Panova Ļubova

Tavs sargeņģelis Jēzus ceļš

L. Panova

Tavs sargeņģelis Jēzus ceļš

.

1.  nodaļa KĀ TIKA SARAKSTĪTA Šī GRĀMATA

Sākums

Beidzot tas ir noticis! Raug, jūs turat rokās ilgi gaidīto grāmatu. Tā ir sērijas “Sargeņģeļu atklāsmes” otrā grāmata. Pirmo tā arī sauca: “Tavs sargeņģelis atklāsme”.

Tās panākumi pārspēja visas cerības: tūkstošiem visā pasaulē pārdotu eksemplāru, neskaitāmi telefona zvani, lasītāju vēstuļu maisi un pirmās vietas populārāko grāmatu reitinga rādītājos. Pareizāk sakot, mēs gan zinājām, ka būs tieši šādi panākumi, jo sargeņģeļi ne reizi vien bija teikuši, kāds liktenis gaida šo grāmatu ka to sauks par dzīves ābeci, par enciklopēdiju, kam jābūt ikvienā ģimenē, tomēr sākumā ari mums pašiem bija grūti noticēt, ka viss paredzētais tiešām piepildīsies.

Mēs varam dziedāt šādu slavas dziesmu pašu auklējumam, jo tā panākumi nepieder tikai mums. Mūs, cilvēkus, nevar saukt ne par iepriekšējās, ne arī šīs grāmatas īstajiem autoriem. Apsveikuma vārdi jāadresē tiem, bez kuru palīdzības šo un visu citu grāmatu iznākšana būtu vienkārši neiespējama: viņiem, mūsu mīļajiem un dārgajiem sargeņģeļiem!

Tiem, kas pamatota iemesla dēļ vēl nav iepazinušies ar grāmatu “Tavs sargeņģelis atklāsme”, sniedzam īsu šī darba satura izklāstu.

Sākšu ar paskaidrojumu, ka visa grāmata ir pilnīgi dokumentāla, lai arī lasot šķiet, ka danšana ir ar zinātnisko fantastiku. Sižetu saīsināti var atstāstīt šādi. Kādā jaukā dienā liktenis mani, tobrid žurnālistu, saveda kopā ar pārsteidzošu sievieti Ļubovu Panovu, kam piemīt vienreizējas spējas: viņa dzird mirušo ļaužu balsis izrādās, to dvēseles dzīvo mums blakus neredzamajā pasaulē. Šīs dvēseles arī ir mūsu sargeņģeļi. Viņi sargā mūs, no miesas un asinīm veidotos zemes cilvēkus, un cik iespējams cenšas atvieglot mūsu dzīvi ar gudriem padomiem.

Saukt šos padomus vienkārši par gudriem var tikai tāpēc, ka mūsu vārdu krājums ir nepilnīgs. Tie patiešām ir zelta, briljanta vērti padomi, tie ir nenovērtējami izdzirdot sargeņģeļa balsi, mums vienkārši ir jākrīt ar seju pie zemes un jāpateicas Radītājam par to, ka ir uzsmaidījusi tik nedzirdēta veiksme.

Būtībā sargeņģeļi par mums, cilvēkiem, zina visu mūsu pagātni, tagadni, nākotni, zina slepeno un apslēpto, dzīlēs esošo, to, ko izzināt ar parasto cilvēka prātu vienkārši nav iespējams.

Kā viņi to dara un no kurienes viņiem ir šīs spējas, izskaidrot ir sarežģīti un grūti, mums vienkārši jāsaprot, jāpieņem tas, ka viņi dzīvo gluži citā dimensijā, kura vismaz pagaidām mūsu domāšanai nepakļaujas.

Iztēlojieties šādu situāciju. Piemēram, jūs no rīta pieceļaties un jau zināt, kas ar jums šodien notiks, ar ko tiksieties, ko neizdosies satikt, kas un ko par jums, grēcīgajiem, padomās un kādus vārdus dzirdēsiet. Jūs vēl neesat pamodušies, bet eņģeļi jau zina, kādi pārsteigumi jūs šodien gaida. Jūs vēl neesat dzimuši, bet eņģeļi jau zina, kā jūsu dzīve beigsies.

Tas skan kā pasaka, tomēr, kā zināms, dzīve mēdz pārspēt jebkuras fantāzijas vai teiksmas.

Grāmata “Tavs sargeņģelis atklāsme” tika uzrakstīta ar sargeņģeļu palīdzību. Pareizāk sakot, to sarakstīja sargeņģeļi, bet mēs tikai mazliet palīdzējām. Ļubova Panova un es šajā gadījumā darbojāmies kā starpnieki starp debesu pasauli un mūsu zemes cietoksni. Mēs uz papīra izklāstījām nenovērtējami unikālās un nozīmīgās zināšanas.

Spriediet paši: grāmatā “Tavs sargeņģelis atklāsme” tika izskaidrotas cilvēkiem iepriekš nepieejamas zināšanas kāpēc cilvēks piedzimst, dzīvo un mirst; kas ar viņu notiek pēc nāves; kas ir dvēsele un kāpēc tā dažkārt sāp; kā iekārtota pasaule gan mūsu, zemes, gan arī debesu pasaule; kāpēc ir cilvēki, kam veicas, bet citi tikai mokās; pēc kādiem noteikumiem liktenis spēlējas ar cilvēku, kas šajā spēlē ir tiesnesis; kas patiesībā ir buršana, maģija, hipnoze; kāpēc cilvēki slimo un kas galu galā ir laime; kāpēc nogrima Atlantīda, kā radās cilvēki utt.

Cilvēkus, kas atvēra šo tik daudz neiedomājamu sensāciju saturošo grāmatu, sākumā pārņēma samulsums ne jau uzreiz galvā iegūla doma, ka grāmatā patiešām izklāstīta vistīrākā patiesība. Viss likās tik neticams, jo cilvēki mūsdienās laikam jau ir atradinājušies ticēt brīnumiem, viņiem visur šķiet rādāmies tikai triki.

Eņģeļi mūs, autorus, mierināja: nevajag uztraukties, viss notiek tā, kā tam jānotiek; pienāks laiks un ļaudis sapratīs, ar ko viņi sastapušies, un šo grāmatu sauks par dzīves mācību grāmatu, tā kļūs par populārāko grāmatu ne tikai Krievijā, bet arī pasaulē. Pienāks laimīgais laiks, kad kārtējo Sargeņģeļu

atklāsmes” sērijas grāmatu gaidīs kā debesmannu, jo visi būs pārliecinājušies: patiesākas grāmatas pasaulē vienkārši nav.

Ritēja mēneši, un pravietojums pamazām sāka piepildīties. No visām zemeslodes malām pienākošo vēstuļu maisi, telefona zvani, tūkstošiem un atkal tūkstošiem to, kas vēlas personīgi tikties ar Ļubovu Panovu un nākt saskarsmē paši ar saviem sargeņģeļiem tas viss liecināja, ka grāmata izrādījusies mūsdienīga un vajadzīga.

Ļubova Panova

Ikreiz, kad tiekamies ar lasītājiem, agri vai vēlu noteikti rodas viens un tas pats jautājums: “Kas par cilvēku ir Ļubova Panova; pastāstiet par viņu sīkāk: kā viņa dzīvo, ko sevī glabā, kāds ir viņas raksturs, ieradumi… Saprotiet, par tādu cilvēku interesē uzzināt visu.”

Tagad pacentīšos jūsu ziņkāri apmierināt. Uzdevums ir atbildīgs un patīkams, jo par labu cilvēku nav žēl sacīt labus vārdus.

Jā, viņa nav tāda kā visi. Paši saprotiet, ja cilvēks ik dienas saskaras ar eņģeļiem, savu ietekmi tas atstāj. Ar kādu draudzējies, par tādu kļūsi.

Vispirms mums iāmin Ļubovas Panovas gudrība. Viņas acu priekšā ritējušas tik daudzas ļaužu dzīves, tik daudzi likteņi, un viņai nācies atšķetināt tādus dzīves samudžinājumus, atrisināt tik sarežģītus dzīves un esamības jautājumus, ka to ir grūti un neiespējami pat iedomāties.

Par ko gan cilvēki visvairāk grib ar eņģeļiem runāt? Protams, par savām problēmām, dzirdēt debe-

su gudrības piesātinātus padomus, saņemt atbildes uz visbezcerīgākajiem jautājumiem.

Ļevs Tolstojs rakstīja: “Visas laimīgās ģimenes ir laimīgas vienādi; katra nelaimīgā ģimene ir nelaimīga citādāk.”

Laimīgie ļaudis, kā zināms, pie eņģeļiem vēršas reti parasti nāk tie, kuru dzīve ievirzījusies bezcerīgā strupceļā.

Uz izmisuma robežas esošs cilvēks ir kā nervu kamols, kas smagi uztver apkārtējo realitāti. Un ir nepieciešams tik daudz takta, labsirdības un labvēlības, lai mierinātu sasprindzināto, satraukto un uz visu pasauli aizvainojušos sarunu biedru! Te patiešām vajadzīga eņģeliska pacietība!

Tagad varu pāriet pie mūsu varones nākamā tikuma. Un tas, ka es vēlreiz atkārtošu vārdu “laba”, nebūt nenozīmē, ka man ir slinkums sameklēt šim īpašības vārdam sinonīmu. Es ar nolūku pievēršu jūsu uzmanību tieši šai Ļubovas rakstura iezīmei, jo pirmais, ko es dzirdu no cilvēkiem, kas nākuši tiešā saskarsmē ar Panovas kundzi, ir sajūsmināts izsauciens: “Ak Dievs! Viņa taču ir tik laba, man nekad dzīvē neviens nav teicis tik jaukus vārdus! Cik ļoti viņa mīl cilvēkus!”

Ne reizi vien esmu novērojis šādu ainu to, kādu reakciju cilvēkos izraisa pirmā iepazīšanās ar Ļubovu Panovu. Vispirms viņi vienmēr ir vienkārši samulsuši, sastopoties ar viņas atvērtību, smaidu, mirdzošajām acīm, no kurām pārpasaulīgā mirdzumā staro labestība.

Apskatījies apkārt un pārliecinājies, ka visa šī bagātība domāta tieši viņam un nevienam citam, cilvēks pats sev negaidot sāk smaidīt pretī. Viņa acu skatiens mainas seja tikko manami pārveidojas,

apskaidrojas. Vēl nekas nav noticis, vēl ne vārds nav sacīts, bet debešķīga siltuma sajūta jau apņem viesi un ietin viņu no galvas līdz kājām. Daudzi aiz jūtu pārpilnības pat sāk raudāt.

Šādu pastorālu ainu es attēloju ne jau tāpēc, lai lasītājos izraisītu aizkustinājuma asaras. Es vienkārši redzu, kāda ar cilvēku sirdssāpēm sajaukusies slavas straume brāžas pār Ļubovu Panovu.

To, kas notiek ap viņu, ir grūti iedomāties. Tūkstošiem un tūkstošiem cietēju no visām pasaules malām laužas pie viņas ar vienu vienīgu mērķi nākt saskarsmē ar saviem sargeņģeļiem. Viņas popularitāte nav salīdzināma ar estrādes vai kinozvaigžņu popularitāti; tas ir pavisam cits cilvēku savstarpējo attiecību līmenis. Frāze: “Man nav neviena cita, uz ko cerēt, vienīgi viņa var man palīdzēt!” tiek izrunāta biežāk nekā: “Esiet sveicināta!”

Sprukās nonācis, cilvēks ir gatavs vai puspasaules apiet, lai tiktu pagodināts ar personīgu audienci; daudzi mēnešiem ilgi gaida iespēju tikties ar savu sargeņģeli. Kaislības sakarsušas līdz baltkvēlei. Šādā stāvoklī ciešanu mocītais, nesdams izstieptās rokās savu sāpi, spēj vai kalnus gāzt.

Viņš ir kā akls, neko neredz, nedzird, paša dzīves traģēdija ir aizmiglojusi viņa acis. Pasaule tādam cilvēkam šķiet cietsirdīga un netaisna: kāpēc visiem citiem viss ir labi, bet tieši ar mani notikusi nelaime, tieši man nomiris tuvs cilvēks, tieši man atklāta neārstējama slimība, kāpēc tieši mani piemeklējusi finanšu krīze?

Aizvainojuma viesulis brāžas, aizmēžot visu, kas gadās tā ceļā, līdz atduras pret klinti jauku, labvēlīgu sievieti. Smaids, daži labi vārdi, neliekuļota līdzjūtība un cilvēka bēdas sāk it kā kust un izzust nebūtībā.

Vērojot šādu ainu vairākas reizes dienā, sāc saprast, kāpēc eņģeļi tieši viņu izvēlējušies par starpnieci starp debesim un zemes cietoksni.

Viņa, Ļubova Panova, ir it kā citas eņģeļu un dievišķo būtņu pasaules pārstāve. Vērodami viņu, ļaudis spriež par debesu pasaules iedzīvotājiem. Jo, izvēloties savu pārstāvi uz zemes, viņi, protams, ir apstājušies pie viscienīgākā un labākā no labākajiem.

Ļubova (pat vārds nav nejaušs)’ Panova daudzējādā ziņā ir līdzīga saviem aizbildņiem eņģeļiem. Līdzīga ar savu labestību, sirsnību, patieso vēlmi ikvienu cilvēku pasargāt no nelaimes.

Visi sargeņģeļu pūliņi vērsti uz to, lai palīdzētu mums, no debesu skatījuma raugoties, nabagajiem, vārgajiem un grēcīgajiem cilvēkiem, mums, kas paši nezinām, ko īsti no šīs dzīves vēlamies.

Pareizāk sakot, ikvienam cilvēkam šķiet, ka viņš labi zina, ko grib, jo principā jau visi ļaudis vēlas vienu un to pašu laimi. Taču reti kurš saprot, kas īsti ir laime un kur gan paslēpies šis zilais veiksmes putns, ugunsputns, brīnumputns, krūka ar džinu vai zelta zivtiņa…

Padarīt cilvēku patiesi laimīgu nav viegli lai to sasniegtu, viņu dažkārt nākas izvest caur tādiem ērkšķiem un grūtībām, ka malks svaiga gaisa pēc tam šķiet esam pārpasaulīga paradīze.

Gudrais teicis: “Ja nebūtu bijis sliktā, kā gan tu pazītu labo?”

Mēs visu iepazīstam salīdzinot.

Ļubova Panova ir dzīvs un spilgts piemērs tam, kā cilvēks pats ar savām rokām smalkjūtīgā un precīzā sargeņģeļu vadībā pa ķieģelītim vien būvē savu nebūt ne vieglo, toties laimīgo dzīvi.

Nekas no tā, ko viņa līdz šim sasniegusi, nav nācis uzreiz, nav vienā jaukā dienā nokritis no debesīm kā negaidīta dāvana. Ir pagājusi visa dzīve, un ne jau katrs būtu ar mieru pārdzīvot to, ko liktenis piešķīris viņai.

Tikai tagad iespējams sākt mūsu varones biogrāfijas izklāstu. Tik garš un sarežģīts ievads bijā vajadzīgs, lai jūs pilnīgi apzinātos, cik liels un nozīmīgs ir Ļubovas Panovas fenomens.

Dzīves būtība slēpjas ne jau sausos anketas faktos: vārds, uzvārds, kad dzimis, kur mācījies, par ko strādājis. Dzīves būtība ir cilvēka dvēseles attīstībā: kad pirmo reizi saviļņojusies sirds, kad dvēsele pirmo reizi balsī iedziedājusies, kad sirds pirmo reizi pielijuši asinīm.

Cilvēks vispirms ir dvēsele un tikai pēc tam ķermenis. Mainās dvēsele cilvēks aug; mainās ķermenis cilvēks vienkārši noveco.

Ļubova Panova ir nodzīvojusi neticami grūtu dzīvi, pārcietusi tik daudz smaguma un zaudējumu, ka to atliku likām pietiktu vairākiem cilvēkiem; tāpēc arī viņas līdzjūtība pret cilvēkiem ir neierobežota, neviltota un patiesa. To, kas ir īstas bēdas, viņa zina ne jau pēc nostāstiem.

Viņa bieži atceras: “Kad es biju maza, man gribējās savu sirdi pa gabaliņam vien izdalīt visiem pasaulē dzīvojošajiem cilvēkiem. Lai viņi dzīvotu ilgi,

laimīgi, nekad neslimotu un nemirtu. Un es domāju: kā tad es pati, es taču bez sirds nomiršu! Bet pēc tam nodomāju: lai jau, toties visi citi būs laimīgi un pieminēs mani ar labiem vārdiem.”

Kad Ļubova izauga, viņai radās iespēja piepildīt savus bērnības sapņus. Viņai, protams, nav jāmirst, pa gabaliņam izdalot savu sirdi, bet viņa cenšas dāvināt pa gabaliņam no savas dvēseles visiem, ar kuriem viņu kopā saved liktenis.

Ļubova Panova dzimusi Perepravnajas ciematā, kas izvietojies gleznainā vietā Kaukāza kalnu grēdas tuvumā.

Tieši pie mājas šalca varens mežs, kurā mazā Ļuba mēdza pazust dienām ilgi. Viņu kopš bērnības saistīja daba meitene varēja stundām ilgi sēdēt upes krasta klusumā, ļaujot skatienam slīdēt pār plūstošo ūdens virsmu.

Līdz pat šai dienai viņa dzīvo savā dzimtajā ciematā un staigā pa tām pašām vietām, pa kurām tekalējusi bērnībā. Viņai ne prātā neienāk, ka varētu dzīvot ari citādāk pilsētā, tālu no mātes dabas.

Ari tagad Ļubovas Panovas labākā atpūta ir patīkamās rūpes par savu dārzu tieši aiz mājas izpleties neierobežots laukums augļu koki, puķes, nelielas alejas, zivju dīķis un (nenocietīšos) mana mīļākā vieta zemeņu plantācija.

“Zeme dod man spēku,” pie dobes muguru izstaipot, bieži atkārto Ļubova. “Tā ir tāda laime: pašai savām rokām izaudzēt ziediņu. Man pēc darba dārzā pieplūst jauni spēki. Cilvēki muļķīgi rīkojas, atraudamies no savām saknēm, no zemes."

Vasarā atbraucot pie Ļubovas Panovas, pirmais,

Puķes aug visur ap māju, zem logiem, iekšpagalmā, dārzā un pat pie ceļa. Rodas iekšēja sajūta, ka ziedu apņemtajā, rūpīgi koptajā mājiņā dzīvo nevis cilvēki, bet pasaku feja.

Ļubovas Panovas māja atrodas vienā no divpadsmit pasaules svētajām vietām. Skaistums te ir pilnīgs, it īpaši vasarā blakus mežs, upīte, lauki, un tam visam pāri slejas Kaukāza sniegotās virsotnes. Kalnu vai, precīzāk sakot, kalnu tuvuma gaiss ir tik caurredzami tīrs un skaidrs, ka pirms atgriešanās pilsētā gribas to saelpoties tā, lai pietiktu arī turpmākajām dienām.

Naktīs šķiet, ka zvaigznes nolaidušās pavisam tuvu zemei, un pārsteidzoši, ka te to ir vai biezs daudz vairāk nekā citās vietās.

Ļubovai ir vairākkārt piedāvāts pārcelties uz Maskavu, solot radīt visus darbam nepieciešamos apstākļus, taču viņa vienmēr atteikusies un paudusi izbrīnu un neizpratni par mietpilsoņiem, kas pieraduši galvaspilsētu uzlūkot par pasaules nabu.

Un viņai patiesi ir grūti dzīvot parastā pilsētā, kas kā ar smagu presi nospiež, nomāc ar savu steigu, kņadu, melnumu un vispārējo negatīvismu. Mēs, vienkāršie mirstīgie, kas esam nolemti pilsētas dzīvei, pie šādas atmosfēras jau esam pieraduši un vairs nejūtam citādas dzīves “garšu”.

Toties viņa, kas augusi starp ziediem, putniem un kokiem, nesaprot, kā gan iespējams dzīvot pavisam bez dabas. Daudzstāvu mājās viņa slikti guļ un izjūt nemieru metro pazemē viņa nav piemērota pilsētas dzīvei.

Visiem viņas sajūtu-orgāniem piemīt neparasti asa uztvere. It īpaši intuīcijai, ko mēdz saukt par sesto sajūtu. Dažkārt Ļubova Panova nevis vienkārši

dzird eņģeļu balsis, bet arī redz sev priekšā ainas no pagātnes, tagadnes vai nākotnes. Un ar katru reizi šīs ainas kļūst skaidrākas un labāk saredzamas. Pašpilnveidošanās process nav apstājies, tas turpinās.

Katram cilvēkam ir jāattīsta labais, kas viņā jau kopš dzimšanas ir ielikts. Ir jāmāk ieklausīties sevī un savos sargeņģeļos. Intuīciju, tāpat kā roku muskulatūru, iespējams attīstīt trenējoties. Vislabāk sevis izzināšanas process notiek, aizejot prom no ļaudīm, lauku klusumā.

Šo odu lauku dzīvei es nedziedu vienkārši tāpat, nejaušības pēc. Pilsētās savairojies pārāk daudz magu un burvju, kontaktiem un gaišreģu, kas, naktis nomocījušies ar bezmiegu gar logiem braucošo automašīnu dēļ, dienā skanošajā ielas gammā sāk dzirdēt it kā balsis no augšienes. Taču patiesībā šādi speciālisti pilsētas troksnī spēj saklausīt tikai vienu skaņu naudaszīmju čaukstoņu.

Es rakstu šīs rindiņas tālu no pilsētas, tajā pašā ziedu ieskautajā mājiņā, priecēdams acis ar Kaukāza sniegotajām virsotnēm aiz loga. Rakstīšana sokas viegli un ātri, gluži tā, it kā kāds diktētu vajadzīgos vārdus. Pilsētā šādas viegluma un spalvas lidojuma sajūtas nemēdz būt. Nav tādu apstākļu. Mūza nemīl pilsētas, un ari eņģeļi cenšas mest tām likumu.

Un vēl: visās krievu tautas pasakās, ja kādam nepieciešama burvju un pareģu palīdzība, viņš tos nez kāpēc dodas meklēt dziļos mežos, aiz augstiem kalniem, bet nekad Kijevas vai Novgorodas centrālajos laukumos…

Tā lai būtu informācija pārdomām.

Ļubova Panova mīl ne tikai cilvēkus, bet arī visu dzīvo radību. Pie viņas mīt vesels zooloģiskais dārzs pāvi, zivtiņas, papagaiļi, suņi, kaķi un zivis dīķī.

Bērnus Ļubova vienkārši dievina. Un bērni tiecas pie viņas kā pie pasaku fejas, pat zīdaiņi. Jo bērni atšķirībā no pieaugušajiem daudz labāk pazīst cilvēkus, viņi vēl nav iemācījušies liekuļot un visu jūt ar sirdi.

Bērnībā mazās Ļubas vistuvākais cilvēks bija vecmāmiņa. Meitene vecmāmiņu mīlēja vairāk par visu pasaulē tik ļoti, ka pēc vecmāmiņas nāves Ļuba, bēdās kā bez prāta palikusi, gribēja lēkt kapā, kura tumšajā dziļumā tika nolaists vecmāmiņas zārks. Viņu no tā atturēja, un visi klātesošie bija satriekti par šādu jūtu izpausmi.

Par visu labo, kas ir Ļubovas Panovas raksturā, viņa ir pateicīga vispirms tieši savai vecmāmuļai Jevdokijai. Ikvienā cilvēkā jau kopš dzimšanas ir divi pirmsākumi: baltais no Dieva un melnais no velna. Dievs un velns mīt ikviena cilvēka dvēselē, un starp viņiem notiek nepārtraukta ciņa.

Tāpēc cilvēkiem nekad nav pilnīgi nosvērta, pastāvīga rakstura, jo virsroku ik pa laikam ņem te baltie, te melnie spēki. Liela nozīme ir cilvēka apkārtējai videi, ne jau velti mēdz teikt: ar kādu draudzējies, par tādu kļūsi.

Saskarsme ar vieniem cilvēkiem pastiprina cilvēkā viņa labās rakstura iezīmes: labestību, mīlestību pret cilvēkiem, godīgumu; saskarsme ar citiem var sniegt pretēju rezultātu: cilvēks kļūst ļauns, cietsirdīgs, melīgs un bezkaunīgs.

Ļubova Panova tāda, kāda viņa ir, kļuvusi, vispirms pateicoties savai vecmāmuļai, kas mīļotajā mazmeitā centās modināt visu labo un iedvest viņā dievišķu mīlestību pret visu dzīvo radību.

Neviens zemes virsū dzimušais cilvēks kopš dzimšanas nav tīrais eņģelis vai simtprocentīgs velns: sākotnēji labais un ļaunais cilvēkā ir līdzsvarā. Un cilvēkam dzīves laikā ir pa pilienam vien jāizspiež no sevis viss sliktākais. Ikvienam no mums ir jāuzvar sevi esošais velns, mēs nedrīkstam padoties tā iznicinošajiem kārdinājumiem.

Vecmāmuļa Jevdokija visus ciemata ļaudis pārsteidza ar savu bezgalīgo labestību un nedzirdēto visa piedošanu. Raug, piemērs no viņas dzīves.

Trīsdesmitie gadi. Kubaņā izvēršas cīņa ar kulakiem boļševiki aplaupa visus turīgākos zemniekus. Komisāri apstaigā māju pēc mājas, cenšoties atrast kazaku paslēpto bagātību.

Jevdokijas mājās tiem izdevās atklāt veselu “noliktavu” vairākus metrus linu auduma. Viss audums nekavējoties tika konfiscēts, bet saimniece kā ļaunprātīga budzene izsūtīta uz Arhangeļskas apgabala ziemeļu nometnēm.

Tas, ka viņas trīs mazgadīgie bērni tādējādi tika nolemti eksistencei badā un bez mātes, nevienu neuztrauca. Bada izmocītie bērni ielīda kolhoza labības klētī pēc vārpām. Viņus pieķēra un zvēriski nogalināja savas nesodāmības apziņas pārņemtie un tādēļ cilvēcību zaudējušie pašu ciemata ļaudis.

Kad Jevdokija pēc trim gadiem atgriezās dzimtajā ciematā un no kaimiņiem uzzināja, kas nogalinājis viņas bērnus, viņas reakcija visus šokēja: Jevdokija nesāka slepkavas nolādēt, nekala atriebības plānus, bet pazemīgi sacīja: “Dievs ir viņu tiesnesis”, piedeva šiem necilvēkiem un līdz pat mūža beigām izturējās pret tiem tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Ari mazmeitai Lubai vecmāmuļa mācīja tādu pašu pārpasaulīgu piedošanu pazemlbu, līdzcietību un labestību.

Rītos ejot uz skolu, skolēni bieži vien satika vecas sievas, kas nesa ūdens spaiņus. Ļuba, redzēdama zem smaguma salīkušās večiņas, vienmēr piedāvāja savu palīdzību. Daži klases biedri viņu par to pat izsmēja. Bet skolotāji, gluži otrādi, par Ļubu vienmēr izteicās ar cieņu.

Skolas mācību daļas vadītāja reiz līnijā pat visu priekšā nolasīja Ļubai veltītu pašas sacerētu dzejoli, kurā attēlots, kā meitene, vienīgā ievērojusi sirmgalves grūtības, palīdz vecajai sievai.

Reiz tante desmitgadīgajai Ļubai parādījusi, kā var zīlēt ar kārtīm. Nejaušību nemēdz būt meitenei māksla tūdaļ bijusi rokā, un turpmāk viņa bieži ņēmusi rokās kāršu kavu un rūpīgi izkārtojusi kārtis uz galda. Ar katru reizi viņai tas izdevies aizvien labāk, meitenes paredzējumi kļuvuši aizvien precīzāki.

Daži fakti. 1979. gadā Ļubova ar izcilību pabeidza Jaltas tirdzniecības tehnikumu un 24 gadu vecumā no saulainās, laimīgās Kubaņas devās uz skarbajiem ziemeļiem Murmanskas apgabalu.

Kad es vaicāju, kāpēc viņa to darija, Ļubova, sapņaini paraustījusi plecus, atbildēja: “Zini, es pati nesaprotu. Kaut kas vilka. Bērnībā biju lasījusi grāmatas par Galējiem Ziemeļiem, un manī kaut kas noklikšķēja: tā sagribējās redzēt dzīvus ziemeļbriežus, ziemeļblāzmu, tundru… Un te pēkšņi varbūt tā bija nejaušība, varbūt arī ne jo nejaušību taču nemēdz būt mani uzaicināja doties uz komjauniešu triecienceltni Magadanas apgabalā. Tā arī nonācu Galējos Ziemeļos.”

Tas nu būtu skaidrs cilvēks brauca meklēt romantiku, devās uz pasaules malu sajust taigas un tundras smaržu, brauca sevi pārbaudīt, citādu dzīvi paskatīties. Svarīgs un visu cieņu pelnījis iemesls.

Atmiņu viļņos šūpojoties, Ļubova par Ziemeļos pavadītajiem gadiem vienmēr izsakās ar visjūsmīgākajiem izteicieniem: “Tur ir tāda daba, tādi cilvēki, un kāds gaiss! Žēl, ka tu to visu neesi redzējis! Ziemeļi tie ir manas dzīves labākie gadi!”

Ziemeļos Ļubova strādāja briežkopības brigādē par radisti un sešus gadus(!) nodzīvoja teltī meža tundrā. Līdz tuvākajai apdzīvotajai vietai bija 400 kilometru.

Vienatne ar dabu tādās devās padara cilvēku cēlu. Ne velti mūki vientuļnieki devās prom no ļaudīm tālu tuksnesī un dzīvoja vientulībā, lai izzinātu pasauli un paši sevi, garīgi attīrītos un morāli stiprinātos. Lai nokratītu no sevis pasaules kņadu, ieklausītos Dieva balsī un sasniegtu iekšējo līdzsvaru.

Dabā dzīvojošam cilvēkam visi sajūtu orgāni, laikam ritot, iemanto asāku uztveres spēju: cilvēks sāk redzēt kā lūsis, ar ādu uztvert apkārtējo realitāti. Šādā stāvoklī cilvēkam var atklāties pārdabiskas spējas.

Jā, cilvēks norūdās ne jau virtuvē, bet gan svaigā gaisā.

Sākoties “perestroikai”, Ļubova Panova nodevās fermas apsaimniekošanai. Govis, piens, barība, traktors, veikals… Čakli strādājot, darbs gāja augšup vien, saimniecība strauji auga, radot skaudību kaimiņos.

Skaudība arī visam pielika punktu.

1955. gadā līdz pamatiem nodega visa Ļubovas Panovas saimniecība, viiss septiņpadsmit sūrā darba gados Ziemeļos—nopelētais bija pārvērties pelnos.

Ļubova satriekta nolūkojās uz pārogļotajiem govju ķermeņiem tobrīd viņai vienkārši vairs negribējās dzīvot.

Ugunsgrēkā cietušie sapratīs, kas notika viņas dvēselē; kas to nav piedzīvojuši lai Dievs dod jums to nekad neuzzināt…

Šo smago likteņa sitienu Ļubova pārcieta sīkstā izturībā, tomēr reizēm uznāca brīži, kad radās vēlēšanās no dzīves aiziet. Gribējās jautāt: kur gan pasaulē ir taisnīgums, ja kāda Jauna roka var tā ar vienu sērkociņa švirkstienu visu pārvērst pīšļos?!

Visvairāk sirds sāpēja par ugunī bojā gājušajām govīm, kas Panovai bija tuvas un mīļas kā pašas bērni.

Par laimi, Ļubovai bija palicis pats galvenais ticība labiem cilvēkiem un tam, ka labais tomēr uzvarēs. Viņa nekrita izmisumā, nedusmojās, bet uztvēra notikušo kā tādu, kam bija jānotiek.

Mēdz teikt: lai arī ko Dievs darītu viss tikai uz labu. Tātad, no augšas raugoties, tas bija vēlams. Galvenais saprast, kāpēc tā noticis un izdarīt pareizus secinājumus.

Starp citu, sargeņģeļi viņu jau iepriekš bija brīdinājuši, ka var notikt kaut kas nepatīkams. Ļubova Panova devās darījumu braucienā, uz laiku atstājot fermu bez uzraudzības, un vārdi “Tu zaudēsi vairāk nekā iegūsi” neradīja viņā uzticību. Ļubova nebija paklausījusi eņģeļiem, domājusi gan jau viss nokārtosies, aizbrāzīsies garām…

Un, kad briesmīgais bija noticis, nebija neviena, ko vainot vienīgi pašai sevi.

Nejaušību nemēdz būt. Ja nebijis ugunsgrēka, pasaule varbūt tā arī neuzzinātu par Ļubovas Panovas esamību. Par to, ka viņa var sarunāties ar mirušajiem ļaudīm tikpat brīvi kā ar dzīvajiem.

Ugunsgrēks visu viņas dzīvi apgrieza otrādi, lika citādi uzlūkot pasauli un mainīt attieksmi pret savu īpašo spēju kontaktēties ar gariem.

Ja līdz tam viņa šis spējas bija izmantojusi, lai palīdzētu tikai saviem tuviniekiem vai paziņām, tad tagad saprata, ka ar to nedrikst aprobežoties.

Viņa no Magadanas pārcēlās uz savu dzimto ciematu Perepravnaju un sāka veidot jaunu dzīvi vecajā vietā. Visā, ko Ļubova darīja, viņai bija palīdzējuši gari. vispirms jau pašas mīļā vecmāmuļa. Ari tagad viņa, no rūgtās pieredzes mācījusies, uzmanīgi ieklausījās ikvienā garu teiktajā vārdā.

Eņģeļi redzēja, kas viņu gaida nākotnē, kādas grūtības un problēmas ceļā nāksies sastapt, kā apiet vienas nepatikšanas un ar cieņu pieņemt citas neizbēgamās.

Pirmajā brīdī varētu šķist ja jau gari cilvēku mīl, tie centīsies viņu pasargāt no visām likstām un nelaimēm un radīs paradīzes dzīvi zemes virsū.

Tomēr izrādās gluži pretēji: ja eņģeļi kādu aplaimojuši ar savu mīlestību, varat būt droši, ka šim likteņa luteklim dzīve ne tuvu nebūs kā salds medus. Viņš tiks vests pretī laimei pa vistaisnāko un īsāko ceļu, kas, pats par sevi saprotams, izrādīsies ari visgrūtākais, tieši caur ērkšķiem un dadžiem. Labais nekad un nevienam netiek viegli dots, par visu ir jāizcieš.

Tikai izcietis daudzus zaudējumus, bēdas un nelaimes, cilvēks norūdās un pārstāj raudzīties pasaulē caur rozā brillēm, iemācās līdzjūtību un līdzcietību, tas nozīmē viņš kā personība garīgi aug.

Dažkārt, nareizāk sakot, loti bieži, pie Lubovas Panovas

nak cilvēki ar sakuma-škict, it kā nevainīgu

lūgumu: “Jums tas tik labi izdodas. Iemāciet arī mums kontaktēties ar eņģeļiem, tāpat kā jūs. Varbūt jums ir skola vai kursi?”

Tad jau tikpat sekmīgi varētu doties pie ārsta kardiologa un lūgt: “Iemāciet man veikt sirds operācijas tāpat kā jūs kaut kādos kursos taču varētu…”

To nemāca nekādos kursos ne nedēļu, ne ari mēnesi ilgos. Lai sasniegtu tādu prasmi, tam jāveltī visa dzīve. Visa bez atlikuma.

Spēja kontaktēties ar eņģeļiem cilvēkam netiek dota it kā starp citu. Tāda dāvana ir ne tikai lielākais apbalvojums, bet ari smagākā nasta.

Ļubova Panova, kas sevi pilnīgi veltījusi, lai palīdzētu cilvēkiem, līdz ar to uzvēlusi plecos arī ārkārtīgu smagumu. Tagad viņa vairs nespēj dzīvot citādi tikai sev, kā parastie mirstīgie.

Tagad viņai līdz pat savas dzīves beigām ir lemts palīdzēt cilvēkiem (par laimi, viņai tas patīk kā jau teicu, Ļubova ir ļoti laba). Viņa nevar kā ikviens no mums mainīt profesiju vai, sapelnījusi pietiekami daudz naudas, doties atpūtā: viņa nevar atteikties cilvēkam palīdzēt. Viņas eksistence notiek citā dimensijā.

Ja cilvēks grib iegūt spējas, kādas ir Ļubovai Panovai, viņam jāsāk ar jautājumu sev pašam: kāpēc man tas ir vajadzīgs?

Vienkārši ņemt un nopelnīt naudu ar to nav iespējams. Gari šo spēju kā dāvanu ir devuši, gari to var arī atņemt. Bet, lai visu dzīvi spētu kalpot cilvēkiem, ir jābūt ari atbilstošam raksturam.

Jā, un, pats galvenais, ir jābūt godīgam un patiesam. Viens otram ļaudis var sarunāt visu, kas iepatīkas, pārliecināt cits citu par saviem labajiem nodomiem… Garus apmānīt nekādi nav iespējams.

Viņi redz mūsu dzīves kā filmas televizoru ekrānos, viņi kā no atvērtas grāmatas lasa mūsu domas. Viņi vienmēr zina, kas kurš cilvēks patiesībā ir, kāpēc viņš pasaulē nācis, par ko sapņo, kas viņu nomoka un ko viņš patiesībā domā.

Gari par cilvēku zina pat to, ko viņš pats par sevi nezina un nez vai kādreiz vispār iedomātos. Viņi zina, kādas domas mēs katrs domāsim nākotnē, zina, kas un kā pārmetīs krustu, ja piepeši negaidot nodārdēs pērkons…

Daži padomi tiem, kas vēlas kontaktēties ar sargeņģeļiem

Tas ir izšķirošs, nopietns solis, tāpēc, pirms metaties ar galvu atvarā, vispirms labi padomājiet.

Jums būs darīšana nevis ar dzīvu cilvēku, bet ar mirušo dvēselēm. Jūs negaida patīkama saruna ar pakalpīgu zīlnieci, kas sajūsmināsies par jūsu dižajiem sasniegumiem un pareģos jums lielisku nākotni.

Vai esat gatavi dzirdēt par sevi patiesību, kas, starp citu, vienmēr ir rūgta?

Vērsties pie gariem vienīgi aiz ziņkārības nav vērts. Nākotne jums nav nekāda rotaļlieta. Ja reiz vēršaties pie eņģeļiem pēc palīdzības, pēc tam jums būs tikai divas iespējas vai nu jūs izpildīsiet viņu padomus, vai pretējā gadījumā viņi apvainosies un no nepateicīgā cilvēka aizies.

Jums droši vien ir nācies atrasties līdzīgā situācijā: jūsu paziņa lūdz jums padomu, bet, atbildi saņēmis, paziņo: “Nē, es labāk darīšu citādi.” Jūsu dvēselē tūdaļ uzmutuļo svēta sašutuma vilnis: ja jau

netaisies pildīt kāpēc tad prasīji?

Ieskatīties savā nākotnē ir jēga vienīgi tad, ja gribat tajā kaut ko mainīt. Lai mainītu savu likteni, nepieciešams liels gribasspēks un stingrs raksturs, un savas gaišās nākotnes vārdā jums jābūt gatavam nest jebkuru upuri.

Bieži vien cilvēki, vēršoties pie gariem, cer izdzirdēt vienīgi labu. Viņi gaida augstākā līmeņa komplimentus lai kāds tur, debesīs, viņus paslavētu un apsolītu kaut ko patīkamu, ar ko pēc tam varētu paziņu un draugu priekšā palielīties.

Tomēr ir gluži otrādi: ja gari vēlas cilvēkam pa īstam palīdzēt, tie cenšas ar viņu runāt maksimāli atklāti, un tas vienmēr ir nepatīkami. Gari pret cilvēkiem izturas kā stingri skolotāji, tie cenšas pasargāt mūs no aplamā ceļa un visus mūsu spēkus ievirzīt vajadzīgajā gultnē.

Ak vai, ideālu cilvēku nav. Muļķības dara pilnīgi visi. Tādas muļķības, ka vēlāk negribas ne atcerēties. Ja nāksiet pie gariem, saruna būs tieši par jūsu muļķībām.

Nav tāda cilvēka, kas par visiem simts procentiem sevi pareizi novērtētu. Cilvēks vienmēr pats sev liekas esam labāks, nekā patiesībā ir. Ne jau katram pietiek vīrišķības, lai spētu objektīvi palūkoties uz sevi no malas.

Visvērtīgākais, ko eņģeļi cilvēkam var paziņot, brīdināt par draudošajām briesmām un dot padomu, kā no tām izvairīties.

Ar ikvienu no mums, lai ari cik saprātīgs cilvēks būtu, jebkurā brīdī var notikt nelaime no tā nav pasargāts pat pasaules veiksmīgākais cilvēks. Ikviena dzīvi veido baltas un melnas joslas.

Kad cilvēks sāk dalīties savās bēdās, pirmais, ko viņš saka, ir vārdi: “Ziniet, viss notika tik negaidīti.

Es nekad nebiju domājis, ka tā var notikt tieši ar mani. Domāju, lai nu ar ko, tikai ar mani ne. Man likās, viss pāries, viss būs labi, un pēkšņi…”

Tā cilvēks ir iekārtots viņš nekad negrib ticēt sliktākajam. Kad kuģis “Titāniks” izbrauca jūrā, uz tā borta esošajās glābšanas laivās vietu bija divreiz mazāk nekā kuģa pasažieru. Neviens neticēja, ka tik lielisks kuģis varētu nogrimt. Un visi lieliski zina, kā šis skumjais stāsts beidzās.

Tāpēc nevajag iedomāties, ka problēmas var būt jebkuram citam, tikai ne jums. Ir jābūt gataviem uz visu. Lūk, daži piemēri no reālās dzīves.

Biznesmenim bija jāslēdz darījums, kas viņam solīja krietnu peļņu. Eņģeļi viņu brīdināja, ka darījums ir apšaubāms un pēdējā brīdī viss izputēs, tāpēc ir jānodrošinās.

Nav vērts saistīties ar cilvēku, kas sola viegli un ātri tikt pie naudas. Ir jāpagaida un jāpievērš uzmanība citam partnerim, kura piedāvājums gan nav tik pievilcīgs, toties ir drošāks.

Biznesmenim tāda saruna nepatika. Viņam daudz patīkamāk bija iedomāties, ka viņš, raug, ir viltīgāks par visiem, viņam tūlīt uzsmaidīs veiksme un varēs ar vienu grābienu tikt pie krietna naudas žūkšņa.

Darījums ieilga vairākus mēnešus. Un visu laiku šķita, ka teju, teju jau nākamajā nedēļā jautājums tiks atrisināts. Tad neuzticamais partneris beidzot pazuda pavisam, kamēr otrs, uz kuru eņģeļi jau uzreiz bija norādījuši, izvirzījās vienā no galvenajām vietām. Biznesā viņam veicās, un nu viņš vairs nevēlējās slēgt darījumu, ko pats pirms pāris mēnešiem bija piedāvājis.

Rezultātā, biznesmenis, kas bija vaicājis eņģeļiem padomu un nebija viņiem noticējis izputēja.

Vēl kāds piemērs. Eņģeli sacīja cilvēkam, ka ir vērts pievērst uzmanību savai veselībai un mainīt dzīves veidu, citādi notiks nelabojamais.

Cilvēks šim brīdinājumam atmeta ar roku, uzskatīdams, ka veselības pietiks vēl labam laikam.

Pēc trim mēnešiem viņu ķēra trieka, un nu viņš jau vairākus gadus guļ nekustīgs.

Starp citu, līdzīgus gadījumus jums virknēm vien pastāstīs jebkurš ārsts.

Piemērs. Meitene iziet par sievu pie puiša, kas, pēc garu domām, viņai nepavisam nav piemērots. Nekāda kopīga nākotne viņiem nav iespējama. Meitene uzskata, ka viņas mīlestība spēj kalnus gāzt, ka viņa pārveidos šo cilvēku pēc savas saprašanas un viņus gaida laime un labklājība.

Tā negribas ticēt sliktajam, ka kaut vai sit nost!

Pēc diviem gadiem viņš sievu patiešām gandrīz nosita un izdzina no mājas. Tikai pēc tam viņa sāka domāt, ka sargeņģeļu vārdos tomēr kaut kāda jēga ir bijusi.

Skumji, bet fakts. Tikai viens no desmit cilvēkiem, kas nācis saskarsmē ar eņģeļiem, patiešām viņiem tic un izdara pareizos secinājumus. Pārējie uztver tikai sev tīkamo informāciju, bet visu nepatīkamo noliedz.

Pēc tam kad nelaime jau notikusi, viņi uzreiz atceras par pareģojumu un grābj pēc telefona, meklēdami Ļubovu Panovu.

Piemērs. Sieviete, kas ieņēma augstu amatu valsts struktūrā, vēlējās uzzināt, kad viņu paaugstinās amatā. Eņģeļi paredzēja, ka pēc dažiem mēnešiem

viņai sāksies nepatikšanas, norādīja uz cilvēku, no kura nāks visas nelaimes, pateica priekšā, kas jādara, lai nodrošinātu savu nākotni.

Sieviete jautri pasmaidīja un aizgāja. Pareģojumu viņa neuztvēra nopietni. Parādījās viņa tikai pēc vairākiem mēnešiem, kad no ienesīgā amata jau bija atbrīvota.

Tagad viņa bija gatava izpildīt visus eņģeļu ieteikumus, uzmanīgi uzklausīt visus padomus, bet bija jau par vēlu.

Diemžēl lielākā daļa ļaužu pie eņģeļiem palīdzību meklē tikai tad, kad nelaime jau notikusi un labot vairs neko nevar.

Kamēr viss ir labi un laimīgi, neviens ir nedomā kustēties un par savu nākotni neko nevēlas dzirdēt. Bezrūpība gandrīz ikvienam ir asinīs.

Būtībā īsti palīdzēt eņģeļi var tikai atsevišķiem izredzētiem cilvēkiem gudriem un saprotošiem, kas ir šai palīdzībai gatavi. Taču vairākums ļaužu saskarsmi ar eņģeļiem uztver tikai kā virtuvē notiekošu papļāpāšanu ar kaimiņieni.

Nevis lai uzdotu jautājumus un vērīgi uzklausītu informāciju par savu nākotni, šādi ļaudis sāk dalīties ar Ļubovu Panovu savās dvēseles sāpēs un aizvainojumos. Stāsta par to, cik slikti ir viņu kaimiņi, radi, vīrs, sieva, sievasmāte, znots, priekšnieks un citi. Cik visi ir slikti un cik viņš (viņa) labs (laba). Tikai neviens viņu neciena un pēc tā vien tīko, kā apvainot un pazemot.

šādiem aizvainojuma pilniem ļaudīm ir jāmeklē nevis eņģeļu, bet gan psihoterapeita palīdzība. Viņi atnākuši uz nepareizu adresi. Diemžēl tādu cilvēku, kas vēlas vienkārši izrunāties un pažēloties par likteni, ir loti daudz

Piemērs. Sieviete pēc sarunas ar Panovu bija stāvā sajūsmā par tikšanos, stāstīja, ka Ļubova ir brīnišķīga sarunu biedre, visu izskaidro, ir uzmanīga un visu saprotoša.

Šai sievietei bija nopietnas problēmas ar virti šķiršanās, īpašuma dalīšana un viss ar to saistītais.

“Ziniet, es ar Ļubovu Panovu tā aizpļāpājos, ka aizmirsu eņģeļiem pajautāt pašu galveno kā beigsies šķiršanās, vai man paliks dzīvoklis, kas no īpašuma tiks man un ko man vispār vajadzētu darīt.”

Patiesībā viss notika pavisam citādi. Izrādās, sieviete eņģeļiem vispār neko netika jautājusi. Viņa tikai stāstīja, cik viņai slikts virs un cik pati laba. Kad eņģeļi centās dot sievietei padomu, kā rīkoties, viņa neko negribēja dzirdēt, pārtrauca Ļubovu Panovu un jau piekto reizi stāstīja par to pašu sasāpējušo.

Rezultātā Ļubova vienkārši bija klusējot noklausījusies sievietes stāstu. Kā jau zinām, vislabākais sarunu biedrs ir tas, kurš klusē. Rezultātā sieviete bija ar tikšanos apmierināta no sirds izrunājusies, tikai labuma no šīs tikšanās, kā paši saprotat, nebija nekāda.

Otrreiz dot padomus šai sievietei eņģeļi vairs nevēlējās.

Vēl viena nianse. Ir cilvēki, kas pēc sarunas ar sargeņģeļiem uzmanīgi uzklausa visus padomus un ieteikumus un pēc tam centīgi tos izpilda. Viss sāk mainīties uz labo pusi, dzīve iet kalnup. Un tad vienā brīdī pēkšņi viss brūk un nekā nepaliek.

Kāpēc tā notiek?

Tiklīdz dzīve sāk iet uz labo pusi, cilvēks tūdaļ aizmirst, kas viņam ir palīdzējis. Viņš aizmirst par saviem sargeņģeļiem, viņam sāk šķist, ka visu sasniedzis pats bez kāda cita palīdzības.

Viņš ir veikls, gudrs, tālredzīgs, viņam nekādi padomi nav vajadzīgi. Jā, viņš gan atceras, ka ir vērsies pēc palīdzības pie sargeņģeļiem, bet neko īpašu jau tie nav pateikuši, tikai apstiprinājuši viņa paša domas. Viņš ari pats bez jebkādiem eņģeļiem ir zinājis, kā jārikojas. Kāpēc gan viņam būtu ar tiem jādalās savā veiksmē, savā godā un jājūtas pateicīgam par palīdzību?

Ja jūs tomēr esat izlēmuši lūgt palīdzību sargeņģeļiem, tad esiet arī gatavi visus viņu padomus izpildīt, lai ari cik ērmoti un bezjēdzīgi tie jums sākumā liktos. Eņģeļi atšķirībā no jums redz jūsu nākotni, tāpēc visu viņu ieteikumu patiesā jēga kļūst saprotama tikai pēc kāda laika.

Piemēram, iedomājieties, ka pirms pieciem vai desmit gadiem jums būtu parādījies kāds gars un smalki, detalizēti stāstījis par jūsu tagadējo dzīvi. Vai jūs būtu tam ticējuši?

Sargeņģeļiem, mūsu visu varošajiem debesu aizstāvjiem, netīk, ja cilvēki prasa no viņiem žēlsirdību. Nevis prasīt vajag, nevis sist ar dūri uz galda, bet gan, ceļos nokritušam, caur asarām lūgt, lai kāds no augšas pievērstu mums uzmanību, aplaimotu mūs ar savu labestību un mīlestību, palīdzētu atrisināt nopietnus dzīves jautājumus!

Jā, eņģeļi mūs mīl, bet viņiem nav pienākums to darīt. Savu sargeņģeļu mīlestība ir jānopelna.

Ir ļaudis, kas, satiekoties ar Ļubovu Panovu, sāk klaji pieprasīt no viņas palīdzību, turklāt dara to paaugstinātā, pavēlošā tonī. Te nu vajadzīga pareiza izpratne par notiekošo.

Saprotiet, ka jūs lūdzat palīdzību ne jau Ļubovai Panovai, bet gan saviem sargeņģeļiem. Un, ja eņģeļi kaut kādu iemeslu dēļ atsakās ar jums runāt, tad Ļubova Panova tur neko nespēj darit.

Nedrīkst uz viņu izdarīt spiedienu, sašust un prasīt neiespējamo. Ir lietas, kas gluži vienkārši no viiias nav atkarīgas. Atcerieties: jūs vēršaties pēc palīdzības nevis pie dzīviem cilvēkiem, bet gan pie mirušo cilvēku dvēselēm.

Gadījums no dzīves. Kāds augsta ranga milicijas darbinieks, kad paša sargeņģeļi atteicās ar viņu runāt, satvēra mobilo telefonu un sāka bļaustīties: “Vai jūs vispār zināt, kas es esmu?! Jūs pat iedomāties nevarat, kādi man ir sakari un kam es tūdaļ piezvanīšu!”

Visu klātesošo sejas kļuva ārkārtīgi ieinteresētas: tas ir aizraujoši, kā gan milicis pa mobilo telefonu sarunāsies ar pašu Dievu? Jo, patiesi, kam gan vēl citam varētu žēloties par saviem sargeņģeļiem?

Neraugoties ne uz kādiem draudiem, eņģeļi tā arī nesāka palīdzēt savam nervozajam aizbilstamajam; vēl jo vairāk, tie viņu atstāja bez jebkādas aizsardzības, un drīz vien šo ierēdni piemeklēja vesela virkne nopietnu nepatikšanu, dažādas nelaimes kā no caura maisa visas reizē nobira pār viņa nabaga galvu.

Tautas sakāmvārds “Nelaime nenāk viena” nav radies tukšā vietā. Nelaimes posms ikviena cilvēka dzīvē sākas pēc tam, kad viņu pamet sargeņģeļi.

Tāpēc, ja ari jūsu dzīvē sācies kaut kas tamlīdzīgs, ja, lai ari ko jūs darītu, jūs visur pavada nemitīgas neveiksmes, tad pirmais, kas jādara-jākrit ceļos un jālūdz saviem sargeņģeļiem, lai viņi piedotu tādam grēciniekam kā jūs un piejums atgrieztos.

Tikai tā un ne savādāk pieprasīt kaut ko no tiem, kas ir augstāki pārjums, ir muļķīgi, viņiem var vienīgi lūgt.

Eņģeļu priekšā mēs visi policisti, strādnieki, prezidenti, ģēniji, autoritātes, priesteri visi esam vienādi; viņiem mēs visi esam vienkārši, parasti mirstīgie.

Cilvēks sevi var uzskatīt par dzīves saimnieku, var baudīt savu varenību un nozīmīgumu, var pavēlēt veselām tautām un valstīm tas nav nekas, eņģeļiem pasaulīgie amati un regālijas neko nenozīmē. Debesu priekšā visi ir vienādi: karaļi slimo un mirst gluži tāpat kā pēdējie nabagi.

Vēl viens padoms: nekad nevajag ar eņģeļiem tirgoties.

Piemērs. Jauns cilvēks gatavojās precēties un vaicāja gariem, vai viņš rīkojas pareizi. Izredzētā likās esam tīrais eņģelis, tāpēc puisis nemaz nešaubījās par garu apstiprinošu atbildi.

Izdzirdot garu sacīto, viņa pašpaļāvība zuda: izrādījās, izredzētā līgava nemaz tik laba nav, laikam ritot, visas viņas sliktās rakstura iezīmes izpaudīsies ar divkāršu spēku. Sāksies skandāli, strīdi, nesaticība un visi sapņi par ģimenes laimi izkūpēs kā dūmi.

Jaunais cilvēks, nepatīkamo prognozi izdzirdējis, noskuma un sāka uzdot eņģeļiem papildjautājumus, kuru būtība bija noskaidrot, vai gari gadījumā nav kļūdījušies, varbūt kāds tur, debesīs, kaut ko nepareizi sapratis, ne tā saskatījis, varbūt, aplūkojot jautājumu no citas puses, viss izskatīsies pavisam citādi un… tā joprojām.

īsi sakot, viņš negribēja eņģeļu teiktajam noticēt un nolēma ar tiem patirgoties.

Ja gari redz ka cilvēks viņiem netic, tie savu

teikto neuzspiež: ja negrib ticēt, nevajag ari. Jūtot sarunu biedrā kaut mazākās šaubas, gari pārstāj sacīt viņam patiesību un sāk visādā ziņā viņam piekrist. Eņģeļi nekad ne ar vienu nestrīdas un nevienu nepārliecina.

Redzēdami, ka jaunais cilvēks gatavs līdz pēdējam strīdēties ar viņiem, eņģeļi nepalika cieši pie sava un atbildēja: labi, Dievs ar tevi, precies, vēlam mīlestību un saticību.

Tagad nu nākamais līgavainis bija smagas izvēles priekšā: vispirms eņģeļi viņam bija teikuši vienu, bet pēc brīža pilnīgi pretējo. Protams, cilvēks no abiem pareģojumiem izvēlējās to, kas viņam bija vairāk pa prātam.

Viss turpmākais pilnīgi atbilda pirmajam paredzējumam: notika kāzas, pēc kāda laika jaunlaulātie sāka ķīvēties, ik mazākā sīkuma dēļ skaidrot attiecības. Jaunajam vīram ne reizi vien nācās nožēlot savu lēmumu. Un nebija neviena, ko notikušajā vainot vienīgi sevi.

Tādēļ nekad nav vērts sākt ar eņģeļiem strīdēties un mēģināt izvilināt no viņiem vēlamo: galvenais ir dzirdēt patiesību, nevis to, ko jūs vēlaties.

Eņģeļi nekad neko otrreiz neatkārto. Tāpēc esiet gatavi sev vajadzīgo informāciju uztvert jau pirmajā reizē.

Un vēl viens padoms neskopojieties.

Ja eņģeļi jums ar savu padomu palīdzējuši, tad ir jāpasaka viņiem par to paldies domās viņi jāpaslavē un jāizpilda visi viņu lūgumi.

Ja jums, paklausot eņģeļu padomiem, izdevies nopelnīt naudu, neaizmirstiet pēc tam vērsties pie viņiem ari pēc vissvarīgākā padoma kā šo naudu pareizi iztērēt?

Ir zināms, ka eņģeļi parasti prasa, lai cilvēks paustu savu cēlsirdību un labestību, vēlmi palīdzēt tuviniekiem, pazīstamiem un visiem, kam šī palīdzība ir vajadzīga. Tas ir stingrs likums, kas ir centīgi jāpilda: ja tev ir laimējies, dalies šai laimē ar citiem; ja ne Fortūna uz visiem laikiem no tevis novērsīsies un no sapņiem par laimi nāksies atvadīties.

Bet, ak vai, šis vienkāršais noteikums gandrīz nekad netiek ievērots. Tūkstošiem un tūkstošiem cilvēku vēršas pie sargeņģeļiem ar vienu vienīgu lūgumu: “Palīdziet kļūt bagātam!” Un tikai atsevišķi cilvēki pēc tam vaicā, kā naudu pareizi izlietot.

Kamēr cilvēks atrodas smagā stāvoklī, viņš viegli dod jebkurus zvērestus un solījumus: es visiem palīdzēšu, es visiem pateikšos! Bet, tiklīdz viss pavēršas uz labo pusi un pienāk laiks solījumus pildīt, cilvēks it kā mainās, viņu pārņem skopums, viņš sāk visus neieredzēt tāpēc vien, ka no viņa tiek gaidīta paša doto solījumu pildīšana.

Piemērs. Biznesmenis, vārdā Grigorijs, kam piedāvāja diezgan riskantu, bet ienesīgu darījumu, caur Ļubovu Panovu lūdza savu sargeņģeļu palīdzību.

Uz sarunu ar biznesmeni atnāca viņa mirušo tuvinieku gari māte un tēvs. Eņģeļi piekrita dēlam palīdzēt, bet tikai ar noteikumu, ka, saņēmušam peļņu, viņam noteikti ar naudu jāpalīdz brālim, māsai un viņu bērniem, kā arī tuviem paziņām. Grigorijs labprāt piekrita, pēc tam sākās ilgs un rūpīgs darbs. Eņģeļi paziņoja biznesmenim daudz noderīgu informāciju par viņa darījumu: kas patiesībā ir viņa partneri, ar ko tie nodarbojas, kad saka patiesību un kad melo, kādas nepatikšanas var gadīties un kā no tām izvairīties kas jādara, lai viss veiksmīgi nokār-

totos, kam un kad jāzvana, kas jāsaka, ar ko vajag saieties un no kā vairīties… tas ir, eņģeļi savam dēlam pateica priekšā praktiski katru soli, kā rīkoties.

Visas prognozes piepildījās līdz sīkumam precīzi, darījumi kārtojās aizvien labāk un labāk, saldais uzvaras brīdis aizvien vairāk tuvojās, un te pēkšņi sākās nesaprotamas kļūmes. Eņģeļi sāka dot nepilnīgu informāciju, pārstāja brīdināt par briesmām, paredzētie darījumi cits pēc cita izgāzās.

Biznesmenis sašuta un nesaprata kas tad tas, kāpēc garu prognozes nepiepildās, kas notiek?

Eņģeļi paskaidroja, ka pie visa vainīgs pats Grigorijs, kurš, redzēdams, ka afēra tuvojas beigām un pasakainā bagātība vairs nav aiz kalniem, uz daudz ko sāka raudzīties savādāk: viņam vairs negribējās dalīties peļņā ar saviem tuviniekiem.

Kāpēc gan lai viņš dalītos savā godīgi nopelnītajā naudā? “Jā, gari man, protams, palīdzēja,” prātoja Grigorijs, “bet es būtu varējis iztikt ari bez viņu palīdzības. Es taču vienmēr esmu intuitīvi jutis, kāds lēmums jāpieņem, eņģeļi tikai apstiprināja, ka man ir taisnība. Kāpēc lai es par savu veiksmi būtu kādam pateicību parādā?”

