visi centās atstāt to pēc iespējas ātrāk.

Megija izkāpa "Jūras zirdziņā" katram stāvam un nodaļai šeit bija dots kāda dzīvnieka vai pasaku tēla nosaukums. Pagājuši garām neonkoloģiskās terapijas nodaļai, viņi šķērsoja klīnikas zonu "Jūras ezis" un devās uz "Jūras zvaigzni" hematoloģijas un onkoloģijas nodaļu. Pirms ieiešanas tajā Megija pačukstēja: "Tie ir mani draugi. Uzvedies labi."

"Klausos!" Tonijs atsaucās. Tad viņa tonis mainījās: "Megij, es tev ļoti pateicos."

"Nav par ko," Megija nomurmināja un atvēra durvis.

"Megij!"

"Sveika, Mistij!"

Pie reģistrācijas letes Megiju apskāva brunete, augumā garāka par viņu. Megija atturējās nobučot draudzeni uz vaiga. Viss jau tāpat bija gana sarežģīti.

"Tev šodien dežūra?"

"Nē, gribu tikai apciemot Lindsiju."

Vēl citas kolēģes un kolēģi, sarunādamies pa telefonu vai aizņemti ar ko citu, pamāja Megijai ar roku, pasmaidīja vai palocīja galvu.

"Zini, aprunājies ar Heidiju, viņa pirms pāris minūtēm bija pie Lindsijas. Man pašlaik daudz darba, apmeklētāji nāk un nāk, kā jau vienmēr. A, re, kur viņa nāk!"

Megija pagriezās, un viņu apkampa ņipra blondīne ar jauku smaidu. "Sveika, Meg, vai tu pie Lindsijas?"

Megija apstiprinoši pamāja, un Heidija turpināja: "Šodien viņa pāris stundu paspēlējās un tagad ir pamatīgi nogurusi. Varbūt jau būs aizmigusi, kad aiziesi pie viņas. Viņa ir īsta cīnītāja un tik burvīga. Es viņu ņemtu līdzi uz mājām, ja man ļautu."

"Es pati labprāt ņemtu viņu līdzi uz mājām," Megija sacīja, un Tonijs juta, kā viņai sažņaudzas sirds. "Aiziešu pasēdēšu pie viņas pāris minūšu. Vispār jau man jāiet uz neiroloģiju."

"Vai iemesls ir tāds, par ko man būtu jāraizējas?" Heidija jautājoši pacēla uzacis.

"Vai tu esi saslimusi?" vaicāja Mistija.

"Nē, nē, tur tikai ārstējas… viens draugs. Šodien gribu apciemot."

"Jā, man nu ari jāiet apgaitā," Heidija noteica. Abas apskāvās. "Megij, zini, daudzas no mums lūdzas par Lindsiju."

"Paldies, mīļā. Tā mums šobrīd ir vislabākā dāvana."

Tonijs klusēja, Megijas kolēģu emociju un iejūtības aizkustināts. Megija zināja ceļu un devās pa gaiteni uz 9. palātu.

"Tev ir jaukas draudzenes," Tonijs ierunājās, "un smukas arī!"

"Ha!" Megija klusu iesmējās. "Darbinieki šeit ir vienkārši lieliski, bet nenovērtē šīs abas par zemu! Mistija jeb Ananasu princese ir šā stāva sargsuns, un, ja tu mēģinātu nepamanīts aizlavīties viņai garām, viņa norautu tev galvu un atdotu tikai tad, ja tu taisītos, ka tiec. Un arī ar Heidiju nav joki. Te viņa iesaukta par Blondo dinamītu." Megija iespurcās un klusu piebilda: "Un, kad tu atlabsi, nesāc piecirst manām draudzenēm. Es tevi sagūglēju. Sieviešu vidū tev ir visai slikta slava."

Viņi bija klāt. Megija piesardzīgi atvēra palātas durvis un ieslīdēja iekšā. Gultā, cieši aizmigusi, gulēja trausla meitene. Galvgalis ērtības labad bija mazliet pacelts, un noskūtās galvas dēļ jo uzkrītošāks bija viņas bērnišķīgais skaistums un nevainība. Ar vienu roku viņa turēja apskautu rotaļu dinozauru vai, pareizāk sakot, stegozauru, jo tam uz muguras spurojās plākšņveida izaugumi. Lindsijas sega bija noslīdējusi sānis, pār gultas malu karājās gara pusaudzes kāja. Elpa plūda klusi, tomēr ar pūlēm, piešķirdama ritmu visai telpai.

Šis skats Tonijam bija gandrīz neizturams. Viņš nebija spēris kāju nevienā bērnu slimnīcas palātā, kopš… Kopš daudziem gadiem. Viņš juta sevi iekšēji attālināmies un cīnījās tam pretī. Viņa paša emocijām pievienojās Megijas dziļā un dedzīgā mīlestība pret šo meiteni, saasinot šo iekšējo cīņu. Megija pamazām uzvarēja it kā viņas līdzjūtība būtu noturējusi Toniju aiz rokas, kad viņš grasījies iet ārā pa durvīm. Tonijs atkal paskatījās uz Lindsiju. Ieklausījās, ieelpoja šīs palātas gaisotni. Tas bija tik baismīgi pazīstami.

"Tas nav godīgi." Viņš runāja čukstus, kaut gan dzirdēt varēja tikai Megija.

"Taisnība," arī Megija atbildēja čukstus, lai neuzmodinātu aizmigušo meitenīti.

Tonijs vilcinājās uzdot jautājumus, zinādams: jo vairāk informācijas, jo personiskāka kļūst attieksme, un tad nav tālu līdz interešu konfliktam. Tomēr viņš nenocietās.

"Kā tu teici, kāda ir viņas diagnoze?"

"AML, akūta mieloleikoze."

"Tā taču ir ārstējama, vai ne?" viņš cerīgi jautāja.

"Ārstējams ir gandrīz viss. Nelaime tā, ka viņai ir Filadelfijas hromosoma, tāpēc risks ir lielāks."

"Filadelfijas hromosoma? Kas tas ir?"

"Tas ir tad, ja vienas hromosomas daļa kļūst par citas daļu. Mēģināšu paskaidrot šādi: tāpat kā Lindsija guļ šeit, 9. palātā, Filadelfijas hromosomā atrodas daļa no 9. hromosomas. Tas ir tā, it kā mēbeles no 22. palātas no 22. hromosomas būtu pārnestas uz 9. palātu, bet daļa mēbeļu no 9. palātas nonāktu 22. palātā un nekas vairs neatrastos savā vietā. Piedevām ironiski ir, lūk, kas: ja Lindsijai būtu Dauna sindroms kā Kabijam, viņas izredzes būtu labākas. Šajā dzīvē tik tiešām notiek daudz bezjēdzīga. Un, jo vairāk tu par to prāto, jo bezjēdzīgāks tas kļūst."

"Kāda ir prognoze?" Tonijs pēdīgi ievaicājās, īsti nemaz negribēdams to zināt. Zināšana palaikam ir smaga nasta bet, daloties tajā, visiem var kļūt vieglāk.

"Ar kaulu smadzeņu pārstādīšanu, ķīmijterapiju un tā tālāk izredzes ir apmēram piecdesmit procentu, taču Filadelfijas hromosoma tās stipri samazina. Turklāt Lindsijas tēvam ir bijušas jauktas asinis, tāpēc ir grūtāk sameklēt piemērotu kaulu smadzeņu donoru, bet tēvs pats nav atrodams. Pašlaik tiek apsvērta iespēja pārliet nabassaites asinis, taču arī tur ir savas problēmas. Vārdu sakot: mums ir vajadzīgs brīnums."

Abi klusēdami sēdēja pie slimnieces gultas. Megija raudzījās uz šo bērnu kā uz savu miesīgu atvasi, domās skaitīdama lūgšanu, bet Tonijs cīnījās ar dilemmu, kas tagad bija radusies. Šajā slimnīcā bija daudz tādu bērnu kā Lindsija, un par katru no šiem bērniem pārdzīvoja mīloša ģimene. Kā lai viņš izlemtu izdziedēt tikai vienu no tiem? Vai labāk nebūtu izdziedēt pašam sevi? Viņam taču bija sakari un nauda, viņš spēja palīdzēt daudziem cilvēkiem, ne tikai vienam vien. Ap viņu un viņā bija notikušas lielas pārmaiņas. Vai Vecāmāte dusmotos, ja viņš izvēlētos sevi? Nē, viņa saprastu.

"Iā bija gluži kā virves vilkšana. Jau gandrīz izšķiries dziedināt pats sevi, Tonijs atkal paskatījās uz šo meitenīti, uz veselu neizdzīvotu dzīvi, kuru draud iznīcināt karš, kas plosās viņas miesā. Nevarēja būt ne runas par to, ko Tonijs būtu darījis sava dēla labā, taču… Lindsija nebija viņa bērns.

"Vai varam iet?" viņš čukstēja.

"Jā." Megijas balss skanēja gurdi un rezignēti. Viņa piecēlās, noliecās pie meitenes un maigi uzlika plaukstas viņai uz pieres. "Mīļais Jēzu, man nav tādas varas, lai izārstētu Lindsiju, tāpēc es lūdzu tevi izdari brīnumu! Lūdzu, izārstē viņu! Es uzticos tev no visas sirds pat tad, ja tu nolemsi viņu izdziedēt, aizsaukdams pie sevis." Viņa pieliecās, lai noskūpstītu Lindsiju.

"Nē!" Tonijs brīdināja, un Megija sastinga, bet tad viegli vieglītiņām pieglauda savu vaigu Lindsijas kailajai un skaistajai galvai.

«ss» $ <95

Atstājuši hematoloģijas un onkoloģijas nodaļu, viņi ar liftu nobrauca uz devīto stāvu, kur stiklotā galerija savienoja bērnu slimnīcu ar OVZU galveno ēku un Portlendas Vecļaužu medicīnas centru. No galerijas pavērās skats uz gaisa tramvaju trosēm. Šie tramvaji ik dienu nogādāja darbiniekus, pacientus un apmeklētājus no Makadama avēnijas lejā, upmalā, uz OVZU un atpakaļ.

Iegājusi OVZU kompleksā, Megija tūdaļ devās pie liftiem un nospieda izsaukšanas pogu. "Paldies, Tonij," viņa nomurmināja tikko saklausāmi, taču Tonijs to dzirdēja skaidri. "Šodien man noteikti vajadzēja viņu redzēt."

"Protams. Un viņa tiešām ir brīnišķīga."

"Tu jau viņu nemaz nepazīsti." Megijai, protams, bija taisnība, tomēr zināma nojausma Tonijam bija radusies.

Viņi izkāpa septītajā stāvā, pagāja garām traumatoloģijas intensīvās terapijas nodaļai, šķērsoja uzgaidāmo telpu un nogriezās pa kreisi, uz neiroloģijas intensīvās terapijas nodaļu. Megija pacēla iekšējā telefona klausuli un informēja aiz slēgtām durvīm sēdošo reģistratori, ka ir ieradusies apmeklēt Antoniju Spenseru. Durvis atvērās, un viņa devās pie reģistratores.

"Mans vārds ir Megija Sondersa."

"Vai mēs gadījumā neesam pazīstamas?" reģistratore smaidot jautāja.

"Droši vien esam sastapušās kaut kur klīnikā. Es strādāju Dornbekera hematoloģijā un onkoloģijā."

"Ahā, jā." Viņa pamāja ar galvu un paraudzījās datora ekrānā. "Paskatīsimies. Jā, jūs esat sarakstā. Bet radiniece jūs neesat, vai ne?"

"Kā jūs to uzminējāt?" Abas uzjautrināti pavīpsnāja. "Taču es viņu labi pazīstu." Megijai gandrīz paspruka "kopš viņš guļ komā", tomēr viņa, par laimi, apķērās laikus. "Sarakstam mani pievienoja viņa brālis."

"Džeikobs Spensers?" Megija pamāja ar galvu. "Un jūs zināt, ka palātā drīkst atrasties tikai divi apmeklētāji reizē?"

"Protams," Megija apstiprināja. "Bet rindas jau tur nebūs." Tas izskanēja mazliet ironiski, jo Megija nervozēja. Reģistratore vēlreiz ielūkojās ekrānā.

"Nūjā, sarakstā jūs esat ceturtā," viņa sacīja un pasmaidīja atkal.

"Ceturtā?" Tonijs pārsteigts jautāja. "Kas tad ir tie pārējie?"

"Pārējie ir tuvinieki?" Megija vaicāja.

"Jā, te ir teikts Džeikobs Spensers, Lorija Spensere, Andžela Spensere un pēc tam jūs, bet patlaban neviena apmeklētāja nav. Viņš ir 17. palātā, varat tūlīt iet uz turieni."

"Paldies." Megija uzelpoja un pagriezās uz iešanu.

"Nolādēts!" Tonijs nošņāca, domām griežoties virpuli.

"Kuš!" Megija brīdināja. "Tūlīt varēsim par to parunāt."

Viņi iegāja labi apgaismotā telpā, kur gultā gulēja vīrietis, pieslēgts pie dažādiem aparātiem. Ventilatora ritmiskie šņācieni vēstīja par viņa elpināšanu. Megija piegāja pie gultas un nostājās tā, lai Tonijs varētu sevi labi redzēt.

"Es izskatos šausmīgi!" viņš iesaucās.

"Nūjā, tu taču esi gandrīz miris," Megija ķircinājās, pārbaudīdama aparatūras rādījumus. "Un, cik te redzams, arī smadzeņpodā vairs nevalda nekāda dižā rosība."

Tonijs nelikās to dzirdam, domas vēl arvien juceklīgi mutuļoja. "Neticami, ka te ir arī mana bijusī un Andžela!"

"Tā Lorija sarakstā vai tā ir tava bijusī sieva? Cik ilgi jūs bijāt precējušies? Un kas ir Andžela?"

"Jā, Lorija ir mana bijusī sieva. Viņa dzīvo Austrumkrastā, un turpat netālu ir apmetusies ari mūsu meita Andžela manuprāt, galvenokārt tāpēc, lai būtu pēc iespējas tālāk prom no manis. Un, cik ilgi mēs bijām precējušies… hm, kurā no laulībām?"

"Kā tas ir? Tu apprecēji viņu vairākas reizes?" Megija aizspieda muti ar plaukstu, lai neiesmietos skaļi, un caur pirkstiem jautāja: "Kāpēc tu neesi to man stāstījis?"

"Nūjā…" Tonijs nezināja, kā atbildēt, lai neizraisītu jaunu jautājumu lavīnu. "Tas ir tiesa. Es savā mūžā esmu bijis precējies divas reizes ar vienu un to pašu sievieti. Man ir kauns par to, kā es pret viņu izturējos, un tāpēc… nav gribējies par to runāt."

"Bet Andžela? Tava meita?"

"Es biju šausmīgs tēvs. Vīrieša fiziskā klātbūtne mājā vēl nenozīmē, ka viņš ir klātesošs arī kā tēvs. Var sacīt, ka savas meitas dzīvē es nekad neesmu bijis klāt."

"Vai viņa zina?"

"Kas zina ko?"

"Tava bijusī. Vai viņa zina, ka tu nožēlo?"

"Šaubos. Nekad neesmu viņai to teicis. Pats nemaz neapjēdzu, ko esmu nodarījis un kāds ēzelis… Nūjā… un tu pagaidām esi iepazinusi tikai daļiņu no mana draņķīgā rakstura… atvainojos, starp citu…"

"Tonij," Megija sacīja, "nekad neesmu sastapusi nevienu cilvēku, kam būtu tikai sliktas īpašības. Mēdz būt lielākoties sliktas, jā, bet nekad ne tikai sliktas. Katrs reiz ir bijis bērns, un tas dod man cerības attiecībā uz visiem cilvēkiem. Beigu beigās vienkārši parādās tas, ko viņi sevī nesuši, un jebkurai viņu rīcībai ir kāds iemesls, pat ja viņi paši to neapzinās. Dažreiz vajag laiku, lai atrastu šo iemeslu, taču bez iemesla nenotiek nekas."

"Jā, to es pamazām sāku aptvert," Tonijs apliecināja. Megija bija tik laipna, ka vairs neprašņāja, un abi kādu bridi vēroja un klausījās, katrs gremdēdamies savās domās.

Megija pārtrauca klusēšanu. "Tātad… viņu ierašanās tev ir pārsteigums?"

"Viss ir pārsteigums," Tonijs noburkšķēja. "Tev droši vien arī patīk pārsteigumi, ko?"

"Paklau, pārsteigumiem nav ne vainas. Tie tev atgādina, ka tu neesi Dievs."

"Tas tik ir joksl Atgādini kādreiz, lai pastāstu tev par vienu sarunu… Ak, nekas."

Megija gaidīja. Tonijs turpināja: "Nūjā, tev taisnība. Kamēr Klarenss nebija to pateicis, es nemaz nezināju, ka Džeikobs vispār apmeties uz dzīvi šajā apvidū. Kad pēdējo reizi saņēmu kādu ziņu, viņš dzīvoja kaut kur Kolorādo. Lorija un Andžela neieredz mani ne acu galā, tāpēc es absolūti nesaprotu, kādēļ viņas atbraukušas…" Viņš mirkli padomāja. "Vienīgais izskaidrojums varētu būt: viņi visi domā, ka es mirstu, un ir ieradušies, lai tiktu pie savas mantojuma daļas."

"Tas nu ir skarbi teikts un drusku izklausās pēc paranojas, vai tev pašam tā neliekas? Un ja nu viņi ir šeit tikai tāpēc, ka tu viņiem kaut ko nozīmē?"

Klusums. Tāda iespēja nebija nākusi viņam prātā.

"Tonij? Neiedomājies laisties lapās un atstāt mani te vienu!"

Saruna bija aizvedusi Toniju pa tādu taku, ko bija pilnībā aizēnojuši pēdējo dienu notikumi, un viņš jutās gluži apstulbis. "Ak debess!" viņš pēkšņi iesaucās, balsī skanēja panika.

"Tonij, klusu!" Megija baidījās, ka Toniju tiešām var izdzirdēt arī citi. "Kas notiek?"

"Mans testaments!" Ja vien spētu, viņš būtu sācis nervozi staigāt šurpu turpu. "Megij, pirms pašas komas es mainīju testamentu. Tas man bija pavisam aizmirsies. Šausmas, ko es esmu izdarījis?!"

"Pagaidi, Tonij, nomierinies. Nu labi, tu esi mainījis testamentu kas tur liels?"

"Ak, Megij, tu nesaproti. Es biju gatavais stulbenis, paranojas apsēsts, un domāju, ka visi kāro man ieriebt. Biju arī pārāk daudz izdzēris un…"

"Un ko?"

"Megij, tev jāsaprot, es nebiju savā ādā."

"Un tagad esi?" Par šo ironiju viņa gandrīz iesmējās skaļi, tomēr savaldījās Tonija dēļ. "Nu un ko tad tu tādu izdarīji, ka tagad tā jāsatraucas?"

"Es visu novēlēju kaķiem!"

"Ko?!" Megija neticēja savām ausīm.

"Kaķiem! Es sastādīju jaunu testamentu un tajā visu savu mantu novēlēju labdarības organizācijai, kas rūpējas par kaķiem. Pirmajai, kas parādījās gūglē."

"Kaķiem?" Megija atkārtoja un nogrozīja galvu. "Kāpēc kaķiem?"

"Iemesli ir muļķīgi. Man vienmēr ir patikuši kaķi. Tie lieliski prot manipulēt, un tāpēc es jutos tiem radniecīgs. Bet galvenais iemesls bija tīrā ļaunprātība. Lorija necieš kaķus. Tāpēc es gribēju no aizsaules parādīt viņiem visiem pigu. Protams, es neticēju nekādai aizkapa dzīvei, no kurienes varētu uz viņiem noskatīties, taču domāju, ka vismaz nomiršu gandarīts."

"Tonij, man patīk kaķi, tomēr tas ir pats muļķīgākais, ko jebkad esmu dzirdējusi, un arī pats zemiskākais un cietsirdīgākais, ko būtu spējusi iedomāties."

"Jā, tagad es to zinu, tici man. Es vairs neesmu tas, kas biju, bet…" Viņš novaidējās. "Neticami! Cik briesmīgu putru es esmu ievārījis!"

"Ir jau labi, Tonij…" Megija apvaldīja tieksmi viņu izlamāt. "Kāpēc mēs šodien esam šeit? Kādēļ tu gribēji atbraukt? Taču ne tikai tādēļ, lai ieraudzītu savu skaisto seju?"

