Panova Ļubova

Tavs sargeņģelis Jēzus krusts

Tavs sargeņģelis Jēzus krusts

Kurp aicina Jēzus

.

1.   nodaļa KURP MŪS AICINA KRISTUS

Mēs turpinām stāstījumu par vispārsteidzošāko cilvēku, kas dzīvoja un darīja brīnumus uz mūsu grēcīgās zemes. Un, lai gan tas viss notika pirms divtūkstoš gadiem, mūsdienās nezin vai atradīsies cilvēks, kas nebūs dzirdējis viņa vārdu. Šis vārds ir Jēzus Kristus.

Grāmatā “Jēzus ceļš” stāstījām par šī dižā cilvēka dzīves sākuma gadiem. Stāstījums beidzās mūsu ēras divdesmit sestajā gadā, kad Jūdejas pārvaldnieks bija romietis Poncijs Pilāts.

Nav daudz ziņu, kas par Ponciju Pilātu būtu saglabājušās līdz mūsdienām ir tikai nedaudzi pretrunīgi atgādinājumi seno vēsturnieku darbos un Jaunās Derības evaņģēlijos. Tikai ar sargeņģeļu palīdzību mums izdevies atjaunot viņa dzīves patieso ainu.

Poncijs Pilāts

Poncijs Pilāts piedzima 19. gadā pirms mūsu ēras netālu no Romas Esemijas pilsētā. Viņš ģimenē bija trešais zēns. Poncija tēvam piederēja veikaliņš. Pie viņa iepirkās slavenākie un ietekmīgākie augstmaņi.

Tajos laikos Gallijs bija gana iecienīts tirgonis, turklāt visai labs aprēķinātājs, kurš darbojās šajā nozarē pats nīevienam neko neuzticēdpms.

Gallijs pēc rakstura bija nežēlīgs un auksts vīrs. Kad viņš aizbrauca pēc precēm un ilgi bija projām, ģimenē valdīja īsti svētki. Pēc viņa atgriešanās dzīve šajā mājā atkal atgādināja elli.

Vairāk par visiem no tēva uzbrukumiem cieta mazais Poncijs, no kura, kā stāstījis pats tēvs, viņš nolēmis izaudzināt kārtīgu cilvēku.

Patiesībā ar bērnu audzināšanu nodarbojās māte neparasti skaista sieviete ar patīkamu dvēseli, kuras dzīslās ritēja arābu asinis. Viņa bija ārkārtīgi apburoša, laba un gudra būtne.

Poncijs piedzima ar labu, maigu un mīlīgu dvēseli, taču jau desmit gadu vecumā tēva “audzināšana” uzspieda savu zīmogu zēna raksturam. Bērnam sākās personības dubultošanās. Būdams lieliskā garastāvokli, viņš bija maigs un mīlīgs, taču pietika mazliet satraukties, kad puisi tūlīt apsēda nelabais.

Poncijs varēja iesist kādam gluži nevainīgam cilvēkam, viņu pazemot, neņemot vērā, ar ko ir darīšana. Nekas nemainījās arī pēc tam, kad zēns pieauga un kļuva par vīrieti.

Jauneklim bija septiņpadsmit gadu, kad pēc kārtējās “audzināšanas stundas” Poncijs iekaustīja tēvu, par ko tas dēlu nosūtīja uz Ēģipti, padarot viņu par parastu romiešu kareivi un atņemot mantošanas tiesības.

Poncijs Pilāts bija laimīgs, beidzot ticis vaļā no tēva aizbildnības. Jaunais cilvēks nepavisam nenožēloja izdarīto. Vienīgais, kas aptumšoja viņa dvēseli, bija apsvērums, ka jāšķiras no mātes, kuru Poncijs ļoti mīlēja.

Poncijs Pilāts bija nekaunīgs, bezbailīgs, izdarīgs un drosmīgs, viņš nekad neslēpās aiz citu mugurām. Un septiņu gadu laikā, ko viņš nevainojami nodienēja, šis puisis romiešu armijā spēja uzkaipoties Līdz augstam stāvoklim mūsdienu terminoloģijā tā būtu pulkveža pakāpe.

Pēc tam jauneklis veiksmīgi apprecējās, apņemdams par sievu liela vīra meitu viņas tēvs bija Romas provinces Ēģiptes pārvaldnieks, un tādējādi iegūtie derīgie sakari palīdzēja ātri virzīties augšup pa karjeras kāpnēm.

Pilāta āriene bija šāda: augums garāks par vidējo, rupji veidots; rūsgani, viļņaini mati un īsa, skaisti apcirpta bārdiņa, gaišzilas acis, apaļa seja.

Veiksmīgo karavadoni pēc tam nosūtīja uz impērijas galvaspilsētu Romu. Poncijs Pilāts kļuva par senatoru. Viņa cietais un uzstājīgais raksturs palīdzēja ātri iegūt veselu baru ienaidnieku. Asi, bet pamatoti kritizēdams citus senatorus, Pilāts ieguva drosmīga taisnības cīnītāja slavu. Viņu izdaudzināja par cilvēku, kas pats nespēj mierīgi dzīvot un neļauj to ari citiem.

Beigu beigās viņa ienaidnieki panāca, ka nepadevīgo senatoru nosūtīja trimdā uz tālu Romas impērijas nostūri Jūdeju.

Poncijs Pilāts mūsu ēras 26. gadā nomainīja prokuratoru Valēriju Gratu.

Savu jauno norīkojumu Poncijs Pilāts pieņēma ar lielu aizrautību, jo viņam bija apnicis sēdēt ilgās stundas senātā, bezgalīgi strīdoties par neko.

Šis cilvēks bija viegli ierosināms, viņam neko nevajadzēja lūgt divas reizes. Ja uz Jūdeju, tad uz Jūdeju! Tālāk no Romas, galma intrigām un tenkām! Jaunajā vietā radās izdevība spīdoši parādīt savas vadītāja spējas.

Kopā ar Pilātu uz Jūdeju devās viņa mīļotā sieva Prokula un pirmdzimtais bērns.

Iepazinies ar stāvokli viņam pakļautajā teritorijā, Pilāts saprata, ka nepieciešams ātri kaut ko uzsākt.

Tajā laikā Jeruzālemē vēl nebija ūdensvada un nepastāvēja sabiedriskās pirtis šajos antisanitārajos apstākļos pilsētā nemitīgi plosījās infekcijas slimības. Difterija un dizentērija nomērdēja veselas ģimenes.

Pa netīrajām, nebruģētajām ielām vējainā laikā joņoja putekļu mākoņi, kas neļāva saskatīt pat to, kas atradās divu metru attālumā.

Pilsētā nebija atpūtas un tirdzniecības vietu. Turpat uz ielām, arī pie svētā Tempļa kalna cilvēki tirgojās ar lopiem un dārzeņiem. Visur mētājās atkritumi, netīrumi un ēdiena atliekas.

Jaunais Jūdejas pārvaldnieks sašuta, ieraudzījis šādu ainu. Kaut cik atjēdzies, viņš tūlīt sāka ieviest kārtību.

Ūdensvada, attīrīšanas ierīču un akvedukta būve prasīja daudz līdzekļu. Protams, varēja noteikt papildu nodokli un savākt vajadzīgo summu no pilsētniekiem. Taču Pilāts nolēma rīkoties citādi viņš zināja, ka jūdu tempļa kasē glabājas milzīgas naudas summas, kas radušās no ticīgo ziedojumiem un lika atsavināt šos līdzekļus Jeruzālemes ielu bruģēšanai, tirgus un ūdensvada izbūvei.

Tā bija nedzirdēta zaimošana. Saniknotais pūlis, kuru uzkūdīja jūdu priesteri, aizsprostoja visas pieejas pavaldoņa mājai. Pilāts, padzirdējis par dumpi, nolēma reizi par visām reizēm parādīt, kurš ir īstais Jūdejas pavēlnieks.

Poncijs pavēlēja kareivjiem ieviest kārtību. Un, ja būs nepieciešams, atļāva lietot ieročus. Sadumpojušies jūdi noraidīja uzaicinājumu atgriezties mājās, un tad sardze apkāva sparīgākos musinātājus.

Pārējie ļautiņi aizmuka, kur kurais, jo redzētais bija viņus izbiedējis. Jeruzālemē nekas tāds vēl nebija piedzīvots. Visi iepriekšējie prokuratori bija centušies rīkoties ar maigākām metodēm.

Pa visām Jūdejas malām izplatījās baumas par jauno pavaldoni kā par izlēmīgu un nesaudzīgu viru.

Savas valdīšanas laikā Poncijs vienmēr centās izvairīties no nevajadzīgas asinsizliešanas, taču galējos gadījumos ja radās nepieciešamība un nebija citas izejas, allaž rīkojās bargi un apņēmīgi, neapstādamies nekādu grūtību priekšā.

Pilāts bija nežēlīgs valdītājs, taču savā ziņā taisnīgs. Gluži tāpat un bez iemesla, tikai savas iegribas dēļ viņš nekad nevienu nesodīja. Pēc tā laika likumiem jebkurš atklāts noziegums, kas izdarīts pret romiešu pavaldoņa varu, tika uzskatīts par valsts noziegumu, par ko pienācās nāvessods.

Romietis Poncijs Pilāts necieta ebrejus. It īpaši viņu tracināja ebreju uzskats, ka tie ir Dieva izredzētā tauta, turklāt tādēļ viņi cītīgi vairījās no cittautiešiem, lai sevi neaptraipītu.

Tālaika Jeruzālemē dzīvoja ne tikai ebreji, bet ari daudzas citas tautas. Lūk, šo cilvēku ērtībām Poncijs Pilāts gribēja labiekārtot pilsētu, pieradinot tos visus pie romiešu kultūras sasniegumiem.

Pilāts Jeruzālemē lika uzbūvēt ne tikai ūdensvadu, bet ari pilsētas tirgu. Pēc viņa rīkojuma pašā centrā tika ierīkotas slēgtas būdas turpmāk Jeruzālemē drīkstēja tirgoties tikai vienā stingri noteiktā vietā. Par tiesībām tirgoties katram pārdevējam bija jāmaksā neliels nodoklis.

Sākumā tirgotājus nācās sadzīt tirgū ar varu, sodot visus tos kas mēģināja kaut ko pārdot citur. Pamazām. Pilsētnieki pierada, pie jaunajiem

noteikumiem un sāka tirgoties tikai norādītājā vietā.

Pēc tam Poncijs Pilāts lika pilsētā atvērt publiskās pirtis un atejas. Toreiz ar higiēnu gāja grūti, cilvēki bieži vien atvieglojās turpat uz ielām.