Eņģeļi pārstāja savam dēlam palīdzēt, un viņš ar savu “intuīciju” visu darījumu izgāza.

Tā paša skopums iegrūda cilvēku postā.

Diemžēl minētais gadījums nebūt nav vienīgais: tikai retais no tiem, kas lūdz eņģeļiem palīdzību, spēj pārvarēt savu skopumu.

Vēl kāds piemērs. Vīrietis, vārdā Nikolajs, kurš nodarbojās ar biznesu, lūdza gariem padomu. Viņam to ari deva sīki norādīja precīzu summu, kas

jaiedod cilvēkam, kam darījumā bija starpnieka loma.

Nikolajam šķita, ka norādītā summa ir pārāk liela, viņš iedeva drusku mazāk. Rezultātā darījums izjuka.

Ne velti mēdz teikt, ka skopais maksā divreiz.

Gadās ari, ka cilvēki pavisam nevietā skopojas pat tad, kad ir runa par viņu dzīvību.

Piemērs. Fabrikas īpašnieks Andrejs nevarēja sadalīt peļņu ar saviem darījuma partneriem. Vaicājis padomu gariem, viņš uzzināja, ka lieta ir daudz nopietnāka, nekā pirmajā brīdī licies. Eņģeļi viņam ieteica neskopoties un atdot oponentiem prasīto summu, pretējā gadījumā vēlāk varētu rasties draudi paša Andreja dzīvībai.

Padomu noklausījies, biznesmenis sāka nopietni prātot. Visi iepriekšējie eņģeļu paredzējumi bija precīzi piepildījušies, tāpēc apšaubīt jauno paredzējumu it kā nebija iemesla. Diemžēl tika minēta ļoti liela summa, un Andrejam bija tik ļoti žēl no naudas šķirties, ka viņš nolēma riskēt un rīkoties pēc sava prāta. Lai ari sarunā Andrejs atzinās, ka eņģeļu vārdos ir zināma patiesība no minētajiem partneriem tiešām varēja sagaidīt visu.

Traģēdija notika pēc astoņiem mēnešiem Andrejs tika nogalināts. Pirms nāves viņš, juzdams, ka gals ir klāt, bija gatavs partneriem samaksāt daudz lielāku summu, nekā sākumā ticis prasīts, taču situācija bija mainījusies vēlā sapratne viņu neglāba.

Pats interesantākais, ka šajā situācijā nebija nekā mīklaina, nekā Andre jam tika draudēts,

viņš apzinājās, ka tie nav tukši vārdi, eņģeļi viņa ļaunu vēstošās bažas apstiprināja un ieteica vienīgo iespējamo situācijas risinājumu. Cietušo nevar saukt par dumju vai nesaprātīgu viņš visu lieliski saprata. Tomēr noskopojās.

Ja arī jums, nedod Dievs, gadīsies nonākt līdzīgā situācijā un jūsu sargeņģeļi jums pavēstis par nāves draudiem, pacentieties viņu teiktajā ieklausīties.

Citādi var notikt kā šajā anekdotē.

Smagā automašīna uz ceļa sabrauca trīs vīriešus. Viņu dvēseles, aizlidojušas no mirušajiem ķermeņiem, nonāca debesīs. Tās sagaidīja eņģelis, kas sargāja paradīzes vārtus. Eņģelis viņiem piedāvāja darījumu: samaksājiet naudu un es izdarīšu tā, lai jūs atkal dzīvi atgrieztos uz Zemes (vēlreiz precizēju: tā ir tikai anekdote!!!). Pirmais vīrietis nedomādams atvēra maciņu, un viņa dvēsele tūdaļ atgriezās uz Zemes. Izbrīnīto dīkdieņu acu priekšā katastrofas vietā notika brīnums: mirušais pēkšņi sakustējās un atdzīvojās. Pēc dažām sekundēm atdzīvojās ari otrs mirušais. Bet trešais, tāpat kā iepriekš, neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.

“Ko tad šis kavējas?” pirmais vaicāja otrajam. “Tirgojas,” tas atbildēja.

Ir vēl kāds noteikums: visās nepatikšanās, kas jūs dzīvē piemeklē, vainīgi esat jūs paši un neviens cits. Tāpēc arī visi garu padomi vērsti uz to, lai palīdzētu cilvēkam pašam laboties.

Vairākumā gadījumu cilvēks gluži pretēji spriež tā: es esmu labs, visi ap mani slikti, tāpēc ari visas šīs nelaimes un nepatikšanas; gariem jāpasaka, kā labot šos cilvēkus.

Taču ap jums nevienu labot nevajag visas kļū-

das slēpjas jūsos pašos. Ja jūs kāds ir piekrāpis, pievīlis, paši esat vainīgi, ka uzticējāties neuzticamam cilvēkam, nespējāt sajust briesmas, intuīcija jūs ir pievīlusi. Bet pie tā, ka jums ir vāja intuīcija, arī paši vien esat vainīgi, jo katram cilvēkam pašam vien tā ir jāattīsta, neviens cits viņa vietā to neizdaris.

Piemērs no dzīves. Sieviete žēlojas par likteni viņai ir trīs bērni un visiem problēmas personīgajā dzīvē: neviens nav varējis labi iekārtoties, visi ir vientuļi. Māte, uzskatīdama, ka viņa visiem var palīdzēt, lien iekšā dēlu dzīvē ar saviem padomiem un pamācībām. Visas līgavas viņai šķiet sliktas, viņu vidū nav nevienas, kas būtu cienīga būt pārī ar kādu no viņas dēliem.

Rezultātā visi trīs puiši vienam 40, otram 32, trešajam 28 gadi līdz pat šim laikam dzīvo vientuļi. Nu, nekādi viņiem neveicas…

Visā notiekošajā māte, protams, vaino ne jau sevi. Viņasprāt, pie visa vainīgs ir… Dievs! “Es Dievam neticu! Ja jau Dievs būtu, tad viņš dotu laimi maniem bērniem un man!”

Eņģeļi atbildēja: “Šai sievietei ir grēks žēloties par likteni. Dievs viņai devis trīs dēlus lielu laimi, kas ne katrai sievietei tiek dota.”

Savu personīgo dzīvi ikviens no viņas dēliem pats būtu varējis nokārtot, ja vien māte nejauktos ar saviem nevajadzīgajiem padomiem.

Nu kurš tad pie šīs situācijas ir vainīgs?

Izskaidrot šai sievietei, ka viss nelaimju cēlonis ir viņā. pašā, nav iespējams. Viņa nav tas cilvēks, kurš spētu kaut ko saprast. Tāpēc arī gari viņai neko nespēja palīdzēt un pat nesāka ar viņu runāt.

T āpēc, ja jūs. gribat konta ktēties ar sargeņģeļiem t

jums jau iepriekš jāaprod ar domu, ka visās nepatikšanās, kas ar jums šai dzīvē notikušas, vainīgi esat jūs paši un neviens cits. Tad gari dos jums padomu, kā pašiem mainīties uz labo pusi un sākt normālu dzīvi.

Visbiežāk sastopamā problēma, ar ko cilvēki vēršas pie eņģeļiem, ir personīgās dzīves nesakārtotība. Visbiežāk no tās cieš sievietes: no vienas aizgājis vīrs, no otras mīļākais, kāda vēl līdz šim brīdim nav varējusi atrast savu otro pusīti.

Uzmanīgi izpētot visus šos gadījumus, skaidri iezīmējas aina: ja pāris izjūk, lielākoties vainīga ir pati sieviete.

Atradusi sev dzīves pavadoni, sieviete bieži sāk izturēties pret viņu kā pret savu īpašumu, cenšas kontrolēt ikvienu sava izredzētā soli un pat elpas vilcienu. Protams, vīrieša psihe šādu pastāvīgu spiedienu neiztur viņš sāk meklēt mierīgu dzīvi kaut kur citur.

Sievietes, palikušas vienas, sāk staigāt pa visādiem centriem un zīlniecēm, pieprasot, lai liek it kā atburtajam vīram vai mīļākajam atgriezties. Bet patiesībā par pieburšanu nav pat ne domāts.

Vairāk nekā puse sieviešu, kas lūdz sargeņģeļu palīdzību, sāk ar frāzi: “Palīdziet, vīru aizbūra.” Un eņģeļu paskaidrojums, ka neviens neko nav būris, bet pie visa vainīga sieviete pati, atduras pret neizpratnes un neticības sienu.

Protams, uzskatīt, ka tu esi pati labākā un pareizākā un kāds aiz skaudības ir ar burvestībām aizvilinājis tavu viru no tevis pat pret viņa gribu, ir daudzkārt patīkamāk nekā sev pašai atzīt savas kļūdas, atzīt, ka par šķiršanās iemeslu bijis tavs neciešamais raksturs un nepareizi izvēlētā uzvedība.

Sargeņģeli par jums zina visu visas jūsu vājības un stiprās puses, jūsu slēptās domas un visas šausmas. Kad jums pēc šīs grāmatas izlasīšanas prātā ienāk doma, ka būtu interesanti tikties ar Ļubovu Panovu, eņģeļi par to jau zina. Un tikai no pašiem eņģeļiem ir atkarīgs, vai šī tikšanās notiks va: nenotiks, vai viņi ar jums kaut ko runās vai nerunās. Tas jums ir jāzina.

Jūsu rokās nonākusi šī grāmata, kas tapusi ai sargeņģeļu palīdzību. Tā ir brīnumaina grāmata, kurā izklāstīti divtūkstoš gadu seni noslēpumi. Sargeņģeļiem taču ir pieejami ne tikai mūsdienu dzīves noslēpumi, bet arī tie, kas saistīti ar tālu senatni.

Kā mēs veidojām šo grāmatu?

Uzsākot darbu pie šīs grāmatas, mēs ļoti skaidri apzinājāmies, cik tā ir milzīga atbildība paust cilvēkiem sengaidīto, īsteno patiesību par Jēzu Kristu.

Nepārspīlējot pavisam droši var sacīt, ka Jēzus Kristus ir visievērojamākā personība visā cilvēces vēsturē, cilvēks, kurš kā neviens cits ir spējis ietekmēt mūsu pasauli, cilvēks, kuru kā Dievu pielūdz simtiem miljonu Zemes iedzīvotāju. Jēzus vārds ir svēts, un ikviens Viņa izteiktais vārds ir svēts. Svēta ir katra zemes pēda, kuru Jēzus savulaik skāris, ikviens priekšmets, kuru Viņš lietojis, ir svētums.

Neviena cita personība nav izraisījusi tik daudz strīdu un domstarpību sekotāju, pēcteču starpā. Tūkstošiem zinātnieku tūkstošiem gadu ilgi ir centušies pa kripatiņai uzzināt patiesību par Jēzu, par Viņa dzīvi.

Šīs mūsu rīcības iniciators bija pats Jēzus. Arī Viņam ir,dvēsele, kura pēc nāves nonākusi, Debesu valstībā. Tāpat kā citu cilvēku dvēseles, ari Jēzus dvēsele var stāties kontaktā ar pašreizējiem Zemes iedzīvotājiem ar Ļubovas Panovas starpniecību.

Jēzus sacīja: “Es gribu, lai cilvēki uzzina par mani visu patiesību. Par mani ir sarakstīts daudz melu. Es pats pastāstīšu, kā viss bija patiesībā.”

Jēzus pastāstīja par daudz ko kāds viņš bijis bērnībā, tieši kādēļ viņu sita krustā, kas notika pēc krustā sišanas, kāpēc Bībelē ir tik daudz neprecizitāšu, kā dzīvoja ļaudis tajos tālajos laikos, ko tieši Viņš sprediķoja un mācīja cilvēkiem.

Informācija, ko saņēmām no Jēzus, patiešām bija ļoti vērtīga. Līdz mūsdienām no Jēzus dzīves ir saglabājušās tikai atsevišķas ļoti skopas ziņas četri Bībeles Evaņģēliji un dažas leģendas, kuras pat ļoti ticīgiem ļaudīm var izraisīt šaubas par to ticamību.

Par Jēzu ir sarakstīts ļoti daudz grāmatu tikai 20.    gadsimtā vien vairāk nekā sešdesmit tūkstoši. Visiem šiem izdevumiem ir viens kopīgs trūkums nekas jauns par Jēzu tajos nav pateikts. Šo grāmatu autori nodarbojušies tikai ar jau zināmo četru Bībeles Evaņģēliju analīzi, piedāvājot lasītājiem daudz dažādu versiju, pieņēmumu, minējumu.

Grāmatā, kura nonākusi jūsu rokās, nekā tamlīdzīga nav-jūs tajā neatradīsiet nekādas jaunas versijas un minējumus. Jūs tekstā neatradīsiet tādus vārdus kā “iespējams, ka”, “visticamāk”, “mums šķiet”, “zinātnieku pieņēmums ir”, “vienā no versijām” utt.

Mēs jums piedāvājam patiesi dokumentālu vēstījumu par Jēzus Kristus dzīvi, tā ir vienīgi tīra patiesība, kas nepieļauj nekādus minējumus un tulkojumus, tas ir stāsts par to, kā īstenībā viss notika.

Kam domāta šī grāmata?

Pilnīgi ikvienam. Daudziem nepatīk lasīt reliģiska rakstura grāmatas, jo tās parasti ir uzrakstītas sarežģītā, grūti saprotamā valodā. Varat neraizēties, ja esat izlasījuši līdz šai vietai, tad mierīgi pieveiksiet arī pārējo teksta daļu. Šeit viss uzrakstītais ir viegli un saprotami uztverams.

Mūsu galvenais uzdevums bija sniegt jums nekļūdīgu, nesagrozītu informāciju, ko saņēmām no Jēzus. Šajā grāmatā jūs atradīsiet tikai to, kas mums tika nodots no augšas.

Atliek vēl piebilst, ka darbs pie šīs grāmatas ilga divus gadus. Mēs, izprotot tā svarīgumu, rūpīgi pārbaudījām katru sīkumu. Ja tas, ko mums vēstīja Jēzus, nesaskanēja ar mūsdienās vispārzināmajiem faktiem, mēs to visu precizējām kad un kā vainas dēļ tikusi izkropļota vēsturiskā patiesība.

Lasot šo grāmatu, pievērsiet uzmanību tam, ka to caurauž it kā divi sižeti. Pirmais ir stāsts par Jēzus dzīvi, otrais kā tika mainīta, rediģēta patiesība par notikumiem pirms 2000 gadiem, kādēļ tas tika darīts, ar kādiem līdzekļiem vai mērķiem tika radīts līdz šim zināmais Jēzus Kristus tēls.

Vēl šobaltdien visvairāk un vispilnīgāk par Jēzus dzīvi ir pateikts četros Jaunās Derības Evaņģēlijos.

Patiesība par Evaņģēlijiem

Evaņģēlijs ir vēstījums par Jēzus Kristus dzīvi. Bībelē Jaunajā Derībā ir četri tādi stāsti. To autori Matejs, Marks, Lūka un Jānis.

Mūsdienās zinātnieki un teologi nevar ar simtprocentīgu pārliecību pateikt, tieši kurš ir sarakstījis Evaņģēlijus. Līdz mūsdienām Evaņģēliju oriģināli nav saglabājušies. nav ne rokrakstu, pat neviena perga-

menta vai ādas gabaliņa, uz kuriem ar Mateja, Jāņa, Marka vai Lūkas roku būtu uzrakstīts vēsturiskais Jēzus dzīves stāsts.

Viss, kas pasaulē pašreiz ir palicis, tie ir Evaņģēliju tulkojumi un kopijas, kuras radušās nezināmos laikos, ari rakstītāji nav zināmi. Nav ari vienota pētnieku viedokļa par šo darbu vecumu, tomēr, pat ņemot vērā visdrosmīgākos pieņēmumus, šie rakstu darbi ir radušies vairāku gadsimtu laikā pēc Jēzus nāves.

Cik lielā mērā šie rokraksti atbilst patiesībai, cik tajos izdarīts labojumu vai kļūdainu grozījumu, neviens nezina. Zinātnieki var strīdēties vienīgi par to, cik lielā mērā tā vai cita epizode atbilst patiesībai, loģikas likumiem, vai tā iekļaujas mūsdienu priekšstatos par to laikmetu.

To, ka Evaņģēlijos ne katrs vārds ir patiesība, var saprast, jau pirmo reizi izlasot Jauno Derību. Matejs, Marks, Lūka un Jānis daudzviet izklāstā nonāk savstarpējās pretrunās. Darbojošos personu rīcībā ir daudz kā neizprotama un neloģiska. Pat pats galvenais jautājums par ko tad īsti tika apsūdzēts un krustā sists Jēzus Kristus?

Kā skaidro pats Jēzus, 4. gadsimtā, kad kristietība kļuva par Romas impērijas valdošo reliģiju, pēc imperatora Konstantīna pavēles Romas garīdznieki pilnīgi pārrakstīja visus četrus Evaņģēlijus.

Nekā dīvaina tur nav. It visos laikos ikviens valdnieks, kurš nāca pie varas, pirmām kārtām centās pārrakstīt vēsturi pēc sava prāta. Lai sevi vislabāko, vismīlamāko attaisnotu un pagodinātu, bet ienaidniekus nozākātu un nomelnotu.

Starp citu, mums, Krievijas iedzīvotājiem, tas īpaši nav jāskaidro vairums lieliski atceras, kā boļševiki “uzlaboja” Krievijas vēsturi pēc valsts varas sagrābšanas 1917. gadā.

Diemžēl absolūti simtprocentīgi pareizu pasaules vēstures dokumentu par senatni vienkārši nav. Ikvienā valsti, kad pie varas nāca jauns valdītājs, vispirms tika pārrakstītas vēstures grāmatas.

Pat Bībelei Svētajiem Rakstiem neizdevās izvairīties no nopietniem “uzlabojumiem”.

Imperatoram Konstantīnam bija vajadzīga vienota reliģija visai Romas impērijai, reliģija, kas varētu palīdzēt vadīt tautas. Pēc ilgākām pārdomām un apsvērumiem priekšroka tika dota vienai no tā laika jaunākajām reliģijām kristietībai.

Jēzus Kristus tika pasludināts par Dieva Dēlu, bet imperators Konstantīns par Jēzus vietnieku Zemes virsū. Iebildumi, pretošanās valsts vadītājam tika vērtēti kā nepakļaušanās pašam Dievam.

Ikviena cilvēka pienākums bija ticēt Dievam, pakļauties imperatoram un dzīvē sekot Jēzus mācībai vispareizākajai un vispatiesākajai.

Visas Jēzus mācības tika pārveidotas tieši šim nolūkam. Viss, kas bija pretrunā ar imperatora vai Romas garīdzniecības uzskatiem, no Evaņģēlijiem tika svītrots. Tas, kas derēja, tika saglabāts, kaut kas tika pārveidots, šis tas pierakstīts, piegudrots no jauna.

Visos laikos Evaņģēliji tikuši nopietni pārveidoti četras reizes. Pēc katras “pārstrādāšanas” iepriekšējie rokraksti tika pilnīgi iznīcināti.

Pirmā Evaņģēliju labošana notika 325. gadā Pirmā Koncila laikā Nikejas pilsētā.

Pēc imperatora Konstantīna pavēles visā valstī izkaisīto kristiešu draudžu vadītāji sapulcējās Nikejas

pilsētā ar vienotu uzdevumu ieviest kārtību ticības jautājumos, lai nolemtu, kāda īsti ir patiesā kristietība un kas ir meli, apvienot visas kristiešu kopienas vienā noteiktā organizācijā ar vienotu vadību. Vadību vienpersoniski pārstāvēja, protams, pats Konstantīns. Viņš ari bija tas, kurš noteica, kādai īsti jābūt kristīgajai ticībai.

Kas patiesībā notika Nikejas koncilā, mūsdienās neviens to nezina, jo šīs baznīcas sinodes dokumenti līdz mūsdienām nav saglabājušies. Pastāv uzskats, ka šīs baznīcas sapulces laikā tika izveidots Nikejas ticības simbols, apliecinājums īss galveno kristietības dogmātu izklāsts un nolemts, kurā laikā būtu turpmāk jāsvin Lieldienas.

Tas tomēr vēl nebija viss. Galvenais koncila uzdevums bija apstiprināt izlabotos Evaņģēlijus, kas tika atzīti par galīgo Jēzus Kristus mācības rediģējumu.

No lielā vairuma tā laika rokrakstu par Jēzus dzīvi tika izvēlēti četri Mateja, Marka, Lūkas un Jāņa. Pēc atbilstošas pārstrādes šie Evaņģēliji tika pasludināti par kanoniskiem, tas ir, par baznīcas oficiāli atzītajiem. Visi pārējie Evaņģēliji tika noraidīti kā īstenībai neatbilstoši, tos nodēvēja par apokrifiem.

Imperators Konstantīns pavēlēja izgatavot piecdesmit izlaboto Svēto Rakstu eksemplārus un bez maksas tos nodot kristiešu kopienu vadītājiem. Tā bija visai vērtīga dāvana, jo tolaik grāmatas, rakstītas uz teļādas, bija ļoti dārgas.

Visi pārējie rokraksti, kas bija pretrunā ar imperatora atzītajiem, tika iznīcināti.

Vienīgi tagad, mūsdienās, pateicoties sargeņģeļu palīdzībai, cilvēkiem ir radusies iespēja uzzināt īsto patiesību par Jēzu Kristu.

Sniegsim mazliet informācijas tiem, kam nav zināmas tā lciika vēsturiskās reālijas.

Jūdeja šis vārds tika lietots divās nozīmēs. Pirmkārt, Jūdeja jeb Jūdejas valsts bija ebreju valsts nosaukums, kas tolaik aizņēma gandrīz visas mūsdienu Palestīnas teritoriju. Šīs valsts galvaspilsēta bija Jeruzāleme.

Jūdejas valstī bija vairāki apgabali: Galileja, Samarija, Pereja, Gaulanitida, Trahona, Bataneja, Paniada un Jūdeja.

Tādējādi par Jūdeju tika saukta visa valsts kopumā un ari atsevišķs tās apgabals.

Salīdzinājumam: ari Lielbritāniju, kas tāpat sastāv no četriem reģioniem Anglijas, Skotijas, Velsas un Ziemeļīrijas, bieži vien vienkārši sauc par Angliju.

PSRS sastāvā arī savulaik ietilpa 15 republikas. Neraugoties uz to, Rietumos šīs savienības valstis vienkārši sauca par Krieviju, atbilstoši vislielākās republikas nosaukumam.

Jūdi ari šis vārds tiek lietots divās nozīmēs. Pirmkārt, jūdi ir Jūdejas apgabala iedzīvotāji. Otrkārt, par jūdiem tika dēvēta visa ebreju tauta.

*   *

Bībelē ir minēti divi valdnieki Hērodi tēvs Hērods Lielais un dēls Hērods Antipa.

Jūdejas valsts tai laikā ietilpa varenās Romas impērijas sastāvā. Valdnieks Hērods Lielais valdīja Jūdejā pilnīgi patstāvīgi sprieda tiesu, ievāca nodokļus, nosūtot daļu no tiem uz Romu.

Viss mainījās mūsu ēras ceturtajā gadā pēc

Hēroda nāves. Valdnieks Hērods savā testamentā sadalīja Jūdejas zemi saviem trim dēliem Hērodam Antipam, Arhelajam un Filipam.

Hēroda dēli bija ieguvuši apgabalu valdnieku titulu, bet neviens no viņiem nebija Jūdejas valdnieks.

Arhelajs, kam tika Jūdeja un Samarija, sāka tik nežēlīgi apspiest sev pakļauto tautu, ka jūdi nosūtīja ziņnešus Romas imperatoram ar sūdzībām par viņa rīcību.

Imperators atbrīvoja Arhelaju no šī amata, atņēma viņam varu un nosūtīja viņu trimdā uz impērijas tālāko nostūri Galileju.

Jūdeja un Samarija tika iekļautas kaimiņu provinces Sīrijas sastāvā, šie apgabali bija tiešā Romas pārvaldībā. Sestajā mūsu ēras gadā šos apgabalus pārvaldīja prokurators Koponijs.

Gandrīz visi notikumi, kas saistīti ar Jēzus dzīvi un aprakstīti Evaņģēlijos, norisinājās divos reģionos:

Galilejā un Perejā, kuru valdnieks bija Hērods Antipa;

Jūdejā un Samarijā, kur valdīja romiešu prokurators Poncijs Pilāts.

No pilsētām, kas pieminētas Evaņģēlijos, Galilejas apgabalā bija Nācarete, Kapernauma un Kāna. Jūdejas pilsētas bija Jeruzāleme, Bētleme, Betānija. Samarijā atradās Sihema un Cēzareja.

2. nodaļa JĒZUS KRISTUS DZIMŠANA

Anna Jēzus vecmāmiņa

Lai jūs labāk izprastu Jēzus personību, sāksim stāstījumu, iepazīstinot ar Viņa radiniekiem ar tiem cilvēkiem, kuri Viņu audzināja, no kuriem Viņš daudz ko pārņēma un mantoja. Protams, ka tik brīnišķīgs un unikāls cilvēks kā Jēzus Kristus nevarēja piedzimt vienkāršā, parastā ģimenē.

Līdz mūsdienām ir nonākušas pavisam skopas ziņas par Jēzus radiniekiem, pamatā tās ir leģendas un nostāsti, kuros patiesību nav iespējams atšķirt no izdomājumiem. Lūk, kā tas bija patiesībā.

Jēzus Kristus vecmāmiņa Anna piedzima kā četrpadsmitais bērns daudzbērnu ģimenē. Tajos senajos Bībelē minētajos laikos tik kuplas ģimenes nebija retums. Dzemdības bija biežas, arī pat diezgan cienījamā vecumā. Piemēram, kad piedzima Anna, viņas mātei bija jau 45 gadi. Tas notika 74. gadā pirms mūsu ēras.

Annas vecāki, Jēzus vecvecmāte un vecvectēvs, tajos laikos bija samērā turīgi ļaudis. Viņi bija lopkopji, dzīvoja Nācaretē, viņiem piederēja neliels ganāmpulks.

Turklāt Annas tēvam piederēja neliels viesu nams. Tas sastāvēja no trim istabiņām, kurās apmetās ceļojošie tirgoņi

Nācarete atradās izdevīgā vietā, tuvu ceļam, kas veda no Ēģiptes uz Indiju, un karavānas allaž apstājās šajā pilsētiņā.

Ļoti bieži viņu namā apmetās Simeons slavens pareģotājs. Viņš ir pieminēts Jaunajā Derībā tas ir tas pats 113 gadus vecais sirmgalvis, kurš gaidīja jaundzimušā Jēzus Kristus parādīšanos templī. Tieši tā viņš toreiz sacīja: “Slava tam Kungam, ka beidzo't esmu sagaidījis Viņa atnākšanu!”

Tajā laikā Simeons vēl bija jauns. Viņš dziedināja ļaudis ar dažādu zālīšu palīdzību. Bet galvenais bija tas, ka Simeons prata pareģot nākotni.

Viņš to darīja ar trīspadsmit akmentiņu un jēra lāpstiņas palīdzību. Simeons tos pameta gaisā un tad uzmanīgi pētīja, kādā kārtībā nokrituši akmentiņi. Tajā brīdī viņam atklājās cilvēka nākotne.

Agrāk cilvēki ar lielu bijību izturējās pret nākotnes pareģotājiem. Simeona pareģojumi allaž piepildījās, tādēļ ļaudis bieži vien meklēja viņa palīdzību.

Mazajai Annai tolaik bija 12 gadu. Tā kā ģimenē viņa bija visjaunākā, varēja būt diezgan niķīga un izlutināta. Taču meitenei izveidojās pavisam citāds raksturs.

Anna visus pārsteidza ar savu čaklumu, viņa cik vien spēja palīdzēja mātei mājsaimniecībā. Būdama vēl tik jauna, viņa strādāja tikpat dūšīgi kā pieaugušie, prata gan govi izslaukt, gan veikt citus saimniecības darbus.

Viņa bija ļoti jautrs, dzīvespriecīgs bērns, tomēr ari vienlīdz nopietni spēja līdzi just ikvienai dzīvai radībai. Viņa visus žēloja gan vecīšus un vājiniekus, gan saslimušos ceļiniekus un kaimiņu ļaudis, gan dzīvniekus. Viņa nevarēja mierīgi nolūkoties, ja kāds cieta sāpes. Annai bija plaša un laba sirds.

Pareģi Simeonu Anna ļoti iemīļoja. Viņš bija tik neparasts un noslēpumains. Simeons darīja kaut ko nesaprotamu un noslēpumainu kā īsts brīnumdaris.

Istaba, kurā Simeons parasti apmetās, ar aizkaru bija pārdalīta divās daļās. Anna, būdama ļoti ziņkārīga, parasti slēpās istabas otrajā pusē un ļoti uzmanīgi, kā apburta vēroja viņa izdarības. Viņai bija milzīga vēlēšanās izprast, ar ko īsti nodarbojas viņas noslēpumainais viesis, viņa ari gribēja to visu iemācīties.

Simeons ievēroja zinātkāro meiteni. Anna viņam iepatikās ar savu vaļsirdību, laipnību un alkām pēc zināšanām. Viņš paslepus sāka meiteni apmācīt dziedināšanas mākslā un atklāja viņai dažus medicīnas noslēpumus.

Simeons nebija kļūdījies Anna bija vērīga un attapīga skolniece, viņa viegli uztvēra zināšanas. Drīz vien viņa jau prata apvārdot sāpošu zobu, tikt galā ar augoni un novērst kuņģa sāpes.

Agrāk katrā ģimenē bija kāds, kurš prata dziedināt, palīdzot gan ģimenes locekļiem, gan mājdzīvniekiem. Maģija, dziedināšana un nākotnes pareģošana nevienu neizbrīnīja un nebiedēja, visi pret to izturējās mierīgi, ar izpratni un uzticēšanos. Neviens nedalīja medicīnu tautas medicīnā un oficiālajā medicīnā.

Reiz Anna palūdza Simeonam, lai viņš pastāsta, kas viņa būs, kad izaugs, kāda būs viņas nākotne. Simeons bija ar mieru un, izmetis akmentiņus, ilgi lūkojās uz radušos rakstu. Tad viņš nopūtās, paraudzījās uz Annu un neko neteica.

Pārsteigtā meitene neatlaidīgi pieprasīja, lai viņš pasaka taisnību. Simeons ilgi pretojās, tomēr visbeidzot padevās vinas.lūgumam atklāt patiesību: “Tava dzīve būs īsa un grūta. Tu nomirsi, dzemdējot savu pēdējo bērnu 54 gadu vecumā. Tev piedzims meitiņa, kuru tev būs jānosauc par Mariju. Tā būs ļoti neparasta meitene. Paies kāds laiks un viņai piedzims dēls, vārdā Jēzus. Šis cilvēks būs Mesija, viņš atnesīs cilvēkiem jaunu ticību, kas izglābs visu pasauli.”

Pēc šī pareģojuma Simeons pavisam citām acīm uzlūkoja mazo meiteni. No senajiem pravietojumiem Simeons zināja, ka Jūdejas zemē jāpiedzimst cilvēkam, kurš izdarīs apvērsumu visā pasaulē, atbrīvos to no netikumības un grēkiem, dāvās ļaudīm jaunu dzīvi. Un lūk šis pravietojums piepildās viņa acu priekšā!

Tikai vienu lūdza Simeons kaut viņš spētu pieredzēt šo gaišo dienu un savām acīm ieraudzīt pasaules Glābēju, lai viņam pietiktu spēka nodzīvot līdz tai dienai!

Dievmātes Marijas piedzimšana

Trīspadsmit gadu vecumā Annu izprecināja deviņpadsmitgadīgajam Joahimam. Tajos laikos bērni ļoti ātri kļuva pieauguši, un trīspadsmit gados meitene jau skaitījās pilngadīga, gatava ģimenes dzīvei.

Četrpadsmit gadu vecumā Annai piedzima pirmais bērns meitene, kuru nosauca par Mariju. Pēc kāda laika Annai piedzima vēl divi bērni puisītis un meitene.

Gāja gadi. Anna jau sen bija aizmirsusi Simeona pareģojumu. Bērni, darbs, mājsaimniecība, sadzīve parastā dzīve ritēja savā gaitā.

Joahimu un Annu nācaretieši uzskatīja par labklājīgu, pārtikušu ģimeni. Viņiem piederēja mājlopi kazas, govis, zirgi, vērši, ari prāvs aitu ganāmpulks. Turklāt Joahimam īpašumā bija neliela pienotava,

kur gatavoja krējumu, sviestu, biezpienu. Neraugoties uz cienījamo sešdesmit gadu vecumu, viņš joprojām daudz strādāja, cenšoties visu paspēt un izdarit.

Pēkšņi notika kaut kas negaidīts viņa sieva atkal bija cerībās. Piecdesmit četros gados! Tas patiešām bija brīnums!

Tad nu beidzot Anna atcerējās Simeonu! Viņa izstāstīja visiem tuviniekiem vīram, bērniem, radiniekiem par bērnībā dzirdēto pareģojumu, ka viņa piecdesmit četru gadu vecumā kļūšot grūta un dzemdībās nomiršot un ka jaundzimušajai jādod vārds Marija. Par to, ka šī meitene vēlāk kļūs par Jēzus Mesijas māti, ka Jēzus daudz cietīšot un atnesīšot jaunu ticību šai pasaulei.

Annas tuvinieki bija pavisam apjukuši. Kas tas par dīvainu pareģojumu, no kurienes, kāds Mesija, vai tiešām Anna dzemdībās mirs, kā gan tā kas tad audzinās bērnu?

Joahimam jau bija sešdesmit gadu, diez vai viņš viens pats spēs meitenīti uzaudzināt. Ari Joahima bērni diez vai spēšot palīdzēt pašiem taču ir savas ģimenes ar vairākām atvasītēm. Vecākajai meitai Marijai pieci bērni trīs dēli un divas meitas. Otrai Annas meitai seši bērni, bet dēlam veseli astoņi.

Tajos laikos tik daudz bērnu ģimenē nebija retums. Tā nu neviens no radiniekiem mazo Mariju nevarēja pieņemt.

Tad Anna atcerējās savu attālo radinieci Elizabeti. Elizabetes māte bija Annas mātes trešās pakāpes māsīca.

Elizabetei un viņas vīram Caharijam bērnu nebija, tādēļ viņi bija ar mieru pieņemt Mariju.

Divdesmitajā gadā pirms mūsu ēras 21. jūlijā agri no rīta pulksten sešos un piecpadsmit minūtēs Joahima mājās piedzima meitenīte, kuru nosauca par Mariju. Anna neizturēja smagās dzemdības un nomira, kā bija pareģojis Simeons.

Bērns bija ļoti slimīgs, nebija cerību, ka viņš izdzīvos bez mātes piena. Tādēļ Joahims dzimtas grāmatā meitiņu ierakstīja tikai tad, kad nāves draudi bija jau garām, tas ir, tieši pēc diviem mēnešiem 21. septembrī.

Šo datumu tad arī uzskata par Marijas dzimšanas dienu. Mūsdienās šajā dienā svin baznīcas svētkus Visusvētās Dievmātes dzimšanas dienu.

Visi jaunpiedzimušie, kas nākuši pasaulē trīs dienas pirms 21. jūlija vai 21. septembra, bieži vien ir ļoti talantīgi, viņi visi atrodas Jaunavas Marijas īpašā aizgādnībā.

21.     jūlijs ir īpaša diena. Visa dzīvā daba priecājas, svinot Jaunavas Marijas piedzimšanu. Gaiss ir pilns vasaras smaržu un saules, cilvēku sirdis pildās ar neparastu vieglumu, dzīvesprieku. Šī rīta noskaņa ir neparastu, gaišu priekšnojautu pilna.

Marijas bērnība

Elizabete un Caharija meiteni ieveda savā namā. Viņi dzīvoja Tarihejas pilsētā, Galilejas ezera krastā, netālu no Jordānas upes iztekas. Tariheja no Nācaretes atradās divdesmit kilometru attālumā.

Tolaik Tarihejas iedzīvotāju skaits bija kādi trīs tūkstoši. Viņi nodarbojās galvenokārt ar lopkopību un lauksaimniecību. Pilsētas tuvumā esošā zeme tika apūdeņota no Galilejas ezera.

Marija izskatījās līdzīga savai mātei, kura jaunībā arī bija ļoti pievilcīga, skaista sieviete, ar tumšām

kastaņbrūnām bizēm līdz ceļiem un brinumdaiļām brūnām acīm.

Paaugusies Marija arvien vairāk kļuva līdzīga savai mātei. Vienīgā atšķirība bija tā, ka Marijas mati bija viļņaini, bet acis zilas, īpatnēji austrumnieciskas.

Ari raksturu Marija bija mantojusi no mātes viņa bija maiga, labsirdīga un liela sapņotāja. Viņai patika vientulība, viņa stundām ilgi, sēžot ezermalā, varēja lūkoties ūdeni.

Tāpat kā māte, ari viņa godāja sirmgalvjus, labprāt klausījās viņu stāstīto, palīdzēja nabagajiem pabaroja, padzirdīja, rūpējās ari par slimajiem.

Marijas radinieki tēvs, brāļi un māsas viņu bieži apciemoja, nesa dāvanas, izturējās pret viņu laipni un ar mīlestību. Viņa visiem tik ļoti atgādināja pāragri mūžībā aizgājušo Annu.

Toties kaimiņi un paziņas nekad nepalaida garām izdevību ļaunā priekā pasmieties, izzobot meiteni. Visiem apkārtējiem bija zināms neparastais Marijas nākotnes pareģojums. Tas bija tik šokējošs!

Viens otrs pavisam atklāti izrādīja sašutumu, cits klusībā ļauni priecājās, bet ļaužu vairākums uzskatīja, ka tie visi ir tikai izdomājumi, ka nekāda pareģojuma vispār nav bijis.

Ja Mesijām reiz būtu jānāk Jūdejas zemē, tad taču viņam būtu jāpiedzimst valdnieka ģimenē, nevis kaut kāda lopkopja mājā! Mesijām pieklājas dzimt svētītā vietā, nu kaut vai Bētlemē, kur dzimis leģendārais ebreju ķēniņš Dāvids, nevis tādā nomaļā nostūrī kā provinciālā Nācarete. Ne velti tolaik tautā bija populārs teiciens: “Vai tad Nācaretē var atgadīties kaut kas labs?”

Tā domāja Marijas kaimiņi. Anna esot viltvārde un fantazētāja! Taču gadījās ari daži, kas mēļoja, ka pareģojumu esot paudis pats Simeons plaši pazīstamais un godājamais sirmgalvis, kurš savos pareģojumos nekad nekļūdījās.

Šādas runas mietpilsoņus tikai uzkurināja. Kāpēc gan Tas Kungs bija dāvājis šādu žēlastību tādai niecībai? Ar ko gan viņa, Marija, to būtu izpelnījusies? Ar ko gan lai viņa būtu pārāka par citiem?

Skaudība, aizdomas, ļaunums kā melns spiets mutuļoja ap mazo meiteni. Marija to it kā nemaz nepamanīja. Viņa joprojām bija tikpat laipna un mīlīga, neļaunojās un, rāmi smaidot, nolūkojās savos nelabvēļos, tādējādi tos vēl vairāk dusmās iekarsējot.

Sveši bērni viņai allaž centās nodarīt pāri pagrūst, iesist, raustīt aiz garās bizes. Tas, ka meitene bija skaista, iesvēla viņus vēl lielākā niknumā. Marijai bieži bēgot nācās meklēt glābiņu no saviem mocītājiem.

Tā Marijai jau no pašas mazotnes nācās izciest smagus pārbaudījumus un sāpes.

Meitene to visu pacieta ar pašcieņu, neļaunojoties un saglabājot tīru savu dvēseli. Tieši tādā veidā Debesis gatavo savus izredzētos godājamai un diženai dzīvei. Tādiem cilvēkiem visu mūžu nākas lauzties uz priekšu pa ērkšķainiem ceļiem, pārvarot grūtības, norūdot gribasspēku, veidojot raksturu un rādot citiem ļaudīm cienīgu piemēru.

Marija templī

Jau triju gadu vecumā Marija pirmoreiz nonāca templi. Marijas tēvs Joahims aizveda Mariju uz Jūdejas galvaspilsētu Jeruzalemi. Būdams ļoti ziņkārīgs, mazais bērns, nevienam nemanot, nokļuva aizliegtajā vietā.

Ir leģenda, kas vēsta par šo notikumu. Lūk, fragments no mūka Filadelfa grāmatas “Rūpīgā aizgādne”:

“Viņu ietērpa visdārgākajās drānās, tika saposti arī tuvinieki un bērni, un gājiens sāka virzīties uz templi. Nākamās Dievmātes pavadoņu rokās dega sveces…

Gājienam dziedādami pretī iznāca tempļa kalpotāji ar galveno priesteri priekšgalā. Laimē starodama, Anna palīdzēja mazulītei Marijai uzkāpt uz tempļa sliekšņa pirmā pakāpiena.

Tad notika kaut kas ļoti zīmīgs neviena nebalstīta, mazulīte viegli un veikli uzkāpa pa pakāpieniem līdz augšai. Visi bija ļoti izbrīnīti.

Galvenais priesteris iedvesmas spēkā ieveda Mariju tempļa vissvētākajā vietā. “Tempļa vissvētākā vieta” kļuva par Marijas pastāvīgo lūgšanu vietu…”

Tagad atgriezīsimies pie sūrās dzīves prozas. Romieši, kuri izdomāja šo skaisto leģendu, nemaz neizprata jūdu tradīcijas.

Kristietība un jūdaisms ir divas pavisam dažādas reliģijas. Šajā leģendā, kuru bija izgudrojuši kristieši, ir stāstīts pat to, kā kristiešu Dievmāte iegāja jūdu templī. Tas, kas šķiet pašsaprotams kristiešiem, no jūdu ticīgo viedokļa ir klaja zaimošana.

Patiesība ir tāda, ka templis ebrejiem bija tik svēta vieta, ka vienkāršie ļaudis tur nemaz netika ielaisti. Tur ieiet varēja tikai garīdznieki. Vienkāršais cilvēks tur nevarēja iekļūt nekādā gadījumā. Tempļa dziļumā atradās telpa, ko sauca par “Vissvētāko vietu” (Tabernākuls).

“Vissvētākajā vietā” varēja nokļūt tikai virspriesteris un ari tikai vienu reizi gadā, kad bija svētki.

Pirms tam priesteris veica sarežģītu attīrīšanās procedūru. Ja attīrīšanās kāda iemesla dēļ nebija pilnīgi izdevusies, tad virspriesteri gaidīja nāve tieši “Vissvētākajā vietā”.

Tādēļ virspriestera kājai bija piestiprināta ķēdīte, aiz kuras pārējie priesteri varētu izvilkt bez dzīvības palikušo ķermeni.

Tai laikā virspriesteris, lai arī kādas iedvesmas vadīts, nevienu ievest tempļa vissvētākajā vietā nevarēja, pat templī ne. Tā būtu nepieredzēta zaimošana un svētuma apgānīšana.

Tālāk: Anna nekādi nevarēja uzlikt mazulīti uz tempļa sliekšņa pakāpieniem, jo sievietes templim pat tuvumā nelaida.

Tempļa priekšā bija trīs pagalmi. Lai nokļūtu templī, bija jāiziet cauri trijiem vārtiem.

Pirmajā, templim vistuvākajā pagalmā, varēja atrasties tikai garīdznieki. Tikai vienu reizi gadā svētku laikā laicīgie vīrieši varēja nokļūt šajā iekšējā pagalmā kopā ar garīdzniekiem un tuvumā ieraudzīt tempļa slieksni.

Otrajā pagalmā tiesības atrasties bija tikai vīriešiem.

Sievietes ielaida tikai vistālākajā trešajā pagalmā. Ne tikai “Vissvētākajā vietā” pat vīriešu pagalmā sievietēm nebija atļauts nokļūt.

Un vēl, lūk, kas: Jēzus vārds un Viņa mātes vārds ir svētums tikai un vienīgi kristiešiem. īstenajiem jūdu ticīgajiem ir pavisam citi svētumi. Kālab gan pēkšņi jūdu virspriesterim būtu radusies iedvesma, ieraugot kristiešu Dievmāti? Kādēļ gan viņam būtu jāpārkāpj ārkārtīgi stingrie tempļa likumi?

Kas tad patiesībā notika ar Mariju templī?

Marija uzkāpa tempļa kalnā kopā ar savu tēvu Joahimu. Viņi nonāca trešajā tempļa pagalmā. Tur viņam nācās meiteni atstāt, un, pie vārtiem noskaitījis lūgšanu, viņš devās uz vīriešu pagalmu.

Tad notika kaut kas neticams. Līdzko Joahims bija atlaidis meitenes roku un sācis lūgšanu, meitene negaidīti izgāja cauri vārtiem un nonāca vīriešu pagalmā.

Pagalmā esošie, ieraudzījuši meitenīti, pārsteigumā sastinga. Tā bija nepieredzēta zaimošana, visi pamira, baidoties pakustēties. Tad attapušies daži metās pie pārdrošnieces.

Pēkšņi skaidrajās debesīs nogranda pērkons un zemi skāra lietus lāses, kaut gan līdz tam brīdim debess bija bez mākoņiem.

Tempļa kalpotāji šo dabas parādību iztulkoja kā Dieva dusmas par to, ka sieviete apgānījusi tempļa teritoriju. Meitenītei, kuru pēc vispārējā viedokļa bija apsēdis velns, lika piecas stundas notupēt uz ceļiem.

Vēlāk, 4. gadsimtā, šis stāsts par nokļūšanu templī tika pārveidots līdz nepazīšanai, un šī diena 4. decembris tiek svinēta kā Visusvētās Dievmātes Templī Ievešanas svētki.

Šis notikums bija 17. gadā pirms mūsu ēras.

Marija sāk pareģot nākotni

Jau kopš bērnības Marijai piemita neparastas spējas. Viņa bieži redzēja pravietiskus sapņus, viņa daudz ko zināja un viņas priekšnojautas piepildījās. Marija varēja pateikt, kādi būs laika apstākļi kad būs lietus, stiprs vējš vai karstums.

Taču ļaudis nespēja noticēt viņas pareģojumiem, kamēr neatgadījās kāds notikums. Reiz piecgadīgā Marija, izgājusi pagalmā, pēkšņi iekliedzās: “Skatieties, skatieties, tur viss, viss deg! Viss iet bojā!”

Viņa rādīja uz aitu kūti, kur bija aitas. Pieaugušie neizpratnē lūkojās gan uz aitu novietni, gan uz mazo meiteni. No uguns nebija ne vēsts. Visi nolēma, ka nav vērts uztraukties, ka meitene vienkārši fantazē.

Pēc divām dienām debess apmācās, sāka dārdināt pērkons un zibens iespēra aitu kūtī. Acumirklī visu ēku pārņēma liesmas, un cilvēki neko nespēja līdzēt. Aitu vairākums aizgāja bojā liesmās, tās izglābt neizdevās.

Pēc ugunsgrēka visi pēkšņi atcerējās Marijas dīvaino uzvedību. Tagad visiem bija skaidrs, ka meitenītei acīmredzot piemīt gaišreģes spējas. Daži no ļaudīm sāka no Marijas baidīties, citi, tieši otrādi, sāka ieklausīties ikvienā viņas sacītajā vārdā.

Nākamais gadījums, kad septiņus gadus vecā Marija izglāba dzīvību trīsdesmit zvejniekiem, vēl vairāk nostiprināja viņas gaišreģes reputāciju.

Marija stāvēja Galilejas ezera krastā, un pēkšņi viņas acu priekšā pavērās šāda aina milzīgi viļņi šļācas pār zvejnieku laivām, vējš nikni plosa buras, cilvēki cīnās ar stihiju, bet neko nespēj izdarīt. Visbeidzot divas laivas nogrimst.

Marija satraukumā iekliedzās: “Laivas grimst! Laivas grimst!”

Zvejnieki, kas bija ezermalā, apjuka. Laiks bija pavisam rāms, skaidrā debess nesolīja neko ļaunu. Bija vislabākais laiks, lai dotos zvejā.

Zvejnieki sāka savā starpā strīdēties. Vieni sacīja, ka meitene ir gaišredzīga, ka viņa pareģojusi uguns

grēku un tagad viņa redzot kādu nelaimi, ka vajadzētu viņu tomēr uzklausīt. Citi atbildēja, ka neesot vērts tērēt darba dienu kāda skuķēna dēļ, kurš pats nezina, ko pļāpā.

Visbeidzot tomēr trīsdesmit zvejnieki nolēma, ka zvejā nedosies. Četrdesmit cilvēku vietā divās laivās ezerā ieīrās tikai desmit zvejnieki. Viņi diezgan tālu no krasta iemeta tiklus un tad sāka vilkt tos ar lomu laivās.

Pēc divām stundām sacēlās spēcīgs vējš, sākās vētra. Abas laivas ar visiem zvejas vīriem nogrima satriekto krastā palikušo zvejnieku acu priekšā.

Elizabetei tiek pareģota dēla Jāņa piedzimšana

Reiz astoņgadīgā Marija, kurai bija parādījies pareģojošs sapnis, pastāstīja Elizabetei, ka viņai drīz piedzimšot dēls. Šim zēnam būšot slavena nākotne, viņš uz mūžiem padarīšot slavenus arī savus vecākus. Viņa vārds būšot Jānis. Bet pats svarīgākais esot tas, ka viņa liktenis būšot cieši saistīts ar Marijas nākamā dēla likteni.

Marijas sacītais atstāja ļoti dziļu iespaidu uz Elizabeti, viņa tūlīt tam noticēja. Kad Elizabete vērsās pie Simeona, kurš tolaik bija atceļojis taipusē, tad Simeons apstiprināja, ka Marija teikusi patiesību.

Simeons mīlēja Mariju tāpat, kā bija mīlējis viņas māti Annu. Viņš bieži apciemoja neparasto meitenīti, runāja ar viņu par Dievu, par dzīvi, cilvēkiem, par visu, kas pastāv pasaulē. Marija allaž ar satraukumu gaidīja šīs tikšanās reizes. No savu radinieku un Simeona sacītā viņa saprata, ka viņu sagaida ļoti neparasta nākotne, tādēļ jau kopš agras bērnības dzīvoja kāda brīnuma gaidās, viņa dzīvoja priekšnojautās un ļoti stipri ticēja, ka viņai viss būs daudz citādāk nekā pārējiem,.

Patiesībā dzīvot Elizabetes namā Marijai nebija viegli. Elizabete bija nelīdzsvarota rakstura cilvēks, viņa bez iemesla varēja meiteni apvainot, nosodīt, pat iesist viņai. Tomēr, neraugoties uz visu to, Marija bija tikpat smaidīga un uz Elizabeti neapvainojās.

Tikai tad, kad meitenei palika astoņi gadi un viņa Elizabetei pareģoja dēla piedzimšanu, tā sāka pret meiteni izturēties iejūtīgāk.

Caharija, Elizabetes virs, tieši pretēji, šo sapni uzņēma ar neuzticību. Par kādu bērnu varēja būt runa, ja Elizabetei jau bija 56 gadi, bet viņam pašam pāri sešdesmit!

Kad pēc diviem gadiem Elizabete paziņoja vīram, ka ir kļuvusi grūta, viņam no prieka aizrāvās felpa. Caharija vecumdienās vairs nebija cerējis, ka Dievs viņam vēl dāvās bērnu.

Bībelē Lūkas Evaņģēlijā šie notikumi ir atainoti pavisam citādi. Caharija esot bijis garīdznieks, un reiz, kad viņš kalpojis templī, esot parādījies eņģelis, kurš atnesis vēsti, ka Elizabete dzemdēs bērnu un “daudzi par šo piedzimšanu ļoti priecāšoties”.

Caharija šaubījās, bet tad eņģelis viņam teica: “Zini, tu tapsi mēms un nevarēsi runāt līdz tai dienai, kad tas notiks, tāpēc ka tu neesi ticējis maniem vārdiem…”

Tā tas viss ari notika, Caharija kļuva mēms un runas spējas atguva tikai pēc bērna piedzimšanas.

Kā tas bija patiesībā?

Caharija nebija garidznieks. Divu gadu vecumā viņš saaukstējās un smagi saslima. Viņa dzīvība karājās mata galiņā, tomēr brīnumainā kārtā viņš izveseļojās, bet zaudēja valodu.

Pec jūdu likumiem mēms cilvēks nevareja būt garīdznieks.

Cahariju par garīdznieku 325. gadā “iecēla” romieši, pārtaisot Lūkas Evaņģēliju. Viņi gribēja, lai vienkāršie ļaudis pieņem domu, ka svēti cilvēki var piedzimt vienīgi garīdznieku ģimenēs.

Dažas leģendas arī vēsta, ka Dievmāte Marija esot nākusi no tempļa kalpotāju ģimenes. Taču tā nav taisnība.

Reālajā dzīvē Caharija, Jāņa tēvs, bija vienkāršs lopkopis.

Marija romiešu templī

Pēc tēva Joahima nāves desmitgadīgā Marija kļuva bārene. Pēc to laiku likumiem pieaugušie jūdi maksāja romiešiem nodevas, bet bērniem, kuri bija palikuši bāreņos un nespēja nodokļus samaksāt, bija jāstrādā, jākalpo romiešu templī.

Neliels vēsturisks labojums. Tolaik Jūdeja, kuru bija okupējuši romieši, atradās Romas impērijas sastāvā. Ebreji kā pakļautā tauta bija gandrīz vai vergu stāvoklī viņi iekarotājiem maksāja milzīgus nodokļus gan naudā, gan graudā, bez maksas viņiem kalpoja un cieta dažādas pārestības.

Romieši iekarotajā zemē jutās un uzvedās kā saimnieki. Ikvienā apdzīvotajā vietā atradās romiešu garnizona daļas, kuras bija jāuztur vietējiem iedzīvotājiem.

Kopā ar karavīriem Jūdejā bija ieradušies arī vairāki tūkstoši romiešu garīdznieku. Katrā pilsētā tika būvēti romiešu tempļi. Pakļautajām tautām pakāpeniski bija jāpieņem uzvarētāju tautas reliģija un jāaizmirst sava slimība

Romieši centās savu reliģiju uzspiest nevardarbīgā ceļā, lai nebūtu liekas asinsizliešanas. Pagāniem bija pakāpeniski pašiem jānomaina sava ticība, pārliecinoties par romiešu dzīvesveida priekšrocībām. Tādēļ romieši, kārtējo reizi iekarojot kādu zemi, sāka to iekārtot pēc savas gaumes būvēja tempļus, kolizejus, stadionus, pirtis, ūdensvadus, laukumus, ceļus utt.

Tempļi kalpoja ne tikai reliģiskām vajadzībām, ikviens templis būtībā kalpoja arī kā nopietna saimnieciska struktūra. Tempļiem bija sava īpaša ganību teritorija, aramzemes, dārzi un nealgots darbaspēks vergi no vietējo pakļauto iedzīvotāju vidus.

Armija un garīdzniecība darbojās kā varas atbalsta spēks Romas imperatoram visās romiešu pakļautajās teritorijās.

Katrā ebreju pilsētā bija pa romiešu templim, bet pašiem ebrejiem tikai viens Jeruzālemē.

325. gadā , kad tika pārtaisīti Evaņģēliji, no tiem izsvītroja jebkādas ziņas par romiešu garīdzniekiem. Spriežot pēc Evaņģēlijiem, Jūdejā vispār nebija romiešu garīdzniecības, vienīgi jūdu.

Saskaņā ar dažām leģendām Dievmāte Marija līdz laulībām dzīvojusi templī. Protams, visiem tūlīt nāk prātā Jeruzālemes templis. Tas, ka sieviete saskaņā ar jūdu tradīcijām nedrīkst templi dzīvot (pat tam tuvoties), nevienu nemulsina, un šī pretruna nekur netiek skaidrota. Dzīvojusi templī un viss!

Patiesībā Marija dzīvoja romiešu tempļa tuvumā Nācaretē un bez samaksas kalpoja romiešiem līdz laikam, kad apprecējās.

Protams, šis Marijas dzīves fakts no Evaņģēlijiem ir pilnīgi izsvītrots.

Pagāja divas dienas, kopš Marija no Tarihejas bija pārcēlusies uz dzīvi Nācaretē, kad viņa pēkšņi sāka vaimanāt un rūgti raudāt. Kad viņai jautāja, kas noticis, viņa atbildēja, ka raud tempļa virspriestera dēļ, kurš drīz miršot. Marijas vārdi izraisīja izbrīnu un satraukumu.

Pēc trim dienām 55 gadus vecajam virspriesterim sākās drudzis, un dienas beigās viņš nomira nezināmas slimības dēļ. Neviens viņam nespēja palīdzēt.

Pēc šī gadījuma romieši no Marijas sāka patiešām baidīties. Tika pieņemts lēmums Mariju turēt tālāk no ļaudīm un neizlaist no tempļa teritorijas.

Neviens nevarēja paredzēt, kādas sekas varētu izraisīt viņas pareģojumi. Romieši baidījās, ka meitene ar savām runām varētu sakūdīt ebrejus uz nepaklausību un sacelšanos.

Mariju sāka rūpīgi novērot un izspiegot, cenšoties nepieļaut viņas biedrošanos ar vienkāršo tautu. Tomēr ari paši ebreji centās izvairīties no dīvainās meitenes klātbūtnes, viņa visiem iedvesa bailes. Neviens nezināja, ko no Marijas var sagaidīt.

Tāpat kā citi bāreņi, ari Marija strādāja tempļa labā slauca kazas, kopa lopus. Pamazām viņa samierinājās ar domu, ka visa viņas dzīve tempļa tuvumā tā ari paies.

Ar laiku romieši pie Marijas pierada un pat vērsās pie viņas pēc padoma kad labāk sēt labību, kādi būs laika apstākļi, kad novākt ražu. Visi Marijas pareģojumi piepildījās ļoti precīzi.

Jāņa Kristītāja piedzimšana

Desmitajā gadā pirms mūsu ēras 7. jūlijā piepildījās tas, ko Marija bija pareģojusi, Elizabetei

piedzima sen ilgotais dēls. Astotajā dienā pēc piedzimšanas saskaņā ar jūdu tradīciju puisēns bija jāapgraiza un jādod viņam vārds. Kaimiņi un radinieki, kas bija klāt, ierosināja nosaukt zēnu par godu tēvam par Cahariju.

Tad Caharija, atcerējies par viedo sapni, pieprasīja, lai iedod dēlīti, uz kura viņš uzrakstīja: “Viņa vārds ir Jānis.”

Caharija bija tik ļoti satraukts, ka pēkšņi, visiem par lielu pārsteigumu, pateica skaļi: “Viņu jāsauc par Jāni!”

Tas uz klātesošajiem atstāja spēcīgu iespaidu. Runāt sācis cilvēks, kurš sešdesmit gadus bija klusējis! Daudzi nobijās, savā starpā runājot un jautājot cits citam: “Kas ir šis jaundzimušais bērns? Viņu vada Dieva roka!”

Vēsts par šo neparasto notikumu izskanēja pa visu apkaimi.

Jānis Kristītājs piedzima septītajā jūlijā pulksten trijos dienā desmitajā gadā pirms mūsu ēras Tarihejas pilsētā, Galilejas ezera krastā.

Elizabetei tolaik bija 58 gadi, bet Caharijam 62.

Mūsdienās 7. jūlijs ir lieli baznīcas svētki godājamā, slavenā Tā Kunga Pravieša Jāņa Kristītāja svētki.

Lūk, tā piepildījās Marijas pravietiskais sapnis apstiprinājās brīnumainais pravietojums.

Marijai, joprojām dzīvojot tempļa tuvumā, bija vēl citi pravietiski sapņi, no kuriem viņa uzzināja par savu nākotni.

Nevainīgā ieņemšana

Marijai sapņos vairākkārt parādījās cilvēks, tērpts brokāta drēbēs, ar mirdzošu apli ap galvu.

Tas bija pravietis Elija. Viņš apstiprināja Simeona pareģojumu, sakot, ka Marijai piedzimšot apdāvināts bērns, kurš ļaudīm atnesis citu ticību, bet ka tie pateicības vietā viņu sodīšot ar nāvi. Viņas bērnu gaidot smagi pārbaudījumi, viņai jābūt gatavai uz visu. Viņa nedrīkstot pretoties šī bērna piedzimšanai.

Šie sapņi Mariju biedēja viņa negribēja, ka tās dēlu moka un sit krustā. Viņa klusībā nolēma, ka visiem spēkiem centīsies nosargāt savu dēlu no nelaimes. Viņa negribēja, ka viņš sprediķotu un par to tiktu sodīts ar nāvi.

Bībelē pravieša Elijas parādīšanās tiek attēlota šādi (Lūkas 1, 30-35):

Un Eņģelis Viņai sacīja: nebīsties, Marija, jo tu žēlastību esi atradusi pie Dieva.

Un redzi, tu tapsi mātes stāvoklī un dzemdēsi Dēlu un nosauksi Viņu vārdā Jēzus.