Tonijs vairs nejutās tik pārliecināts par to, ka grib izdziedēt pats sevi. Un šaubījās, vai vispār vēlas lemt par kāda slimnieka izdzīvošanu. Kas viņš tāds bija, lai pieņemtu tik grandiozu lēmumu, pat ja ieguvējs būtu pats? Tagad, atrodoties šeit, viņš apjēdza, ka nav visu pietiekami pamatīgi pārdomājis. Jēzus un Vecāmāte bija pateikuši, ka viņš var izdziedēt jebkuru, taču šī velte pamazām sāka līdzināties lāstam. Stāvēdams aci pret aci ar izvēli, viņš juta vienīgi dziļu apjukumu. Prātā pazibēja ainas ar televīzijas sludinātājiem un gadatirgus iluzionistiem. Kādā veidā vispār notika šī dziedināšana? To viņš nebija iedomājies pajautāt.

"Tonij!" Megija pacēla balsi.

"Atvaino, Megij. Es mēģinu kaut ko izprast. Vai tu, lūdzu, neuzliktu plaukstu man uz pieres?"

"Tev uz pieres? Varbūt labāk noskūpstīt tevi un nosūtīt uz turieni, no kurienes esi nācis?" viņa piedraudēja.

"To es droši vien būtu pelnījis. Bet, lūdzu, uzliec to plaukstu."

Megija nevilcinādamās pasniedzās un uzlika plaukstu Tonijam uz pieres. Un sāka gaidīt.

"Jēzu!" viņš iesaucās, nezinādams, ko iesākt. Likās, izvēle var būt tikai viena. Viņam bija jādzīvo. Jānokārto vairākas lietas, kuru vidū viena no svarīgākajām bija testaments.

"Vai tā ir lūgšana vai izmisuma sauciens?" Megija noprasīja.

"Laikam pa druskai no abiem," Tonijs atzinās. Viņš nolēma izšķirties par grūtāko ceļu un izpaust visu Megijai. "Megij, es esmu strupceļā. Pūlos pieņemt lēmumu, bet nezinu, kāds būtu pareizais."

"Hm. Tad stāsti."

"Megij, Dievs ir man pateicis, ka es varu izdziedēt vienu cilvēku, tāpēc es ierados šeit, lai izdziedētu pats sevi. Taču neesmu pārliecināts, ka tas ir pareizais lē…"

"Ko?!" Megija kā dzelta norāva plaukstu no Tonija pieres.

"Zinu, zinu," Tonijs norūca, drudžaini meklēdams īstos vārdus.

Pie durvīm klauvēja. Tās klusu pavēra medmāsa un paskatījās apkārt, it kā būtu gaidījusi, ka ieraudzīs vairākus apmeklētājus. Megija, sastingusi aiz satricinājuma, joprojām turēja roku virs Tonija pieres, un šī aina nebūt nekliedēja medmāsas bažas.

"Vai viss…" viņa ieturēja pauzi un jautājoši pacēla uzaci, " …kārtībā?"

Megija nolaida roku tik mierīgi un dabiski, cik vien spēja.

"Pilnīgā kārtībā! Viss ir ideāli, mēs uzvedamies labi." Megija pasmaidīja un soli atkāpās no gultas. "Mēs…" Viņa noklepojās. "Pacients man ir tuvs draugs, un jūs droši vien dzirdējāt… ka… es lūdzos par viņu?"

"Ak tagad mēs esam "tuvi draugi"?" Tonijs nenocietās.

Medmāsa otrreiz nopētīja telpu, pārliecinādamās, ka viss ir savā vietā, tad pasmaidīja un ar vieglu līdzjūtību palocīja galvu. "Vai nebūsiet jau izciemojusies? Ārā gaida vēl citi apmeklētāji, un es labprāt pateiktu viņiem, cik daudz laika jums vēl vajadzēs."

"0," Megija iesaucās, "es jau eju!"

"Nekur mēs neejam!" iebilda Tonijs.

"Mēs ejam!" Megija atcirta, attapās un izlaboja: "Mēs, tas ir Dievs un es… esam izpildījuši svētu pienākumu. Nodoties lūgšanām taču var visur, tāpēc, ja jau gaida citi apmeklētāji, es tagad iešu. Citu reizi pienākšu atkal."

Medmāsa bridi neatkāpās no durvīm, it kā prātodama, kā rīkoties, taču tad atvēra tās un palaida Megiju garām.

Tikusi viņai garām, Megija caur zobiem nočukstēja: "Lai Dievs man piedod, es nupat meloju par lūgšanām."

"Kundze?" Modrā medmāsa bija klusu sekojusi Megijai pa pēdām, acīmredzot lai pasargātu citus no šīs savādnieces. Megija nobolīja acis, tad pagriezās un vēlreiz uzsmaidīja māsai. "Lūgšana… tikai lūgšana," viņa čukstēja. "Ieradums. Liels paldies par palīdzību, es nu iešu."

Viņa devās uz uzņemšanas nodaļu, kur reģistratore patlaban sarunājās ar kādu pāri. Pievilcīgajai sievietei mugurā bija piegulošs kostīms, vīrietis bija ģērbies tradicionālajās ziemeļrietumu drēbēs: džinsos, flīsa svīterī un vējjakā. Viņu sarunas temats acīmredzot bija Megija, jo reģistratore rādīja uz viņas pusi.

"Neticami!" tramigi izdvesa Tonijs. "Lorija un Džeiks! Jau gadiem ilgi neesmu redzējis ne vienu, ne otru. Ko mēs darīsim?"

"Megij? Vai jūs esat Megija?" Džeiks panācās pretī un sirsnīgi apskāva viņu. "Ļoti priecājos par šo iespēju iepazīties." Viņš soli atkāpās un pasmaidīja.

Smaids bija silts un neviltots, un Megija atbildēja ar tādu pašu. "Džeikcik jauki jūs satikt!" Viņa pievērsās skaistajai sievietei, kura bija pienākusi klāt. "Un jūs laikam esat Lorija.

Jāteic… ja Tonijs zinātu, ka jūs esat atbraukuši ciemos, tas viņam noteikti būtu liels… un brīnišķīgs pārsteigums."

"Apžēliņ!" Tonijs ievaidējās.

Lorija satvēra Megijas roku abās savējās un maigi, pateicīgi to paspieda.

Tonijs juta, ka Megijai abi acumirklī iepatikušies. "Es esmu pagalam," viņš noņurdēja. Megija nelikās viņu dzirdam.

"Par to pārsteigumu jums droši vien taisnība." Lorija iesmējās, viņas sejā staroja dzīvīgums. "Pēdējos pāris gados mēs esam sarunājušies vienīgi ar advokātu starpniecību, tādējādi vismaz ievērojot pieklājības robežas. Viņš jums noteikti ir sastāstījis par mani visādas šausmas."

"Nē, nav vis," Megija sacīja. "Viņš tikpat kā nerunā par ģimeni un personiskām lietām." Pamanījusi, ka Džeiks nolaiž skatienu, viņa žigli piebilda: "Es tiešām zinu, ka pēdējā laikā viņš ir centies mainīties. Viņš man stāstīja, cik briesmīgs cilvēks esot bijis, visus atgrūdis, slikti izturējies pret viņiem…"

"Pietiks nu," norūca Tonijs. "Man liekas, viņi jau ir apmēram sapratuši."

Megija turpināja: "Ja tā padomā, ir gluži ticams, ka viens no šīs nejēdzīgās uzvedības cēloņiem ir bijis smadzeņu audzējs. Esmu medmāsa un šo to zinu par tādām kaitēm. Audzējs var izkropļot cilvēka skatījumu uz sevi un citiem."

Lorija pasmaidīja, taču ar skumju atblāzmu acīs. "Ja tas būtu tiesa, tad šis audzējs viņam būtu bijis jau gadu gadiem. Nē, es uzskatu, ka daudz lielāks sakars tam visam ir ar Geibriela nāvi."

"Ar Geibriela nāvi?" Megija apmulsusi atkārtoja.

Lorijas sejā pavīdēja tramīgas bažas, kam sekoja rezignācijas ēna. "Ak tā, Tonijs nav jums stāstījis par Geibrielu. Nav jau nekāds brīnums. Šis temats vienmēr ir bijis tabu."

"Atvainojiet." Megija viegli pieskārās Lorijas elkonim. "Es tiešām nezinu par viņu neko. Tas ir dziļi personiski, un es pilnībā sapratīšu, ja vēlēsieties paturēt to pie sevis."

"Nē, labāk būs, ja jūs to zināsiet. Tas bija vissmagākais laiks manā mūsu dzīvē. Ar gadiem tas man ir kļuvis par dārgumu, bet Tonijam tas, manuprāt, bija bezdibenis, no kura viņš vairs netika ārā."

Lorijai pār vaigu noritēja asara, un viņa to steigšus notrauca. "Geibs bija mūsu pirmdzimtais, Tonija acuraugs. Reiz Geibs sāka sūdzēties par vēdersāpēm un vēma, tāpēc nākamajā dienā pēc viņa piektās dzimšanas dienas mēs aizvedām viņu pie ārsta, kurš nolēma veikt caurskati un atrada audzējus viņa aknās. Izrādījās, ka tas ir rets aknu vēža paveids hepatoblastoma. Jau bija izveidojušās metastāzes, tāpēc neko vairs nevarēja glābt, atlika vienīgi gaidīt un noskatīties, kā viņu aprij slimība. Tas tiešām bija briesmīgi, bet jūs esat medmāsa un zināt, kā tas ir."

"Zinu, mīļā, "Megija sacīja un apskāva Loriju. "Es strādāju bērnu onkoloģijā, tāpēc zinu. Un no sirds jūtu jums līdzi."

Lorija mirkli palika viņas skavās, tad soli atkāpās un sameklēja papīra mutautiņus, lai nosusinātu acis. "Manuprāt, Tonijs vainoja sevi, lai cik muļķīgi tas tagad ari liktos. Pēc tam viņš vainoja mani. Geibriels piedzima ar pārāk mazu svaru, kas tiek uzskatīts par iespējamu riska faktoru, un tur Tonijs kaut kādā veidā saskatīja manu vainu. Pēc tam viņš vainoja ārstus un, protams. Dievu. Kādu laiku arī es pati vainoju Dievu. Taču tad atklāju: ja tu vaino Dievu kādā nelaimē, tad vairs nepaliek neviena, kam uzticēties. Un tā es nespēju dzīvot."

"Jā." Megija saprotoši pamāja. "Arī es to reiz atklāju. Nevar uzticēties tam, kura mīlestībai tu netici."

Lorija dziļi ievilka elpu. "Mums ar Toniju bija drausmīga laulības šķiršana pat divas. Bet, par spīti visam, es joprojām atceros to vīrieti, kurā reiz iemīlējos, tāpēc tagad mēs ar

Andželu nekavējāmies ne mirkli un lidojām šurp. Viņai tas nav viegli, kā varat iztēloties."

"Andželai?"

"Jā. Viņas pēdējā saruna ar tēvu beidzās ar to, ka abi kliedza viens uz otru un Andžela pateica, ka gribētu, lai viņš nomirst. Tā bija telefona saruna, viņš tobrīd bija darīšanās austrumos īsi pirms tam, kad ar viņu notika tā nelaime. Patlaban Andžela ir uzgaidāmajā telpā, bet, kad posāmies kāpt liftā, viņa saprata, ka vēl nav gatava redzēt tēvu. Varbūt vēlāk."

"Man ļoti žēl," Megija sacīja. "Ja varu kaut kā palīdzēt, lūdzu, dodiet man ziņu." Viņa pievērsās Džeikam, kurš bija klusēdams klausījies. Megija juta, ka aiz dzīves ārdētās ārienes slēpjas maiga un jūtīga sirds. "Džeik, jums taču ir mans telefona numurs, vai ne?"

"Nav, bet būtu jauki, ja jūs pateiktu." Viņi aši apmainījās ar informāciju. "Pašlaik es vēl uzturos rehabilitācijas centrā, bet tikai uz laiku. Esmu pavadījis šeit pāris mēnešu, man jau ir pastāvīgs darbs, un ceru drīz atrast ari dzīvokli. Lorija palīdzēja man tikt pie telefona, lai es būtu vieglāk sasniedzams."

"Paldies, Džeik. Par jūsu attiecībām ar brāli es nezinu necik daudz, tomēr pietiekami, lai justu, ka jūs viņam esat patiesi svarīgs."

Džeiks sirsnīgi pasmaidīja. "Paldies jums par to, Megij, tas man daudz nozīmē. Tonijs bija uzvarētājs, es zaudētājs, un kādu laiku plaisa starp mums ir kļuvusi arvien lielāka. Atgriešanās ceļš' man ir bijis garš, un es vēlētos…" Acīs sariesās asaras, mirkli pakavējās tur un tad sāka ritēt pār vaigiem. "Es vēlētos, kaut jel viņš uzzinātu, cik smagi esmu pie tā strādājis. Man liekas, viņš pat lepotos ar mani." Džeiks žigli noslaucīja acis. "Atvainojiet." Viņš mulsi pavīpsnāja. "Pēdējā laikā tā man gadās bieži. Taču domāju, ka tā ir atveseļošanās pazīme."

Megija apskāva ari viņu, sajuzdama nikotīna un lēta odekolona smārdu. Taču tas nebija svarīgi. Šim vīram bija mugurkauls.

"Megij, man jums kaut kas jāpajautā," Džeiks turpināja. "Mēs jau esam aprunājušies ar ārstiem. Sakiet, vai jūs zināt vai Tonijs savā laikā ir parakstījis dokumentu, kas ļauj atteikties no reanimācijas pasākumiem? Ārsti teica, ka viņu reģistros tas neparādās, un mēs prātojam, vai tāds dokuments neglabājas viņa birojā vai kaut kur citur."

"To nu es nezinu," Megija atbildēja. Tad žigli piemetināja: "Bet varbūt man izdotos to noskaidrot. Iespējams, tādam gadījumam viņš ir pilnvarojis advokātu. Mēģināšu to izdibināt un došu jums ziņu, labi?"

"Tas būtu ļoti laipni. Ārsti teica, ka izredzes neesot pārāk labas."

"Jūs tagad varētu ieiet pie viņa palātā. Mums visiem atliek lūgt Dievam brīnumu, līdz būs jāpieņem kāds lēmums."

Abi pateicās viņai un devās uz Tonija palātu.

"Vai tev ir kas sakāms?" Megija klusu noprasīja.

"Nē, nav." Tonija balss bija aizsmakusi un draudēja aizlūzt, un Megijas sirds atmaiga. Viņi devās uz uzgaidāmo telpu. Megija apstājās un pārlaida skatienu apmeklētājiem, kuri kavēja laiku, sarunādamies vai šķirstīdami žurnālus.

"Tā ir viņa," Tonijs sacīja, joprojām ļoti nomākts. "Tā skaistā brunete, kas sēd stūrī un raksta īsziņu. Es patiešām gribēju izlīgt, bet, kad radās izdevība piezvanīt un izrunāties, parasti piedzēros un nepiezvanīju. Tagad es nezinu, ko…" balss aizlūza atkal, " …ko es vispār vairs varu viņai teikt."

"Tādā gadījumā, Tonij, vienkārši klusē un klausies."

Megija tuvojās izskatīgajai sievietei, kuras pirksti zibēja pār mobilā telefona taustiņiem. Viņa pacēla saraudātās acis un piešķieba galvu. "Jā?"

"Labdien, es esmu Megija Sondersa un strādāju šeit par medmāsu. Jūs esat Andžela Spensere, vai ne?"

Sieviete apstiprinoši pamāja.

"Redziet, mis Spensere, es ne tikai strādāju šeit, bet ari personiski pazīstu jūsu tēvu."

"Ak tā?" Andžela apsēdās staltāk un iemeta telefonu somiņā. "Kā jūs iepazināties?"

Tādam jautājumam Megija nebija gatava. "Nu… mēs iepazināmies baznīcā."

"Pagaidiet!" Andžela pārsteigumā izslēja galvu. "Mans tēvs? Baznīcā? Jūs skaidri zināt, ka mēs runājam par vienu un to pašu cilvēku?"

"Jā, jūsu tēvs taču ir Antonijs Spensers, vai ne?"

"Jā, bet…" Andžela pārlaida Megijai pētlgu skatienu. "Ziniet ko, jūs neesat viņa tips."

Megija iesmējās. "Jūs gribat sacīt, ka es neesmu slaida, maza un paklausīga."

Pasmaidīja ari Andžela. "Nē, atvainojiet, es tikai domāju… tas mani vienkārši pārsteidza."

Megija apsēdās Andželai blakus. "Jūsu zināšanai, mēs ar jūsu tēvu esam nevis "pāris", bet gan tikai draugi, kuri nesen iepazinušies baznīcā."

"Nudien nespēju noticēt, ka tēvs būtu spēris kāju baznīcā. Ar reliģiju viņam ir gaužām sarežģītas attiecības."

"Varbūt tieši tāpēc starp mums aizsākās saruna. Jo man ir līdzīga problēma. Reliģijai neapšaubāmi ir sava jēga un vērtība, taču to dažreiz aizēno ikdienas nastas un rūpes."

"Es jūs saprotu," Andžela sacīja.

"Mis Spensere," Megija iesāka.

"Lūdzu, sauciet mani par Andželu. Un mēs varētu pāriet uz "tu"."

"Es esmu Megija." Abas sarokojās, it kā būtu oficiāli iepazīstinātas. "Tātad, Andžela, es runāju ar tavu mammu, un

viņa man pastāstīja, ka jūs ar tēvu esot sanīdušies."

«

Andžela nodūra acis, pūlēdamās valdīt emocijas. Tad atkal ieskatījās Megijai acīs. "Vai viņa pastāstīja arī, ko es pateicu tēvam pēdējā telefona sarunā? Es kliedzu uz tēvu. Pateicu, ka gribu, lai viņš nomirst, un pēc pāris dienām mēs uzzinājām, ka viņš guļ komā un tiešām var nomirt, un nu es vairs nevaru palūgt viņam piedošanu…"

Megija uzlika plaukstu viņai uz pleca un iedeva papīra mutautiņu, ko bija sameklējusi somiņā. Andžela to pateicīgi paņēma. "Tagad paklausies, Andžela. Tā nebija tava vaina. To pat būtu lieki sacīt, taču gribu, lai tas tiek pateikts skaļi un lai tu to apzinies. Katram ir nolikts savs laiks, un pār to mums nav varas. Un tu vēl vari palūgt piedošanu."

Andžela pacēla acis. "Tas ir kā?"

"Es kā medmāsa esmu piedzīvojusi daudz un zinu, ka cilvēki, kuri guļ komā, nereti tomēr dzird to, kas notiek apkārt. Tu joprojām vari sacīt savam tēvam visu, kas sakāms, un es ticu, ka viņš to sadzirdēs."

"Tu tiešām tā domā?" Andželas acīs iemirdzējās cerība.

"Jā gan," Megija ar uzsvaru apstiprināja. "Un, ja tu vēlies, lai pie tēva gultas kāds ir tev blakus esmu iedevusi Džeikam savu telefona numuru. Vienkārši piezvani, un es būšu klāt jebkurā diennakts laikā."

"Paldies, Megij." Andžela ļāva brīvu vaļu asarām. "Es tevi tikpat kā nepazīstu, bet jūtos tik pateicīga, ka esi šeit. Tavi vārdi man bija ļoti nepieciešami. Es baidījos, ka…"

Megija apskāva Andželu, un Megijā raudāja Tonijs, piespiedis seju pie gaišā loga, pa kuru varēja skatīties, paliekot neredzams. Rokas sniedzās pretim raudošajai meitai, kura bija tik tuvu un tomēr tik tālu. Tonijs apraudāja visus zaudējumus, visus postījumus, ko bija nodarījis. Nožēla neizturami plosīja sirdi, tomēr viņš to pieņēma un ļāvās tai.

"Piedod man." Aizlūstošā balsī ar mokām izdvesis šos vārdus, viņš nozuda.

15 . templis

Mūsu akmens sirdis pārtop sirdīs no miesas un asinīm, kad uzzinām, kur raud izstumtais.

Brcnnans Mannings

Tonijs attapās netālu no pamesto māju pudura un mūra, turpat, kur nesen bija izcīnījis savu kauju. Viņš atkal stāvēja vietā, kur taka sazarojās divos virzienos: viens atzars veda lejup pa kreisi uz ēkām, kur bija mājojuši viņa iekšējie meli, bet otrs pa labi uz masīvo namu, ko viņa ērmotie pavadoņi bija dēvējuši par templi.

Viņš jutās pāiguris, it kā pēdējos spēkus būtu atņēmuši notikumi un emocijas, kas vēl virmoja apkārt. Vārdi "piedod man" joprojām kavējās uz lūpām, un sirds juta, ka tie bijuši patiesi. Seju gluži kā ass pretvējš apsvilināja vientulība. Meļi pirmīt bija bijuši slikta sabiedrība un tomēr sabiedrība. Varbūt patiesa iekšēja pārmaiņa paplašināja sirdi, radot atvērtību un patiesas saziņas iespēju. Visā viņa dziļajā nožēlā un zaudējuma apziņā tomēr jautās gaidu vēsma, pareģojot tuvojamies kaut ko jaunu.