Poncija Pilāta laikā tika uzcelta akmens bloku ražotne, pilsētā sākās ielu bruģēšanas darbi. Tika uzbūvēta ari mājvieta ceļiniekiem, un ienākumi, ko tā ienesa, tika izlietoti pilsētas labiekārtošanai un ūdensvada uzturēšanai kārtībā.

Poncijs Pilāts neizmantoja savu varu, lai pats kļūtu bagāts. Visi nodokļi un mesli, kas bija paredzēti Romai, tur vienmēr nonāca laikus.

Neraugoties uz pavaldoņa nežēlību un bardzību, Poncijs Pilāts bija jautrs un sabiedrisks cilvēks. Viņš varēja gardi pasmieties par labu joku, bet jau pēc mirkļa viņa sejā parādījās akmenscieta, nepieejama izteiksme, tādējādi visai samulsinot sarunbiedrus.

Pilātam patika visdažādākās izpriecas. Tādēļ pēc viņa pavēles pilsētā tika ierīkots vasaras teātris, uz kura skatuves aktieri mēdza rādīt ainiņas no komēdijām un traģēdijām.

Šis jaunievedums jūdiem bija pilnīgi nepazīstams, reliģiskās dogmas viņiem aizliedza apmeklēt tādas iestādes. Neraugoties uz aizliegumiem, paši drosmīgākie un ziņkārīgākie sadūšojās iztālēm pavērties uz to, kas redzams uz skatuves. Tikai negaidot uzradies svēto rakstu skaidrotājs vai garīdznieks varēja aizbiedēt pārdrošos teātra mākslas cienītājus.

Jēzus pret dažādiem jūdu reliģijas aizliegumiem izturējās nevērīgi, viņam patika apmeklēt teātri kopā ar mācekļiem viņš bija liels šī mākslas veida mīļotājs.

“Cilvēkam ne tikai jāstrādā, viņam jāprot ari atpūsties,” Jēzus sacījis. Viņu iepriecināja tās izmaiņas, kas iestājušās Jeruzālemes dzīvē līdz ar Poncija Pilāta ierašanos. Viņš redzēja, ka Pilāts tomēr rūpējas par ļaudīm, mēģinādams tuvināt viņus civilizācijas labumiem.

Lai gan romieši bija viņa zemes iekarotāji, nebija iespējams noliegt, ka jūdi no romiešiem varēja pārņemt daudz ko labu un noderīgu.

Šī valdītāja laikā Jēzum bija lemts dzīvot trīs gadus, pieņemot nāvi pie krusta, lai vēlāk augšāmceltos.

Kurp aicināja Jēzus

Pavadījis lielu daļu savas dzīves ceļojumos un jaunu zemju pētījumos, Jēzus nolēma, ka tai ticībai, kurai pieslējušies viņa tautieši, ir tikai viens mērķis iespējami pamatīgāk sabaidīt un pakļaut vienkāršos cilvēkus.

Jūdi uzskatīja, ka viņi ir Dieva izredzētie, ka tieši ar viņiem Dievs noslēdzis vienošanos, liekot viņiem valdīt pār citiem. Jēzus gan skaidroja, ka Dieva priekšā visas tautas un reliģijas ir vienlīdzīgas.

Dievs ir visiem viens, Viņam nav vajadzīgi cilvēku rokām celti tempļi un bagātīgi upuri. Starp Dievu un cilvēku starpnieki nav vajadzīgi, Viņš mīt dvēselē katram no mums, mēs esam daļa no Viņa, visi Viņa bērni.

Un tāpat kā mīlošs tēvs rūpējas par bērniem, Visaugstais gādā par mums, nevienu īpaši neizceļot un nenoniecinot. No mums Viņš nevis pieprasa, bet gaida tikai vienu patiesu ticību.

Lūk. šo īsteno ticību Jēzus Kristus dāvāja ļaudīm.

Daudzi no Jēzus piekritējiem centās novirzīt viņu uz cita ceļa. Viņi gribēja uzsākt sacelšanos pret romiešiem un pārņemt varu savās rokās. Viņi uzskatīja, ka Jēzum būtu jāizmanto visa sava ietekme uz cilvēkiem un iespējas tikai vienam mērķim atbrīvot Jūdeju no Romas kundzības.

Bet Jēzus saprata, ka runa nav par to, kurš patlaban ir pie varas romieši vai savējie jūdu valdnieki. Ir iespējams dzīvot paverdzinātā zemē un tomēr būt brīvam cilvēkam. Galvenais lai pats cilvēks savā garā justos brīvs.

Un pretēji ja cilvēks ir dažādu aizliegumu un ierobežojumu nomākts, tad viņš arī brīvībā ir kā vergs.

Uz zemes taču bija tāds laiks toreiz, kad dzīvoja Ādams un Ieva kad ikviens bija brīvs un nekādu klaušu nemocīts. Tā bija īsta paradīze zemes virsū. Tas viss beidzās mirklī, kad cilvēki pirmoreiz krita grēkā.

Pirmais grēks bija nevis tas, ka tur kāds nogaršoja ābolu no atzīšanas koka, lai gan tā rakstīts Bībelē. Pirmais grēks tika pieļauts tad, kad Kains nogalināja savu brāli Ābelu. Un izdarīja to tāpēc, jo sāka uzskatīt, ka pats ir vērtīgāks un labāks par brāli.

Kopš tā laika uz zemes sāka valdīt citi likumi par galveno dzinuli kļuva ciņa par varu, par izdzīvošanu. Lūk, kur noveda cilvēku krišana grēkā. Cilvēki vairs nemīlēja cits citu un domāja tikai par to, kā pakļaut savai gribai sev līdzīgos.

Tāpēc Jēzus visu laiku aicināja savus mācekļus izturēties pret visiem vienādi un neplātīties, izrādoties cits citam, kurš ir nozīmīgāks un kurš galvenais.

Visi ļaudis ir vienlīdzīgi nav būtiski, vai tas ir kritis cilvēks vai paklīdusi sieviete, grēku nožēlotājs

ir lielākas žēlastības cienīgs neka tas, kurš nekad nav grēkojis.

Jēzus mācīja: “Mīli savu tuvāko kā sevi pašu.”

Patiesībā tas nozīmē, ka vienmēr jāprot iedomāties sevi otra cilvēka vietā, lai saprastu, kāpēc viņš, piemēram, izteicies tā vai citādi, ko tieši viņš gribējis sacīt, kāpēc rīkojas tā, nevis citādi. Jāiemācās saprast citam citu.

Tikai labi iepazīstot cilvēku, iespējams spriest par viņu pareizi. Taču Jēzus sludināja, ka nevienam nav ļauts tiesāt otru cilvēku, jo vienīgi Dievs spriež tiesu, vai cilvēks ir vai nav vainīgs kādā nodarījumā.

Mīlestība pret tuvāko mācīja Jēzus nebūt nav tā egoistiskā mīlestība, ar kādu reizēm vecāki moka savus bērnus vai sievietes apgrūtina savus vīrus.

Piemēram, arī mūsu laikos no vecākiem bieži vien var dzirdēt tādus vārdus sak, es mīlu savu dēlu, tāpēc negribu, ka viņš prec to vai to meiteni, vai arī es mīlu savu meitu un negribu, ka viņa iet pie kāda par sievu, es uzskatu, ka manai meitai jāiestājas mācīties tur, kur es likšu, nevis tur, kur pati vēlas.

Jēzus teicis, ka īstai mīlestībai pret tuvāko jābūt brīvai lai neviens neuztieptu otram savu gribu. Ja tu tiešām mīli savu bērnu, tad ļauj viņam brīvu vaļu, neliec pildīt savas vēlmes, neuzmāc savas domas.

Cilvēks nācis šajā pasaulē brīvs, viņam ir izvēles tiesības dzīvot tā, kā pašam gribas.

Kad pie Jēzus atnāca māte, brāļi un māsas, kāds viņam teica:

-    Paskaties, tava māte, māsas un brāļi stāv ārā un grib ar tevi parunāt.

Bet Jēzus atbildēja tam, kas bija viņu uzrunājis:

-       Kas ir mana māte un kas mani brāļi? Un,

pastiepis roku uz savu mācekļu pusi, pavēstīja: Lūk, kur ir mana māte un mani brāli! Tas, kurš pilda mana Debesu Tēva gribu, man ir gan brālis, gan māsa, gan māte!

Ar to Jēzus gribēja sacīt, ka viņam visi cilvēki ir vienlīdzīgi gan paša māte, brāļi un māsas, gan mācekļi. Viņš ļoti mīlēja māti, taču rīkojās pilnīgi brīvi un nevienam nebija pakļauts.

Jēzus mīlēja bērnus un uzskatīja, ka viņi atšķirībā no pieaugušajiem ir pilnīgi bez viltus. Dieva dēls vēlējās redzēt visus cilvēkus laimīgus, brīvus no nevajadzīgiem solījumiem.

Jo vecāki bieži uzskata, ka bērni viņiem ir kaut ko parādā. Kad sieviete laiž pasaulē bērnu, tas viņai dāvā brīnišķīgās mātes jūtas, darot jauno māmiņu laimīgu. Bērns apveltī viņu ar prieku, tāpēc mātei vairs neko nav parādā.

Daudzas sievietes domā citādi: esmu viņu dzemdējusi, tagad viņš visu atlikušo mūžu būs man parādā. Un visu mūžu dažādiem līdzekļiem pūlas no pēcnācēja šo parādu piedzīt, atņemot bērnam laimīgo un brīvo dzīvi.

Neviens nevienam šajā pasaulē neko nav parādā. Ja Dievs mūs, cilvēkus, radīja, tad tādēļ, ka pats to gribēja, tāpēc mums jābūt pateicīgiem vienīgi Viņam. Un Viņš savukārt vēlas no mums mīlestību, pateicību un cieņu.

Ja cilvēks jutīsies pavisam brīvs, tad viņa dzīve izveidosies gluži citādi.

Jūdu ticība, turpretī, centās iespējami stiprāk ierobežot parasto cilvēku. Pastāvēja simtiem aizliegumu un norādījumu jebkuram pat visnenozīmīgākajam gadījumam kā svinēt svētkus, kā strādāt, kā ēst, kā mazgāt rokas, kā tīrit traukus utt., utjpr.

Jēzus iestājās pret šādu kārtību. Jēzus klausītāji ne vienmēr pareizi saprata viņa runas, dažkārt uzklausīja jauninājumus naidīgi un sacīja, ka viņš melšot blēņas.