Bet Marija Eņģelim, sacīja: kā tas var notikt? Jo Es vīra neapzinos.

Tad eņģelis atbildēja un uz to sacīja: Svēts Gars nāks pār Tevi un Visaugstākā spēks tevi apēnos; tāpēc tas, kas no Tevis dzims, būs svēts un taps saukts Dieva Dēls.

Marija nevienam nestāstīja par saviem sapņiem, citādi viņu vienkārši izsmietu. Saskaņā ar stingrajiem jūdu likumiem tā būtu nepieredzēta zaimošana īsteni ticīgai jūdietei pat Dieva vārdu nebija ļauts izrunāt, kur nu vēl stāties intīmās attiecībās ar Svēto Garu.

Toties romiešiem tas, ka dievība stājas sakaros ar vienkāršu zemes meitu, nebija nekas neparasts.

Ja varēja ticēt daudzajiem mītiem un leģendām, kaut kas tamlīdzīgs notika itin bieži.

Tādēļ viņa uzdrošinājās savos sapņos un domās dalīties tikai ar vienu cilvēku romiešu priesteri Panderu.

Sešdesmit divus gadus vecais romiešu priesteris Pandera nolēma izmantot jauniņās Marijas uzticēšanos un viņu pavest.

Reiz naktī viltnieks, ietērpies baltās drānās, ielavījās meitenes guļamistabā. Marija, ieraudzījusi balti tērpto stāvu, bija pārliecināta, ka redz to pašu cilvēku, kurš bija parādījies sapnī. Marija tik sen bija gaidījusi brīnumu, ka viņai pat prātā neienāca doma, ka tā varētu būt vienkārši viltība.

Pandera, paveicis savu tumšo darbu, tūliņ ari nolēma tikt no Marijas vaļā, to izprecinot, kamēr vēl nekas nav nācis gaismā.

Marijai tika sameklēts līgavainis 48 gadus vecais galdnieks Jāzeps no Bētlemes pilsētas. Jāzepam bija mirusi sieva, atstājot to vienu ar četriem bērniem.

Jāzeps saderinājās ar Mariju, parakstot laulību kontraktu. Pēc tradīcijas līgava līdz kāzām dzīvoja vecāku mājā, šajā gadījumā Marija palika tempļa tuvumā. Līdz kāzām līgavainis ar līgavu nevarēja stāties intīmās attiecībās.

Protams, ka Marijas grūtniecība nevienam vairs nebija noslēpums. Panderas vārds, kā Jēzus iespējamā tēva vārds, ir saglabājies vairākos vēsturiskos dokumentos līdz mūsdienām.

Romieši ar leģendu par bezvainīgo bērna ieņemšanu ir centušies iznīcināt jebkuru Panderas pieminējumu, toties jūdiem šis stāsts (tiesa gan, diezgan sagrozītā veidā) ir saglabājies Talmūdā.

Mūsdienās leģenda par nevainīgo ieņemšanu varētu tikt uztverta kā pasaka. Tieši šīs pasakas dēļ tika apšaubīta Jēzus kā cilvēka eksistence vispār uz šīs zemes. Patiesībā šīs leģendas pamatā ir pavisam reāli notikumi.

Jāzeps redz pravietisku sapni

Kad Jāzeps nākamajā reizē ieraudzīja Mariju, tās grūtniecība bija jau skaidri pamanāma, to vairs nevarēja noslēpt.

Marija sāka Jāzepam skaidrot, ka ir notikusi nevainīgā ieņemšana, ka pie viņas ieradies cilvēks, kuru redzējusi sapņos.

Jāzeps, protams, viņai nenoticēja, viņš bija satraukts un nikns. Viņš gribēja lauzt laulību līgumu, atteikties no līgavas un turēties no viņas pa gabalu.

Bet tad viņam parādījās sapnis. Tas pats vīrietis, kurš bija parādījies Marijas sapņos pravietis Elija, teica Jāzepam, ka viņam Marija esot jāprec. Viņai piedzimšot neparasts bērns, kurš Jāzepam kļūšot tuvāks par paša bērniem, tas būšot dievišķs puisēns.

Šis bērns nebūšot līdzīgs nevienam, jo tādi bērni nekad uz Zemes vēl nav piedzimuši. Viņam piemitīšot pārdabiskas spējas viņš varēs ietekmēt gan cilvēkus, gan dzīvniekus un pat dabas stihijas. Tas patiešām būšot Dieva Dēls.

Jāzeps bija patiesi ticīgs un dievbijīgs cilvēks. Viņš pieņēma šo sapni kā zīmi no augšas un piekrita laulībām. Tajos laikos ļaudis ticēja pravietiskiem sapņiem, uzskatot, ka tādā veidā Dievs paziņo cilvēkiem savu gribu. Tātad Jāzepa rīcībā nekā neparasta nebija.

Turklāt ari Bībelē, Vecajā Derībā, ir daudz liecinājumu par to, cik ļoti.nopietni senie cilvēki vērtēja

pareģojošus sapņus. Ebrejs Jāzeps izskaidroja pravietisko sapni, kuru bija redzējis Ēģiptes faraons. Pravietis Daniēls izskaidroja sapni babiloniešu valdniekam Nebukadnēcaram. Ebreju valdnieks Sauls sūrojās, ka “Dievs viņam neatbildot ne sapnī, ne caur praviešiem”.

Tieši pareģojošā sapņa dēļ Jāzeps izšķīrās par tiem laikiem tik neparastu lēmumu apprecēt sievieti, kura ir mātes cerībās.

Marija Jāzepa namā

Marijai tolaik bija četrpadsmit gadi, bet Jāzepam četrdesmit astoņi. 34 gadu starpība nevienu īpaši neuztrauca, tajos laikos tā bija parasta parādība.

Marija, patiesi ticot, ka bērnu ieņēmusi no Svēta Gara, par savu grūtniecību pārlieku neuztraucās. Visu notiekošo viņa uzņēma kā pašu par sevi saprotamu, uzskatot, ka piepildās tas pats senais pareģojums par viņas neparasto dēlu.

Marijai darīja raizes kas cits Jāzepam bija bērni no iepriekšējās laulības, krietni vecāki par nākamo pamāti. Marija bažījās par to, kā izveidosies attiecības jaunajā ģimenē.

Visas Marijas domas bija tikai un vienīgi pie topošā bērniņa. Viņa vēlreiz un vēlreiz atsauca atmiņā visus pravietojumus, kas ar to saistīti, un bija ļoti noraizējusies par viņa nākotni.

Jāzepam bez pieaugušajiem bērniem bija vēl četrgadīgais Jēkabs, kuram nepieciešama mātišķa gādība. Marija bija laba saimniece, centīga un izturīga. Marija jau kopš bērnības bija pieradusi pie smaga darba, viss viņai padevās viegli, un smaidīdama viņa veica visgrūtākos mājsaimniecības darbus.

Strādājot Marijai patika dziedāt, un mazais Jēkabs priekā pamira, dzirdot savas jaunās pamātes jauko balsi. Tā, lūk, smaidot un dziedot Marija rūpējās par mājsaimniecību, gaidot sava dēliņa piedzimšanu.

Jāzeps no visas sirds Mariju iemīlēja, centās tai nekad nedarīt pāri, rūpējās par viņu un nekad vairs nepārmeta par viņas neizprotamo grūtniecību.

Jāzeps bija rāms un savaldīgs, tomēr reizēm aizsvilās dusmās. Nesavaldījis savu emociju izvirdumu, viņš pēc tam ļoti ilgi klusēja, sevī noslēdzies.

Jāzeps un Marija dodas uz Nācareti

Kā jau Marija bija baidījusies, attiecības ar vecākajiem bērniem nebija labas.

Jāzepa vecākajam dēlam bija jau 32 gadi, un viņš negribēja atzīt četrpadsmitgadīgo Mariju par savu māti. Viņš ari nemaz negribēja, ka tēvs prec sievieti, kas ir tapusi grūta, uzskatot, ka nevainīgās ieņemšanas brīnums ir izdomājums. Vairāki kaimiņi un paziņas, uzzinājuši, ka Jāzeps apprecējis grūtnieci, sāka viņu apsmiet.

Viņi uzskatīja, ka Marija sev iedzinusi galvā pravieša Simeona pareģojumus un tagad Jāzepu vienkārši muļķo. Kad Jāzeps stāstīja par nevainīgo bērna ieņemšanu, viņi vienkārši par viņu zobojās.

Visbeidzot, sapratis, ka dzīve Bētlemē kļūst neciešama, Jāzeps nolēma pārcelties no dzimtās pilsētas uz Nācareti. Marija par šo lēmumu ļoti priecājās. Viņai Bētleme nepatika, Marija gribēja atgriezties dzimtenē, Nācaretē.

Jāzeps paņēma līdzi jaunāko dēlu Jēkabu, kuram tolaik bija četri gadi. Pēc laulībām Marijai pienācās pūrs, kurš iau. biia. aosolīts saskaņā ar viņas tēva

Joahima testamentu. Marija atgriezās pilsētā, kurā bija piedzimusi, un saņēma no radiniekiem savu daļu īpašuma un lopu. Jāzeps un Marija sāka dzīvot Nācaretē.

Līdz Jēzus piedzimšanai bija palicis pavisam maz laika.

Jēzus Kristus piedzimšana

Jāzeps gulēja pussnaudā uz lāviņas sava nama pagalmā. Pēkšņi viņam sapnī parādījās, ka kāds nepazīstams cilvēks paziņo, ka drīz viņam piedzimšot dēls un ka šī bērna dzīvība būs apdraudēta. Lai izvairītos no briesmām, Jāzepam un viņa sievai esot jāslēpjas no cilvēkiem.

Šis sapnis ļoti dziļi ietekmēja Jāzepu, viņš nekavējoties aizveda sievu no Nācaretes uz piepilsētas apkaimi mazu namiņu ganībās. Marijai bija jādzemdē pavisam slepeni. Neviens ne radi, ne kaimiņi, ne paziņas nedrīkstēja zināt, kur un kad piedzims šis neparastais bērns.

Simeons apciemoja Jāzepu un Mariju vēl Nācaretē, pareģojot, ka dzemdības būšot grūtas, sāpīgas, bet bērniņš izdzīvošot.

Lūk, kāda bija mājiņa, kurā piedzima Jēzus.

Tas bija no akmeņiem mūrēts vasaras namiņš ar salmu jumtu, apmēram 8 m garš un 4 m plats. Mājiņai bija divi mazi lodziņi, aizvilkti ar aitas pūsli, un durvis, kas atradās astoņmetrigās sienas vidū.

Kreisajā tuvākajā stūrī stāvēja krāsns, dūmvada nebija, dūmus izvadīja ārā pa durvīm.

Kreisajā tālākajā istabas stūri pie krāsns bija lopu aizgalds. Jaundzimušie lopiņi atradās mājiņā kopā ar cilvēkiem, kamēr paaugās, lai pēc tam varētu patstāvīgi ārā ganīties.

Labajā pusē no ieejas pie sienas atradās liela koka gulta. Istabas vidū bija divi galdi viens pie sienas traukiem, otrs telpas centrā ēdamgalds ar lāviņām malās.

Vasaras mājiņas iekārtojums bija trūcīgs, gultā gultasveļas vietā bija salmi.

Dzemdības sākās pēkšņi. Trīs diennaktis Marija cīnījās uz dzīvību un nāvi. Izredzes, ka bērns izdzīvos, nebija lielas. Bērnu pieņēmēja Geloma sauca palīgos vēl kādu sievieti Salomi, un divatā viņas vārda tiešā nozīmē izglāba bērnu, kurš nāca pasaulē mūsu ēras ceturtā gada 7. janvāra rītā pulksten četros.

Salome, ieraudzījusi, ka grūtnieces Marijas jaunavības plēve ir neskarta, bija ārkārtīgi pārsteigta.

Jaunavības plēve ir ļoti elastīga un ne vienmēr tiek saplēsta dzimumakta laikā, toties vīrieša sēkla var nokļūt sievietes dzemdē un apaugļošanās var notikt. Marijas jaunavības plēve bija neskarta tādi gadījumi ir pieredzēti medicīnas praksē.

Tieši tādā veidā ir izskaidrojams nevainīgās ieņemšanas fakts. Marija faktiski bija grūtniece jaunava, bet tas nebija nekas pārdabisks.

Zēns piedzima ļoti vārgs un slimīgs, viņa svars bija 1900 grami. Abas bērnu pieņēmējas viņu noberzēja ar īpašu zāļu uzlējumu un cieši ietina aitādā tā, ka bija redzama tikai mazuļa krunkainā sejiņa.

Ikviena cilvēka dvēsele jau pirms piedzimšanas zina, kāda būs viņa dzīve. Cilvēkam ir iespējas izvēlēties kādu no vairākiem dzīves ceļiem, izvēlēties īsto, pareizāko.

Jēzus dvēsele taču zināja, kas viņu sagaida, ka viņa dzīves ceļš būs vieni vienīgi smagi pārbaudījumi, ciešanas un pazemojumi. Tādēļ viņa dvēsele atnāk-

šanai šajā pasaulē pretojās, cik spēja, un viņš piedzima tik vārgulīgs. Māte Marija par mazulīti bija ļoti noraizējusies, baiļojās par viņa nākotni, un mazulis jau viņas klēpī sajuta šo trauksmi un bailes.

Mazuļa dvēsele itin visus mātes negatīvos pārdzīvojumus uzņem sevī. Visas emocijas, kuras nācās pārdzīvot Marijai izsmieklu, pazemojumus, jaunības pārdzīvojumus, smago darbu, pārcelšanos uz citu dzīvesvietu, viss ietekmēja arī viņas bērniņu.

Arī tas, ka Marija bija par jaunu, lai laistu pasaulē bērnu, un tas, ka viņa bioloģiskais tēvs Pandera bija pārāk vecs, savā ziņā bērna stāvokli sarežģīja.

Tāpēc nav brīnums, ka Jēzus piedzima mokās un ciešanās.

Tomēr, neraugoties uz visu, viņš bija piedzimis.

Gani ierodas pie jaundzimušā Jēzus

Jēzus piedzimšanas bridi debesi apgaismoja vairāki spoži uzplaiksnījumi. Gani, kas strādāja pie Jāzepa, šīs neparastās ainas pārbiedēti, steidzas uz saimnieka namiņu. Tur viņi uzzināja labo vēsti par bērna piedzimšanu, kas notikusi pirms divām stundām. Jāzeps savā priekā dalījās ar ganiem, piedāvājot mielastu.

Ganiem bija neparasti vārdi Melhiors, Baltazars un Kaspars. Tie bija vergi karagūstekņi no ģermāņu zemes, viņi bija Jāzepa strādnieki. Melhiors patiesībā bija sieviete, bet ar ļoti vīrišķīgu augumu. Viņa slauca govis un kazas, bet abi pārējie kalpi pieskatīja lopus.

Indiešu valdnieks pasniedz veltes mazajam Jēzum Tieši tai laikā Nācaretē viesojās ari kāds no Indijas valdniekiem, kurš atgriezās mājup no ceļojuma

pa Ēģipti. Indija tolaik nebija vienota valsts, bet sastāvēja no daudzām sīkām valstiņām.

Vecais Simeons bija saticis šo valdnieku, ilgi ar viņu sarunājies, arī pareģojis viņam nākotni. Indieti loti pārsteidza tas, cik precīzi pravietis zināja viņa dzīvesstāstu pagātni un tagadni. Pēc tam Simeons indiešu valdniekam teica šādus vārdus: “Patlaban Nācaretē ir piedzimis bērns, un viņu sauc Jēzus. Viņš nākotnē būs Mesija un apvienos visas tautas vienā ticībā. Šis cilvēks ceļos pa visu pasauli un reiz apciemos Indijā arī jūs. Viņš ieradīsies jūsu pilī, kad jums draudēs liela nelaime. Jūsu dēlu būs piemeklējusi neizdziedināma slimība. Vienīgi Jēzus viņu spēs izārstēt.”

Šie vārdi uz valdnieku atstāja ļoti dziļu iespaidu. Daudz kas no tā, ko bija paudis Simeons, atbilda patiesībai, tādēļ valdnieks vecā vīra vārdiem pilnīgi uzticējās.

Valdnieks kopā ar četriem savas svītas ļaudīm, Simeona pavadīts, devās uz Jēzus piedzimšanas vietu. Vecajam Simeonam bija parādījusies vīzija par Jēzus piedzimšanu, un viņš zināja, kurā vietā bērns meklējams.

Kad grezni tērpto cilvēku svīta tuvojās necilajam ganu vasaras namiņam, visiem klātesošajiem vispirms šķita, ka ir atdzīvojusies aina no senas pasaltas.

Indietis Jēzum pasniedza patiešām karaliskas dāvanas zeltu, dārgas drānas un dārgas smaržvielas. Visdārgākā dāvana bija gredzens ar valdnieka dzimtas ģerboni.

Kad Jēzus ceļos pa Indiju un iegriezīsies apciemot šo valdnieku, tieši šis gredzens kalpos kā pazīšanās zīme.

Marija pārliecināja Jāzepu, ka neviens nedrikst uzzināt par dēla piedzimšanu. Visi Jēzus dzimšanas liecinieki saprata, ka šis noslēpums ir rūpīgi slēpjams.

Jēzus ierašanās templi

Saskaņā ar jūdu reliģijas tradīcijām astotajā dienā notika mazuļa apgraizīšanas ceremonija un viņam tika dots vārds Jēzus.

Četrdesmitajā dienā pēc dzimšanas saskaņā ar likumiem bija jānotiek mātes attīrīšanās ceremonijai. Vecākiem kopā ar bērnu bija jāierodas Jeruzālemes templī, lai ziedotu upuri Dievam Tam Kungam.

Kad Jāzeps un Marija kopā ar Jēzu ieradās templī, viņus tur jau gaidīja Simeons 113 gadu vecais godājamais, taisnais vīrs.

Ieraudzījis Jēzu, Simeons iesaucās: “Slava Kungam, jo es esmu sagaidījis šo bridi!”

Kopā ar Simeonu bija ari astoņdesmit četrus gadus vecā praviete Anna, kura ari ļoti priecājās par tikšanos ar Jēzu. Anna pravietoja, ka bērniņu sagaida smags liktenis, bet viņam būs lemts izglābt pasauli.

Anna pareģoja vēl kādu notikumu kad bērnam paliks trīsarpus gadu, Jāzepam ar ģimeni nāksies doties uz Ēģipti. Šis ceļojums viņiem nesīšot lielu veiksmi, un viņi no turienes atgriezīšoties ar lielu daudzumu naudas.

Marija, izdzirdusi šo ziņu, nemaz nebija izbrīnīta. Viņa kaut kam tamlīdzīgam jau bija gatava. Jāzeps to visu uzņēma diezgan satraukts, ar neuzticību, viņam bija grūti noticēt, ka dēlam ir lemta tāda nākotne.

Šie pravietojumi tika darīti zināmi 15. februāri, ceturtajā gadā pirms mūsu ēras.

Mūsdienās šajā datumā svin lielus Baznīcas svētkus Jēzus Kristus Templī Ievešanas svētkus.

Kur atrodas Jēzus piedzimšanas vieta?

Vasaras ganību namiņš, kurā piedzima Jēzus, nav saglabājies. Vietu, kur tas kādreiz atradās, tagad šķērso automaģistrāle. Jēzus piedzimšanas vieta ir septiņu kilometru attālumā uz dienvidiem no Nācaretes.

Kādēļ uzskata, ka Jēzus ir dzimis Bētlemē?

Jaunajā Derībā, Lūkas Evaņģēlijā, Kristus piedzimšana ir attēlota pavisam citādi.

Imperators Augusts esot pavēlējis rīkot tautas skaitīšanu visās Romas impērijas zemēs. Tajā laikā Sīriju pārvaldīja Kirēnijs.

Tolaik tautas skaitīšana notika šādi: ikvienam cilvēkam kopā ar ģimeni bija jāierodas pilsētā, kurā bija dzimis, un tur pierakstīties.

Jāzeps bija dzimis Bētlemē, tāpēc viņš, saposis ceļam sievu, kura bija mātes cerībās, devās turp.

Bētlemē visas apmešanās vietas bija pārpildītas, un viņiem nācās samierināties ar pārnakšņošanu kūtiņā. Tur Marija esot dzemdējusi Jēzu, ietinusi autiņos un ieguldījusi silītē.

Tāda ir Jēzus piedzimšanas kanoniskā versija. Kādēļ tā tik ļoti atšķiras no patiesās?

325. gadā, kad tika pārrakstīti Evaņģēliji, romiešiem nācās ieviest skaidrību visai kutelīgā jautājumā: “Ja Jēzus ir Dieva Dēls, kādēļ romieši viņu piesita krustā? Par ko?”

Lai sevi attaisnotu, romiešiem vajadzēja visu vainas smagumu uzvelt jūdu pleciem.

Tika nolemts ka Jēzu piesita krustā nevis tādēļ, ka Viņš atnesis jaunu ticību, bet tāpēc, ka Viņš sevi nosaucis par Jūdejas Valdnieku. Tas nozīmē, ka ebreji paši viņu nodeva un Viņu piesita krustā sakarā ar cīņu varas dēļ. Romieši izrādījās tikai ticīgo jūdu netiešie atbalstītāji.

Bet tad vajadzēja pierādīt, ka Jēzus ir pretendējis uz valdnieka troni.

Šajā nolūkā Evaņģēliji tika papildināti ar it kā patiesajiem Jēzus ciltsrakstiem, ka Viņa senči esot no valdnieka dzimtas, tāpēc Jēzus varot pretendēt uz Jūdejas troni. Patiesībā Jēzus bija nācis no vienkāršas ģimenes un Viņa dzīslās neritēja valdnieku asinis, Viņš arī nekad nav gribējis kļūt par Jūdejas valdnieku.

Ķēniņa Dāvida leģendārā Jūdejas valdnieka dzimtene bija Bētleme, kas atradās dažu kilometru attālumā no Jeruzālemes. Tādēļ arī Jēzum kā Dāvida dzimtas atvasei atbilstoši pravietojumam arī vajadzēja piedzimt Bētlemē, nevis tādā nomaļā vietā kā Nācarete.

Problēma bija tā, ka Jēzus bērnībā nekad Bētlemē nav bijis, Viņš piedzima un izauga Nācaretē, tas bija vispārzināms fakts. Visās leģendās un nostāstos Kristus it visur ir dēvēts kā Jēzus no Nācaretes.

Tā nu tad radās brīnumainais stāsts par tautas skaitīšanu Jūdejā un ka Jāzeps ar savu sievu grūtnieci devās uz Bētlemi, lai Marija tur valdnieka Dāvida dzimtenē varētu dzemdēt Jēzu Jūdejas valdnieku.

Šis stāsts visnotaļ ir Romas kristīgo garīdznieku izdomājums. Stāsts par Kristus piedzimšanu Bētlemē ir pretrunā visiem vēsturiskajiem faktiem un ari jūdu reliģijas tradīcijām. Šis vēstījums nav loģisks, tajā ir daudz kļūdu un aplamību.

Bībeles tekstos ir atrodamas redzamas pretrunas. Vienā no tiem sacīts (Mateja 2, 1):

Kad Jēzus bija piedzimis Bētlemē, Jūdu zemē, ķēniņa Hēroda laikā…

Citviet par Jēzus piedzimšanu ir vēstīts, lūk, kas (Lūkas 2, 1-2):

Un notika tanī laikā, ka no ķeizara Augusta tika izsūtīta pavēle uzrakstīt visus valsts iedzīvotājus. Un šī pirmā uzrakstīšana notika tai brīdī, kad Kirēnijs valdīja Sīrijā.

Šie divi laika posmi savstarpēji atšķiras par veselu gadu desmitu! Valdnieks Hērods nomira 4. gadā pirms mūsu ēras. Taču tautas skaitīšana Augusta un Kirēnija laikā notika starp mūsu ēras 6. un 7. gadu.

Vēl kāda kļūda:

Lūkas Evaņģēlijā sacīts (Lūkas 2, 3-5):

Tad visi nogāja pierakstīties, katrs savā cilts pilsētā.

Arī Jāzeps no Galilejas, no Nācaretes pilsētas, nogāja uz Jūdu zemi, uz Dāvida pilsētu, vārdā Bētleme, tāpēc ka viņš bija no Dāvida nama un cilts, ka pierakstītos ar Mariju, savu saderināto, kas gaidīja bērniņu.

Nekad Romas impērijā tautas skaitīšana nav norisinājusies tādā veidā. Cilvēku skaitīšana notika pēc dzīves, nevis pēc dzimšanas vietas.

Tālāk (Lūkas 2, 6-7):

Kad viņi bija nonākuši tur, Viņai bija pienācis laiks dzemdēt; un Viņai piedzima pirmdzimtais dēls un Viņa to ietina autiņos un lika silē, jo tiem citur nebija kur pieme&Li&^tuLunāivietā.

Mūsdienās svētceļotājiem Bētlemē rāda alu, kurā it kā esot piedzimis Jēzus. Kas, kad un kādā veidā ir noskaidrojis, ka Jēzus ir piedzimis tieši šajā vietā, neviens nezina.

Bībelē ne ar vienu vārdu nav pieminēta ala. No kurienes tā uzradusies, nav saprotams.

Bētleme ir Jāzepa dzimtā pilsēta, kurā dzīvoja viņa pieaugušie bērni. Kādēļ Jāzepam būtu vajadzīga viesnīca, nav visai saprotams. Vispār ir diezgan grūti iztēloties tādu ainu: Jāzeps ved savu sievu, kura tūliņ gatavojas dzemdēt, uz kaut kādu kalnu alu! Un tas viss notiek ziemā! Protams, Izraēla ir dienvidu zeme, tomēr pat Jeruzālemes apkārtnē uzkrīt sniegs.

Vai notika zīdaiņu slepkavošana Bētlemē?

Šis sirdi stindzinošais stāsts par to, kā valdnieks Hērods Lielais, uzzinājis par Jēzus piedzimšanu, pavēlēja nogalināt Bētlemē visus jaunpiedzimušos, ir Bībelē, Mateja Evaņģēlijā.

Šis stāsts visā pilnībā ir romiešu izdomājums, un tam ar patiesību nav nekāda sakara. Tas tika darīts ar nolūku, lai uzsvērtu domu, ka Jēzus ir Jūdejas Valdnieks.

Vēlreiz uzmanīgi pārlasīsim šo stāstu. Pievērsiet uzmanību šīm rindiņām (Mateja 2, 1-2):

Kad Jēzus bija piedzimis Jūdejas pilsētā Bētlemē ķēniņa Hēroda laikā, redzi, gudri vīri no austrumu zemes atnāca uz Jeruzalemi un sacīja: kur ir jaunpiedzimušais jūdu ķēniņš?

Pēc Bībelē sacītā iznāk, ka Jūdejas valdnieks Hērods, uzzinājis šo jaunumu, slepus uzaicinājis gudros pie sevis, pēc tam sūtot tos uz Bētlemi, viltīgi liekot viņiem, lai tie, atraduši jaunpiedzimušo, izpaustu Hērodam tā atrašanās vietu.

Austrumu gudrie atrada Jēzu, uzdāvināja Viņam dārgas veltes, bet, piemānījuši Hērodu, devās prom no šīs zemes pa citu ceļu.

Hērods, to uzzinājis, saniknojās un pavēlēja nogalināt visus bērnus, kas jaunāki par diviem gadiem.

Nav gluži skaidrs, kādēļ gan gudrais un viltīgais Hērods nesūtīja gudrajiem pa pēdām savus spiegus, lai tie izsekotu, kur slēpjas jaunpiedzimušais.

Nav ari skaidrs, kādā veidā tikko piedzimušais bērns varētu traucēt jau cienījamu vecumu sasniegušo valdnieku. Hērodam tolaik jau bija pie septiņdesmit un dažus mēnešus pēc Jēzus piedzimšanas viņu pieveica briesmīga slimība.

Romieši izdomāja neticamu, bet ļoti skaistu stāstu par to, kā viens ļoti nežēlīgs Jūdejas valdnieks mēģināja nogalināt citu Jūdejas valdnieku Jēzu. Nevis vienkārši nogalināt, bet nogalināt tāpēc, ka Jēzus ir Jūdejas Valdnieks.

Dažus gadu desmitus vēlāk jau citi ebreji nolēma Jēzu nāvei arī šī paša iemesla dēļ tādēļ, ka Viņš esot Jūdejas Valdnieks.

Vai notika bēgšana uz Ēģipti?

Mateja Evaņģēlijā ir stāstīts par to, kā Jāzeps, glābjoties no Hēroda, kopā ar dēlu un sievu Mariju bēg uz Ēģipti un atgriežas atpakaļ dzimtenē tikai pēc asinskārībā Heroda nāves.

Patiesībā nekādas bēgšanas uz Ēģipti nebija. Jāzeps kopā ar ģimeni patiešām aizceļoja uz Ēģipti, taču tas nekādā ziņā nebija saistīts ar Hērodu un notika dažus gadus vēlāk pēc Jēzus piedzimšanas un Hēroda nāves.

Sīkāk par šo ceļojumu uz Ēģipti būs stāstīts šīs grāmatas nākamajā nodaļā.

3.  nodaļa JĒZUS KRISTUS UN JĀŅA KRISTĪTĀJA BĒRNĪBA

ŠI ir visvērtīgākā šis grāmatas nodala. Mums, mūsdienu cilvēkiem, praktiski nekas nav zināms par Jēzus un Jāņa bērnību.

Jāņa dzīves stāsts ir tīts pilnīgā noslēpumā līdz brīdim, kad viņš, atgriezies no tuksneša, sāka kristīt ļaudis. Neviens nezina, kur un kad Jānis Kristītājs ir dzimis, kā viņš dzīvojis, kā pagājusi viņa bērnība, ko viņš darījis jaunekļa gados…

No Jēzus bērnības mums ir zināma viena epizode kad viņš nozuda templī divpadsmit gadu vecumā. Kā viņš dzīvoja līdz tam laikam un pēc tam, tas viss ir noslēpumā tīts. Šo Jēzus dzīves laiku dēvē par “nozaudētajiem gadiem”.

Bērnība ir ļoti svarīgs cilvēka dzīves posms, jo tieši tajā laikā veidojas personība, parādās un nostiprinās īpašas rakstura iezīmes, tiek iegūtas zināšanas un pieredze.

Jāņa Kristītāja bērnība

Elizabete, Jāņa māte, bija diezgan nelaipnas, skaudīgas un skarbas dabas sieviete, tādēļ tik ilgi Dievs viņai nedeva bērnu. Pēc Debesu lēmuma Jānim Kristītājam agri nācās palikt bāreņos, tādēļ ka par viņa vecākiem kļuva cilvēki tik cienījamā vecumā (58 un 62 eadiL.

Ari Jānim, tāpat kā Dievmātei MarijAI BIJAlemts skarbs liktenis, jau kopš agras bērnība Vlr ?am bija jāpārcieš dažādas grūtības un trūkum'dvēsele tika sūtīta uz Zemes, lai attīrītos u1 ' ta Ptu gaiša.

Elizabete savu dēlu ļoti mīlēja un visādi ji^nāja, tādēļ puisēns bija diezgan kaprīzs, bieži uzvc^ ^s " tēriski, dauzīja kājas pret zemi, lai panākt' savu Pret tuviniekiem zēns bija augstprātīgs, van '1 _c *iez ’ gan nievājoši un pat ļauni pasmieties par g ne ~ vainīgu cilvēku.

Viss ļoti krasi mainījās pēc vecāku nāv‘3 ' ^ac * Jānim palika astoņi gadi, nomira māte. Pēc »no dzīves šķirās tēvs Caharija. Jāni kā bāreni '10< ^eva kādā jūdu klosteri netālu no vina dzimtās ļ ^s ^tas -

Jānim nokļūšana klosteri bija smags p?’Dauai ~ jums. Sevišķi grūts viņam bija pirmais gad‘' aizmirsa, ko nozīmē atpūta, viņš ganīja lopus stiepa akmeņus, darīja visgrūtākos un garla darbus. Klosteri allaž kaut kas tika pārbū'*ts un darba bija diezgan.

Jānis būtībā bija kļuvis par mūku vergu

Klostera likumi bija ļoti stingri, bet dzīves apstākļi līdzīgi ellei. Visizplatītākais un vismoK Pakais soda veids bija stāvēšana uz ceļiem uz smalkām akmens šķembām. Tās ar asajām šķautnēm skrāpējā ādu un dziļi līdz asinīm iespiedās soda cietēja miesā.

Šo izsmalcināto spīdzināšanu Jānim nācāsas ciest vairākas reizes dienā. Par iemeslu varēja būut jebkurš sīkums, vismazākā kļūda.

Vēl bez visa tā, kad diena bija galā, pirrr Sūletiešanas Jānim bija jānostāv uz ceļiem vēl k; '^as vas vai trīs stundas. Katru vakaru!

Puisēns iekrita gultā vēlu naktī un gulēja kā nosists, bet modināts tika, līdzko svīda pirmā rīta gaisma, jo dzīve klosterī sākās jau trijos no rīta.

Jānis, kuru māte bija lolojusi un lutinājusi kopš bērnības, tagad jutās tā, it kā būtu nonācis ellē. Jau tajā laikā viņš savā dvēselē sāka izrādīt pretestību garīdznieku iedibinātajai kārtībai, klostera likumiem. Savā bērna prātā viņš saprata, ka tur kaut kas nav pareizi, ka tā patiesībā nedrikst būt.

Garīdznieki, kulta kalpi, vārdos sludinādami mīlestību pret tuvāko, darbos izrādīja izsmalcinātu cietsirdību un sadismu.

Reiz desmitgadīgais Jānis kļuva par liecinieku kādam īpaši mežonīgam gadījumam.

Avots, kas atradās aiz klostera sienām, bija sen izsīcis, tādēļ ūdeni nācās vest no cita avota, kas atradās vairāku kilometru attālumā no klostera.

Kāds no vergiem nejauši bija apgāzis trauku ar atvesto ūdeni. Klostera priekšnieks sāka vergu sist, un tad viņam pievienojās ari pārējie mūki. Priesteri, dusmās iekarsuši, cilvēku ar pletnēm nosita. Vergu nogalināja tāda nieka kā izlieta ūdens trauka dēļ.

Jānis, kura acu priekšā bija norisinājusies šī traģēdija, bija satriekts līdz sirds dziļumiem. Dauzīšanas un slepkavības aina palika Jāņa acu priekšā, liekot viņa sirdij asiņot un raudāt.

Un šādi bendes vēl grib mācīt cilvēkus, kā pareizi ievērot Dieva baušļus, no kuriem viens aicina: “Tev nebūs nokaut!”

Jānim pēkšņi uzausa patiesība. Mūki Dievam netic! Viņi tikai piesedzas ar Dieva vārdu, lai krāptu cilvēkus, liktu tiem strādāt un dot ziedojumus, lai varētu bezbēdīgi dzīvot, tēlojot, ka paši ir godīgi un tlCĪgl. CroafaH ujith

Turklāt mūki savu cilvēcisko īpašību ziņā daudzkārt atpalika no vienkāršajiem ļaudīm zemniekiem un lopkopjiem. Citādi no kurienes gan viņos, Dieva kalpos, varēja rasties tik daudz ļaunuma un cietsirdības pret tuvāko!

Tagad Jānis ar pavisam citām acīm ieraudzīja apkārtējo pasauli, kura, izrādās, bija visnotaļ melīga un neīsta.

Reiz desmitgadīgajam Jānim parādījās pravietisks sapnis. Pie viņa sapnī bija ieradies pats Dievs un pavēstījis, ka pienāks laiks, kad Jānis kristīs cilvēkus Dieva vārdā ar ūdeni. Tas notikšot tad, kad viņam būs trīsdesmit gadu.

Šī vīzija uz Jāni atstāja ļoti spēcīgu iespaidu viņš sāka ļoti nopietni domāt par savu šīspasaules uzdevumu.

Jāņa pārdabiskās spējas

Vienlaikus darot darbu, Jānim bija arī daudz jāmācās viņš ieguva izglītību, iemācījās lasīt, rakstīt, rēķināt. Attapīgajam zēnam bija labas nākotnes izredzes.

Viņš prata četras valodas divas ebreju ivritu un aramiešu un divas latīņu oficiālo Romas impērijas un gailu valodu. Pēdējo viņam iemācīja gailu vergs, kurš dzīvoja klosterī un nodarbojās ar dziedināšanu.

Šim gailam zēns likās simpātisks, un viņš pavadīja garas stundas, stāstot zēnam par tālām zemēm, kuras bija redzējis.

Tieši no šī cilvēka jauniņais Jānis uzzināja, ka pasaule ir milzīga un daudzveidīga, ka tur, tālumā aiz jūras, ir daudzas nezināmas zemes, kurās ļaudis dzīvo pēc citiem likumiem un ieražām. Pēc šo stāstu

noklausīšanās Jānim radās vēlēšanās nokļūt Romā, Gallijā, Grieķijā, Indijā, pašam ar savām acīm ieraudat visu plašo pasauli.

Jānis auga, un ar gadiem arvien vairāk izpaudās viņa neparastās spējas, parādījās ari gaišredzība.

Viņš sāka pareģot nākotni. Par viņa vārdiem daudzi sākumā smējās, neņēma tos nopietni. Taču, kad pareģojums piepildījās, it īpaši, ja tas bija kaut kas slikts un nepatīkams, tad uzbruka Jānim ar pārmetumiem, ka viņš esot “pieķērcis” nelaimi.

Jānis paaugoties kļuva arvien noslēgtāks, cenšoties nevienam neizrādīt vaļsirdību, nedalīties savos pārdzīvojumos. Viņš sāka izjust to bezdibeni, kas viņu šķira no citiem cilvēkiem, kuri viņu vienkārši nesaprata.

Jēzus un Jānis Kristītājs

Marija Jāni klosteri reizēm apciemoja. Bērnībā viņa bija dzīvojusi viņa vecāku mājā, tādēļ Jānis viņai bija kā radinieks un viņa par viņu raizējās un gādāja, cik spēja. Jānis savukārt iemīļoja šo laipno, maigo un gādīgo meiteni.

Paņemt viņu uz savām mājām, uz Nācareti, viņa nevarēja. Viņai bija neērti to lūgt Jāzepam. Viņiem pašiem bija mazi bērni, un Jānim vieta mājās neatrastos.

Marija divas reizes gadā apciemoja Jāni klosteri. Jāzeps labprāt viņai atļāva turp doties.

Reiz Marija ieradās klosteri kopā ar mazo Jēzu. Tieši tad notika pirmā šo divu tik ievērojamo cilvēku satikšanās. Jānim bija deviņi gadi, Jēzum trīs.

Pirmajā brīdī zēni viens otru uzlūkoja ar neuzticību, raugoties caur pieri. Abi bērni viens otru uzmanīgi pētīja tā, it kā būtu satikušies divi pieauguši, dzīvē daudz pieredzējuši vīri.

Pēc dažam sekundēm viņiem jau bija skaidrs, ka satikušās divas radniecīgas dvēseles. Viņi tiecās viens otram pretim. Turpmāk viņi daudz laika pavadīja kopā, kļuva nešķirami.

Jēzus un Jānis kļuva viens otram vistuvākie cilvēki uz visu mūžu.

Pirmoreiz ieraugot Jāni, Jēzus negribēja iet prom. Ari Jānis nevēlējās, ka Jēzus aiziet. Marija Jānim apsolīja, ka viņa nāks viesos pie viņa allaž kopā ar Jēzu.

Zēni netikās īpaši bieži, tomēr pat pāris stundu kopīgā sabiedrībā viņiem sniedza vairāk nekā citiem cilvēkiem viss mūžs.

Jēzus redzēja, cik grūta dzīve Jānim ir klosteri. Jāņa stāsti par to bija ļoti rūgta patiesība. Abus nomāca vienas un tās pašas domas kādēļ pasaulē ir tik daudz vardarbības un ciešanu? Ko vajadzētu darīt, lai ļaudis kļūtu laipnāki un iecietīgāki cits pret citu?

Neraugoties uz vecuma starpību, viņiem par dažādām norisēm bija vienāds viedoklis, viņi sarunājās, dalījās domās, atrada daudz kopīga dzīves uzskatos.

Jānis, kā jau vecākais, pamācīja Jēzu, deva viņam padomus, pastāstīja viņam daudz par to, ko bija uzzinājis no gūstekņa galla. Par to, kā iekārtota pasaule, kā dzīvo cilvēki citās zemēs, kādi tur ir likumi un ieražas.

Kad Jēzus bija paaudzies, viņš viens pats sāka apmeklēt Jāni klosteri. Reizēm Jēzus aprunājās ari ar mūkiem. Viņi to uzmanīgi uzklausīja, jo viesa spriedumos viņiem daudz kas likās nedzirdēts un interesants. Taču reizēm mūkiem šķita, ka Jēzus runā ķecerības.

Jēzus bērnība

Tik neparasts un apbrīnojams cilvēks kā Jēzus nevarēja piedzimt vienkāršai sievietei. Viņš daudz ko bija ieguvis no savas mātes, iezīdis ar viņas pienu, iemantojot vislabāko.

Lai arī zēns nāca pasaulē ļoti smagās dzemdībās, bija slimīgs, tomēr drīz vien pieņēmās svarā. Viņš ēda ļoti maz, daudz laika pavadīja miegā.

Jēzus bija ļoti apdāvināts bērns, viņš sāka runāt jau astoņu mēnešu vecumā. Atšķirībā no citiem bērniem viņš neniķojās un gandrīz nekad neraudāja.

Viņa āda bija melnīgsnēja un ļoti gluda, it kā nopulēta, nevainojami tīra. Jēzus bērnībā bija apaļīgs kā eņģelītis, ar apaļu sejiņu un bedrītēm vaigos. Uz kreisā vaiga bija maza dzimumzīmīte. Ikvienam, kurš redzēja mazo Jēzu, radās vēlme iekniebt mazuļa allaž smaidošajā vaidziņā.

Jēzus acis bija brūnas un dzidras. Ne Jēzus ārējā izskatā, ne raksturā nebija nekā no prietera Panderas, kurš piekrāpa viņa māti Mariju, toties daudz ko viņš bija mantojis no vecmāmiņas, vectēva un mātes.

Laipnību un maigumu, atsaucību un vēlmi palīdzēt pavisam nepazīstamiem cilvēkiem šīs rakstura īpašības Jēzus bija mantojis no vecmāmiņas un mātes. Vectēvs Joahims turpretim bija skarba un cieta rakstura vīrs, viņš reizēm pat bija iekaustījis savu sievu Annu.

Jēzus no vectēva bija mantojis arī šo despotismu un skaudrumu, bet kopš bērnības centās ar šiem trūkumiem cīnīties, izskaužot sevī visu tumšo un negatīvo, visu velnišķo.

Jau kopš mazotnes Jēzus spēja labi izprast cilvēka dabu, raksturu. Labsirdīgajiem viņš sniedza pretim savas rociņas, bet no nejaukajiem centās paslēpties istabas tālākajā stūri.

Viņam patika vienatne, viņš gandrīz nekad nemeklēja vienaudžu sabiedrību, būt kopā ar dzīvniekiem viņam bija interesantāk nekā ar cilvēkiem.

Jēzus vismīļākā nodarbošanās bija veidot no akmentiņiem dažādus rakstus. Viņš varēja tā spēlēties stundām ilgi.

Mazais Jēzus reizēm bija ļoti draiskulīgs. Kamēr tēvs gulēja diendusu koku paēnā, zēns sapina viņa matus bizītēs, tāpat ar bizītēm izdaiļoja zirgus stallī.

Viņam patika draudzīgi pajokot ar citiem cilvēkiem, bet tā, lai nenodarītu pāri, lai nebūtu sāpīgi.

Viņam ļoti patika spēlēt ar māti paslēpes. Reiz, kad Jēzum bija četri gadi, viņš ielīda lielā māla traukā, kas atradās pagalmā, un tur aizmiga. Marija meklēja puisēnu pa visu plašo māju un nevarēja saprast, kur viņš izgaisis.

Nobijusies ne pa jokam, viņa sasauca kaimiņus, lai visi kopā mēģinātu zēnu atrast. Bet Jēzus, divas stundas māla traukā saldi nogulējis, nespēja no tā izrāpties, jo nevarēja aizsniegties līdz lielās krūkas malām.

Viņš sāka dauzīt pa trauka sienām, kamēr māte sadzirdēja un izvilka atradumu ārā.

Marija bija tik laimīga, ieraugot zēnu sveiku un veselu, ka nejaudāja viņu pat norāt. Viņa cieši piespieda bērnu pie sirds un mīļi, maigi noskūpstīja.

Jēzum ar māti kopš mazotnes bija ļoti sirsnīgas attiecības. Viņi ļoti labi sapratās, un Marija dēlam ļāva darīt visu, ko viņš vēlas, radinot ari pie patstāvības.

Taču Jēzus šo vecāku uzticēšanos nekad neizmantoja ļaunprātīgi, viņš allaž centās labi uzvesties, lai viņiem nebūtu jākaunas no kaimiņiem.

Vecāki ar savu dēlu ļoti lepojās, viņš bija daudz pārāks par saviem vienaudžiem gan saprāta, gan spriedumu ziņā.

Jēzum ļoti patika ieritināties mātes klēpī, kad viņa paijāja viņa matus un klusā, liegā balsī stāstīja kaut ko interesantu gadījumus no savas dzīves, par radiniekiem, vectēvu vai vecomāti…

Marijai bija ļoti tīkama balss, viņa labprāt dziedāja, un Jēzus aizmiga viņas klēpī, jaukās dziedāšanas ieaijāts.

Ceļojums uz Ēģipti

Kad Jēzum palika trīsarpus gadu, Jāzeps, atcerējies Annas pravietojumu, gatavojās braucienam uz Ēģipti. Viņš tolaik vairs nešaubījās par pareģojumiem un izturējās pret tiem nopietni.

Turklāt tas bija ļoti labs pareģojums. Jāzepam patika ceļot, un viņš nevilcinoties kopā ar sievu un bērnu devās tālajā ceļā. Kaut ari Marija gaidīja otru bērniņu, viņa šo apstākli neuzskatīja par šķērsli. Viņi visi dzīvoja priecīgās priekšnojautās, visi gaidīja, ka ceļojums sniegs kādas labas pārmaiņas, patīkamus iespaidus.

Kādā no Ēģiptes pilsētām ceļotāju ģimene ņokļuva kādā dīvainā, agrāk nekad neredzētā izrādē tās bija gladiatoru cīņas ar mežonīgiem zvēriem lauvām un tīģeriem. Šīs izrādes notika vietējā kolizeja arēnā.

Koka amfiteātra pirmajās rindās sēdēja vergi un kalpi, bet augstmaņi augšējos balkonos. Arēna ar plēsīgajiem, mežonīgajiem dzīvniekiem bija atdalīta no skatītāju rindām ar nedrošu koka sētiņu, un jebkurā bridi kāds no zvēriem varēja uzbrukt skatītājiem, tāpēc pirmajās rindās sēdošie veidoja it kā dzīvu aizžotroiumu. kas atdalīja zvērus no aristokrātiem.

Jāzeps un Marija, sēžot pirmajās rindās, bija tik ļoti aizrāvušies ar neparasto izrādi, ka pavisam aizmirsa par Jēzu. Bet Jēzus, iejucis skatītāju burzmā, pēkšņi izlīda pa spraugu aizžogojumā un atradās uz arēnas kopā ar plēsīgajiem zvēriem.

Viss kolizejs bailēs sastinga mazais trīsgadīgais bērniņš stāvēja pavisam tuvu satrakotajiem tīģeriem un lauvām, viņi to varēja saplosīt sīkos gabaliņos.

Tomēr notika kaut kas neticams! Zvēri pretēji gaidītajam bērnu neaiztika. No Jēzus staroja tāds neparasts spēks, ko nevarēja uztvert cilvēka prāts, bet dzīvnieki šo starojumu redzēja, viņi sajuta to spēku un enerģiju, kas plūda no šī puisēna.

Tūkstoš skatītāju pūļa priekšā tīģeri un lauvas pienāca pie Jēzus un mierīgi nogūlās pie viņa kājām. Visi šī brīnuma liecinieki bija sajūsmināti, pārsteigti un samulsuši. Pilsētas galva, kurš visu to skatīja savām acīm, pavēlēja apbrīnojamo zēnu bagātīgi apbalvot.

Tā piepildījās pravietojums, ka Jāzeps ar ģimeni atgriezīsies no Ēģiptes ar prāvu naudas summu.

Šī ceļojuma laikā Marija dzemdēja vēl vienu zēnu, kuru nosauca par Jūdu. Tas notika nelielā ciematā Kariotā.

Vēlāk, kad puisēns bija paaudzies, tuvinieki viņu jokojot bieži vien ķircināja: “Tu esi ebrejs, bet esi dzimis svešatnē, Kariotā.” Tā arī viņam pielipa šī iesauka Jūda no Kariotas.

Jūda Iskariots ir Jēzus Kristus jaunākais brālis. Bībelē Marka Evaņģēlijā ir rindas, kas to apstiprina (Marka 6, 3):

Vai Viņš nav namdaris, Marijas dēls, un Jēkaba, Josefa un Jūdas un Simaņa brālis, un vai Viņa māsas nau šeit pie mums?

Jēzus neparastās spējas

Jau kopš agras bērnības, tāpat kā viņa mātei un vecmāmiņai, Jēzum izpaudās unikālas (runājot mūsdienīgāk paranormālas) spējas.

Lūk, daži gadījumi no viņa dzīves.

Galileju mūsu ēras pirmajā gadā bija piemeklējis nežēlīgs sausums. Visi avoti bija izsīkuši, nokaitētā zeme dega zem kājām, slāpes mocīja cilvēkus un dzīvniekus. Jāzeps izmisis dzina savu ganāmpulku no viena ūdens avota uz citu, bet visapkārt bija redzama tikai sausa, saplaisājusi zeme.

Pēkšņi negaidot Jēzus pagāja tālāk no kārtējā izžuvušā strauta malas un norādīja uz kādu vietu. “Te zem zemes ir ūdens, šeit vajag rakt,” viņš sacīja.

Jāzeps izbrīnīts pielika ausi pie zemes. Viņš sasprindzināja uzmanību, un pēc kāda brīža viņam tiešām šķita, ka zem zemes kaut kur tikko manāmi irdz straumīte. Jāzeps, cerības iedvesmots, sāka rakt, un tiešām pusotra metra dziļumā bija avotiņš, no kura šāvās augšup ūdens strūkla.

Šis svētā ūdens avots urdz vēl šobaltdien, pēc 2000 gadiem. Tikai neviens nezina, ka to ir atradis pats Jēzus. Tas notika mūsu ēras pirmajā gadā, 1. augustā. Jēzum tolaik bija 4 gadi un astoņi mēneši.

Ja no Jāzepa ganāmpulka noklīda kāds dzīvnieks, Jēzus vienmēr prata pateikt, kurā virzienā pazudušo jāiet meklēt.

Septiņu gadu vecumā Jēzus, pastaigājoties pa mežu, ieraudzīja lielu čūsku. Zēns pārsteigumā sastinga, nespējot pat pakustēties, bet čūska apvijās viņam apkārt.

Jēzus ļoti izbijās, un no viņa sāka plūst neparasti spēcīgas enerģijas strāvas, kas atgādināja neredzamus dzeloņus. Čūska tā arī neiedrošinājās

Jēzum iedzelt un aizlīda prom. Enerģijas plūsma bija tik spēcīga, ka uz čūskas ķermeņa palika neskaitāmu apdegumu pēdas.

Kad Jēzum bija desmit gadu, peldoties upē kopā ar citiem bērniem, viņš pamanīja uz viņu pusi lienošu čūsku. Izbiedētie bērni pajuka uz visām pusēm, bet Jēzus, apzinādamies savu neparasto hipnotisko spēku, mierīgi satvēra indīgo rāpuli pie galvas un aiznesa uz citu vietu. Čūska tūliņ steigšus līkumoja prom, zēnu neaiztikuši.

Bērni, kas bija šī brīnumainā notikuma liecinieki, vēl vairāk sāka Jēzu no skaudības ienīst. Kad viņi par šo notikumu pastāstīja pieaugušajiem, tie negribēja tam ticēt, sakot, ka tas būs bijis kāds nekaitīgs zalktis, kaut gan īstenībā Jēzus ar kailām rokām bija satvēris nāvējoši indīgo klaburčūsku.

Septiņu gadu vecumā Jēzus redzēja parādību, kurā tika vēstīts, ka nekavējoties jāatlaiž atpakaļ uz dzimteni gani, gūstekņi no ģermāņu zemes sieviete Melhiora un vīri Baltazars un Kaspars. Jēzus pierunāja tēvu, lai tas paklausa norādījumam no augšas. Gūstekņi tika atbrīvoti un atgriezās dzimtenē.

Tagad šo ganu, kas bija liecinieki Jēzus piedzimšanai, mirstīgās atliekas atrodas Ķelnes katedrālē, tās ir kristiešu pasaulē loti godājamas relikvijas.

Šie pīšļi ir īsti.

Jēzus izglābj karavānu

Jāzeps strādāja galdnieka darbus un bieži vien atstāja dzimto namu, lai pelnītu iztiku. Marija palika mājās viena ar trim bērniem Jēzu, Jēkabu un Jūdu.

Jāzepa nams atradās pilsētas nomalē, un Marija reizēm ļāva ceļiniekiem vai karavānu ļaudīm tur

pārnakšņot. Marija, tāpat kā viņas māte Anna, bija iekārtojuši nelielu viesu namu.

Karavānu bija daudz, tāpat arī naktsmāju gribētāju, un tas bija diezgan ievērojams ģimenes peļņas avots.

Par viesiem īpaši priecīgs bija Jēzus. Viņam, sēžot istabas stūri, ļoti patika klausīties ceļinieku piedzīvojumu stāstus. Viņi stāstīja par tālām zemēm, par aizraujošiem piedzīvojumiem, un Jēzus sapņoja par to laiku, kad būs paaudzies un varēs šos brīnumus redzēt pats savām acīm.

Reiz Jēzus, sapņodams pareģojošo sapni, vērsās pie sirma veca vīra, galvenā karavānas vadītāja, sakot, ka šajā dienā nevajadzētu doties ceļā, labāk sagaidīt ritu, citādi var notikt nelaime.

Vecais karavānas vadītājs izbrīnīts uzklausīja sešgadīgā zēna sacīto un vērīgi palūkojās viņam acīs. Jēzus skatiens nelīdzinājās bērna skatienam, tas bija nopietns un caururbjošs. Kāda sestā sajūta lika karavānas vadītājam atskārst, ka ne velti zēns ir viņu uzrunājis, un pēc neilga pārdomu brīža nolēma padomu pieņemt.

Karavāna uzsāka tālākceļu tikai nākamajā dienā. Netālu no pilsētas tirgoņi ieraudzīja pēdas, kas liecināja, ka šajā vietā iepriekšējā karavāna tikusi aplaupīta. Iepriekšējā dienā tur bija notikusi īsta kauja laupītāji bija nogalinājuši daudz cilvēku, sagrābuši visas mantas un aizveduši kamieļus un zirgus.

Tad tirgoņi saprata, ka zēns ar savu pareģojošo brīdinājumu ir izglābis viņiem dzīvību. Vecais karavānas vadītājs iemīlēja Jēzu un turpmāk allaž apmetās nakšņot Marijas namā. Tas bija ļoti labi, jo šādi viesi ievērojami papildināja ģimenes ienākumus. Tā iznāca, ka ne tikai Jāzeps bija ģimenes apgādnieks,

bet ari Jēzus tika ieguldījis savu artavu ģimenes budžetā.

Brīvajā laikā Jēzum patika rāpties Favora kalnā, kas bija netālu no Nācaretes. Tur viņš varēja stundām ilgi sēdēt zem kupla koka, vērojot plašo ainavu kalna pakājē.

Tādos brīžos Jēzus domās pats ar sevi sarunājās. Pareizāk sakot, tā viņam toreiz šķita. Tikai tad, kad viņš bija krietni paaudzies un apceļojis Tibetu un Indiju, apguvis visas zinātnes, kas tolaik bija pieejamas, viņš saprata, ka nav sarunājies pats ar sevi, bet gan ar Kosmisko Saprātu, tas ir, ar Dievu.

Ikviens cilvēks šādos apgaismības brīžos ir spējīgs sarunāties ar Dievu, un, ja saruna ievirzās pareizajā gultnē, tad, ieklausoties savā iekšējā balsī, var saņemt atbildi uz visiem jautājumiem.

Jēzus jau kopš mazotnes nodarbojās ar pašpilnveidošanos, viņš visu laiku pavadīja pārdomās, ieklausoties sevī, centās izprast nezināmo, izprast, kā viss šajā pasaulē ir iekārtots.

Jau pavisam agrīnajos gados Jēzus prata lasīt citu cilvēku domas. Viņš jau iepriekš nojauta, ko cilvēks gatavojas sacīt vai darīt. Šo gaišredzības spēju viņš pakāpeniski pilnveidoja.

Jēzus ļoti agri kļuva pieaudzis un patstāvīgs. Viņam kļuva šauri vecāku namā. Marija, raizējoties par dēlu, lūkoja allaž viņu pamācīt, dot padomus, bet Jēzus to visu noraidīja un centās rikoties pēc saviem ieskatiem.

Viņi abi viens bez otra nevarēja iztikt pat pāris dienu. Jēzus ilgojās pēc mātes, un viņa skuma, ja viņš nebija līdzās, taču, kad abi atradās kopā, tad drīz vien bija viens otru nogurdinājuši, jo abi bija ļoti spēcīgas personības, kam piemita milzīgas spējas iedarboties uz apkārtējiem.

Jēzus palīdz tēvam darbā

Jau kopš sešu gadu vecuma Jēzus palīdzēja tēvam darbā. Jāzeps bija lielisks sava amata pratējs, un viņam uzticēja pat tik svarīgus pasūtījumus kā troņa izgatavošana valdnieka pilij Sepforisas pilsētā.

Jāzeps, būvdarbus veicot, daudz ceļoja pa Galileju un parasti ņēma līdzi arī Jēzu. Jaunajam amata māceklim bija patiešām zelta rokas, viņš daudz ko bija iemācījies no tēva, un neviens cits tik labi neprata izgatavot sīkās detaļas kā Jēzus.

Jēzum šis darbs ļoti patika, it īpaši māksliniecisku kokgriezumu veidošana, tur viņš lika lietā visu savu fantāziju un izdomu.

Kad Jēzum bija astoņarpus gadu, viņu kopā ar tēvu pie sevis uzaicināja romiešu garīdznieks, kurš gribēja, lai viņa mājokli izdaiļo ar koka kolonnām un pagalmā izveido ažūru lapeni.

Kamēr Jāzeps nodarbojās ar kolonnām, Jēzus sāka darbu pie lapenes. Viņš izveidoja no koka dažādus gaisīgus rotājumus starp lapenes koka stabiņiem, bet konstrukcijas augšdaļā novietoja veselu māksliniecisku kompozīciju brīnišķīgas rozes ar ērkšķiem un pumpuriem un balodi, kurš iepinies šajā biezoknī.

Jēzus baloža tēlā bija simboliski atveidojis cilvēka dvēseli, kas iekļuvusi pirmajā mirklī nemanāmās lamatās maigu rožu krūmos, kam bija asi dzeloņi. Skaistais skats ar balodi un ziediem skatītājos viesa kaut kādu neskaidru nemieru. Aiz ārējās labklājības jautās tāds kā nemiers, izmisums, sāpes.

Tiem, kas šo lapeni ieraudzīja, uzplaiksnīja divējādas jūtas. Jo ilgāk cilvēks vēroja šos rotājumus, jo saprotamāks kļuva to veidotāja nodoms.

Jau astoņu gadu vecumā Jēzus zināja, kas viņu nākotnē sagaida. Kā balodis viņš tiks sagūstīts un nespēs atbrīvoties no šiem ērkšķiem, kaut ari ārēji viss izskatīsies skaisti un labklājlgi.

Jau tūlīt pēc Jēzus sodīšanas ar nāvi garīdznieks atskārta, ko nozīmēja šo simbolu attēlojums, tikai tad viņš saprata, ko bija gribējis pasacīt mazais zēns, izgriežot kokā balodi.

Tas tik ļoti satrieca garīdznieku, ka viņš vairs nevarēja mierīgi paskatīties uz lapenes pusi, tā viņam allaž atgādināja noziegumu, kas bija vērsts pret nevainīgu cilvēku. Visbeidzot garīdznieks sajuka prātā un lapeni nodedzināja.

Jūdu likumi vispār aizliedza attēlot jebkādas dzīvas būtnes. Viens no baušļiem pavēlēja: “Tev nebūs sev radīt elku tēlus.” Taču Jēzus nekad nebija īsti piederošs jūdu ticībai, viņš jau bērnībā vairākkārt pārkāpa neskaitāmos Toras likumus.

Viņa dzīslās ritēja gan ebreju, gan romiešu asinis. Jēzus nebija tīrasiņu ebrejs.