Bet vēl jau bija šis nams pa labi, takas galā. Tonijs saredzēja to tālumā kā mūrī iebūvētu granīta bluķi. Ja nebūtu

šķautņu, ko nepārprotami veidojušas cilvēku rokas, namu varētu noturēt par milzīgu klints atlūzu.

Templis? Kāds viņam sakars ar templi? Kāpēc lai šim namam būtu kāda nozīme? Tomēr Tonijs juta, ka viņu kaut kas vilktin velk uz turieni, un teju vai saklausīja kādu mīklainu solījumu. Taču tas nebija viss. Cauri gaidām vijās baiļu pavediens, nojauta, ka šeit kaut kas nav lāgā, neomulība, kas savažoja kājas.

Vai tas varēja būt Dieva templis? Dieva Tēva templis? Diezin vai, jo Vecāmāte taču bija ieminējusies, ka Dievs atrodas ārpus mūriem. Šī celtne bija iekšpus mūriem. Tonijs nespēja iztēloties, ka Dievs vēlētos mājot šādā ēkā bez logiem, pat bez saredzamām durvīm.

Viņš apzinājās, ka izvairās, taču jautājumu uzdošana nevarēja aizstāt paša pieredzi. Vecāmāte droši vien teiktu: "Ir laiks." Viņi abi ar Jēzu noteikti bija tepat tuvumā. Tagad Tonijs zināja, ka tikai paša iekšējie ierobežojumi neļauj viņus ieraudzīt.

"Gribētos jums šo to pavaicāt," viņš nomurmināja un pie sevis pasmaidīja. Lūgšana acīmredzot nebija nekas cits kā saruna, kas tiek risināta eksistējošās attiecībās.

Tonijs nogriezās pa labi, un pa akmeņu starpām aizmuka maza ķirzaciņa. Drīz kļuva skaidrs, ka taka ved pa vecu, izžuvušu upes gultni. Reiz te acīmredzot bija plūduši dziļi ūdeņi, šur tur pat vēl vīdēja dūņu lāsumi. Upe bija tecējusi caur templi un nozudusi mūrī aiz tā. Iet kļuva arvien grūtāk, zābaki grima mīkstajās smiltīs. Pēdējie simt metri bija gatavās mocības. Tonijs aizelsies apstājās un salīka uz priekšu, lai atgūtu elpu.

Tomēr fiziskā piepūle nebija tas ļaunākais. Daudz sliktāka bija emociju vētra, kas pavadīja viņu katrā solī. Viss viņā kliedza: "Griezies atpakaļ!" Ceļa sākumā lolotās gaidas bija izplēnējušas kā tvaiks. No upes gultnes cēlās vēja nests smilšu virpulis, aizsegdams skatu.

Kad Tonijs pēdīgi sasniedza templi, apkārt jau gaudoja vētra. Viņš izmisīgi meklēja tempļa sienā kaut ko tādu, pie kā varētu pieturēties, lai pretotos vētras trakošanai, kas pieņēmās spēkā. Taču siena bija gluda un slidena kā stikls, un viņam atlika cieši pieplakt pie tās ar visu augumu, lai kaut kā pasargātos. Cik viņš redzēja un juta, te nebija nekādu durvju, nekādas ieejas. Tonijs vairs nezināja padoma.

Viņš jutās pārliecināts vienīgi par to, ka ir vajadzējis atnākt uz šejieni. Viens no ļaunajiem gariem bija teicis, ka šeit Tonijs piekopjot savu reliģiju un pats esot uzbūvējis šo templi. Ja tas bija tiesa, tad viņam arī bija jāzina, kā tur iekļūt. Visiem spēkiem pretodamies vētras brāzmām, viņš paslēpa seju elkoņa likumā un centās koncentrēties par spīti smiltīm, kas dzeldlja visu augumu kā adatas dūrieni. Kur viņa iekšējā pasaulē varēja eksistēt šāda vieta? Reliģiskas pielūgsmes vieta! Tātad viņš to novietojis savas dzīves centrā. Panākumi? Nē, tas būtu pārāk netverami. Vara? Nē, tā šobrīd nelikās gana būtiska.

"Jēzu, lūdzu, palīdzi man," Tonijs izdvesa. Vai nu tā bija atbilde uz viņa lūgumu, vai ne, taču prātā tūdaļ iešāvās kāda doma. Tā līdzinājās rītausmas mieram, kas tuvojas no pamales un plešas platumā, taču miera skaidrība nesa līdzi dziļu izmisumu. Un pēkšņi viņš saprata, kas tā par celtni. ŠI smagā nasta nemitīgi deldēja pašu viņa eksistences kodolu. Tās bija kapenes, mirušo piemiņas vieta.

Tonijs pieplaka ar seju pie mūra. No pašiem sirds dziļumiem, kur glabājās pats dārgākais, izlauzās bēdu straume. Tonijs piespieda lūpas pie gludā aukstā akmens, skūpstīja to un čukstēja: "Geibriel!"

Viņam blakus iespēra zibens, sadragādams mūri kā trauslu stiklu un notriekdams viņu no kājām, taču caurums sienā pavēra ceļu uz gaiteni, un Tonijs ierāpoja šajā tumšajā ejā. Tur vētra norima vēl straujāk nekā sākusies. Bez pūlēm piecēlies kājās, Tonijs taustījās uz priekšu gar sienu, piesardzīgi likdams soļus, lai neiegāztos negaidītā tukšumā. Pēc pāris pagriezieniem viņš nonāca pie vārtiem. Tie bija aizbultēti ar tādu pašu aizšaujamo, kāds pirms dažām dienām bija liedzis viņam ieiet pa savas dvēseles vārtiem.

Arī šie vārti atvērās bez skaņas. Tonijs iegāja iekšā un bija spiests aizsegt acis, lai tās pamazām pierastu pie spožās gaismas, kas caurstrāvoja telpu.

Viņš bija iegājis nelielā katedrālē, kuras arhitektoniskais veidols bija gluži pārsteidzošs. Telpa bija rotāta ar ornamentiem, tomēr vienkārša. Gaismas strēlēs, itin kā neredzamas dvašas šūpoti, dejoja mirdzoši puteklīši. Ar šo krāšņumu nekādi nesaderējās šeit valdošais smārds, antiseptisks un sterils.

Te nebija ne krēslu, ne solu, tikai tukša telpa. Pie tālākās sienas pacēlās altāris, pār kuru lija tik spoža gaisma, ka Tonijs nespēja saredzēt detaļas. Viņš paspēra soli uz priekšu un nočukstēja: "Es neesmu viens." Vārdi atbalsojās no marmora sienām un grīdas. "Es neesmu viens," viņš atkārtoja skali un devās uz spilgtās gaismas pusi.

Pēkšņi šajā gaismā kaut kas sakustējās, un Tonijs izbailēs sastinga uz vietas. "Geibriel?" Viņš neticēja savām acīm, kuru priekšā tagad parādījās tas, no kā viņš visvairāk baidījies un pēc kā viskarstāk ilgojies. Tas bija nevis altāris, bet gan slimnīcas gulta ar lampām un aparatūru visapkārt, un no šīs gultas uz Toniju lūkojās viņa piecgadīgais Geibriels. Tonijs metās viņam klāt.

"Stāvi!" zēns iesaucās, lūdzošais tonis atbalsojās visā templī. "Tēti, tev jāapstājas!"

Tonijs sastinga uz vietas triju metru attālumā no dēla, kurš izskatījās tieši tāds pats, kāds palicis atmiņā: sveiks un vesels, uz dzīves sliekšņa. Taču tagad viņš gulēja gultā, un caurulītes savienoja viņu ar medicīniskiem aparātiem.

"Vai tas esi tu? Geibriel, vai tas tiešām esi tu?"

"Jā, tēt, es, taču tu redzi mani tādu, kādu atceries. Tev ir jāapstājas."

Tonijs samulsa, juzdams teju neizturamu vēlēšanos steigties pie dēla un apskaut viņu. Bija atlikuši tikai daži soļi un Geibriels lika viņam apstāties? Tas bija neizprotami. Tonijā modās panika.

"Geibriel, es nespēju zaudēt tevi vēlreiz. Nespēju!"

"Tēt, es neesmu pazudis. Tu esi zaudējis sevi, nevis mani."

"Nē," Tonijs ievaidējās. "Tas nevar būt tiesa! Tu taču man biji! Es turēju tevi savās rokās, turējos pie tevis, bet tu izslīdēji no manām rokām, un es tur neko nevarēju darīt, un man ir tik bezgala žēl." Viņš saļima uz ceļiem un paslēpa seju plaukstās. "Varbūt," viņš pacēla acis, "varbūt es spēju tevi izdziedēt. Varbūt Dievs var aizvest mani atpakaļ laikā, kur spēšu tevi izdziedēt…"

"Tēti, nevajag."

"Saproti taču, Geib! Ja Dievs aizvestu mani atpakaļ laikā, pie tevis, un es tevi izdziedētu, mana dzīve vairs nebūtu tik briesmīgs gruvešu lauks…"

"Tēt." Geibriela tonis bija maigs, tomēr stingrs.

"Un tad es nebūtu tik stipri sāpinājis tavu mammu un darījis pāri tavai māsai, ja vien tu…"

"Tēt!" Balss kļuva skaļāka.

"Ja vien tu nebūtu… nomiris. Kāpēc tev bija jāmirst? Tu biji tik mazs un vājš, un es centos darīt visu, kas bija manos spēkos, lai tevi glābtu. Geibriel, es teicu Dievam, lai viņš ņem pie sevis mani, nevis tevi, taču viņš mani neuzklausīja. Es nebiju gana labs. Man ir tik ļoti žēl, dēliņ."

"Tēti, izbeidz!" Geibriels pavēlēja. Tonijs pacēla acis. Dēlam pār vaigiem plūda asaras, sejā staroja neizsakāmi dziļa mīlestība pret tēvu.

"Tēt, lūdzu, tas tev ir jāizbeidz," Geibriels nočukstēja. "Tev jābeidz vainot sevi, vainot mammu, vainot Dievu un pasauli. Lūdzu, laid mani prom. Gadiem ilgi tu esi turējis mani pie sevis šajos mūros, un tagad mums abiem beidzot ir laiks doties prom no šejienes."

"Bet, Geibriel, es nezinu, kā to izdarīt!" Šīs žēlabas atskanēja no pašiem Tonija būtības dziļumiem, tas bija visgodīgākais palīgā sauciens no sirds dzīlēm. "Kā lai es to izdaru? Kā lai laižu tevi prom? Es negribu, es nespēju…"

"Tēt, paklausies." Nu arī Geibriels noslīga ceļos, lai varētu raudzīties tēvam tieši acīs. "Paklausies: es šeit neeksistēju. Tu pats esi tas, kurš sevi te ieslodzījis, un tas mani bezgala sāpina. Tev pienācis laiks iet prom, būt brīvam, atkal atļaut sev just. Saproti, tas nav nekas slikts smieties un priecāties par dzīvi. Tas nav nekāds grēks."

"Bet, Geibriel, kā lai es to spētu bez tevis? Es nezinu, kā palaist tevi prom."

"Tēt, nemācēšu tev izskaidrot, taču tu jau tāpat esi kopā ar mani. Pēcdzīvē mēs neesam šķirti. Tu esi iestrēdzis izpostītajā pasaules daļā, un nu tev pienācis laiks no tās atbrīvoties."

"Bet kāpēc tad tu esi šeit, Geibriel? Kā tas nākas, ka es tevi redzu?"

"Es palūdzu tētim Dievam šo dāvanu, tēt. Palūdzu atļauju ierasties šeit, lai palīdzētu tev salīmēt kopā tavas dzīves lauskas. Tēt, es esmu šeit tāpēc, ka mīlu tevi no visas sirds un gribu, lai tu esi vesels un brīvs."

"Ak, Geibriel, man ir tik žēl, ka sagādāju tev vēl vairāk sāpju…"

"Izbeidz, tēt. Vai tu tiešām nesaproti? Man nekas nesāp. Es pats gribēju būt šeit. Nav jau runa par mani. Runa ir par tevi."

"Tad kas man jādara?" Tonijs ar pūlēm izdvesa.

"Ej ārā, taisnā ceļā caur paša būvētajiem mūriem, un neskaties atpakaļ. Ļauj sev iet, tēt. Par mani neraizējies. Man klājas daudz labāk, nekā tu spēj iedomāties. Arī es esmu melodija."

To dzirdēdams, Tonijs smējās un raudāja reizē. "Vai drīkstu tev pateikt, cik… cik jauki ir tevi redzēt? Vai tas nekas, ka es to saku?"

"Ir labi, ka tu man to saki, tēt."

"Un vai drīkstu tev pateikt, ka es tevi mīlu un neizturami ilgojos pēc tevis, un reizēm nespēju domāt ne par ko citu kā vien par tevi?"

"Jā, arī tas ir labi, bet tagad tev ir laiks atvadīties. Un arī tas ir labi, jo tev jādodas ceļā."

Tonijs piecēlās kājās, asarām vēl arvien plūstot pār vaigiem. "Tu runā kā Vecāmāte." Viņš šņukstoši iesmējās.

Geibriels šķelmīgi pasmaidīja. "To es uzlūkoju kā komplimentu." Viņš nogrozīja galvu. "Ak, ja tu tikai zinātu, tēt! Viss ir kārtībā. Man ir labi."

Tonijs stāvēja un brīdi raudzījās uz savu piecgadīgo dēlu. Visbeidzot dziļi ievilka elpu un sacīja: "Labi, tad paliec sveiks, mans dēls! Es tevi mīlu. Paliec sveiks, mans Geibriel."

"Paliec sveiks, tēt. Drīz mēs redzēsimies!"

Tonijs pagriezās, saņēmās un devās pretim sienai, uz to pašu pusi, no kuras bija nācis. Ar katru viņa soli grīdā iesprāga plaisas, aizvien jaunas plaisas, it kā akmens triektos pret kristālu. Viņš neuzdrīkstējās atskatīties, zinādams, ka tad visa apņēmība būs vējā. Siena viņa priekšā ievizējās, kļuva caurspīdīga un tad izzuda pavisam. Aiz muguras izdzirdis dārdus, viņš bez skatīšanās zināja, ka templis brūk, bet viņa dvēsele ceļas augšup un pārvēršas. Viņa soļi tagad bija droši un stingri.

Pacēlis acis, Tonijs ieraudzīja, ka lejup gāžas gigantiska ūdens siena. Aizbēgt nebija iespējams, atlika vienīgi stāvēt un gaidīt, kad ūdens aizraus viņu prom. Tonijs plaši izpleta rokas. Upe bija atgriezusies.

16 . ĀbolkŪka

Katrā cilvēkā Dievs ieiet pa privātām durvīm.

Ralfs Valdo Emersons

Megij?"

"Ei!" Megija iespiedzās, izlaizdama no rokām miltu tasi, kas nokrita uz virtuves letes. "Kas tā par modi šitā piezagties klāt! Vai tu neatceries, ka esi bijis prom gandrīz divas dienas, kopš atstāji mani slimnīcā kopā ar savu meitu? Paskaties, kā tu te esi piecūkojies, pārbiedēdams mani līdz nāvei!"

"Megij?"

"Ko?"

"Man tiešām prieks tevi redzēt. Megij, vai esmu tev teicis, cik pateicīgs tev esmu?…"

"Tonij, vai ar tevi viss kārtībā? Nezinu, kur tu esi bijis, bet izklausies tāds kā apslimis, nemaz ne pēc sevis."

Viņš iesmējās, un tā bija patīkama sajūta. "Varbūt, taču es nekad neesmu juties tik labi kā tagad."

"Nu, tavai zināšanai: ārsti tev vis nepiekristu. Tev nemaz neklājas labi. Mums jāparunā. Apspriedīsimies, kamēr

gatavošu ābolkūku. Tajās divās dienās, kamēr tu blandījies apkārt, ir noticis daudz kas, un mums ir jāizdomā plāns."

"Ābolkūku? Es dievinu pašceptas ābolkūkas! Kam par godu tu to cepsi?"

Tonijs manīja, ka Megija apvalda smaidu un ka viņā mostas visai neparasts emociju sajaukums. "Ā, zinu: tu cep kūku tam policistam, vai ne?"

Megija iesmējās. "Jā, pēc maiņas viņš iegriezīsies uz kafiju un kūku. Kopš tavas nozušanas esam bieži runājuši pa telefonu. Es viņam liekos ļoti noslēpumaina." Viņa satraukti noplivināja plaukstas kā tāda debitante. "Liec aiz auss: beigu beigās es pilnīgi nejauši varu viņu noskūpstīt, jo būšu galīgi aizmirsusi tevi. Es vienkārši brīdinu. Tiešām centīšos to nedarīt, bet… pats saproti."

"Vareni!" Tonijs nopūtās un sāka prātot, kas tā būs par sajūtu laidelēties starp divām dvēselēm kā pingponga bumbiņai.

Megija runāja bez mitas, saslaucīdama izbirušos miltus izlietnē un pēc tam staigādama šurpu turpu un vākdama kopā visu, kas nepieciešams, lai izceptu ābolkūku pēc savas mātes receptes. "Divdesmit minūtēs slimnīcā es uzzināju par tevi vairāk, nekā biji man pateicis visā tajā laikā, ko esi pavadījis manā galvā. Brīdi patiešām biju nikna uz tevi par to, kā tu esi sāpinājis savus tuviniekus. Tava sieva tava bijusī sieva ir īsts dārgums, un meita ir brīnišķīga un, par spīti visām dusmām, mīl tevi joprojām. Un, Tonij, par Geibrielu man tiešām ir ļoti, ļoti žēl." Viņa mirkli klusēja. "Bet kas ir starp tevi un Džeiku? To es vēl lāgā neizprotu."

"Megij, lūdzu, ne tik strauji," Tonijs viņu pārtrauca. "Vēlāk es labprāt atbildēšu uz taviem jautājumiem, bet vispirms mums jāparunā par kaut ko citu."

Megija mitējās rosīties un paskatījās ārā pa logu. "Par to, ka tu vari kādu izdziedēt? Tonij, tas nu tiešām bija kronis visam: tu vispirms ļauj man apmeklēt manu slimo Lindsiju un pēc tam prasi, lai es lieku plaukstas tev uz pieres un žēloju tevi…"

"Lūdzu, piedod man, Megij," Tonijs sacīja. "Bet es nezināju, ko citu darīt, un nodomāju: ja es izveseļotos, tad palīdzētu daudziem un varbūt pat vērstu par labu kaut ko no tā, ko esmu nodarījis. Zinu, tas bija pilnīgi savtīgi…"

"Nē, Tonij!" Viņa pacēla roku. "Savtīgi izturējos es, domādama vienīgi par to, kas sāpina mani un kā sakārtot savu dzīvi. Pirms nedaudziem gadiem es zaudēju dažus cilvēkus, kuri man bija ļoti dārgi, un negribu zaudēt vēl vienu. Taču man nav tiesību gaidīt, ka tu izmantosi savu dāvanu, lai izdziedētu Lindsiju. Man nebija taisnība. Lūdzu, piedod!"

"Piedot tev?" Viņas lūgums pārsteidza Toniju un reizē sniedza mierinājumu.

"Jā. Mums jābrauc uz klīniku, Tonij, un pie tavas gultas jālūdz par izdziedināšanu, kamēr aparāti vēl uztur tevi pie dzīvības. Un vajag pasteigties. Kā jau teicu, pāris pēdējās dienās tev ir kļuvis sliktāk, un ārsti vairs netic, ka tu pamodīsies."

"Megij, esmu daudz domājis par šo iespēju izdziedināt vienu vienīgu cilvēku…"

"Par to es nešaubos. Bet tu nedrīksti novēlēt savus īpašumus kaķiem!" Viņa mitējās kult mīklu ar dakšiņu un nomainīja to pret koka karoti. "Kaķiem! Trakākais, ko jebkad esmu dzirdējusi! Nu labi, manis pēc vēl zebrām, vaļiem vai tiem burvīgajiem roņu mazuļiem bet kaķiem?" Viņa nogrozīja galvu. "Kungs, apžēlojies, atdot sūri grūti pelnītu naudu kaķiem!"

"Mjā, diezgan stulbi," Tonijs piekrita.

"Tāpēc braucam izdziedēt tevi, lai tu vari vērst par labu šo nelielo stulbumu." Viņa novicināja karoti uz loga pusi.