Daudzi uzņēma viņa mācības visai nemierīgi. Sākumā Jēzus sapulcināja pavisam mazus piekritēju bariņus divdesmit, trīsdesmit cilvēku. Un tikai pēc vairākiem neatlaidīga darba gadiem ap Jēzu sāka pulcēties apmēram divsimt, trīssimt cilvēku.

Domstarpības starp Jēzu un bruņotās sacelšanās piekritējiem

Jēzus savu misiju uz zemes saskatīja vienotas un patiesas mācības radīšanā par Dievu un miera nodibināšanā starp visām tautām.

Viņš uzskatīja, ka cilvēki, pieņēmuši jauno ticību, kļūs labāki, tīrāki, miermīlīgāki, beigsies kari, vardarbības un cietsirdības uzplūdi.

Jaunā reliģija apvienos visdažādākās tautas un iznīdēs daudzos šķēršļus, kas traucē ļaudīm saprasties.

Lai novērtētu, kurp tiecās Jēzus, pietiek paskatīties uz mūsdienu pasauli, it īpaši uz to, kā dzīvo kristieši.

Pēdējo divtūkstoš gadu laikā daudz kas mainījies kristiešu tautas patlaban nekaro savā starpā, dažādās valstīs pastāv diezgan līdzīgi likumi un paradumi. Starp dažādu tautību kristiešiem praktiski nav naida.

Pamazām nodibinājās tā humānā cilvēku sabiedrība, par kuru sapņoja Jēzus. Viņš labi saprata, cik svarīgu un grūtu uzdevumu uzņēmies mainīt ļaužu apziņu. Paies gadu simti un tūkstoši, tikai tad būs

redzami rezultāti un kļūs skaidrs, kālab patērētas tādas pulēs. _

Jēzus plāns bija šāds: jāiet pie cilvēkiem un jāstāsta viņiem par īsto ticību, jāsprediķo, jādziedē, jāsamierina, jādara brīnumi. Jāliek ļaudīm apskatīties apkārt, jāmodina viņu sirdis mīlestība, jāapdzēš cietsirdība un naids.

Cilvēki pamazām sāks mainīties. Sākumā Jēzus mācību pieņems viens ciemats, pēc tam citi; vispirms viena tauta, tad pārējās. Vispirms jauno ticību būtu jāpieņem Jēzus tautiešiem jūdiem, pēc tam romiešiem un kaimiņu tautām.

Taču, sūtīdams apustuļus teikt sprediķus visā valstī, viņš allaž piebilda, ka nevajag uztiept jauno reliģiju tādiem, kuri par to neko negrib dzirdēt.

“Runāt vajag tikai ar tiem, kuri vēlas uzmanīgi klausīties, apmetieties tikai tajās mājās, kur esat gaidīti viesi, nekad neņemiet naudu par dziedināšanu ņemiet tikai tik daudz pārtikas, cik nepieciešams uzturam, necentieties tādējādi kļūt bagāti! mācīja skolotājs. Viss, kas jums vajadzīgs tas ir ēdiens šai dienai un apģērbs katrai dienai.”

Tomēr Jēzus saprata ari to, ka tāda plāna īstenošana aizņems ļoti daudz laika, un ari to, ka viņam visu mūžu nāksies klejot pa pasauli, sprediķojot un dziedinot slimos, bet tādas izredzes viņu nebiedēja viņš bija gatavs atdot dzīvību, lai visi šie sapņi kļūtu par īstenību.

Daži Jēzus sekotāji uzskatīja, ka jārikojas citādi

-    viņi aicināja kristīt ļaudis ar varu, pēc tam sākt sacelšanos pret romiešiem, sagrābt varu un uzspiest visiem jauno ticību.

Tomēr Jēzus nevis vāca karaspēku, apbruņoja vīrus un kala kauju plānus, bet nodarbojās ar pavisam ko citu dziedināja slimos, palīdzēja nevarīgajiem, lasīja līdzības par miermīlīgumu, piedeva kritušām sievietēm, svētīja bērnus, atdzīvināja mirušos.

Jēzus saprata, ka bruņota cīņa par varu nenovedis ne pie kā laba, lai gan arī viņš redzēja, kā romiešu jūgā mokās un cieš jūdu tauta.

Turklāt dažādās Jūdejas vietās pabijušie apustuļi un mācekļi stāstīja, ka daudzi jūdi nav gatavi cīnīties, dzīvo savu dzīvi un ir ar to mierā.

Atšķirībā no Jēzus vairāki viņa tautieši negrasījās visu mūžu noņemties ar sprediķošanu viņi gribēja rezultātu sasniegt iespējami ātrāk.

Galvenais bruņotās sacelšanās iedvesmotājs bija Baraba. Tas pats Baraba, par kuru rakstīts Bībelē cilvēks, kura atbrīvošanu Jēzus Kristus vietā jūdu pūlis pieprasīja Poncijam Pilātam.

Baraba nebija nekāds parastais lielceļa laupītājs. Viņš bija galvenais kūdītājs uz sacelšanos pret romiešiem. Par to stāstīts Bībelē:

“Bet tur bija kāds vārdā Baraba, sagūstīts kopā ar dumpiniekiem, kas dumpī bija izdarījuši slepkavību.” (Marka Evaņģēlijs, 15; 7)

Tātad bija dumpis, bija dumpinieki, un Baraba starp viņiem. Nemieri, protams, bija vērsti pret romiešiem.

Pirms sacelšanās sākuma Baraba divreiz tikās ar Jēzu un piedāvāja viņam piedalīties bruņotā dumpja rikošanā, un abās reizēs saņēma atteikumu.

Dieva Dēls negribēja pieļaut asinsizliešanu pat tālab, lai atbrīvotu savu tautu. Kad Baraba neveiksmīgi uzsāka dumpi un nokļuva cietumā, sazvērnieki atkal lūdza Jēzu stāties sacelšanās priekšgalā un pēc gūtās uzvaras kļūt par atbrīvotās Jūdejas valdnieku kopā ar mācekļiem.

Apustuļi pat sastrīdējās, dalīdami amatus jaunajā valdībā un skaidrodami, kurš būtu augstāka amata cienīgs.

Taču Jēzus nevēlējās kļūt par jūdu ķēniņu, viņam nebija vajadzīga šis pasaules vara pār cilvēkiem. Vēl jo vairāk tāpēc, ka jūdiem jau bija ķēniņš

-   Hērods Antipa.

Tad sazvērnieki nolēma sākt sacelšanos pret Jēzus gribu Lieldienu laikā, kad Jeruzālemē sapulcējās cilvēku pūļi tūkstošiem ebreju no visas valsts. Tā bija lieliska izdevība, lai nomaskētos par svētceļniekiem un nemanāmi ielavītos galvaspilsētā tā dumpinieki varēja tur ievest visus savus līdzgaitniekus.

2.    nodaļa KUNGA IEIEŠANA JERUZĀLEMĒ. CIEŠANU NEDĒĻA

Sacelšanās plāns pret romiešiem

Pēc sena ebreju pareģojuma Israēlu vajadzēja glābt Mesijām, kurš reiz iejāšot Jeruzālemes pilsētā ēzeļmātes kumeļa mugurā, visiem jūdiem līksmojot. Svētajos Rakstos teikts:

“Priecājies no sirds, Ciānas meita! Gavilē, Jeruzālemes meita! Redzi, tavs ķēniņš nāk pie tevis, taisnīgs un tavs palīgs, Viņš ir miermīlīgs, Viņš jāj uz ēzeļa, uz ēzeļmātes kumeļa.” (Cakarijas gr. 9; 9)

Dumpinieki gribēja piepildīt pareģojumu mats matā, izmantodami Jēzus ierašanos Jeruzālemē.

Viņi cerēja, ka Jēzus piekritēji, kas jau bija sapulcējušies Jeruzālemē no visas Jūdejas, ieraudzīs iespaidīgo gājienu, iedvesmosies un pievienosies savam Skolotājam.

Šī rīcība palīdzēs sazvērniekiem pārliecināties par savu spēku un vienprātību, nostiprinās šaubīgo cilvēku ticību viņiem. Romieši, turpretī, uzskatīs visu notiekošo par daļu no svētku norisēm un neko neuzsāks.

Dumpim būtu jāsākas Lieldienu naktī, kad pēc jūdu likumiem visiem jūdiem jāatrodas savās mājās un jāiebauda liellopa gala.

Romieši zināja, ka Lieldienu naktī pēc reliģiskajiem priekšrakstiem īstenticīgajiem jūdiem nav atļauts staigāt apkārt pa pilsētu, tāpēc viņi bezrūpīgi atpūtīsies, nerūpēdamies par sardzi.

Tieši šajā naktī jūdiem vajadzēja negaidīti uzbrukt Jeruzālemes garnizonam un atbruņot kareivjus, kuri neko tamlīdzīgu nenojautīs. Pēkšņais uzbrukums varēs nodrošināt visa pasākuma izdošanos.

Lūk, tāds bija sākotnējais sacelšanās plāns.

Līdz mūsdienām stāsts par ciešanu nedēļu, Jēzus arestu un krustā sišanu nonācis, izkropļots līdz nepazīšanai. Tajā ir tik daudz pretrunu, mīklu un neloģisku epizožu, ka daudzie pētnieki un vēsturnieki joprojām nespēj pilnīgi atveidot notikumu patieso gaitu.

Un tikai tagad sargeņģeļiem piepalīdzot, ir izdevies uzzināt patiesību par to, kā tika notverts un sists krustā pasaules Glābējs.

Kunga ierašanās Jeruzālemē

Tuvojās laiks, kad pienācās svinēt visiemīļotākos jūdu pavasara svētkus Lieldienas. Jēzus ar mācekļiem pārradās no Kapemaumas, pabijis arī Betānijā, kur piecēla no mirušajiem Lācaru.

Svētceļnieki apstājās netālu no Jeruzālemes. Kristus, kā vienmēr, gāja basām kājām. Viņš bija nobrāzis kājas asinīs un soļoja ar lielām pūlēm, klibodams un balstīdamies uz spieķa.

Šajā vietā gājēji saindējās ar ūdeni no avota, kas uzvirda ceļa malā. Jēzus sajuta vājumu un nobālēja.

Slikta zīme!

Dumpinieki Barabas piekritēji nolēma panākt savu ar viltu. Iedami garām Jēzus mācekļiem svētceļ

nieku izskatā, viņi piedavaja Skolotajam jaunu ēzelīti.