Tēvu Jāzepu, ieraugot kokgriezumu ar balodi, pārņēma šausmas. Viņš domāja, ka par dēlu, kurš pārkāpis Dieva likumus, tūliņ nāks debesu sods vai trāpīs zibens vai ari zeme viņu apris.

Jēzus, ieraudzījis tēva izbailes, sāka viņu mierināt, sakot, ka nekas briesmīgs nenotiks, jo īstais Dievs mīl visus cilvēkus un nekad nevienu nesoda.

Jāzeps, izdzirdis, kā spriež viņa astoņgadīgais dēls, bija pavisam apjucis radās sajūta, ka ar viņu sarunājas nevis bērns, bet gan pieaudzis, pieredzes bagāts cilvēks. Jāzeps atcerējās visus dzirdētos pravietojumus par Jēzus nākotni un saprata, ka viss, kas tajos sacīts, ir patiesība. Tikai tagad viņš patiešām atskārta, ka Jēzus nav parasts bērns, bet nākamais Mesija un Pasaules Glābējs.

Kopš tās dienas Jāzepa attiecības ar savu mīļoto dēlu kļuva gluži citādas.

Jēzus un vienaudži

Kopš sešu gadu vecuma Jēzus sāka zīmēt un veidot no māla dažādas figūriņas, apdedzināja tās krāsnī un izkrāsoja ar biešu un burkānu sulu. Šīs rotaļlietas viņš izdāļāja visiem bērniem, reizēm Jēzum par tām deva ari naudu. Pret naudu viņš izturējās pavisam vienaldzīgi un visu nopelnīto tūliņ iztērēja, iegādājoties saldumus un cienājot visus, kas vēlas.

Tas bērnos radīja nejauku skaudību, un vecākie bērni viņu bieži iekaustīja. Šajā ziņā viņa bērnība bija ļoti līdzīga mātes Marijas bērnībai abiem nācās uz savas ādas izjust vienaudžu ienaidu.

Tāpat kā māte, ari dēls, neraugoties ne uz ko, auga mierīgs, laipns un pieklājīgs. Kopš piecu gadu vecuma viņš sveicināja ikvienu pieaugušo, pieklājīgi paklanoties. Daži pieaugušie pat nepamanīja pieklājīgo mazuli, bet Jēzus par to nebūt neapvainojās. Neparasti labas attiecības Jēzum izveidojās ar brāli Jēkabu, Jāzepa dēlu no pirmās laulības. Jēkabs, būdams ļoti lādzīgs un sabiedrisks, ļoti pieķērās mazajam Jēzum.

Jāzepa, Marijas un Jēzus nams

Tas atradās Nācaretes pilsētas dienvidu nomalē. Namā bija trīs istabas guļamistaba, virtuve un palīgtelpa, un tas bija apjozts ar augstu akmens sētu. Visi iemītnieki gulēja tieši uz grīdas, bet Jēzum patika nakšņot pagalmā uz maza paklājiņa zem vīģes koka.

Tēvam Jāzepam ari patika atgulties uz šī paklājiņa diendusā nēc Dusdienām. Tur līdzās stāvēja

akmens galds, pie kura visa saime ēda pusdienas. Pagalma stūri atradās krāsns, kurā cepa plāceņus.

Kad bija beigušies krusta kari, gadsimta vidū šī svētā māja tika ar kuģi aizvesta uz Itālijas pilsētu Loreto, kur tā atrodas vēl šodien. Šis nams ir visievērojamākā Visusvētās Dievmātes svētvieta.

Jēzus izglītība

Jēzus jau kopš mazotnes bija ļoti apdāvināts bērns. Jāzeps pats bija audzis izglītotā ģimenē, tādēļ viņš savam dēlam centās nodrošināt labu, vispusīgu izglītību un sāka Jēzu mācīt jau no triju gadu vecuma.

Jau piecu gadu vecumā Jēzus prata lasīt, rakstīt, skaitīt, rēķināt, reizināt un dalīt.

Jau pirmajā skolas dienā viņš sāka strīdēties ar skolotāju, izsakot savus uzskatus attiecībā uz pasaules radīšanu, Mozu un Dieva likumiem. Skolotājs sašutumā par Jēzus sacīto iekarsa dusmās un iesita viņam ar nūju.

Zēnu nopēra ar žagariem miesas sodi skolās tolaik bija ierasta lieta. Jāzepam tika pateikts, lai vairs neved dēlu uz skolu, jo viņš esot bezdievis un runājot nepiedienīgas lietas, ko citiem bērniem nevajadzētu dzirdēt.

Jēzus bija ļoti satriekts viņu sodīja tikai tādēļ, ka viņš bija izteicis savu viedokli. Skolotāji, izglītoti ļaudis, kuriem būtu jāapgaismo bērnu prāti, patiesībā izrādījās aprobežoti un cietsirdīgi tumsoņi, kas pat nevēlējās dzirdēt kaut ko jaunu. Cilvēki patiesībā netika izglītoti, bet viņos iedauzīja ar nūjām tikai noteikta veida zināšanas, cenšoties norobežoties no visa pārējā.

Jēzum piemita milzīgas zināšanu alkas, visu savu turpmāko dzīvi viņš mācījās un guva zināšanas

dažādās pasaules malās. Viņš daudz ceļoja, un it visur, kur vien bija iespējams, apguva ko jaunu. Viņš vērīgi klausījās, uztvēra jebkuru redzesviedokli, pat ja tas bija pretrunā ar paša pārliecību.

Tajos laikos viņš bija ļoti izglītots cilvēks, viņš prata arī runāt astoņās valodās.

Jēzus dzimtā valoda bija aramiešu. Skolā viņš iemācījās otru ebreju valodu ivritu.

Latīņu valodu viņš iemācījās, būdams Romā, grieķu valodu Grieķijā, Indijā pali, Tibetā tibetiešu un ķīniešu valodu. Pamatzināšanas fizikā, matemātikā un astroloģijā Jēzus apguva nevis Jūdejas skolas, bet gan Tibetas klosteros.

Jāņa ievainojums

Jānim, dzīvojot klosterī, gāja trīspadsmitais dzīves gads. Saskaņā ar to laiku likumiem kopš 13 gadu vecuma zēns tika uzskatīts par pilngadīgu un viņam vajadzēja precēties. Jānis nebija mūks, viņš bija tikai klostera audzēknis un tur dzīvoja saskaņā ar laicīgās dzīves likumiem, uz viņu neattiecās nekādi mūku dzīves ierobežojumi.

Jau pēc tam, kad bija noteikta viņa kāzu diena, ar Jāni notika nelaime. Viņš, skaldot malku, nejauši ar cirvi trāpīja kājā asais asmens iecirtās ikru muskulī.

Brūce sastrutoja un radās gangrēnas draudi. Jānis varēja palikt vienkājis, bet viņu brīnumainā kārtā izglāba gūsteknis galls, kurš, būdams dziednieks, apstrādāja brūci, neļaujot attīstīties bīstamajai slimībai.

Jānis izveseļojās, vienīgi rēta un nedaudz klibojošā gaita atgādināja par nepatīkamo gadījumu. Arī tad, ja bija neiauks laiks, kāia mazliet lika sevi manīt.

Mūki, uzskatot, ka šis notikums bija slikta zīme, nolēma atlikt Jāņa laulības.

Jānis tiek apvainots zādzībā

Jānim pieaugot, dzīve klosteri kļuva arvien grūtāka.

No vienas puses viņš it kā dzīvoja starp svētiem ļaudīm, mūkiem, kas visu dzīvi veltījuši kalpošanai Dievam, tās dēļ atteikušies no laicīgās dzīves ar tās kārdinājumiem un grēkiem.

Taču no otras puses Jānis redzēja, kā patiesībā dzīvoja šie ļaudis aiz klostera sienām, redzēja, kā šie mūki, tāpat kā laicīgie ļaudis, bija iestiguši nenovīdībā, melos, skaudībā, liekulībā. Viņš nevarēja vien nobrīnīties par šo cilvēku cietsirdību, ļaunumu, savtību un viltu.

Un šie ļautiņi ne tikai uzskatīja, ka dzīvo saskaņā ar Dieva baušļiem, bet viņi ari mācīja citiem, kā pareizi dzīvot, kā izpelnīties Visaugstākā žēlastību!

Jānis labi pazina cilvēkus, viņam piemita ass, redzīgs prāts, spēcīga intuīcija, viņš apzinājās, kā mūki patiesībā izturas cits pret citu, kādas īstenībā ir viņu savstarpējās jūtas.

Jānim bieži bija sajūta, ka viņam trūkst elpas, svaiga gaisa šajā melu un naida gaisotnē.

Parasti skaisti un veseli cilvēki klosteri nenonāca, tur galvenokārt bija dzīves pabērni — kroplie, slimie, invalīdi.

Jānis krasi izdalījās uz šo pārējo ļaužu fona viņu apskauda un neieredzēja. Daudzus uztrauca jau viņa ārējais izskats vien. Jānim bija atklāta, laipna seja, zilas acis, skaisti, vijīgi brūngani mati. Visa viņa būtne izstaroja veselību, jaunību, pašpārliecinātību.

Jānis bija slaida auguma 182 cm garš, spēcīgs, stalts un muskuļots. Daudzie fiziski smagā darba gadi bija viņu izveidojuši par īstenu spēkavīru viņš viegli varēja izkustināt no vietas smagi piekrautus ratus.

Tieši tādēļ viņu tik ļoti necieta klostera iemītnieki. Mūki viņu apskauda it visā un nekad nepalaida garām izdevību viņam nodarit kādu pārestību.

Viskarstāk jaunekli ienīda kāds mūks, kurš ar savu izskatu vien izraisīja nepatiku kuprains un vienacains, slimīgs un nīkulīgs. Viņš piesējās Jānim par katru sīkumu un cik vien spēja mēģināja viņam ieriebt.

Tieši šī cilvēka ļaunprātības dēļ Jānim visbeidzot nācās klosteri pamest.

Tad Jānim jau bija pilni sešpadsmit gadi. Viņš septiņus gadus bija pavadījis pie mūkiem, allaž būdams ļoti centīgs, godprātīgs strādnieks.

Tajos laikos klosteri vairāk atgādināja rūpniecības uzņēmumus nekā reliģiozas iestādes. Daudz vergu no dažādām pasaules zemēm tur mūku uzraudzībā ieguva derīgos izrakteņus un kausēja rūdu. Klosterī, kur uzturējās Jānis, ieguva zeltu. Iegūtais metāls turpat klostera teritorijā tika pārkausēts zelta lietņos.

Jānim kā labi atzītam darbiniekam tika uzticēts atbildīgs uzdevums sakarā ar šī zelta ieguvi. Bet tad nāca notikums, kas pašos pamatos izmainīja visu jaunekļa dzīvi.

Bija pazudis liels daudzums zelta. Zaglis, tas pats vienacainais kuprainis, bija visu tā viltīgi izdomājis, ka aizdomas krita uz Jāni. Pat klostera priekšnieks, kurš vienmēr simpatizēja jauneklim, bija pārliecināts, ka Jānis ir vainīgs. Pārēiie mūki, protams nešaubījās, ka vainīgs ir viņš, un pieprasīja, lai vainīgo nekavējoties bargi soda.

Jānis, šādas netaisnības satriekts, aizbēga no cilvēku acīm un raudot un pārdzīvojot paslēpās netālu esošā pakalna nogāzē.

Izraudājies Jānis aizmiga ciešā miegā. Sapni viņam parādījās vīzija pie viņa pienāca slaida auguma sirmgalvis, tērpts baltās drānās, ar zizli rokā. Viņš sacīja: “Esi mierīgs. Tavs laiks šobrīd vēl nav pienācis. Tas nāks krietni vēlāk. Bet tagad tu šeit nevari palikt. Te tev viss ir svešs tā nav tava vieta, tā nav tava ticība… Tev jādodas uz Austrumiem.”

Virs vecā vīra galvas staroja nimbs, viņa tēls bija brīnum skaists. Tas notika mūsu ēras sestajā gadā, 28. martā. Kad Jānis bija pamodies, viņš pieņēma lēmumu uzklausīt sirmgalvja padomu un klosterī vairs neatgriezties.

Divdesmit kilometru attālumā bija ciematiņš, kurā dzīvoja kāda labsirdīga večiņa. Jānis bija ar viņu iepazinies, kad brauca turp pārdot produktus.

Godīgais jauneklis vecenītei bija iepaticies. Jānis bieži viņu apciemoja, un tā viņu sagaidīja kā tuvinieku, baroja un aprūpēja kā pašas dēlu.

Pieņēmis lēmumu, Jānis tūliņ gāja pie savas labās paziņas. Nodzīvojis tur dažas dienas, viņš ar pirmo karavānu devās ceļā uz Tibetu nezināmo, brīnumaino, noslēpumaino zemi, par kuru tik daudz bija dzirdējis.

Tautas skaitīšana Jūdejā

Mūsu ēras septītajā gadā pēc imperatora Augusta pavēles Romas impērijā notika tautas skaitīšana.

Kā jau minējām iepriekš, tautas skaitīšana notika pēc dzīves vietas, nevis pēc dzimšanas vietas.

Jāzeps ar sievu un bērniem tolaik dzīvoja Nācaretē, un uz Bētlemi neviens no viņiem netika braucis. Tai laikā Jāzepam un Marijai bija trīs bērni vienpadsmitgadīgais Jēzus, septiņus gadus vecais Jūda Iskariots un gadu vecā Elizabete. Jēkabam Jāzepa dēlam no pirmās laulības bija jau piecpadsmit gadu.

Nomaldījies templi

Mūsu ēras septītajā gadā Jēzus kopā ar vecākiem devās svinēt Lieldienu svētkus uz Jeruzālemi. Atceļam gatavojoties, Jāzeps pamanīja, ka bērns pazudis. Abi vecāki nosprieda, ka Jēzus kopā ar lielo svētceļnieku baru jau būs devies atceļā uz Galileju. Atpūtas vietā viņi izvaicāja visus ceļabiedrus, bet tā arī Jēzu neatrada.

Atgriezušies Jeruzālemē, viņi zēnu ilgi meklēja, kamēr neattapās uzkāpt tempļa kalnā. Tur viņi ieraudzīja, ka Jēzus sēž starp rakstu zinātājiem un priesteriem. Viņš pieaugušajiem stāstīja par ticību, par reliģiju, par savu Dieva izpratni.

Vecajie ar milzīgu izbrīnu uzmanīgi klausījās, ko stāsta brīnumainais bērns. Jau tolaik Jēzum piemita varens hipnotisks spēks, viņš ar to varēja ietekmēt cilvēkus.

Pieaugušie klusējot uzklausīja, ko stāsta divpadsmitgadīgais zēns, un, lai arī daudz kas no tā, ko viņi dzirdēja, nebija saprotams un pieņemams, tomēr neviens neuzdrošinājās viņu pārtraukt. Visiem bija radusies vienota dīvaina sajūta, ka zēns runā patiesību, jo viņa vārdos bija sajūtams tāds spēks un pārliecība par savu taisnību, ka ikviens, kas tos dzirdēja, klausījās kā apburts.

Marija, ieraudzījusi Jēzu, iesaucās: “Bērns! Ko tu mums esi nodarījis! Mēs ar tēvu lielos sirdēstos tevi esam meklējuši!

Zēns ar pašcieņu atbildējis: "Kālab jūs esat mani meklējuši? Vai tad jūs nezināt, ka man jābūt šeit, mana Tēva namā?"

Neviens no klātesošajiem tā īsti nesaprata, ko nozīmēja šie dīvainie vārdi. Vienīgi Marija saprata, ka Jēzus runā par savu Debesu Tēvu un ir atgādinājis par pravietojumiem. Viņa lieliski zināja, ka Jēzus ir nācis šai pasaulē, lai sludinātu cilvēkiem jaunu ticību un lai ciestu viņu dēļ.

Mariju šie vārdi dziļi satrauca, jo viņa redzēja, kā pravietojumi piepildās viņas acu priekšā. Divpadsmitgadīgais zēns rīkojās kā pieaudzis cilvēks, kurš skaidri apzinās, ko grib, un dara to, kas viņam ir jādara.

Sirds dziļumos Marija tomēr loloja cerību, ka viss kaut kā nokārtosies un Jēzus, kad būs paaudzies, izvēlēsies citu dzīves ceļu, ka mocības un nāve viņam ies secen. Taču tagad viņa saprata, ka patiešām notiks tā, kā bija pareģojis Simeons. Jēzus tik mērķtiecīgi gāja savu izvēlēto ceļu, ka viņu apstādināt vai novirzīt nebija iespējams.

Iepazīšanās ar Arimatejas Jāzepu

Starp cilvēkiem, kuri tempļa priekšā tik uzmanīgi bija klausījušies mazo Jēzu, bija Arimatejas Jāzeps cilvēks, kam nākotnē būs lemts Jēzus dzīvē būt ļoti nozīmīgam.

Arimatejas Jāzeps ir minēts Bībelē tieši viņš bija tas, kurš lūdza, lai Pilāts viņam atdod krustā sistā Jēzus ķermeni, lai novietotu to savas dzimtas kapličā. No tā varēja saprast, ka Arimatejas Jāzeps

bija viens no tuvākajiem Jēzus draugiem, kurš atšķirībā no citiem palika ar viņu kopā līdz galam.

Kopš pirmā mirkļa, kad Jāzeps ieraudzīja divpadsmitgadīgo Jēzu tempļa priekšā, viņš saprata, ka redz ļoti neparastu un neikdienišķu cilvēku.

Puisēna vārdos bija jaušama labestība, cēlums un pilnīga paļāvība savai taisnībai. Šķita, ka no runātāja plūst starojošs gaišums, viņa vārdi bija pilni pieauguša cilvēka gudrības, dzīves pieredzes. Visi kā apburti lūkojās bērnā un nespēja neko viņam iebilst.

Jāzeps šo nejaušo tikšanos uzskatīja par labu zīmi. Viņš iepazinās ar Jēzu tuvāk, un viņi kļuva labi draugi uz visu mūžu.

Kad Jēzus kļuva pieaudzis, viņš bieži apciemoja Jāzepu. Viesojoties Jeruzālemē, viņš allaž devās pie drauga, un viņi stundām ilgi sprieda par dzīvi.

Jāzeps bija diezgan mazrunīgs, bet gudrs, viņš labi saprata, kas notiek ar Jēzu, kas viņu satrauc un nomāc.

Viņi abi redzēja, cik apkārtējā pasaule ir nepilnīga, ka esošā reliģija nespēj sniegt atbildes uz visiem jautājumiem. Viņi zināja, ka cilvēki, neraugoties uz daudzajiem garīdznieku priekšrakstiem un aizliegumiem, joprojām atrodas savu netikumu un kārību varā.

Jēzus Jāzepā sajuta radniecīgu dvēseli. Viņš varēja atnākt pie drauga, lai izraudātu to dvēseles sāpi, kas bija sakrājusies sirdī, dalījās savās visslēptākajās domās.

Vēlāk, kad nomira Jēzus tēvs, Arimatejas Jāzeps viņam it kā aizstāja tēvu. Jēzus savam vecākajam biedram uzticēja to, ko neizpauda nevienam citam, stāstīja par katru savu pārdzīvojumu, par visslēptākajām jūtām un nodomiem.

Jēzus un Jāzeps bija domubiedri, vini gribēja mainīt šo pasauli, lauzt veco kārtību un veidot jaunu sabiedrību, kurā cilvēki varētu būt laimīgāki. Viņi sapņoja par visas cilvēces gaišo nākotni.

Jēzus ārējais izskats

Jaunekļa gados Jēzus bija izveidojies par īstu skaistuli viņam bija smalki sejas vaibsti, brūnas, vērīgas acis, viegli viļņaini melni mati ar celiņu galvvidū, tie slīga līdz pleciem.

Jēzus augums bija 176 cm, viņš bija slaids, šauriem pleciem. Viņam bija slaidi, smalki mūziķa pirksti ar glītiem, gludiem nagiem.

Jēzus kopš dzimšanas bija melnīgsnējs, viņš daudz ceļoja, augām dienām ļaujoties svilinošās saules stariem, tādēļ viņa ādu klāja tumšs iedegums.

Viņam patika staigāt basām kājām, apavus viņš valkāja tikai ziemā, kad zeme bija sasalusi. Viņš dienā varēja noiet lielus attālumus pat līdz simt kilometriem tāds bija attālums no Nācaretes līdz Jeruzālemei.

Izskatījās, ka Jēzus nevis gāja, bet it kā lidoja virs zemes tik trauksmaina un viegla bija viņa gaita. No malas skatoties, varēja domāt, ka viņa kājas nemaz neskar zemi.

Jēzus kājas bija slaidas, samērīgi veidotas. Viņa pēdas lielums atbilda 39. apavu izmēram.

Jēzus ārējais veidols stipri atšķīrās no parasto ļaužu un zemnieku druknajiem stāviem. Visa viņa būtība izstaroja kaut ko neikdienišķu, smalku. Jēzus skatiens bija tik apgarots, ka ikviens svešinieks, kurš viņu sastapa pirmoreiz, tūliņ saprata, ka ir sastapis ļoti neparastu cilvēku, un uzrunāja viņu, godājot par “rabbi”, tas ir, par skolotāju.

Jēzus bija ļoti dzīvespriecīgs, viņa sejā bieži uzdzirkstīja laipns, laimīgs smaids.

4.    nodaļa JĒZUS KRISTUS UN JĀŅA KRISTĪTĀJA PASAULES KLEJOJUMI

Jānis Tibetā, Indijā un Ķīnā

Tibetas zeme uz Jāni atstāja neizdzēšamu iespaidu: tur bija citādi ļaudis, ieražas, tikumi un likumi, visapkārt viss tik brīnumains un svešāds, kas tik ļoti atšķīrās no drūmā Jūdejas klostera.

Jānis iemācījās tibetiešu valodu un nopietni nodevās tibetiešu medicīnas studijām, kļūstot par īstu speciālistu zālīšu un inžu jomā. Viņš arī papildināja savas zināšanas zeltrūpniecības noslēpumos.

Jānis Tibetā pavadīja sešarpus gadus. Pēc tam viņš devās uz Indiju, kur nodzīvoja vēl divus gadus.

Indijā dzīvojot, viņš apguva trīs dažādas indiešu valodas un iepazinās ar zīda izgatavošanas tehnoloģiju. Jāni interesēja un aizrāva viss neparastais it visās cilvēka darbības jomās. Viņš alka uzzināt pēc iespējas vairāk par visu.

Jānis ļoti nopietni nodevās jogai, vairākus mēnešus meditējot nomaļā, vientulīgā vietā. Meditācijas laikā viņš izjuta, kā dvēsele atdalās no ķermeņa, tādos brīžos viņam pavērās gaišredzības spējas viņš varēja ieraudzīt pagātni, tagadni un nākotni. Viņa dvēsele ceļoja laikā un telpā, un viņš redzēja to, kas notiks nākotnē, arī to nepatīkamo, ko piedzīvos pats un citi.

Šo meditāciju laikā viņš redzēja, ka kristīs ļaudis ar ūdeni. _ . …

Jānis apceļoja visas svētvietas Tibetā un Indijā, iepazīstot dažādo reliģiju atšķirības un ari nodarbojoties ar dziedināšanu.

Ķīnā Jānis pavadīja tikai astoņus mēnešus. Viņam nepatika šī zeme ķinieši, kā izrādījās, bija neviesmīlīgi un aizdomīgi ļaudis. Ķiniešu valoda bija desmitā, kuru Jānis iemācījās.

Šajos klejojumos viņam bieži bija vairāki ceļabiedri, tomēr viņam labāk patika būt vienam, cilvēku klātbūtne viņu nogurdināja.

Jānis bija diezgan kaprīzas dabas cilvēks, viņa garastāvoklis bieži mainījās — viņš varēja no sirds līksmoties, smieties, labi justies skaļā sabiedrībā, bet tad pēkšņi ieslīgt grūtsirdībā, nevēloties vairs nevienu redzēt, noslēpties vientulībā.

Jāņa raksturs bija neizprotams, neprognozējams, un mācekļiem nācās diezgan grūti ar viņu saprasties.

Bieži gadās, ka šādi neparasti, talantīgi, ar milzīgu radošo enerģiju apveltīti cilvēki mēdz būt ar šādām rakstura īpatnībām. Viņiem grūti paciest vienkāršo ļaužu sabiedrību, jo viņi ļoti bieži sajūt, ka šie cilvēki viņus ne vienmēr saprot.

Vienkāršajiem ļaudīm ir viņu vienkāršā dzīve, savas intereses, un viņi neizprot apdāvināto, īpašo cilvēku būtību. Jo cilvēks attīstītāks, gudrāks, jo grūtāk viņam dzīvot — viņš ļoti skaidri redz un apzinās šīs pasaules nepilnību.

Jēzus ceļojums uz Ēģipti

Pēc jūdu likumiem Jēzus trīspadsmit gadu vecumā bija sasniedzis pilngadību, tātad kļuvis par pieaugušu cilvēku. Pēc gada viņam jau bija atrasta līgava, bet Jēzus nebūt nebija iecerējis tik agri precēties.

Viņš gribēja ceļot, iepazīt pasauli. Mūsu ēras desmitajā gadā Jēzus atstāja tēva mājas un devās uz Ēģipti. Šī zeme jau sen viņu vilināja un aicināja. Bērnības atmiņas bija dziļi iespiedušās dvēselē, un viņš vēlreiz gribēja apciemot šo noslēpumaino zemi.

Marija ļoti pārdzīvoja šķiršanos ar Jēzu. Viņa pat nosirmoja, jo šķita, ka sācis piepildīties pareģojums par dēla zaudēšanu. Māte ļoti izmisīgi pārdzīvoja dēla dēļ, viņai šķita, ka vairs nekad to neredzēs.

Jēzus Ēģiptē nodzīvoja piecus gadus. Viņš iemācījās ēģiptiešu valodu un iepazinās ar vietējo iedzīvotāju reliģiskajām tradīcijām. Viņš apceļoja visu zemi, nokļuva pie slavenajām piramīdām un apmeklēja senos tempļus.

Jēzus un Jānis atgriežas Jūdejā

Jēzus Jūdejā atgriezās 15. gada 15. februāri. Viņa tēvs tad bija smagi saslimis viņa ķermeņa kreisā puse bija paralizēta, viņš bija pilnīgi piesaistīts pie slimības gultas.

JēzUs visu laiku pavadīja pie sirdzēja gultas, runājoties ar tēvu, stāstot par saviem piedzīvojumiem Ēģiptē, daloties savās domās un spriedumos.

Jēzus bija ļoti pārvērties. Viņa vārdos bija jaušama neapmierinātība ar pastāvošo kārtību viņš asi kritizēja varasvīrus, priesterus, reliģiskās tradīcijas.

Šīs runas ļoti satrauca Jāzepu, viņš raizējās par dēlu, centās viņu pasargāt no draudošajām nepatikšanām. Taču strīdos ar dēlu viņš neielaidās, jo saprata, ka Jēzus jau ir izvēlējies savu ceļu. Jēzus bija izaudzis, kļuvis vīrišķīgs, pārliecināts par sevi, par savu nodomu pareizību, skaidri saprata, kā jārikojas, kā jādzīvo.

15. gada 20. martā (gandrīz mēnesi pēc Jēzus atgriešanās) Galilejā no Indijas atgriezās Jānis. Viņam tolaik bija 25 gadi.

Vispirms viņš apmeklēja klosteri, kuru tika pametis pirms desmit gadiem. Šo gadu laikā tur daudz kas bija mainījies. Vecais klostera priekšnieks bija miris, bet viņa vietu ieņēmis jauns mūks, kurš agrāk bija vienkāršs klostera brālis.

Viņš pastāstīja, ka drīz pēc Jāņa aiziešanas ir atklājusies patiesība, īstais nelaimīgā zelta nozušanas iemesls. Vienacainais kuprītis ticis pieķerts, un visi pret Jāni vērstie apvainojumi līdz ar to atcelti. Arī vainīgais jau bija miris.

Jānis bija nolēmis atgūt savu vecāku mājas. Pēc tēva Caharijas nāves māja bija nonākusi mūku lietošanā, un, lai atgūtu mantojumu, Jānim vajadzēja vērsties ar prasību pie paša augstākā priestera Jeruzālemē.

Ceļā uz turieni Jānis no ceļabiedriem dzirdēja nostāstus par Jēzu, kurš pēc atgriešanās no Ēģiptes bija brīnumainā kārtā izdziedinājis vairākus cilvēkus. Jaunā deviņpadsmitgadīgā dziednieka slava jau bija izplatījusies pa visu Jūdejas zemi.

Uzzinājis, ka Jēzus patlaban atrodas Jeruzālemē, Jānis steidzās ar draugu satikties.

Tikšanās notika 15. gada 17. aprīlī Arimatejas Jāzepa namā.

Milzīgs bija abu prieks par atkalredzēšanos, viņi nenoguruši runājās līdz pat rītausmai. Katrs stāstīja par pieredzēto tālajās zemēs Jēzus par Ēģiptē pieredzēto, bet Jānis par Indiju, Tibetu un Ķīnu.

Uzzinājis par Indiju, Jēzus tūliņ gribēja turp doties. Ja tēvs nebūtu tik nopietni slims, nekas cits viņu neatturētu no šī ceļojuma.

Lai atgūtu savas mājas, Jānim pēc tā laika likumiem bija jāprecas, jākļūst par ģimenes cilvēku tādā gadījumā īpašums nonāktu sākotnējā saimnieka rokās.

Saskaņā ar jūdu reliģijas likumiem katram jaunam ebrejam bija pēc iespējas ātrāk jānodibina ģimene. Vientuļš vīrietis izraisīja vispārēju sabiedrības nopēlumu. Senebreju valodā pat nebija tāda vārda, kas apzīmētu jēdzienu “vecpuisis”.

Jānis gribēja kļūt par sludinātāju un skolotāju, ari tādēļ viņam būtu ļoti vēlams nodibināt ģimeni, jo kurš gan būtu ar mieru klausīties neprecēta vīrieša runas? Ko gan labu var iemācīt cilvēks, kuram nav savas ģimenes?

Pēc tautas tradīcijām visus precēšanās jautājumus kārtoja līgavaiņa vecāki viņi sameklēja līgavu un arī rīkoja kāzu svinības.

Jānis bija bārenis, tādēļ viņš lūdza palīgos savus vistuvākos cilvēkus Jēzu un viņa māti Mariju. Marija, protams, ar prieku uzņēmās visas šīs rūpes un ķērās pie visiem priekšdarbiem, ari Jāņa līgavas meklēšanas.

Jāzepa nāve

Pusgadu pēc Jēzus atgriešanās 15. gada 14. oktobri sešdesmit septiņu gadu vecumā nomira Jāzeps.

Marijai vīra nāve izvērsās par īstu traģēdiju. Jāzeps savu sievu bija ļoti mīlējis, allaž bijis labs pret viņu, nekad nebija darījis pāri, aizvainojis, nekad nebija pārmetis, ka viņa ienākusi tā namā, esot uz grūtām kājām.

Jāzeps nekad nebija Jēzum atgādinājis, ka viņš nav tā īstais dēls. Jēzus vienmēr bija sajutis, ka

viņam ir divi tēvi viens Debesu Aizgādnis bet otrs viņa zemes tēvs Jāzeps.

Jēzus neticēja stāstam par nevainīgo ieņemšanu no Svētā Gara un uzskatīja par savu īsto tēvu Jāzepu.

Jānis Kristītājs, kurš piedalījās bērēs, grūtajā bridi atbalstīja sev tik tuvos cilvēkus.

Jāzepu apbedīja Nācaretes pilsētas kapos. Līdz mūsdienām šī kapsēta nav saglabājusies.

Pirms nāves Jāzeps Jēzum lika dot zvērestu, ka viņš apprecēsies, būs ģimenes cilvēks, dzimtas turpinātājs.

Jāņa Kristītāja kāzas. Brīnums Galilejā kāzas Kānā. Ūdens pārvēršana vīnā

Marija sameklēja Jānim jauku līgavu skaistuli Salomi no kaimiņu ciemata Kānas Galilejā.

Tā kā līgavainim tolaik nebija pašam savas mājas, kāzu svinības norisinājās līgavas vecāku namā.

15. gada 26. decembri notika Jāņa un Salomes kāzas. Par šo brīnumaino gadījumu stāstīts ari Bībelē, tieši šo kāzu laikā Jēzus veica savu pirmo brīnumdarbu pārvērta ūdeni vīnā.

Marija bija Jāņa vedējmāte, viņa bija uzņēmusies visas rūpes par kāzu norisi, tādēļ, kad bija izbeidzies vīns, protams, pie viņas vērsās ar jautājumu ko nu darīt?

Marija lūdza palīgā dēlu, sakot: “Vīns ir izbeidzies.”

Jēzus atbildējis: ‘'Kas man par to? Mans laiks vēl nav pienācis!”

Viņš jokojot bija atbildējis, ka viņa kāzas vēl priekšā, tādēļ viņam nebūtu jāraizējas par kāzu mielastu viesiem ar to būtu jānodarbojas svinību saimniekam Jānim. Protams, ka tūliņ pēc tam Jēzus

lika saprast, ka palīdzēs atrisināt šo problēmu, jo Jānis taču bija viņa vislabākais draugs.

Tad Jēzus māte sacīja kāzu galda apkalpotājiem: “Dariet visu, ko viņš jums liks.” Jēzus lika piepildīt sešas lielās vīna krūkas ar ūdeni līdz pašai augšai.

Tad viņš, kurš bija ieguvis varenas hipnozes spējas, iedvesa visiem kāzu viesiem, ka krūkās nav vis ūdens, bet īsts vīns. Ļaudis dzēra ūdeni, bet viņiem šķita, ka dzer neparasti garšīgu vīnu. Viņi līgavainim pat sacīja: “Ikviens cilvēks vispirms liek galdā labo vīnu un, kad viesi jau piedzērušies, tad pasniedz sliktāko. Tu labāko esi pataupījis beigām.”

Tā ar hipnozes spēku visparastākais ūdens viesiem šķita gardāks par īsto vīnu, kuru viņi bija dzēruši pirms tam.

Nekā brīnumaina tur nav. Cilvēkam, kurš nohipnotizēts, var iedvest itin visu, viņš nespēs atšķirt šķitumu no īstenības. Cilvēku vairākumam ir diezgan virspusējs priekšstats par hipnozes spēku, viņi pilnīgi neizprot tās iespējas.

Jēzus bija nepārspējams hipnozes lietpratējs, neviens cits pirms un pēc viņa nav bijis apveltīts ar tik unikālām dotībām. Tādēļ viņu ne ar ko citu nevar pat salīdzināt.

Uz Jēzus laikabiedriem viņa iespējas atstāja milzīgu iespaidu. Tas, ko paveica Jēzus, visiem likās esam kā neaptverams brīnums, bet tas nav ne izdomājums, ne mīts, ne pārspīlējums.

Slava par šo brīnumaino ūdens pārvēršanu vīnā izplatījās pa visu tuvāko apkaimi.

Jēzus precības

I

Vienu gadu pēc Jāzepa nāves 16. gada 22. oktobri Jēzus, izpildot tēvam doto zvērestu, apprecējās.

Viņa izredzētā bija Marija Magdalēna (viņa bija no Magdalas ciema, tādēļ viņu tā iesauca).

Bībelē nav stāstīts par to, ka Jēzus bijis precējies. Nav arī ziņu, ka viņš nebūtu bijis ģimenes cilvēks.

Marija Magdalēna Bībelē ir pieminēta vairākkārt. Viņa ir pavadījusi Jēzu vairākos ceļojumos, bieži bijusi līdzās, ari pēc Jēzus nāves viņa ir pirmā, kas atnāk pie kapavietas tātad rīkojas kā viņam ļoti tuvs cilvēks, kā sieva.

Kādēļ gan Bībelē nekur skaidri nav minēts, kas bija Marija Magdalēna?

325. gadā, kad pārveidoja Evaņģēlijus, tajos tika svītroti visi fakti, kas liecināja, ka Jēzus ar Jāni Kristītāju ir bijuši ģimenes cilvēki. Tas tika darīts tāpēc, lai nostiprinātu celibāta likumu, ko bija pieņēmuši visi kristiešu garīdznieki. Tamlīdzīga kārtība Romas Katoļu baznīcā ir saglabājusies līdz pat mūsdienām.

Centralizētajai baznīcas varai bija nepieciešama milzīga kalpotāju armija tādi cilvēki, kas būtu uzticami un paklausīgi. Vientuļu cilvēku bez ģimenes taču ir vieglāk pakļaut, tādēļ Baznīcai bija nepieciešams un izdevīgs neprecētā Jēzus (un arī Jāņa) tēls. Kristiešu mācītāji, pieņemot bezlaulības solījumu, no tiesas ticēja, ka rīkojas saskaņā ar likumiem, ko iedibinājis pats Jēzus.

Toties visas sievietes tika pasludinātas par grēciniecēm, ar kurām biedrojoties cilvēks var pazudināt savu dvēseli. No viņām esot jāizvairās, cik iespējams, un vispār labāk pat neskatīties uz viņu pusi.

Tieši tajā laikā Bībeles tekstā radās frāze, ko it kā sacījis Jēzus (Mateja 5, 28):

Bet Es jums saku: ikviens, kas uzskata sievieti, to iekārodams, jau laulību ar viņu pārkāpis savā sirdī.

Cilvēku, kurš ir iemīlējies un laimīgs, grūti pakļaut un vadīt, tādēļ Baznīca, maskējot savus nolūkus ar tikumību, centās cilvēkos apslāpēt ikvienu viņu miesisko vēlmi.

Pēc tamlīdzīgas Evaņģēliju tekstu pārstrādes Marija Magdalēna no Jēzus sievas tika pārvērsta par netikli un pat viņas vārds sāka kalpot kā sinonīms dažu zināmas profesijas sieviešu apzīmēšanai.

Īstenībā Marija Magdalēna bija vienkārša, tikumīga meitene, kura ārkārtīgi mīlēja savu vīru Jēzu. Marija jaunībā bija izcili, savdabīgi skaista ar brīnišķīgām tumšām acīm, apaļu sejiņu, gariem melniem matiem, slaida, ar šmaugu vidukli.

Jēzus ģimenes dzīvē bija laimīgs, viņš mīlēja savu sievu un bērnus, viņiem ar Mariju bija trīs dēli un meitiņa.

Jēzus apprecējās divdesmit gadu vecumā. Pēc to laiku ieražām vīram nevajadzēja visu laiku būt mājās, tāpēc viņš mierfgi atļāvās ceļot, kamēr Marija Magdalēna palika Nācaretes mājā kopā ar viņa māti.

Agrākajos laikos vīrietis ar sievieti stājās dzimumattiecībās tikai noteiktos gada mēnešos, kad bija vislabvēlīgākais laiks bērna ieņemšanai. Šajos mēnešos Marija Magdalēna reizēm pavadīja Jēzu viņa ceļojumos.

Gandrīz visiem apustuļiem Jēzus mācekļiem bija sievas un bērni. Protams, Bībelē par to nav ne rindiņas, vienīgi kaut kur pieminēts, ka apustulim Pēterim biiusi sievasmāte.

Jānis dodas uz Romu

Pēc ceļojuma uz Indiju un Tibetu Jānis Kristītājs bija ļoti izmainījies. Klejotājs no turienes atgriezās daudz saprātīgāks, līdzsvarotāks, dievbijīgāks. Nebija ne vēsts no augstprātības, lepnības, tām īpašībām, kas kādreiz kaitināja mūkus.

Drīz pēc atgriešanās Jānis sāka sludināt. Viņš stāstīja, kā dzīvo ļaudis tajās tālajās zemēs, skaidroja, ka jūdu ticību lielā mērā ir izkropļojuši garīdznieki un tādēļ nevajag ticēt visam tam, ko viņi saka; viņš ieteica arī nenoraidīt visu svešo, neparasto, ka ir vēlams pieņemt citu tautu vērtīgo dzīvesziņu, pat arī no romiešiem; tomēr nevajag samierināties ar pašreizējo smago situāciju, ka jācīnās par savu brīvību.

Tamlīdzīgas runas izraisīja šausmas Jāņa sarunbiedros. Atklāti ar viņu strīdēties neviens neuzdrošinājās, tādēļ izlikās, ka visam piekrīt, bet aiz muguras slepus apsaukāja par vājprātīgo, kurš pazudinās gan sevi, gan citus.

Tā veselu gadu Jānis sprediķoja Jūdejā, ceļojot no ciema uz ciemu, un it visur atkārtojās tas pats neviens negribēja viņa vārdus uzņemt nopietni.

Jāni ļoti sarūgtināja viņa tautiešu attieksme. Viņš, salīdzinājis abas tautas ebrejus un romiešus, atskārta, kādā ziņā romieši par jūdiem ir pārāki. Romiešu sabiedrība šķita esam daudz brīvāka un atklātāka, viņu dzīve netika ierobežota ar neizprotamiem aizliegumiem.

Jānis nolēma doties uz Romu, lai romiešus labāk izprastu, iepazītos ar viņu ieražām un raksturu.

Viņam ceļabiedros bija arī kāds piecpadsmitgadīgs bārenis, kurš bija pieķēries viņam klejojumu laikā pa Jūdejas zemi.

Majas Tariheja gaidot palika viņa sieva Salome ar nesen piedzimušo dēliņu.

Jānis Romā

Pavadījis kādu laiku starp romiešiem, Jānis jutās ļoti vīlies. Viņš pārliecinājās, ka arī galvaspilsētā valda tie paši netikumi, kas provincē, it visur meli, divkosība, cietsirdība, viltus.

Garīgās vērtības nevienu tur neinteresēja, tāpat kā jūdu, arī romiešu garīdzniekus interesēja vienīgi tas, kā piepildīt kabatas. Par Dievu viņi atcerējās vienīgi tad, ja bija cerības uz kādu taustāmu labumu, bet par dvēseles glābšanu neviens nedomāja.

To vērojot, Jānis saprata, ka neko labu romieši jūdiem nespēs dot. Diženā Roma mazajai Jūdejai varēja sagādāt vienīgi raizes, nepatikšanas, ienaidu un karu.

Jānis nolēma noskaidrot, kā dzīvo pārējās tautas, kas smaka zem romiešu iekarotāju jūga. Viņš nonāca Gallijā (tagadējā Francija), arī pie ģermāņu ciltīm. Itin visur ļaudis dzīvoja vienādi visur vienādi valdīja nesaskaņas, ienaids, skaudība…

Cilvēki ienīda cits citu gan citas ticības, gan tautības dēļ, nabagie ienīda bagātos, bagātie pazemoja nabagos…

Jānis saprata, ka visiem cilvēkiem, kas mīt šajā pasaulē, trūkst vienotības. Tikai jauna ticība tīra un taisnīga varētu apvienot un samierināt visas tautas un nācijas, vienīgi ticība spētu uzveikt cietsirdību un darīt cilvēkus brīvus un laimīgus.

Tagad Jānim bija skaidri zināms, kas jādara, kādai jābūt jaunajai ticībai un kādā ceļā to varētu novadīt līdz tautas apziņai.

Romā, Gallijā un ģermāņu zemēs Jānis pavadīja

divus gadus un atgriežas Jūdejā mūsu eras 18. gadā. Viņam tad bija 28 gadi.

Jēzus Persijā un Indijā

Piecus mēnešus pēc savām kāzām 17. gada maija sākumā Jēzus atstāja Jūdeju, pievienojoties karavānai ceļā uz Indiju. Karavānas saimnieks bija tas pats tirgonis, kuru Jēzus pirms piecpadsmit gadiem bija izglābis.

Nācaretē palika abas Marijas māte un sieva, kura gaidīja bērniņu. Viņas abas, protams, ļoti pārdzīvoja šķiršanos no Jēzus, bet tajos laikos bija pieņemts, ka sievietei bez iebildumiem jāpakļaujas vīra gribai.

Jēzus pirmais ceļa posms veda caur Persiju. Viņš sāka sludināt saules un uguns pielūdzējiem, sapulcinot lielus ļaužu pūļus, ari dziedinot slimos un nabagos.

Diženā dziednieka slava bija izplatījusies plašā apkārtnē, Jēzum sekoja milzum daudz ļaužu.

Jēzus Persijā pavadīja septiņus mēnešus. Visbeidzot kādā pilsētā viņu sagūstīja, nopēra ar pletnēm un pēc tam piesprieda šādu sodu: piesēja ar virvēm pie zirga un palaida dzīvnieku auļos. Zirgs vilka virvēs iesieto upuri pa zemi, Jēzus ķermeni plosīja asie akmeņi un ērkšķi. Bezsamaņā esošo un asiņojošo ķermeni sodītāji aizvilka līdz pilsētas nomalei un pameta, lai saplosa meža zvēri. Pēc divām dienām viņu tur atrada Jēzus uzticamākie sekotāji viņš tiem savulaik bija palīdzējis. Tagad viņi gribēja Jēzum atlīdzināt par šo palīdzību.

Viņi aiznesa Jēzus ķermeni nomaļā kalnu alā un rūpīgi kopa, ierīvējot viņa brūces ar dziedinošiem balzamiem, kamēr cietējs bija atspirdzis. Atguvis

spēkus, Jēzus pateicās saviem glābējiem un atvadījies devās tālāk uz Indiju.

Uz ilgāku laiku Jēztis apmetās Indijas rietumos, tagadējās Ahmadabadas pilsētas teritorijā.

Jēzus nesteidzās, katrā pilsētā viņš centās uzkavēties ilgāk, lai pilnīgāk iepazītu vietējās ieražas un dzīvesveidu. Indija tolaik bija sadalīta daudzās sīkās valstiņās. Tās savstarpēji bija ļoti atšķirīgas, katrai tautībai bija savas tradīcijas, rituāli, atšķirīga reliģija un valoda.

Sākumā Jēzus vienkārši vēroja nepazīstamos cilvēkus, neielaižoties ar viņiem nekādos strīdos. Tikai labi iepazinis situāciju, izvērtējis visu redzēto un dzirdēto, viņš izdarīja atbilstošus secinājumus. Viņš mēģināja saprast, kādai vajadzētu būt pareizajai reliģijai, kādai vajadzētu būt mācībai par jauno dzīvi.

Indieši ticēja dzīvei pēc nāves, dvēseļu ceļošanai, septiņiem elles līmeņiem. Sākumā Jēzus to visu uzklausīja ar lielu piesardzību, neuzticoties, tomēr ar laiku viņš arvien vairāk sliecās domāt, ka šī mācība ir patiesa un ticama.

Toties indiešu ieraža upurēt cilvēkus viņu vienkārši šokēja.

Visvairāk Jēzu satrieca Indijā pieņemtā kastu kārtība. Visi Indijas iedzīvotāji saskaņā ar Svētajiem Rakstiem tika iedalīti četrās kārtās kastās: brahmaņi garīdznieki, priesteri, skolotāji, audzinātāji; kšatriji karavīri, vadītāji, augstmaņi; vaišjas zemnieki, lopkopji, tirgoņi; šūdras kalpi.

Katras kastas pārstāvji dzīvoja saskaņā ar ļoti stingriem likumiem. Augstāko kastu cilvēki zemākos uzskatīja par netīriem.

Piemēram, brahmanis uzskatīja, ka ēdiens ir apgānīts, ja to uzlūkojušas šūdras acis. Cilvēki no

dažādām kastām nevarēja lietot vienus un tos pašus traukus, nemaz nerunājot par ēdienu. Dažādu kastu pārstāvji nedrīkstēja savā starpā precēties, nebija ari iespējams pāriet no vienas kastas otrā.

Indiešu ticīgie vērīgi sekoja, lai neaptraipītu sevi, tiekoties, biedrojoties ar citas kastas pārstāvjiem.

Tas viss tik ļoti atgādināja jūdu likumus par rituālo tīrību. Te arī darbojās līdzīgi bezjēdzīgi aizliegumi, cilvēku dalīšana tīrajos un netīrajos, aizvainojumi un pazemojumi. Ebreji vienīgi uzskatīja, ka netīrie ir citu tautību un reliģiju pārstāvji, bet indieši baidījās aptraipīties no savas tautas un reliģijas cilvēkiem.

Jēzus sāka runāt par to, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi, ka nav labāku un sliktāku, ka visiem ir vienādas tiesības būt lepniem un cienījamiem, neraugoties uz ādas krāsu, amatu vai izcelsmi.

Jēzus iemācījās pali valodu un varēja izlasīt indiešu svētos rakstus “Vēdas” viņu dzimtajā valodā. Jēzus nebija vienisprātis ar pašiem indiešiem kā viņi uztvēra "Vēdas”. Jebkuru grāmatu ikviens no mācītajiem ļaudīm uztvēra savā veidā, katrs redzēja pasauli citādāk, un katram bija sava daļa taisnības.

Priesteri bija sagrozījuši svēto “Vēdu” jēgu, traktējot pēc saviem ieskatiem. Lai nerastos šaubas un domstarpības, zemāko kastu pārstāvjiem vispār nebija tiesību “Vēdas” lasīt.

Zemniekiem un lopkopjiem bija ļauts dzirdēt “Vēdu” lasījumus tikai svētkos, bet kalpiem vispār nebija tiesību grāmatas pat uzlūkot.

Jēzus toties skaidroja, ka ikvienam ir tiesības mācīties un nevienam nav tiesību ierobežot cilvēka tieksmi pēc zināšanām. Cik ļoti tas atgādināja to, ko bija pārdzīvojis Jēzus bērnībā, kad skolotājs viņam

sita pa galvu ar nūju tādēļ, ka viņš atšķirībā no citiem bija runājis to, ko domāja.

Jēzus sludināja, ka visām tautām ir viens Dievs. Indusiem dievi bija skaitāmi vairākos simtos. Viņu reliģijas likumi bija tik sarežģīti un nesaprotami, ka tajos kaut ko saprast varēja vienīgi priesteri.

It visās reliģijās visos laikos garīdznieki ir centušies sarežģīt jebkuru reliģisko rituālu, radīt arvien jaunas grūtības ticības mācības skaidrojumos. Jo mazāk tauta izprot reliģiju, jo tā ir padevīgāka, atkarīgāka no garīdzniekiem.

Ja priesteris ķeras pie kādas vienkāršas tēmas skaidrojuma, tad viņš to padara neiedomājami sarežģītu. Visos laikos visiem garīdzniekiem ir bijis viens mērķis pārliecināt ļaudis par to, ka reliģija ir tik sarežģīta lieta, ka bez viņu mācītāju palīdzības pie skaidrības nekādā ziņā nav iespējams tikt.

“Nedrīkst pielūgt elkus, kas darināti no akmens, metāla vai koka,” tā mācīja Jēzus. “Dievs nav elku statuja, viņa attēlu nevar izveidot šajā pasaulē. Šiem elku tēliem nevajag dot ziedojumus nedrīkst nogalināt dzīvas būtnes, domājot, ka šāds upuris Dievam ir patīkams.

Vēl jo vairāk nedrīkst upurēt cilvēkus tas ir pret Dieva likumiem.

Dievs ir teicis nenogaliniet, nezodziet, nemelojiet, neiekārojiet, neskaudiet. Viss, kas šajos likumos tiek pārkāpts, nav no Dieva.”

Jēzus runas rada dzīvu atsaucību zemāko kastu pārstāvjos, toties augstāko kastu cilvēki bija ārkārtīgi sašutuši. Priesteri pieprasīja, lai Jēzus pārtrauc musināt šūdras.

Jēzum uzticami cilvēki viņu brīdināja, ka satracinātie priesteri gatavojas viņu nogalināt. Tad Jēzus

tumsas aizsegā atstāja šo neviesmīlīgo zemi un aizceļoja uz Indijas dienvidiem.

Jēzus centās ar visiem sadzīvot mierā un saskaņā. Viņš draudzējās ar vietējiem viedajiem, kuri viņam daudz ko iemācīja dziedināt, meditēt. Jēzus iedzimtā inteliģence un pievilcība ļāva viņam iegūt ļoti daudzu cilvēku mīlestību.

Jēzus gāja pie Krišnas sekotājiem un sprediķoja arī viņu vidū. It visur cilvēki ar sajūsmu pieņēma viņa jauno mācību, bet vietējie priesteri bija gatavi viņu tūlīt uz vietas nogalināt. Taču allaž bija klāt kāds spēks, kas Jēzu sargāja.

Jēzus savu ceļojumu pa Indiju sāka no Ahmadabadas. Viņš nokāpa Narmadas upes ielejas dienvidu pusē un devās gar to uz austrumiem. Pēc tam pagriezās uz ziemeļiem un, gar Čambalas upi ejot, sasniedza Agras pilsētu. Tālāk, virzoties gar Džamnas upes krastu, viņš nonāca senajā svētajā Benaresas pilsētā, tad, šķērsojis Gangas upi, turpināja ceļu Himalaju virzienā.

Himalaju pakājē bija svētā pilsēta Kapilavistu tur bija piedzimis Buda.

Jēzus ar dziļu godbijību uzņēma Būdas mācību, viņš ļoti augstu vērtēja un cienīja šo skolotāju. Būdas dzīve bija īpašs varoņdarbs, viņš cilvēkiem bija dāvājis tik daudz labestības, patiesības un zināšanu. Budisms ir vismiermīlīgākā un cilvēciskākā no visām reliģijām.

Būdas mācība ir izcila īpaši augstās tikumības dēļ, tā bija krass protests tradicionālajam brahmanismam. Buda noraidīja “Vēdas” kā vienīgo autoritāti, brahmaņu priesteru mācību, kā ari upurēšanu dabas dievībām.

Cilvēks, kurš pievērsās budismam, varēja pats saviem spēkiem iegūt iekšējo brīvību, pateicoties saviem pūliņiem, ar garīgo disciplīnu, pareizām domām un pareizu rīcību.

Diemžēl indieši sava dižā tautieša mācību nepieņēma, viņi neatzina budismu. Mūsdienās budisms daudzās Indijas kaimiņu zemēs ir valdošā reliģija, izņemot pašu Indiju. Līdzīgi ir noticis arī ar kristietību. Jēzus mācību pieņēma daudzas tautas, bet viņa tautieši ebreji palika pret to vienaldzīgi.

“Savā tēvzemē pravieši netiek cienīti.”

No Indijas Jēzus turpināja tālāko ceļu uz Tibetu, uz tās galvaspilsētu Lhasu. Tur viņš mācījās tibetiešu medicīnu, izzināja dažādu indīgo augu noslēpumus, apguva dziedināšanas mākslu ar šo augu palīdzību, daudz meditēja un iemācījās pārvaldīt savu ķermeni, atslēdzot apziņu un tādējādi pārvarot sāpju sajūtu. Jēzus ar meditācijas palīdzību iemācījās izmantot savu zemapziņu, nokļūstot gan pagātnē, gan ieraugot tagadnes un nākotnes notikumus.

* * *

Iepazinis Tibetu, viņš nonāca Ķīnas austrumu daļā un atgriezās Indijā. Gangas lejtecē atradās tā paša valdnieka, kurš bija apciemojis jaundzimušo Jēzu Nācaretē, valsts īpašumi.

Simeona pareģojums piepildījās precīzi Jēzus ieradās valdnieka pilī tieši tad, kad valdnieka dēls gulēja uz nāves gultas medībās viņam bija uzbrucis tīģeris, jaunekli šausmīgi saplosot.

Pats valdnieks jau bija miris, bet visi atcerējās

leģendu par Jēzu. Tad, kad viņš ieradās pili, parādot gredzenu ar dzimtas ģerboni, kalpotāju priekam nebija gala.

Jēzus izdziedināja jauno valdnieku, atsaucot viņa dvēseli no viņpasaules. Valdnieks pateicībā pret savu glābēju bija ļoti dāsns. Jēzus kādu laiku pavadīja pilī un tad turpināja tālāko ceļu.

Jēzus, ejot gar Bengālijas līci Indijas austrumu piekrastē, nogāja ceļa posmu no Gangas līdz Krišnas upei.

Tagadējās Haidarabadas pilsētas tuvumā viņš satika nākamo apustuli Tomu. Jēzus sprediķi Tomu tik ļoti ietekmēja, ka viņš kļuva par dedzīgu tā mācekli un sekotāju.

Jēzus un Toms divatā šķērsoja Indiju no austrumiem līdz rietumiem un nonāca Bombejā. No turienes viņi sāka atceļu uz Jūdeju.

5.   nodaļa JĒZUS KRISTUS KRISTĪŠANA. DIVPADSMIT APUSTUĻI

Jānis Kristītājs sludina Jūdejā

Pēc atgriešanās no Romas Jānis izstaigāja visu Jūdejas zemi, sprediķojot un ari stāstot par saviem ceļojumiem, par citām zemēm, par svešzemnieku ticību un ieražām.

Trīsdesmit gadu vecumā Jānis veselu gadu nodzīvoja tuksnesī kā vientuļnieks, lietojot pārtikā vienīgi savvaļas augus un siseņus, attīrot savu dvēseli un ķermeni.

Viņš tuksnesī daudz ko iemācījās, kļuva viedāks un gaišredzīgāks, iemācījās sadzirdēt Dieva balsi, kas palīdzēja viņam atrast atbildes uz daudziem jautājumiem.

Vienatnē ar dabu cilvēks atklāj jaunas sava organisma iespējas, sāk sajust, ieraudzīt to, kas agrāk nebija pieejams.

Šie vientuļnieka dzīves rezultāti ļoti spēcīgi ietekmēja Jāņa sekotājus, kuri redzēja, ka šis cilvēks nemeklē pašlabumu, bet ir jaunas ticības nesējs, gatavs šī mērķa labā uzupurēties.

Jēzus un Jāņa atkalredzēšanās

I

Mūsu ēras 22. gada 21. augustā divdesmitsešgadīgais Jēzus pēc pieciem klejojumu gadiem atgriezās dzimtenē. Viņš ārkārtīgi priecājās par atkaltikšanos

ar mīļo sievu, māti un piecgadīgo dēliņu, kuru vēl nebija redzējis.

Uzzinājis, ka ari Jānis ir sastopams savās mājās, viņš tūliņ steidzās viņu apciemot.

Abi draugi satikās 3. septembri. Jēzus un Jānis nebija tikušies veselus sešus garus gadus. Šajā laikā viņi abi bija mainījušies, pārvērtušies. Viņi vairs nebija tie dedzīgie, jūsmīgie jaunekļi, kas loloja pārdrošus plānus, bet dzīvesgudri, pasaulē daudz pieredzējuši, nopietni vīri.

Mācību un pārdomu laiki bija beigušies, tagad bija pienācis izšķirošais darbības laiks. “Ir laiks akmeņus izsvaidīt, un ir laiks, kad akmeņi jāsalasa.” Jēzus un Jānis gribēja uz zemes radīt jaunu pasauli, kurā vairs nebūtu karu un verdzības, kur'ļaudis būtu brīvi, kur valdītu miers un mīlestība, kur ikviens cilvēks kļūtu laimīgs.

Vispirms katram cilvēkam jāiegūst iekšējā brīvība, jānomet veco aizliegumu un aizspriedumu važas.

Visi cilvēki ir vienlīdzīgi, Dievs ir viens visām tautām, Dievs mīl ikvienu cilvēku un grib, lai visi dzīvotu saticībā un mierā, ievērojot Viņa likumus: Nenogalini,

Nezodz,

Nemāni,

Neskaud,

Nepārkāp laulību,

Cieni vecākus,

Vienu dienu nedēļā atpūties,

Dievs ir viens vienīgs, nav citu dievu,

Neradi sev elku tēlus,

Nevalkā Dieva vārdu veltīgi.

Jau pašos Zemes pirmsākumos visiem cilvēkiem bija viena vienīga ticība. Tad uzradās mācītāji un sāka izdomāt dažādus likumus un aizliegumus. Katrai tautai bija savi priesteri, tādēļ ari izveidojās sava, atšķirīga reliģija.

It visās zemēs garīdznieki darbojās pēc līdzīga scenārija vispirms viņi vienkāršos ļaudis iebiedēja ar dažādu leģendu palīdzību, kurās Dievs bija attēlots kā briesmīgs un atriebīgs Dievs, kurš nesaudzīgi soda visus, kas rīkojušies pretēji Viņa gribai.

Dieva žēlastību varēja izpelnīties, vienīgi dāsni sniedzot viņam upurus. Kā to pareizi izdarīt to zināja vienīgi iesvētītie cilvēki priesteri, kuri darbojās kā starpnieki starp cilvēku un dievu pasaulēm.

Parastie cilvēki varēja pie Dieva vērsties vienīgi ar garīdznieku starpniecību, kuru rokās nonāca tās dāvanas, kas bija jāpasniedz Viņam.

Priesteri paši izdomāja dažādus reliģiskus rituālus, cenšoties tos padarīt pēc iespējas sarežģītākus un nesaprotamākus, lai pārliecinātu tautu par savu nepieciešamību un neaizstājamību.

Lai nostiprinātu varu, priesteri izdomāja tā saucamos Svētos Rakstus, kurus viņiem esot iedevis pats Dievs. Visu Svēto Rakstu vēstījums visām tautām bija viens un tas pats jāklausa savi mācītāji, jo viņi vienīgie spējot remdēt Dieva dusmas. Protams, ka viņi to darīja par samaksu.