"Megij, esmu prātojis…"

"Tonij, tev ir pilnīgas tiesības izdziedēt pašam sevi. Dievs ir devis tev šo dāvanu, tātad Dievs tev uzticas, un, ja tu izlemsi, ka vispareizākais ir izdziedēt sevi, tad es tevi atbalstīšu par visiem simt procentiem. Man nav nekādu tiesību norādīt citiem, kā viņiem jādzīvo. Es jau tāpat tērēju lērumu enerģijas, kritiski viņus vērtēdama…" viņa turpināja, atkal pavicinādama karoti, kas tagad bija aplipuši ar miltiem un sviestu, " …un cenšos no tā atradināties, bet tas ir ilgstošs process, un jāatzīstas, ka tāda vērtēšana man reizēm sagādā pārāk lielu prieku. Tad es jūtos pārāka par visiem, nospriežu, ka vienu otru derētu pakritizēt un ka tieši es to protu vislabāk. Saproti, Tonij? Mums visiem ir kādi trūkumi. Tā, nu mans sprediķis ir galā. Ko tu par to domā?"

"Es domāju, ka tu esi likusi man pasmaidīt," Tonijs atbildēja.

Megija iesmējās. "Nu, tas ir manas dzīves vainagojums. Bet, runājot nopietni, manas dzives vainagojums būtu laulības gredzens no Klarensa tu tikai neapvainojies."

Iesmējās arī Tonijs. "Viss kārtībā. Megij, man ir ideja, kā iznicināt to kaķu testamentu, bet mums būs vajadzīga palīdzība. Jo mazāk cilvēku par to zinās, jo labāk. Domāju, vajadzēs iesaistīt Džeiku, jo nekas cits mums neatliek, un arī Klarensu, jo viņš ir policists un parūpēsies, lai mēs visu izdarām pareizi."

"Tonij, tu mani drusku biedē. Vai tu plāno ielaušanos ar zādzību? Kaut kas tamlīdzīgs nemēdz beigties labi. Es skatos filmas."

"Vispār jau tā nebūs zādzība."

"Vispār jau? Neizklausās necik labāk. Vai tas būs pretlikumīgi?"

"Labs jautājums. Lāgā nezinu. Tā būtu tāda kā pelēkā zona. Bet es vēl neesmu nomiris, tāpēc domāju, ka tas nebūs pretlikumīgi."

"Un tu gribi iejaukt tur manu Klarensu?"

"Diemžēl cita ceļa nav, Megij."

"Bet es negribu, lai Klarenss tiek iejaukts! Tad lai labāk uzvar kaķi."

"Megij, mums tas jādara."

"Zini ko, es varu iziet ārā un nobučot kādu klejojošu suni vai kaķi, ja jau tie tev tik briesmīgi patīk."

"Runa nekad nav bijusi par kaķiem, Megij. Runa ir par mani. Lūdzu, uzticies man. Mums ir nepieciešama Klarensa palīdzība."

"Ak Kungs!" Megija pacēla acis pret griestiem.

"Paldies, Megij," Tonijs turpināja. "Vispirms man vēl šis tas jāapsver. Telpas, kurās mums jāiekļūst, pieder man, bet neviens nezina par to eksistenci. Tur es glabāju visus savus privātos dokumentus, un tur ir instalēta vismodernākā drošības sistēma, kas kontrolē ari videokameras manā pilsētas dzīvoklī. Diemžēl policija mēģināja iekļūt šajā sistēmā, tāpēc tā automātiski nomainīja visus ieejas kodus, un bez tiem es tur netieku iekšā."

"Un kāpēc tu domā, ka es tur kaut ko saprotu?" Megija noprasīja.

"Atvaino. Es vienkārši domāju skaļi."

"Tad esi tik laipns un neaizmirsti, ka tu skaļi domā manā galvā, un tā tava domāšana ir sajaukusi man prātu."

"Nu labi. Upmalā pie Makadama avēnijas man ir slepens mājoklis, kam tagad automātiski nomainīti visi ieejas kodi, bet jaunos es varu saņemt tikai trijās vietās."

"Tad izraugies vienu un saņem!" Megija ieteica.

"Tas nav tik vienkārši. Vēstule ar jauno kodu nonāk bankā, kur tiek automātiski ievietota īpašā arhīvā. Pieeju šim arhīvam dod autorizācija, kas glabājas privātā bankas seifā. Un seifu drīkst atvērt tikai tad, ja tiek uzrādīta mana miršanas apliecība."

"Kaut kas traks! Nē, tas nav labs variants."

"Otrais nav daudz labāks," Tonijs turpināja. "Ja kods tiek šādi atiestatlts, automātiski tiek ģenerēta vēstule, kas ar eksprespastu tiek nogādāta Lorijai. Viņai nav ne jausmas, kas tā par vēstuli un kāpēc atsūtīta. Vēstule vienkārši pienāk, un tajā nav nekādu paskaidrojumu. Tas ir tāds kā dublējuma dublējums. Neviens nekad neiedomātos, ka manas bijušās sievas īpašumā varētu būt nonācis kaut kas tāds, kas svarīgs man."

"Pagaidi!" Megija iejaucās. "Kā tas kods izskatās?"

"Tie ir seši viencipara vai divciparu skaitļi starp vienu un deviņdesmit deviņi, ģenerēti pēc nejaušības principa."

"Kā loterijas skaitļi?" Megija jautāja, steigšus mazgādama rokas izlietnē.

"Jā, apmēram."

"Kā šie?" Megija paķēra no priekštelpas vadža somiņu un sāka tajā rakņāties. Tad triumfējoši izvilka ārā eksprespasta aploksni un izņēma no tās papīra lapu. Tajā bija seši skaitļi, katrs savā krāsā.

"Megij!" Tonijs iesaucās. "Tas ir kods! Apžēlojies, kā…"

"No Lorijas! Es vēlreiz aizbraucu uz slimnīcu, lai palīdzētu viņai un Džeikam tikt galā ar formalitātēm, ja tas, pasarg Dievs, būtu nepieciešams, un viņa iedeva man šo. Teica, ka tā pienākusi īsi pirms tam, kad viņi devušies ceļā uz šejieni pie tevis, un viņa iemetusi aploksni somā, jau iedama ārā pa durvīm. Kā nosūtītāja adrese esot uzrādīts tavs pilsētas birojs, bet viņa nodomājusi, ka es varbūt zinot, kas tā par vēstuli. Sacīju, ka man nav ne jausmas, taču viņa lika man to paturēt. Grasījos jautāt tev, bet tas man bija galīgi aizmirsies, līdz tu to tagad pieminēji."

"Megij, es varētu tevi noskūpstīt!" Tonijs gavilēja.

"Tas nu gan būtu drusku dīvaini," viņa attrauca. "Interesanti, kas tad notiktu? Tātad tas ir tas, kas tev vajadzīgs?"

"Jā! Tas ir ieejas kods. Parādi man pasta zīmogu. Jā, viss pareizi. Tas mums aiztaupīs lērumu laika!"

"Bet tu teici, ka ir vēl trešais veids, kā tikt pie kodiem."

"Tagad tas vairs nebūs vajadzīgs. Trešajā variantā kods tiek elektroniski nosūtīts uz īpašu datoru manā pilsētas birojā. Šā datora pieejas kods ir zināms vienīgi man, un es biju domājis, ka mēs varētu aiziet pie manas firmas darbiniekiem un ar kaut kādu ieganstu tikt pie mana rakstāmgalda. Biju cerējis, ka Džeikam kā manam brālim varbūt atļautu kādu brīdi palikt kabinetā vienam."

"Jā, bet tad vajadzētu…"

"Zinu. Tev vajadzētu viņu noskūpstīt, un tas visu sarežģītu vēl vairāk. Tagad mums pat nebūs jāiesaista Džeiks." Tonijs juta milzīgu atvieglojumu. "Un te es nonāku pie nākamā jautājuma." Mirkli vilcinājies, viņš vaicāja: "Kāds ir tavs iespaids par Džeiku?"

"Ahā, tu domā Džeikobu Eidenu Ksavjeru Spenseru, savu brāli?"

Tonijs atkal nobrīnījās vien. "Kā tu zini viņa pilno vārdu?"

"Klarenss ieskatījās policijas datorā un atrada viņa dosjē. Nekas briesmīgs, lielākoties ielaušanās zādzības pirms gadiem, lai finansētu savu narkotiku atkarību. Par to viņš Teksasā atsēdēja piecīti…"

"Atsēdēja piecīti? Kur tu rauj tādu žargonu?"

"Dārgumiņ, tu nezini nedz manu izcelsmi, nedz ģimenes mantojumu, tāpēc neklīrējies tik dikti."

"Atvainojos. Turpini, lūdzu."

"Vakar slimnīcā es pavadīju pāris stundu kopā ar Džeiku. Viņš daudz runāja par tevi. Man nav ne jausmas, vai tu to zini, taču viņš tevi dievina. Viņš teica, ka tu esot vienīgais iemesls, kura dēļ viņš vēl esot pie dzīvības. Tu esot pasargājis viņu bērnībā, kad viss ap jums sagruvis drupās. Pēc tam jūs esot izšķirti un viņš nonācis sliktā sabiedrībā, sācis lietot narkotikas un aiz kauna vairījies ar tevi sazināties, kamēr bijis atkarīgs. Tu esi viņam tēva vietā, jo tēvu viņš nekad nav pazinis, un viņš ir sliktais brālis, neveiksminieks, narkomāns."

Tonijs klausījās klusēdams, un viņu atkal pārplūdināja emocijas, kurām viņš nebija gatavs.

"Tonij, viņš ir ticis vaļā no savas atkarības. Apmeklē Anonīmo narkomānu tikšanās, ir bijis rehabilitācijas klīnikā un atradis Jēzu. Viņš vairs nelieto jau gandrīz sešus gadus. Starp gadījuma darbiem ir mācījies un pabeidzis Vornera koledžu tepat Portlendā. Ir strādājis labdarības organizācijās un iekrājis naudu. Drīz viņš varēs atļauties pats savu dzīvokli. Kad piezvanīja no policijas un paziņoja par tavu negadījumu, viņš centās saņemt dūšu, lai tevi apmeklētu. Tonij, viņš raudāja. Viņš bija gribējis vairāk par visu pasaulē lai tu ar viņu lepojies. Tagad viņš uzskata, ka ir palaidis garām iespēju tev to visu izstāstīt. Taču mēs tevi izdziedēsim, un Džeiks pats varēs visu tev pateikt. Viņam ir ārkārtīgi svarīgi dzirdēt no tevis, ka viņš tev kaut ko nozīmē."

Tonijs klusēja, cenzdamies atgūt savaldīšanos. "Tātad, Megij, man ir jāzina viens: vai tu viņam uzticies? Vai tu tici, ka uz Džeiku var paļauties? Vai tu domā, ka viņš patiesi ir mainījies uz labo pusi?"

Megija juta, cik Tonijam svarīgi šie jautājumi, un rūpīgi apdomāja tos, iekams atbildēja.

"Jā, Tonij, es viņam uzticos. Iekšējā balss man saka, ka tavs brālis ir uzticams, krietns un čakls. Es uzticētu viņam Kabiju un Lindsiju, un ar to ir pateikts viss."

"Tas ir viss, kas man bija jāzina, Megij, jo es tev uzticos, un, ja tu uzticies Džeikam, man ar to pietiek. Paldies!"

Tonija balsī Megija saklausīja, ka viņam būtu vēl kas sakāms par attiecībām ar brāli, taču neprašņāja, zinādama, ka Tonijs izstāstīs pats, kad būs tam gatavs.

"Citu dāvāta uzticēšanās ir gods, Tonij."

"Tu esi viena no pirmajiem cilvēkiem, kuriem es uzticos. Un tas nozīmē vairāk, nekā spēju izteikt vārdos."

"Uzticēšanās vienmēr ir risks, Tonij, un jebkuras attiecības ir risks. Taču bez attiecībām pasaulei nav jēgas. Dažas attiecības ir juceklīgākas par citām, dažas ir pārejošas, citas smagas, gadās arī vienkāršas, bet visas mūsu attiecības ar citiem cilvēkiem ir svarīgas."

Viņa iestūma ābolkūku cepeškrāsnī, pārbaudīja temperatūru, tad pievērsās tējas vārīšanai.

"Starp citu, Tonij, visi gan tavējie, gan manējie tagad ir sapazinušies. Man likās, tu gribētu to zināt."

"Paldies, Megij. Tas ir noticis, pateicoties tev."

"To es darīju ar prieku, mister Tonij."

"Kāpēc tu nosauci mani par… misteru Toniju?" viņš pārsteigts jautāja.

"Nezinu. Tāpat vien ienāca prātā. Kāpēc tu jautā?"

"Esmu saticis mazu meitenīti, kura sauca mani šādi. Vienkārši atcerējos viņu."

"Ak, bērni!" Megija iesmējās. "Tie pamanās iezagties mums sirdī pat tad, ja citus nelaižam tai ne tuvumā."

"Tas ir tiesa," Tonijs piekrita.

Kamēr cepās ābolkūka, abi pļāpāja gluži kā vecs laulāts pāris viegli, tomēr ar jēgu.

īsu brīdi pēc tam, kad no cepeškrāsns bija izcelta kārdinoša ābolkūka, mājā ieskrēja Mollija un Kabijs, abi lieliskā omā. Kabijs metās pie savas draudzenītes Megijas un cieši apskāva viņu, tad pielika ausi viņai pie krūtīm un nočukstēja: "To-nī… ēn-dēn!" ieķiķinājās un pa gaiteni aizjoza uz savu istabu.

"Šis zēns tiešām ir kaut kas sevišķs," Tonijs noteica.

"Jā gan," Megija piekrita. "Bet ko viņš ar to domāja?"

"Kādu vecu sarunu. Starp citu, viņš vienmēr zina, kad esmu šeit."

"Šis zēns zina daudz ko."

No savas istabas iznāca Mollija. Viņas seju apgaismoja smaids, skaists kā saulriets, un viņa sirsnīgi apkampa Megiju.

"Labi jaunumi?" Megija jautāja.

"Par Lindsiju? Ne gluži. Stāvoklis tikpat kā nav mainījies." Mollija pieklusināja balsi. "Vai Tonijs ir šeit?"

Megija pamāja ar galvu.

"Sveiks, Tonij! Šodien pavadīju daudz laika kopā ar taviem tuviniekiem, īpaši ar Andželu. Mēs lieliski sapratāmies un abi ar Kabiju ir viens otru iemīļojuši. Tava meita ir īsts dārgums!"

"Viņš saka paldies," Megija noteica, iekams Tonijs bija paguvis ierunāties.

"Un…" Mollija pasmaidīja, "man tik tiešām prieks, ka esmu iepazinusies ar tavu brāli Džeiku. Šodien mēs abi apmeklējām tevi, un jāteic, ka Džeiks ir tas izskatīgākais no jums abiem."

"Tonijs saka, tas esot tikai tāpēc, ka viņš ir slims," Megija tulkoja.

"Jā, jā, noteikti." Mollija iesmējās un atvēra ledusskapi, lai sameklētu kaut ko ēdamu sev un Kabijam.

"Ir taču liela ābolkūka, Mollij! Pietiks jums abiem."

"Brīnišķīgi. To mēs ēdīsim saldajā. Es tūdaļ atgriezīšos. Esmu apsolījusi Kabijam, ka viņš drīkstēs vakariņot dārzā, un jau esmu visu sagatavojusi."

Šajā mirkli atskanēja durvju zvans, kam sekoja trīs asi klauvējieni. Zīmīgi tas šķita tikai Tonijam. Viņš nevilšus pavīpsnāja un nodomāja: maz ticams, ka tur nāk Džeks vai Jēzus.

Uz sliekšņa nostājās Klarenss, silti uzsmaidīja Megijai un apskāva viņu. Megijā iestrāvoja tik salds vilnis, ka Tonijs uz mirkli aizvēra acis un tad sāka dziļi elpot. Cik daudz viņš šajā dzīvē bija palaidis garām un zaudējis savu iekšējo mūru dēļ!

"Es tevi neskūpstīšu," Megija čukstēja. "Tu jau zini, kurš te ir klāt."

Klarenss iesmējās. "Tu tikai pasaki man, kad viņš atkal būs prom, un mēs atgūsim visu nokavēto!"

"Es tev nekavējoties piezvanīšu," Megija apsolīja un ieķiķinājās.

"Klau, pēc kā te tā smaržo?" Klarenss iesaucās. "Svaigi cepta ābolkūka un smaržo tieši tāpat kā manas mammas ceptā. Vai saldējums ir?"

"Protams! Tillamukas nilla derēs?"

"Ideāli!" Viņš apsēdās pie galda, un Megija pasniedza viņam lielu kūkas gabalu ar dāsnu saldējuma piedevu. "Ja tu mani tā lutināsi, man būs divreiz biežāk jāpiestaigā uz sporta zāli, bet, ja tā garšo tāpat, kā smaržo, man nebūs ko nožēlot."

Megija nogaidīja, līdz Klarenss nogaršoja pirmo kumosu, un viņš atbildēja tieši tā, kā vajag ar bērnišķīgu sajūsmu. "Megij, kūka ir pasakaina! Negribas atzīties, taču tā varbūt ir pat labāka par manas mammas cepto."

Megija staroja.

"Man no jums abiem kļūst nelabi," Tonijs novaidējās. "Visa šitā dudināšanās… fū!"

Megija pavīpsnāja. "Tonijs saka sveiks!"

"Sveiks, Tonij!" Klarenss uzsmaidīja Megijai. Tad nokoda otru kumosu un lēnām košļāja, izbaudīdams garšu.

"Sveiks, Klarens!" Mollija, atgriezusies no Kabija piknika, sasveicinādamās apskāva policistu, paņēma no letes šķīvi un apsēdās pie galda. "Kas labs notiek?"

"Tu nāc tieši laikā," Megija teica, likdama sev šķīvī kūku un saldējumu. "Tieši par to mēs grasāmies runāt."

Klarenss atkal pievērsās Megijai un ierunājās nopietnākā tonī: "Tonij, gribu lūgt tev lielu pakalpojumu."

"Viņš piekrīt, jo arī pats grib lūgt tev lielu pakalpojumu."

"Varbūt vienkārši noskūpsti Klarensu," Tonijs skaļi prātoja, "lai visu varu paskaidrot bez starpniekiem. Tā būs vieglāk."

"Tu joko?" Megija atcirta. "Un es lai palieku neziņā? Nekā nebija! Lai cik vilinoši būtu noskūpstīt Klarensu tūlīt pat, es tomēr pagaidīšu. Ja jūs kalsiet kādus plānus, es gribu piedalīties. Runā, Klarens!"

Viņš iesāka: "Tonij, patiesībā man nemaz nav tiesību to tev lūgt, un es pat nezinu, vai tas atrodas iespējamā robežās, tāpēc, iekams pateikšu, par ko ir runa, gribu uzsvērt, ka neceru uz tavu piekrišanu. Pakalpojums, kuru tu vēlies no manis, nekādā veidā nav saistīts ar to, vai tu izpildīsi manu lūgumu. Vai tas ir skaidrs?"

"Viņš saka, tas esot skaidrs kā diena, bet varbūt vispirms nogaidi, līdz uzzināsi, kas tas viņam par lūgumu."

"Tam nav nozīmes," Klarenss noteica. "Ja piedalās Megija, piedalos arī es." Viņš ieturēja pauzi. "Vai tas ir pretlikumīgi?"

"Tonijs tā nedomā."

"Nedomā?" iejaucās Mollija.

"Tas… nomierina." Policists nopūtās. "Tad, lūk, ko es vēlos lūgt. Atkārtošu: tu mierīgi vari atteikties, es neapvainošos."

Visi trīs noskatījās, kā šis spēcīgais vīrs acīm redzami cīnās ar emocijām, un tas šķita ļoti neparasti. Megija satvēra viņa roku savējā, un tas saviļņoja viņu vēl vairāk, tomēr beigu beigās viņš atguva savaldību, nokremšļojās un aizsmakušā balsī turpināja:

"Manai mātei ir Alcheimera slimība. Pirms diviem gadiem mēs beidzot bijām spiesti vest viņu uz pansionātu, kur tiek nodrošināta diennakts aprūpe, jo paši to nespējam. Slimība progresēja daudz straujāk, nekā bijām paredzējuši. Es tieši atrados kursos Austrumkrastā, kad viņas stāvoklis pasliktinājās tik ļoti, ka viņa vairs nepazina nevienu no mums."

"Man tiešām ļoti žēl, Klarens," sacīja Mollija, saņemdama viņa otru roku.

Klarenss pacēla miklās acis. "Mums abiem nebija ne pēdējās sarunas, ne atvadu. Pirms manas aizbraukšanas viņa vēl zināja, kas es esmu, bet, kad atgriezos, vairs nebija nekā, tikai tukšums viņas acīs, un to neviens vairs nespēja aizpildīt."

"Tonij," viņš turpināja, "mani visu laiku nepamet viena doma. Ja Megija noskūpstītu manu māti, tu varētu iekļūt viņas prātā, sameklēt viņu man, nodot viņai kādu ziņu, pateikt, ka mums viņas pietrūkst, ka man viņas pietrūkst. Zinu, tas izklausās neprātīgi, un es pat nezinu, vai tas izdotos…"

"Viņš to izdarīs," Megija pavēstīja.