Tad beidzot iestājās ilgi gaidītais bridis kad Jēzus uz ēzeļa jāja lejā no kalna un tuvojās pilsētas sienām, ceļiniekiem pretī nāca liels ļaužu pūlis tie bija sazvērnieki, kuri sāka skaļi slavēt Mesiju.

Kā stāstīts Bībelē, visa Jeruzāleme satraukusies. Pārējie jūdi, raudzīdamies te uz Jēzu, te cits uz citu, te uz farizejiem un rakstu mācītājiem, neuzdrošinājās atklāti pievienoties gājienam.

Visi nogaidīja, neviens nesteidzās, baidoties kļūdīties, spert pirmo soli. Tajā pašā laikā neviens nevēlējās palikt malā, ja pēkšņi notiks kāds brīnums.

Daudzi, labi zinādami, kas ir Jēzus, ātri noprata, ar kādu mērķi viņš iejāj pilsētā uz ēzeļa, un tomēr vaicāja cits citam:

-     Kas viņš ir? Kas notiek?

Gaidītā tautas vienprātība tomēr neiestājās. Ebreji nevis sekoja Jēzum un izrādīja gatavību doties cīņā par brīvību, tikai piesardzīgi skatījās uz visu no malas. Neviens negribēja riskēt pirms laika.

Farizeji, kuri baidījās no Jēzus vēl vairāk nekā no romiešiem, sašuta:

-    Aizliedz saviem mācekļiem klaigāt!

Bet Jēzus atbildēja:

-    Ja viņi apklusīs, tad akmeņi kliegs!

Apkārt stāvošie cilvēki noskatījās to visu klusēdami, domās atbalstīdami nevis Jēzu, bet farizejus.

Jēzus nebūtu Dieva Dēls, ja drīz vien neuzminētu dumpinieku nolūkus, taču viņš nevienam neko neteica. Viņš gribēja pasargāt ebrejus no nevajadzīgas asins izliešanas. Dumpiniekiem vajadzēja savām acīm ieraudzīt to, ko tik bieži bija teicis Jēzus jūdu tauta vēl nav gatava sacelties pret romiešiem!!!

Dumpinieki pārliecinājās, ka Jēzum bijusi taisnība tauta nav gatava cīnīties. Taču sazvērnieku plānus šis apstāklis nekādi neietekmēja. Viņi tik un tā bija noskaņoti riskēt un sākt karu.

Pareģojums par Jeruzalemi

Un tad Jēzus izteica savu slaveno pareģojumu par nelaimēm, kādas nākšot pār šo patlaban tik ziedošo pilsētu Jeruzālemi. Tas vēstīja, ka nāks dienas, kad ienaidnieki ieslēgs pilsētu ierakumos, spiedīsies iekšā no visām pusēm, padarīs to nabagu, nogalinās tās bērnus un neatstās akmeni uz akmens.

Jēzus zināja, kas sagaida Jeruzālemi tuvākajā nākotnē. Pēc dažiem gadu desmitiem jūdi tomēr sadumposies pret romiešiem un atbrīvos pilsētu, taču viņu rindās tāpat kā šajā reizē nebūs vienotības.

Un, kad romiešu leģioni tuvosies pilsētas sienām, Jeruzālemē ielenktie ebreji nevis apvienosies un cīnīsies kopā, bet sāks noskaidrot attiecības savā starpā.

Pēc smagām, asiņainām kaujām ienaidnieks dosies uzbrukumā un ieņems Jeruzālemi Jūdejas ķēniņvalsts beigs pastāvēt gandrīz uz divtūkstoš gadiem.

Jeruzāleme tiks izpostīta līdz pašiem pamatiem, zeme tiks uzarta, tajā nepaliks akmens uz akmens, un šajā vietā romieši uzcels jaunu pilsētu. Jūdu dievnams tiks pilnīgi nopostīts, uz tā pamatiem uzbūvēs romiešu dievu templi.

Jēzus paredzējums piepildījās -70. gadā romieši noslīcināja visu Jeruzālemi asinīs un nojauca dievnamu. Bet 135. gadā Jūdejas galvaspilsēta tika nolīdzināta līdz ar zemi akmens vairs nepalika uz ak-

mens, pat visa zeme pēc romiešu imperatora pavēles tiešām tika uzarta.

Viss, kas saglabājies no toreizējās Jeruzālemes līdz mūsdienām, ir daļa akmeņu krāvuma no tempļa pamatiem, kas pazīstama ar nosaukumu Raudu mūris.

Jēzus saruna ar Jūdu

Jūda Iskariots Jēzus brālis bija cieši saistīts ar dumpiniekiem. Saticis Jēzu, Jūda pastāstīja viņam par sazvērnieku plāniem.

Viņi bija nolēmuši Lieldienu naktī negaidot uzbrukt romiešiem un atbrīvot no gūsta savu vadoni Barabu. Galvenā loma Barabas atbrīvošanā bija paredzēta Jūdam Iskariotam. Tieši viņam bija jāstājas bruņotās karavīru nodaļas priekšgalā, sākot cīņu.

Jēzus, kā vien varēdams, centās atrunāt mīļo brāli. Viņš lūdza Jūdu to nedarīt, brīdinādams, ka drīz vien visi viņu nodomi mainīšoties.

Taču Jūda bija nepielūdzams, un Jēzus saprata, ka viņu vest pie prāta neizdosies.

Abi jaunie cilvēki tērzēdami tā aizrāvās, ka nepamanīja turpat netālu stāvošo apustuli Jūdu, kurš dzirdēja abu sarunu.

Šis Jūda, uzzinājis par briestošo sacelšanos, jutās pamatīgi pārsteigts. Pēc pārdomās pavadīta brīža viņš nolēma, ka jārlkojas jāapstādina Jūda Iskariots par katru cenu. Tāpēc otrs Jūda slepeni devās pie jūdu priesteriem un pastāstīja tiem par briestošo dumpi.

Virspriesteris Kajafa, padzirdējis par dumpi, aplam pārbijās. viņu pilnīgi apmierināja mierīgā, pārticīgā dzīve pie romiešiem Sacelšanās dumpis noteikti

izpostīs šo idilli. Un ja nu sajukuma laikā romieši izposta jūdu dievnamu? Ja nu romiešu imperators aizliegs tajā noturēt dievkalpojumus un upurēšanas? Tās taču būtu visas viņa labklājības beigas!

Šis virspriesteris bija saņēmis savu amatu no Poncija Pilāta un katru gadu par šo ienesīgo vietu maksāja viņam zināmu summu. Virspriesteris nepavisam negribēja to visu zaudēt kaut kādu dumpinieku dēļ.

It īpaši viņu nobaidīja ziņa, ka sazvērnieku rindās iejaucies Jēzus Kristus brālis Jūda Iskariots. Bet kāda vieta šajos nemieros paredzēta pašam Jēzum Kristum? Ja nu šis sprediķotājs, izmantodams šo stāvokli, stājas ļaužu pulku priekšgalā? Ko Jēzus darīs ar farizejiem, rakstu mācītājiem un priesteriem, ja uzvarēs? Pat domāt par to bija bail.

Virspriesteris Kajafa baidījās no Jēzus vairāk nekā no romiešiem. Jēzus ar savām runām un rīcību mazināja jūdu priesteru autoritāti. Tādēļ Jēzu vajadzēja dabūt pie malas par jebkādu cenu.

Tieši tad virspriesteris sprieda sodu Dieva Dēlam, teikdams uzrunu priesteriem, kurā paziņoja, ka būšot labāk, ja viens cilvēks iešot bojā citu labad, nevis aiziešot postā visa tauta.

Jūdam, kurš bija ziņojis, par šo nodevību samaksāja trīsdesmit sudraba grašus. Šis Jūda bija skaudīgs un savtīgs, viņš naudu paņēma.

Gatavošanās Lieldienu vakarēdienam

Beidzot pienāca gaidītā diena.

Ebreji svin Lieldienas pēc sava mēness kalendāra nisana mēneša četrpadsmitajā naktī. 29. gadā Lieldienas pēc mūsu laika skaitīšanas bija 5. aprīlī.

Lieldienu priekšvakarā visiem ebrejiem vajadzēja

pagatavot upurjēru svētku galdam. Tas bija jāapēd šajā nakti.

Ceturtdienā 4. aprīli, kad tika nokauts Lieldienu jērs, Jēzus izrikoja divus mācekļus Pēteri un Jāni, sacīdams viņiem: Ejiet uz pilsētu. Tur satiksiet cilvēku, kas nesīs ūdens krūku. Sekojiet viņam!

Mācekļi tiešām satika vīru, kurš nesa krūku. Tas bija zēna tēvs, ko Jēzus kādreiz tika izdziedējis. Zēna vārds bija Marks. Tas pats Marks, kurš vēlāk uzrakstīs vienu no evaņģēlijiem.

Lieldienu vakarēdienu vajadzēja baudīt viņa tēva mājā.

Sapulcējušies uz šo vakarēšanu, Skolotājs un mācekļi vispirms nomazgāja sev kājas. Tā viņi darīja katru dienu, jo allaž staigāja basām kājām. Jēzus sacīja, ka zeme (daba) esot māte, kas uzturot savus bērnus, dāvājot tiem dzīves spēku, tādēļ cilvēks, kas staigā basām kājām, caur kāju pēdām saņem no zemes spēku.

Jēzus allaž ievēroja tīrību un mācīja ari savus mācekļus to darīt. Bībelē stāstīts, ka Jēzus, gribēdams pasniegt pazemības un paklausības paraugstundu, pats savām rokām apmazgāja kājas katram no viņiem.

Patiesībā nekā tāda nebija katrs pats mazgāja sev kājas. Tikai mācekļi, apliedami cits citu ar ūdeni, līksmi jokojās.

Viņi nebūt nesēdēja svinīgi, ar nopietnām sejām, kā dažkārt viņus mēdz attēlot gleznās un freskās.

Visi apustuļi bija jauni, veseli un enerģiski puiši, tāpēc, apsēdušies pie galda, viņi aizrautīgi tērzēja un bārstīja asprātības. Sīs vakarēšanas nekādā ziņā nebija līdzīgas skumīgām apnicīgu svētuļu sanāksmēm.

Arī Lieldienu vakarā nebija citādi.

Lieldienu vakarēšana

Šajā vakarā pie galda sēdēja nevis trīspadsmit cilvēki, kā parasti mēdz apgalvot, bet gan piecpadsmit: Jēzus, divpadsmit mācekļi, mājas saimnieks un viņa dēls. Abi saimnieki, kā pieņemts, sēdēja goda vietās

-    līdzās Jēzum. Kreisajā pusē evaņģēlists Marks, labajā viņa tēvs.