Nevienam garīdzniekam visiem cilvēkiem vienīgs Dievs nebija vajadzīgs. Katra priesteru grupa centās turēt savu, sev piederošo dievu, kurš viņiem palīdzētu iekasēt ziedojumus no ticīgajiem. Visi tie ļaudis, kas ziedoja citiem dieviem, tika uzskatīti par bezgožiem un elku pielūdzējiem, kas pelnījuši nāvi.

Tā, lūk, pateicoties priesteriem un garīdzniekiem,

uz zemes radās tik daudz un dažādu reliģiju, kas bija savstarpēji naidīgas. It visur pasaulē Romā, Jūdejā, Indijā, Ēģiptē, Gallijā un citur notika viens un tas pats ar reliģijas palīdzību garīdznieki paverdzināja cilvēkus, pakļāva tautu savai varai, iebiedēja un savstarpēji sarīdīja.

Un tas viss tika veikts Dieva vārdā!

Jēzus un Jānis saprata, ka beidzot jāpasaka cilvēkiem taisnība, jāizbeidz starptautiskie ticību kari, jāmazina Dieva kalpu gan romiešu, gan jūdu vara pār cilvēkiem.

Būtībā Jēzus un Jānis gatavojās sludināt jaunu ticību, kas būtu raksturojama šādi: Dievs cilvēkiem devis desmit baušļus. Tie ir jāievēro. Visus pārējos likumus izdomājuši priesteri, un tie nav jāņem vērā. Jebkura mācība, kas ir pretrunā šiem baušļiem, ir maldīga.

Jānis un Jēzus nebija vienisprātis tikai vienā jautājumā Jānis uzskatīja, ka nedrīkst zaudēt laiku, ka cilvēki pēc iespējas ātrāk jāpievērš jaunajai ticībai, tādējādi strauji palielinot savu domubiedru pulku. Esot nepieciešams neatlaidīgi propagandēt savus uzskatus, ka jāizdara spiediens uz tiem, kas šaubās un netic.

Jēzus iebilda, ka šāda politika būtu pārāk skarba un vardarbīga, ka nedrīkst uzspiest jauno ticību ar spēka paņēmieniem. Ikvienam cilvēkam pašam jāsaprot, kas tieši viņam tiek piedāvāts, un tad viņš pieņems jauno reliģiju ar visu sirdi. Ir jāklauvē pie ikviena cilvēka sirds durvīm, ir jāiet pie cilvēkiem un jāizskaidro, kādā ziņā jaunā reliģija atšķiras no visām citām.

Šāds ceļš būtu ilgāks, toties drošāks un pareizāks.

Kā vēlāk noskaidrojās, Jēzum bijusi taisnība, jaužu attieksme pret Jāņa Kristītāja vārdiem bija piesardzīga, toties Jēzum ar laiku radās arvien vairāk un vairāk sekotāju. Jēzus viņus savaldzināja ar savu rāmo mieru, laipnību un iecietību.

Ko par kristīšanu stāsta Bībele

Jānis uzskatīja, ka ikviens cilvēks, kurš pieņems jauno ticību, ir jāiesvētī. Jēzus bija pret to, iebilstot, ka galvenais nav rituāli, bet gan cilvēka iekšējā pārliecība.

Piemēram, par īstenu jūdu tiek uzskatīts tas, kurš pieņēmis apgraizīšanas rituālu, bet par budistu sevi var uzskatīt ikviens, kurš ir izpratis un pieņēmis Būdas mācību.

Šajā jautājumā Jēzus rīkojās kā īstens budists. Galvenais jau nav tas, cik cilvēku pieņems jauno ticību, bet gan cik lielā mērā šo ticību pieņems cilvēku sirdis.

Gan Jēzus, gan Jānis formāli skaitījās jūdi, jo agrā bērnībā viņus apgraizīja. Taču savā garā viņi nejutās kā jūdi. Viņi neatzina Toras svētumu un nepildīja farizeju norādījumus, pārkāpa reliģijas noteikumus strādāja sestdienās, neupurēja, negavēja.

Jānis ierosināja sarīkot kādu skaļu akciju, kurā lielu daudzumu ļaužu varētu iepazīstināt ar jauno ticību. Viņš arī pierunāja Jēzu nokristīties, bet tā, lai par šo notikumu sāktu runāt visā Jūdejā.

Jēzus Kristus kristīšana ir sīki aprakstīta Bībelē. Protams, ka arī šo stāstu 325. gadā Romas garīdznieki pārveidoja, un šos labojumus var ļoti viegli pamanīt.

Kristīšanas ceremonija (no vārda “krusts”) ir radusies pēc Kristus sišanas krustā. Pieņēmis kristību, cilvēks atzina krustā sistā Kristus mācību.

Laika, kad darbojas Jānis, vel nebija ne krustā sišanas, ne krusta.

To, ko darīja Jānis, mūslaiku valodā nevar nosaukt par “kristīšanu”, tas bija kaut kas cits. Jānis iemērca cilvēku ūdenī, nomazgājot no viņa visus vecos grēkus. Tā attīrījies, cilvēks bija gatavs sākt jaunu dzīvi, viņš it kā pieņēma jauno ticību.

Tādēļ Jānis nekādi nevarēja sacīt šādus vārdus (Mateja 3, 11-12):

Es jūs gan kristu ar ūdeni un grēknožēlu, bet Tas, kurš nāk aiz manis, ir spēcīgāks par mani; tam es neesmu cienīgs apavus nest, Viņš jūs kristīs ar Svēto Garu un uguni.

Tam vētēklis viņa rokā, un Viņš tīrīs Savu klonu un savāks kviešus klētī, bet pelavas sadedzinās neizdzēšamā ugunī.

Šie vārdi tika ielikti Jāņa mutē daudz vēlāk, 4. gadsimtā, lai kristiešu garīdznieki varētu “kristīt ar Svēto Garu un uguni”, tā it kā sekojot Kristus novēlējumiem.

Jēzus kategoriski bija pret to, ka viņa mācība tiktu izplatīta pasaulē vardarbīgā ceļā, bet Baznīca pārveidoja viņa mācību tā, it kā viņš ir devis svētību vardarbībai Dieva vārdā.

Vārdi “kristīt ar uguni” kļuva spārnoti. Kijevas Krievzemi kristīja “ar uguni un zobenu”, viduslaiku inkvizīcija sadedzināja ķecerus, sūtot uz sārtu visus citādi domājošos.

(Mateja 3, 5-6):

Tad pie viņa izgāja Jeruzāleme un visa Jūdeja un viss Jordānas apgabals un likās no viņa kristīties Jordānas upē, nožēlodami savus grēkus.

Šīs rindiņas Bībelē rada vispārēju neizpratni. Tātad visus Jūdejas iedzīvotājus ir kristījis Jānis? To ir grūti pat iztēloties. Kur gan pēc tam palika šie lielie nokristīto ebreju pūļi?

Un ko tai laikā darīja Jūdejas garīdznieki, kuriem no degungala aizveda viņu ganāmpulkus?

(Mateja 3, 7):

Un, redzēdams daudz farizeju un saduķeju nākam kristīties, viņš tiem sacīja: Jūs, odžu dzimums! Kas jūs pamācīja bēgt no dusmām, kas jūs sagaida?

Farizeji un saduķeji, viskaismīgākie jūdu ticības piekritēji, neatlaidīgi sekoja, lai ebreji precīzi ievērotu visus reliģiskos priekšrakstus un aizliegumus. Tā bija visa viņu dzīves jēga.

Un pēkšņi bez kāda iemesla viņi nolēmuši mainīt savu ticību. Kāpēc? Kas varēja viņus pamudināt uz šādu rīcību? Skaidrības nav.

Jāņa Evaņģēlijs mums rāda pavisam citu ainu. Farizeji un saduķeji atnākuši pie Jāņa, nevis lai nokristītos, bet lai noskaidrotu, kas viņš tāds ir, ar kādām tiesībām ir sācis kristīt ļaudis.

Jānis viņiem arī godīgi atbild: “Nē, es neesmu ne Kristus, ne Elija, ne pravietis, es esmu saucēja balss tuksnesī.”

Tad farizeji bargi jautāja Jānim (Jāņa 1, 25):

Kamdēļ tad tu kristī, ja neesi ne Kristus, ne Elija, ne pravietis?

Apsveriet nopietni šos vārdus! Kristietība un jūdaisms ir divas dažādas reliģijas! Jūdiem kristības ceremonija ir sveša un pretdabiska, tāpat kā

kristiešiem sveša un pretdabiska ir apgraizīšanas ceremonija.

Jūdu farizeji Jānim pārmet, ka viņš kristi cilvēkus, nebūdams ne Elija, ne Kristus! Pravietis Elija, starp citu, ari bija ebrejs, jūds.

Kas būtu, ja Jānis būtu pravietis Elija, vai tad viņam būtu tiesības kristīt ebrejus?

Lai saprastu, cik absurda ir šī Bībelē atainotā situācija, iedomājieties šādu skatu: pareizticīgo mācītājs ierodas sinagogā un jautā rabīnam, ar kādām tiesībām viņš veic apgraizīšanas ceremoniju, pats nebūdams Romas pāvests.

Evaņģēlijus pārveidoja kristiešu garīdznieki, kuriem īpaši nerūpēja vēsturiskā patiesība. Mūsu ēras 4. gadsimtā vairs nebija Jūdejas valsts un romieši uzskatīja, ka jūdaisms kā reliģija ir mirusi. Tādēļ Evaņģēliju redaktori atļāvās izrīkoties ar faktiem tik patvaļīgi. Tieši šeit ir meklējami visi Bībeles tekstu pretrunu un neskaidrību cēloņi.

Jēzus Kristus kristīšana

Tas rituāls, ko Jānis veica ar Jēzu, un mūsdienu kristība ir ārēji dažādas, tomēr savā būtībā garā līdzīgas svētdarbības sakramenti. Tādēļ turpmākajā tekstā tiks izmantots tieši šis vārds kristīšana.

Lūk, kā tas viss notika patiesībā.

Jānis nekad nav kristījis visas Jūdejas ebrejus lielus ļaužu pūļus viņam neviens to neļautu darīt. Jūdu reliģiju sargāja tūkstošiem farizeju, saduķeju un garīdznieku.

Jānis, piedāvājot Jēzum publiski pieņemt jauno ticību, apzinājās, ka tas ir milzīgs risks. Šis notikums varētu izraisīt īstu vētru, nevarēja zināt, kādas sekas šis pārdrošais solis izraisītu jūdu sabiedrībā.

Tora ļoti asi nosodīja tos, kas nodeva senču reliģiju, tādos gadījumos ticības pārkāpēju parasti nomētāja ar akmeņiem. Protams, romieši bija aizlieguši šo soda veidu. Nāvessodu izpildīt drīkstēja vienīgi Jūdejas vietvaldis prokurators.

Jēzus tika kristīts mūsu ēras 23. gada 19. janvāri. Viņam tad bija 27 gadi, bet Jānim Kristītājam 33. Kristieši, kas nav pareizticīgie, šos svētkus svin 6. janvārī.

Kristīšana notika Jordānas upē, un liels ļaužu pūlis to redzēja, jo Jēzum jau bija daudz sekotāju un mācekļu. Kristīšanas brīdi nezin no kurienes parādījās liels baložu bars ap diviem simtiem putnu sāka riņķot virs cilvēku galvām.

Kad Jānis bija izteicis pēdējos lūgšanas vārdus, pabeidzot svētdarbību, debesīs nogranda pērkons. Bija nakts, zvaigznes mirdzēja skaidrajās debesīs, nekas neliecināja par negaisu. Putni un pērkona grāvieni atstāja uz cilvēkiem neizdzēšamu iespaidu, viņi saprata, ka Debesu Tēvs svētī Jēzu viņa grūtajā ceļā.

Līdzko Jānis bija iesvētījis Jēzu jaunajā ticībā, vēsts par to izplatījās plašā apkaimē. Jāni drīz pēc tam arestēja Hērods Antipa (tā paša Hēroda Lielā, kuru apvainoja Bētlemes mazuļu noslepkavošanā, dēls).

Hērods Antipa pats runāja ar Jāni, cenšoties uzzināt, ko viņš grib panākt un vai šī darbība neapdraud viņa valdnieka varu. Jānis Kristītājs atbildēja, ka vēloties tikai vienu dot ļaudīm brīvību. Ari ticības brīvību ikvienam cilvēkam ir tiesības izvēlēties to reliģiju, kuru vēlas, un nevienam nav tiesību to liegt.

Protams, ka mūslaiku Bībelē jūs šos Jāņa vārdus neatradīsiet. Kristiešu baznīcai nebija vajadzīgi aicinājumi uz ticības brīvību ne jau tādēļ visā pasaulē tika lietas neticīgo asinis “Kristus vārdā”, lai atļautu cilvēkiem izvēlēties to ticību, kas tuvāka sirdij.

Tieši tādēļ Bībelē parādījās leģenda par to, ka Jānis Kristītājs pārmetis valdniekam Hērodam Antipam, ka viņš atņēmis sievu savam brālim.

Velns kārdina Jēzu tuksnesī

Pieņēmis kristību, Jēzus uz četrdesmit dienām aizgāja vientulībā Jūdejas tuksnesī Nāves jūras rietumu krastā. Viņam bija nepieciešams pabūt vienam, lai pārdomātu visu notikušo un iegūtu atbildes uz vissvarīgākajiem jautājumiem, kas nodarbināja viņa prātu kā dzīvot turpmāk, ko darīt, kādu ceļu izvēlēties?

Vientulībā, neviena netraucēts, cilvēks apgaismības brīdī var sadzirdēt Dieva balsi to balsi, kura spēj sniegt vispareizākās atbildes uz vissvarīgākajiem jautājumiem.

Jēzus meditēja stundām ilgi tā, kā to darīja indiešu jogi, nonākot transā. Viņš ieraudzīja ainas no priekšā stāvošās nākotnes. Šie redzējumi bija vienlaikus gan brīnišķīgi, gan šaušalīgi.

Jēzus redzēja, cik slavens būs viņa vārds, ka miljoniem cilvēku visā pasaulē viņam ticēs kā Dievam.

Taču viņš redzēja arī to, kā viduslaikos inkvizitori “viņa Kristus vārdā” dzīvus sārtos dedzinās ķecerus, kā daudzas tautas visā pasaulē pievērsīs kristietībai, nevis kristot ar ūdeni un Dieva vārdu, bet ar uguni un zobenu. Jēzus dvēsele, to redzot, mocījās un cieta tāpat, kā mocījās mirstošo ļaužu dvēseles.

Viņš redzēja, kā tika izkropļota šī mācība, kā to ļaunprātīgi izmanto par ļaunu cilvēcei, kā kristīgā ticība kļūst par ienesīgu peļņas avotu garīdzniecībai.

Jēzu tuksnesī apciemoja ne jau velns ar ragiem, kā to apraksta Bībelē. Viņu vajāja melnas domas. Pašu nelabo Jēzus neredzēja, viņš tikai dzirdēja viņa balsi. Reizēm velns apciemo ikvienu cilvēku, it īpaši smagos brīžos, cenšoties iedvest šaubu un nemiera domas, vedināt maldu ceļos.

Jēzus cīnījās ar šim domām, pārvarot kārdinājumus, viņš noraidīja visu to, ko piedāvāja velns. Viņš, protams, gribēja, lai viņa sapņi un ieceres piepildītos pēc iespējas ātrāk. Jēzus apzinājās, ka viņam pieder milzīgs spēks, ka viņš varētu nohipnotizēt milzīgus ļaužu pūļus, vest viņus pret farizeju varu. Tomēr tas nebūtu pareizais ceļš nedrīkst nevienu cilvēku darīt laimīgu pret viņa paša gribu. Visam jānotiek miermīlīgā ceļā, bez vardarbības un asinsizliešanas.

Jā, bija paredzams, ka nāks grūti laiki, bet pēc tam tomēr ir sagaidāma gaiša nākotne. Kari tiks pārtraukti, cilvēki kļūs tīrāki, labestīgāki, viņi iemācīsies savstarpēji saprasties un cienīt cits citu. Un allaž viņi tad atcerēsies Jēzu Kristu, kurš cieta visu cilvēku dēļ lai viņi kļūtu laimīgi.

Jēzus tuksnesi strādāja, viņš pierakstīja savas mācības izklāstu savus uzskatus par ticību, par dzīvi. Lai neviens svešs nevarētu izlasīt šo tekstu, viņš rakstīja pali, vienā no indiešu valodām.

Šie Jēzus Kristus rokraksti ir saglabājušies līdz mūsdienām. Šobrīd tie vēl pagaidām ir apslēpti cilvēku acīm, bet drīzumā tos atradīs. Tā būs mūsdienu lielākā sensācija.

Jēzus mācekļi

Līdz mūsdienām ir saglabājušās pavisam skopas ziņas par Jēzus mācekļiem. Par viņiem būtībā nav zināms nekas, izņemot viņu vārdus un dažus faktus no viņu dzīves.

Nav arī precīzu ziņu, kur viņi dzimuši, kā izskatījušies, kāda bijusi viņu nodarbošanās, kādas bijušas viņu rakstura iezīmes utt.

Lūk, ko mums pastāstīja sargeņģeļi.

Andrejs

Andrejs dzimis Betsaidas pilsētā, bijis zvejnieks, precējies, divu dēlu tēvs. Vecākais dēls agri nomiris divpadsmit gadu vecumā.

Andrejs bijis par Jēzu četrus gadus vecāks, kad ticis aicināts kļūt par mācekli, viņam bija 31 gads. Andrejs bija viens no Jāņa Kristītāja sekotājiem. Jānis sūtīja pie Jēzus divus savus mācekļus ar vārdiem: “Jūs būsiet viņa sargeņģeļi, rūpējieties par viņu un sargājiet.”

Andrejs bija neliela auguma, plecīgs, ar tumsnēju seju, brūnacains, ar tumši kastaņbrūniem matiem.

Sīmanis (Pēteris)

Sīmanis jaunākais Andreja brālis arī bija zvejnieks. Andrejs atveda savu jaunāko brāli pie Jēzus, pirms tam sacīdams: “Mēs esam atraduši Mesiju. Nāc kopā ar mani.”

Jēzus, ieraudzījis Sīmani, sacīja: “Tu, Sīmani, Jāņa dēls, tavs vārds būs Pēteris, kas nozīmē “klintsakmens”. Uz šīs klints es celšu savu baznīcu. Nāciet ar mani kopā, es padarīšu jūs par cilvēku dvēseļu zvejniekiem.”

Pēteris arī bija dzimis Betsaidas pilsētā. Ari viņa

tēvs bija zvejnieks, septiņu bērnu tēvs. Pēteris bija sestais bērns.

Pēterim, mācekļa gaitas sākot, bija 25 gadi. Viņš bija gaišmatains, bāls, slaids. Pēteris ari bija precējies, viņam bija trīs dēli un divas meitas.

Pēteris dzīvoja Kapemaumas pilsētā. Viņš bija diezgan godkārīgs un skaudīgs, tādēļ Jēzus, kad viesojās Kapernaumā, allaž lūdza naktsmājas Pētera namā, lai remdinātu viņa godkāri.

Pēteris bija ļoti lepns par to, ka Jēzus viesojās viņa namā.

Jānis

Otro savu mācekli, kuru Jānis atveda pie Jēzus, sauca Cebedeja Jānis. Viņš bija astoņus gadus vecāks par Jēzu.

Cebedejas Jānis bija sīrietis (dzimis un uzaudzis Sīrijā), viņam tur palika sieva un divi bērni zēns un meitene.

Reiz viņu namā bija ieradies nodokļu ievācējs, kurš pieprasīja pārlieku augstu summu. Jānis bija cēlies no bagātas dzimtas, bet alkatīgie muitnieki viņu bija galīgi izputinājuši.

Šajā reizē nodokļu ievācējs, redzot, ka no Jāņa vairs neko nevar paņemt, cerībā vēl kaut ko vērtīgu atrast sāka pārlūkot visas telpas, visus stūrišus.

Šoreiz mantkārīgajam muitniekam bija paveicies viņš atrada slēptuvi, kur Jānis bija nebaltai dienai noslēpis mantojumu dažas dārglietas, ko atstājusi viņa vecāmāte.

Nodokļu ievācējs, varen priecīgs, sagrāba guvumu. Jānis centās nosargāt savu zeltu, taču varasvīrs nevēlējās viņu uzklausīt. Stīvēšanās izvērtās asā vārdu pārmaiņā, tad muitnieks izvilka ieroci. Arī Jānis

izvilka savu zobenu no maksts un, strīda karstumā aizstāvoties, nocirta pārlieku mantkārīgajam darbonim galvu.

Netīšais slepkava saprata, ka viņam jābēg no dzimtās pilsētas, jo agrāk vai vēlāk varas iestādes sapratīs, kurā namā ticis nogalināts šis muitnieks.

Jānis noslēpa Gķi maisā un nakts tumsā to apraka ārpus pilsētas. Tad, pēdējoreiz ar skatienu atvadījies no naksnīgās dzimtās pilsētas, viņš devās tālajā ceļā.

Jānis vairākus gadus klejoja pa dažādām zemēm, pārdzīvojot dažādus rūpestus un bēdas cieta badu, reiz viņu gandrīz saplosīja mežonīgie suņi. Nakšņojot mežā, Jānim uzbruka vilks, briesmīgi saplosot kāju. Kāja izskatījās šausmīgi, arī viss Jāņa ķermenis bija klāts brūcēm.

Visbeidzot nelaimīgais klejotājs nonāca Jūdejā. Viņš kļuva par Jāņa Kristītāja mācekli, bija Jēzus kristīšanas liecinieks, savām acīm pieredzot visus šī notikuma neparastos brīnumus.

Kristītājs nosūtīja Jāni pie Jēzus ar vārdiem: “Tu būsi viņa sargātājeņģelis.”

Jēzus jau pirmajā mirklī saprata, ka šis cilvēks nav līdzīgs nevienam citam, ka viņš ir izcietis tik daudz bēdu un šausmu, tomēr viņa sirds nav nocietinājusies pret pasauli, ka tāds cilvēks varētu būt labs māceklis.

Ilgās pēc tālumā atstātās ģimenes un smago pārdzīvojumu ietekmē Jāņa sirds bija nogurusi, viņam reizēm uznāca sirdslēkmes. Jēzus, uzliekot rokas, remdināja Jāņa sāpes, tādēļ Jānis allaž centās būt skolotāja tuvumā, ne soli no viņa neatkāpjoties.

Būdams Jēzum līdzās, Jānis pēc kāda laika ar izbrīnu ievēroja, ka viņa rētas izlīdzinās, kļūst gaišākas un pakāpeniski izzūd.

Tad, kad Jānis satika Jēzu, viņam bija 35 gadi. Viņš bija liela auguma, slaids un muskuļots, apveltīts ar varenu spēku.

Cebedejas Jēkabs

Bībelē par Jāni un Cebedejas Jēkabu ir sacīts, ka viņi ir brāļi. Viņi tādi arī bija, ne miesīgie, bet brāļi garā. Kad klaidonis Jānis nonāca Jeruzālemē, tieši Jēkabs bija tas, kurš viņam sniedza patvērumu, atvēra durvis, ielaižot savā mājā svešinieku.

Pēc to laiku tradīcijām, ja kāds cilvēks svešiniekam piedāvāja pajumti, tad viņš kļuva par šī cilvēka brāli. Jēkabs atšķirībā no Jāņa bija īstenticīgs jūds un ne visos jautājumos vienisprātis ar Jēzu. Tādēļ Jānis, kļuvis par Jēzus mācekli, ne tūlīt atveda savu brāli, kā to bija darījis Andrejs ar savu brāli Sīmani.

Turklāt Jēkabam bija četri bērni, viņš vēl morāli nebija nobriedis klejotāja dzīvei. Pašam Jānim ģimenes vairs nebija un viņam Jēkaba vienkārši kļuva žēl.

Bet Jēkabs, esot līdzās Jānim, visbeidzot arī nolēma, ka kopā ar brāli pievienosies Jēzus sekotāju pulkam.

Jēkabs bija diezgan iecirtīgas dabas cilvēks, tomēr ari ļoti taisnīgs un līdzjūtīgs. Viņš nespēja pamest cilvēku nelaimē, varēja nepazīstamam cilvēkam, pat slepkavam dot pajumti.

Jēkabs bija liela auguma, ar tumšām acīm, tumši kastaņbrūniem matiem, mazliet melnīgsnējs. Ārēji viņš bija stipri līdzīgs Cebedejas Jānim, viņi bija vienāda auguma un miesasbūves, no malas raugoties, varēja domāt, ka viņi ir dvīņubrāļi. Viņi viens otram bija ļoti pieķērušies un visur turējās kopā. Jēkabs bija deviņus gadus jaunāks par savu garīgo brāli, mācekļa gaitas sākot, viņam bija 26 gadi.

Jēkabam bija loti skaista sieva ar garumgaru bizi. Meita līdzīga mātei arī ļoti skaista. Jēkabs dzīvoja Kapernaumā un, tāpat kā tēvs, bija zvejnieks.

Filips

Jēzus meklēja domubiedrus starp ļaudīm, kas bija atnākuši uz viņa kristīšanu. Viņš ielūkojās viņu sejās, cerot starp viņiem atrast godīgos, drosmīgos, uzticamos, kas būtu spējīgi viņam noticēt, kas būtu gatavi sevi ziedot, glābjot jūdu tautu.

Kad Jēzus ieraudzīja Filipu, viņš saprata, ka ir atradis tieši šādu cilvēku. Šis jauneklis ar eņģeļa seju bija neparasti skaists melnmatains un zilacains. Viņš ar savu ķerubam līdzīgo veidolu raisīja cilvēkos uzticības jūtas. Tāds cilvēks bija spējīgs iedvesmot daudzus sekotājus, neraugoties uz savu jaunību. Viņam bija tikai 21 gads.

Filips uzticējās Jēzum tūlīt. Viņš bija dzirdējis daudz un dažādus nostāstus, leģendas par Jēzu, viņš apbrīnoja šo cilvēku un, ne mirkli nešauboties, izlēma kļūt par viņa mācekli.

Lai arī Filipa, tāpat kā Andreja un Sīmaņa dzimtā pilsēta bija Kapernauma, viņi agrāk nebija pazīstami. Taču viņš par tiem bija dzirdējis un zināja, ka viņi kļuvuši par Jēzus mācekļiem.

Filips bija dzimis lopkopju ģimenē, piecpadsmit gadu vecumā apprecējies, divu bērnu tēvs. Viņš prata grieķu valodu, jo pie viņiem dzīvoja grieķu vergs, kurš šo valodu Filipam iemācīja.

Filips bija ļoti zinātkārs, ar labu atmiņu, tādēļ viņš bija pats pirmais, kurš sāka pierakstīt Jēzus sprediķus. Vēlāk šos pierakstus izmantoja Matejs, rakstot savu Evaņģēliju.

Bērtulis

Filips bija tas, kurš atrada vēl vienu mācekli Bērtuli (Nātānaēlu).

Filips viņam sacīja: “Mēs esam atraduši to, par kuru rakstīja Mozus un pravieši. Mēs esam atraduši Jēzu no Nācaretes, Mesiju.”

Nācarete tolaik bija klusa province, tādēļ Nātānaēls šauboties vaicāja: “Vai tad no Nācaretes var nākt kas īpaši labs?”

Filips viņam atbildēja: “Ej un apskaties pats.” Jēzus, ieraudzījis Bērtuli, bija ļoti priecīgs: “Lūk, īstens israēlietis godīgs, bez viltus!”

Bērtulis bija visnotaļ vaļsirdīgs, atldāts, vienmēr runāja to, ko domāja.

Izbrīnīts par Jēzus vārdiem, viņš pajautāja: “Kā tu mani pazīsti?”

“Es ieraudzīju tevi, kad tu sēdēji zem vīģes koka. Tur ari tevi satika Filips.”

Bērtulis atskārta, ka Jēzum patiešām piemīt neparastas spējas, par kurām tik daudz bija stāstījuši ļaudis. Jēzus nebija ieraudzījis Bērtuli ar savām acīm. Tā bija vīzija, viņš ieraudzīja to, kas bija diezgan lielā attālumā no viņa atrašanās vietas. Šādos redzējumos viņš varēja vērot gan ļoti tālu esošas lietas un norises, gan ari redzēt pagātni un nākotni.

Tādas spējas ārkārtīgi pārsteidza un sajūsmināja cilvēkus, kuri saprata, ka Jēzus nav parasts, ka viņš ir kaut kas pārdabisks. Arī turpmāk Jēzus pārsteidza savus mācekļus tāpēc, ka varēja redzēt to, kas bija lielā attālumā, ka zināja, ko mācekļi ir runājuši viņa prombūtnes laikā.

Viena šāda epizode ir aprakstīta Bībelē. Mācekļi gājuši pa ceļu un savā starpā strīdējušies, kurš no

viņiem ieņems cienījamāku amatu, kad Jēzus būs kļuvis par Israēlas valdnieku.

Jēzus, viņus saticis, bargi pavaicāja: “Ko jūs runājāt, ceļā esot?” Apustuļi saprata, ka Jēzus zina, par ko bijusi saruna, un nokaunējās savu nepiedienīgo domu dēļ.

Bērtulis, pārliecinājies, ka Jēzum patiešām piemīt gaišreģa spējas, sajūsmināts iesaucās: “Skolotāj! Tu patiesi esi Dieva Dēls, Tu esi Israēlas valdnieks!”

Jēzus aizkustinājumā par šādu ticības izpausmi viņam atbildēja: “Tu esi man noticējis mazās lietās. Drīzumā tu ieraudzīsi daudz vairāk. Tu ieraudzīsi debesu eņģeļus, kas nolaidīsies pie Cilvēka Dēla.”

Jēzus nosauca sevi par Cilvēka Dēlu. Viņš negribēja kļūt par Israēlas valdnieku. Israēlai jau bija savi valdītāji, kuri nevienam nedomāja atdot savu troni. Varu varēja iegūt tikai bruņotas cīņas ceļā, bet Jēzus bija pret vardarbību.

Jēzus gribēja atgūt savas tautas brīvību mierīgā ceļā.

Bērtulim tolaik bija 26 gadi. Viņš bija plecīgs, vidēja auguma, ar atklātu seju, zilacains, tumšbrūniem matiem. Bērtulis bija lopkopis un dzīvoja Kānā, Galilejā. Viņš bija gadu jaunāks par Jēzu.

Bērtulis ļoti mīlēja Jēzu, viņš to vienkārši dievināja.

Bērtulis bija jautras dabas, vaļsirdīgs un atklāts. Viņš, tāpat kā Jēzus, allaž smaidīja. Viņš agri septiņpadsmit gados apprecējās, viņam bija divi dēli un divas meitas, savus bērnus viņš ļoti mīlēja.

Matejs

Stāsts par to, kā Jēzus uzaicināja kļūt par mācekli Mateju muitnieku, ir ari Bībelē.

Jēzus bija ievērojis nodokļu iekasētāju Mateju, kurš sēdēja Kapernaumas muitnīcā, un reiz viņam sacīja: “Nāc man līdzi!”

Un Matejs, kura ticība Jēzum bija stipra, piecēlās un, pametis visu, sekoja viņam. Viņš savā namā bija sarīkojis ari bagātīgu mielastu Jēzum un viņa mācekļiem. Šajās dzīrēs piedalījās arī citi muitnieki un citi bagāti ļaudis.

Rakstu zinātāji un farizeji kurnēja un bija sašutuši: “Kādēļ jūs ēdat un dzerat kopā ar muitniekiem un grēciniekiem?”

Jēzus viņiem atbildēja: “Veseliem ārsts nav nepieciešams, bet slimajiem gan. Es esmu nācis, lai aicinātu nožēlot grēkus nevis taisnos, bet grēciniekus.”

Matejs bija skaists, slaida auguma, ar brūniem matiem, zilacains, deviņus gadus vecāks par Jēzu.

Viņš savā ģimenē bija saņēmis ļoti labu izglītību. Viņa tēvs bija garīdznieks, tomēr Matejs savu izcelsmi slēpa, lai neradītu nepatikšanas savai ģimenei.

Matejs prata vairākas valodas, ari vienu no indiešu valodām. Viņam patika lasīt, viņš bija zinātkārs. Viņš bija ceļojis uz Indiju un Tibetu, kur ari pirmoreiz dzirdējis par Jēzu Kristu. Dzirdētais viņu ļoti ieinteresējis, un Matejs alka tuvāk iepazīt šo neparasto cilvēku.

Tad, kad ilgi gaidītā iepazīšanās notikusi, Jēzum vajadzēja tikai izteikt aicinājumu, lai Matejs visu pamestu un sekotu savam skolotājam.

Matejam bija sieva un divi dēlēni. Savu ģimeni

nākamais evaņģēlists atstāja, saprotot, ka ģimene viņam traucēs turpmākajā garīgajā ceļā.

Viņš bija dzimis Kaunafa, kas atradās uz Israēlas un Sīrijas robežas. Šīs pilsētas vairs nav, tā ir cietusi karā, noslaucīta no Zemes vaiga. Vecās kartēs vēl var atrast šīs pilsētas nosaukumu. Pēc lieluma tā līdzinājās Nācaretei, tur dzīvoja apmēram 3000 iedzīvotāju.

Jēkabs Zaakijs

Jēkabs Zaakijs bija Jēzus brālēns, Dievmātes Marijas vecākā brāļa dēls. Viņš ļoti mīlēja Jēzu un nekad viņu neapskauda, viņš vispār nebija skaudīgs.

Jēkabs bija mazrunīgs, bet ļoti prasīgs pret sevi un citiem. Daudzi tādēļ viņu neieredzēja, citi turpretim ļoti cienīja viņu principialitātes dēļ.

Jēkabs dzīvoja Nācaretē, viņam bija ģimene trīs meitas un divi dēli. Viņš ļoti mīlēja savus bērnus, un viņa ticība Jēzum bija stipra.

Jēkabs bija Jēzus vienaudzis, viņi dzimuši vienā gadā. Viņš bija neliela auguma, slaids, smalkiem kauliem, gaišmatains, zaļacains, ar godīgu, atklātu seju.

Jūda Zaakijs

Jūda Zaakijs bija Jēkaba jaunākais brālis, arī Jēzus radinieks. Viņš bija slimīgs, pilnīgs pretstats Jēkabam. Jēkabs bija askētisks augstu tikumu cilvēks, bet Jūda bija diezgan nenovīdīgs un viltīgs.

Jūdam bija ļoti bāla seja, tumšzaļas acis, ļoti plāni mati. Viņš bija neliela auguma. Jūda pievienojās Jēzum, sekojot sava brāļa Jēkaba piemēram, jo ļoti vēlējās līdzināties saviem brāļiem.

Viņš parasti stāvēja mala, nekur neiejaucās, daudz nerunāja.

Sīmanis Zelots dzimis Jēzus dzimtajā pilsētā Nācaretē. Viņa tēvs bija zemkopis, viņam piederēja ganāmpulks, viņu uzskatīja par turīgu cilvēku. Sīmanis ģimenē bija vienpadsmitais bērns.

Viņš bija spēcīgs, mazliet padrukns, bija redzams, ka viņam tīk garšīgi paēst. Sīmanim patika leģendas un pasakas, garas sarunas, gudri spriedelējumi. Šī iemesla dēļ Jēzus viņu bieži vien apsauca.

Sīmanis bija precējies, viņam bija viens bērns, bet viņš īpašu uzmanību ģimenei neveltīja. Viņš pēc savas dabas bija brīvību mīlošs klejotājs, viņam patika ceļojumi, jaunas iepazīšanās ar dažādiem ļaudīm. Taču reizēm viņam bija nepieciešama vienatne, iedziļināšanās sevī.

Sīmanis bija trīs gadus vecāks par Jēzu un piederēja pie slepenās zelotu-kinžala nēsātāju sektas (tādēļ arī radusies šī Sīmaņa iesauka). Zeloti aicināja uz atklātu bruņotu cīņu ar romiešiem. Sīmanis sākumā bija viņu uzskatu piekritējs, bet, iepazinis viņus tuvāk, saprata, ka šie sazvērnieki tālāk par runāšanu netiks izšķirošai rīcībai viņiem pietrūka spēka un gribas.

Vīlies savos ieroču brāļos, Sīmanis kļuva par Jēzus mācekli, sapratis, ka šis cilvēks spētu vest tautu izšķirošajā cīņā.

Sīmanis sākumā vēl uzturēja sakarus ar saviem bijušajiem brāļiem zelotiem, bet vēlāk, viņos pilnīgi vīlies, tos atstāja.

Toms

Pats pirmais Jēzus sekotājs bija indietis Toms. Viņš atzina Jēzus mācību jau būdams Indijā un kopš tā laika no Jēzus vairs neatkāpās ne soli kopā ar viņu aizceļoja uz Jūdeju un pavadīja viņu visos ceļojumos.

Toms ārēji ļoti atšķīrās no visiem pārējiem mācekļiem viņam bija tumši, cirtaini mati, melnas acis, melnīgsnēja āda. Starp apustuļiem Toms jutās kā svešinieks, tādēļ bija mazrunīgs un vislabāk viņam patika būt vienam.

Pateicoties Evaņģēlijiem, viņš ir ievērojams ar iesauku “Neticīgais Toms”. Toms patiešām ļoti kritiski vērtēja norises apkārtējā pasaulē, nepaļaujoties pirmajam iespaidam, visu izvērtējot un pārbaudot. Toties tad, kad bija pārliecināts par notikušā patiesumu, viņa ticība bija stingra un nešaubīga.

Toms bija vienīgais no mācekļiem, kurš nekad nebija precējies. Viņš pameta vecāku mājas jau divpadsmit gadu vecumā, lai dotos apceļot pasauli. Toms dzimis Ziemeļindijā, viņa vecāki bija lopkopji un ģimene ļoti kupla 15 cilvēki. Toms ģimenē bija ceturtais bērns.

Jūda Iskariots

Jūda bija vistraģiskākā un nepelnīti apvainotā persona Jēzus mācekļu lokā. Evaņģēlijos Jūda Iskariots ir attēlots tikai tumšās krāsās, tik drūmās, ka pat rodas jautājums kā tas varēja notikt, ka Jēzus, kurš bija tik vieds un asredzīgs, ar pravieša spējām apveltīts, atļāva sev tuvumā būt tik nelietīgam, ļaunam radījumam, kurš spēja nodot savu skolotāju par trīsdesmit sudraba grašiem?

Jūda Iskariots bija Jēzus jaunākais brālis Ma-

rijas un Jāzepa dēls. Bībelē par viņu ir rakstītas šādas rindas (Marka 6, 3):

Vai Viņš nav namdaris, Marijas dēls, un Jēkaba un Josefa un Jūdas un Sīmaņa brālis, un vai Viņa māsas nav šeit pie jums?

Marijai un Jāzepam bija septiņi bērni. Jēzum bija četri brāļi un divas māsas.

Jūda savā raksturā bija līdzīgs abiem saviem vecākiem no tēva viņš bija mantojis straujo dabu, dumpinieka garu, no mātes iegūtās rakstura īpašības laipnību, saticību, sabiedriskumu.

Jūda ārēji bija līdzīgs tēvam varena auguma, kastaņbrūniem matiem, koši zaļām acīm, ar atklātu, gaišu smaidu, bedrītēm vaigos.

Jūda bija precējies, viņam bija dēls un meita, bērnus viņš vienkārši dievināja.

Abi brāļi kopš pašas mazotnes viens otru ļoti mīlēja, tik ļoti, ka bija gatavi ziedot dzīvību otra labā.

Jēzus uz Jūdu varēja pilnīgi paļauties, tikpat pārliecināti kā pats uz sevi. Bieži vien Jēzus kopā ar brāli palika vienatnē, lai apspriestos vissvarīgākajos jautājumos. Tieši Jūdam bija uzticēts vissvarīgākais, atbildīgākais uzdevums visas naudas lietas. Viņa pārziņā bija kase, viņš Jēzum atskaitījās par visiem ienākumiem un izdevumiem.

Dažiem mācekļiem nepatika Jūdas īpašais stāvoklis, radās skaudība. Viņu patmīlību aizskāra tas, ka Jēzus dalās noslēpumos tieši ar viņu.

Piemēram, neko nesajēgdami naudas lietās, viņi savā starpā sāka mēļot, ka Jūda droši vien kopīgo naudu izmanto savām vajadzībām. Pamazām šis uzskats apustuļu apziņā nostiprinājās.

īstenībā Jūda pret savu kases pārziņa pienākumu izturējās ar vislielāko atbildības sajūtu, viņš vispār

bija ļoti godprātīgs cilvēks. Jēzus viņu labi pazina un tādēļ visnotaļ uzticējās.

Jūda, būdams ļoti impulsīvs un karstgalvīgs, allaž mudināja un kūdīja Jēzu, uzskatot, ka jāsāk darboties aktīvāk un enerģiskāk. Jēzum bieži vien nācās Jūdu atturēt no nepārdomātas rīcības.

Jūdas nesavaldība un pārsteidzīgums diemžēl izraisīja traģiskos notikumus.

6.    nodaļa JĒZUS MĀCĪBA

Ko tieši Jēzus gribēja panākt?

Jēzus gribēja, lai visi cilvēki uz šīs Zemes būtu laimīgi. Tieši tā bija viņa Misija, ar šo mērķi viņš tika atsūtīts, lai dzīvotu uz šīs grēcīgās planētas.

Viņa uzdevums bija ieskaidrot cilvēkiem, ka viņi ir piedzimuši šai pasaulē, lai dzīvotu mierā, saskaņā un mīlestībā, nevis tādēļ, lai citiem bojātu dzīvi ar savu naidu, cietsirdību, skaudību un vienaldzību.

Visi cilvēki ir Dieva bērni, visi ir vienlīdzīgi, un ikvienam ir tiesības kļūt laimīgam neatkarīgi no izcelsmes.

Lai līdz ļaužu apziņai šīs it kā tik vienkāršās, tik pašsaprotamās patiesības nonāktu, bija jānotiek apvērsumam ikviena cilvēka apziņā. Katram cilvēkam bija jāiemācās saprast, kāda ir dzīves patiesā jēga, kā būtu jādzīvo, ievērojot Dieva likumus.

Mūsdienu cilvēkam ir grūti saprast kas tad tik revolucionārs bija Jēzus Kristus mācībā? Tāpēc, ka tas, uz ko tolaik aicināja Jēzus, mums ir ikdienas realitāte. Mēs esam jau pieraduši pie tā, ka visi cilvēki ir vienlīdzīgi, nav vairs dalīšanas pēc kastām, nacionālais ienaids ir pasludināts ārpus likuma, sievietēm ir vienlīdzīgas tiesības, vairs nenotiek kari ticības dēļ, nevienu ticību vairs nevar uzspiest ar varu, verdzība ir pagātnes palieka utt.

Mums tas nav nekas dīvains vai neparasts, daudziem šķiet, ka tā ir bijis vienmēr. Patiesībā tāda sabiedrība, kādā mēs dzīvojam, ir izveidojusies pavisam nesen. Cilvēki pakāpeniski, kļūdoties, meklējot, strīdu un pārbaudījumu ceļā ir nonākuši līdz tagadējai kopsakarību izpratnei.

Pasaule, kāda tā ir tagad, kļuvusi tāda, pateicoties Jēzus mācībai. Mēs varam salīdzināt, kā dzīvo cilvēki tajās zemēs, kuras Kristus mācība ir ietekmējusi mazāk, tur, kur kristietība nav valsts reliģija.

Daudzās šajās valstīs vēl pastāv iedalījums pēc kastām, negatīva attieksme pret ārzemniekiem, sieviešu beztiesība, neiecietība pret citām reliģijām un pat verdzība.

Kristiešu dzīves līmenis tagad ir visaugstākais pasaulē, un tas attiecas ne tikai uz materiālo jomu. Mūsdienu Eiropa, kurā neeksistē robežas, tas ir tieši tas, uz ko aicināja Jēzus pirms 2000 gadiem. Tieši kristietība ir saliedējusi, apvienojusi visas Eiropas tautas.

“Būs viens ganāmpulks, un būs viens gans visiem,” bija sacījis Jēzus, un tagad šis pravietojums sāk piepildīties. Tieši tādēļ viņš izvēlējās ciešanas, jo skaidri zināja, agrāk vai vēlāk Dieva Valstība sāks valdīt uz Zemes.

Ko Jēzus sludināja?

Evaņģēlijos sludināto Jēzus mācību līdzību un pravietojumu veidā Romas garīdznieki diemžēl diezgan pamatīgi ir sagrozījuši, izkropļojuši. Daudz kas no tā, ko Jēzus teicis, ir pazudis bez pēdām, bet daudz kas piegudrots klāt, ko viņš nemaz nav sacījis.

Piemēram, ka farizeji vērsās ar jautājumu pie Jēzus, lai viņu samulsinātu: “Skolotāj! Mēs zinām,

ka tu esi taisnīgs un rādi mums pareizo Dieva ceļu, tādēļ saki, kā tev liekas, vai mums ir brīv ķeizaram maksāt nodokļus vai ne?”

Jēzus bija nokļuvis sarežģītā situācijā. Sakot, ka nodokļus nevajag maksāt, viņu varētu apsūdzēt kā musinātāju uz nepakļaušanos varas iestādēm un romiešu karavīri viņu tad varētu apcietināt.

Ja viņš atbildēs, ka nodokļi ir jāmaksā, tad kritīsies viņa autoritāte savu tautiešu jūdu acīs, kuri no sirds ienīda Romas imperatoru.

Jēzus, izpratis farizeju viltību, viņiem atbildēja: “Kālab jūs, liekuļi, mani kārdināt? Rādait man šurp vienu denāriju!

Viņam iedeva vienu denārija monētu.

Un viņš viņiem jautāja: “Kā attēls un uzraksts tur ir?”

Viņi atbildēja: “Ķeizara.”

Tad viņš tiem sacīja: “Tad nu dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pienākas, un Dievam, kas Dievam pienākas!”

To dzirdējuši, viņi bija izbrīnījušies par viņa atbildi un apklusa.

Šo skaisto leģendu ir izdomājuši romiešu garīdznieki. Jūdu likumi aizliedza jebkuras dzīvas būtnes attēlošanu, un ebreji nekad neņēma rokās monētas ar Cēzara attēlu. Šī iemesla dēļ romieši Jūdejā izmantoja monētas, uz kurām nebija valdnieka attēla.

Cik attapīgi un viltīgi ir sacerēta šī leģenda pats Jēzus Kristus aicina maksāt nodokļus Romas imperatoram un piedevām vēl piekodina, lai tauta nekurn!

Lūk, tādā veidā imperatora varaskalpu veiklā roka svītroja un pārveidoja vairākas Jēzus teiktās

runas un līdzības. Tomēr tagad, pateicoties sargeņģeļiem, mums ir iespēja tuvāk iepazīt Jēzus Kristus mācību.

Jēzus un verdzība

Jēzus dzīves laikā vergturu iekārta kā pašsaprotama bija izplatīta visā pasaulē gan Romā un Ēģiptē, gan Indijā un Jūdejā. Neviens sevišķi nebrīnījās, ka kādam cilvēkam pieder citi cilvēki kā lopi vai mantība.

Daudzas tā laika reliģijas atbalstīja verdzību, to it kā pat uzskatīja par likumīgu. Pastāvēja uzskats, ka pats Dievs esot sadalījis cilvēkus saimniekos un vergos, turklāt šo uzskatu atbalstīja dažādu tautu pārstāvji.

Piemēram, indieši domāja, ka dievi radījuši četras cilvēku kastas no viena pirmcilvēka Purušas ķermeņa. No Purušas mutes ir radīta pirmā kasta, otrā no rokām, trešā no gurniem, bet no kājām viszemākā kasta.

No kājām radītie cilvēki šūdras bija dzimuši kā vergi, viņiem bija jākalpo pārējo augstāko kastu cilvēkiem. Tur neko nevarot darīt, jo tā esot noteikuši paši dievi.

Arī jūdi uzskatīja, ka verdzību esot svētījis pats Dievs. Bībelē ir daudz stāstu, leģendu un līdzību, kuru jēga ir viena verdzībai ir jābūt, pret to nedrīkst cīnīties, jo tas esot pret Dieva gribu.

Lūk, daži citāti no Bībeles:

Vergiem neklājas būt augstākiem par valdniekiem (Zālamana grāmata, 19, 10).

Jūs varat viņus nodot mantojumā saviem dēliem kā mantojumu, jūs mūžam valdīsiet pār viņiem kā vergiem (Levīts, 25,46).

Jēzus strikti nostājās pret verdzības iekārtu. It visur un vienmēr, visās zemēs viņš runāja vienu un to pašu visi cilvēki ir vienlīdzīgi, nav saimnieku un vergu, Dievs visus cilvēkus ir radījis vienādus, Dievs ir pret verdzību.

Arī Jēzus tēvam Jāzepam bija vergi gūstekņi ģermāņi Kaspars, Baltazars un Melhiors. Kad Jēzum palika desmit gadu, viņš pierunāja tēvu, lai tas atlaiž vergus brīvībā. Tajos laikos tas bija neparasts žēlsirdības darbs.

Uz to Jēzus aicināja ari visus savus sekotājus.

Romas impērijā vergu bija vairāk nekā brīvo pilsoņu. Uz vergu darbaspēka balstījās visa impērijas ekonomika. Tādēļ nav brīnums, ka romiešu garīdznieki 325. gadā no Evaņģēlijiem izņēma visu, kas vēstīja par Jēzus uzstāšanos pret vergturibu.

Piedevām viņi tik veikli sagrozīja Jēzus vārdus tā, it kā Jēzus savās runās netieši atbalstītu vergturu iekārtu.

Lūk, viens piemērs, kā tas notika.

Jēzus saviem klausītājiem stāstīja līdzību par talantiem (talants ir prāva tā laika naudas vienība).

Vienam cilvēkam bija pieci talanti, un viņš tos ieguldīja kādā peļņu nesošā darījumā, tā nopelnot vēl piecus talantus.

Otram bija divi talanti, ari viņš tos laida apgrozībā, nopelnot vēl divus talantus.

Trešais cilvēks, kuram bija tikai viens talants, negribēdams riskēt, ieraka savu talantu zemē un palika bez peļņas.

Šīs līdzības jēga ir skaidra slinkums ir cilvēku visbriesmīgākais netikums. Sliņķis vienmēr atradis

ieganstu, lai attaisnotu savu dīkdienību, lai tikai nepārpūlētos.

Lai arī kādos apstākļos cilvēks nonāktu, viņš nedrīkst, salicis rokas klēpī, kurnēt par likteni. Tieši pretēji viņam visiem spēkiem jācenšas izrauties no šī burvju loka, par katru cenu jācenšas savu dzīvi uzlabot, kļūt bagātam gan materiāli, gan garīgi. Nedrīkst vienkārši sēdēt un gaidīt, ka kāds no augšas atnāks un iecels tevi saulītē.

Ja cilvēks neatlaidīgi cenšas, strādā, tad viņam patiešām no augšas tiks sūtīta veiksme un labklājība. Toties slaisti un dienaszagļi, kas negrib pūlēties, visbeidzot pazaudēs arī to mazumiņu, kas viņiem ir.

Liktenis ikvienam no mums dod iespēju sakārtot, izlabot savu dzīvi, tāpat kā šiem ļaudīm no līdzības. Kāds no viņiem, kurš, nežēlojot spēkus, strādāja, izmantoja gadījumu un mainīja savu likteni kā divi pirmie no šī stāsta, bet kāds šo iespēju palaida garām kā trešais šīs līdzības varonis.

Viss ir mūsu pašu rokās dzīve mums allaž piedāvā izredzes, bet, kā tu tās izmantosi, tas ir atkarīgs vienīgi no tevis. Un, ja tava dzīve ir slikta, tad tas visdrīzāk nozīmē, ka sava slinkuma dēļ pats pie visa esi vainīgs.

Izteiciens “ieracis savu talantu zemē” ir kļuvis spārnots, tas nozīmē, ka cilvēks nav pilnīgi izmantojis visas savas iespējas.

Šai līdzībai ir ļoti dziļa jēga, jo tajos laikos valdīja cits viedoklis ja esi nabags un trūcīgs, tātad tā augšā ir nolemts. Un neko nevar darīt ir jāsamierinās.

Bet tagad salīdziniet lūk, kā šī līdzība pārveidota nonāca Bībelē!

Kāds valdnieks ataicināja savus vergus un iedeva katram talantus. Vienam viņš deva piecus talantus, kurus tas laida apgrozībā, nopelnot klāt vēl piecus, otrais ari savus divus laida apgrozībā un nopelnīja divus talantus, bet trešais, baidoties naudu pazaudēt, to ieraka zemē.

Atgriezies valdnieks uzslavēja abus pirmos vergus ar vārdiem: “Tu esi labi darījis, tu esi labs un uzticams kalps!”

Trešais vergs nāca un taisnojās: “Kungs! Es zināju, ka tu esi bargs cilvēks un ņem, ko tu neesi nolicis, kā arī pļauj, ko neesi sējis. Te ir tavs talants, baidoties es to biju noglabājis zemē.”

Kungs viņam atbildēja: “Tu viltīgais un kūtrais vergs! Vai tu nezināji, ka es pļauju, kur neesmu sējis, un ņemu to, ko neesmu nolicis; kāpēc tad tu manu naudu neesi atdevis naudas mainītājiem, tad es pārnācis to ar augļiem būtu saņēmis atpakaļ?”

Tad viņš pavēlēja:

“Un nelietīgo kalpu izmetiet galējā tumsībā, tur būs raudāšana un zobu trīcēšana.”

Šīs līdzības morāle ir pavisam citāda salīdzinājumā ar pirmo versiju cilvēkam ir jāstrādā, lai vairotu sava kunga mantu, un nekādā ziņā nedrikst iebilst un kurnēt.

Lūk, tā Romas garīdznieki pašā būtībā gudri un viltīgi sagrozīja līdzības jēgu.

Jēzus un dvēseļu pārceļošana

No Bībeles gandrīz pilnīgi ir izsvītrota visa mācība par dvēseļu pārceļošanu (reinkamāciju). Šīs mācības jēga ir šāda.

Pēc nāves cilvēka dvēsele nonāk paradīzē vai

ellē. Kādu laiku pavadījusi Debesis, tā atgriežas atkal uz Zemes, iemiesojoties jaundzimuša bērniņa ķermeni.

Cilvēka šīszemes liktenis ir tiešā veidā atkarīgs no viņa iepriekšējās dzīves viņu var gaidīt apbalvojums vai arī sods atkarībā no tā, ko viņš ir nopelnījis.

Romieši šo mācību par dvēseļu pārceļošanu ir saīsinājuši uz pusi. Tagad pēc jaunajiem likumiem dvēsele, nonākot Debesīs, paliek uz mūžīgiem laikiem vai nu paradīzē, vai ellē. Atgriešanās vēlreiz uz Zemes nav paredzēta.

*  * *

Kālab tas tika darīts?

Tālab, lai vienkāršo tautu iebiedētu ar mūžīgām elles mocībām. Lai izvairītos no degšanas mūžīgajās elles ugunīs, cilvēkam vajadzēja strikti ievērot visus priesteru norādījumus, jo tikai garīdznieki esot tie, kas spēj parādīt cilvēkam, kurš nomaldījies, pareizo glābšanās ceļu.

Jēzus ļaudīm skaidroja, ka Dievs tik ļoti, bez izņēmuma mīl visus savus bērnus, ka pat visgrēcīgākais cilvēks, izcietis sodu ellē, var atgriezties un sākt jaunu dzīvi uz Zemes.

Kristiešu garīdznieki šīs tiesības cilvēkiem bija lieguši. Pēc viņu vārdiem iznāca tā, ka bargais Dievs ir nolēmis grēciniekus mūžīgām mokām, nedodot viņiem nekādu glābšanās iespēju.

It visās baznīcās un tempļos bija redzamas freskas un svētbildes, kas attēloja elles mocības verdošus katlus, važas, nokaitētas pannas, liesmu mēles

un mocīto upuru briesmīgās sejas izteiksmes. Šie attēli ļoti nomācoši iedarbojās uz ticīgo ļaužu psihi, padarot viņus par iebaidītiem un padevīgiem baznīcas kalpotāju kalpiem.

Kristīgie priesteri savai draudzei skaidroja, ka īstenā laime ir iespējama tikai Debesīs, bet mūsu Zemes dzīve ir tikai gatavošanās mūžīgajai paradīzes svētlaimei. Tādēļ esot jāsamierinās ar šīszemes dzīvi, lai arī cik nožēlojama tā būtu, necenšoties neko uzlabot, jo tik un tā viņpasaulē viss tikšot atlīdzināts.

Turklāt garīdznieki īpaši uzsvēra, ka tikai trūcīgie ļaudis varēšot nonākt paradīzē, toties bagātniekiem esot priekšā ceļš uz elli.

Bībelē ar Jēzus muti tā arī tiek pausts: “Vieglāk kamielim ir izlīst caur adatas aci nekā bagātniekam nonākt Dieva Valstībā.”

Jēzus mācība garīdznieku rokās pārvērtās par nabadzīgo un vergu nomierināšanas līdzekli kādēļ gan uzlabot savu dzīvi, pacietieties, viņāsaulē viss tiks bagātīgi atlīdzināts.

Patiesībā Jēzus nekad šādus vārdus nav sacījis. Viņš mācīja pavisam ko citu ikviens cilvēks uz šīs zemes ir cienīgs dzīvot bagātu, pārticīgu dzīvi. Un ka par šādu dzīvi ir jācīnās jau tagad, turklāt šī cīņa jāsāk vispirms ar sevi.

Nedrikst samierināties ar to, kas ir, pastāvīgi jādomā ari par nākotni. Būt bagātam tas nav grēks; grēks ir tad, ja cilvēks domā tikai par naudu. Cilvēkam ir jābūt taisnīgam un laipnam, strādīgam un bagātam jau šajā dzīvē, negaidot nāvi kā glābiņu.

Nedrikst savus talantus aprakt zemē lūk, to mums mācīja Jēzus.

Bībelē ir acīm redzamas pretrunas vienā stāstā Jēzus nosoda cilvēku, kurš ieracis naudu zemē un

tādēļ palicis nabags, citā Jēzus apgalvo, ka bagātniekiem nebūs iespējams nokļūt Dieva Valstībā.

Pirmajā bridi liekas aplam nevar saprast, vai būt bagātam ir labi vai slikti.

Tomēr, uzmanīgi izlasot abas garīdznieku pārveidotās līdzības, kļūst skaidrs, ar kādu nolūku šie stāsti tika pārveidoti: bagātam būt ir slikti, jo nevarēs nokļūt paradīzē, toties pelnīt naudu sava kunga labā tas ir labs darbs, jo cilvēks nedrikst slinkot.

Kristus mācība tika sagrozīta ar apbrīnas cienīgu meistarību.

Par spīti daudzajiem sagrozījumiem, Bībeles tekstā ir saglabājušies vairāki fragmenti, kuros var atpazīt atliekas no mācības par reinkamāciju un aizkapa dzīvi.

Kādā Bībeles teksta daļā mācekļi Jēzum jautā (Marka 9, 10—13):

Un tie to vārdu paturēja pie sevis, pārrunādami savā starpā, kas tas esot: no miroņiem augšā celties.

Un tie Viņam jautāja: kā tad rakstu mācītāji saka: Elijam jānāk pa priekšu? Bet Viņš uz tiem sacīja: gan Elija, pa priekšu nākdams, visu atkal sataisīs; bet kā tad ir rakstīts par Cilvēka Dēlu, ka tam būs daudz ciest un tapt nicinātam? Bet es jums saku, ka arī Elija ir nācis, un tie tam. ir darījuši ko gribēdami, tā kā par to ir rakstīts.

Jēzus mācekļiem paskaidroja, ka Jānis Kristītājs iepriekšējā dzīvē ir bijis pravietis Elija. Šajā dzīvē atkal piedzimis, viņš nācis pasaulē kā Jānis Kristītājs, bet cilvēki viņu nav atzinuši.

Tagad izlasiet līdzību par sievu un septiņiem brāļiem.

Reiz saduķeji, kas neticēja aizkapa dzīvei, jautāja Jēzum: “Mācītāj, Mozus mums ir rakstījis: ja kam brālis mirst, kas atstāj sievu bez bērniem, tad viņa brālim tā sieva jāapņem un savam brālim jārada dzimums. Tad nu bija septiņi brāļi, un pirmais apņēma sievu un mirdams neatstāja dzimumu. Un otrs viņu apņēma un nomira. Un tāpat trešais. Un visi septiņi to apņēma un bērnus neatstāja. Beidzot pēc visiem nomira arī sieva. Tad nu pie augšāmcelšanās kuram no viņiem septiņiem tā sieva piederēs? Jo visiem septiņiem tā bijusi par sievu.”