"Tiešām?" Klarenss ieskatījās Megijai acīs, viņa vaibsti atslāba, pierimstot apspiestajām emocijām.

"Protams!" Mollija apstiprināja. "Tu taču to izdarīsi, Tonij, vai ne?" Viņa paskatījās uz Megiju.

"Jā, izdarīs," Megija atkārtoja, "bet viņš nav pārliecināts, vai tam būs rezultāts. Šādā jomā viņš nav nekāds lietpratējs."

"Tonij, paldies, ka tu to vispār apsver. Jau par to vien esmu tev parādā."

"Viņš saka, tu neko neesot parādā, un arī viņa lūgums neesot saistīts ne ar kādiem noteikumiem. Tu vari teikt nē."

"Skaidrs," Klarenss sacīja.

"Tātad," Megija iesāka, "mēģināšu izteikt vārdos to, kas vajadzīgs Tonijam. Viņam ir pilnīgi slepens birojs kā spiegu filmās, kaut kur upmalā pie Makadama avēnijas. Saprotams, viņš nav nekāds spiegs vai likumpārkāpējs, bet šajā slepenajā birojā, par kura eksistenci neviens nezina, glabājas daži no viņa svarīgākajiem dokumentiem. Klarens, viņš grib zināt, vai tu pazīsti kādu, kurš nodarbojas ar papīru smalcināšanu industriālā mērogā?" Viņa pacēla uzacis, it kā teiktu: "Nejautā man, es esmu tikai starpniece."

"Jā, man ir viens labs draugs, Kevins, kurš strādā lielā papīru smalcināšanas firmā. Šķiet, tai ir arī līgums ar pilsētu."

"Nu tad, lūk, ir jāiznīcina dokumenti ne nodokļu deklarācijas vai kaut kas pretlikumīgs, tikai personiski papīri," Megija atkārtoja Tonija sacīto. Mirkli klusēja, tad mazliet pagrieza galvu sānis, it kā sarunātos pati ar sevi. "Tonij, varbūt vienkārši nogaidi, līdz atveseļosies, un tad visu varēsi izdarīt pats?"

Kad viņa atkal pievērsās Klarensam, sejā vīdēja bažas. "Viņš apgalvo, ka nemaz neesot pārliecināts, vai atveseļosies, un negrib riskēt. Viņam esot jāiekļūst savā birojā. Viņam ir kodi un viss nepieciešamais. Tavu palīdzību, Klarens, viņam vajag tādēļ, lai mēs visu izdarītu pareizi un neatstātu nekādas pēdas. Vai tu zini, kā to izdarīt?"

Klarenss pamāja ar galvu.

"Viņš saka, tas būšot pavisam viegli. Žigli iekšā, tikpat žigli ārā. Viņam būs jāatver seifs, kas atrodas zem grīdas, un jāizšķiro daži dokumenti. Viņš saliks kaudzē tos, kas jāiznīcina, varbūt paņems līdzi pāris lietu, un viss. Tam vajadzēs, augstākais, pusstundu. Neviens mūs neredzēs un nekad neuzzinās, ka esam tur bijuši."

"Un tas tiešām nav pretlikumīgi?" Klarenss skaļi prātoja.

"Tonijs saka nē, kamēr viņš ir dzīvs. Tas ir viņa mājoklis, viņam ir visi kodi, tāpēc tā nebūs ielaušanās. Viņš būs kopā ar mums, un, kaut gan tev neviens neticētu, tu tomēr zināsi, ka viņš ir kopā ar mums."

Klarenss brīdi domāja.

"Vai tu varēsi mums palīdzēt?"

Viņš piekrītoši pamāja.

"Tonijs jautā, vai mēs varētu to izdarīt šovakar. Vai tagad ir iespējams braukt pie tavas mammas?"

Klarenss atkal pamāja, ieskatījies virtuves pulkstenī. "Laika mums ir daudz. Es vispirms piezvanīšu uz pansionātu un brīdināšu par mūsu ierašanos. Kurš brauks līdzi?"

"Es nevaru, man jāpaliek pie Kabija," atteica Mollija. "Bet vēlāk jūs man izstāstīsiet visu līdz pēdējam sīkumam, labi?"

"Es taču vienmēr tev visu izstāstu, dārgumiņ. Tā ka mierīgi pieskati Kabiju, kamēr mēs trīs iesim spēlēt Džeimsu Bondu."

Klarenss jau runāja pa mobilo.

Megija sirsnīgi apskāva Molliju. "Tonijs dod tev savu svētību," viņa nočukstēja.

"Kādā ziņā?"

"Attiecībā uz savu brāli… ja tur kaut kas iznāks, tev ir Tonija svētība."

Mollija pasmaidīja. "Nekad jau nevar zināt… Paldies, Tonij, tu esi tik mīļš!"

Toniju pārsteidza gan viņas vārdi, gan emocijas, ko tie izraisīja. "Mhm," viņš aizsmacis nomurmināja, "arī tu esi mīļa."

"Viņš saka arī tu viņam esot mīļa," Megija smaidīdama pārtulkoja.

17 . aizslĒgtĀs istabas

Cilvēks nav tas, kas viņš bijis jūsu pēdējā sarunā.

Cilvēks ir tas, kas viņš bijis visā jūsu attiecību pastāvēšanas laikā.

Rainers Marija Rilke

]VIāte ļoti priecāsies par jūsu apciemojumu," ar smaidu teica brīvprātīgā kopēja, pavadīdama Megiju un Klarensu pa gaiteni uz vienu no istabām.

Parasti tāds apgalvojums būtu Klarensu aizkaitinājis, taču ne šovakar. Pakrūtē trīsēja saspringtas gaidas, un, jo reālāks kļuva mērķis, jo iespējamāka šķita vilšanās. Viņš nezināja, kā tiks ar to galā. Mīļais Dievs, viņš klusībā lūdzās, tavi ceļi ir neizdibināmi. Šī ir ideāla iespēja brīnumam. Paldies, ka tu stāvi man klāt, paldies, ka esi sūtījis man Megiju un it īpaši šovakar Toniju.

"Klarens, tu nekad neesi man stāstījis par savu tēvu," klusināti ierunājās Megija.

"Viņš bija krietns vīrs. Nomira pirms desmit gadiem. Labāku tēvu es nebūtu varējis iedomāties, tomēr mūsu pasaules dzinējspēks bija mamma. Tēva aiziešana nebija tik smaga kā šis, šis… lai vai kas tas būtu. Viņš ir aizgājis, bet mamma ir iestrēgusi kādā starppasaulē, un mēs nespējam viņu sasniegt."

Tonijs klausījās. Klarensa lietotais apzīmējums "starppasaulē" lika viņam pasmaidīt, un viņš jau gandrīz iejaucās sarunā, tomēr apdomājās un iekoda mēlē. Šis nebija īstais bridis.

Viņi iegāja liegas gaismas pielietā istabā, kur sēdēja sirma, eleganta, sarkanā un melnā tērpta melnādaina sieviete. Viņa bija izskatīga, ar augstiem vaigukauliem un mirdzošām acīm, kuras nekādi nesaskanēja ar viņas garīgo prombūtni.

Kad brīvprātīgā palīdze bija atstājusi istabu, Megija uzspieda Klarensam uz lūpām ilgu un maiguma pilnu skūpstu. Ja jau skūpsts bija tikai viens, tam vismaz vajadzēja atmaksāties! Tonijs ieslīdēja sakārtotā, plašā telpā, kur reiz īsu brīdi jau bija atradies, un tagad skatījās Megijai acīs ļoti tuvu un ļoti personiski.

"Tā, nu jau pietiks!" viņš iesaucās. Abi pasmaidīja, un viņu lūpas izšķīrās.

Klarenss piegāja pie mātes.

"Sveika, mammu, tas esmu es, Klarenss. Tavs dēls."

"Atvainojiet." Viņa skatījās uz citu pusi, vaibstos nepavīdēja ne mazākā atmiņu atblāzma. "Kas jūs esat?"

"Klarenss, tavs dēls." Viņš pieliecās un noskūpstīja māti uz pieres. Viņa pasmaidīja, un Tonijs slīdēja prom otrreiz.

Šī vieta atšķīrās no visām, kurās viņš bijis, apgaismojums savādi slāpēts, redzamība vāja. Tagad viņš skatījās Klarensa sejā, kurā vīdēja cerību pilnas gaidas.

"Misis Vokere?" Vārdi atbalsojās no neredzamām sienām, it kā Tonijs atrasos metāla cilindrā. "Misis Vokere?" Viņš mēģināja vēlreiz, taču dzirdēja tikai paša balss atskaņas. Ar misis Vokeres acīm viņš redzēja, ka Klarenss ir apsēdies blakus Megijai un abi gaida. Tonijs bija rūpīgi ielāgojis ziņu, ko Klarenss lūdzis nodot, taču šeit nebija neviena, kam to saņemt.

Pēkšņā panikas uzplūdā Tonijs sev jautāja: kā viņš tiks ārā no šejienes? Par to viņš nebija iedomājies. Neviens par to nebija iedomājies. Varbūt viņš paliks te ieslodzīts cik ilgi? Līdz misis Vokeres nāvei? Bet varbūt tad, kad klīnikā savu cīņu beigs viņa miesa, viņš pievienosies tai? Neviena no iespējām nelikās pārāk patīkama. Piedevām uzmācās augoša klaustrofobijas sajūta. Varbūt, ja Klarenss noskūpstīs māti, Tonijs varēs atgriezties? Par to viņš nebija drošs, un šī nedrošība kļuva arvien baisāka.

Tomēr bija pareizi atrasties šeit. To viņš juta. Kad Klarenss bija izteicis savu vēlēšanos, Tonijs bija zinājis, ka tā būs pareizi, un lēmums vēl arvien likās labs. Domādams par to, viņš nomierinājās. Kad viņš pēdējo reizi bija kaut ko darījis otra cilvēka labā bez noteikumiem, bez slepeniem nodomiem? To viņš neatcerējās. Pat ja viņš tiešām bija iekritis lamatās, tad pieņēma to ar gandarījumu un jutās apmierināts.

Te Tonijs atcerējās līnijdeju palēcienu, ko bija parādījusi Vecāmāte. Viņš to izmēģināja un tagad stāvēja ar seju pret tumšu sienu. Kad acis bija pieradušas pie tumsas, viņš samanīja durvju rindu. Devās pie pirmajām, un tās atvērās bez grūtībām. Aiz tām bija tik gaišs, ka vajadzēja novērsties, līdz acis pielāgojās šai žilbai. Tonijs ieraudzīja, ka stāv briestošu kviešu druvas malā. Druva pletās tik tālu, cik vien tālu sniedzās skats, vārpas līgojās viegla vēja ritmā. Tonijam pie kājām sākās taka, kura aizvijās tālumā un nozuda staltu ozolu birzī. Aina bija brīnišķa un aicinoša, taču viņš aizvēra durvis un atkal iegrima melnā tumsā.

Pēkšņi viņš izdzirda kādu klusi dungojam un grozīja galvu šurpu turpu, meklēdams skaņu avotu. Tas atradās kaut kur tālāk priekšā, un viņš taustīdamies devās turp. Atskatījies viņš ar misis Vokeres acīm ieraudzīja liegajā gaismā sēžam Megiju un Klarensu, kuri gaidīja, sadevušies rokās.

Balss nepārprotami skanēja aiz trešajām durvīm. Aizšaujamo mehānismu Tonijs pazina no savas paša sirds un pasmaidija, ieraudzījis to ari šeit. Durvis viegli atvērās, un viņš iegāja milzīgi plašā telpā. Sienas bija apšūtas ar sarkankoka un ķirškoka paneļiem, gar tām rindojās plaukti, pilni ar grāmatām. Brīvajās vietās atradās neskaitāmas piemiņas lietiņas, ari fotogrāfijas un mākslas priekšmeti. Dungošana tagad skanēja tuvāk, un Tonijs pagāja garām plauktiem, nogriezās ap stūri un apstājās. Te nu viņa bija tā pati sieviete, ko viņš nule redzējis, tikai jaunāka, ļoti ņipra un rosīga.

"Antonij?" viņa jautāja, un viņas smaids apgaismoja telpu.

"Misis Vokere?" Tonijs pārsteigts izdvesa.

"Lūdzu, sauciet mani par Amēliju," viņa teica un iesmējās. "Nāciet, jaunekli, un apsēdieties man blakus. Es jūs jau gaidīju."

Tonijs paklausīja. Sieviete sniedza viņam lielu tasi ar kūpošu kafiju, un viņš to pateicīgi pieņēma.

"Kā jūs zinājāt, ka es atnākšu?"

"Es šeit neesmu viena, Antonij. Man ir sabiedrība. Viss ir pārejošs un tomēr diezgan paliekošs. Ir grūti izskaidrot, kā lietas saaužas cita ar citu." Viņas balss skanēja dzidri un maigi, gandrīz kā melodija. "Miesa grib turēties pie savām saiknēm pēc iespējas ilgāk. Manējā šķiet esam visai sīksta, gluži tāpat kā mana personība. Sīksta man patīk šis vārds. Tas skan labāk nekā spītīga, vai nav tiesa?"

Abi iesmējās. Saruna veidojās skaidra un atklāta.

"īsti nezinu, kā pajautāt, bet vai jūs esat spējīga atstāt šo telpu?"

"Patlaban ne. Pat durvis, pa kurām jūs ienācāt, ir aizvērušās jums aiz muguras, un es nespēju tās atvērt no iekšpuses. Taču man šeit ir ērti. Manā rīcībā ir viss, kas varētu būt nepieciešams gaidīšanas laikā. Viss, ko jūs redzat," viņa plaši pamāja ar roku, "ir manas atmiņas, ko es kataloģizēju un kārtoju stāstīšanas laikam. Ziniet, nekas nepazūd."

"Nekas?"

"Nu, šis tas neataust apziņā, tomēr nekas nepazūd pavisam. Vai kādreiz esat nolūkojies saulrietā un jutis šīs ainas dziļumu, ko nespēj notvert neviena fotokamera un ko gribas saglabāt, iegravēt sev atmiņā? Vai saprotat, par ko es runāju?"

Tonijs palocīja galvu. "Protams. Tas ir tik skaisti, ka sāp šis mirklīgais prieks un pēc tam zaudējuma izjūta."

"Un tieši tas ir brīnums: nekas nezūd. Mūžība būs atmiņu stāstīšana un svinēšana, un atmiņas būs dzīva pieredze. Vārdi," viņa pasmaidīja, "ir tikai ierobežojums, kad mēģinām runāt par kaut ko tamlīdzīgu."

Dažas minūtes abi sēdēja klusēdami, un Tonijs juta, ka varētu apmierināts palikt te sēžam, līdz pienāks laiks kaut kam citam, lai kas tas arī būtu. Amēlija pieskārās viņa rokai.

"Pateicos, Antonij, ka esat ieradies apciemot vecu dāmu. Kur es esmu? Vai jūs to zināt?"

"Pansionātā ļoti patīkamā, cik es redzēju. Izskatās, ka jūsu tuvinieki nav vairījušies ne no kādiem tēriņiem. Nezinu, vai jums tas ir skaidrs, taču esmu ieradies kopā ar Klarensu, jūsu dēlu."

"Tiešām?" Viņa pietrūkās kājās. "Mans Klarenss ir šeit? Kā jums liekas, vai es varēšu viņu ieraudzīt?"

"Neesmu pārliecināts, Amēlij. Es pat nezinu, kā pats tikšu laukā no šejienes kaut gan nav jau nekāda steiga. Klarenss lūdza, lai pasaku jums…"

"Tad pamēģināsim, jā?" viņa iesaucās, satvēra Toniju aiz rokas un vilka uz durvīm, pa kurām viņš bija ienācis. Tomēr, kā jau viņa bija teikusi, tām nebija nekāda roktura, tikai mazs atslēgas caurums apmēram acu augstumā. Vecās, biezās un izturīgās ozolkoka durvis bargi sargāja izeju. Koksnē bija iegrebti lieli, vāji saredzami tēli.

"Ķerubi." Amēlija atbildēja uz Tonija jautājumu, iekams tas bija izteikts. "Brīnišķīgi radījumi. Tie ārkārtīgi nomierina.

Un tiem ļoti patīk sargāt… durvis, gaiteņus, portālus un tā tālāk."

Te Tonijam pēkšņi atausa, kas darāms. Nu, protams! Iebāzis roku azotē, viņš izvilka atslēgu, ko bija izvēlējies no saišķa. Vai tas tiešām varēja būt? Aizturējis elpu, viņš vilcinādamies iebīdīja atslēgu slēdzenē un pagrieza. Caur pavedienu, kurā atslēga bija iekārta, plūda pulsējoša, zila gaisma, durvis atvērās, un Amēlijas atmiņu telpas gaisma iestrāvoja viņas acu telpā. Atslēga izgaisa, un Amēlija un Tonijs palika stāvam ar pavērtu muti.

"Paldies tev, Jēzu!" Amēlija nočukstēja un garām Tonijam iesteidzās telpā. Pa logu bija skaidri saredzams viņas Klarenss un kāda sieviete, ko Amēlija nepazina.

"Mammu?" Klarenss raudzījās tieši mātei acīs. "Mammu, vai tu kaut ko teici?"

"Amēlij, acis ir jūsu dvēseles logi," Tonijs čukstēja. "Varbūt, ja runāsiet, viņi jūs sadzirdēs."

Amēlija piegāja pie caurspīdīgās barjeras, jūtas skaidri spoguļojās viņas sejā. "Klarens?"

"Mammu? Vai tā esi tu? Es tevi dzirdu! Vai tu zini, kas es esmu?"

"Protams, zinu. Tu esi mans mīļais puisēns, jau izaudzis liels. Padomā tik, tu tiešām esi izskatīgs vīrietis."

Pēkšņi Klarenss apkampa māti. Tonijs nesaprata, kā tas iespējams, tomēr tas bija izdevies. Likās, it kā Klarenss atrastos šeit iekšpusē, pie viņiem, un reizē tomēr ne. Kad māte smaidīja iekšpusē, Klarenss smaidīja ārpusē. Kad māte izpleta rokas iekšpusē, Klarenss atradās viņas skavās ārpusē. Kaut kādā neizprotamā veidā mātes klātbūtne bija pilnīga, un Klarenss šņukstēja, mēnešiem ilgām zaudējuma sāpēm iznirstot vienā mirklī. Tonijs palūkojās uz Megiju, kurai pār vaigiem plūda asaras.

"Mammu, man tevis ir tik ļoti trūcis, un piedod, ka esam atveduši tevi uz šejieni, bet neviens nespēja rūpēties par tevi tā, kā būtu nepieciešams, un man nebija izdevības atvadīties no tevis…"

"Klusu, klusu, dēls, klusu, manu bērniņ." Mazā, trauslā sieviete apsēdās, maigi apskāvusi savu lielo dēlu, glāstīdama viņam galvu.

Tonijs raudāja. Atmiņā uzbangoja viss, kā viņam bija tik gauži pietrūcis pēc mātes nāves. Taču tās bija labas sāpes, pareizas ilgas, patiesa saikne, un viņš ļāvās šīm siltajām, spēcīgajām jūtām.

"Manu bērniņ," Amēlija čukstēja, "es nevaru palikt te ilgi. Šis brīdis ir Dieva dāvana, negaidīts dārgums, priekšnojauta par to, ko tu pat nespēj iztēloties. Žigli pastāsti man, kā jums visiem klājas un kas jauns!"

Un Klarenss stāstīja mātei par bērniem, kas piedzimuši, par darbavietu maiņām, par bērnu un mazbērnu nodomiem, par ikdienas dzīves notikumiem, kuri liekas tik nenozīmīgi, bet kuriem ir mūžīgs svars. Starp smiekliem un asarām bija tikai elpas vilciena atstatums. Un tad Klarenss iepazīstināja māti ar Megiju, un abas acumirklī sadraudzējās.

Toniju satricināja šis svētums, kas piemita ikdienai, un gaismas dzirksteles, kuras ieskāva parastās dzīves vienkāršos ieradumus un pienākumus. Parasts vairs nebija nekas.

Aizritēja stunda, un Amēlija zināja, ka tuvojas atvadu laiks. "Klarens?"

"Jā, mammu?"

"Gribu tev ko lūgt."

"Ko vien vēlies, mammu. Ko es varu darīt tavā labā?"

"Kad brauksi ciemos nākamreiz, vai tu nepaņemtu līdzi savu ģitāru un neuzspēlētu man?"

Klarenss jutās pārsteigts. "Mammu, jau gadiem ilgi neesmu spēlējis ģitāru, bet, ja tas tev darīs prieku, es tev uzspēlēšu."