Mācekļi bieži strīdējās savā starpā, kurš sēdēs līdzās Skolotājam. Pats Jēzus nevienu īpaši neizcēla

-     katrs no apustuļiem varēja pretendēt uz vietu viņam blakus.

Lai mācekļi neķīvētos par vietām pie galda, Jēzus izdomāja apaļo galdti. Tagad neviens no mācekļiem nesēdēja stūrī, un visi bija apmierināti.

Pēc dažiem gadsimtiem šo pašu apaļā galda ideju atkārtoja leģendārais karalis Artūrs, kurš tādējādi apsēdināja savus uzticamos bruņiniekus. Tāpēc viņus sauca par Apaļā Galda bruņiniekiem.

Patiesībā apaļo galdu izgudroja nevis karalis Artūrs, kā mēdz uzskatīt, bet gan pats Jēzus Kristus.

Bībelē pat atrodams mīklains izteikums, ka viens no mācekļiem, ko Jēzus mīlējis, gulējis pie viņa krūtīm.

Kādi šo vārdu izskaidrojumi tikai nav minēti! Patiesībā šis teikums nozīmē: “gulēja, noliecis galvu uz Jēzus pusi”.

Reizēm, kad mācekļi sasēdās ap ugunskuru, zvilnēdami uz sāniem, kādam galva noteikti atradās tuvāk pie Jēzus krūtīm nekā citiem.

Lieldienu vakarēšanā visi sēdēja tieši pie apaļā galda. Kā parasti uz galda atradās maca neraudzēta maize, rūgtu garšzāļu piedeva un vārīts jērs, ko vajadzēja apēst, nesalaužot nevienu kauliņu.

Galdā tika celtas ari citas uzkodas sarkanais

vīnogu vīns, mājas siers, sīpoli, vārītās olas, pat ābolu pīrāgi.

Jēzus nemēdza stingri ievērot jūdu priekšrakstus, kuros sīki norādīts, kā jānotiek Lieldienu mielastam. Viņš teica, ka neesot vērts pievērst uzmanību visādiem sīkumiem galvenais, lai cilvēks dvēselē būtu uzticīgs Dievam ar to pietiks.

Pie galda viņus apkalpoja divas sievietes Marka sieva un viņa māte. Gatavot ēdienu palīdzēja kalpone, taču viņa neiznāca pie viesiem.

Jūda aiziet no galda

Ja ticam Bībelei, tad visa Lieldienu vakarēšana bijusi mokošu tuvās traģēdijas gaidu pilna. Jēzus visu laiku runā par savu drīzo nāvi, par nodevību, piedāvā mācekļiem dzert vīnu Kristus asinis.

Patiesībā viss bija citādi.

Jēzus netika teicis slavenos vārdus: “Viens no jums mani nodos.”

Šis notikums tika izdomāts vēlāk, lai nomelnotu. Jūdu Jēzus miļo brāli.

Jūda Iskariots uzmanīgi sekoja apustuļu uzvedībai klausījās, ko viņi runāja un centās uzminēt, ko domāja. Tajā laikā mācekļu starpā sākās strīdi un ķildas. Daudzi nebija mierā ar notikumu gaitu, daži pat nožēloja, ka piebiedrojušies Jēzum.

Jūda stāstīja Jēzum, cik dažāds ir mācekļu noskaņojums, ka daudzi zaudējuši dūšu, strīdas, kurš būs galvenais, apskauž cits citu.

Vairāki mācekli Jūdu nevarēja ciest, pastāvīgi centās viņu nomelnot. Apskauda viņu, jo uzskatīja, ka Jēzus viņam parāda īpašu labvēlību.

Tādēļ evaņģēlijos. kurus rakstījuši mācekļi,

Jūdas tēls zīmēts vismelnākajās krāsās. Dažkārt Jūdas rīcība tika pārprasta.

Pēc paražas Lieldienu vakarā līdz noteiktai stundai vajadzēja gavēt. Jēzus, kurš pamanīja, ka viņa mācekļi, pamatīgi izsalkuši, nepacietīgi lūkojas uz klāto galdu, nolēma sapulcējušos cilvēkus nemērdēt badā un sākt maltīti ātrāk.

Arī agrāk ne reizi vien aizrādījām, ka Jēzus uz reliģisko ceremoniju smalkumiem skatījās caur pirkstiem un nemēdza gavēt, tāpēc viņš pats pārlauza maizi, pasniedza mācekļiem vīnu un sacīja:

-     Maize tā ir miesa, vīns ir asinis. Bez miesas un bez asinīm cilvēks nevar iztikt, tāpat nevar iztikt arī bez ēšanas. Ēdiet un dzeriet.

Jēzus apmērcēja maizi vīnā un pasniedza Jūdam Iskariotam. Pēc tradīcijas šis žests nozīmēja lielas mīlestības un īpašas labvēlības parādīšanu. Jēzus ar nožēlu pamanīja, ka Jūda noskaņots izlēmīgi nekas un neviens viņu nevarēs apturēt.

Un Jēzus uzrunāja Jūdu, teikdams tādus vārdus:

-    Dari ātrāk to, kas tev jādara.

Tā viņš lika noprast, ka vairs nemēģinās pārliecināt brāli, lai tas nerīkojas sasteigti ja Jūda visu negrozāmi izlēmis, lai īsteno savu slepeno plānu.

Klātesošie mācekļi pat nesaprata, par ko ir runa, ko tieši Jēzus vārdi nozīmē.

Patiesībā Jūdam vajadzēja noteiktā vietā tikties ar sazvērnieku pulciņu. Dumpinieki gribēja atbrīvot Barabu un sākt vispārēju sacelšanos.

“Tu trīskārt mani noliegsi”

Kad Jūda izgāja, Jēzus, kuru mocīja ļauna priekšnojauta, uzmanīgi aplūkoja savus mācekļus. Un negaidot sacīja:

-    Jūs visi šonakt mani noliegsiet, kā teikts rakstos: satriekšu ganu, un ganāmpulka aitas izklīdis. Pēc savas augšāmcelšanās es jūs satikšu Galilejā.

Pēteris viņam atbildēja:

-    Arī tad, ja visi no tevis atteiksies, es tevi nekad nenodošu.

Jēzus atkārtoja:

-    Bet es tev saku: patiesi, šajā naktī vēl gailis nebūs dziedājis, kad tu jau būsi trīsreiz mani noliedzis.

Bet Pēteris attrauc:

-    Pat tad, ja man būtu jāmirst kopā ar tevi, es no tevis neatteikšos.

Kaut ko līdzīgu apgalvoja visi mācekļi. Viņi nespēja saprast, kas notiek ar Skolotāju un kāpēc Jēzus tik savādi runā.

Lūgsna par kausu

Kad pilnīgi satumsa, Jēzus ar mācekļiem, nevienam nemanot, ieradās Ģetzemanes dārzā Olīvkalnā.

Jēzum bija smaga sirds Jūda tik ilgi neatgriezās. Jēzus nojauta nelaimi.

Paaicinājis līdzi Pēteri un abus Cebedeja dēlus, Jēzus kopā ar viņiem pagāja malā. Mazliet attālinājies no pārējiem pilnīgā vientulībā viņš sāka lūgties:

-    Mans tēvs! Ja iespējams, tad lai šis kauss iet man garām! Kaut gan ja neko nevar mainīt, tad lai ir, kā būdams.

Atgriezies Jēzus atrada Pēteri, Jāni un Jēkabu guļam.

Jēzus viņus pamodināja un pārmetoši sacīja:

-    Kas noticis vai neviens no jums nevarēja palikt nomodā kopā ar mani? Palieciet nomodā un lūdzieties, lai nekristu kārdināšanā: gars ir modrs, bet

miesa vaja. Luk, nāk tā stunda, kad Cilvēka dēls nokļūs grēcinieku rokās. Celieties, iesim.

Piektdiena. Jūdas apcietināšana

Šajā laikā sāka piepildīties Jēzus visļaunākie paredzējumi. Kad Jūda ieradās norunātajā vietā, sazvērnieku tur nebija, bet viņu sagaidīja dievnama sardze.

Apcietinājuši Jūdu, sargi devās uz Ģetzemanes dārzu. Viņi jau zināja visu par tuvo sacelšanos, tādēļ steidzās notvert Jēzu.

Jēzus, ieraudzījis Jūdu apbruņotu dievnama sargu ielenkumā, tūlīt saprata, ka sazvērnieku plāni par sacelšanos izgāzušies.

Jēzus par savu nākotni zināja visu. Un bija gatavs jebkādam iznākumam, skaidri nojauzdams, kas viņu gaida.

Jēzus apcietināšana

Visi evaņģēlisti vienprātīgi liecina to pašu ka Jūda nodevis Jēzu un atvedis pie viņa ar zobeniem un pīķiem bruņotus karakalpus.

Patiesībā Jūda nevienu netika nodevis. Viņš neatveda pie Jēzus bruņoto pūli, jo pats nonāca apcietinājumā. Apustuļi, kuri nezināja, kur un kāpēc aizgājis Jūda Iskariots, gluži saprotamā kārtā nolēma, ka viņš visus nodevis.

Jūda nekad netika teicis slavenos vārdus: “Kuru es noskūpstīšu, tas būs viņš, ņemiet viņu ciet!”

Jēzu, kas vairākus gadus bija sprediķojis lieliem cilvēku pūļiem visā zemē, daudzi tāpat pazina, atcerēdamies viņa seju. Tajā laikā grūti bija atrast kādu,

kas būtu izdaudzinātāks un populārāks par Jēzu. Tādēļ Jūdas pakalpojumi skolotāja uzrādīšanai gluži vienkārši nebija vajadzīgi.

Un Jēzus netika teicis ari vārdus: “Lūk, kur iet tas, kurš mani nodevis!”

Jo Jēzus labi zināja, ko dara Jūda, vēl vairāk viņš pats sūtīja Jūdu veikt uzdevumu, sacīdams: “Dari to, kas tev jādara.”

Ieraudzījis dievnama sargus, Jēzus ar rūgtumu noteica:

-     Kāpēc jūs nākat pēc manis kā pēc laupītāja ar zobeniem un piķiem?

Visaizvainojošāk likās, ka Jēzu apcietināt nav ieradušies vis romieši, pret kuriem tika gatavota sacelšanās, bet paša tautieši ebreji.

Kad sargi sagrāba Jēzu, viņš nepretojās, un par to brīnījās visi viņa sekotāji.

Mācekļi brīnījās par Jēzus padevību, jo parasti šādos gadījumos Jēzus hipnotizēja uzbrucējus un ātri aizgāja. Taču šajā reizē Jēzus nezin kāpēc mierīgi ļāva sevi apcietināt.