Jēzus tiem atbildēja: “Vai jūs nealojaties tādēļ, ka jūs Rakstus neprotat, nedz Dieva spēku? Jo, kad tie celsies augšā no miroņiem, tad tie ne precēs, nedz taps precēti, bet tie būs kā eņģeļi debesīs. Bet par mirušiem, ka tie taps uzmodināti, vai jūs Mozus grāmatā neesat lasījuši, ka Dievs pie ērkšķu krūma uz to runājis, sacīdams: Es esmu Ābrahāma Dievs un īzāka Dievs, un Jēkaba Dievs? Dievs nav mirušo, bet dzīvo Dievs! Jūs ļoti alojaties.”

* * *

Ar šiem vārdiem Jēzus gribēja sacīt, ka aizkapa dzīve nemaz nav līdzīga zemes dzīvei. Kad cilvēks nomirst, tad iet bojā tikai viņa fiziskais ķermenis, bet dvēsele piedzimst jaunā pasaulē Debesīs.

Tur, Debesu Pasaulē, nav tādu jēdzienu kā vīrs, sieva, laulības, tur valda pavisam citi likumi.

Un Dievs patiešām ir cilvēku dvēseļu, nevis ķermeņu dievs.

Jēzus un laulība

Laikā, kad dzīvoja Jēzus, sievietes bija beztiesīgas un nebrīvas. Visa vara bija vīriešu rokās, bet sievietēm pat nebija balsstiesību. Ja uzmanīgi lasa Bībeli, var ievērot, ka tur visas Jaunajā Derībā minētās sievietes dalās divās kategorijās mātēs un netiklēs.

Tolaik sievietēm nebija nekādu izvēles iespēju. Vienīgais uzdevums, kas viņām bija paredzēts, kļūt par māti. Sievietei nebija citu darba iespēju kā vienīgi būt par mājsaimnieci.

Ja vīrs no sievas bija šķīries, tad viņai cits nekas neatlika kā kļūt par netikli, lai nenomirtu badā. Par alimentiem vai īpašuma dalīšanu tajos laikos nevarēja būt ne runas.

Sieva nevarēja atstāt vīru nekādā gadījumā, toties vīrs varēja savu sievu pamest pavisam niecīga iemesla dēļ, piemēram, negaršīgu vakariņu dēļ.

Jēzus uzstājās pret šādu lietu kārtību. Bībelē ir epizode, kur farizeji uzmācas Jēzum un, pārbaudot viņu, jautā: “Kādā gadījumā cilvēkam ir ļauts šķirties no savas sievas?”

Viņš farizejiem atbildēja: “Vai tad jūs neesat lasījuši, ka Dievs, sākumā radījis vīrieti un sievieti, teica: cilvēks atstās savu tēvu un māti un pieķersies savai sievai. Un viņi būs kā viena miesa tā, ka viņi vairs nav divi, bet gan viena miesa.

Un tā, ko Dievs ir savienojis, to cilvēks nevar šķirt.”

Farizeji viņam sacīja: “Kā tad Mozus lika uzrakstīt šķiršanās rakstu, lai šķirtos no viņas?”

Farizeji runāja par Piecām Mozus grāmatām, kurās bija izklāstīti ebreju šķiršanās likumi. Ja vīram nepatika sieva, tad viņš, nepaskaidrojot

šķiršanās iemeslu un neprasot sievas piekrišanu, varēja viņai iedot šķiršanās rakstu un laist, lai iet uz visām četrām debess pusēm.

Jēzus viņiem atbildēja: “Jūsu cietsirdības dēļ Mozus jums atļāva šķirties no sievām, bet sākumā tas tā nebija.”

Ar šiem vārdiem Jēzus lika saprast, ka ne viss, kas ir ierakstīts Piecās Mozus grāmatās Torā, ir patiesība, ka sākumā Dieva mācība ir bijusi citāda, bet ļaužu cietsirdības dēļ tā tikusi sagrozīta.

Jēzus paskaidroja, kāda bijusi Dieva mācība pirmsākumos: “Bet es jums saku, kas izšķirsies no savas sievas ne dēļ viņas laulības pārkāpuma un apprecēs citu, tas ir pārkāpis laulību.”

Starp citu, Bībelē Jēzus vēl esot piebildis: “Un tas, kas prec šķirteni, arī pārkāpj laulību.”

Patiesībā šī rindiņa Jēzus vārdiem tika pierakstīta vēlāk. Viņš neko tādu nav teicis. Šķirta sieviete skaitījās apgānīta, netīra, viņa nedrīkstēja vairs precēties.

Jēzus turpretim allaž bija sacījis, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības būt laimīgam un ka ikviena sieviete, pat ne tikai šķirtene, bet ari netikle, var cerēt uz visu grēku piedošanu.

Jēzus un netikle

Jēzus mācīja, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības uz līdzcilvēku cieņu. Pat ja kāds ir kritis grēkā, viņš tādēļ nepārstāj būt cilvēks.

Reiz kādā rītā, kad Jēzus lasīja ļaudīm sprediķi, rakstu zinātāji un farizeji pie viņa atveda sievieti, kuru apvainoja netiklībā. Ieveduši viņu laukuma vidū, tie sacīja Jēzum: “Mācītāj, šī sieviete ir nodarbojusies ar netiklību. Bet Mozus savos likumos ir teicis,

ka tādas ir jānomētā ar akmeņiem. Ko tu par to sacīsi?”

Jēzus bija nonācis grūta uzdevuma priekšā. Šo sievieti attaisnot tas nozīmētu, ka viņš pārkāpj reliģijas likumus, dodot iemeslu sevi apvainot Dieva zaimošanā. Atļaut, lai pūlis ar nelaimīgo izrēķinās, nozīmētu, ka viņš neievēro pats savus vārdus: “Mīli savu tuvāko kā sevi pašu.”

Jēzus zemu noliecās, kaut ko zīmējot smiltīs, nepievēršot nevienam uzmanību.

Kad rakstu zinātāji vēlreiz atkārtoja jautājumu, Jēzus piecēlās un sacīja: “Kurš nojums ir bez grēka, lai pirmais met akmeni.”

Un atkal, zemu noliecies, turpināja kaut ko zīmēt smiltīs.

Grāmatnieki un farizeji bija apjukuši. Neviens no viņiem neriskēja sevi nosaukt par bezgrēcīgu. Katrs centās nemanīts pamest soda vietu. Drīz Kristus ar netikli bija palikuši uz laukuma vieni paši.

Jēzus piecēlās un, neviena neieraugot, izņemot sievieti, tai sacīja: “Sieva, kur ir tavi apsūdzētāji? Neviens tevi nav nosodījis?”

Viņa atbildēja: “Neviens, Kungs.”

Jēzus tad viņai sacīja: “Ari es tevi nevainoju. Ej un negrēko vairs.”

Piedošana grēciniecei farizeja Sīmaņa namā

Reiz Jēzus viesojās pie kāda farizeja, kam vārds bija Sīmanis. Viņi zvilnēja pie galda un mielojās, kad istabā ienāca netikle.

Sieviete nesa trauku ar mirrēm (mirres bija ļoti dārgas smaržvielas) un, noliekusies aiz muguras pie Jēzus kājām, raudot tās slacīja ar savām asarām, susināja ar saviem matiem un iesvaidīja ar mirrēm.

To redzot, farizejs, kurš bija ielūdzis Jēzu viesos, pie sevis prātoja: “Ja viņš būtu pravietis, tad viņš gan zinātu, ka šī sieviete, kas viņam pieskaras, ir grēciniece.”

Jēzus, nolasījis viņa domas, tam atbildēja: “Sīmani, es tev gribu, lūk, ko pateikt. Kādam naudas aizdevējam bija divi parādnieki, viens tam bija parādā pieci simti denāriju un otrs piecdesmit. Kad nu tie nespēja atdot, viņš abiem atlaida parādu. Kurš no abiem vairāk to mīlēs?”

Sīmanis atbildēja: “Manuprāt, tas, kam viņš vairāk atlaidis.”

Jēzus apstiprināja: “Tu esi spriedis pareizi. Vai tu redzi šo sievu? Es nācu tavā namā, tu man ūdeni neesi devis manām kājām, bet šī savām asarām manas kājas slacījusi un saviem galvas matiem nožāvējusi. Tu mani neesi skūpstījis, bet šī, kamēr es še esmu, nemitas skūpstīt manas kājas. Ar eļļu tu neesi svaidījis manu galvu, bet šī ar svaidāmo eļļu svaidījusi manas kājas.

Tādēļ es tev saku: viņas grēki, kuru bija daudz, ir piedoti, jo tā daudz mīlējusi, bet, kam maz piedod, tas mīl maz.”

Bet viņai Jēzus sacīja: “Tev tavi grēki piedoti. Tava ticība tev palīdzējusi, ej ar mieru.”

Jēzus un naids starp tautām

Ebreji citu tautību pārstāvjus uzskatīja par netīriem elku pielūdzējiem, to skaitā ari romiešus. Izlabotajā Bībelē var atrast tikai vienu nelielu atgādinājumu par to, kā ebreji attiecās pret romiešiem (Jāņa 18, 28): No Kanafas tie veda Jēzu uz pārvaldnieka pili. Bija agrs rīts. Paši tie neiegāja pārvaldnieka pilī, lai neapgānītos.

Toties ļoti daudzkārt Bībelē ir uzsvērts ebreju naids pret samariešiem.

Kas ir šie samarieši? Tie ir tie paši ebreji, kas dzīvoja Samarijā, apgabalā, kas robežojās ar Jūdeju. Samarieši tik cītīgi neievēroja reliģiskos aizliegumus un precējās ari ar cittautiešiem. Jūdejas iedzīvotāju acīs tas bija briesmīgs grēks, tāpēc viņi samariešus uzskatīja par netīriem grēciniekiem. Samarieši atbildēja ar tādu pašu naidu.

Starp vieniem un otriem bija daudz domstarpību.

Jūdejas iedzīvotāju un samariešu naids turpinājās kopš neatminamiem laikiem. Jūdi uzskatīja, ka visiem ebrejiem jābūt vienai vienīgai svētvietai Jeruzālemes templim. Samarieši domāja, ka svētvietai jābūt Harismas kalnā, netālu no Siharas pilsētas.

Samarieši tur bija uzcēluši savu templi un reliģiskās ceremonijas veica tur. Mūsu ēras 130. gadā jūdi šo templi sagrāva un aizliedza tur noturēt dievkalpojumus.

Jāpiebilst, ka mūsdienu Izraēlā samarieši vēl joprojām veic savas svētdarbības savā svētajā Harismas kalnā.

Samarieši nepalika jūdiem parādā, un kādreiz pirms Lieldienām Jeruzalemes tempļa priekšā izmētāja cilvēku kaulus, tādējādi apgānot svēto vietu.

Samarieši Samarijas iedzīvotāji un jūdi bija savstarpēji noskaņoti naidīgi. Caur Samariju ceļot jūdiem bija ļoti bīstami, samarieši aizslēdza savas akas un nedeva nelūgtajiem viesiem ne pilītes ūdens, bet naktīs vispār neviens ceļinieks nevarēja justies drošs.

Jēzus gribēja samierināt jūdus ar samariešiem, apzinoties, ka pēdējie ir tādi paši parasti cilvēki, ne

sliktāki par Jūdejas vai Galilejas iedzīvotājiem. Visi cilvēki ir vienlīdzīgi. Tādēļ Jēzus, neraugoties uz reliģijas aizliegumiem, mierīgi sarunājās ar samariešiem, nebaidoties aptraipīties.

Tāda Jēzus rīcība nepatīkami pārsteidza pat viņa mācekļus. Pēc tā laika izpratnes tā bija diezgan izaicinoša rīcība.

Jēzus un samariete

Jēzus ar mācekļiem ceļoja caur Samariju. Nonākuši Siharas pilsētā, mācekļi devās iepirkties, lai papildinātu pārtikas krājumus, bet Jēzus, piekusis garajā ceļā, apsēdās pie akas.

Bija karsta pēcpusdiena. Tad kāda samariete tuvojās akai, lai pasmeltu ūdeni, un Jēzus viņu uzrunāja: “Dod man padzerties.”

Samariete bija pārsteigta: “Kā tu, jūds būdams, prasi man, samarietei, lai dodu padzerties? Jūdi taču ar samariešiem nebiedrojas.”

Jēzus viņai atbildēja: “Vai tad tu nejūti, ka, dodot man parasto ūdeni, dabūsi no manis dzīvo ūdeni?”

Ar dzīvo ūdeni Jēzus bija domājis jauno mācību par jauno ticību un dzīvību. Samariete viņu sākumā nesaprata: “Kungs, aka ir dziļa, un tev nav smeļamā trauka. No kurienes tu dabūsi dzīvo ūdeni?”

Tad pēkšņi viņa atskārta, par kādu dzīvo ūdeni runāja nepazīstamais ceļinieks, viņa saprata, ka sarunājas nevis ar vienkāršu mirstīgo, bet ar kādu ļoti īpašu cilvēku. Un samariete dziļā godbijībā viņam vaicāja: “Vai tu patiesi esi dižāks par mūsu pirmtēvu Jēkabu, kurš mums ir devis šo aku, no kura viņš un viņa bērni ir dzēruši un arī lopi?”

Jēkabs bija visnotaļ godājams ebreju tautas

patriarhs, kurš, kā vēstīja teika, atklājis šo aku, no kuras samarieši joprojām smēla ūdeni.

Jēzus teica: “Ikviens, kurš dzer ūdeni no šīs akas, pēc brīža atkal jutīs slāpes. Toties es dodu ūdeni, kurš ir avots mūžīgai dzīvei.”

Tad samariete iesaucās: “Kungs, tad dod man šo ūdeni!”

Jēzus viņai atbildēja: “Ej pasauc savu vīru un atnāciet abi pie manis!”

Sieviete viņam atbildēja: “Man nav vira.”

Un tad Jēzus, kurš bija apveltīts ar gaišredzības spējām, viņai sacīja: “Pareizi tu esi sacījusi, tev nav vīra. Tev bija pieci vīri, bet tas, kurš tev tagad ir, nav tavs vīrs.”

Sieviete saviļņojumā visbeidzot saprata, ko viņa īstenībā ir sastapusi.

“Kungs! Es redzu, tu esi pravietis. Paskaidro man, kam ir taisnība. Mūsu tēvi ir pielūguši Dievu Harismas kalnā, bet jūs, jūdi, sakāt, ka esot jālūdz Jeruzālemē.”

Jēzus viņai atbildēja: “Tici man, pienāks laiks, kad pielūgs vairs ne tajā kalnā un ari ne Jeruzālemē. Dievs ir katra cilvēka sirdī. Patiesi ticīgs cilvēks mīl un pielūdz Dievu savā sirdī.”

Sakot šos vārdus, Jēzus lika saprast, ka Dievam nav svarigas tautu reliģiskās atšķirības. Dievs visiem ir viens, un ikviens var vērsties pie Viņa jebkurā brīdī un jebkurā vietā. Dievs ir katram jāmeklē savā dvēselē.

Tāpat Jēzus lika saprast, ka Dievs nav naidīgi noskaņots pret samariešiem, ka viņi ir tādi paši cilvēki kā jūdi, nebūt ne sliktāki. Jēzus lika saprast, ka viņa mācība attiecas uz visām tautām, nevis kādai vienai, izredzētai.

Aizkustinātā samariete tad bilda: “Es zinu, ka ir jānāk Mesijām, kurš visus izglābs. Viņam ir jāatnāk un mums tas jāpasaka.”

Jēzus tad atbildēja: “Es tas esmu, kas runā ar tevi.” Tajā bridi pienāca klāt viņa mācekļi. Redzot, ka viņu skolotājs par kaut ko sarunājas ar samarieti, viņi brīnījās, bet necentās noskaidrot, par ko ir šī saruna.

Samariete, atstājusi savu krūku ar ūdeni pie akas, steidzās uz pilsētu, stāstot ļaudīm: “Ejiet un uzlūkojiet šo cilvēku! Viņš visu pastāstīja par manu dzīvi. Vai viņš nav Mesija?”

Daudzi samarieši pēc šīs sievietes vārdiem noticēja Jēzum. Viņi piegāja pie viņa un lūdza, lai viņš paliek viņu pilsētā.

Jēzus ar mācekļiem palika Siharas pilsētā vēl divas dienas. Viņi apmetās tās pašas sievietes namā, kura pirmā bija sapratusi, ka Jēzus ir Mesija.

Jēzus daudz ko paskaidroja sievietei par tās dzīvi, to, ka viņa dzīvo nepareizi, un palīdzēja viņai nostāties uz īstenā ceļa. Visas šīs dienas pie Jēzus nāca ļaudis. Viņš runāja ar tiem, mācīja, izskaidrojot jauno ticību.

Līdzība par žēlsirdīgo samarieti

Kāds likumu zinātājs reiz Jēzum jautāja: “Mācītāj, kas man jādara, lai iemantotu mūžīgo dzīvību?” Jēzus viņam atbildēja ar jautājumu: “Kas ir rakstīts likumā? Kā tu to skaidro?”

Likumu zinātājs nolasīja: “Iemīli Dievu To Kungu ar savu sirdi, dvēseli un prātu un savu tuvāko kā sevi pašu.”

Jēzus viņam sacīja: “Tu esi pareizi atbildējis; tā arī dari un tu iemantosi dzīvību.”

Un tas, vēloties sevi attaisnot, vēl jautāja: “Bet kas ir mans tuvākais?”

Uz to Jēzus atbildēja ar līdzību: “Kāds cilvēks devās ceļā no Jeruzālemes uz Jēriku, un pa ceļam viņam uzbruka laupītāji. Tie atņēma viņam apģērbu, ievainoja viņu un atstāja pusdzīvu guļot.

Gadījās, ka tur garām gāja kāds priesteris, kurš, ieraudzījis ievainoto guļam, pagāja garām. Tad nāca vēl kāds Ievīts, arī priesteris. Tur nonācis, viņš uzlūkoja guļošo, bet pagāja garām.

Tad kāds samarietis, kurš ari tur jāja garām, ieraudzījis ievainoto, iežēlojās par viņu un piegājis pārsēja tā brūces, nomazgāja tās ar eļļu un vīnu; tad uzsēdināja to uz sava ēzeļa, aizveda uz viesnīcu un parūpējās par viņu.

Nākamajā dienā, iedevis viesnīcas saimniekam divus denārijus, tam sacīja: parūpējies par šo cilvēku, un, ja vajadzēs izdot vairāk naudas, tad, kad atgriezīšos, es tev atdošu.

Kā tu domā kurš no šiem trijiem bija tuvākais šim laupītāju upurim?"

Likumu zinātājs atbildēja: “Tas, kurš par viņu iežēlojās.”

Tad Jēzus viņam sacīja: “Tad ej un dari tāpat.”

Šajā līdzībā Jēzus vēlreiz atgādināja, ka nav labu vai sliktu tautību, visas nācijas ir līdzvērtīgas. Un, ja tev kāds cilvēks ir tuvs, tad ir vienalga, kāda ir viņa izcelsme.

Novēlējums apustuļiem

Jēzus, sūtot savus mācekļus sludināt, deva viņiem ceļa novēlējumus: “Ejiet un sludiniet, ka Dieva Valstība ir tuvu nākusi, dziediniet slimos, attīriet

spitālīgos, atdzīviniet mirušos, izdzeniet nešķīstos garus, kā esat saņēmuši tā atdodiet.

Neejiet pie pagāniem, ne samariešiem viņu pilsētās, bet ejiet pie Israēļa nama pazudušajām avīm.”

No šiem vārdiem daži Bībeles pētnieki izdarījuši secinājumus, ka Jēzus savu ticības mācību ir nesis tikai ebrejiem, bet ka par pagāniem nav licies ne zinis. Tas tā nav.

Ar to Jēzus lika saprast, ka vēstij par jauno ticību vispirms jānonāk pie tiem, kas ir gatavi to pieņemt, tas ir, pie viņa tautiešiem ebrejiem. Citām tautām vēl pagaidām nevajadzētu šo jauno mācību uzspiest ar varu, ļaudīm pašiem tai pakāpeniski jāsagatavojas.

Vispirms pašiem ebrejiem bija jāpieņem šī ticība, tikai pēc tam pārējām tautām.

7. nodaļa līdzības par Dieva valstību

Dieva valstība

Cauri visam, ko sludinājis Jēzus, kā sārts pavediens izvijas Dieva Valstības tēls jeb Debesu Valstība tas ir viens un tas pats.

Kas tad ir šī Dieva Valstība? Jēzus laikos, tāpat kā tagad, daudzi domāja, ka ar šiem vārdiemapzīmēta jaunā pasaules ķēniņvalsts, no iebrucējiem brīvā Israēla.

Tāpēc ari domāja, ka Jēzus ir Jūdejas Ķēniņš, kas atnācis, lai sēstos Dieva Valstības Israēlas tronī.

Tomēr tā tas nav. Debesu Valstībai nav nedz noteiktas vietas, nedz robežu. Dieva jeb Debesu valstība tā ir pēc Dieva likumiem dzīvojoša cilvēka garīgā pasaule. Šādam cilvēkam dvēselē valda svētība un miers, jo viņš jau ir nonācis Debesu Valstībā.

Katram cilvēkam dvēselē ir sava Dieva Valstība, un katrs to sasniedz atsevišķi, viens pats. Kad Debesu Valstību sasniegs ikviens uz zemes mītošais cilvēks atsevišķi, tad ari iestāsies visiem vienotā Debesu Valstība.

Dieva Valstība bez ierobežojumiem ir atvērta jebkuras nacionalitātes un profesijas cilvēkiem. Ir tikai savā sirdī jāpieņem Dieva likumi.

Jēzus līdzībās skaidroja klausītājiem šo Dieva likumu jeb baušļu būtību.

Kad farizeji vaicāja Jēzum, kad atnāks Dieva Valstība, Jēzus tiem atbildēja: “Dieva Valstība nenāk redzamā veidā. Un arī neteiks: lūk, še ir, vai, lūk, tur ir, jo, lūk, Dieva Valstība ir jūsos pašos.”

Ar šiem vārdiem Jēzus gribēja teikt, ka Dieva Valstība neatnāks uzreiz visiem cilvēkiem un par to nekur un nekā netiks paziņots.

Katram cilvēkam ir sava Dieva Valstība, kas atrodas viņā pašā. Ja cilvēks dzīvo saskaņā ar savu sirdsapziņu, viņa dvēsele ir mierīga, ja viņš ir labs un atklāts pret cilvēkiem, ja no viņa staro mīlestība, ja viņš māk piedot, māk just līdzi un dzīvo saskaņā ar Jēzus novēlējumiem, tātad viņa dvēselē iestājusies Dieva Valstība.

No šādiem cilvēkiem uz visām pusēm plūst gaišas, trauksmainas un tīras dievišķās enerģijas straumes.

Līdzība par graudiem

Izgāja sējējs sēt. Un, viņam sējot, daļa graudu krita ceļmalā, un atlidoja putni un tos uzknābāja.

Citi graudi krita akmeņainā vietā, kur bija maz zemes, un ātri izlaida asnus. Bet, kad sāka cepināt saule, asni novīta un nokalta, jo tiem nebija stipru sakņu. Pārāk maz zemes bija uz akmeņiem, ar to nepietika, lai būtu kur laist saknes.

Trešie graudi krita tur, kur auga ērkšķi un nezāles. Arī no šiem graudiem nekas neizauga, jo ērkšķi un nezāles nomāca visus jaunos dzinumus.

Bet pārējie graudi krita labā un auglīgā zemē, un no tiem izauga lielas vārpas, no kurām ievāca simtkārtīgu ražu.

Ko nozīmē šī līdzība par sējēju? Tieši tāpat notiek ar cilvēkiem. Graudi tās ir zināšanas par dzīvi, par Debesu Valstību, par apkārtējo pasauli. Šīs zināšanas ir pieejamas ikvienam cilvēkam, tās ir atvērtas visiem.

Ir daži, kas gan dzird par Debesu Valstību, bet pat nesaprot, par ko tiek runāts, un arī negrib saprast viņu dvēselē Dieva vārds ir kā grauds, kas, iesēts uz ceļa vai ceļmalā, pat neizlaiž asnus.

Graudi, kas iesēti akmeņainā vietā, apzīmē ļaudis, kas vārdu dzird un ar prieku to uzklausa. Taču šis vārds nelaiž saknes viņu dvēselē, jo, tiklīdz sākas grūti laiki vai vajāšanas ticības dēļ, viņi tūdaļ aizmirst šo vārdu un nodod to.

Graudi, kas sēti ērkšķos un nezālēs, ir kā cilvēki, kas gan dzird vārdu par Debesu Valstību, bet darbi, rūpes un finansiālās problēmas nomāc šo vārdu, un tie paliek bez augļiem.

Graudi, kas iesēti auglīgā augsnē, attiecināmi uz cilvēkiem, kas vārdu par Debesu Valstību dzird, saprot un nes to tālāk citiem ļaudīm, tā dodot simtkārtīgu ražu.

Līdzība par nezālēm

Debesu Valstība līdzīga cilvēkam, kas iesējis savā laukā labu sēklu.

Kamēr ļaudis gulēja, atnāca ienaidnieks, iesēja starp kviešiem nezāles un aizgāja. Kad uzauga labība un deva augļus, parādījās arī nezāles.

Tad pienāca namatēva kalpi un prasīja viņam: “Kungs, vai tu neiesēji labu sēklu savā tīrumā? No kurienes tad radās nezāle?”

Un viņš tiem atbildēja: “Cilvēka ienaidnieks to padarīja.”

Bet kalpi sacīja viņam: “Ja vēlies, mēs iesim un to izravēsim.”

Bet viņš teica: “Nē, lai jūs, ravējot nezāli, kopā ar to neizrautu ari kviešus. Ļaujiet abiem augt līdz pļaujas laikam! Un pļaujas laikā es teikšu pļāvējiem: savāciet vispirms nezāli un sasieniet to kūlīšos sadedzināšanai, bet kviešus sakraujiet manā labības klētī.”

Kāda jēga ietverta šajā līdzībā? Labās sēklas sējējs ir Kristus, lauks tā ir pasaule, labā sēkla Valstības dēli, bet nezāles sātana dēli, ienaidnieks, kas tās iesējis, sātans; bet pļauja ir nāve, pļāvēji eņģeļi.

Pēc nāves labie cilvēki tiks atšķirti no sliktajiem; vieni nonāks ellē pie velna, citi paradīzē pie eņģeļiem.

Līdzības par Dieva Valstību

Debesu valstība ir pielīdzināma sinepju graudam, ko cilvēks paņēma un iesēja savā tīrumā. Šī gan ir mazākā no visām sēklām, bet, kad tā izaug, ir lielāka par visiem dārza stādiem un kļūst tāds koks, ka debess putni nāk un dzīvo tā zaros.

Ar Dieva Valstību ir tāpat, kā kad cilvēks sēklu iesēj zemē. Vai nu viņš guļ, vai ceļas naktī vai dienā, sēkla dīgst un aug, tam nezinot. Jo zeme nes augļus: vispirms stiebru, tad vārpu, beigās pilnu vārpu graudiem. Un, kad augļi ienākušies, tad viņš tūdaļ lieto sirpi, jo pļaujamais laiks ir klāt.

Debesu Valstība pielīdzināma raugam, ko sieviete ņem un iejauc trijos mēros miltu, iekams viss sarūgst.

Debesu Valstība pielīdzināma tīrumā apslēptai mantai, ko cilvēks atrod un paslēpj; un viņš, būdams priecīgs par to, iet un pārdod visu, kas viņam ir, un pērk šo tīrumu.

Vēl Debesu Valstība pielīdzināma tirgotājam, kas meklēja labas pērles. Un viņš, atradis vienu dārgu pērli, aizgāja un pārdeva visu, kas viņam bija, un nopirka to.

Vēl Debesu Valstība pielīdzināma jūrā izmestam tīklam, kas savāc visādas zivis.

Un zvejnieki, kad tas bija pilns, izvilka to krastā un, jūras malā sēdēdami, labās zivis savāca traukos, bet sliktās izmeta ārā.

Tā tas būs arī pasaules beigās: eņģeļi izies un no taisnīgo vidus atšķirs ļaunos, un iemetīs viņus uguns krāsnī; tur būs raudāšana un zobu griešana.

Vai tad sveci meklē, lai to liktu zem pūra vai zem gultas? Vai ne tāpēc, lai to liktu svečturī?

Jo nekas nepaliek apslēpts, kas nenāktu gaismā; un nekas nenotiek slepenībā, kas netaptu zināms.

Kam ausis ir dzirdēšanai, lai dzird!

Lieciet vērā, ko jūs dzirdat! Ar kādu mēru jūs mērīsiet, ar tādu jums atmērīs un vēl klāt pieliks. Jo, kam ir, tam tiks dots; un, kam nav, arī tas, kas viņam ir, tiks no tā atņemts.

Mācība par grēku piedošanu savam tuvākajam

Pēteris piegāja pie Jēzus un vaicāja: “Kungs, cikkārt man jāpiedod savam brālim, ja viņš pret mani grēko? Vai līdz septiņkārt?”

Jēzus sacīja viņam: “Es nesaku tev: līdz septiņkārt, bet līdz septiņdesmitkārt septiņi.”

Līdzība par ķēniņu un kalpiem

Debesu Valstība līdzīga ķēniņam, kas gribēja norēķināties ar saviem kalpiem. Un, kad viņš iesāka norēķinu, pie viņa tika atvests viens, kas bija parādā desmit tūkstošus talantu. Un, tā kā tam nebija ko atdot, kungs pavēlēja pārdot gan pašu kalpu, gan tā sievu un bērnus, un visu, kas tam bija, un samaksāt parādu. Bet kalps, nokritis ceļos, lūdza viņu, sacīdams: “Esi ar mani pacietīgs, un es tev visu atdošu.”

Tad kungs apžēlojās par šo kalpu; viņš to atbrīvoja un atlaida tam parādu.

Bet šis kalps, izgājis ārā, atrada vienu savu līdzgaitnieku, kas tam bija simts denāriju parādā, un viņš, sagrābis to, žņaudza, sacīdams: “Atdod, ko esi man parādā!”

Un viņa līdzgaitnieks, nokritis pie kājām, lūdza to, sacīdams: “Esi pacietīgs ar mani, un es tev visu atdošu.”

Bet viņš negribēja gaidīt un gāja un meta to cietumā, iekams neatdos parādu.

Bet viņa līdzgaitnieki, redzēdami notikušo, ļoti noskuma un aizgāja un pastāstīja savam kungam visu, kas bija noticis.

Tad ķēniņš pasauca kalpu pie sevis un sacīja: “Tu, nekrietnais kalps! Es visu parādu tev atlaidu, jo tu mani lūdzi. Vai tad tev nevajadzēja apžēloties par savu līdzgaitnieku, kā es apžēlojos par tevi?”

Un ķēniņš, kļuvis dusmīgs, nodeva to mocītājiem, kamēr tas neatdos visu parādu.

Tā ari Mans Debesu Tēvs jums darīs, ja jūs ikviens no sirds nepiedosiet savam brālim.

Līdzība par vīģes koku

Kādam bija vīģes koks, iestādīts paša vīnadārzā; un viņš nāca un meklēja tajā augļus, bet neatrada. Tad viņš sacīja vīnadārza kopējam: “Lūk, jau trešo gadu nāku meklēt augļus šajā vīģes kokā, bet neatrodu. Tāpēc nocērt to, lai neaizņem zemi!”

Bet vīnadārza kopējs atbildēja: “Kungs, atstāj to vēl šogad, kamēr es to aprakšu un uzlikšu mēslus, varbūt tas nesīs augļus, bet, ja ne, tad nocirtīsim to nākamajā gadā.”

Līdzības jēga ir šāda: nekad nevajag izdarīt galīgos secinājumus; jebkuram, lai kas tas arī būtu, vienmēr ir jādod pēdējā iespēja.

Par lepnību

Līdzība par kāzu viesiem

Ja tevi kāds ieaicina kāzās, tad neieņem pirmo vietu, jo varbūt viņš ir aicinājis kādu cienīgāku par tevi un atnācis tas, kas tevi un viņu ielūdzis, saka tev: “Dod šim vietu!”

Un tad ar kaunu tev būs jāieņem pēdējā vieta. Bet, kad tevi kāds aicinās, ej un ieņem pēdējo vietu, lai tad tas, kas tevi aicinājis, nāktu un sacītu tev: “Draugs, virzies augstāk!”

Tad tev būs gods viesu priekšā. Jo katrs, kas sevi paaugstina, tiks pazemots, bet, kas pazemosies, tiks paaugstināts.

Līdzība par tiem, kas aicināti uz mielastu

Kāds cilvēks sarīkoja lielu mielastu un ielūdza daudzus. Un mielasta stundā viņš sūtīja savu kalpu pateikt ielūgtajiem, lai tie nāk, jo viss jau sagatavots. Un visi reizē sāka aizbildināties. Pirmais sacīja viņam: “Es nopirku saimniecību, un man nepie-

ciešams to apskatīt; es lūdzu tevi uzskati mani par aizbildinātu!”

Un otrs sacīja: “Es nopirku piecus vēršu pārus un eju tos pārbaudīt; es lūdzu tevi uzskati mani par aizbildinātu!”

Un cits sacīja: “Es apprecēju sievu. Tāpēc nevaru iet.”

Un kalps pārnācis ziņoja par to savam kungam. Tad namatēvs kļuva dusmīgs un sacīja savam kalpam: “Ej steigšus gatvēs un pilsētas ielās un ved šurp nabagus un kropļus, un aklus, un klibus.”

Un kalps sacīja: “Kungs, ir izpildīts, kā tu pavēlēji, bet vēl ir vietas.”

Un kungs sacīja kalpam: “Ej uz lielceļiem un sētmalēm un spied visus nākt iekšā, lai mans nams piepildītos!”

Bet es jums saku, ka neviens no tiem vīriem, kas tika aicināti, manu mielastu nebaudīs. Jo aicināto ir daudz, bet maz izredzēto.

Līdzība par farizeju un muitnieku

Divi cilvēki iegāja svētnīcā Dievu lūgt. Viens bija farizejs, otrs muitnieks. Farizejs nostājies sevī lūdza: “Es Tev pateicos, Dievs, ka es neesmu tāds kā citi cilvēki: laupītāji, netaisnīgi, laulības pārkāpēji vai arī kā šis muitnieks! Es gavēju divreiz nedēļā un dodu desmito tiesu no visa, kas man ir.”

Bet muitnieks, tālāk stāvēdams, negribēja pat acis pacelt pret debesīm un, sitot pie savām krūtīm, sacīja: “Dievs, esi man, grēciniekam, žēlīgs!”

Es jums saku: šis muitnieks aizgāja mājās attaisnots, bet ne farizejs. Jo katrs, kas sevi paaugstina, tiks pazemināts.

Šī līdzība stāsta, ka cilvēkam ir jābūt taisnam Dieva priekšā. Piemēram, sieviete žēlojas: “Kāpēc es daru cilvēkiem labu, bet man tā neveicas?” Taču viņa nav nopelnījusi, lai viņai veiktos.

Viņai šo laba darīšanu neviens nelūdz, viņa pati lien visiem dvēselē ar saviem padomiem, līdz ar to cilvēkiem tikai kaitēdama. Turklāt vēl uzskata, ka viņu par to vajadzētu apbalvot.

Tieši tāpat kā farizejs, kas dievnamā sacīja: es esmu labāks par visiem, es neesmu tāds kā visi, es neesmu cilvēkus nogalinājis, es esmu labs. Dievs pats zina, kurš no mums ir labs un kurš slikts.

Nodokļu iekasētājs savukārt lūdza: “Kungs, piedod man visus manus grēkus!”

Viņš nevienu neapvainoja, ne ar vienu sevi nesalīdzināja.

Kad garīdznieki un citi ļaudis saka par kādu, ka viņš ir grēcinieks, viņi tā izdara lielu grēku, cilvēku nosodīdami un tiesādami.

Cilvēki nav dievi, un viņi nedrīkst nosodīt nevienu zemes virsū. Nosodīt tas ir vēl lielāks grēks nekā pašam grēkot.

Jēzus teica: “Netiesājiet, lai jūs netiktu tiesāti!”

Ikviens cilvēks ir mīlestības un uzmanības cienīgs

Farizeji un rakstu mācītāji kurnēja pret Jēzu, sacīdami: “Šis pieņem grēciniekus un ēd kopā ar viņiem.”

Un Viņš atbildēja tiem ar līdzību: “Kurš cilvēks no jums, kam simts avis, pazaudējot vienu no tām, neatstāj deviņdesmit deviņas tuksnesī un neiet meklēt to, kas pazudusi, kamēr viņš to atrod? Un, atra-

dis to, priecādamies liek savos plecos. Un, mājās pārnācis, sasauc draugus un kaimiņus un saka viņiem: “Priecājieties ar mani, jo es atradu savu avi, kas bija pazudusi!”

Es jums saku: tāpat debesis būs lielāks prieks par vienu grēcinieku, kas gandari par grēkiem, nekā par deviņdesmit deviņiem taisnīgajiem, kam gandarīšanas nevajag.

Un kura sieviete, kam ir desmit drahmas, pazaudējusi vienu drahmu, neiededzinās sveci un neizslaucīs māju, rūpīgi meklēdama, kamēr to atradīs? Un viņa, to atradusi, sasauc draudzenes un kaimiņienes, sacīdama: priecājieties ar mani, jo es atradu drahmu, ko biju pazaudējusi!

Es jums saku: tā Dieva Eņģeļi priecāsies par katru grēcinieku, kas gandarī par grēkiem.

Kādam cilvēkam bija divi dēli. Un jaunākais no viņiem sacīja tēvam: “Tēvs, dod man pienācīgo mantas dalu!”

Un tēvs sadalīja mantu starp dēliem.

Pēc nedaudz dienām jaunākais dēls, visu saņēmis, aizceļoja uz tālu zemi; un viņš, izšķērdīgi dzīvodams, izšķieda savu mantu. Pēc tam kad viņš bija visu notērējis, tai zemē izcēlās liels bads un arī viņš sāka ciest trūkumu. Un viņš aizgāja un salīga pie kāda tās zemes pilsoņa, kas aizsūtīja viņu savā saimniecībā ganīt cūkas. Un viņš gribēja piepildīt savu vēderu ar sēnalām, ko cūkas ēda, bet neviens viņam tās nedeva.

Un viņš, iedziļinājies sevī, sacīja: “Cik daudz algādžu mana tēva namā, kam maizes pārpilnība, bet es mirstu badā! Es celšos un iešu pie sava tēva un

sacīšu viņam: tēvs, es esmu grēkojis pret debesīm un tevi. Es vairs neesmu cienīgs saukties par tavu dēlu; pieņem mani kā vienu no saviem algādžiem!” Un cēlies viņš gāja pie sava tēva. Bet, tam vēl tālu esot, viņa tēvs to ieraudzīja, un tēvam kļuva tā žēl; viņš steidzās tam pretī, krita ap kaklu un skūpstīja to. Un dēls sacīja viņam: “Tēvs, es esmu grēkojis pret debesīm un pret tevi; es vairs neesmu cienīgs, ka mani sauc par tavu dēlu.”

Bet tēvs sacīja saviem kalpiem: “Steigšus atnesiet labākās drēbes un ietērpiet viņu, un sniedziet gredzenu viņa rokai un kurpes viņa kājām. Un atvediet nobarotu teļu un nokaujiet to; ēdīsim un priecāsimies, jo šis mans dēls, kas bija miris, ir atkal dzīvs; kas bija zudis, ir atkal atrasts!”

Un viņi sāka dzīrot.

Bet vecākais dēls bija tīrumā. Kad viņš nāca un tuvojās mājai, tad dzirdēja mūziku un līksmību. Un viņš, pasaucis vienu no kalpiem, jautāja, kas tur notiek. Tas viņam sacīja: “Tavs brālis pārnāca. Un tavs tēvs nokāva barotu teļu, jo viņš to sagaidījis veselu.” Tad vecākais dēls sadusmojās un negribēja iet iekšā. Tad viņa tēvs iznāca un sāka viņu lūgt. Un viņš atbildēja un sacīja savam tēvam: “Lūk, tik daudz gadus es tev kalpoju un nekad tavu pavēli nepārkāpu, bet tu man nekad nedevi pat kazlēnu, lai es ar saviem draugiem sarīkotu mielastu, bet, kad šis tavs dēls, kas savu mantu izšķiedis ar netiklēm, pārnāca, tu nokāvi viņam nobarotu teļu.”

Tad tēvs tam sacīja: “Dēls, tu vienmēr esi pie manis, un viss mans ir tavs; bet sarīkot mielastu un priecāties vajadzēja, jo šis tavs brālis, kas bija miris, ir dzīvs; un, kas bija pazudis, ir atrasts.”

Par tālredzību

Kāds cilvēks bija bagāts, un tam bija mantas pārvaldnieks. Un šis tika apsūdzēts, ka tas izšķiežot saimnieka mantu. Un bagātais, to pasaucis, sacīja: “Ko es dzirdu par tevi? Dod norēķinu par mantas pārvaldīšanu, jo tu pārvaldnieks vairs nevarēsi būt!"

Bet pārvaldnieks sacīja sevī: “Ko lai es daru, jo mans kungs atņem man mantas pārvaldīšanu? Rakt es nespēju, ubagot kauns. Es zinu, ko darīt, lai viņi mani uzņemtu savās mājās, kad būšu atcelts no pārvaldīšanas. ”

Un viņš, ataicinājis pa vienam sava kunga parādniekus, sacīja pirmajam: “Cik tu esi manam kungam parādā?”

Tas atbildēja: “Simts mucu eļļas.”

Un viņš tam sacīja: “Ņem savu parāda zīmi, apsēsties tūlīt un raksti piecdesmit!”

Tad viņš sacīja otram: “Bet cik tu esi parādā?” Tas atbildēja: “Simts mēru kviešu.”

Un viņš tam sacīja: “Ņem savu zīmi un raksti astoņdesmit!”

Un kungs palielīja netaisnīgo pārvaldnieku, ka viņš gudri darījis, jo šīs pasaules bērni ir atjautīgāki savā ciltī nekā gaismas bērni.

* * *

Un es jums saku: iegūstiet sev draugus no netaisnas bagātības, lai tad, kad jūsu pietrūks, uzņemtu jūs mūžīgajos mājokļos.

Kas uzticīgs vismazākajās lietās, tas uzticīgs arī lielās, un, kas ir netaisns vismazākajās lietās, tas arī netaisns lielās.

Ja jau jūs svešās lietās neesat bijuši uzticami, kas jums dos to, kas ir jūsu?

Neviens kalps nevar diviem kungiem kalpot: vai nu viņš vienu nīdīs un citu mīlēs, vai vienam pakļausies un otru atmetīs. Jūs nevarat kalpot Dievam un bagātībai.

Līdzība par bagāto un Lācaru

Bija kāds bagātnieks, kas ģērbās purpurā un smalkā audeklā un katru dienu lepni dzīroja.

Un bija nabags, vārdā Lācars, kas gulēja pie viņa durvīm un bija augoņu pilns. Viņš gribēja ēst druskas, kas krita no bagātnieka galda, bet neviens viņam tās nedeva; tikai suņi nāca un laizīja viņa augoņus.

Bet notika, ka nomira nabadzīgais un Eņģeļi aiznesa viņu Ābrahāma klēpī.

Nomira arī bagātais un tika paglabāts ellē. Mokas ciezdams, viņš pacēla acis un tālienē ieraudzīja Ābrahāmu un Lācaru viņa klēpī. Tad viņš sauca, sacīdams: “Tēvs Ābrahām, apžēlojies par mani un sūti Lācaru, lai viņš, sava pirksta galu ūdenī iemērcis, dzesē manu mēli, jo es ciešu mokas šais liesmās!”

Un Ābrahāms sacīja viņam: “Atminies, dēls, ka tu savu labumu saņēmi, būdams dzīvs, turpretī Lācars ļaunu. Tagad viņš tiek iepriecināts, bet tev jācieš mokas. Un pie tam starp mums un jums atrodas liels bezdibenis, tā ka tie, kas no šejienes vēlētos aiziet pie jums, to nespētu, tāpat arī pāriet no jums pie mums.”

Tad bagātais sacīja: “Tad es lūdzu tevi, tēvs, sūti viņu mana tēva namā, jo man ir pieci brāļi; lai viņš tos bridina, ka arī tie nenonāk šai moku vietā!”

Un Ābrahāms sacīja tam: “Viņiem ir Mozus un pravieši, lai viņi klausa tos!”

Bagātais iebilda: “Nē, tēvs Ābrahām, bet, ja kāds no mirušajiem aiziet pie tiem, tad viņi gandarītu par grēkiem!”

Bet Ābrahāms viņam sacīja: “Ja tie Mozu un praviešus neklausa, tad ari, ja kāds no miroņiem uzceltos, tie neticētu.”

Par nāvi

Un, kā tas bija Noas dienās, tā būs arī Cilvēka Dēla dienās.

Tie ēda un dzēra; precēja sievas un izdeva meitas pie vīra līdz pat tai dienai, kad Noa iegāja šķirstā; un tad nāca ūdensplūdi un iznīcināja visu.

Tāpat kā tas notika Lata dienās: ēda, dzēra, pirka un pārdeva, stādīja un būvēja; bet tai dienā, kad Lats izgāja no Sodomas, lija uguns un sērs no debesīm un iznīcināja visus.

Gluži tāpat būs tai dienā, kad parādīsies Cilvēka Dēls. Ja kāds tanī stundā būs uz jumta, bet viņa lietas namā, viņš lai nekāpj zemē tās paņemt un, ja kāds tīrumā, tas lai negriežas atpakaļ!

Pieminiet Lata sievu! Viņa tika brīdināta par briesmām, bet viņa nepaklausīja un pārvērtās par sālsstabu.

Kas savu dzīvību centīsies glābt, tas to pazaudēs, bet, kas to pazaudēs, tas to atgūs.

Es jums saku: tanī naktī divi būs vienā gultā: vienu uzņems, bet otru atstās.

Divus kopā mals: vienu uzņems, bet otru atstās; divi būs tīrumā: vienu uzņems, bet otru atstās. Kur maita, tur salasās ērgli.

Kas tad ir šī Kristus Otrā atnākšana? Daudzas reliģiskās mācības šos Jēzus vārdus traktē tādējādi: pienāks diena, kad Jēzus otro reizi nolaidīsies uz zemes, un tajā dienā visai cilvēcei iestāsies pasaules gals.

Patiesībā Jēzus, par savu Otro atnākšanu runādams, ar to domāja cilvēka nāves dienu: jebkura cilvēka, ikviena no mums.

Šī diena pienāk negaidīti, nemanāmi. Tā var piemeklēt cilvēku jebkurā brīdī, jebkurā dienā un jebkurā vietā. Un cilvēkam tas ir jāpatur prātā un jau iepriekš jādomā par to dienu, kad viņš pāries citā pasaulē.

Dzīve ir jānodzīvo tā, lai pēc tam nebūtu kauns mirt, lai sirdsapziņa būtu tīra un dvēsele mierīga.

Viņāsaulē ir pavisam citi dzīves apstākļi, citas vērtības, ne vairs tās, kas uz grēcīgās zemes. Debesīs nevar paņemt līdzi materiālās vērtības, nevar sagrābt sev līdzi visas dzīves laikā sakrātos labumus, un arī uzarto tīrumu sev līdzi neaizstiepsi, un nevarēsi ieiet mājā un paņemt savas mantas.

Debesīs var nonākt tikai cilvēka dvēsele; tur tā satiekas ar agrāk mirušo radu, draugu un paziņu dvēselēm. Viņāsaulē nav ar zeltu bagāto vai nabago; tur ir tikai dvēselē bagāti vai nabagi cilvēki. Tas arī vienmēr jāpatur prātā un jāzina, ka agri vai vēlu mēs visi tur nonāksim.

Diemžēl cilvēki līdz pat pēdējai sekundei nedomā par nāvi un ēd, dzer un priecājas tā, ir kā nekā tāda nebūtu. Tā tas bija Noas laikā, tā Jēzus laikā, un arī mūsu dienās notiek tas pats.

Par bērniem

Pie Jēzus atnesa bērniņus, lai Viņš tiem pieskartos, bet mācekļi norāja nesējus. Bet Jēzus, to redzē-

dams, saīga un sacīja viņiem: “Laidiet bērniņus pie manis nākt un neliedziet viņiem, jo tādiem pieder Dieva Valstība. Patiesi, Es jums saku: kas Dieva Valstību nepieņem kā bērns, tas tanī neieies.”

Un Viņš tos apskāva un, uzlicis tiem rokas, tos svētīja.

Par aizkapa dzīvi

Kāds bagātais piegāja pie Jēzus un lūdza Viņu: “Labais Mācītāj, kas man jādara, lai es iemantotu mūžīgo dzīvošanu?”

Bet Jēzus sacīja viņam: “Kāpēc tu mani sauc par labo? Neviens nav labais, vienīgi Dievs. Tu baušļus zini: tev nebūs laulību pārkāpt, tev nebūs nokaut, tev nebūs zagt, tev nebūs nepatiesu liecību dot, tev nebūs krāpt, tev būs tēvu un māti godāt, un tev būs mīlēt savu tuvāko kā sevi pašu!”

Bagātais jauneklis sacīja Viņam: “To visu esmu izpildījis kopš jaunības, kā vēl man trūkst?”

Un Jēzus atbildēja viņam: “Ja tu gribi būt pilnīgs, ej pārdod, kas tev ir, un atdod nabagiem, un tev būs manta Debesīs; un nāc, seko man!”

Bet, kad jauneklis dzirdēja šos vārdus, viņš aizgāja noskumis, jo viņam piederēja daudz īpašumu.

Jēzus ar šiem vārdiem gribēja sacīt: nav svarīgi, vai cilvēks ir bagāts vai nabags, galvenais kas notiek viņa dvēselē. Ja cilvēks nespēj domāt ne par ko citu kā tikai par naudu, ja visa viņa dzīve veltīta tikai savas materiālās labklājības vairošanai, šādam cilvēkam Dieva Valstība nekad neiestāsies.

Arī savu bagātību šāds cilvēks agri vai vēlu zaudēs. Jau dzīves laikā vai ari pēc nāves viņš tik un tā paliks nabags.

Un, otrādi, cilvēks, kuram bagātība ir Debesis tas ir cilvēks, kam piemīt garīgā bagātība. Tāds cilvēks pret naudu izturas ar vieglumu un spēj izdalīt savu bagātību, jo zina, ka atkal tajā iedzīvosies. Tāds cilvēks spēj novērtēt ne vien zelta mirdzumu, bet arī pārējo, piemēram, labu veselību un tuvinieku mīlestību. Tas, protams, nenozīmē, ka tūdaļ jāiet, jāizdāļā visa sava manta un pašam jāpaliek nabagam. Tomēr ir jābūt gatavam gadījumā, ja nāktos no saviem labumiem šķirties, darīt to bez žēluma un pārdzīvojumiem.

Gara bagātība ir daudz svarīgāka par materiālo.

Par skaudību

Līdzība par vinadārzu un strādniekiem

Debesu valstība pielīdzināma namatēvam, kas rita agrumā izgāja derēt strādniekus savā vīnadārzā. Vienojies ar strādniekiem par denāriju dienā, viņš sūtīja tos savā vīnadārzā. Un, izgājis ap trešo stundu, viņš redzēja citus tirgū bez darba stāvam un sacīja tiem: “Ejiet ari jūs manā vīna dārzā, un es jums došu, kas pienākas.”

Un tie aizgāja. Vīnadārza īpašnieks izgāja arī ap sesto un devīto stundu un darija tāpat. Un viņš, ap vienpadsmito stundu izgājis, atrada vēl citus stāvam un vaicāja tiem: “Ko jūs šeit stāvat visu dienu bez darba?”

Un tie atbildēja: “Neviens nav mūs derējis.”

Un viņš sacīja tiem: “Ejiet ari jūs manā vīnadārzā!”

Kad iestājās vakars, vīna dārza kungs sacīja savam saimniecības pārzinim: “Pasauc strādniekus un, sākot ar pēdējiem un beidzot ar pirmajiem, izmaksā viņiem algu!”

Tad atnāca tie, kas darbā iestājās ap vienpa-

dsmito stundu, un saņēma katrs pa denārijam. Un, kad atnāca pirmie, viņi cerēja vairāk saņemt, bet ari tie dabūja katrs pa denārijam. Un saņēmuši viņi kurnēja pret namatēvu un sacīja: “Šie pēdējie strādāja vienu stundu, bet tu viņus pielīdzināji mums, kas izcietām dienas nastu un karstumu.”

Un saimnieks atbildēja vienam no tiem, sacīdams: “Draugs, es nedaru tev netaisnību. Vai tu ar mani nesaderēji par vienu denāriju? Saņem, kas tavs, un ej! Šim pēdējam es gribu dot tik, cik tev. Vai man nav tiesību darīt to, ko es gribu? Vai tava acs skaudīga, ka es esmu labs?”

Tā pēdējie būs pirmie, un tā pirmie būs pēdējie, jo daudz aicinātu, bet maz izredzētu.

Par pateicību

Bija namatēvs, kas iestādīja vīnadārzu un iežogoja to, izraka tajā vīna spiedi, uzcēla torni un iznomāja to strādniekiem, bet pats aizceļoja tālumā.

Kad augļu laiks tuvojās, viņš sūtīja savus kalpus pie strādniekiem, lai saņemtu savus augļus. Bet strādnieki, sagrābuši viņa kalpus, vienu šaustīja, citu nogalināja, citu nomētāja akmeņiem.

Atkal viņš sūtīja citus kalpus, vairāk nekā pirmo reizi; un tie darīja ar viņiem tāpat.

Beidzot viņš sūtīja pie tiem savu dēlu un sacīja: “No mana dēla tie kaunēsies.”

Bet strādnieki, ieraudzījuši dēlu, sacīja cits citam: “Šis ir mantinieks; iesim nogalināsim viņu un paturēsim viņa mantojumu!”

Un tie sagrāba dēlu, izmeta viņu no vīnadārza un nogalināja.

Bet, kad vīnadārza kungs atnāks, ko viņš darīs ar strādniekiem?

Viņš šos ļaundarus bez žēlastības nogalinās un savu vlnadārzu iznomās citiem vīnkopjiem, kas atdos viņam augļus īstajā laikā.

Par ticību

Debesu Valstība ir pielīdzināma desmit jaunavām, kas, paņēmušas savas lampiņas, izgāja satikt līgavaini. Piecas no viņām bija vieglprātīgas, un piecas gudras. Jo piecas vieglprātīgās paņēma sev līdzi lampiņas, bet nepaņēma eļļu. Bet gudrās līdz ar lampiņām paņēma arī eļļu savos traukos.

Kad līgavainis kavējās, visas iemiga un gulēja. Bet nakts vidū atskanēja sauciens: “Lūk, līgavainis nāk, izejiet viņam pretī!”

Tad visas šīs jaunavas uzcēlās un iededzināja savas lampiņas. Bet vieglprātīgās sacīja gudrajām: “Dodiet mums no jūsu eļļas, jo mūsu lampiņas izdziest.”

Un gudrās atbildēja: “Lai nepietrūktu mums un jums, labāk ejiet pie pārdevējiem un nopērciet sev!”

Bet, kamēr viņas gāja pirkt, atnāca līgavainis; un, kas bija sagatavojušās, tās kopā ar viņu iegāja kāzās un durvis aizslēdza.

Pēc tam atnāca arī pārējās jaunavas un sacīja: “Kungs, kungs, atver mums!”

Bet viņš atbildēja: “Patiesi es jums saku, es jūs nepazīstu.”

Līdzības jēga ir šāda. Tikšanās ar līgavaini tā ir tikšanās ar Dievu. Tā ir tikpat priecīga, gaiša un tīra kā līgavaiņa satikšanās ar līgavu. Uz šo tikšanos vienmēr jābūt gataviem un pastāvīgi par to jādomā.

Nesaprātīgi ļaudis tai negatavojas un neizturas pret šo tikšanos nopietni. Tikai, ja māju pēkšņi

piemeklē nelaime, šie ļaudis tūdaļ atceras par Dievu, sāk rosīties, skraida no vienas baznīcas uz otru un visiem spēkiem cenšas nokavēto atgūt.

Taču ir jau par vēlu.

Kādam cilvēkam bija divi dēli; un viņš gāja pie pirmā un sacīja: “Dēls, ej un strādā šodien manā vīnadārzā!”

Bet tas atbildēja šādi: “Es negribu.” Bet vēlāk viņš to nožēloja un aizgāja.

Tēvs, aizgājis pie otra, teica tāpat. Tas sacīja: “Es eju, kungs!” Bet negāja.

Kurš no šiem diviem izpildīja tēva prātu?

Un ļaudis teica: “Pirmais!”

Un Jēzus viņiem sacīja: “Patiesi es jums saku, ka muitnieki un netikles pirms jums ieies Debesu Valstībā. Jo Jānis nāca pie jums pa taisnības ceļu, bet jūs viņam neticējāt; bet muitnieki un netikles ticēja viņam. Jūs to redzējāt, bet arī vēlāk jūs neatgriezāties un neticējāt viņam.”

Līdzība par to, ka vienmēr ir jālūdzas un nedrīkst krist grūtsirdībā

Kādā pilsētā bija tiesnesis, kas Dieva nebijās un no cilvēkiem nekaunējās. Tajā pilsētā bija arī atraitne, tā nāca pie viņa un sacīja: “Aizstāvi mani pret manu pretinieku!”

Un tiesnesis ilgu laiku negribēja viņai palīdzēt, bet pēc tam viņš sevī sacīja: “Lai gan es Dieva nebaidos un no cilvēkiem nekaunos, tomēr, lai šī atraitne mani neapgrūtinātu, es spriedīšu tiesu, ka viņa vairs nenāktu un mani netraucētu.”

Un Kungs teica: “Klausieties, ko netaisnais tiesnesis saka! Un vai Dievs nespriestu taisnīgu tiesu

saviem izredzētajiem, kas dienu un nakti Viņu piesauc? Varbūt Viņš kavējas ar palīdzību, bet noteikti agri vai vēlu palīdzēs."

Dievs palīdz ikvienam, kas Viņa palīdzību lūdz.

Par mīlestību

Kāds bauslības mācītājs, Jēzu kārdinādams, jautāja: “Mācītāj, kurš ir lielākais bauslis likumā?”

Jēzus sacīja viņam: “Mīli Dievu savu Kungu no visas savas sirds un no visas savas dvēseles, un no visa sava prāta!

Šis ir lielākais un pirmais bauslis! Bet otrs tam līdzīgs: mīli savu tuvāko kā sevi pašu!

Šajos divos baušļos ietverta visa bauslība un pravieši."

Par nabaga atraitnes ziedojumu

Un Jēzus, sēdēdams iepretim ziedojumu lādei, redzēja, kā ļaudis meta tajā naudu; un daudzi bagātie meta daudz. Bet nabaga atraitne atnākusi iemeta divas artavas, kas ir viens kvadrants.

Un Jēzus, pieaicinājis savus mācekļus, tiem sacīja: “Patiesi es jums saku, ka šī nabaga atraitne vairāk iemetusi nekā visi, kas upuru lādē tika metuši. Jo visi meta no tā, kas viņiem bija lieks, bet šī upurēja no savas nabadzības visu, kas tai bija, visu savu uzturu.”

8. nodaļa JĒZUS UN FARIZEJI

Jēzus pret rakstu mācītājiem

Jūdu dzīvi stingri reglamentēja dažādi reliģiskie noteikumi. Pilnīgi viss bija smalki aprakstīts, noteikts ik mazākais sadzīves un ikdienas dzīves sīkums: kā lūgties, kā ēst, kā atzīmēt svētkus, kā pareizi mazgāt rokas, kā mazgāt traukus, kā ģērbties, sasveicināties un tamlīdzīgi.

Pastāvēja simtiem aizliegumu un priekšrakstu, kurus īstenticīgam jūdam nemaz nebija viegli izpildīt. Šie noteikumi krietni vien sarežģīja dzīvi. Stāvokli vēl smagāku darīja tas, ka noteikumi pastāvēja mutvārdos un daudzie rakstu mācītāji šos likumus skaidroja katrs pa savam.

Rakstu mācītāji farizeji un saduķeji sekoja, lai vienkāršie jūdi stingri ievērotu visus likumus un noteikumus. Noteikumu pārkāpējus pienācās jo stingri sodīt līdz pat nāvessodam.

Jēzus atklāti uzstājās pret šādu kārtību. Ar saviem darbiem un sludināšanu viņš gribēja vienkāršajiem ļaudīm izskaidrot, ka Dieva Baušļi ir viens, bet priesteru izdomātais pavisam kas cits.

Bībelē Jēzus ari tieši pasaka: “Nedomājiet, ka es atnācu atcelt baušļus un praviešus: es neatnācu atcelt, bet izpildīt” (Mt.5:17).