Amēlija pasmaidīja. "Es ļoti priecāšos. Man neizsakāmi pietrūkst tavas ģitārspēles. Dažreiz, kad nedzirdu neko citu, es tomēr dzirdu mūziku, un tā sniedz mierinājumu."

"Tad, mammu, es labprāt tev uzspēlēšu. Tas droši vien nāks par labu ari man."

"Zinu, ka tā būs," viņa pareģoja. "Tikai ielāgo vienu: lai vai kur es tobrīd maldītos savā iekšējā pasaulē, mūzikā es tevi sadzirdēšu tik un tā."

Tad viņa pateica Klarensam, ka pienācis laiks atvadīties. Viņš palocīja galvu, un abu apskāviens bija ilgs un mīlestības pilns. Atkal nonākusi iekšpusē, Amēlija pastiepa roku atpakaļ uz Tonija pusi, un viņš to satvēra. Amēlija cieši saspieda Tonija plaukstu, pagriezās pret viņu, atstādama logu aiz muguras, un nočukstēja: "Antonij, es mūžīgi būšu jums pateicīga. Šī ir viena no lielākajām veltēm, ko man jebkad dāvinājis kāds cilvēks."

"Es to darīju labprāt, Amēlij, taču patiesībā tā bija Dieva ideja. Man ir bijis tas gods piedalīties."

Amēlija vēlreiz pagriezās atpakaļ un pasauca: "Megij, mīļo meitenīt, panāc šurp!" Saņēmusi abas Megijas rokas, viņa bezgala maigi sacīja: "Megij, tu liec mātes sirdij dziedāt. Ielāgo es neko negribu pareģot." Viņa iesmējās. "Bet tu esi pelnījusi visu to labāko."

Megija nolieca galvu. "Paldies, misis Vo…"

"Mamma, mīlulīt. Sauc mani vienkārši par mammu."

"Paldies… mammu." Tiklīdz Megija bija izrunājusi šo vārdu, Amēlija pieliecās un noskūpstīja viņu galvvidū. Un Tonijs atkal slīdēja prom.

Braucienā līdz nākamajam mērķim automašīnā valdīja klusums, katrs gremdējās savās domās. Tonijs rādīja ceļu atpakaļ uz Portlendas dienvidrietumiem, uz upmalu un pazemes autostāvvietu, kur atradās pamestais slotu kambaris, tik tikko pamanāms ēkas sienā. Pateicis, kur novietot mašīnu, viņš lika ceļabiedriem izņemt no mobilajiem telefoniem akumulatoru un SIM karti.

"Prātīgi," norūca Klarenss.

"Klarens, Tonijs saka, lai mēs uzvelkot cimdus."

"Tiks darīts." Klarenss izvilka no kabatas divus cimdu pārus. "Tonij, man ir tikai divi pāri, tāpēc nepieskaries nekam, labi?"

Megija iespurcās. "Tonijs saka, lai tu neaizmirstot savas policista iemaņas. Viņa pirkstu nospiedumi tur jau tāpat esot visās malās."

Abi mēroja piecpadsmit metrus līdz skapim, rūpīgi ievērodami Tonija norādījumus.

"Fū, kā te ož!" Megija noteica, atvērusi kambara durvis. Uz sienas sataustīja slēdzi, un iedegās kaila spuldze, liedama dzeltenīgu gaismu pār kambari sakrautajiem krāmiem. "Tad šis ir tavs slepenais mājoklis? No tevis, Tonij, biju gaidījusi ko vairāk."

Nelikdamies to dzirdam, viņš pēkšņi pamanīja, ka Megijai līdzi ir somiņa. "Tu esi paņēmusi līdzi somiņu?!"

"Sieviete nekur neiet bez savas somiņas. Un ja nu mēs kaut kādā veidā tiekam tur iesprostoti? Somiņā man ir nedēļas krājums ar visu nepieciešamo."

"Labi, atvaino. Aizej tur, tajā kaktā. Vai redzi sarūsējušo sadales skapi kādu metru virs zemes? Jā, to pašu. Atver to, tur būs panelis ar tastatūru." Viņš pagaidīja, līdz Megija bija visu atradusi.

"Tagad nospied šādus ciparus: 9,8, 5,3, 5, 5… labi. Tagad nospied Enter un Power taustiņus reizē un tā paturi sešas sekundes."

Megija sekoja norādījumiem. Sešas gaidīšanas sekundes ir ilgs laiks, un viņa gandrīz atlaida abus taustiņus par agru, taču tad atskanēja dūkoņa un klikšķi, galasiena aizslidēja sānis, un aiz tās parādījās spīdīgas ugunsdroša tērauda durvis.

"Oho!" Megija izdvesa. "Nu, šis jau drusku vairāk atbilst tam, ko biju iztēlojusies. Tum-tum-tā-dā, tum-tum-tā-dā," viņa nodungoja pirmās taktis no "Neiespējamās misijas".

Tonijs nogrozīja galvu. "Megij, tagad lasi priekšā tos ciparus, ko tev iedeva Lorija, un lai Klarenss ievada tos elektroniskās slēdzenes pultī."

"8, 8, 1, 2, 12, 6… Klarens, Tonijs saka, lai tu nospied Enter un turi, līdz atskanēs signāls. Labi! Tagad nospied 1 un 3 reizē un turi līdz nākamajam signālam. Lieliski!"

Pēc otrā signāla atskanēja kāda mehānisma metāliskie klikšķi.

"Kārtībā!" Tonijs atviegloti nopūtās. "Tagad varat iet iekšā."

Tērauda durvis atvērās bez pūlēm, un iedegās gaisma, atklājot skatienam slepeno dzīvokli: modernu, taču askētiski iekārtotu, ar guļamistabu, vannas istabu, mazu virtuvīti un plašu darba telpu. Trūka vienīgi logu, toties sienas rotāja gaumīgi mākslas darbi. Vienu sienu pilnībā aizņēma liels plaukts, pilns ar grāmatām un dokumentiem, stūrī stāvēja milzīgs ozolkoka rakstāmgalds ar datoru un lielu ekrānu uz tā. Durvis automātiski aizvērās, un viņi dzirdēja, kā savā vietā atgriežas maskējošā ārsiena. Tonijs zināja, ka taimeris izslēgs spuldzi, kas dega slotu kambari.

Klarenss iesvilpās. "Oho! Tas tik ir kaut kas!"

"Jā," Tonijs noburkšķēja. "Taisni ārprāts, ko tik nevar dabūt gatavu paranoja."

"Tev patīk lasīt, vai ne?" Megija aplūkoja grāmatu muguriņas. "Un tu esi Stīvena Kinga fans?"

"Jā. "Rita Heivorta un bēgšana no Šoušenkas" ir pirmizdevums. Pilsētas dzīvoklī man ir vēl citi pirmizdevumi, taču šis man ir vismīļākais."

"Tā, paskatīsimies… O, te ir ari daži Orsona Skota Kārda darbi, tas Emmas Donohjū romāns, ko visu laiku taisos izlasīt, un… Džodija Pikou? Tu lasi viņas grāmatas?"

"Parasti ne. Šo kāds atstāja lidmašīnas sēdekļa kabatā, un es to pievācu."

"Ko tu neteiksi, tev ir ari lērums klasikas! Tas nu ir vairāk manā gaumē Lūiss, Viljamss, Pārķers, Makdonalds. Un vēl krimiķi, ar ko izklaidēties."

"Vairumu no tām vecajām grāmatām es neesmu lasījis, vismaz ne pēdējā laikā," Tonijs atzinās. "H drīzāk ir investīcija, kas nesaistās ar personiskām literārām interesēm. Reizēm šo to nopērku Pauela grāmatnīcā. Vai tu zini, ka tur ir vesela telpa ar neticami retiem izdevumiem?"

"Pietiek pļāpāt," iejaucās Klarenss. "Neņem ļaunā, Tonij, bet te ir diezgan neomulīgi. Gribētos ātrāk izdarīt, kas darāms, un taisīties prom."

Tonijs lika abiem aiziet uz darba telpas stūri iepretim rakstāmgaldam. Tur grīdā bija iebūvēts seifs, atverams ar grozāmu kloķi. Megija pāris reižu izmēģināja ciparus 9,18, 4 un 12 un pagrozīja kloķi gan uz vienu, gan uz otru pusi, līdz iekšējā hidraulika beidzot lika seifa durvīm atvērties. Iekšā atradās dokumentu kaudzītes, skaidra nauda un vairākas dažāda lieluma kārbiņas.

Megija iebāza roku mēteļa kabatā un izvilka saritinātu melnu atkritumu maisu.

"Kas jāņem?" viņa noprasīja. "Nauda?"

Tonijs iesmējās. "Diemžēl ne. Tā ir saskaitīta, sērijas numuri ir reģistrēti. Papildu drošības pasākums, lai te neviens nevarētu okšķerēt nepamanīts."

"Mjā, tev tiešām ir paranoja, tomēr tava izdomas spēja ir iespaidīga."

"Paldies par komplimentu. Tagad pasaki Klarensam, lai

viņš kādu brīdi neskatās. Ja nu kas, vēlāk varēs nemelojot teikt, ka neko nav redzējis. Un lai never vaļā ūdens krānus ne virtuvē, ne vannas istabā. Ūdens patēriņš tiek elektroniski reģistrēts." Megija to pateica Klarensam, un viņš paklausīgi novērsās un devās aplūkot ko citu.

"Megij, vai redzi to lielo dokumentu kaudzi pa labi? Jā, to pašu. Paņem vienu kārtīgu sauju, tikai nesajauc secību. Man jāatrod vajadzīgie."

Megija nolika uz grīdas prāvu papīru kaudzīti un izlasīja dokumentu, kas atradās tai pašā virsū. "Tavs testaments? Tas par tiem kaķiem?"

"Jā. Kā jau teicu, tā man nebija gluži zvaigžņu stunda. Liec to papīru iekšā maisā." Tonijs atviegloti uzelpoja. Pakrūtē izzuda šķebīgums, noplaka saspringums. "Tā, un tagad paņem vēl kādus desmit virsējos dokumentus un noliec uz grīdas pa labi."

"Vai tie visi ir testamenti?" Megija samulsusi jautāja.

"Jā! Ko lai es saku? Esmu bijis visai svārstīgs. Ar ļoti mainīgu garastāvokli."

"Labi, ka nepazinu tevi tolaik," Megija noteica. "Diez vai mēs būtu iedraudzējušies."

"Diemžēl tev taisnība, un es būtu zaudējis ļoti daudz, Megij."

Megija uz mirkli zaudēja valodu. Tad klusu ievaicājās: "Kas man jāmeklē?"

"Tev nekas nav jāmeklē, Megij. Vienkārši pāršķir lapas, es meklēšu pats."

Abi lēnām izskatīja vēl duci testamentu un pa vienam lika tos kaudzītē pa labi.

"Stop!" Tonijs pēkšņi iesaucās, beidzot pamanījis meklēto. "Tas pats būs. Megij, negriez prom galvu, tikai skaties uz citu pusi, kamēr es lasīšu."

Megija cīnījās ar kārdinājumu iemest aci dokumentā. "Tonij, man piemīt ziņkārības gēns," viņa iedīcās. "Nespīdzini mani!"

"Labi, tad paņem to fotogrāfiju, kas atrodas seifā pa kreisi no dokumentiem," viņš ierosināja. "Varbūt tā novērsīs tavu uzmanību."

Megija paņēma veco, laminēto fotogrāfiju un pārsteigta iesaucās: "Paklau, Tonij, šo es jau esmu redzējusi!"

"Ko?" viņš satrūkās. "Tas nevar būt!"

"Pirms pāris dienām man šādu foto parādīja Džeiks. Bilde gan bija daudz sliktākā stāvoklī nekā šī, pamatīgi saburzīta un saplaisājusi, tomēr tā ir tā pati. Tie esat jūs abi kopā ar vecākiem, vai ne?"

"Jā." Tonijs jutās bezgala pārsteigts. Tātad ari Džeikam bija šī bildīte?

"Džeiks teica, ka tā viņam esot vienīgā vecāku fotogrāfija. Viņš to glabājis kurpē, lai neviens nenozagtu. Fotogrāfijā esot skats no jūsu ģimenes pēdējām laimīgajām dienām… piedod, Tonij, es negribēju…"

Atguvis balsi, Tonijs klusu atteica: "Tas nekas, Megij. Pasaulē acīmredzot vēl ir daudz pārsteigumu." Te viņam prātā iešāvās kāda doma. "Megij, vai Džeiks tev pastāstīja, par ko mēs tajā bildē smejamies? Es neparko nespēju atcerēties."

"Ha!" Megija iesmējās. "Pastāstīja gan! Jūs esot smējušies tāpēc, ka…" Viņa aprāvās. "Zini, Tonij, būs labāk, ja Džeiks pateiks tev pats. Tas būs īpašs brīdis jums abiem."

"Megij!" Tonijs lūdzās. "Nemoki mani! Pasaki!"

"Vai jūs tur reiz nebeigsiet niekoties?" no otras istabas atskanēja Klarensa balss. "Mums drīzāk jātiek prom!"

"Pie darba, Tonij!" Megija nočukstēja. "Kas man jādara?"

"Paldies Dievam, esmu atradis vajadzīgo, un tas ir notariāli apstiprināts un tā tālāk. Tobrīd nudien būšu bijis pie pilna prāta. Noliec šo apstiprināto testamentu pašā virsū dokumentiem un novieto visu atpakaļ seifā. Jā, tā! Bet to kaudzīti pa labi to liec maisā. Un Klarenss lai aizved to maisu savam draugam sasmalcināt."

Megija paklausīja un jau grasījās nospiest aizslēgšanas pogu uz seifa durvīm, kad Tonijs iesaucās: "Pagaidi! Gribu paņemt līdzi vēl šo to. Paskaties augšējā plaukta kreisajā stūri… Redzi to balto aploksni? Paņem to, un vēl… Ak jā, vienu plauktu zemāk, pa kreisi, ir vēl viena dokumentu kaudzīte. Jā. Tur jābūt vēstulei, kas adresēta Andželai. Atradi? Lieliski."

"Andželai?"

"Gadījās tādi brīži, kad uzrakstīju viņai to, ko nespēju pateikt skaļi. Lūdzu viņai piedošanu un tādā garā. Bet nevienu no šīm vēstulēm nenosūtīju. Šī ir pati pēdējā. Gadījumā ja es… ja nebeigsies labi, tad atdod to viņai. Vai apsoli?"

Megija mirkli vilcinājās. "Jā, Tonij, apsolu." Un viņa steigšus piebilda: "Bet viss būs labi, un tu varēsi to visu pateikt viņai pats."

"Cerams." Tonijam aizlūza balss.

"Nu, kas ir? Varam iet?" bargi noprasīja Klarenss.

Tonijs aši izlēma. "Nē! Ir vēl viena lieta. Vai redzi to mazo, zilo kārbiņu apakšējā plauktā pa kreisi? Paņem to arī. Un, lūdzu, never vaļā. Tas ir ļoti personiski. Neviens neuzzinās, ka tā glabājusies šeit, tomēr negribu to te atstāt."

"Protams, Tonij." Megija, neko nejautādama, ielika somiņā mazo samta kārbiņu un abas aploksnes.

"Viss!" viņa uzsauca Klarensam un sniedza viņam melno maisu.

Klarenss pamāja ar galvu, likdams saprast, ka zina, kas ar to darāms, un palīdzēja viņai kārtīgi aizslēgt seifu.

"Lampas var atstāt degam," Tonijs sacīja. "Te visu kontrolē kustības detektori, un tās izslēgsies pašas."

Viņi pārliecinājās, vai nekas nav izkustināts no vietas, un aizgāja pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākuši.

Kad viņi atkal sēdēja mašīnā, Megija ierunājās: "Un tagad, Tonij?"

"Tagad," viņš apņēmīgi atbildēja, "mēs brauksim uz slimnīcu un sāksim dziedināšanu."

18 . ceĻu krustojums

Mēs satikāmies krustcelēs

Kur jauni ceļi sākas Man tavu vārdu pavaicāt Pat prātā neienāca

Es neredzēdams skatījos Kā paklūpi man līdzās Pat mīlas vārdus runādams Es neizjutu mīlu

Kaut nevēlējos projām bēgt

Un vajā tikt no tevis Vien tukšus vārdus runāju Un skatījos vien sevī

Sirds mana ļoti vēlējās Lai eju ceļam pāri Bet lepnā prātā likās man Ka neesi man svarīgs

Re zelta ķēde aptīta Ap sirdi man un kaklu Tā dziļi manā miesā grauž Un dara mani aklu

Es gribu Balsi sadzirdēt

Es gribu ticēt Kādam Es gribu jaunas acis gūt Kas Tevi manī rāda

Lai ņem aiz rokas mani Kāds Un pārved ceļam pāri Un saplosītai dvēselei Lai citu dzīvi rāda[9]

19 . dĀvana

Piedošana ir smarža, ko vijolīte dāvā papēdim, kurš to sabradājis.

Marks Tvens

Tonijs bija dzīvāks nekā jebkad, tomēr juta, ka nogurst. Viņš bija gulējis miegā vai varbūt tikai atpūties un neatcerējās nekādus sapņus, tomēr pamostoties vēl bija saglabājusies sajūta, ka viņu kāds tur savās rokās. Lai kur viņš būtu atradies, tur viņš bija juties drošībā, un šī drošības izjūta neizzuda. Pat ja tam bija kāds izskaidrojums, viņš nevēlējās to zināt. Viņš nogura. Viņš mira. Un pieņēma to dziļā mierā. Bija pienācis laiks rīkoties. "Megij?"

"A, sveiks! Jau gaidīju, kad tu beidzot uzradīsies. Bez tevis te nav īsti lāgā."

"Paldies, ka tu tā saki."

"Es nekad nesaku to, ko nedomāju," Megija silti noteica un iesmiedamās piebilda: "vismaz lielākoties."

"Kāds ir plāns?" Tonijs jautāja. "Kad brauksim uz slimnīcu?"

"Es piezvanīju uz turieni, kamēr tu biji prom sazin kur, un mēs visi brauksim turp pēcpusdienā."

"Mēs?" Tonijs ziņkārīgi atkārtoja.

"Jā, viss bars. Pat Klarenss brauks līdzi. Bet tu neraizējies," Megija žigli noteica. "Nevienam neesmu izpaudusi, kas mums padomā. Teicu tikai, ka būtu jauki, ja mēs būtu tur visi kopā."

"Kas ir tie "visi"?" Tonijs vēl arvien nesaprata.

Megija ņēmās skaitīt uz pirkstiem: "Nu taču Klarenss, es, Mollija, Kabijs, Džeiks, Lorija, Andžela…" viņa ieturēja pauzi efekta labad, " .. .un tu. Kopā astoņi. Deviņi, ja pieskaitām Lindsiju, bet viņa jau tāpat ir tur. Izskatās bezmaz, ka mēs dibinām paši savu baznīcu. Par laimi, neviens nenojauš, ka būtībā tā ir patiesība."

"Un tev liekas, ka tā ir laba doma sapulcēt slimnīcā visus?"

"Iepriekš nekad nevar zināt, kura doma ir laba un kura ne. Vienkārši jāpieņem lēmums un jāskatās, kas notiks. Ja jau tev ir dota šī žēlastība, šī dāvana, tad šo dienu vajag izbaudīt."

"Nu labi," viņš piekāpās. Viņš tiešām varēja pieņemt lēmumu izbaudīt šīs dienas žēlastību. Viss pārējais bija tikai iztēles auglis.

Megija, patlaban gatavodama kūkas mīklu, pēkšņi mitējās rosīties un jautāja: "Tonij, tu laikam nemaz nezini, kas šodien par dienu?"

"Nē," viņš atzinās. "Man ir pazudusi laika izjūta. Es pat nezinu, cik ilgi turpinās šī koma. Tad kas šodien tik īpašs?"

"Šodien," Megija pavēstīja, "ir Lieldienu svētdiena! Un aizvakar bija Lielā Piektdiena tā diena, kurā mēs visi izgāzām savu niknumu pār krustā sisto Jēzu. Diena, kurā viņš uz laiku laikiem ienāca mūsu pieredzē, iegremdēdamies tik dziļi mūsu postā, ka viņu spēja atrast vienīgi Tēvs… lūk, kas tā bija par dienu. Dievs saniknotu grēcinieku rokās."

Tonijs jutās pārsteigts, apzinādamies šo ironiju tikpat skaidri kā Megija, kura turpināja savu sprediķi.

"Tonij, vai tu tiešām nesaproti? Ši ir augšāmcelšanās diena! Un šodien mēs dosimies uz slimnīcu un piecelsim tevi no nāves miega. Ar Dieva doto varu modināsim tevi jaunai dzīvei. Lieldienu svētdiena ir klāt! Vai tas nav brīnišķīgi?" Megija ļāva vaļu savām Vasarsvētku draudzes saknēm un uzdancoja pa virtuvi, vicinādama koka karoti, aplipušu ar saldo kūkas mīklu. "Nu runā jel! Ko tu par to domā?"