Tajā vakarā ap Jēzu bija sanākuši ne tikai apustuļi, bet arī daudzi citi sekotāji, kuri atradās Ģetzemanes dārzā.

Viens no mācekļiem, vārdā Makārijs jauns puisis, kuram bija divdesmit viens gads un kurš ārkārtīgi pieķēries Jēzum, neizturēja izvilka zobenu no maksts, kas karājās pie jostas apustulim Pēterim, un zvēla pa ausi sargam, kuru sauca Malhs.

Jēzus, negribēdams pieļaut asinsizliešanu ebreju starpā, apturēja jaunekli, teikdams: Nevajag, aizvāc ieroci, jo tas, kur ņem zobenu rokā, no zobena mirst.

Pēc tam Jēzus apstādināja asiņošanu un izdziedēja ievainotajam ausi.

Sargi ielenca Jēzu un veda viņu uz Jeruzālemi. Tad visi mācekļi, atstājuši savu Skolotāju, bēga. Kareivji nevienu nevajāja, jo tiem bija vajadzīgs Jēzus neviens cits nebija bīstams.

3. nodaļa TIESA UN KRUSTS

Jēzus Kristus pratināšana pie Annas

Vispirms Jēzu aizveda pie Annas Kajafas sievastēva, kurš tajā gadā bija augstais priesteris.

Šis augstais priesteris Anna sāka izjautāt Jēzu par viņa mācību, lai noskaidrotu, kādēļ pie viņa nāk ļaužu pūļi, ko viņš sludina, kāpēc viņam visi tā tic un visur apsveic kā valdnieku.

Anna bija dzirdējis par daudziem brīnumiem, ko darījis viņa gūsteknis, tāpēc sākumā runāja ar Jēzu mīlīgi un pieglaimīgi, jo cerēja, ka Jēzus viņam atklās savus burvju noslēpumus un maģiskos buramvārdus.

Taču Jēzus viņam rāmi atbildēja:

Es allaž esmu mācījis atklāti sinagogā un dievnamā, kur vienmēr sanāk jūdi, bet slepeni neesmu sludinājis neko. Ko tieši tu gribi uzzināt? Pajautā tiem, kas dzirdējuši manas runas, ko es esmu teicis. Šie cilvēki zina visu, ko esmu runājis. Kāpēc viņiem pret mani ir tāda attieksme, es nezinu. Par to jāvaicā viņiem, bet es neko sliktu nemācu. Stāstu, ka Dievs ir viens, ka viņiem Dievs jāmīl un jāciena. Nekādas nedzirdētas patiesības neesmu atklājis.

Kad Jēzus to bija pateicis, viens no kalpotājiem, kas stāvēja tuvumā, iesita viņam pa vaigu, uzsaukdams:

-    Vai tu atbildēsi augstajam priesterim?

Jēzus sacīja: Ja esmu sludinājis kaut ko sliktu, tad parādi, kas ir slikti! Ja labu par ko tu mani sit?

Anna pamatīgi apskaitās, kad redzēja, ka Jēzus paliek pie sava, un nosūtīja gūstekni pie sava znota Kajafas.

Jēzus tiesāšana

Sargi, kas bija apcietinājuši Jēzu, aizveda viņu pie augstākā priestera, pie kura jau agri no rīta bija sanākuši rakstu mācītāji un vecajie. Tik svarīgu lietu nevarēja atlikt uz vēlāku laiku visi labi saprata, kādas briesmas viņiem nozīmē šis cilvēks, tāpēc steigšus skrēja turp, neraugoties uz reliģiskajiem aizliegumiem, kas saistīti ar Lieldienām.

Pēteris sekoja Jēzum, cenzdamies turēties pa gabaliņu. Viņš pat iegāja augstākā priestera dārzā un nemanīts apsēdās starp kalpiem pie ugunskura, lai pavērotu, kas notiks tālāk.

Augstais priesteris, vecajie un visi sapulcējušies meldēja viltus liecības pret Jēzu, lai sodītu viņu ar nāvi, taču neatrada. Jēzus tiesāšana nebeidzās tik ātri, kā aprakstīts Bībelē: ceturtdienas naktī notvēra, tajā pašā naktī notiesāja, un tajā pašā piektdienā sita krustā.

Jēzus tiesāšana ilga četras dienas. Tā sākās piektdienas rītā 5. aprīlī, un beidzās tikai pirmdien

-    8. aprīlī, vēlu vakarā. Šajā laikā tika noklaušināti 112 liecinieki, kuri sniedza viltus liecības pret Jēzu.

Kajafa nešaubīgi bija noskaņots pret Jēzu. Jēzus nesa ļaudīm jaunu reliģiju, apdraudēdams augstā priestera varu.

Kajafa bija grūtas izvēles priekšā. Vajadzēja atrast Jēzus rīcībā kaut ko noziedzīgu. Jo Kristu taču nevarēja notiesāt par to, ka viņš aicinājis tautu sacelties pret romiešiem. Tāda rīcība izraisītu to ebreju sašutumu, kuri nebija mierā ar romiešu varu.

Viņu nevarēja sodīt tikai par to, ka viņš nosaucis sevi par jūdu ķēniņu Jēzus autoritāte bija neapstrīdama, un būtu grūti paredzēt, kādas sekas šāds solis varētu izraisīt.

Tāpēc Kajafa, labi zinādams, ko Jēzus mācīja cilvēkiem, uzdeva viņam viltīgu jautājumu:

-    Melš, ka tu esot Dieva dēls?

Jēzus apstiprināja:

-    Mēs visi esam Dieva bērni.

Pēc jūdu likumiem nosaukt sevi par Dieva dēlu nozīmēja zaimošanu. Lūk, par to gan varēja notiesāt uz nāvi.

Pašiem ebrejiem nebija tiesību izpildīt nāves spriedumu. Vienīgi Jūdejas pavaldonim Poncijam Pilātam bija vara pār dzīvību un nāvi.

Tādēļ augstais priesteris apspriedās ar sinedrija (vecāko padomes) tiesnešiem un, likuši Jēzu sasiet, viņi to aizveda pie Pilāta un nodeva pavaldoņa rokās.

Otrdienas 9. aprīļa rītā Jēzus nokļuva romiešu tiesātāju rīcībā.

Pētera atteikšanās

Pēteris trīsreiz noliedza Jēzu, bet ne gluži tā, kā aprakstīts Bībelē.

Pirmoreiz Pēteris nodeva Jēzu, kad aresta laikā Ģetzemanes dārzā apjuka un nemēģināja Skolotāju izglābt. Nevis Pēteris uzbruka sargam ar zobenu, bet gan māceklis Makārijs izrāva zobenu no maksts, kas bija mulsumā sastingušajam Pēterim pie jostas un zvēla vienam no uzbrucējiem.

Otrā reize kad pēteris noliedza Jēzu, ir attēlota

Bībelē. Pēteris kopā ar Jāni no Cebedejiem devās pakaļ arestētajam Jēzum uz augstā priestera māju. Tur Pēteri pazina un jautāja:

-   Vai tu neesi viens no šā cilvēka mācekļiem? Vai tas neesi tu, kas esot redzēts dārzā kopā ar viņu?

Pēteris atteica:

-    Nē, es šo vīru nepazīstu.

Trešā noliegšanas reize bija tā, kad Jēzu veda uz soda vietu. Pēteris un citi apustuļi paslēpās burzmā. Un, kad tika uzdots jautājums: “Vai nepanāktu uz priekšu visi tie, kas staigāja kopā ar viņu?”, viņi visi klusēja, noliegdami savu skolotāju.

Kristus pie Pilāta

No Kajafas Jēzu aizveda uz pretoriju karaspēka nometnes vietu, kur atradās romiešu pavaldonis. Pilāts izgāja pie negaidītajiem viesiem un ziņkārīgi aplūkoja Jēzu. Cilvēku, par kuru viņš bija dzirdējis tik daudz neparasta un brīnumaina.

Pilāts dzīves laikā bija taisnīgs vīrs. Viņam piemita spēcīga intuīcija un gaišredzība kā mēdz sacīt, viņš redzēja cilvēkiem cauri. Tāpēc Jēzus viņam iepatikās jau pēc pirmā skatiena.

Pilāts noprasīja:

-    Kādā noziegumā jūs apsūdzat šo cilvēku?

Priesteri atbildēja:

-Ja viņš nebūtu ļaundaris, tad mēs nebūtu viņu veduši pie tevis.

Pilāts sacīja priesteriem:

-     Tad ņemiet viņu un sodiet paši pēc saviem likumiem.

Jūdi attrauca:

-    Mums nav atļauts nevienu sodīt ar nāvi. Mēs noskaidrojām, ka viņš samaitā tautu un aizliedz

maksāt nodokļus valdniekam, dēvējot sevi par ķēniņu Kristu.

Priesteri nesāka skaidrot Pilātam, kāds ir sinedrija spriedums. Pilāts bija romietis, viņš pret jūdu ticību izturējās nicīgi un, protams, netiesātu Jēzu par jūdu likumu pārkāpšanu.

Pilāts pretorijā atkal vaicāja Jēzum:

-    Tu esi jūdu ķēniņš?

Jēzus atbildēja:

-    Vai tu pats to saki, vai arī tev par mani to sacījuši citi?

Pilāts turpināja:

-     Vai tad es esmu jūds? Tevi man nodeva tava tauta un augstie priesteri. Ko tu viņiem esi nodarījis? Ko tu sludini? Ko māci?

Pilāts, kurš dzīvoja pēc principa: “Mana ienaidnieka ienaidnieks ir mans draugs”, ieraudzījis niknumā izvaikstītās priesteru sejas, tūlīt juta simpātijas pret Jēzu.

Prokurators neieredzēja jūdu priesterus ja viņam būtu dota vaļa, viņš jau sen būtu licis nojaukt dievnamu un apkaut garīdzniekus. Taču romiešu imperators Tibērijs nosodīja pārliecīgu cietsirdību pret iekarotajām tautām, kas pievienotas impērijai, un sacīja: “Gudrs gans tikai cērpj aitas, bet nenogalina tās."

Pilāts, klusībā brīnīdamies par apsūdzētā mieru, pasauca viņu malā un ilgāku laiku runājās divatā aci pret aci bez lieciniekiem. Prokuratoru interesēja, kā Jēzus izraisījis tik negantu priesteru naidu.