*  * *

Priesteri, rakstu mācītāji un farizeji ar nolūku izdomā nesaprotamus likumus un grūti izpildāmus priekšrakstus, lai sarežģītu vienkāršo ebreju dzīvi un reizē stiprinātu savu ietekmi.

Rakstu mācītājiem piemita milzīga vara, jo praktiski jebkuru jūdu bija iespējams apvainot tā vai cita likuma pārkāpšanā. Bībelē ir smalki aprakstīts, kā saduķeji un farizeji izmantoja katru mazāko iespēju, lai atrastu, kur Jēzum piesieties.

Vienkāršie ļaudis vērīgi sekoja šiem strīdiem un vēroja, kā Jēzus ar savām atjautīgajām atbildēm iedzina mācītājus strupceļā. Jēzus vārdi pēc tam tika no mutes mutē atstāstīti pa visu Jūdeju.

Cilvēki saprata, ka Jēzus nes viņiem jaunu ticību, kurā nav daudzo nesaprotamo aizliegumu. Jaunā ticība bija vienkāršāka un pieejamāka, jo bija patiesa un runāja tikai par svarīgo, par būtisko. Šī Jēzus nestā ticība atšķirībā no jūdaisma nebija domāta vienai tautai, tā bija domāta visām tautām un nācijām.

Jēzus pastāvīgi pārmeta rakstu mācītājiem, ka viņi nepareizi izprot Dieva Baušļus, ka viņu taisnprātībai nav nekā kopēja ar patieso taisnumu. Jēzus norāda: “Es jums saku: ja jūsu taisnība nebūs lielāka par rakstu mācītāju un farizeju taisnību, jūs Debesvalstībā neieiesiet” (Mt.5:20).

Kura ir patiesā ticība

Jēzus neiebilda pret ebreju reliģiju jūdaismu; viņš iebilda pret svētkalpotāju virskundzību, kas piemīt tik tiešām ikvienai pasaules reliģijai. Dieva Baušļi jeb Dieva Likumi tas ir viens, bet garīdznieku noteikumi pavisam kas cits. Šos divus

jēdzienus nedrīkst jaukt. Ja runājam par to, kāpēc pasaulē ir tik daudz dažādu reliģiju un kura no tām ir vispareizākā, mums jāsaprot, raug, kas: pasaulē ir tikai viena reliģija Dievs ir viens; Viņš mīl cilvēkus, un cilvēkiem ir jāmīl Viņš un jāmīl citam cits. Visas atšķirības starp reliģijām ir garīdznieku izdomātas.

Ja paņemtu nost visus cilvēku izdomātos noteikumus, no visām reliģijām katoļu, pareizticības, jūdaisma, induisma, budisma, islama un citām paliktu tikai viena vienota mācība.

Iesākumā zemes virsū bija viena tauta, viena rase, viena valoda, viens likums un viena ticība. Pēc tam tas viss tika zaudēts, no vienas valodas radās daudzas, no vienas rases vairākas rases, no vienas tautas izcēlās visas citas un no vienas reliģijas uzradās daudzas citas.

Tagad pasaulē lēni un pakāpeniski noris pretējais process. Tautas tuvinās cita citai, visiem jau kļuvis skaidrs, ka nav izredzēto nāciju visi cilvēki ir vienlīdzīgi, nav izredzēto reliģiju visas ticības ir vienlīdzīgas, nav izredzēto rasu visi cilvēki ir vienādi.

Tieši to pirms divtūkstoš gadiem sludināja Jēzus. Mūsu laikā piepildās tas, par ko sapņoja Jēzus, tas, uz ko viņš aicināja: piemēram, Eiropā dažādas tautas apvienojas vienā veselā, starp valstīm nepastāv robežas, eiropiešiem mūsdienās ir daudz līdzīga viena reliģija, viena valūta, viena armija, vieni likumi.

Un, pats galvenais, pirmo reizi cilvēces vēsturē tautu apvienošanās nenotiek varmācīgi tā ir mierīga un brīvprātīga.

Jēzus un garīdznieki

Jēzus vienmēr un visur sludināja, ka Dievs ir viens un visām tautām kopīgs.

Tolaik katrai tautai bija savi dievi, katrs pielūdza savus dievus un centās pazemot svešos. Garīdzniekus šāds stāvoklis pilnīgi apmierināja. Tieši garīdznieki vienmēr izcēlās kā svešu dievnamu postīšanas iniciatori.

Visiem garīdzniekiem vienmēr bijis viens mērķis uz ticīgo rēķina vairot savu labklājību. Tāpēc ari par vislielāko pārkāpumu garīdznieki uzskatīja to, ja cilvēks nemaksāja nodevas viņu dievnamam, bet apmeklēja citus dievnamus.

Savā būtībā garīdznieki visi bija vienādi, starp viņiem nebija nekādas atšķirības, vienalga, vai tas būtu ebrejs, romietis, grieķis, induss, babilonietis vai kāds cits. Katrs uzskatīja, ka viņa dievs ir vispareizākais, tāpēc visiem ir tam jātic un jānes nauda tieši uz viņa dievnamu. Bet tas, kurš to nedara, ir ķeceris, tāpēc jānodod nāvei, jo tāds cilvēks nedzīvojot pēc Dieva likumiem.

Jēzus nekad nenostājās pret kādu vienu noteiktu reliģiju, viņš vienmēr un visur iestājās pret visiem garīdzniekiem.

Indijā viņš priesteriem tā arī pateica: “Pasaulē valdīja kārtība un miers, un visi ļaudis ticēja pareizi. Tad uzradāties jūs, priesteri, izgudrojāt visādas atšķirības, aizliegumus un jaunas paražas; un ļaužu ticība tāpēc kļuva atšķirīga, un jūs sākāt savstarpēju citu ticību cilvēku iznīcināšanu.”

Ikviens garīdznieks, ikviena baznīca vai dievnams vēlētos, lai ticīgo nauda nonāktu tikai pie tā un nevis pie kāda cita.

Saprotams, ka vēstījumu par Jēzus ceļojumu uz Indiju un stāstījumu par viņa cīņu ar vietējiem priesteriem romiešu garīdznieki pilnīgi izņēma no Jaunās Derības.

Jēzus cīņa pret visas pasaules garīdzniekiem vispār tika parādīta tikai kā cīņa ar ebrejiem farizejiem. Jēzus it kā esot cīnījies ar “nepareizajiem” garīdzniekiem. Tāpēc, lai vēlāk citi “pareizie” garīdznieki varētu valdīt pār cilvēkiem.

★ * ★

Pievērsiet uzmanību: Jēzus, lai arī būdams ārkārtīgi populārs, savas dzīves laikā ne reizi nemēģināja organizēt savu baznīcu, kaut kādu vadošu struktūru, nemēģināja iecelt vai norīkot vadītājus un padotos.

Visi bija vienlīdzīgi: nebija ne labāko, ne sliktāko.

Tikai pēc tam, kad Jēzus bija prom, viņa mācekli sāka dibināt pirmās kristiešu kopienas. Pagāja gadi, un šajās kopienās sākās šķelšanās kurš ir galvenais, kurš vairāk ziedojis, kā tieši jānotiek ziedošanai, kā pareizi sadalīt naudu.

Bet Jēzus taču bija sludinājis pavisam citus noteikumus.

Pie visa vainīga izrādījās nauda. Tikko kļuva skaidrs, ka ar Jēzus mācības palīdzību iespējams nopelnīt naudu, viņa mācība tūdaļ tika pielāgota šim mērķim.

Kāda tur pestīšana, kāda grēku nožēla, ja straumēm vien sākusi plūst nauda! Jau ilgi pirms tam, kā kristietība kļuva par Romas impērijas oficiālo reliģiju, pirmās kristiešu kopienas bija paspējušas savstarpēji sanaidoties. Jo katrs sāka pievienot Kristus mācībai kaut ko savu, katrs tulkoja to pa savam.

Notika tieši tas, no kā bija brīdinājis Jēzus: “Uzmanieties un sargieties no farizeju un saduķeju rauga.” Uzrūga raugs un parādījās visā savā krāšņumā. Tagad ne vairs farizeji, bet jau kristieši sāka izgudrot jaunus noteikumus: kā pareizi mest krustu, kā gavēt, kā lūgties…

Katrā kopienā radās savas autoritātes Jēzus mācības skaidrotāji, kas domāja nevis par to, kā šo mācību saglabāt, bet gan ko jaunu tai klāt pielikt.

Tas, cik tālu šādos skaidrojumos var nonākt, redzams turpmāk aprakstītajā piemērā. Viduslaikos katoļu baznīca par naudu piedeva ticīgajiem viņu grēkus. Katram grēkam bija sava cena: samaksāji un grēko tik tālāk! Jo Jēzus taču bija skaidri atbildējis uz jautājumu:

“Cikkārt man jāpiedod savam brālim, ja viņš pret mani grēko? Vai līdz septiņkārt?”

“Līdz septiņdesmitkārt septiņi.”

Tikai viena atšķirība: Jēzus neko netika teicis par naudu. Jāpiedod ir bez maksas.

Labais gans

Jēzus mācekļiem stāstīja šādu līdzību.

Kas neieiet avju kūtī pa durvīm, bet iekāpj pa citurieni, tas ir zaglis un laupītājs. Bet, kas ieiet pa durvīm, tas ir avju gans. Viņam durvju sargs atver, un avis klausa viņa balsi, un viņš sauc savas avis vārdā un izved tās. Un viņš, izlaidis savas avis, iet tām pa priekšu, un avis seko viņam, jo pazīst tā balsi. Svešam tās neseko un bēg no tā, tāpēc ka nepazīst svešinieka balsi.

Jēzus mācekļi nesaprata, par ko ir šī līdzība.

Tad Jēzus viņiem sacīja: “Patiesi, patiesi es jums saku: es esmu durvis avīm.

Visi, kas bija nākuši, bija zagļi un laupītāji; un avis viņus neklausīja. Es esmu durvis. Ja kāds caur mani ieiet, tas tiks pestīts; un viņš ieies un izies, un atradīs ganības (tas ir, viņa dzīve tiks atvieglota, uzlabota).

Es esmu labais gans. Labais gans atdod dzīvību par savām avīm. Bet algādzis, kas nav gans, kam avis nepieder, redzēdams vilku nākam, atstāj avis un bēg; un vilks tās nolaupa un izklīdina. Bet algādzis bēg tāpēc, ka viņš ir algādzis un avis viņam nerūp.

Es esmu labais gans; es pazīstu savas, un manas pazīst mani.

Man vēl ir citas avis, kas nav no šīs kūts; arī tās man jāatved; un tās dzirdēs manu balsi un būs viens ganāmpulks un viens gans.”

Ar šo līdzību Jēzus lika saprast, ka atšķirībā no visām citām reliģijām viņa pavisam jaunā ticība ir vispareizākā un cilvēciskākā. Jo viņš, būdams labais gans, ne uz mirkli nepamet savas avis briesmās, bet domā un rūpējas par ikvienu no tām.

Un, pats galvenais, šī reliģija nav domāta tikai vienai izredzētajai tautai kā jūdaisms ebrejiem; šī jaunā reliģija ir domāta pilnīgi visām tautām vienlīdz kā ebrejiem, tā romiešiem, grieķiem, kanaāniešiem. “Un būs viens ganāmpulks un viens gans.”

Reliģijai nav cilvēki jāšķir, bet gan jāvieno. Jēzus kā labais avju gans ir sūtīts pie visām pasaules tautām, lai apvienotu tās vienā ticībā un “vienā ganāmpulkā”.

Kas ir farizeji?

Visi ebreji dzīvoja pēc rakstītiem un nerakstītiem likumiem, ko Dievs Mozum bija devis Sinaja kalnā.

Rakstītie likumi bija izklāstīti Torā piecās Mozus grāmatās. Bet nerakstītos likumus paaudze paaudzei it kā nodevusi no mutes mutē jau vairāk nekā tūkstoš gadu. Farizeji bija rakstu mācītāji, izglītoti cilvēki, kas it kā zināja šos mutiskos likumus. Viņi šos likumus izskaidroja, līdz galam izstrādāja un sekoja, lai citi ticīgie tos stingri ievērotu.

Farizeji pastāvīgi pārmeta Jēzum, ka viņš pārkāpis pašu farizeju izdomātos mutiskos noteikumus. Jēzus strīdējās ar viņiem, izskaidrodams citiem ļaudīm. ka patiesā ticība Dievam ir nevis formāla nesaprotamu rituālu pildīšana, bet gan harmonijā ar pasauli un sevi dzīvojoša cilvēka dvēseles stāvoklis.

Ir jābūt tā, ka cilvēku virza nevis bailes pārkāpt kādu bezjēdzīgu bausli, bet gan patiesa visa izpratne; cilvēkam nevajag akli ticēt sazin kam viņam ir jāizprot, kas ir ticība.

Atbilde par Jāņa mācekļu gavēni

Reiz Jēzum jautāja: “Kāpēc Jāņa un tāpat farizeju mācekļi bieži gavē un skaita lūgšanas, bet tavējie ēd un dzer?”

Un viņš tiem atbildēja līdzībā: “Neviens neliek ielāpu no jaunām drēbēm uz vecām drēbēm, citādi tas sabojās jaunās un jaunais ielāps nepiestāvēs vecajām. Un neviens nepilda jaunu vīnu vecos maisos, citādi jaunais vīns saplēsīs maisus un tas pats izlīs, un maisi ies bojā. Bet jaunais vīns jāpilda jaunos maisos, tad abi uzglabāsies.

Un neviens, kas dzēris veco, negribēs jauno, jo viņš sacīs: vecais ir labāks.”

Jēzus neievēroja nekādus gavēņus, jo tas kaitē veselībai. Ja cilvēks apzināti ilgi badojas, viņa orga-

nisms tiek novājināts. Tāpēc bagātīgas pārtikas uzņemšana pēc badošanās ir liela pārslodze kuņģim. Straujas pārmaiņas barības uzņemšanā organismam ir īpaši bīstamas.

Tieši to arī domāja Jēzus ar līdzību, sacīdams, ka nav vērts jaunu vīnu liet vecos maisos tie neizturēs un saplīsīs. Nevajag pakļaut savu ķermeni pārāk bargiem pārbaudījumiem. It īpaši veciem cilvēkiem.

Tomēr, no otras puses, nevajag krist ari otrā galējībā un ļauties ēdelībai, pārēsties. Viss labi, kas ar mēru.

Jēzus attieksme pret ēdienu bija rāma, viņš nekādu kultu no tā netaisīja. Ja bija gaļa un siers viņš tos ēda, ja nebija gaļas pārtika tikai no maizes, ja nebija maizes dzēra tikai ūdeni.

Jēzus vispār iestājās pret jebkuriem reliģiskiem ierobežojumiem ēdiena ziņā. Ticība pastāv cilvēka dvēseles, nevis kuņģa dēļ.

Ir zināms, ka ikvienā reliģijā pastāv tādi vai citādi ierobežojumi ēdiena ziņā. Ēdiens, kas vienā reliģijā skaitās “nešķīsts”, citā tiek uzskatīts par gluži labu. Piemēram, indusiem aizliegts ēst liellopa gaļu. Jūdi liellopa gaļu var ēst, toties nedrīkst ne pagaršot cūkgaļu. Romieši ar vienlīdz lielu baudu ēda kā liellopa gaļu, tā cūkgaļu, un nekas ļauns ar viņiem nenotika.

Sestdiena (Sabats)

Sabats tulkojumā no ebreju valodas nozīmē “atpūta”. No šī paša vārda cēlies ari krievu “Cy66o-ra”, kā ari sarunvalodas vārds “šabašs”, kas nozīmē “darba beigas, atpūta”.

Svētajā jūdu grāmatā Torā rakstīts, ka Dievs

licis vienu dienu nedēļā nestrādāt un atpūsties. Ja kāds šo likumu pārkāpa, tas tika sodīts ar nāvi.

Diemžēl rakstītajā Torā nebija aprakstīts, kas tieši uzskatāms par darbu, tāpēc garīdznieki savos mutvārdu skaidrojumos šo noteikumu noveda līdz pilnīgam absurdam. Par darbu tika uzskatīta praktiski jebkura darbība.

Piemēram, farizeji Jēzum pārmeta, ka viņš un viņa mācekļi, pa lauku iedami, norāva dažas vārpas un, tās saberzuši, apēda graudus. Tas tika uzskatīts par darbu.

Sabatā bija aizliegts dziedināt ļaudis un nest nastas. Kad Jēzus izdziedināja kādu slimo un tas, paņēmis savu gultu, devās mājās, šim izdziedinātajam sāka uzplīties priesteri, pārmetot, ka viņš pārkāpis sabatā aizliegto smagumu nešanu.

Jēzus iebilda pret šādu sabata izpratni. Katram cilvēkam bija jābūt atpūtas dienai, taču tā nedrīkstēja pārvērsties par nepārtrauktu aizliegumu dienu.

Mūsu dienās kristieši brivdienu pavada tā, kā viņiem ir ērtāk, izdevīgāk. Kristietībā nav sīku instrukciju, ko tieši šajā dienā aizliegts darīt, jēdziens atpūta tiek izprasts, kā nu kuram ērtāk. Īstenticīgajiem jūdiem joprojām pastāv 39 darba veidu aizliegums, to skaitā arī:

uguns iedegšana un nodzēšana, elektroierīču ieslēgšana un izslēgšana, mūzikas instrumentu spēlēšana, pirkšana pārdošana,

vizināšanās ar laivu, jāšana ar dzīvniekiem vai braukšana ar jebkura veida transportu, ēdiena gatavošana, zīmēšana, rasēšana, rakstīšana, zivju makšķerēšana utt.

Jēzus Jeruzalemē. Paralizētā dziedināšana pie Betsatas dīķa

Jēzus ieradās Jeruzālemē uz jūdu Purima svētkiem 24.gada februāri.

Jeruzālemē pie Avju vārtiem atradās dīķis, ko ebrejiski sauca Betsata, kas nozīmē “žēlsirdības nams”. Pie dīķa pajumtēs gulēja daudz slimnieku, aklo, klibo un izkaltušo.

Ik pa laikam neredzams Kunga Eņģelis nolaidās dīķī un ūdens sakustējās. Tad slimais, kas pirmais pēc ūdens sakustēšanās iekāpa dīķī, izveseļojās, lai arī ar kādu slimību slimoja.

Jēzus tur ieraudzīja cilvēku, kas jau 38 gadus slimoja ar spitālību. Viss viņa augums bija klāts vātīm un augoņiem. Jēzus, zinādams, ka slimais jau ilgi te guļ, vaicāja viņam: “Vai gribi būt vesels?” Slimais atbildēja: “Jā, Kungs, taču man nav cilvēka, kas mani ienestu dīķī, kad ūdens sakustas, jo, kamēr es aizeju, cits ieiet pirmais.”

Tad Jēzus pasmēla ūdeni no dīķa un sacīja: “Tagad es apliešu tevi ar šo ūdeni un rētas uz tavas miesas sadzīs.”

Jēzus ņēma ūdeni, uzlēja slimajam, un rētas klātesošo acīs sāka dzīt. Spitālība pazuda 15-20 minūšu laikā.

Jēzus nolasīja pār viņu lūgšanu un sacīja: “Celies, ņem savu gultu un staigā.”

Un slimais piecēlās, paņēma savu gultu un aizgāja.

Ieraudzījuši cilvēku nesam gultu, jūdi bija sašutuši. Bija sabats, un šajā dienā jūdiem bija aizliegts strādāt. Smagumu nešana tika uzskatīta par darbu. Sī likuma neievērošana tika stingri sodīta. Vainīgo par necieņu pret Dievu varēja nomētāt ar akmeņiem.

“Kāpēc tu pārkāp sabatu?” jūdi viņam vaicāja. Un viņš atbildēja: “Cilvēks, kas mani izdziedināja, teica man: ņem savu gultu un staigā.”

Tad viņam vaicāja: “Kas ir šis cilvēks?”

Bet izdziedinātais nezināja sava dziedinātāja vārdu. Vēlāk Jēzus, viņu dievnamā saticis, sacīja viņam: “Lūk, tu esi izdziedināts; negrēko vairs, lai tev kas ļaunāks nenotiek!”

Cilvēks aizgāja un paziņoja jūdiem, ka Jēzus ir tas, kas viņu izdziedināja. Un jūdi sāka vajāt Jēzu, lai nogalinātu viņu par sabata aizlieguma pārkāpšanu.

Cilvēka ar nokaltušo roku dziedināšana sabatā

Jēzus iegāja sinagogā, un tur bija cilvēks ār nokaltušu roku. Un, lai Jēzu apvainotu, viņam jautāja: “Vai sabatā atļauts dziedināt?”

Un viņš tiem atbildēja: “Kurš cilvēks no jums, kam viena avs, kas sabatā iekrīt bedrē, neņemtu un neizvilktu to? Cilvēks ir daudz labāks par avi.”

Tad viņš sacīja cilvēkam ar nokaltušo roku: “Celies un stājies šeit vidū!”

Un Jēzus sacīja farizejiem: “Es jums jautāju, vai sabatā nākas labu vai ļaunu darīt, dvēseli izglābt vai pazudināt?”

Un farizeji klusēja, nezinādami, ko sacīt.

Jēzus turpināja: “Sabatā var darīt labu. Un strādāt drīkst jebkurā laikā. Galvenais, lai cilvēks ticētu Dievam.

Raug, cilvēks ar sažuvušu roku. Ja tā būs Dieva griba viņš izveseļosies, ja Dievs būs pret to cilvēks neizveseļosies.”

Jēzus piegāja, norunāja lūgšanu, un cilvēks kļuva vesels.

Bet farizeji, dusmu neprāta pārņemti, sarunājas savā starpā, ko darīt, lai Jēzu nogalinātu.

Astoņpadsmit gadus saliektas sievietes dziedināšana sinagogā sabatā

Bija sabats, un Jēzus mācīja sinagogā.

Tur bija sieviete, kas jau astoņpadsmit gadus bija saliekta tā, ka nespēja augšup paskatīties.

Jēzus, ieraudzījis viņu, pasauca pie sevis un sacīja: “Sieviete, tu esi atbrīvota no savas slimības.”

Un viņš uzlika tai rokas, un tūdaļ tā uzcēlās un godināja Dievu.

Bet sinagogas priekšnieks, saīdzis, ka Jēzus dziedināja sabatā, šalca runāt ļaudīm, sacīdams: “Ir sešas dienas, kurās jāstrādā; tanīs nāciet un dziedinieties, bet ne sabatā.”

Jēzus viņam atbildēja: “Jūs, liekuļi! Vai katrs no jums sabatā neatraisa savu vērsi vai ēzeli no siles un neved dzirdināt? Un vai nevajadzēja sabatā atraisīt no saitēm šo Ābrahāma meitu, kuru sātans bija sasaistījis, lūk, jau astoņpadsmit gadus?”

Ar tūsku slimā cilvēka dziedināšana sabatā

Reiz Jēzus sabatā iegāja farizeju priekšnieka namā maizi ēst, un farizeji viņu novēroja.

Un, lūk, tur bija Jēzus priekšā ar tūsku slims cilvēks. Un Jēzus uzrunāja bauslības mācītājus un farizejus, sacīdams: “Vai atļauts sabatā dziedināt?”

Bet tie klusēja. Tad Jēzus pieskaroties izdziedināja slimo un atlaida viņu. Un uzrunāja farizejus, sacīdams: “Ja kādam no jums iekrīt akā ēzelis vai vērsis, vai tas tūdaļ sabatā to neizvelk?”

Un tie nespēja viņam neko atbildēt.

Kopš dzimšanas neredzīgā dziedināšana

Jēzus, garām iedams, ieraudzīja cilvēku, kas kopš dzimšanas bija neredzīgs. Viņš nolasīja lūgšanu, pieskārās neredzīgā acīm un sacīja tam: “Ej mazgājies Siloe dīķī!”

Aklais aizgāja, nomazgājās un atnāca redzīgs.

Tad kaimiņi un tie, kas redzējuši viņu iepriekš ubagojam, sacīja: “Vai šis nav tas, kas sēdēja un ubagoja?” Un daži teica: “Šis ir tas.” Bet citi: “Nē, tas līdzīgs viņam.”

Un pats bijušais neredzīgais atbildēja: “Es tas esmu.”

Tad tie viņam vaicāja: “Kā tavas acis tika atvērtas?”

Un viņš atbildēja: “Cilvēks, kuru sauc Jēzus, mani izdziedināja.”

Tad tie aizveda bijušo neredzīgo pie farizejiem. Bet bija sabats, kad Jēzus bija taisījis javu un atvēris viņa acis.

Tad farizeji viņam atkal jautāja, kā viņš kļuvis redzīgs, un izdziedinātais atbildēja: “Viņš uzlika uz manām acīm javu, un es nomazgājos un redzu.”

Tad daži no farizejiem sacīja: “Šis cilvēks, kas sabatu neievēro, nav no Dieva.” Bet citi teica: “Kā var grēcīgs cilvēks darīt tādus brīnumus?” Un starp tiem izcēlās šķelšanās.

Ārišķīgā taisnīguma atmaskošana

Jēzus bija ielūgts ciemos pie kāda farizeja. Atnācis viņš atgūlās pie galda.

Farizejs brīnījās, ka Jēzus pirms pusdienām nebija mazgājis rokas, kā to prasīja reliģiskie priekšraksti.

Raug, kā tas aprakstīts Bībelē (Mk.7:l-3):

“Un pie Viņa sapulcējās farizeji un daži no Jeruzalemes atnākušie rakstu mācītāji. Un tie, redzēdami dažus no Viņa mācekļiem netīrām., tas ir, nemazgātām, rokām maizi ēdam, ņēma to ļaunā. Jo farizeji un visi jūdi neēd, pirms tie nav vairākkārt nomazgājuši rokas. ”

Pievērsiet uzmanību vārdiem “vairākkārt” un “netīrām”, tas ir, “nemazgātām”. Pat tik vienkāršu lietu kā roku mazgāšanu farizeji bija pārvērtuši par ilgu un sarežģītu rituālu. Vispirms mazgāja vienu roku, tad otru, turklāt cenšoties nesaslapināt plaukstas pamatu. Ja viesu bija daudz, nācās gaidīt, kamēr visi nomazgās rokas.

Pēc tam visi sēdās pie galda, un ēšanas laikā apkārt tika laists trauks ar ūdeni roku mazgāšanai. Tagad drīkstēja slapināt arī plaukstas pamatni.

Tika uzskatīts, ka tikai šāda rituāla mazgāšana spēj nomazgāt no cilvēka grēkus. Ja rokas tika mazgātas kaut kā citādi, tās tika uzskatītas par netīrām, tas ir, nemazgātām.

Jēzus bija pret šādiem mākslīgi sagudrotiem pieklājības noteikumiem. Viņš sacīja: “Jūs, farizeji, ievērojat bļodu un kausu tīrību, bet jūsu iekšiene ir pilna laupītkāres, viltības un nešķīstības.”

9. nodaļa JĒZUS DZIEDINĀTĀJS

Visus Bībelē aprakstītos Jēzus darbus var iedalīt trīs grupās: dziedināšana, brīnumi un sludināšana.

Jēzus dziedināja ļaudis, izmantojot lūgšanas, kā arī savu neticamo enerģiju un spēku. Mūsdienās Jēzu sauktu par biokorektoru vai ekstrasensu. Protams, to, ko darīja Jēzus, var saukt arī vienkārši par brīnumu, jo viņam piemita tāda enerģija, kāda mūsdienu ekstrasensiem ne sapņos nav rādījusies.

Jēzus visas slimības dziedināja vienādi: uzliekot rokas un norunājot lūgšanas. Viņš neņēma palīgā nedz zālītes, nedz ziedes, nedz kādus maģiskus rituālus. Viņš dziedināja slimā cilvēka enerģētiku.

Tas, ko darīja Jēzus, ir mūsdienu medicīnas nākotne.

Jēzus tūkstošiem cilvēku izdziedināja no visdažādākajām slimībām. Bībelē aprakstīti tikai daži dziedināšanas gadījumi.

Dziedināšana no attāluma

Reiz, kad Jēzus atradās Galilejas Kānā, viņa palīdzību lūdza kāds galminieks no Kapemaumas ķēniņa kases pārzinis. Viņš pats ieradās pie Jēzus un lūdza dziedināt viņa dēlu, kas bija pie miršanas. Galminieks ar sapratni izturējās pret Jēzus mācību un nevajāja Jēzus sekotājus. Kapernaumā tie, kas ticēja Jēzum, netika vajāti.

Jēzus aiz līdzjūtības palīdzēja galminiekam. Izdzirdējis tā lūgumu, Jēzus sacīja: “Ej, tavs dēls dzīvo!”

Cilvēks ticēja vārdiem, ko Jēzus tam teica, un aizgāja. Un, viņam jau ejot, kalpi steidzās pretim un ziņoja, ka viņa dēls izveseļojies. Tad viņš jautāja tiem, cikos dēlam palicis labāk. Un noskaidrojās, ka kases pārziņa dēlam kļuvis labāk tieši tajā bridi, kad Jēzus sacījis: “Ej, tavs dēls dzīvo!”

Starp Kānu un Kapernaumu bija apmēram 15 kilometru.

Nešķīstā gara apsēstā dziedināšana sinagogā

Reiz Kapernaumā Jēzus sludināja vietējā sinagogā, un kāds nešķīstā gara apsēstais sāka kliegt skaļā balsī: “Kas mums ar tevi, Jēzu Nācarieti? Vai tu esi atnācis mūs nomaitāt?”

Jēzus noskaitīja pār apsēsto lūgšanu, apslacīja viņu ar svētīto ūdeni, un notika brīnums: slimais tika izdziedināts. Viņam pārstāja nākt putas pār lūpām, cilvēks nomierinājās, viņa skatiens kļuva saprātīgs, valoda skaidra un sakarīga. Ļaunie gari bija atstājuši viņa augumu.

Ļaudis, kas šo brīnumu redzēja, bija šokēti un vaicāja cits citam: “Kas gan par cilvēku ir šis Jēzus, kurš var pavēlēt ļaunajiem gariem un izdzīt tos no apsēstajiem?"

Un vēsts par šo brinumu izplatījās pa visu Galileju.

Pētera sievasmātes dziedināšana

No sinagogas Jēzus devās uz Pētera māju. Viņa sievasmāte bija stipri saaukstējusies, viņai bija augsta temperatūra, drudzis, lauzēji un reiba galva. Satrauktais Pēteris lūdza Jēzu viņai palīdzēt.

Jēzus piegāja pie slimnieces, norunāja pār viņu lūgšanu, pārlaida roku pār galvu, un temperatūra tūdaļ nokritās. Pēc desmit minūtēm sievietei jau bija tik labi, ka viņa varēja piecelties kājās. Un viņa sāka darīt saimniecības darbus un apkalpot viesus.

Vēsts par brīnumaino dziedināšanu tūdaļ izplatījās visā pilsētā. Un tūlīt pēc saulrieta pie Pētera mājas sāka pulcēties ļaudis, kas sirga ar dažādām slimībām. Un Jēzus visus dziedināja ar lūgšanām un roku uzlikšanu.

Bet izdziedinātajiem Jēzus neļāva stāstīt par savu izdziedināšanu un par to, kas šo brīnumu darījis. Citādi slimība varēja no jauna atgriezties viņu miesās.

Jēzus mācekļi viņam daudz palīdzēja; tie kārtoja ļaudis rindās, raudzījās, lai tiktu ievērota kārtība, un ar katru cilvēku vispirms aprunājās un tikai pēc tam veda viņu pie Jēzus.

Kapemaumas iedzīvotāji pret Jēzu izturējās ar cieņu un godbijību. Kad Jēzus gribēja doties prom, pateicīgie Kapernaumas iedzīvotāji negribēja viņu nekur laist, bet paturēt pie sevis.

Tomēr Jēzus, lai arī šajā pilsētā silti uzņemts, sacīja: “Arī citās pilsētās ļaudīm ir jādzird labā vēsts par Debesu Valstību, tāpēc jau es esmu sūtīts.”

Jēzus sludina visā Galilejā. Paralizēto un spitālīgo dziedināšana

Jēzus gāja pa visu Galileju, sludinādams jauno ticību, dziedinādams slimos, kroplos un nespēcīgos katrā pilsētā. Viņam sekoja lieli ļaužu pulki no Galilejas un Dekapoles, no Jeruzālemes, Jūdejas un Aizjordānijas.

Galilejas Kānā Jēzus jaunu meiteni izdziedināja

no paralīzes. Astoņpadsmitgadīgo skaistuli mocīja briesmīga kaite: viņas ķermeņa apakšējā daļa bija pilnīgi nekustīga. Meitene stipri ticēja Jēzum un sacīja: “Tikai jūs varat mani dziedināt.”

Jēzus nolasīja pār meiteni lūgšanu, apslacīja viņu ar ūdeni, uzlika viņai rokas un sacīja: “Celies un ej!”

Un notika brīnums: meitene piecēlās. Aiz prieka viņa visu vakaru nodejoja pārsteigto ciema ļaužu priekšā.

Bībele šo epizodi nepiemin. Toties Bībelē ir šādi vārdi: “Vēl daudzus citus brīnumus Jēzus darīja savu mācekļu priekšā, kas nav rakstīti šinī grāmatā” (Jņ.20:30).

Spitālīgā dziedināšana

Kādā pilsētā pie Jēzus piegāja cilvēks, kas slimoja ar spitālību un, nokritis ceļos, pielūdza viņu, sacīdams: “Kungs, ja Tu gribi, Tu vari mani šķīstīt!”

Jēzus, pastiepis roku, pieskārās slimajam, norunāja lūgšanu un sacīja: “Es gribu, topi tīrs!”

Un visu klātesošo acu priekšā vātis uz viņa miesas sāka dzīt. Un pēc 15-20 minūtēm no briesmīgajām vātīm vairs nebija ne vēsts.

Vēsts par Jēzus darītajiem brīnumiem izplatījās aizvien tālāk. Un ļaužu pūļi sekoja Jēzum: slimie un pēc dziedināšanas alkstošie, un tie, kas vēlējās dzirdēt viņa sacīto.

Bet Jēzus aizgāja nost no ļaudīm tuksnesī un tur lūdza Dievu.

Mirušo atdzīvināšana un dziedināšanās, pieskaroties Jēzus apģērbam

Kad Jēzus bija Kapernaumā, pie viņa piegāja sinagogas priekšnieks vārdā Jairs un, krizdams

viņam pie kājām, sacīja: “Mana meitiņa ir pie miršanas; nāc uzliec viņai savu roku, lai viņa kļūtu vesela un dzīvotu!”

Un Jēzus gāja tam līdzi. Un mācekļi sekoja viņam.

Un pa ceļam sieviete, kas divpadsmit gadus cieta no asins tecēšanas, no mugurpuses pieskārās Jēzus apģērba malai. Viņa tik stipri ticēja, ka pieskaršanās palīdzēs, ka patiešām izveseļojās.

Cilvēkiem, kas ticēja Jēzum, nevajadzēja daudz runāt, un nebija tā, ka pār viņiem noteikti vajadzētu norunāt lūgšanu, šiem cilvēkiem pietika tikai pieskarties Jēzum un viņi jau bija dziedināti.

Jēzus pagriezās un, sievieti redzēdams, sacīja: “Tava ticība tevi glābusi.”

Kad Jēzus ieradās sinagogas priekšnieka mājā. viņš redzēja ļaudis raudam un vaimanājam un sacīja: “Ko jūs trokšņojat un raudāt? Meitiņa nav mirusi, bet guļ.”

Un ļaudis izsmēja viņu, zinādami, ka meitene ir mirusi.

Kad ļaudis bija izraidīti, viņš iegāja, saņēma meiteni aiz rokas, un meitene piecēlās.

Un ziņa par šo notikumu izplatījās visā apkārtnē.

Kapernaumas virsnieka kalpa dziedināšana

Kādam virsniekam kalps, kuru viņš ļoti augstu vērtēja, bija tuvu nāvei. Padzirdējis par Jēzu, virsnieks sūtīja pie Jēzus jūdu vecākos, lai tie lūdz Jēzu nākt un dziedināt viņa kalpu. Un tie devās pie Jēzus un centās viņu pārliecināt, sacīdami: “Viņš ir cienīgs, lai tu viņam to dari; jo viņš mīl mūsu tautu, un viņš arī uzcēla mums sinagogu.”

Un Jēzus gāja tiem līdzi. Un viņi jau bija netālu

no mājas, kad virsnieks sūtīja viņiem pretī draugus, sacīdams: “Kungs, nepūlies, jo es neesmu cienīgs, ka tu nāc zem mana jumta, bet saki tikai vārdu, un mans kalps kļūs vesels. Jo arī es esmu cilvēks, pakļauts priekšniecībai. Es saku vienam no maniem padotajiem kareivjiem: ej, un viņš iet; un citam: nāc, un viņš nāk; un manam kalpam: dari to, un viņš dara.”

To dzirdēdams, Jēzus brīnījās un sacīja tiem, kas viņam sekoja: “Patiesi, es jums saku: tik lielu ticību es pat Israēlī neesmu atradis.”

Virsnieka kalps bija ievainots rokā. Roka nokarājās nedzīva. Jēzus no attāluma viņa roku sadziedēja.

Un tie, kas bija sūtīti, atgriezušies mājās, atrada kalpu izveseļojušos.

Jēzus dziedināja ikvienu, kas viņam patiesi ticēja.

Atraitnes dēla dziedināšana Nainā

Kad Jēzus mācekļu un ļaužu pūļa pavadībā tuvojās Nainai, viņiem pretī pa pilsētas vārtiem izgāja bēru gājiens: māte atraitne apglabāja savu vienīgo dēlu.

Un, kad Jēzus atraitni redzēja, viņam palika tās žēl un viņš tai sacīja: “Neraudi!”

Jēzus noliecās pār mirušo jaunekli, norunāja lūgšanu un sacīja: “Jaunekli, es tev šalcu, celies augšām!"

Un mirušais piecēlās sēdus un sāka runāt; un Jēzus atdeva jaunekli viņa mātei.

Bet bailes pārņēma visus; un viņi teica Dievu, sacīdami: “Liels pravietis cēlies pār mums, un Dievs apmeklējis savus ļaudis.”

Jēzus prata ar lūgšanām un rokas pieskārienu atdzīvināt mirušos, it īpaši, ja pēc nāves vēl nebija pagājušas trīs dienas.

Desmit spitālīgo dziedināšana

Iedams uz Jeruzālemi, Jēzus atradās starp Samariju un Galileju. Un, kādā miestā ieejot, viņam pretī nāca desmit spitālīgi vīrieši, kas apstājās notālēm un skaļā balsī sauca: “Jēzu, Mācītāj, apžēlojies par mums!”

Tos redzēdams, Jēzus sacīja: “Ejiet un parādieties priesteriem!”

Un, kamēr tie gāja, tie kļuva tīri.

Un viens no tiem samarietis Simons, redzēdams, ka viņš ir izdziedināts, griezās atpakaļ un skaļā balsī godināja Dievu, un nokrita ar seju pie Jēzus kājām un pateicās Viņam.

Tad Jēzus vaicāja: “Vai visi desmit nekļuva veseli? Kur ir deviņi? Kāpēc tie nav atgriezušies un Dievam godu devuši, kā vien šis svešinieks?”

Un Jēzus sacīja Simonām: “Celies un ej, jo tava ticība tev palīdzējusi!”

Divu aklo dziedināšana

Kad Jēzus izgāja no Jērikas, viņam sekoja divi aklie un sauca: “Jēzu, Dāvida dēls, apžēlojies par mums!”

Kad Jēzus iegāja mājā, tie pienāca pie viņa, un Jēzus tiem teica: “Vai jūs ticat, ka es varu to izdarīt?"

Un tie atbildēja: “Jā, Kungs!”

Un Jēzus sacīja: “Lai notiek jums pēc jūsu ticības!”

Abi aklie kļuva redzīgi. Un Jēzus tiem stingri noteica: “Raugieties, lai neviens par to neuzzinātu!”

Par izdziedināšanu nevienam nedrīkst stāstīt, citādi slimība var atgriezties.

Bet tie, kas bija kļuvuši redzīgi, aizgāja un aiznesa šo vēsti pa visu apkārtni.

Aklā dziedināšana Betsaidā

Betsaidā pie Jēzus pieveda neredzīgo. Jēzus izveda neredzīgo ārpus pilsētas, norunāja lūgšanu un, uzlicis tam rokas, iepūta neredzīgajam acīs un prasīja slimajam: “Vai tu kaut ko redzi?”

Un neredzīgais atbildēja: “Es redzu cilvēkus kā kokus staigājam.”

Jēzus vēlreiz uzlika rokas slimā acīm, un tas tapa pilnīgi dziedināts un sāka redzēt skaidri.

Jēzus sūtīja viņu mājās, likdams nevienam par dziedināšanu nestāstīt, citādi slimība varēja pie viņa atgriezties.

Bībelē šī epizode attēlota mazliet savādāk: “Un Viņš, paņēmis neredzīgo aiz rokas, izveda to ārpus miesta, iespļāva tam acīs un, uzlicis tam savas rokas, jautāja, vai viņš ko redzot” (Mk.8:23).

Patiesībā Jēzus vienkārši iepūta slimajam acīs. Ļaudīm, kas visu redzēja no malas un iztālēm, likās, ka viņš iespļāva. Lūk, piemērs tam, kā ļaudis, kas paši savām acīm redzēja Jēzu, ne vienmēr līdz galam pareizi saprata viņa darbus un vārdus.

Paralizētā izdziedināšana Kapernaumā

Pie Jēzus nāca ne tikai slimie, bet arī farizeji un rakstu mācītāji no visām Jūdejas un Galilejas malām, pat no pašas Jeruzālemes. Tie paši savām acīm redzēja, kā Jēzus dziedina ļaudis ar Dieva vārdu un lūgšanām.

Reiz pie Jēzus nestuvēs atnesa paralizētu cilvēku. Viņu gribēja ienest mājā un nolikt Jēzum priekšā, lai viņš dziedinātu slimo. Bet pie mājas bija sanācis tik liels laužu pūlis, ka to izdarīt nebija

iespējams. Tad paralizētā cilvēka radi pacēla nestuves augšā, un pūli stāvošie ļaudis, nododami nestuves no vienām rokām citās, aiznesa tās līdz istabai un nolika Jēzum priekšā.

Bībelē šis gadījums aprakstīts mazliet citādāk: “Un pie Viņa nāca ar triekas piemeklēto, ko četri nesa. Un, kad tie nevarēja aiznest to pie Viņa ļaužu pulku dēļ, tie atsedza jumtu tur, kur Viņš bija, un, atvēruši to, nolaida gultu, kurā gulēja triekas skartais.”

Patiesībā jumtu neviens nejauca, tas ir autora pārspīlējums.

Jēzus, tādu ticību redzēdams, sacīja slimajam: “Dēls, tavi grēki tev tiek piedoti.”

Bet rakstu mācītāji un farizeji, to dzirdēdami, domāja savās sirdīs, ka tā ir Dieva zaimošana un neviens cits grēkus nevar piedot kā vienīgi Dievs.

Jēzus, ar savām gaišredzības spējām par šo prātošanu uzzinājis, skaļi sacīja: “Kāpēc jūs domājat ļaunu savās sirdīs? Ko vieglāk pateikt slimajam: tavi grēki tev tiek piedoti vai teikt: celies un staigā? Cilvēka Dēlam ir vara virs zemes grēkus piedot.”

Un viņš teica paralizētajam: “Es tev saku: celies, ņem savu gultu un ej savās mājās!”

Un paralizētais piecēlās, paņēma savu gultu un gāja mājās, Dievu slavēdams. Visus, kas to redzēja, pārņēma bailes, šausmas un bijība.

10. nodaļa JĒZUS DARBI

Tirgotāju izdzīšana no dievnama

Stāstījums par pārdevēju izdzīšanu no dievnama ir viena no spilgtākajām Jēzus dzīves epizodēm. Bībelē tā aprakstīta šādi:

“…Jēzus aizgāja un Jeruzālemi. Un Viņš atrada svētnīcā sēžam vēršu un avju, un baložu pārdevējus, un naudas mijējus. Un Viņš, iztaisījis no auklām pātagu, izdzina visus no svētnīcas, arī avis un vēršus, bet mijēju naudu izkaisīja un apgāza galdus” (Jņ.2:13-15).

Patiesībā gan nekā tāda nebija. Šīs grāmatas sākumā mēs jau iepazināmies ar Jeruzālemes dievnama iekārtojumu, un jūs jau zināt, kā šajā visiem jūdiem svētajā vietā notika dievkalpojumi.

Protams, ka dievnama iekšienē neviens dzīvniekus nepārdeva pat vienkāršajiem ļaudīm tur ieiet bija liegts.

Nekādu pātagu no auklām Jēzus nevija un nevienu ar šo pātagu nedzina. Jēzus, kurš vienmēr un visur sludināja mīlestību un labestību, nespēja pacelt roku pret neaizsargātu cilvēku, lai arī kas šis cilvēks būtu un ko darītu.

Pat runājot par Jūdejas atbrīvošanu no Romas virskundzības, Jēzus strīdējās ar bruņotas sacelšanās atbalstītājiem. Viņš gribēja brīvību sasniegt ar

cilvēku pārliecināšanas, vārdu un ticības palīdzību. Diemžēl viņš redzēja, ka pat viņa paša jūdu tautu ar ticību pārliecināt neizdodas.

Iepazīšanās ar Nikodēmu

Par Jēzu runāja ne tikai uz ielām, bet arī varas gaiteņos.

Ar viņu gribēja tikties augstu stāvošs jūdu ierēdnis, vārdā Nikodēms, kurš bija Jūdejas Augstākās tiesas sinedrija loceklis. Šis tiesas locekļi bija autoritatīvākie un cienījamākie ļaudis visā valstī.

Nikodēms pats izlūdzās tikšanos ar Jēzu: viņam bija ļoti interesanti kontaktēties ar izglītoto cilvēku, kas bija daudz redzējis un prata vairākas valodas.

Jēzus bija lielisks sarunu biedrs un spēja precīzi, skaidri un loģiski izskaidrot pat visgrūtākos un sarežģītākos jautājumus. Un neatkarīgi no tā, vai Jēzus runāja ar ļaužu pūli vai vienu cilvēku, viņš jebkurā sarunu biedrā spēja modināt ticību savai mācībai.

Sarunā ar Nikodēmu Jēzus izklāstīja savu mācību: to, ka ir Dievs, kurš ir pār viņiem, un ka no Dieva ir atkarīga ikviena cilvēka dzīvība.

Tā kā Dievs mums visiem ir devis dzīvību, mēs visi esam Dieva bērni. Dievs mums palīdz un virza mūs, ja mēs ejam pa mīlestības, labestības un līdzjūtības ceļu. Mūsu dvēsele tādējādi šķīstās, attīrās un kļūst labāka. Jēzus ticēja, ka notiek dvēseļu atkaliemiesošanās. Dvēsele nedzīvo tikai vienu reizi. Jo tīrāk un labāk cilvēks dzīvo, jo taisnīgāks viņš ir šajā saulē, jo mazāk reižu viņa dvēsele iemiesojas.

Un, gluži otrādi, jo cilvēks ļaunāks, jo vairāk viņā ir naida, jo biežāk viņš atgriežas uz šīs zemes un var atgriezties atkal un atkal līdz bezgalībai.

Cilvēks ar tīru, šķīstu dvēseli un labu sirdi spēj

izjust mīlestību un līdzcietību. Viņš ātrāk uz mūžīgiem laikiem nonāk Debesu Valstībā un savienojas ar Augstāko Saprātu.

Dievs un Augstākais Saprāts ir viens un tas pats, tikai katrs to sauc, kā viņam šķiet ērtāk. Dievs tas ir enerģijas kopums, no šīs enerģijas mēs esam nākuši un tajā mēs atkal ieiesim, kad būsim attīrījušies un šķīstījušies.

Jēzus stāstīja ļaudīm par jauno ticību, sacīja, ka turpmāk tā dzīvot vairs nevar, ir pienācis laiks visiem apvienoties, pienācis laiks visiem pieņemt vienu ticību, kļūt brīviem un neatkarīgiem no citiem.

Nikodēms pie Jēzus aizgāja naktī slepus, lai neviens par to nezinātu. Nikodēms bija gatavs pieņemt jauno Jēzus mācību.

Jēzus mācekļi krista cilvēkus Jordānā

Pēc jūdu Lieldienām Jēzus kopā ar mācekļiem devās uz Enonas pilsētu, kas atradās pie Jordānas upes. Kristus mācekļi sāka kristīt ļaudis. Pats Jēzus nevienu nekristīja. Bībelē tā arī sacīts: “…lai gan Jēzus nekristīja…” (Jņ.4:2).

Jēzus dvēselē saprata, ka nav svarīgi, vai cilvēks ir kristīts vai ne: galvenais, lai viņš ticētu Dievam. Un Dievs mīt ikviena cilvēka dvēselē.

Jānim Kristītājam un Jēzus mācekļiem bija citi uzskati. Viņi kristību rituālam piedēvēja lielu, sevišķi svarīgu nozīmi. Jēzus ar viņiem nestrīdējās un neaizliedza saviem mācekļiem kristīt ļaudis.

Toties Jāņa Kristītāja mācekļi piešķīra kristību rituālam tik lielu nozīmi, ka reiz pat žēlojās savam skolotājam: “Mācītāj! Tas, kas ar tevi bija viņpus Jordānas, par ko tu nodevi liecību, lūk, Viņš kristī, un visi iet pie Vina.”

Jāņa mācekļi bija greizsirdīgi, ka pie Jēzus kristīties iet daudz vairāk ļaužu nekā pie paša Jāņa Kristītāja.

Un Jānis Kristītājs mierināja savus mācekļus: “Cilvēks nekā nevar ņemt, ja viņam netiek dots no debesīm. Jūs paši man liecināt par to, ko es sacīju: es neesmu Kristus, bet esmu sūtīts pirms viņa. Kam ir līgava, tas ir līgavainis; bet līgavaiņa draugs, kas stāv un klausās viņā, priecājas par līgavaiņa balsi. Šis mans prieks tad nu piepildījies. Viņam vajag augt, bet man mazināties. Kas nāk no augšienes, tas ir pār visiem. Kas no zemes, tas ir no zemes un par zemi runā. Kas nāk no debesīm, tas ir pāri visiem. Un ko viņš redzēja un dzirdēja, par to viņš liecina. Ko Dievs sūtījis, tas runā Dieva vārdus, jo Dievs nedod Garu mērīdams. Tēvs mīl Dēlu un ir visu nodevis viņa rokās. Kas tic uz Dēlu, tam ir mūžīgā dzīvība; bet, kas Dēlam netic, tas dzīvības neredzēs, un Dieva dusmas paliek pār viņu.”

Jānis Kristītājs lika skaidri saprast, ka par Jēzu nevar spriest tā, kā parasti spriežam par cilvēkiem. Jēzus ar savām iespējām nav zemes radība. Dievs viņam ir devis tik daudz, cik citiem ļaudīm ne sapņos nav rādījies. Dievs savu Dēlu mīl tik ļoti, ka neko viņam nežēlo.

Pienāks laiks, un Jēzus godība aizēnos visu pārējo. Gudri ļaudis jau tagad saskata dižo nākotni, kāda gaida Jēzu, un tic viņam.

Tāpēc nav vērts pārdzīvot sīkus apvainojumus un nieku dēļ kļūt skaudīgam. Jānis nokaunināja savus mācekļus un lika tiem saprast, ka ikviens dzīvē saņem tādu slavu un godību, kādas cienīgs viņš ir.

Jēzus arī tagad ir visslavenākais cilvēks pasaulē,

bet Jāņa Kristītāja skaudīgo mācekļu vārdus pat neviens nezina.

Kad šīs runas nonāca līdz Jēzum, viņš noskuma. Nav patīkami, ka ļaudis bija sākuši salīdzināt, pie kura vairāk cilvēku iet kristīties pie Jēzus vai pie Jāņa, jo vairāk tāpēc, ka pats Jēzus nevienu nekristīja.

Tad viņš sapulcināja savus mācekļus un devās prom no Jūdejas uz Galileju. Viņa ceļš veda caur Samariju.

Jānis Kristītājs ieslodzījumā

Jānis Kristītājs bija ļoti populārs. Pie viņa kristīties un klausīties viņa sludināšanā nāca ļaudis no visas Jūdejas.

Tolaik jebkura ļaužu pulcēšanās bija ar likumu aizliegta. Ļaužu pūli drīkstēja sapulcēt vienīgi valdnieka ziņotājs, lai izziņotu kārtējo pavēli. Pat kaimiņiem bija aizliegts iet citam pie cita viesoties lielā barā. Izņēmums bija tikai divi gadījumi: kāzas un bēres.

Jānis Kristītājs ar savu darbību šo likumu pārkāpa. Ap viņu ļaudis pulcējās daudz labprātāk nekā ap ķēniņa ziņotājiem, kas lasīja kārtējo pavēli.

Jānis parasti pulcēja ļaudis kopā vakaros, kad mirdzēja zvaigznes. Cilvēki slepus, tomēr sapulcējās. Bet šajās sapulcēs iekļuva ari ķēniņa okšķeri, spiegi, kas uzmanīgi sekoja notiekošajam un ziņoja valdniekam par visu aizdomīgo.

Jāņa teiktās runas varai nepatika, jo viņš nostājās pret bagātajiem, cīnījās par brīvību un vienlīdzību.

Hēroda sieva Herodija bija nenovīdīga un ļauna sieviete, kam patika pamācīt vīru un pastāvīgi jaukties viņa darīšanās. Un Hērods Antipa paklausīja viņai it visā un izpildīja viņas kaprīzes.

Hērodijai bija viņas personīgie spiegi, kas ari sekoja pie Jāņa Kristītāja notiekošajām sanāksmēm. Hērodijai nepatika, ka kaut kāds nožēlojams pravietis tautā kļūst daudz populārāks nekā viņas pašas virs valdnieks.

Tieši Hērodija uzstāja, lai Hērods Antipa arestētu Jāni Kristītāju un ieslodzītu viņu cietumā.

Sākumā Jāni turēja apcietinājumā Maheronas cietoksni, pēc tam pārvietoja uz Sepforisas pilsētu tuvāk ķēniņam. Hērods bieži apciemoja savu gūstekni un labprāt sarunājās ar viņu par dažādām tēmām.

Antipa turēja Jāni nevis kā gūstekni, bet gan kā ciemiņu. Goda apliecinājumi viņam netika izrādīti, bet ēdiens un attieksme bija normāli. Vakaros viņi ilgi sarunājās, spēlēja šahu un lika kārtis tolaik populāro pasjansu.

Jānis, kam piemita gaišredzības dāvanas, bieži stāstīja Hērodam Antipam, kas nākotnē gaida viņu pašu, viņa bērnus un sievu. Par savu nākotni Antipa vaicāja ļoti reti un centās neizrādīt, ka izturas pret to nopietni.

Hērods interesējās par savu galminieku dzīvi un nākotni it kā vienkārši aiz dīkas ziņkārības, laiku kavējot. Patiesībā Antipa, saņēmis nozīmīgu informāciju par savu apkārtni, centās to pareizi izmantot, dodot atbilstošus rīkojumus.

Jānis, kas bija daudz ceļojis un zināja, kā ļaudis dzīvo citās zemēs, zināja viņu likumus un paradumus, bija ķēniņam Hērodam kā dārga dāvana.

Tolaik caur Jūdeju veda daudzi tirdzniecības ceļi, valstī iebrauca ļoti daudz svešzemnieku. Ķēniņš Hērods, paklausīdams Jāņa Kristītāja padomiem, noslēdza daudzas izdevīgas vienošanās un tirdzniecības darījumus.

Taču Antipa savas pārmērīgās lepnības dēļ nekad skaļi nepateicās Jānim un neslavēja viņu, cenšoties atklāti neatzīt, cik liela nozīme valsts darījumos ir viņa gūsteknim.

Jānis, patiesību zinādams, klusībā vīpsnāja par Hērodu, taču ārēji izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Apzinādamies Jāņa noderīgumu, ķēniņš pat piedāvāja viņam kļūt par galma padomnieku. Taču Jānis Kristītājs lepni atbildēja: “Es esmu brīvs cilvēks un neviena labā nestrādāšu, tāpēc no šī piedāvājuma atsakos.”

Jāņa Kristītāja mācekļi pāriet pie Jēzus

Mācekļi brīvi varēja iet pie ieslodzītā Jāņa. Antipa bija viņam piešķīris šādu privilēģiju.

Jānis, cietumā dzirdēdams par Kristus darbiem, aizsūtīja pie viņa divus savus mācekļus, lai tie pajautā: “Vai tu esi tas, kam jānāk, vai mums gaidīt vēl citu?”

Jānis labi zināja, ka Jēzus ir tas pats cilvēks Pestītājs, kas bija tik ļoti gaidīts. Šajā Jāņa jautājumā bija apslēpta cita doma: Jānis vēlējās neuzkrītoši uzzināt, vai Jēzus ir gatavs uz sacelšanos, vai viņam piemīt drosme un apņēmība rīkoties.

Jēzus alegoriski atbildēja: “Ejiet un ziņojiet Jānim, ko jūs redzējāt un dzirdējāt: akli redz, tizli staigā, spitālīgie kļūst tīri, kurli dzird, miroņi ceļas augšām, nabagiem tiek sludināts evaņģēlijs. Un svētīts tas, kas no manis neapgrēcinās!"

Ar to Jēzus gribēja sacīt, ka viņš ir drosmes pilns un gatavs rīkoties, bet tam gatava vēl nav pati tauta. Taču tautas ticība ik dienas pieaug un stiprinās, un ir jāpagaida, līdzJaužulig|ba nostiprināsies.

Jānis Kristītājs paredzēja, kas sagaida Jēzu, un brīdināja viņu, ka ļaudis pēdējā brīdī var viņu nodot.

Jēzus ļoti uzticējās un ticēja cilvēkiem, un, lai arī pats zināja, ka cilvēki viņu nodos, tik un tā līdz pēdējam brīdim cerēja, ka tas nenotiks.

Jēzus pārmeta ļaudīm, kuri nesaprata, kas patiesībā ir Jānis Kristītājs, kāpēc viņš nācis šai pasaulē un ko grib panākt: “Viņi līdzīgi bērniem, kas tirgus laukumā sēd un, kliegdami sev līdzīgajiem, saka: mēs jums spēlējām, bet jūs nedejojāt, mēs jums dziedājām raudu dziesmas, bet jūs neraudājāt. Jo atnāca Jānis Kristītājs; ne ēda, ne dzēra, bet tie saka, ka viņā ļaunais gars. Atnāca Cilvēka Dēls; viņš ēd un dzer, bet tie saka: lūk, cilvēks, kam patīk ēst un vīnu dzert un kas ir muitnieku un grēcinieku draugs.”

Jāņa Kristītāja nāve

Ķēniņa sieva Hērodija slepus noklausījās visas Hēroda sarunas ar Jāni Kristītāju un novēroja viņus pa īpašu sienā ierīkotu iekārtu.

Viņu biedēja Jāņa spēja redzēt neredzamo un zināt visu apslēpto. Jo Hērodija bija izlaidīga sieviete, kas nemīlēja savu vīru, un viņai bija gados jauns mīļākais. Un ik reizi, pielikdama ausi slepenajai ierīcei, Hērodija ar pamirušu sirdi gaidīja, ka tūdaļ, tūdaļ Jānis izstāstīs ķēniņam visu patiesību par viņu.

Bet Jānis bija gudrs un neienesa šajā ģimenē šķelšanos, jo redzēja, ka ķēniņš mīl Hērodiju. Un, ja lieta nonāktu līdz tiesai, Hērods nostātos savas sievas pusē.

Nebija brīnums, ka Hērodija paniski baidījās no Jāņa un no visas sirds viņu ienīda. Sākumā viņa domāja, ka Jānis, cietumā nonācis, sāks viņai pieglai-

moties, cildināt viņas skaistumu, lišķēties un centīsies iemantot viņas labvēlību.

Bet iznāca pavisam pretēji. Nepietika ar to, ka Jānis neatzina Hērodiju, viņš pat, tai klātesot, reiz bija Hērodam stāstījis līdzību par neuzticīgu sievu, ko par neuzticību uzzinājušais vīrs sodījis ar nāvi.

Hērods nebija sapratis līdzības patieso nozīmi. Bet Hērodija lieliski saprata ar šo stāstu doto mājienu.

Hērodija sāka vēl jo vairāk baiļoties par savu galvu, tāpēc viņa sāka lūgt ķēniņam, lai tas soda Jāni ar nāvi vai izsūta viņu no valsts. No Jāņa Kristītāja par katru cenu vajadzēja atbrīvoties.

Jānis visu laiku neatradās cietumā. Antipa, gribēdams padarīt Jāni par savu draugu un padomdevēju, izlaida viņu brīvībā, tā cenzdamies iekarot pravieša labvēlību.