"Cikos mēs brauksim?" Viņš mēģināja pieskaņoties Megijas sajūsmai, taču neveiksmīgi.

"Tonij, kā tu vari palikt tik aukstasinīgs, ja notiek kaut kas tik neticams! Kas tev lēcies?"

"Es esmu baltais pat ārpus sava ķermeņa. Ko lai tur saka?" Tonijs iesmējās. "Labi, ka esmu tikai tavā galvā, nevis kaut kur citur, kur mani kāds varētu aicināt uzdejot."

Megija smējās locīdamās. Beidzot nomierinājusies, viņa paziņoja: "Mēs brauksim pavisam drīz. Jāpagaida tikai, līdz uzrūgs mīkla, tad varēsim doties ceļā. Mollija un Kabijs jau ir tur, un varbūt pārējie arī."

"Izklausās labi," Tonijs atteica, taču Megija jau bija pievērsusies savam darāmajam un dungoja kādu melodiju, ko Tonijs neskaidri atcerējās dzirdējis. Viss bija sācies.

Neiroloģijas intensīvās terapijas nodaļas uzgaidāmajā telpā ar Megiju sirsnīgi sasveicinājās Mollija, Lorija un Andžela. Džeiks un Kabijs bija aizgājuši uz Starbucks kafejnīcu vestibilā, lai iedzertu latte un karstu šokolādi. Klarenss apkampa Megiju visnotaļ pieklājīgi, tomēr paturēja savās skavās tik ilgi, ka viņa gandrīz nosarka. Ak, ja pārējie zinātu to, ko zināja viņi abi!

Pēc brītiņa Megija viena pati devās apmeklēt Toniju palātā, paskaidrodama, ka gribot noskaitīt lūgšanu, taču nevēloties nevienu samulsināt, ja kļūtu pārlieku emocionāla. Klarenss sazvērnieciski pamirkšķināja viņai ar aci un pačukstēja: "Arī es lūgšos."

Pieteikusies reģistratūrā, Megija devās uz Tonija palātu, bet šajā mirklī no tās iznāca ārsts.

"Megij," Tonijs iejautājās, "vai tev līdzi ir tā vēstule no seifa?"

"Iā, ko tu uzrakstīji Andželai?" viņa nomurmināja, nekustinot lūpas.

"Nē, otrā. Tev tā ir līdzi?"

"Jā."

"Atdod to ārstam, kurš nupat iznāca no manas palātas. Ātri, pirms viņš nav aizgājis!"

"Atvainojiet!" Megija sauca ārstam nopakaļ. Viņš apstājās un pagriezās. "Piedodiet, ka traucēju, bet man lika jums nodot šo…" Pavandījusies pa somiņu, viņa izņēma no tās aploksni.

"Man?" Ārsts pārsteigts paņēma aploksni un atvēra to. Izņēma aprakstītās lapas, pārlaida tām skatienu. "Labi! To mēs cerējām sagaidīt. Tā ir mistera Spensera atļauja."

"Ko?" Megija iesaucās un izķēra dokumentu viņam no rokām. Jā, patiesi, tā bija Tonija parakstīta un notariāli apstiprināta veidlapa, kas deva mediķiem tiesības izbeigt pacienta Spensera mākslīgo barošanu un elpināšanu, pareizāk sakot aicināja viņus to izbeigt.

"Atvainojiet," ārsts sacīja un lēni, bet noteikti izņēma dokumentu Megij ai no pirkstiem. "Tas ļauj mums rīkoties saskaņā ar pacienta vēlēšanos un…"

"Es zinu, ko tas ļauj!" Megija nikni atcirta, pagriezās un steidzās prom, kamēr vēl nebija zaudējusi savaldīšanos. Viņa iegāja Tonija palātā, kur, par laimi, nebija neviena no mediķiem.

"Tonij! Ko tas nozīmē?" viņa uzkliedza aizsmakušā čukstā, negribēdama, lai kāda medmāsa atkal liek viņai atstāt palātu. "Tas ir neprāts! Vai tu esi devis viņiem šo atļauju tāpēc, ka, tavuprāt, tai vairs nav jēgas un tev nevajag mākslīgo elpināšanu, jo tu tiksi izdziedēts? Saki man!"

Viņš neatbildēja, un Megija piegāja pie gultas un uzlika plaukstas gulošajam Tonijam uz krūtīm. "Lūdzies, Tonij!" Te pēkšņi Megiju sagrāba drebuļi, jo apjēgsme par to, kas šeit notiek, nolaidās kā priekškars pēc izrādes pēdējā cēliena. "Sasodīts, Tonij… lūdzies, lai tu tiec izdziedēts!"

"Es nespēju!" viņš raudādams izdvesa. "Megij, visu mūžu es esmu dzīvojis vienam vienīgam cilvēkam sev. Un nu beidzot esmu gatavs to vairs nedarīt."

"Bet, Tonij," viņa pārbijusies iebilda, "tā ir pašnāvība! Tev ir dota dāvana! Tu spēj sevi izdziedēt. Tu spēj palīdzēt cilvēkiem, kuri nezina to, ko zini tu. Tava dzīvība ir tavās paša rokās."

"Nē, Megij, nē! Mana dzīvība nav un nebūs manās rokās. Ja Dievam ir kāds mērķis, lai ļautu man dzīvot, tad lai mani izdziedē Dievs, jo es pats to nespēju."

"Tonij," Megija lūdzās, juzdama, kā sirdi pārplūdina bēdas, "ja tu to neizdarīsi, tu nomirsi. Vai tu tiešām nesaproti? Es negribu, lai tu nomirsti."

"Megij, mīļā Megij, es saprotu. Tu nemaz nevari iedomāties, ko man nozīmē tavi vārdi. Taču es visu saprotu. Es jau sen biju nomiris. Lielāko daļu sava mūža biju miris, pats to neapzinādamies. Staigāju apkārt, domādams, ka esmu dzīvs, taču patiesībā biju miris un ar to kaitēju visiem cilvēkiem savā pasaulē. Tagad tam ir pielikts punkts. Es esmu dzīvs. Pirmo reizi mūžā esmu dzīvs, brīvs, spējīgs brīvi izvēlēties, un esmu pieņēmis lēmumu. Es izvēlos dzīvību… sev… un Lindsijai."

Megija šņukstēdama saļima uz grīdas. Viņai gribējās tikai vienu bēgt. Viņa nožēloja, ka ir lūgusies, lai Dievs ļauj viņai piedalīties savu nodomu īstenošanā. Šī nasta bija pārvarīga, un viņa dusmojās uz sevi, juzdama, ka, par spīti visam, sirdī mostas gaišs prieks. Nasta, ko viņa bija nesusi Lindsijas labad, apvienojās ar bēdām par Toniju, un tas viss kopā piecēla Megiju kājās. Saraustīti elpodama, viņa pūlējās atgūt savaldīšanos. Pēdīgi viņa jautāja: "Tonij, vai tu esi pilnīgi pārliecināts?"

Tonijam vajadzēja kādu brīdi, lai, pārdzīvojot gan savas, gan Megijas emocijas, atgūtu balsi. "Par šo lēmumu es esmu pārliecināts vairāk nekā par jebko citu, ko esmu darījis savā dzīvē. Tas ir pareizais lēmums, Megij, es to zinu."

Megija piegāja pie izlietnes un noskaloja seju, neuzdrīkstēdamās ieskatīties spogulī un Tonija acīs. Beidzot viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu.

"Labi. Mums nav daudz laika. Tu esi pārliecināts?"

"Jā, Megij, esmu."

"Labi. Un tu zini, ka nekad nenogaršosi manus karameļu cepumus?" Viņa nosusināja acis. "Muļķības, vai ne? Bet es tiešām gribēju, lai tu tos nogaršo."

"Es tos nogaršošu, Megij. Ne tuvākajā laikā, bet vēlāk noteikti."

Megija atgriezās uzgaidāmajā telpā, kur visi tūdaļ nojauta pārmaiņu. Viņa paskaidroja, ka ārsti ir saņēmuši Tonija atļauju attiecībā uz dzīvibai svarīgo funkciju uzturēšanu. Klarenss pacēla uzacis, tomēr neko nejautāja.

"Viņi neko neuzsāks, pirms nebūs aprunājušies ar tuviniekiem." Megija pamāja uz Džeiku, un viņai acīs atkal sariesās asaras. "Es aiziešu apciemot Lindsiju. Nemāku paskaidrot, bet man ir pie viņas jāaiziet. Vai pagaidīsiet, līdz atgriezīšos? Pēc dažām minūtēm būšu atpakaļ."

"Es iešu tev līdzi." Klarenss nelūdza atļauju.

"Es arī," piebalsoja Mollija un pievērsās Džeikam. "Esi tik labs, pieskati Kabiju un nelaid viņu spēlēt paslēpes."

Džeiks piekrītoši palocīja galvu, mazliet pārsteigts, taču gatavs palīdzēt.

Viņi jau grasījās iet, kad Megija pēkšņi pagriezās atpakaļ. "Kabij, panāc uz mirklīti, jā?"

Bija skaidrs, ka zēns kaut ko jūt, jo viņa izturēšanās bija rāma un bikla. Megija viņu apskāva, pieliecās tuvu klāt un ielūkojās viņam acīs. Tā, lai nedzirdētu neviens cits, viņa nočukstēja: "Kabij, Tonijs saka: "viendien" tas ir šodien, vai saprati?"

Kabija skaisto acu kaktiņos iemirdzējās asaras, un viņš pamāja ar galvu. "Atā," viņš nočukstēja, pievilka Megijas pieri klāt pie savējās un dziļi jo dziļi ieskatījās viņai acīs. "To-nī mījs!" Tad zēns pagriezās, metās Džeika skavās un paslēpa seju viņam pie krūtīm.

Visi trīs klusēdami devās no galvenās ēkas uz Dornbekera klīniku un uz Lindsijas palātu. Klarensu apturēja Ananasu princese, taču Mollija uzrādīja vajadzīgās atļaujas, un, īsi nopratināts par savu veselības stāvokli, viņš drīkstēja ieiet palātā. Lindsija bija nomodā un lasīja grāmatu.

"Sveiki!" Viņa pasmaidīja, nopētīja Klarensu un veltīja Megijai šķelmīgu skatienu.

"Jā, tas ir Klarenss, policists, par kuru es tev stāstīju."

"Man ir ļoti liels prieks ar jums iepazīties, Klarens." Lindsija starodama paspieda viņam roku.

"Un man tāpat," viņš atteica, viegli paklanīdamies, kas Lindsijai šķita ārkārtīgi apburoši.

"Lindsij, mēs esam atnākuši lūgties par tevi. Vai neiebilsti?" Mollija bažīgi pieskārās Megijas delmam. Viņa, protams, uzticējās savai labākajai draudzenei, tomēr notiekošais bija pārāk negaidīts. Megija, atkal tuvu asarām, apskāva Molliju un čukstēja viņai pie auss: "Mollij, tā ir Tonija dāvana tev mums visiem. Vienkārši uzticies man, labi?"

Mollija pamāja ar galvu, platajās acīs vīdēja neizteikts jautājums.

"Lindsij?" Megija jautāja.

"Protams." Lindsija pasmaidīja, mazliet samulsusi par viņu asarām. "Man noder visas lūgšanas. Pēc tam, kad par mani kāds lūdzies, es vienmēr jūtos labāk."

"Laba meitene," Megija noteica un atvēra somiņu. "Tagad es drusku ieziedīšu tev pieri ar šo eļļu. Tā nav maģija, tas ir tikai Svētā Gara simbols, un pēc tam es uzlikšu tev savas plaukstas un lūgšos, labi?"

Lindsija pamāja vēlreiz, atlaidās spilvenos un aizvēra acis. Megija ar eļļu uzvilka krusta zīmi viņai uz pieres. "Šis ir Jēzus simbols, un šodien ir īpaša diena Augšāmcelšanās svētdiena." Viņai aizlūza balss, un Lindsija atvēra acis.

"Viss ir labi, mīlulīt." Lindsija atkal aizvēra plakstus. Megija uzlika plaukstas viņai uz pieres tur, kur vēl spīdēja eļļa, un pieliecās tuvāk.

"Tahtā kūmi," viņa nočukstēja, un Lindsijas acis pēkšņi atvērās, raudzīdamās Megijā un tomēr it kā Megijai cauri, to kaktiņos sariesās asaras. Pēc mirkļa Lindsijas skatiens fokusējās uz Megiju, un meitene čukstēja: "Megij, kas tas bija?"

"Kas, mīlulīt, kas?"

"Tas cilvēks kas bija tas cilvēks?"

"Kāds cilvēks? Kāds viņš izskatījās?" Megija pārsteigta jautāja.

"Tas cilvēks, Megij. Viņam bija brīnišķīgi skaistas brūnas acis. Un viņš mani redzēja, Megij."

"Zilas acis," ierunājās Tonijs. "Ja gribi zināt, man ir zilas acis. Manuprāt, viņa redzēja Jēzu. Reiz viņš man teica, ka patiesībā es pats nevaru izdziedēt nevienu. Bez viņa ne."

"Tas bija Jēzus, Lindsij," sacīja Megija. "Tu redzēji Jēzu."

"Viņš man kaut ko teica." Lindsija paskatījās uz māti. "Mammu, Jēzus man kaut ko teica."

Mollija, asarām ritot pār vaigiem, apsēdās uz gultas un apskāva meitu. "Ko viņš teica?"

"Kaut ko tādu, ko es nesapratu. Un tad pasmaidīja un sacīja: "Vislabākais vēl nāks." Ko tas nozīmē, mammu? Vislabākais vēl nāks…"

"īsti nezinu, sirsniņ, taču es tam ticu."

"Atvaino, Lindsij," ierunājās Megija, "bet man ir jāatgriežas intensīvās terapijas nodaļā. Mollij, laiks atvadīties."

Klarenss apsēdās pie Lindsijas gultas un sāka šo to jautāt par grāmatu, ko viņa patlaban lasīja, bet Mollija ar Megiju aizgāja maliņā. Mollija drudžaini meklēja vārdus, taču tie nemitigi aizķērās kaut kur starp sirdi un lūpām.

Tonijs ierunājās: "Megij, vienkārši pasaki viņai, ka viss, kas noticis pēdējās dienās, man ir brīnišķīga pieredze."

Mollija pamāja ar galvu un pēdīgi nočukstēja: "Tonij… vai tu esi Jēzus?"

"Ha!" Viņš skaļi iesmējās, un Megija pavīpsnāja. "Pasaki Mollijai: nē, bet mēs labi saprotamies."

Nu pasmaidīja ari Mollija, bet tad atkal pieliecās tuvāk. "Tonij, man liekas, tevī ir vairāk no viņa, nekā tu apjaut. Nudien nezinu, kā lai tev pateicos."

"Tonijs atvadās, Mollij. Un saka: tu varot viņam pateikties, parūpēdamās par Džeiku."

"Jā, labi." Mollija pasmaidīja caur asarām. "Es tevi mīlu, Tonij!"

"Es… es… es tevi ari, Mollij." Šos vienkāršos vārdus bija nepanesami grūti izteikt, kaut gan viņš apzinājās, ka tie ir patiesi. "Megij, lūdzu, laid mani ārā no šejienes, iekams neesmu galīgi izplūdis asarās."

Pēc pāris minūtēm Megija un Klarenss atgriezās uzgaidāmajā telpā. Abi pieskatīja Kabiju, kamēr pārējie cits pēc cita devās uz Tonija palātu, lai atvadītos. Šie mirkļi starp dzīvību un nāvi ir bezgala trausli, un Megija negribēja ieiet šajā svētajā telpā bez līdzcietības. Kamēr Andžela gaidīja savu kārtu, Megija apsēdās viņai blakus un atdeva tēva vēstuli. Divdesmit minūtes jaunā sieviete raudādama lasīja Tonija rakstīto. Drīz viņai piebiedrojās māte un mierināja kā mācēdama. Visbeidzot arī Andžela iegāja intensīvās terapijas nodaļas 17. palātā, nolēmusi veikt šo ceļu viena, un vēlāk atgriezās saraudātām acīm, zaudējusi spēkus.

"Kā tu jūties?" jautāja Megija, viņu apskaudama.

"Nu jau labāk. Pateicu viņam, cik ļoti uz viņu dusmojos. Megij, manā sirdī bija tik briesmīgas dusmas, ka gribējās izdemolēt to palātu. Tomēr es viņam to pateicu."

"Nešaubos, ka viņš bija to pelnījis, Andžela. Viņš vienkārši nezināja, kā dzīvot citādi, un tā bija daļa no viņa sāpēm."

"Jā, to viņš bija rakstījis vēstulē ka tā neesot mana vaina."

"Man prieks, ka tu pateici viņam par savām dusmām. Tas dziedē."

"Man arī prieks. Un vēl es priecājos, ka pateicu, cik ļoti viņu mīlu un kā man viņa pietrūkst." Andžela ieskatījās Megijai acīs. "Paldies, Megij."

"Par ko, mīļā?"

"īsti nezinu." Andžela vāri pasmaidīja. "Tikai gribēju tev pateikties, un viss."

"Jauki. Un tavu pateicību es nodošu tālāk."

Andžela pasmaidīja vēlreiz, kaut gan lāgā nesaprata, ko Megija ar to domājusi. Tad aizgāja un apsēdās blakus mātei un gurdi pieglaudās viņai klāt.

Nākamais atgriezās Džeiks, izskatīdamies kā izlaists caur ekseļmašīnu, tomēr acis joprojām bija mirdzošas un dzīvas.

"Tu tiešām negribi ar viņu parunāt?" Megija nomurmināja.

"Es nevaru!" Tonijs rezignēti atbildēja.

"Kāpēc?"

"Tāpēc, ka esmu gļēvulis, lūk, kāpēc. Par spīti visām pārmaiņām, es joprojām pārāk stipri baidos."

Megija pamāja ar galvu tikko manāmi, tomēr tā, lai Tonijs to justu, un apsēdās blakus Klarensam, kurš pieliecās tuvāk, aplika Megijai roku ap pleciem un šā apskāviena aizsegā čukstēja: "Paldies, Tonij, par visu! Un zini: lai vai kādi dokumenti būtu bijuši tajā atkritumu maisā, tie tagad ir iznīcināti."

"Pateicies viņam no manis, Megij. Un, lūdzu, pasaki, ka viņš ir ļoti krietns cilvēks. Pasveicināšu viņa māti, ja vien tas būs iespējams."

"Jā, es pateikšu," Megija apsolīja.

Tas brīdis bija klāt, un Megija viena pati iegāja Tonija palātā. "Tātad kaķi nedabūs neko," viņa noteica.

"Nē, neko, paldies Dievam," Tonijs atbildēja. "Testamentā, kuru atstājām seifā, viss tiek novēlēts Džeikam, Lorijai un Andželai vienādās daļās. Kādu vakaru es biju piedzēries un klausījos to Boba Dilana dziesmu, nu to, kurai kaverversiju iedziedāja tā sieviete…"

"Make You Feel My Love? To, ko dzied Adele?"

"Jā, to pašu. Man kļuva tik smagi ap sirdi, ka es pārrakstīju testamentu, visu novēlēdams viņiem trim. Nākamajā rītā, paģiru mocīts, joprojām jutos tik vainīgs, ka aiznesu testamentu pie notāra un liku apstiprināt. Bet vēlāk, kā jau vienmēr, pārdomāju…"

Pār Megiju un Toniju nolaidās klusums, vienīgi medicīniskie aparāti turpināja darīt savu darāmo.

Beidzot Megija pārtrauca klusēšanu. "Es nezinu, kā to izdarīt. Tonij, pateicoties tev, mana dzīve ir mainījusies uz labo pusi. Tu man esi svarīgs, un es nezinu, kā lai tevi atlaižu, kā lai atvados. Zinu vienīgi to, ka manā sirdī paliks robs, kuru aizpildīt spēj vienīgi tu."

"Neviens nekad nav man teicis neko tamlīdzīgu. Paldies tev." Mirkli klusējis, viņš turpināja: "Megij, ir pēdējās trīs lietas, par ko man ar tevi jāaprunājas."

"Labi, bet tikai neraudini mani. Asaras jau izbeigušās."

"Megij, pirmā lieta ir kāda atzīšanās. Varbūt kādu dienu izdevīgā brīdī tu varētu kaut ko pateikt Džeikam manā vietā. Es to neesmu spējis. Tik tiešām esmu gļēvulis, bet… bet vienkārši nespēju. Bailes ir pārāk lielas."

Viņa gaidīja, kamēr Tonijs meklēja vārdus.