Jēzus sāka stāstīt par jauno ticību, ko viņš sludinot, par Dievu, kas ir viens visām tautām, par saviem klejojumiem pa pasauli, par mierīgo visas cilvēces nākotni,

Pilāts, uzmanīgi uzklausījis sarunbiedru, nosprieda, ka nekā bīstama šajās runās nav Jēzus nav kā dumpinieks vai musinātājs, bet ir pavisam mierīgs cilvēks bez kāda kareivīguma visi viņa sprediķi ir pilni mīlestības pret tuvāko.

Pilāts nebija muļķis un labi pazina cilvēkus (citādi viņa karjera nebūtu bijusi tik žilbinoša).

Šis gudrais un pieredzējušais valstsvīrs redzēja, ka pie viņa tiesāšanai atveduši taisnu vīru un pūlas to uzdot par ļaunu vilku. Pilāts, protams, saprata, ka Jēzus aresta galvenais iemesls ir viņa sprediķi par jauno ticību. Tieši tie satracinājuši jūdu priesterus. Romiešus šīs runas nekādi neapdraudēja.

Jēzus, būdams tik draudzīgs un atklāts, nekādi nebija līdzīgs bruņotas sacelšanās organizētājam. Pilāts savas dzīves laikā bija redzējis daudzus dumpiniekus un miera traucētājus. Viņš saprata, ka Kristus nekādā ziņā nav līdzīgs nevienam no tiem. Šis cilvēks nevarēja kūdīt ebrejus uz asinsizliešanu.

Visdrīzāk kāds mēģina izmantot Jēzu, viņa autoritāti vienkāršās tautas vidū politiskiem mērķiem, bet pats Kristus ar savu mācību par Dieva valstību ir tik tāls no šīszemes lietām, ka turēt viņu aizdomās par vēlmi sagrābt varu ir grēks.

Vēl vairāk Pilāta dvēselē iezagās šaubas. Kādā brīdi viņam likās, ka Jēzus tiešām ir tas, par ko uzdodas Dieva dēls.

Pils intrigās pieredzējušais prokurators cilvēku netikumu pazinējs pilnīgi apjuka, ieraudzījis šo taisno vīru tik ļoti viņš atšķīrās no citiem ļaudīm, atgādinādams kādu būtni ne no šis pasaules.

Pilāts klusībā nolēma, ka vislabāk būtu neuzņemties grēku un palaist apsūdzēto vaļā. Kas lai zina

-   ja nu tas tiešām ir Dieva dēls, un prokuratoram

pēc tam nāksies atbildēt par to, ka izlējis nevainiga cilvēka asinis.

Pilāts izgāja pie jūdiem un paziņoja tiem:

Es viņā nekādas vainas neatrodu.

Satracinātie priesteri un vecajie sāka skaļi kurnēt un pieprasīt sodīšanu. Prokurators, tik tikko spēdams valdīt dusmas, drūmi skatījās uz saniknoto pūli un domāja, ar kādu prieku viņš dotu kareivjiem pavēli šo drūzmu iztrenkāt.

Diemžēl tieši tagad nebija iespējams to izdarīt šajās dienās uz Jūdeju bija atbraucis augsts ierēdnis no Romas, lai pārbaudītu, kā veicas ar attālāko impērijas provinču pārvaldīšanu vai nenotiek varas lietošana nevietā, vai tiek ievērotas romiešu tiesības un visi kārtīgi maksā nodokļus, kādā noskaņojumā ir vienkāršā tauta… utt.

Niknais, cietsirdīgais, alkatīgais revidents nevarēja ciest Pilātu un ar patiku noklausījās visas sūdzības un kritiku par prokuratoru.

Poncijs Pilāts uztraucies gaidīja pārbaudes rezultātus tādi apmeklējumi no Romas nereti beidzās ar pavaldoņu gāšanu no amatiem, ja tie bija kaut kā noziegušies. Viņš bija tik nemierīgs, ka nevarēja atrast sev vietu.

Un te vēl uzkūlušies tie jūdi ar savu taisno vīru sasodīts! Ko lai iesāk, kā lai ar godu iziet no stāvokļa nav skaidrs.

Tad prokuratora auss troksnī un kņadā saklausīja teikuma fragmentu: “…viņš tracina ļaudis no Galilejas līdz Jeruzālemei.”

Kā tātad šis sludinātājs ir no Galilejas? Pilāts nopriecājās lūk, arī izeja: Galileja atrodas blakus Jūdejai, tur valda jūdu ķēniņš Hērods Antipa. Lai viņš tiesā savu padoto!

Valdnieks Hērods bija atbraucis uz Jeruzālemi svinēt Lieldienas un apmeties savā pili. Tajā laikā Pilāta attiecības ar Hērodu bija nedaudz saspringtas pirms tam nemieros Jeruzālemē romiešu kareivji bija nogalinājuši dažus galilejiešus.

Sūtīdams Jēzu pie Hēroda, Poncijs Pilāts varēja ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus. Pirmkārt, viņš noņemtu sev no pleciem visu atbildību par taisnā vīra dzīvību. Otrkārt, parādītu cieņu Galilejas valdniekam, nosūtot viņam sodīšanai viņa padoto.

Kā jau Pilāts bija cerējis, Hērods jutās glaimots par tādu romiešu pavaldoņa uzmanības apliecinājumu. Kopš tās dienas abi salīga mieru.

Hērods, ieraudzījis apcietināto Jēzu, kas stāvēja viņam pretī, ļāvās jautrībai. Sis cilvēks uzskatot sevi par Dievu!

Hērods ar saviem galminiekiem pēc sirds patikas pasmējies par Kristu, aizsūtīja viņu atpakaļ pie Pilāta.

Hērods, zinādams par Jēzus milzīgo popularitāti vienkāršās tautas vidū, negrasījās uzņemties atbildību par viņa nāvi, ļaudams romiešiem pašiem pabeigt šo netīro darbu.

Pilāts, saņēmis Jēzu atpakaļ, sasauca priesterus un vecajos, lai pateiktu viņiem: “Jūs atvedāt pie manis šo cilvēku, kurš it kā maitājot tautu. Un lūk, es jūsu klātbūtnē visu pārbaudīju, bet neatradu šā cilvēka vainu tajos nodarījumos, kādos jūs viņu apsūdzat. Un Hērods tāpat, jo es sūtīju viņu pie Hēroda. Viņā nav nekā tāda, par ko būtu jāsoda ar nāvi. Tāpēc es viņu sodīšu, bet pēc tam atlaidīšu brīvībā.”

Pilāts negribēja stingri sodīt nevainīgo, viņam kļuva žēl sludinātāja, kuru ienīst paša tautieši. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Pilāta sieva redzēja zīmīgu sapni

un sacīja vīram: “Nenodari neko šim taisnajam, jo es sapnī nule dabūju ciest viņa dēļ.”

Taču priesteri, Pilāta paskaidrojumos neklausīdamies, sāka klaigāt:

-     Sit viņu krustā!

Prokurators atteicās, kā vien varēdams:

-    Ņemiet viņu un sitiet krustā paši, jo es viņā nekādas vainas neatrodu.

Jūdi viņam atbildēja:

-     Pēc mūsu likumiem šim cilvēkam jāmirst, jo viņš padarījis sevi par Dieva dēlu! Ja tu viņu palaidīsi vaļā, tad neesi imperatora draugs. Katrs, kas uzdodas par valdnieku, ir imperatora pretinieks.

Tā bija pārsteidzoša pretruna jūdi apvainoja romiešu pavaldoni Romas imperatora ienaidnieka slēpšanā.

Tā bija nopietna apsūdzība, no kuras nevarēja tā vienkārši atvēcināties. Pārbaudītājs no Romas, protams, ieinteresēsies par šo notikumu, tikko saņems attiecīgu ziņojumu. Un nav svarīgi, vai Jēzus ir vai nav vainojams nodarījumos, kuros viņu apsūdz romiešu amatpersona droši vien nepalaidīs garām iespēju kaitēt Pilātam augstākās pavēlniecības acis.

Pūlis izlemj Jēzus likteni

Prokula redzēja sapni: Jēzus zeltītās drānās ar nimbu ap galvu stāv uz ceļiem pie kājām kādai būtnei, kas izstaro gaismu. ŠI būtne bija daudzkārt lielāka par Jēzu un svētīja Kristu, teikdama: “Mans mīļotais Dēls, es svētīju tevi un dodu tev Ticību un Debesu Spēku!”

No rīta Prokula piecēlās satraukusies un, asaras liedama, lūdza Pilātu saudzēt Jēzu. Nekad vēl Poncijs nebija redzējis savu sievu tādu, taču viņš vairs neko nespēja darīt. Diemžēl Jēzus bija iekļuvis varas dzirnavās un nebija no kurienes gaidīt glābiņu.

Pilāts ļoti mīlēja un cienīja savu sievu, labprāt ieklausoties viņas padomos. Prokula bija ticīga maiga rakstura sieviete. Pilāta vecākais dēls bija tikpat labsirdīgs un līdzcietīgs kā viņa māte. Pilātam un Prokulai bija divi dēli un viena meita.

Tad Pilāts nolēma izmantot pēdējo izdevību glābt Jēzu un pēc jūdu paražas Lieldienu svētkiem par godu atlaist brīvībā vienu ieslodzīto pēc tautas vēlēšanās.

Tika nolemts piedāvāt pūlim divus kandidātus slepkavu Barabu un taisno vīru Jēzu. Pilāts nevienu mirkli nešaubījās, ka cilvēki dos priekšroku Jēzum.

Kad Kajafa uzzināja par notiekošo, viņš pavēlēja savākt laukumā pretorija priekšā pūli, sadzenot tur tikai tādus ļaudis, kuri Jēzu ienīda un pieprasīs viņa nāvi.

Jo vislabāk būtu, ja Jēzu tomēr nogalinātu romieši.

Pūlis pretorija priekšā saplūda diezgan ātri. Šajā drūzmā tikpat kā nebija Jēzus piekritēju viņus gluži vienkārši nelaida šai vietai tuvumā. Lai aizpildītu laukumu, priesteri un vecajie atveda līdzi sagūstītos vergus, kuri nemaz nebija ebreji šiem ļaudīm bija pavēlēts kliegt: “Brīvību Barabam!”

Pūlī bija daudz skauģu, kuri tāpat kā Jēzus bija mēģinājuši iet pie cilvēkiem, dziedināt un sprediķot, taču nebija tik iecienīti kā Jēzus.

Un, protams, pie pretorija sanāca liels daudzums priesteru un dievnamu kalpotāju, kuri tur parādījās paši pirmie.

Turpat bija arī Barabas līdzgaitnieki.