Taču nepakļāvīgais un stūrgalvīgais Jānis tūdaļ ķērās pie iepriekšējā: pulcināja ļaudis, sludināja vispārēju brālību un vienlīdzību. Tā Hērods bija spiests viņu atkal apcietināt un ievietot cietumā.

Hērods Antipa juta pret Jāni tik lielu cieņu, ka atteicās viņu sodīt ar nāvi pat tad, kad skaidri saprata, ka Jānis nekad nekļūs par viņa padomnieku un nekalpos ķēniņa galmā.

Bībelē par to minēts šādi:

“Bet Hērodija nīda viņu un gribēja to nonāvēt, bet nevarēja. Jo Hērods no Jāņa bijās, zinādams, ka viņš ir taisnīgs un svēts vīrs, un sargāja viņu; un, to uzklausījis, daudz darīja un labprāt viņā klausījās” (Mk. 6:19-20).

Sapratusi, ka Jāni ar nāvi neviens nesodīs un pravietis pats valsti labprātīgi neatstās, Hērodija nolēma rīkoties pati.

Pēc Hērodijas rīkojuma Jānim tika iedoti ar čūsku indi saindēti augļi: persiki un vīnogas. Tas bija galmos izplatīts slepkavības veids vienmēr, visos laikos un visās tautās.

Inde neiedarbojās uzreiz, bet gan pamazām. Jānis ar katru dienu kļuva vārgāks un vārgāks, un neviens nesaprata, kas īsti ar viņu notiek.

Nāves tuvošanos juzdams, Jānis lūdza, lai pie viņa ielaistu mācekļus. Viņš paziņoja tiem savu pēdējo vēlēšanos: tikt apglabātam augstā kalnā netālu no klostera, kurā aizritējusi viņa bērnība.

Tajā pašā kalnā, kurā viņš tik labprāt sēdējis vienatnē, sapņodams par nākotni un, raudot aiz bezspēcības, aizmigdams zem zvaigžņotās debess velves. Tieši šajā uzkalnā viņu bija piemeklējis nozīmīgais redzējums, kas pārvērtis visu Jāņa dzīvi: pie viņa bija pienācis skaists liela auguma vieds vīrs baltā tērpā ar zizli rokā un sacījis: “Esi mierīgs. Tavs laiks vēl nav pienācis. Tas pienāks daudz vēlāk. Bet tagad tev nevajag palikt te. Te tev viss ir svešs, tas nav tavs šī nav tava vieta, nav tava ticība… Tev jāiet uz Austrumiem.”

Virs viedā vīra galvas mirdzēja spožs nimbs.

Jānis Kristītājs nomira mūsu ēras 25.gada 12.decembrī. Šajā dienā ļoti bieži līst vai snieg; šķiet, pati daba apraud dižo cilvēku.

Bībelē Jāņa nāve aprakstīta pavisam citādi:

“Un pienāca attiecīgā diena, kad Hērods savā dzimšanas dienā Galilejas lielkungiem un kara

virsniekiem un augstajiem sarīkoja mielastu. Un Hērodijas meita ienāca un dejoja, un patika Hērodam un tiem, kas kopā atradās pie galda. Tad ķēniņš sacīja meitenei: prasi no manis, ko gribēdama, un es tev to došu. Un viņš tai zvērēja: īrisu, ko tu prasīsi, es tev došu, kaut vai pusi no savas valsts.

Bet tā izgāja un sacīja savai mātei: ko lai es prasu? Bet tā sacīja: Jāņa Kristītāja galvu. Un, kad viņa tūlīt steigšus iegāja pie ķēniņa, tā prasīja, sacīdama: “Es gribu, ka tu tūdaļ dotu man bļodā Jāņa Kristītāja galvu. ”

Un ķēniņš noskuma, bet zvēresta un to dēļ, kas bija pie galda, viņš negribēja to apbēdināt. Un tas nosūtīja bendi un pavēlēja atnest bļodā viņa galvu. Un tas cietumā nocirta viņam galvu. Un atnesa viņa galvu bļodā un deva to meitenei; un meitene atdeva to savai mātei.

Un, kad viņa mācekli to dzirdēja, tie nāca, paņēma viņa miesas un ielika tās kapā” (Mk.6:21-29).

Leģenda stāsta, ka Hērodija, kad viņai sudraba bļodā pienesta Jāņa nocirstā galva, paņēmusi matadatu un iedūrusi to Jāņa Kristītāja mēlē, sacīdama: “Tagad tu vairs nerunāsi par mani ļaunu.”

Šajā stāstā dīvaini savijusies patiesība un izdoma. Patiesībā stāsts par Salomes deju ir vistīrākā izdoma. Pēc tā laika paražas viesu priekšā parasti dejoja verdzenes prostitūtas, un ķēniņa meitai vienkārši nebija iespējams kļūt līdzīgai tām un nolaisties līdz šādam pazemojumam.

Bet tas, ka pēc Jāņa nāves viņam nocirta galvu un izgrieza mēli, gan ir taisnība. Jo Jānis sacerēja apbrīnojami precīzas un dzēlīgas epigrammas par

visiem pils iemītniekiem, tāpēc izsmējēja nāve viņos izraisīja sajūsmu. Hēroda sieva pati savām rokām izgrieza mirušajam pravietim mēli.

Jēzus Nācaretē. “Pravietis savā tēvzemē nav pravietis”

No Kānas iedams, Jēzus iegriezās savā dzimtajā pilsētā Nācaretē, kur bija dzimis un audzis. No Kānas līdz Nācaretei bija apmēram pieci kilometri.

Sestdienā Jēzus ieradās Nācaretes sinagogā, atvēra svētā pravieša Jesajas grāmatu un skalā balsī sāka lasīt: “Dieva tā Kunga Gars ir nolaidies uz mani, jo tas Kungs mani svaidījis sludināt nelaimīgajiem prieka vēsti, mani sūtījis dziedināt sagrauztas sirdis, pasludināt apcietinātiem atsvabināšanu un saistītiem pilnīgu brīvību, pasludināt tā Kunga žēlastības gadu un iepriecināt visus noskumušos.”

Pēc tam Jēzus aizvēra grāmatu, atdeva to svētkalpotājiem un sacīja: “Tagad ir piepildījušies raksti, ko jūs nupat dzirdējāt.”

Visi vīri, kas sēdēja sinagogā, jau zināja par brīnumiem, ko Jēzus darījis Galilejas Kānā un Jeruzālemē. Tomēr Jēzus agrākie kaimiņi tikai saskatījās savā starpā un vaicāja cits citam: “Vai tikai tas nav galdnieka Jāzepa dēls?”

Viņu acīs Jēzus, kā bijis, tā arī palika galdnieka dēls. Citās pilsētās Jēzu uzņēma kā Pestītāju un Mesiju, bet dzimtajā Nācaretē viņu neviens negribēja ņemt par pilnu.

Jēzus, to redzēdams, skumji sacīja: “Jūs, protams, man sacīsiet: ja esi ārsts, izdziedini pats sevi! Izdari arī te, savā tēvzemē, to, kas, kā dzirdējām, noticis Kapemaumā! Patiesi, es jums saku: pravietis savā tēvzemē nav pravietis.”

Pat Jēzus radi viņa māte, miesīgie brāļi un māsas nesaprata viņu. Viņa runas visiem šķita bīstamas un dumpīgas. Jēzus atklāti runāja par to, par ko daudzi pat domāt baidījās.

Viņš centās ļaudis iedvesmot, lai tie atbrīvotos no ienīstā romiešu jūga. Viņš runāja par to, ka nevajag cerēt uz Baznīcu. Garīdznieki jau sen ir attālinājušies no vienkāršās tautas un dzīvo pēc pašu izdomātiem noteikumiem, domā tikai par savu iedzīvošanos un tikai apmāna pēc cenšas ievērot ārējos pieklājības noteikumus.

Vārdos garīdznieki saka vienu, bet dara pavisam citu. Patiesībā garīdzniekiem arī tāpat ir labi, viņi arī Romas jūgā jūtas lieliski.

Ikviens cilvēks ir dzimis, lai būtu brīvs. Taču vispirms cilvēkam ir jāiegūst brīvība pašam savā dvēselē. Viņam ir jāatrod sevī spēks un vēlēšanās kļūt brīvam.

Jēzus runa saniknoja Nācaretes iedzīvotājus. Sašutušais pūlis aizvilka Jēzu līdz kraujas malai, lai nogrūstu viņu lejā. Pārbiedētie Jēzus tuvinieki nogāja malā, nezinādami, ko iesākt.

Tad Jēzus vienkārši ņēma un visu pūli nohipnotizēja. Ļaudis nomierinājās, atslāba un pašķīrās Jēzus priekšā. Viņš nogāja gar ļaužu ierindu un neatskatīdamies devās un Kapernaumu.

Nācarete bija noraidījusi labāko no saviem dēliem.

Pie Jēzus atnāk viņa māte, brāļi un māsas

Jēzus māte un viņa brāļi bija atnākuši no Nācaretes uz Kapernaumu. Neiegājuši pie viņa mājā, tie sūtīja pie Jēzus paziņot, lai viņš iznāk pie tiem.

Pēc paražas dēlam bija nekavējoties jāizpilda mātes lūgums.

Bet Jēzus bija dusmīgs uz radiniekiem par to, ka tie atgājuši no viņa nost brīdī, kad saniknotais pūlis Nācaretē grasījās nomest viņu no kraujas. Jēzum tobrīd bija licies, ka visi viņu ir nodevuši.

Tāpēc, kad Jēzum pateica, ka ārā viņu gaida māte, brāļi un māsas, viņš atbildēja: “Kas ir mana māte un kas mani brāļi?” Un, pārlaidis skatienu apkārtsēdošajiem, piebilda: “Lūk, mana māte un mani brāļi! Jo, kas izpilda mana Tēva prātu, kas debesīs, tas ir mans brālis un māsa, un māte.”

Vēlāk Jēzus tomēr izgāja pie saviem tuviniekiem, un viss noskaidrojās. Neviens viņu nebija nodevis, vienkārši māte, brāļi un māsas tajā brīdī bija stipri izbijušies un nezināja, ko iesākt, kā izturēties.

Dvēseļu zvejnieki

Reiz, kad ļaudis spiedās pie Jēzus, lai dzirdētu Dieva vārdu, Jēzus, stāvēdams pie Galilejas ezera, ieraudzīja tajā divas laivas. Un zvejnieki, izkāpuši no tām, skaloja tīklus.

Jēzus iekāpa laivā, kas piederēja Pēterim, palūdza pabraukt mazliet no krasta un mācīja, laivā sēdēdams.

Pabeidzis sludināt, Jēzus sacīja Pēterim: “Dodies dziļāk un izmet savus tīklus zvejai!”

Pēteris viņam atbildēja: “Mācītāj, visu nakti mēs strādājām, bet nekā nesazvejojām; tomēr tavā vārdā es izmetīšu tīklu.”

To izdarījuši, viņi noķēra varen daudz zivju, tā ka tīkls plīsa. Un viņi māja biedriem, kas bija otrā laivā Jēkabam un Jānim, Cebedeja dēliem, lai tie nāk un palīdz viņiem. Un tie piebrauca, un viņi piepildīja abas laivas, tā ka tās gandrīz nogrima.

Kad Pēteris to redzēja, viņš krita pie Jēzus kā

jām, sacīdams: “Aizej no manis, Kungs, jo es esmu grēcīgs cilvēks!”

Jo šausmas un bijība pārņēma viņu un visus, kas ar viņu bija, zivju loma dēļ, ko viņi bija izvilkuši.

Un Jēzus sacīja Pēterim: “Nebīsties, no šī laika tu zvejosi cilvēku dvēseles!”

Un viņi, laivas krastā izvilkuši, atstāja visu un sekoja Jēzum.

Vētras apklusināšana

Jēzus kopā ar mācekļiem laivā devās uz geraziešu zemi, kas atradās Galilejas ezera austrumu krastā. Un līdz ar viņiem bija arī citas laivas.

Jēzus ceļā aizmiga. Bet ezerā sacēlās liela vētra, viļņi brāzās pār laivu, un tā sāka pildīties ar ūdeni. Mācekļi modināja Jēzu, sacīdami: “Mācītāj, vai tev nerūp, ka mēs ejam bojā?”

Tad viņš piecēlās un nomierināja vētru Jēzum piemita tik spēcīga enerģija, ka viņš spēja iedarboties uz stihiju.

Iestājās pilnīgs klusums. Un Jēzus sacīja saviem mācekļiem: “Kāpēc jūs esat tik bailīgi? Vai jums vēl trūkst ticības?”

Un kārtējo reizi visi brīnuma aculiecinieki izbijās un savā starpā sačukstējās: “Kā tev šķiet, kas viņš ir, ka viņam vēji un jūra paklausa?”

Jēzus geraziešu zemē izdziedina ļauno garu apsēsto

Kad Jēzus nonāca viņpus jūras geraziešu zemē, viņam tūdaļ pretī nāca nešķīstā gara apsēsts cilvēks, kas dzīvoja kapu alās un bija tik negants, ka gar tā mītni neviens pat garām neuzdrošinājās braukt.

Šo ļauno garu apsēsto bija mēģinājuši pat važās

un ķēdēs sasaistīt, taču tas ķēdes un važas vienmēr sarāva, un neviens nespēja to valdīt. Un vienmēr dienām un naktīm tas mita kapos un kalnos, kliedza un sevi dauzīja ar akmeņiem. Un nevalkāja apģērbu, bet vienmēr staigāja kails.

Bet, ieraudzījis Jēzu iztālēm, tas pieskrēja un pielūdza viņu. Un, kliegdams skaļā balsī, sacīja: “Kas tev par mums, Jēzu, Dieva Dēls! Es zvērinu tevi pie Dieva, nemoki mani!”

Tad Jēzus sacīja: “Nešķīstais gars, izej no šī cilvēka!”

Un jautāja: “Kāds tavs vārds?”

Un tas atbildēja: “Leģions ir mans vārds, jo mūsu ir daudz.”

Tālāk Bībeles tekstā seko labi pazīstamā epizode ar cūkām: “Bet tur pie kalna ganījās liels cūku bars. Un gari lūdza Jēzu: sūti mūs cūkās, lai mēs tajās ieejam! Un Jēzus tūdaļ atļāva tiem. Un nešķīstie gari izgāja un iegāja cūkās, un cūku bars, kurā bija ap divi tūkstoši, lielā ātrumā metās jūrā un noslīka.”

Šī rindkopa ir spilgts piemērs tam, ka evaņģēlija stāstījumā notikusi iejaukšanās no malas. Senajiem grieķiem bija paradums mest cūkas jūrā uzskatīja, kā tādā veidā var atbrīvoties no saviem grēkiem.

Līdzīga paraža bija arī jūdiem tikai šajā gadījumā cilvēka grēku nesēja lomu tēloja āzis, kas tika izdzīts tuksnesī vai neapdzīvotā vietā. No tā, starp citu, arī radies vārdu savienojums “grēkāzis”.

Cūka savukārt jūdiem skaitījās nešķīsts dzīvnieks, tāpēc ne par kādu divtūkstoš (!) cūku baru nevarēja būt ne runas.

No kurienes tādā gadījumā Bībeles tekstā radušās cūkas? Tās tur klāt pielicis tulkotājs, kas Evaņģēlijus tulkojis grieķu valodā. Toreiz šķita pats par sevi saprotams, ka tulkotājs, strādājot ar tekstu, pēc savas izpratnes ieviesa tajā papildinājumus, kas, viņaprāt, varētu kalpot kā paskaidrojumi viņa tautas brāļiem.

Grieķu tulkotājs, pārstāstīdams ebreju stāstu citiem grieķiem, pielika klāt tekstu par cūkām, kas grieķu skatījumā šķita esam pilnīgi vietā un nemaz nebija peļami.

Ebreju skatījumā šis pielikums bija gluži vienkārši absurds. Tā, raug, izpaužas kultūru dažādība.

Bet gani aizskrēja un, nonākuši pilsētā, visiem pastāstīja par cūkām un par ļauno garu apsēsto. Un visi pilsētas ļaudis iznāca pretī Jēzum. Tie nāca pie Jēzus un redzēja to, kas ticis ļaunā gara mocīts un kurā bijis leģions, sēžam apģērbtu un pilnā prātā un ļoti nobijās. Tie, kas bija redzējuši, pastāstīja atnākušajiem, kas noticis ar apsēsto un ar cūkām.

Un tie sāka Jēzu lūgt, lai viņš aizietu no to robežām, jo tos bija pārņēmušas lielas bailes. Un, kad Jēzus iekāpa laivā, tas, kas bija ļaunā gara apsēsts, lūdza, lai viņš varētu palikt pie Jēzus. Bet viņš to neļāva un teica: “Ej savās mājās pie savējiem un pasludini viņiem, kādas lielas lietas Kungs tev darījis un ka viņš par tevi apžēlojies!” Un tas gāja un sāka sludināt, ko Jēzus ar viņu darījis, un visiem par to bija brīnums.

Jēzus uzzina par Jāņa Kristītāja nāvi

Jēzus smagi pārdzīvoja vēsti par Jāņa Kristītāja nāvi. Viņa sāpes nebija remdināmas. Viņš uz trim dienām aizgāja no visiem un raudāja kā mazs bērns.

Šķita, ka viņam zudusi dzīves jēga. It kā būtu zaudējis visu māti, tēvu, brāļus un māsas, visus vienā personā, jo Jānis viņam bija kā visi kopā.

Jānis Jēzum bija vistuvākais cilvēks. Jēzus bieži gāja pie viņa pēc padoma gan ne tik daudz pēc padoma, kā dzirdēt apstiprinājumu saviem vārdiem un domām, kas drūzmējās viņa galvā.

Pat pēc tēva Jāzepa nāves Jēzus nebija bēdājies tik ļoti kā pēc Jāņa nāves. Lai gan arī tēvs Jēzum nozīmēja ļoti daudz. Jāzeps bija viņu iemīlējis kā paša dēlu. Bieži bija žēlojis, lutinājis, daudz viņam iemācījis. Viss labais un tīrais, kas bija Jēzū, viņam bija dabas dots, tomēr daudz labestības, pacietības, sirsnības un atvērtības Jēzus saņēma ari no Jāzepa.

Jāņa nāve Jēzu neapturēja, gluži otrādi, tā iedvesmoja’viņu izpildīt to, ko bija lūdzis Jānis. Jānis bija pamudinājis Jēzu nostāties uz tagadējā ceļa. Jēzus ari pats bija tam gatavs, tomēr Jānis kā vecākais biedrs un brālis pamudināja viņu uz to, morāli atbalstīja, stiprināja ticību un apņēmību izšķirties par taisnīgu lietu.

Runas par Jēzu Kristu un Hēroda samulsums

Ķēniņš Hērods, padzirdējis par Jēzu, kura slava dienu no dienas auga jo lielāka, samulsis sacīja: “Tas ir Jānis Kristītājs, kas augšāmcēlies no miroņiem, tāpēc ari dara brīnumus.”

Citi teica: “Tas ir pravietis Elija!”

Bet vēl citi: ‘Tas ir pravietis vai viens no praviešiem.”

Ļaužu paēdināšana ar piecām maizēm un divām zivīm

Jēzus, par Jāņa Kristītāja nāvi uzzinājis, laivā devās uz klusu, tuksnešainu vietu un vienatnē un dziļās skumjās pavadīja tur trīs diennaktis.

Ļaudis, to padzirdējuši, no dažādām pilsētām devās viņam pakal ar kājām. Ezera krastā sapulcējās milzīgs ļaužu pūlis. Visi uztraucās un pārdzīvoja par Jēzu un gaidīja, kad viņš atkal pie tiem atgriezīsies.

Pēc tam Jēzus devās uz Galilejas ezera rietumu pusi, uz pilsētas Tibērijas apkārtni. Viņam sekoja daudz ļaužu, jo visi bija redzējuši brīnumus, ko viņš darīja ar slimajiem.

Jēzus uzkāpa kalnā un sēdēja tur kopā ar saviem mācekļiem.

Tuvojās jūdu svētki Pasha jeb Lieldienas.

Jēzus, redzēdams, cik daudz ļaužu sapulcējies ap viņu, vaicāja Filipam: “Kur pirksim maizi, lai tie paēstu?”

Un Filips viņam atbildēja: “Par divsimt denārijiem nepietiek tiem maizes, lai katrs nedaudz saņemtu.”

Tad viens no Jēzus mācekļiem Andrejs, Sīmaņa Pētera brālis, sacīja viņam: “Šeit ir viens zēns, kam piecas miežu maizes un divas zivis; bet kas tas ir tik daudziem?”

Tad Jēzus sacīja: “Lieciet ļaudīm novietoties.” Un norā novietojās liels daudzums ļaužu, kā teikts Bībelē, “ap pieci tūkstoši cilvēku”.

Ar hipnozes palīdzību Jēzus visiem ļaudīm iedvesa sāta sajūtu. Nohipnotizētajiem ļaudīm šķita, ka viņi ēd ceptu zivi un maizi.

Tādā veidā remdējuši bada sajūtu, ļaudis bija neizsakāmi izbrīnīti.

Cik ļaužu Jēzus laikā dzīvoja Jeruzālemē

Bībelē teikts, ka Jēzus ar piecām maizēm pabaroja piectūkstoš cilvēku. Tas ir pamatīgs pārspīlējums.

Patiesībā Jūdeja tolaik bija mazapdzīvota zeme, Jēzum sekojošajās grupās bija 20, 50, 70, 100, lielākais 300 cilvēku, ko tolaik uzskatīja par lielu pūli.

Starp citu, seno laiku vēsturnieku rokrakstos pastāvīgi atrodami gluži neticami skaitļi. Ja tiem ticētu, iznāktu, ka senatnē šurpu turpu pārvietojušās simttūkstoš lielas karavīru armijas, kaujās piedalījušies desmitiem tūkstošu karotāju.

Tomēr šādi ziņojumi parasti balstījušies uz nepārbaudītām baumām, kas, kā zināms, ikkatru sīkumu mēdz daudzkārt pārspīlēt.

Pat mūsu laikos ir grūti iztēloties, piemēram, 300 tūkstošu lielās mongoļu armijas karagājienu zirgos pāri visai Āzijai līdz pat Eiropai. Tādu karavīru un zirgu armādu vienkārši nebūtu iespējams pabarot.

Senatnē, dodoties karagājienā, ikviens karavadonis vairākkārt pārspīlēja savu karotāju skaitu, lai tādējādi iebiedētu ienaidnieku.

Pēc kaujas uzvaras ziņojumos pretinieku armijas skaits ari tika uzpūsts līdz neiedomājamiem apmēriem. Tipisks stāstījums par notikušo kauju izskatījās apmēram tā: mūsu bija maz, bet viņu desmitiem tūkstošu, tomēr mēs tik un tā viņus uzvarējām, jo mēs esam varoņi.

īpaši krāšņi tas izskatās senajās krievu pasakās. Izgāja spēkavīrs viens pats pret neskaitāmiem ienaidnieka pūļiem, kas nāca virsū kā dzīva siena. Bet drosminieks nenobijās: pamāja ar pirkstu pa kreisi parādījās iela, pamāja pa labi šķērsiela. Un varonīgais bruņinieks nolika gar zemi “daudzus tūkstošus”, bet pats neskarts atgriezās mājās.

Ja ieskatāmies tagadējās Jeruzālemes kartē, redzam, ka visas ar Jēzus vārdu saistītās vēsturis

kās vietas izkārtojušās apmēram vienu kvadrātkilometru lielā laukumiņā. Tajā ietilpst viss: gan dievnams, gan Hēroda pils, gan prokuratūra cietoksnis, par Golgāta ar Ģetzemanes dārzu, kas tolaik atradās ārpus pilsētas sienām.

Cik gan ļaužu varēja dzīvot tik niecīgā laukumiņā? Daži tūkstoši, ne vairāk.

Ja tic senatnes vēsturniekiem, šajā pēc mūsdienu mērogiem nelielajā pilsētiņā norisinājušies neticami notikumi: to vienā laidā aplenkušas 60 70 tūkstošu lielas ienaidnieka armijas, mēnešiem ilgi uzbrukdamas neieņemamajam cietoksnim.

Te pašā dievnamā (150 metru garā laukumā) vienā reizē tikuši nogalināti seši tūkstoši cilvēku, te pie pilsētas krustā piesisti divi tūkstoši, te atkal Jēzum sekojis piectūkstoš cilvēku liels pūlis, un priesteru vien Jūdejā esot bijis divdesmit tūkstoši.

Nav brīnums, ka dažās mūsdienu grāmatās sastopamies ar spriedelējumiem, ka “Jeruzālemē tolaik mita 150 līdz 200 tūkstoši vai pat miljons cilvēku”. Vienā kvadrātkilometrā!

Protams, ka daudzi seno vēsturnieku minētie skaitļi ir pārspīlēti desmit vai pat simt reizes.

Patiesībā Jeruzālemē Jēzus laikā dzīvoja tikai ap septiņiem tūkstošiem cilvēku.

Jēzus pa ūdens virsu iet pie mācekļiem

Kad Jēzus uzzināja, ka ļaudis grib viņu iecelt par ķēniņu, viņš atkal viens pats uzkāpa kalnā.

Jēzus sacīja saviem mācekļiem, lai tie bez viņa sēžas laivā un dodas pāri uz ezera otru krastu. Jēzus pa to laiku paliks ar ļaudīm.

Atlaidis ļaudis, Jēzus uzkāpa kalnā vienatnē lūgt Dievu un visu vakaru,Palika tur viens pats.

Laiva ar mācekļiem jau bija sasniegusi ezera vidu. Ass pretvējš pūta ceļiniekiem tieši sejā, un augsti viļņi sitās pret laivas malām.

Nakts vidū Jēzus, iedams tieši pa ezera ūdeni, tuvojās mācekļiem.

Cilvēks, kam piemīt spēcīgs gribasspēks, stiprs gars un varena enerģija, spēj darīt brīnumus. Droši vien visi zina par brīnumiem, ko spēj veikt Indijas jogi un Tibetas mūki: staigāt pa oglēm, rīt uguni, gulēt uz naglām, darīt ādu nejutīgu pret asiem priekšmetiem. Minētais ir tikai maza daļiņa no tā, ko spēj cilvēks. Cilvēki ar spēcīgu enerģētiku spēj darīt neticamo: staigāt pa ūdeni, lidot virs zemes, apstādināt savu sirdi un pēc tam no jauna likt tai darboties.

Jēzus to visu prata un mācīja arī saviem mācekļiem. Taču mācekļiem nepietika ticības un viņu pašu spēka; tie nespēja pilnīgi atkārtot to, ko darīja Jēzus. Esot kopā ar tik dižu cilvēku, kas ik dienas acu priekšā veica brīnumus, viņi tomēr pastāvīgi šaubījās un baidījās no nezināmā.

Viņiem šķita, ka Jēzus kaut ko līdz galam nepasaka, visu viņiem nepaskaidro.

Kad mācekļi ieraudzīja Jēzu ejam pa ezeru, viņi iztrūkās un bailēs kliedza: “Tas ir rēgs!”

Bet Jēzus tūdaļ viņus uzrunāja, sacīdams: “Esiet droši! Es tas esmu, nebaidieties!”

Un Pēteris viņam atbildēja: “Kungs, ja tu tas esi, pavēli man iet pie tevis pa ūdens virsu!”

Un viņš sacīja: “Nāc!”

Un Pēteris, noticējis brīnumam, izkāpa no laivas un pa ūdens virsu gāja pie Jēzus. Stipra ticība turēja viņu virs ūdens. Bet, tiklīdz Pētera ticība brīnumam atslāba un viņš iedomājās, ka var noslīkt, tā uzreiz ari sāka slīkt. Izbijies no spēcīgā vēja un augstajiem

viļņiem, gara spēkiem mazinoties, viņš sāka šaubīties un tūdaļ pat grima dibenā. Un Pēteris sauca: “Kungs! Glāb mani!”

Un Jēzus tūdaļ izstiepa roku, satvēra viņu un pārmeta: “Mazticīgais! Kāpēc tu šaubījies?”

Kad viņi iekāpa laivā, vētra apklusa. Tie, kas bija laivā, paklanījās Jēzum un sacīja: “Patiesi, tu esi Dieva Dēls!" Un, pārcēlušies pār Galilejas ezeru, viņi nonāca Ģenezaretes zemē.

Slimo dziedināšana Ģenezaretē

Kad Jēzus ar mācekļiem izkāpa no laivas, tā novada ļaudis viņu tūdaļ pazina. Un jau drīz no visas apkaimes pie Jēzus sāka nest slimniekus.

Un, lai kur viņš ietu, vai tas bija laukos vai pilsētā, it visur atklātās vietās tie lika slimniekus un lūdza Jēzu tos dziedināt.

Visi zināja par sievieti, kas tikusi izdziedināta, tikai pieskaroties Jēzus apģērbam. Tāpēc slimo ļaužu pūļi alka kaut tikai pieskarties Jēzum, viņa apģērbam. Un viņu ticība brīnumam bija tik stipra, ka viņi tūdaļ pat kļuva veseli.

Jēzus Kristus gājiens uz Tiras un Sidonas novadiem, kanaānietes meitas izdziedināšana

Pēc tam Jēzus devās prom uz Tiras un Sidonas zemēm. Viņš gribēja savu viesošanos saglabāt slepenībā, taču tas neizdevās. Pie viņa tūdaļ ieradās vietējā iedzīvotāja, kuras meitu bija apsēdis ļaunais gars.

Pie Jēzus pienākusi, sieviete krita pie viņa kājām un sāka lūgt Jēzus palīdzību lai viņš izdzen ļauno garu no viņas meitas.

Vispirms Jēzus tai sacīja: “Es esmu sūtīts vienīgi pie Israēļa nama pazudušajām avīm.”

Bet sieviete, vēl klāt nākdama, klanījās viņa priekšā un lūdza: “Kungs, palīdzi man!”

Viņš atbildēja: “Nav labi atņemt maizi bērniem un mest to suņiem."

Bet kanaāniete atbildēja: “Tiešām, Kungs, tomēr ari sunīši ēd druskas, kas nokrit no viņu kunga galda.” Tad Jēzus viņai atbildēja: “Ak, sieviete, liela ir tava ticība. Lai notiek, kā esi vēlējusies!”

Un tajā pašā bridi viņas meita kļuva vesela. Un, nogājusi savās mājās, sieviete atrada meitiņu pavisam veselu gultā guļam, un ļaunais gars no viņas bija izgājis.

Daudzu cilvēku dziedināšana pie Galilejas ezera

Jēzus, iedams no turienes, gāja gar Galilejas ezeru, un, uzkāpis kalnā, viņš tur apsēdās.

Un daudz ļaužu nāca pie viņa un atveda līdzi mēmus, aklus, klibus, kropļus un daudzus citus, un nolika tos pie viņa kājām. Un viņš tos dziedināja tā, ka ļaudis, redzot mēmos runājam, tizlos staigājam, aklos redzam, brīnījās un visi godināja Dievu.

Ļaužu paēdināšana ar septiņām maizēm un dažām zivīm

Jēzus, saaicinājis savus mācekļus, sacīja tiem: “Man žēl šo ļaužu, jo jau trīs dienas tie palikuši pie manis un viņiem nav ko ēst. Es negribu viņus atlaist neēdušus, lai tie ceļā nepagurtu.”

Mācekļi viņam sacīja: “No kurienes mums šeit, tuksnesī, būtu tik daudz maizes, lai paēdinātu tik daudz ļaužu?”

Jēzus tiem jautāja: “Cik jums ir maizes?”

Un tie atbildēja: “Septiņas. Un dažas zivtiņas.” Tad Jēzus lika ļaudīm sēsties zemē. Un atkal ar

hipnozes palīdzību iedvesa viņiem sāta sajūtu.

Un atkal Bībelē tiek nosaukts neiedomājams paēdināto skaits 4000 cilvēku. Patiesībā viņu bija daudz mazāk.

Jēzus un mācekļi

Jēzum bija daudz mācekļu un sekotāju. Evaņģēlijos teikts, ka vienā jaukā dienā viņš no to vidus izvēlējies divpadsmit apustuļus. Jēzum visi mācekļi bija vienlīdzīgi; kādu viņš mīlēja vairāk, kādu citu mazāk, tomēr nevienu no viņiem nenosauca par galveno.

Mācekļi paši sāka savā starpā skaidrot attiecības un cīnīties par varu. Lūk, kas par to sacīts Bībelē:

“Un Cebedeja dēli, Jēkabs un Jānis, piegājuši pie Viņa, sacīja: Mācītāj, mēs vēlamies, lai Tu mums darītu, ko vien mēs lūgsim!”

Bet Viņš tiem sacīja: “Ko jūs vēlaties, lai Es jums darītu?”

Tie sacīja: “Dod mums, lai mēs Tavā godībā sēdētu viens Tavā labajā, otrs Tavā kreisajā pusē!”” (Mk. 10:35-37).

Jēzus viņiem šo lūgumu atteica. Bet citi mācekļi, uzzinājuši par Cebedeja dēlu nodomiem kļūt galvenajiem pār citiem, sašuta:

“Kad tie desmit to dzirdēja, tie ņēma to Jēkabam un Jānim ļaunā. Bet Jēzus tos pieaicināja un sacīja viņiem: Jūs zināt, ka tie, kas tiek uzskatīti par tautu valdniekiem, valda pār tām; un viņu valdnieki izmanto varu pār tām. Bet tā lai nav jūsu starpā, bet, kas grib būt lielāks, lai ir jūsu sulainis! Bet kas no jums

grib būt pirmais, lai ir visu kalps!

Jo ari Cilvēka Dēls nav nācis, lai Viņam kalpotu, bet lai Viņš kalpotu un dotu savu dzīvību daudzu atpestīšanai”(Mk. 10:35-37).

Ar šiem vārdiem Jēzus skaidri lika saprast, ka nākamajiem kristiešiem nevar būt ne galveno, ne padoto ka visiem jābūt vienlīdzīgiem. Un nav jābūt tā, ka kāds kādam kalpotu.

Jēzus jau tad kļuva domīgs. Viņš redzēja, ka iznāk ne gluži tā, kā bija domājis. Pat vistuvākie mācekļi jauno mācību uztvēra kā iespēju tikt pie varas un jauniem amatiem.

Pētera jautājums par balvām Kristus sekotājiem

Tad Pēteris vaicāja Jēzum: “Lūk, mēs atstājām visu un sekojām Tev. Kas mums par to būs?”

Un Jēzus sacīja viņiem: “Patiesi es jums saku, ka jūs, kas esat man sekojuši, pie atdzimšanas, kad Cilvēka Dēls sēdēs savā godības tronī, ari jūs sēdēsiet divpadsmit sēdekļos un tiesāsiet divpadsmit Israēļa ciltis.

Un katrs, kas atstās māju vai brāļus, vai māsas, vai tēvu, vai māti, vai sievu, vai bērnus, vai tīrumus mana vārda dēļ, tas saņems simtkārtīgi un iemantos mūžīgo dzīvību.

Un daudzi pirmie kļūs pēdējie, bet pēdējie pir-

n

mie.

Pētera apliecinājums

Jēzus jautāja saviem mācekļiem: “Par ko ļaudis uzskata mani, Cilvēka Dēlu?”

Un tie atbildēja: “Vieni par Jāni Kristītāju, citi par Eliju, bet citi par Jeremiju vai par vienu no praviešiem.”

Tad Jēzus vaicāja: “Bet par ko jūs mani uzskatāt?”

Pēteris atbildēja: ‘Tu esi Kristus, Dzīvā Dieva Dēls.”

Un Jēzus atbildēja: “Svētīgs tu esi, Pēteri, Jonas dēls, jo miesa un asinis tev to neatklāja, bet mans Tēvs, kas debesīs. Un es tev saku: tu esi Pēteris (grieķu vai. “petros” nozīmē “akmens”, “klints”), un uz šis klints es celšu savu Baznīcu, un elles vārti to neuzvarēs."

Apskaidrošanās kalnā

Pēc sešām dienām Jēzus ņēma sev līdzi Pēteri, kā ari Jēkabu un Jāni Cebedeja dēlus un uzveda viņus savrup augstā kalnā. Kalna virsotnē vienuviet saplūda spēcīgas kosmiskās enerģijas straumes, un Jēzum patika meditēt tieši šajā vietā. Citu cilvēku enerģija viņam palīdzēja, tāpēc viņš paņēma līdzi ari trīs savus mācekļus.

Jēzus nosēdināja Pēteri, Jēkabu un Jāni aplī, un viņi visi kopā sāka meditēt.

Visi četri nonāca transā. Viņi sāka dzirdēt balsis: ar viņiem runāja Mozus un pravietis Elija.

Mozus un Elija pastāstīja viņiem, kas tuvākajā nākotnē notiks ar Jēzu. Ka viņš ies bojā cilvēku dēļ. Cilvēki viņu pieminēs, godās, ticēs viņam. Mozus un Elija ieteica Jēzum neko no tā, kas viņu gaida, nemainīt.

Jēzus klausīja šim padomam, tāpēc apzināti devās nāvē un necentās izvairīties no mokām.

Pēteris un pārējie mācekļi, kas bija šīs sarunas liecinieki, ļoti izbijās.

Pēteris satraukumā pat sacīja Jēzum: “Kungs! Mums ir labi šeit būt! Ja vēlies, mēs taisīsim šeit trīs teltis: vienu tev, vienu Mozum un vienu Elijam.”

Viņam vēl runājot, spožs mākonis viņus apēnoja. Mācekļiem, mākoni nokļūstot, kļuva baisi, un balss no mākoņa sacīja: “Sis ir mans mīļais dēls, kas man labpatīk. Viņu jūs klausiet!”

To dzirdot, mācekļi krita ar seju pie zemes un ļoti izbijās. Bet Jēzus piegāja un pieskārās viņiem, un sacīja: “Celieties un nebīstieties!”

Acis pacēluši, viņi neviena neredzēja, kā tikai Jēzu. Un, viņiem no kalna nokāpjot, Jēzus aizliedza mācekļiem par to runāt: “Nevienam nestāstiet par to, ko esat redzējuši!”

Ļaunā gara apsēsta mēnessērdzīgā dziedināšana

Kad viņi pēc trim dienām nokāpa no kalna, kur bija ļaudis, pie Jēzus piegāja cilvēks un, ceļos nometies, sacīja: “Kungs, apžēlojies par manu dēlu, jo viņš ir mēnessērdzīgs un viņam ļoti jācieš, krītot ugunī un ūdeni, un viņam putas nāk no lūpām, klab zobi un sarauj krampis. Un es viņu vedu pie taviem mācekļiem, bet tie nespēja viņu izdziedināt.”

Bet Jēzus atbildēja: “Tu, neticīgā un negodīgā cilts, cik ilgi es vēl būšu ar jums? Cik ilgi vēl cietīšu jūs? Atvediet viņu šeit pie manis!”

Un viņš vaicāja tēvam: “Cik ilgi ar viņu tā ir ?” Un tas atbildēja: “Kopš bērnības. Un gars viņu daudzkārt ir sviedis ugunī un ūdenī, lai nogalinātu. Ja vien tu vari, palīdzi un apžēlojies par mums!” Jēzus atbildēja: “Ja tu spēj ticēt. Kas tic, tam viss ir iespējams.”

Un zēna tēvs tūdaļ raudādams iesaucās: “Es ticu, Kungs, palīdzi manai neticībai!”

Jēzus, redzēdams ļaudis sapulcējamies, norunāja lūgšanu un uzlika slimajam rokas, sacīdams:

“Tu, kurlais un mēmais gars, es tev pavēlu: izej no viņa un vairs viņā neieej!”

Zēns iekliedzās, sāka stipri raustīties un nokrita kā miris. Un ļaudis, kas stāvēja apkārt, sāka runāt, ka viņš ir pavisam miris.

Bet, kad Jēzus saņēma zēnu aiz rokas un piecēla kājās, visi pārsteigti ievēroja, ka ar vinu notikušas pārmaiņas. Putas no lūpām vairs netecēja, skatiens bija kļuvis saprātīgs, kustības drošas, pareizas. Bija nčticis kārtējais dziedināšanas brīnums.

Mācekļi, palikuši vienatnē ar Jēzu, sāka viņu iztaujāt: “Kāpēc mēs to nespējām izdzīt?”

Un Jēzus atbildēja: “Jūsu neticības dēļ. Patiesi es jums saku: ja jūsu ticība būs kā sinepju graudiņš un jūs pateiksiet šim kalnam: pārcelies no šejienes uz turieni, tad tas pārcelsies un nekas nebūs jums neiespējams.

Bet ļaunais gars no cilvēka tiek izdzīts ne citādi kā vien ar lūgšanu un gavēni.”

Jēzus saviem mācekļiem bieži pieminēja viņu mazticību. Jo viņi dziedinot pastāvīgi šaubījās par savām spējām, un tas traucēja slimajam izveseļoties. Ja ārsts pats netic saviem spēkiem, uz izdošanos nav ko cerēt. Slimie to redzēja, tāpēc ļaudis Jēzum ticēja daudz vairāk nekā viņa mācekļiem.

Samarieši nepieņem Jēzu

Jēzus nolēma doties uz Jeruzālemi caur Samariju un nosūtīja sev pa priekšu vēstnešus, lai tie ierastos ātrāk un visu viņam sagatavotu.

Taču samarieši Jēzu nepieņēma, jo viņš bija ceļā uz Jeruzālemi.

To redzēdami, mācekļi, Jēkabs un Jānis Cebedeja dēli, sacīja: “Kungs, ja tu vēlies, mēs teiksim, lai

uguns nāk no debesim un iznicina viņus, kā to darīja pravietis Elija.”

Jēkabam un Jānim piemita spēcīga enerģija, viņi pārvaldīja telekinēzi spēju iedarboties uz priekšmetiem no attāluma, un, salikuši spēkus kopā, viņi varēja likt aizdegties sausajiem salmiem, no kā bija celtas samariešu mājas. Turklāt brāļi ticēja, ka nevis viņi paši to paveic, bet gan uguns nāk no augšienes, debesu sūtīta.

Bet Jēzus aizliedza viņiem to darīt: “Cilvēka dēls nav nācis dvēseles pazudināt, bet tās pestīt.”

Un viņi devās uz citu apdzīvotu vietu.

Jēzus atbilde tiem, kas vēlējās viņam sekot

Jēzus sacīja: “Lapsām ir alas, debess putniem ligzdas, bet Cilvēka Dēlam nav kur nolikt galvu."

Ar šiem vārdiem Jēzus gribēja teikt, ka visiem dzīvniekiem, ne tikai lapsām, ir savas alas, ka tie dzīvo mierā un harmonijā ar dabu un Dievs viņus sargā.

Toties cilvēks savās vēlmēs un meklējumos ir aizmaldījies tik tālu, ka Dievs no viņa ir atteicies. Tāpēc cilvēkam nekur nav miera, nekur nav kur savu galvu nolikt, nekur nav māju.

Māja, ala, ligzda tie ir tēli, kas apzīmē dvēseles mieru, omulību, nodrošinātu nākotni, laimi. Cilvēks, kam nav savas mājas, dzīvo pastāvīgās bailēs par neskaidro nākotni. Jēzus uzdevums ir palīdzēt šādiem ļaudīm.

Jēzus teica, ka tie, kas dzird viņa mācību, dzird pašu Dievu. Un Dievs sargā ļaudis, kas viņam tic. Šādiem cilvēkiem ir sagatavota mūžīgā dzīvošana.

Citam cilvēkam Jēzus sacīja: “Seko man!”

Bet tas atbildēja: “Kungs! Atļauj man vispirms noiet un apbedīt savu tēvu!”

Un Jēzus viņam sacīja: “Ļauj mirušajiem aprakt savus miroņus, bet tu nāc un sludini Dieva Valstību!”

Jēzus bija pret pastāvošo apbedīšanas kārtību, ka mirušā cilvēka ķermenis tiek apglabāts zemē. Pareizāk savus mirušos mēdza apglabāt indieši viņi ķermeni kremēja, sadedzinot to ugunskurā, bet pelnus izkaisīja vējā. Tā ir jārikojas visām tautām.

Pēc nāves cilvēka dvēsele nokļūst Debesīs, un nav jāpaliek nekam, kas to vēl saistītu ar zemi. Cilvēka mirstīgās atliekas, viņa kauli, kas apglabāti zemē, piesaista pie sevis mirušo dvēseles un traucē tām.

Jēzus sacīja, ka pēc cilvēka nāves viņa ķermenis vairs nepieder dzīvo pasaulei. Tas pieder mirušo pasaulei. Un ar šo augumu jārīkojas tā, kā to grib mirušo dvēseles, nevis tā, kā vēlas dzīvie cilvēki.

Vēl cits teica: “Es sekošu tev, Kungs, bet atļauj man vispirms atvadīties no tiem, kas mājās!”

Bet Jēzus viņam sacīja: “Neviens, kas savu roku pielicis arklam un skatās atpakaļ, nav derīgs Dieva valstībai.”

* * *

Jēzus gribēja teikt, ka cilvēkam, kas nolēmis sevi

pilnīgi veltīt cīņai pret romiešu jūgu, ir jāatliek malā

visas savas ģimenes darīšanas un problēmas. Bija

vajadzīgi pilnīgi uzticīgi un uz visu gatavi cilvēki.

Lācara atdzīvināšana

Netālu no Jeruzālemes, Betānijā, dzīvoja Lācars, Jēzus sievas Marijas Magdalēnas miesīgais brālis. Kad Lācars saslima un bija tuvu nāvei, tuvinieki sūtīja pēc Jēzus.

Jēzus, uzzinājis par slimību, sacīja: “Šī slimība nav nāvei, bet Dieva godam, lai Dieva Dēls tiktu pagodināts.”

Jēzus loti mīlēja Lācaru un, uzzinājis par viņa nāvi, tūdaļ sūtīja uz Betāniju jātnieku, lai tas dotu rīkojumu: Lācara miesas bija nekavējoties jāpārnes uz vēsu kapu alu un jāatstāj tur pilnīgā vientulībā un mierā. Alā bija jāaizkvēpina noteiktas smaržvielas un tās ieeja cieši jānoslēdz ar akmeni. Jēzus zināja, ka cilvēku pēc nāves vēl var atdzīvināt, ja vien ķermenis nav sācis trūdēt. Tāpēc galvenais bija nepieļaut ķermeņa bojāšanos.

Jēzus ieradās Betānijā dažas stundas pēc Lācara nāves. Mirušā mājās bija sapulcējies liels pulks sērojošu jūdu.

Lācara māsa Marta, padzirdējusi, ka Jēzus nāk, steidzās viņam pretim, bet Marija sēdēja mājās.

Marta sacīja Jēzum: “Kungs, ja tu būtu bijis šeit, mans brālis nebūtu nomiris. Bet ari tagad es zinu, ka visu, ko tu no Dieva lūgsi, Dievs tev dos.”

Jēzus viņai sacīja: “Tavs brālis celsies augšām!"

Marta teica: “Zinu, ka viņš celsies augšām, augšāmceļoties pastarā dienā.”

Marta domāja, ka Jēzus runā par Pastarās Tiesas dienu, kad, kā vēsta leģenda, augšāmcelsies visi mirušie.

Tad Jēzus viņai sacīja: “Es esmu Augšāmcelšanās un Dzīvība: kas man tic, lai arī viņš būtu nomiris, dzīvos. Un ikviens, kas dzīvo un tic man, nemūžam nemirs. Vai tu tici tam?”

Marta atbildēja: “Tiešām, Kungs, es ticu, ka tu esi Kristus, Dieva Dēls, kas atnācis šinī pasaulē.”

To pateikusi, Marta aizgāja un klusi pasauca savu māsu Mariju: “Mācītājs ir atnācis un sauc tevi.”

Marija, to dzirdēdama, steigšus piecēlās un aizgāja pie viņa. Jo Jēzus vēl nebija ciemā iegājis, bet atradās tur, kur viņu sastapa Marta. Un jūdi, kas bija pie viņas mājā un mierināja viņu, redzēdami Mariju steigšus pieceļamies un aizejam, sekoja viņai, domādami, ka viņa iet pie kapa, lai tur raudātu.

Marija, nonākusi tur, kur bija Jēzus, un ieraudzījusi viņu, metās pie viņa kājām un sacīja Jēzum: “Kungs, ja tu būtu šeit bijis, mans brālis nebūtu nomiris.”

Un Jēzus, redzēdams viņu raudam, ari pats apraudājās.

Un tie, kas redzēja Jēzu raudam, sacīja: “Lūk, kā viņš Lācaru mīlējis.”

Bet daži no tiem sacīja: “Vai šis, kas atvēra acis aklajam kopš dzimšanas, nevarēja izdarīt, lai Lācars nenomirtu?”

Tad Jēzus, iekšēji sērodams, piegāja pie alas, kur glabājās mirušā ķermenis, un teica: “Noņemiet akmeni!”

Kad akmens no ieejas tika noņemts, ļaudīm, kas bija blakus, likās, ka no kapa nāk līķa smaka, ko izplata trūdēt sākušais ķermenis. Patiesībā tas bija indiešu smaržvielu aromāts, sajaucies ar mitrās alas piesmakušo gaisu.

Patiesībā Lācara ķermenis nebija sācis trūdēt, jo, pirmkārt, kopš nāves brīža bija pagājušas tikai dažas stundas, otrkārt, tika darīts viss, lai šo procesu kavētu.

Jēzus iegāja alā un ar lūgšanām un roku uzlikšanu atdzīvināja Lācaru. Lācara augšāmcelšana atstāja uz klātesošajiem neizdzēšamu iespaidu.

Bībelē gadījums ar Lācaru aprakstīts mazliet citādi, tur pielikts klāt daudz izdomājumu.

Jēzus it kā esot ieradies tikai ceturtajā dienā pēc Lācara nāves. Marta saka Jēzum, ka aizgājēja ķermenis jau sācis smirdēt. Kad atvēra alu, bija jūtama līķa smaka. Jēzus skaļi iesaucās: “Lācar, nāc ārā!”

Un mirušais, kam kājas un rokas bija ietītas līķautos, pats iznāca no alas. Jēzus sacīja: “Atraisiet viņu un ļaujiet viņam aiziet!”

Muitnieka Caķeja pievēršanās

Kad Jēzus nonāca Jērikā, daudz ļaužu viņu sagaidīja, kad viņš gāja cauri pilsētai.

Muitnieku priekšnieks, vārdā Caķejs, ļoti gribēja redzēt cilvēku, par kuru tik daudz nostāstu un leģendu stāstīts. Bet Caķejs bija maza auguma un ļaužu dēļ neko nevarēja ieraudzīt. Tad viņš aizskrēja uz priekšu un uzkāpa vīģes kokā, gar kuru Jēzum bija jāiet.

Jēzus, garām iedams, viņu ieraudzīja un teica: “Caķej, kāp steigšus zemē, jo šodien man jāpaliek tavā namā!”

Un Caķejs priecīgs nokāpa no koka. Klātesošie sāka kurnēt un sacīja, ka Jēzus apmeties pie grēcīga cilvēka. Nodokļu iekasētājus ebreji nevarēja ciest, šī profesija tika uzskatīta par necienīgu. Muitniekus visi uzskatīja par skopiem, alkatīgiem un nežēlīgiem ļaudīm. Jēzus izvēle visus satrieca.

Caķejs, par šo Jēzus izrādīto žēlastību sajūsmināts, sacīja: “Kungs, pusi no savas mantas es atdošu nabagiem; un es atdošu četrkārtīgi, ja kādam ko esmu nokrāpis!”

Jēzus viņam atbildēja: “Šodien šim namam notikusi pestīšana, jo tu esi īsts Ābrahāma dēls. Jo Cilvēka Dēls nācis meklēt un pestīt to, kas bija zudis.”

Jēzus gribēja sacīt: ja cilvēks patiesi nožēlo savus grēkus, viņš ir cienīgs saukties par taisnu cilvēku.

Neauglīgais vīģes koks

Bībelē aprakstīts, kā Jēzus, neatradis pie ceļa augošā vīģes koka augļus, nolādējis to ar vārdiem: “Lai nemūžam neviens no tevis augļus neēd!”

Nākamajā dienā vīģes koks nokaltis.

Patiesībā tā nemaz nebija. Jēzus šo koku nenolādēja, viņš vispār nekad to nedarīja. Visas epizodes ar nolādēšanu Bībelei pievienotas vēlāk. Jēzus bija ļoti maigas dabas un labs cilvēks.

Vīģes koks nokalta pats no sevis, turklāt nevis nākamajā dienā, bet tikai pēc nedēļas.

Poncijs Pilāts Jūdejas prokurators

Mūsu ēras 26.gadā par Jūdejas prokuratoru jeb pārvaldnieku tika norīkots Poncijs Pilāts.

Poncijs Pilāts atšķirībā no saviem priekšgājējiem šai postenī uzskatīja, ka nav vērts daudz ceremonēties ar pakļauto tautu nevajag pieskaņoties tās nesaprotamajiem reliģiskajiem noteikumiem, bet gan stingrāk realizēt Romas politiku.

Jau pašā sākumā Pilāts nolēma parādīt jūdiem, kurš valstī ir īstais saimnieks viņš lika karaspēkam ieiet Jeruzālemē un uz karogu kātiem ienest pilsētā imperatora attēlu.

Tā tika rupji pārkāpts jūdu likums, kas aizliedza

pilsētā atrasties jebkādu dzīvu būtņu attēliem.

Iepriekšējie Jūdejas pārvaldītāji zināja par šo likumu un pilsētā karaspēku ieveda bez šādiem karogu rotājumiem.

Pats Pilāts dzīvoja pilsētā Cēzarejā apmēram 120 kilometrus no Jeruzalemes.

Uzzinājuši par likuma pārkāpšanu, jūdi veseliem pūļiem gāzās uz Cēzareju, lai izlūgtos Pilātu novākt no karogiem imperatora attēlus. Sešas dienas ebreji nelika Pilātu mierā, līdz tas neizturēja un pavēlēja karavīriem jūdus aplenkt.

“Ikviens, kas nepārstās trokšņot, tūdaļ tiks nogalināts!” Pilāts paziņoja.

Grāmatā “Jūdu senatnes pieminekļi” Josefs Flāvijs apraksta turpmāko:

Pēc Pilāta draudiem ebreji vienotā uzplūdā krita pie zemes un atsedza savus kaklus, sakot, ka drīzāk ir gatavi mirt nekā pieļaut tik nekaunīgu likuma pārkāpšanu.

Pilāts, ebreju nelokāmības pārsteigts, pavēlēja aizvākt no Jeruzalemes imperatora attēlus un nogādāt tos Cēzarejā.

Patiesībā viss bija pavisam citādi.

Tā kā sapulcējušos ļaužu sašutums un dumpošanās nemitējās, romiešu karavīri pēc Pilāta pavēles sāka ebrejus sist. Daļa ebreju tika nosisti turpat, pārējie pamuka uz visām pusēm.

Ar to Pilāts lika saprast, ka viņa valdīšana būs nežēlīga un bez kompromisiem. Arī turpmāk Pilāts saglabāja šādu politiku: tikko manīja kaut mazāko jūdu pretestību, tūdaļ lietoja spēku, nonākot līdz asinsizliešanai.

Grāmatā “Jūdu senatnes pieminekļi” aprakstītas

ari citas Jūdejas prokuratora izdarības, kas skaidri liecināja par viņa nežēlību un nepiekāpību.

Pirmā epizode. Pēc kāda laika Pilāts atkal pārkāpa jūdu paražas, dievnamam ziedoto naudu izlietodams Jeruzālemes ūdensvada ierīkošanai. Dievnama nauda tika uzskatīta par svētu un neaizskaramu.

Atkal sapulcējās sašutis pūlis, kas prasīja pārtraukt ūdensvada ierīkošanu. Tad Pilāts deva zīmi, un pārģērbušies bruņoti karavīri sarīkoja pamatīgu kautiņu. Bija daudz nogalināto un ievainoto, pārējie ebreji izklīda kur kurais.

Tā sacelšanās tika apspiesta.

Otrā epizode. Samarijā kāds melīgs cilvēks sapulcināja lielu ļaužu pūli un pasludināja, ka tagad viņi visi kopā dosies uz svēto kalnu Harismu un atradīs tur apraktos Mozus svētos traukus.

Pilāts, par ļaužu drūzmēšanos uzzinājis, nosūtīja turp karavīrus. Daļa sapulcējušos samariešu tika nogalināta, daļa saņemta gūstā, pārējie izklīda pa visu apgabalu.

Izcilākos un ievērojamākos gūstekņus Pilāts pavēlēja sodīt ar nāvi.

HRONOLOĢIJA

80. g.p.m.ē. dzimis Joahims, Marijas tēvs 74. g.p.m.ē. dzimusi Anna, Marijas māte 72. g.p.m.ē. dzimis Cakarija, Jāņa Kristītāja tēvs 68. g.p.m.ē. dzimusi Elizabete, Jāņa Kristītāja

mate

54. g.p.m.ē. dzimis Jāzeps, Jēzus Kristus tēvs 20. g.p.m.ē. (21. septembri) dzimusi Marija, Jēzus māte

17.  g.p.m.ē. (8. decembri) Dievmātes ievešana dievnamā

15. g.p.m.ē. dzimis Jāzeps no Arimatijas 10. g.p.m.ē. miris Joahims, Marijas tēvs 10. g.p.m.ē. Marija pāriet dzīvot dievnamā

10.    g.p.m.ē. (7. jūlijā) dzimis Jānis Kristītājs

4.    g.p.m.ē. (7. janvārī) Jēzus Piedzimšana

4.    g.p.m.ē. (15. februāri) Jēzus dievnamā

uzņemšana

4.    g.p.m.ē. (martā) miris ķēniņš Hērods Lielais 2. g.p.m.ē. Jānis nokļūst klosterī 1. g.p.m.ē. Jēzus un Jāņa Kristītāja pirmā tikšanās

1. g.p.m.ē. brauciens uz Ēģipti; šajā ceļojumā Marijai piedzimst Jūda Iskariots J ē^<tatus brālis

6. g. Jānis atstāj Jūdeju un dodas uz Indiju

6.    g. iedzīvotāju skaitīšana Jūdejā

7.    g. Jēzus pazūd dievnamā; iepazīšanās

ar Jāzepu no Arimatijas 0. g. Jēzus dodas uz Ēģipti 5. g. (15. februārī) Jēzus atgriežas no Ēģiptes 5. g. (20. martā) Jānis atgriežas no Indijas

4.    g. (17. aprīlī) Jēzus un Jānis satiekas Jeruzālemē

4.    g. (14. oktobri) miris Jāzeps, Jēzus tēvs

4.    g. (26. decembri) Jāņa Kristītāja un Salomes kāzas Galilejas Kānā

5.    g. Jānis dodas uz Romu un Galliju

5.    g. (28. oktobri) Jēzus Kristus un Marijas Magdalēnas kāzas

6.    g. (maija sākumā) Jēzus dodas uz Indiju

17.  g. Jānis no Romas atgriežas Jūdejā

22.  g. (21. augustā) Jēzus atgriežas no Indijas

23.  g. (19. janvāri) Jēzus kristīšana

23.  g. ķēniņš Hērods arestē Jāni

24.  g. Jēzus aicina mācekļus

25.  g. (29. novembri) Jāņa nāve

26.  g. Poncijs Pilāts kļūst par

Jūdejas prokuratoru

SATURS

1.  nodaļa

TOC \o "1-5" \h \z Kā tika sarakstīta šī grāmata………………………………. 3

2.  nodaļa

Jēzus Kristus dzimšana……………………………………… 45

3.  nodaļa

Jēzus Kristus

un Jāņa Kristītāja bērnība…………………………………. 79

4.  nodaļa

Jēzus Kristus un Jāņa Kristītāja

pasaules klejojumi……………………………………………. 105

5.  nodaļa

Jēzus Kristus kristīšana.

Divpadsmit apustuļi………………………………………… 123

6.  nodaļa

Jēzus mācība……………………………………………………. 147

7.  nodaļa

Līdzības par Dieva valstību………………………………. 168

8.  nodaļa

Jēzus un farizeji………………………………………………. 189

9.  nodaļa

Jēzus dziedinātājs……………………………………………. 204

10.  nodaļa

Jēzus darbi………………………………………………………. 213

11.

Content

Panova Ļubova Tavs sargeņģelis Jēzus ceļš

1.  nodaļa KĀ TIKA SARAKSTĪTA Šī GRĀMATA

2. nodaļa JĒZUS KRISTUS DZIMŠANA

3.  nodaļa JĒZUS KRISTUS UN JĀŅA KRISTĪTĀJA BĒRNĪBA

4.    nodaļa JĒZUS KRISTUS UN JĀŅA KRISTĪTĀJA PASAULES KLEJOJUMI

5.   nodaļa JĒZUS KRISTUS KRISTĪŠANA. DIVPADSMIT APUSTUĻI

6.    nodaļa JĒZUS MĀCĪBA

7. nodaļa līdzības par Dieva valstību

8. nodaļa JĒZUS UN FARIZEJI

9. nodaļa JĒZUS DZIEDINĀTĀJS

10. nodaļa JĒZUS DARBI

SATURS