"Mūs ar brāli izšķīra manas vainas dēļ. Džeiks vienmēr paļāvās uz mani, un es biju lielais brālis, kurš vienmēr palīdzēja. Bet tad uzradās tā audžuģimene, un no visa, ko šie cilvēki teica viens otram un arī man, es nešaubīgi secināju, ka viņi ir gatavi adopcijai. Taču viņi varēja adoptēt tikai vienu bērnu, un es izmisīgi vēlējos būt šis viens, iemantot īstu ģimeni." Tonijs nekad un nevienam nebija par to stāstījis un tagad cīnījās ar kaunu, kas slēpās zem noslēpuma nastas.

"Tāpēc es sameloju viņiem par Džeiku. Viņš bija jaunāks, piemīlīgāks un paklausīgāks par mani, tāpēc es izgudroju un sastāstīju visādas briesmu lietas, lai tikai viņi neadoptētu Džeiku. Es nodevu savu brāli, un viņš to pat nezināja. Kādu dienu atbrauca ļaudis no bāriņtiesas un veda Džeiku prom. Viņš kliedza, spārdījās un ķērās man ap kājām, un es turēju viņu ciet, tēlodams līdzjūtību, bet, Megij, klusībā es priecājos par to, ka viņu ved prom. Viņš man bija vienīgais tuvais cilvēks. īstu un patiesu mīlestību es iznīcināju tikai tādēļ, ka loloju ilūziju par vietu svešas ģimenes klēpī."

Tonijs apklusa, lai saņemtos, un Megija gaidīja, vēlēdamās, kaut jel būtu iespējams apskaut šo mazo, nomaldījušos puisēnu.

"Pēc pāris nedēļām visa ģimene sanāk kopā un ataicina mani. Viņi paziņo, ka esot pieņēmuši svarīgu lēmumu un adoptēšot bērnu. Nevis mani, bet gan pavisam mazu zīdainīti, tāpēc jau šodien pat atbraukšot sociālā darbiniece un aizvedīšot mani citai "brīnišķīgai" ģimenei, kura ar prieku mani gaidot. Pirms tam biju domājis, ka zinu, ko nozīmē būt vienam, taču šis nu bija kaut kas pilnīgi jauns.

Megij, man būtu vajadzējis rūpēties par Džeiku un vienmēr būt viņam blakus, jo neviena cita taču nebija. Es esmu vecākais brālis, un viņš man vienmēr bezgalīgi uzticējās, bet es viņu pievīlu. Vēl ļaunāk es viņu nodevu."

"Ak, Tonij, man tik ļoti žēl," Megija sacīja. "Tonij, tu pats biji tikai mazs zēns. Tas ir tik briesmīgi, ka tev, tik mazam, jau bija jāizdara tamlīdzīga izvēle."

"Un tad manā dzīvē ienāca Geibs, un es pirmo reizi turēju rokās dzīvībiņu, ar kuru biju nesaraujami saistīts, un centos vērst visu par labu, rūpēdamies par šo mazo puisēnu bet nespēju arī to. Es zaudēju ari viņu. Pēc tam Andželai vairs nebija nekādu izredžu. Man bija tik neizsakāmi bail viņu zaudēt, ka es vairījos viņai pat pieskarties, un tad Lorija…"

Tonijs bija izkratījis sirdi, un viņa vārdi lidinājās gaisā kā rīta migla, kā negaidīta nopūta, ko izdvesusi šīs atzīšanās atvieglotā sirds, sākdama klusu gavilēt.

Abi klusēdami brida caur šo ilgi apspiesto emociju dūksti. Beidzot Tonijs dziļi ieelpoja un izelpoja.

"Vai tev vēl ir tā mazā, zilā kārbiņa?"

"Protams." Megija izņēma to no somiņas.

"Lūdzu, atdod to Džeikam. Tā ir vienīgā piemiņa no mūsu mātes. To viņa man iedāvināja dažas dienas pirms savas nāves, it kā zinātu, ka būs jāaiziet. Šo lietiņu viņa bija mantojusi no savas mātes, savukārt tā no savējās. Māte sacīja, lai reiz uzdāvinu to sievietei, kuru mīlēšu, taču es nekad nebiju gana vesels, lai spētu kādu mīlēt. Taču es redzu, ka Džeikam ir šī spēja mīlēt pa īstam. Varbūt viņš reiz varēs uzdāvināt to sievietei, kuru mīl."

Megija saudzīgi atvēra kārbiņu.

Tajā atradās smalka zelta ķēdīte ar vienkāršu zelta krustiņu. "Cik skaista, Tonij! Es izdarīšu, kā tu vēlies. Un ceru vienā jaukā dienā ieraudzīt to ap kaklu Mollijai."

"Es tāpat," Tonijs sacīja. "Mana svētība viņiem jau ir."

"Un tā trešā lieta?"

"Tā droši vien ir vissvarīgākā, un to man ir visgrūtāk pateikt. Megij, es tevi mīlu! Patiešām!"

"Zinu, Tonij. Un es ari tevi mīlu. Sasodīts, kāpēc es šorīt vispār uzkrāsojos?!"

"Nu labi, nepadarīsim visu vēl smagāku. Noskūpsti mani uz atvadām un ej pie mūsu ģimenes."

"Vai gribi zināt, par ko jūs ar Džeiku un vecākiem smejaties tajā fotogrāfijā?"

"Protams!"

"Brīnums, ka tu neatceries. Tava mamma bija nejauši iebērusi sev kafijā nevis cukuru, bet sāli. Iedzēra malciņu un tad pavisam nesmalki izsprauslāja kafiju pa gaisu taisni uz kleitas vienai smalki tērptai dāmai. Džeiks mācēs izstāstīt labāk, bet nu tev vismaz ir priekšstats."

"Es atceros." Tonijs iesmējās. "Atceros, kas tā bija par lielisku dienu! Kā gan es būtu varējis aizmirst, it sevišķi…"

"Paliec sveiks, mans draugs," Megija nočukstēja, asarām plūstot pār vaigiem. Viņa pieliecās un noskūpstīja gultā guļošo vīrieti uz pieres. "Uz redzēšanos."

Tonijs pēdējo reizi slīdēja prom.

20 . tagadne

Viss, ko redzam, ir ēna, kuru met tas, ko mēs neredzam.

Mārtiņš Luters Kings

Visi trīs stāvēja pakalna nogāzē, no kuras pavērās skats pār ieleju. Tas bija Tonija īpašums, taču pārvērties līdz nepazīšanai. Upe, kas sagrāvusi templi, bija nopostījusi arī lielāko daļu mūru. Zeme, reiz izdegusi un izpostīta, tagad zaļoja jaunā dzīvībā.

Vecāmāte ierunājās: "Tā ir labāk! Daudz labāk!"

"Tas ir labi!" sacīja Jēzus.

Tonijam šajā brīdī bija svarīgi tikai būt šeit, atrasties attiecībās ar viņiem abiem. Dvēselē valdīja rāma pacilātība, priecīgas gaidas un dziļš iekšējs miers.

"Paklausieties," viņš iejautājās, "kur palikuši jūsu mājokļi? Neredzu ne rančo māju, ne tavu…"

"Būdu," Vecāmāte norūca. "Tās mums nekad nav bijušas vajadzīgas. Tagad mūsu mājvieta ir viss, ko šeit saredz acs, nevis tikai kāda māja vai kakts. Ar kaut ko mazāk mēs nemūžam nebūtu mierā."

"Ir laiks." Jēzus smaidīdams pacēla gaisā rokas.

"Laiks?" Tonijs ziņkārīgi jautāja. "Tu gribi teikt laiks iepazīties ar tavu tēti Dievu?"

"Nē, ne tas. Un tu jau esi ar viņu iepazinies."

"Kā? Kad?"

Jēzus iesmējās atkal, aplika roku Tonijam ap pleciem, pieliecās tuvāk un nočukstēja: "Talitā kūmi!"

"Ko?" Tonijs iesaucās. "Tu joko? Tā mazā meitenīte zili zaļā kleitā?"

"Tēli," piebilda Vecāmāte, "nekad nav spējuši definēt Dievu, taču mēs vēlamies, lai jūs pazīstat mūs, un katrs tēlainības čuksts un elpa ir mazs lodziņš uz vienu no mūsu būtības šķautnēm. Lieliski, vai ne?"

"Jā," Tonijs pamāja. "Tātad kam ir pienācis laiks? Vai ieradīsies tētis Dievs?"

"Ir pienācis laiks svinēšanai, pēcdzīvei, kopā sanākšanai un runāšanai," Jēzus atbildēja, "un, lai tas tev būtu skaidrs: tētis nekad nav bijis prom."

"Un tagad?"

"Tagad," triumfējoši noteica Vecāmāte, "tagad sekos vislabākais!"

PĒCVĀRDS UN PATEICĪBAS

Ja vēl neesat lasījuši "Krustceles", tad varbūt vispirms izlasiet un tikai pēc tam ķerieties pie šā pēcvārda jo šeit tiek izpaustas dažas detaļas, kas varētu izbojāt jums pārsteigumu.

Vārds "Antonijs Spensers" ir aizgūts no mūsu jaunākā dēla datorspēļu avatāra. Romāna varoņos lielākoties apvienojas dažādu man pazīstamu cilvēku īpašības, taču rakstīšanas gaitā katrs tēls iemanto savu unikālu raksturu. Tas gan neattiecas uz Mollijas dēlu Kabiju. Viņa prototips visā pilnībā ir mūsu draugu dēls Neitans jauns cilvēks, kurš gāja bojā pirms dažiem gadiem, kad paslēpju spēle izveda viņu ārpus arēnas, kur viņš bija skatījies Portland Trail Blazers maču, un viņš izskrēja uz šosejas, kur viņu notrieca divas automašīnas. Neitanam bija Dauna sindroms. Kabijam piemīt visas Neitana īpašības, viņš lieto Neitana iemīļotos vārdiņus, un viņam ir tāda pati nosliece čiept fotokameras un slēpt tās savā istabā. Rakstīdams šo romānu, es ļoti bieži sarunājos ar Neitana māti un papildināju Kabija raksturu ar aizvien jaunām detaļām. Kādu pēcpusdienu viņa man piezvanīja un pastāstīja, ka viena no mūsu sarunām pamodinājusi viņas ziņkārību un viņa devusies pārbaudīt glabāšanā nodotās Neitana mantas. Un patiesi: rotaļu ģitāras futrālī viņa atradusi svešu fotokameru. Viņa to ieslēgusi un pārsteigta ieraudzījusi, ka tā ir pilna ar mūsu ģimenes bildēm. Divus gadus pirms nāves Neitans bija ciemojies mūsu mājā un nočiepis kādas mūsu radinieces fotokameru. Visu šo laiku mēs bijām domājuši, ka viņa to kaut kur atstājusi.

Man jāpateicas ļoti daudziem cilvēkiem. Paldies Neitana vecākiem par to, ka viņi ļāva izmantot savu dēlu par prototipu romāna tēlam, un tas man ir bijis liels gods. Ceru, ka man ir izdevies atainot gan bērnišķīgo prieku un brīnīšanos, gan cīņu Neitana sirdī to pašu, ko piedzīvo visas ģimenes, kurām diendienā jātiek galā ar invaliditātes radītiem ierobežojumiem.

Esmu saņēmis daudz lietpratīgu padomu attiecībā uz šā romāna medicīniskajām detaļām. Paldies Krišam Grīnam (Chris Greene) no Responder Life, neatliekamās palīdzības medmāsai Heterei Dotijai (Heather Doty), kura sniedza man būtisku informāciju, kad aprakstīju Tonija fizisko sabrukumu, Bobam Kozijam (Bob Cozzie), Antonijam Kolinsam (Anthony Collins) un it īpaši Treisijai Džekobsenai (TracyJacobsen), kuri ļāva man apmeklēt Oregonsitijas glābšanas dienesta telpas un pacietīgi atbildēja uz maniem jautājumiem. Pateicos medicīniskajam personālam Oregonas Veselības un zinātnes universitātē (sevišķi neiroloģijas intensīvās terapijas nodaļā) un Dornbekera bērnu klīnikā (sevišķi hematoloģijas un onkoloģijas nodaļā), kā ari savam draugam, pensionētam neiroķirurgam Dr. Larijam Franksam (Larry Franks).

Strādādams pie šīs romāna daļas, esmu iepazinies ar brīnišķīgiem cilvēkiem, kuri tik tiešām cīnās sāpju un krīžu kaujaslaukā. Ja mums nav tā laime pazīt šos cilvēkus savā privātajā dzīvē, mēs parasti nesastopam viņus, ja vien paši nesaskaramies ar slimību vai draudošu zaudējumu. Viņi visi sākot ar glābšanas dienesta dispečeriem, ugunsdzēsējiem, neatliekamās palīdzības sanitāriem un policistiem un beidzot ar ārstiem, medmāsām un pārējiem medicīnas darbiniekiem pašaizliedzīgi strādā aizkulisēs, palīdzēdami mums pārciest traģēdijas, kas ielaužas mūsu ikdienas dzīvē. Mūsu visu vārdā jo mēs tik bieži aizmirstam, ka jūs esat, un uztveram jūsu darbu kā pašsaprotamu, paldies, paldies, paldies!

Paldies, Čad (Chad) un Robiņa (Robin), par iespēju rakstīt jūsu brīnišķīgajā mājā Oterrokā. Paldies Mamfordu (Mumford) ģimenei, kas nodeva manā rīcībā līdzīgu darba vietu netālu no Huda kalna. Bez jums šis romāns noteikti nebūtu nonācis spiestuvē laikus.

Paldies manam draugam Ričardam Tvisam (Richard 1\viss) un lakotu indiāņiem ja esat izlasījuši šo grāmatu, tad zināt, kā esat man palīdzējuši. Mums katram ir nepieciešama Vecāmāte un cilts.

Mēs esam bagātīgi svētīti ar draugiem un tuviniekiem, un vajadzētu vēl biezāku grāmatu, lai pieminētu viņus visus. Esmu pateicīgs par to, kā jūs visi esat ieaudušies mūsu dzīvē un piedalījušies mūsu tapšanā. īpašs paldies Jangu (Young) dzimtai un Vorenu (Warren) dzimtai par pastāvīgajiem uzmundrinājumiem. Paldies manai sievai un draudzenei Kimai (Kim), mūsu sešiem bērniem, divām vedeklām, znotam un (pagaidām) sešiem mazbērniem, es mīlu jūs no visas sirds… Jūs liekat manai sirdij gavilēt.

Paldies visiem, kuri lasījuši "Būdu" un ieteikuši to citiem, un pēc tam dalījušies ar mani savos vērtīgajos un reizumis neticami sāpīgajos stāstos. Jūs visi esat mani dāsni apdāvinājuši.

Paldies Danam Polkām (Dan Polk), Bobam Bārnetam (Bob Barnett), Džonam Skenlonam (John Scanlon), Vēsam Joderam (Wes Yoder), Deividam Pārksam (David Parks), Tomam Hentofam (Tom Hentoff) un Denīnai Hauelai (Deneen Howell), Kimai Spoldingai (Kim Spaulding), brīnišķīgajai apgāda Hachette ģimenei, sevišķi Deividam Jangam (David Young), Rolfam

Zeterstenam (Rolf Zettersten) un redaktoram Džoijam Polam (Joey Paul), kā arī daudzajiem ārvalstu apgādiem, kas čakli strādājuši, lai izdotu manus darbus, un iedrošinājuši mani katrā šā ceļa solī. īpaša pateicība redaktorei Adrienai Ingramai (Adrienne Ingrum) par būtisko ieguldījumu un atbalstu. Pateicoties Adrienai, šī grāmata ir labāka.

Sevišķi pateicos savam draugam teologam Dr. Baksteram Krugeram (Baxter Kruger) no Misisipi un fotogrāfam Džonam Makmarejam (John MacMurray), kuri mani allaž atbalstījuši un kritizējuši (šā vārda labākajā nozīmē). Bakstera grāmata "Atgriešanās būdā" (The Shack Revisited) ir vislabākā, kāda sarakstīta par "Būdu".

Paldies arī mūsu draugu saimei ziemeļrietumos: Klosneriem (Closners), Fosteriem (Fosters), Vestoniem (Westons), Greiviem (Graves), Hafiem (Huffs), Trojam Bramelam (Troy Brummell), Donam Milleram (Don Miller), Gofiem (Goffs), Mērijai Kejai Larsonei (Mary Kay Larson), Sandiem (Sands), Džordaniem (Jordans), kā arī maniem pirmajiem lasītājiem un kritiķiem Larijam Gilisam (Larry Gūlis), Deilam Bruneski (Dale Bruneski) un Vesam un Lindai Joderiem.

Mani turpina iedvesmot intelektuāļu grupa Inklings, it īpaši K. S. Lūiss (draugiem labāk pazīstams kā Džeks). Džordžs Makdonalds (George MacDonald) un Žaks Eluls (Jacques Ellul) vienmēr ir lieliska sabiedrība. Sirsnīgs sveiciens Malkolmam Smitam (Malcolm Smith), Kenam Blū (Ken Blue) un visiem austrāliešiem un jaunzēlandiešiem, kuri uz mūžu ir mūsu dzīves sastāvdaļa. Skaņu celiņu, kas pavadīja mana romāna tapšanu, radīja dažādas grupas un mūziķi, to vidū Marks Brusārs (Marc Broussard), Džonijs Langs (Johnny Lang), Imagine Dragons, Tads Kokrels (Thad Cockrell), Deivids Vilkokss (David Wilcox), Denijs Eliss (Danny Ellis), Mumford & Sons, Alisona Krausa (Allison Krauss), Eimoss Li (Amos Lee), Johnnyswim, Roberts Kauntss (Robert Counts), Vintons Marsaliss (Wynton

Marsalis), Bens Rektors (Ben Rector), spožu mūziķu trio Badijs Grīns (Buddy Greene), Fils Kīegi (Phil Keaggy) un Čārlijs Pīkoks (Charlie Peacock) -, Džeimss Teilors (James Taylor), Džeksons Brauns (Jackson Brown), Leonards Koens (Leonard Cohen) un, protams, Brūss Kokberns (Bruce Cockburn).

Ikviena reāli pastāvoša vieta šajā grāmatā ir izmantota ar mērķi un iemeslu. Oregona ir brīnumskaista. Šeit var brīnišķīgi dzīvot un veidot ģimeni. Arī par to es esmu pateicīgs.

Visbeidzot un pašā centrā atrodas Tēva, Dēla un Svētā Gara mīlestība, kas mums atklājas Jēzus personā. Tava žēlastība un dāvana ir nebeidzama mīlestība, kas nav saistīta ne ar kādiem noteikumiem vai sasniegumiem un mums nav varas mainīt šo mīlestību.

Ja meklējat patiesību,

jūs beigās atradīsiet mierinājumu.

Ja meklējat mierinājumu,

jūs neatradīsiet ne mierinājumu, ne patiesību,

sākumā jūs atradīsiet tikai glaimus un vēlmju domāšanu,

bet beigās — izmisumu.

K. S. Lūiss

[1] alūzijas par īru izcelsmes rakstnieku Klaivu Steiplzu Lūisu (Cīive Staples Lewis, 1898-1963), "Nārnijas hroniku" autoru. Pirmā pasaules kara laikā, 1918. gadā, Lūisu ievainoja un divus viņa biedrus nogalināja pārāk tuvu raidīts angļu artilērijas šāviņš. (Šeit un tālāk tulkotājas piezīmes.)

" "Trīs mūķenes" (Three Nuns) viena no K. S. Lūisa iecienītajām tabakas šķirnēm; Tetley Lightweight (ražotāja marka) viena no viņa iecienītajām pīpēm. i

[3] tā lūisu dēvēja radi un draugi.

[4] sieviete gars. (lakotu vai.)

" rīta zvaigzne. (Lakotu vai.)

[6] Čūska. (Lakotu vai.)

[7] dumpinieks. (lakotu vai.)

[8] vārdi, ar kuriem Jēzus atmodināja no nāves Jaira meitiņu: "Meitiņ, es tev saku, celies augšā."

[9] atdzejojis kārlis Vērdiņš.

Content

Jangs Viljams Pols Krustceles

SATURS

1.    TUVOJAS NEGAISS

2 .PĪŠĻI PIE PĪŠĻIEM

3 .REIZ SENSENOS LAIKOS

4 .MĀJAS IR TUR, KUR IR SIRDS

5 . un palika viens vienĪgs

6 . kaismĪgas sarunas

7 . tu slĪdi prom

8 . kas ir cilvĒka dvĒsele?

9 . tracis baznĪcĀ

10 . divi prĀti

11 . starptelpa

12 . pavedieni SAMEZGLOJAS

13 . iekŠĒjais kars

14 . aci pret aci

15 . templis

16 . ĀbolkŪka

17 . aizslĒgtĀs istabas

18 . ceĻu krustojums

19 . dĀvana

20 . tagadne