Pilāts nostājās uz paaugstinājuma pretī trakojošajam pūlim un sacīja:

-     Izvēlieties to, kurš ir vairāk atbrīvošanas cienīgs Baraba vai Jēzus! Un piemetināja, norādot uz Jēzu: Es šajā cilvēkā neesmu atradis nekā noziedzīga!

Pilāts bija pilnīgi pārliecināts, ka jūdi nesūtīs Jēzu nāvē, jo zināja, cik daudz laba viņš darījis ļaudīm, cik daudzus izdziedinājis un mierinājis.

Tāpēc Poncijs sacīja viņiem: “Es ticu, ka viņš ir nevainīgs!”, lai cilvēki nebaidītos no vēlāka soda. Lai viņi justos droši un teiktu taisnību, nepievēršoties viltus liecībām.

Bet te pūlī atskanēja balss: Nāvi viņam! Atlaid mūsu Barabu!

Pilāts atkal pacēla balsi, cerēdams atbrīvot Jēzu. Taču pūlis blāva:

-     Sit viņu krustā! Sit viņu krustā!

Poncijs trešoreiz ierunājās:

-     Ko lai es daru ar Jēzu, ko sauc par Kristu? Kādu ļaunumu viņš nodarījis?

Bet pūlis kliedza vēl negantāk:

-     Lai viņš tiek sists krustā!

Pilāts, kurš redzēja, ka viņam neviens nepalīdzēs, bet pūļa uzbudinājums tikai pastiprinās, noskaloja rokas traukā ar ūdeni un pacēla tās.

-    Es mazgāju rokas. Neesmu vainojams šī taisnā vīra asinsizliešanā skatieties paši!

Un, atbildot Pilātam, visi sacīja:

-    Viņa asinis nāks pār mums un pār mūsu bērniem.

Pilātam bija vien jālaiž vaļā Baraba. Un jānotiesā Jēzus uz nāvi.

Gatavošanās sodīšanai

Ceturtdien, 29. gada 11. aprīlī (pēc jaunā stila) pēdējā jūdu lieldienu dienā (tās tika svinētas

septiņas dienas) Baraba iznāca brīvībā, bet Jēzus atkal tika ieslodzīts, pareizāk sakot, ievietots atsevišķā Poncija pils istabā. Pilāts visu šo laiku turpināja tikties ar Jēzu, nebeigdams apbrīnot šo cilvēku.

-    Kāpēc tu nevarētu atsvabināties pats? Tev taču ir tādas slepenas zināšanas, tu vari iedarboties uz ļaudīm. Kādēļ tu šīs prasmes neizmanto?

Jēzus atbildēja:

-     Es negribu. Cilvēkiem jāpārliecinās, ka brīnumi notiek, ka Dievs ir brīnums.

Šie vārdi pārsteidza Pilātu. Viņš tā ari nesaprata, ko īsti gūsteknis domājis.

Jēzus nesāka stāstīt Pilātam par saviem plāniem, lai gan viņam bija patīkami dzirdēt līdzjūtības vārdus no šī svešzemnieka lūpām, kurš tik patiesi pārdzīvoja viņa dēļ.

Tajos laikos nāvessodi svētkos netika izpildīti, tāpēc par Jēzus sodīšanas dienu tika noteikta otrdiena, 16. aprīlis.

Pirms sodīšanas Jēzus tika ietērpts baltā kreklā, kas sniedzās līdz papēžiem, ar trisstūrveida izgriezumu un garām piedurknēm. Bībelē pieminēts kāds sarkans apģērba gabals, bet patiesībā Jēzum mugurā bija tikai balts krekls tikai vēlāk tas kļuva sarkans no viņa asinīm.

Pēršana ar pletnēm

Sodīšanai vajadzēja sākties otrdien, pulksten deviņos no rīta.

Toreiz nāvessodus izpildīja romieši, jūdi varēja sodīt vainīgos tikai divējādi nomētājot ar akmeņiem vai perot ar pletnēm, ja saņēma atļauju to darīt.

Romiešu kareivji apsargāja gūstekņus, nepiedalīdamies pēršanā.

Tā kā Hērods Antipa un Poncijs Pilāts atteicās uzskatīt Jēzu par noziedznieku, viņi atļāva Kajafam pašam Kristu sodīt.

Sodīšanai bija atvēlēta vieta pilsētas centrā. Sprieduma izpildīšanai tika norīkoti divi bendes viena gara, otrs īsāka auguma.

Pletnes, ar kurām tika pērts Jēzus, veidoja piecas nevienāda garuma pātagas. Katras šīs astes galā bija dzelzs atsvars, lai tās ciešāk apvītu ķermeni un norautu ādas sloksnes.

Pirms došanās turp Jēzu Kristu ilgi un nežēlīgi sita.

Sākumā Kristu aiz rokām piesēja pie staba un sāka pletnēt vispirms pa muguru, pēc tam arī pa krūtīm un vēderu.

Divi no klātesošajiem sita ar nūjām Jēzum pa galvu, salauzdami viņam degunkaulu.

Jēzus pacieta kaustīšanu klusēdams, no viņa nedzirdēja ne skaņas. Bendes drīz vien pilnīgi zaudēja spēkus.

Kad pēc šīs sodīšanas Jēzum uzvilka balto kreklu, tas tūlīt kļuva sarkans. Viņam galvā tika uzlikts ērkšķu vainags, bet kaklā pakārts dēlītis ar uzrakstu “Es Dievs". Šis uzraksts bija četrās valodās: aramiešu, ivrita, grieķu un latīņu.

Jūdu priesteri, ieraudzījuši šo uzrakstu, sašuta. Sirds dziļumos viņi baidījās no Jēzus un daudzi satraucās, ka sodīšanas laikā var notikt kaut kas pārdabisks ka debesis Kristu izglābs.

Visi zināja par neticamajiem brīnumiem, kādus darījis Jēzus, par viņa ietekmēšanas spējām, jo šis cilvēks varēja pakļaut savai gribai ne tikai ļaudis, bet ari dabu. Pat niknākie Jēzus ienaidnieki saprata, ka viņiem darīšana ir ar neparastu personību, no kuras varēia. sagaidīt visu ko.

Tāpēc, ieraudzījuši uzrakstu “Es Dievs”, jūdi apstulba. Viņi gribēja sodīt Jēzu kā Dieva zaimotāju, kā viltvārdi, kas uzdodas par valdnieku, nevis Dievu. Par to, ka Jēzum piemīt kaut kas no Dieva, neviens nešaubījās. Ikkatrs cilvēks, ieraudzījis Kristu, sajuta neticamo spēku un enerģiju, kas plūda no viņa. Ikvienu, kurš to izjuta, pārņēma neizprotamas trīsas.

Stāvokļa traģiskums vēl jo lielāks bija tāpēc, ka tie, kuri gatavojās sodīt ar nāvi īsteno Dieva Dēlu, gluži labi saprata, ar ko ir darīšana.

Visi apkārtējie jūdi, romieši, priesteri, zemkopji, lopkopji, zvejnieki, kareivji visi zināja un redzēja, ka Jēzus nav tāds kā viņi, nav līdzīgs parastam mirstīgajam, viņā jautās kaut kas netverams ne no šīs pasaules.

Dvēseles dziļumos visi baidījās no Jēzus, ik bridi gaidīdami kaut ko debesu pērkonu vai iznīcinošu zibeni. Jo Torā ebreju svētajos rakstos daudz runāts par to, kā izpaužas Dieva dusmas te zeme atveras zem neticīgo kājām, te no debesīm sāk birt ugunīgas bultas, te dzīvi cilvēki uz vietas pārvēršas sālsstabos.

No tā Dieva viņi visi baidījās. Bet Jēzus sludināja pretējo Dievs nav cietsirdīgs, Viņš mīl visu dzīvo uz zemes, tāpēc nevajag bīties no dusmu Dieva, ko izdomājuši priesteri, lai iebiedētu vienkāršos ļaudis.

Jēzus klusēdams pacieta visus sitienus un ņirgāšanos, apliecinot savu mācību ka Dievs visus mīl, Viņš nespēj nevienam nodarīt pāri un sagādāt sāpes un ciešanas arī saviem bendēm ne.

Cilvēkiem, redzot tādu rimtumu un visa piedošanu, vajadzēja saprast, ka tieši tādam ir jābūt īstajam Dievam, kurš ieradies zemes virsū, lai mācītu ļaudīm mīlestību un labsirdību.

Priesteri izbijušies skatījās te uz asiņaino Jēzu, te cits uz citu, aizdomīgi lūkojās apkārt, lāgā netikdami skaidrībā, kas notiek. Jēzus klusēdams skatījās uz saviem mocītājiem. Viņš nevienam nelūdza žēlastību, nepierunāja saglabāt viņam dzīvību, tikai mierīgi raudzījās uz apkārtējiem, tomēr tiem kļuva bail.

Priesteri noprata, ka Jēzus nevienu nav mānījis, viņš tiešām ir īstais Dievs, turklāt nepavisam nav līdzīgs tam Dievam, kuram vienmēr ticējuši jūdi.

Šis Dievs neprasīja upurus, neievēroja priekšrakstus, ko izdomājuši cilvēki, dzīvoja pēc saviem likumiem, atdzīvināja mirušos un dāvāja piedošanu grēciniekiem, darīja brīnumus un nejuta vajadzību pēc milzīgās priesteru armijas. Šis Dievs mita vienkāršībā, neilgojās pēc greznības, viņš sodīja grēciniekus citādi, ne tā kā vecajie un rakstu mācītāji.

Ja tāds Dievs nodibinās uz zemes savu valstību, kā solījis, kas tad notiks ar priesteriem un farizejiem?

Priesteri šajā laikā vairs nevadījās no saprāta apsvērumiem, bet no pašsaglabāšanās instinkta viņi cīnījās par savu iztikšanu, par savu pārticīgo dzīvi, tādēļ būdami gatavi izdarīt jebkuru noziegumu pat nogalināt īsto dzīvo Dievu.

Uzraksts uz dēlīša “Es Dievs” dūrās acīs visiem šīs slepkavības līdzdalībniekiem. Jūdi metās pie Pilāta, pieprasīdami nomainīt to pret citu “Es jūdu valdnieks”.

Pilāts atteicās šo prasību pildīt, sacīdams: “Ko uzrakstīju, to uzrakstīju. Jūs taču paši viņu apsūdzējāt, ka viņš uzdodas par Dievu. Ja viņš uzskata sevi par jūdu valdnieku, tas nav grēks. Valdnieku Jūdejā var būt daudz. Jūs vinu tāpēc apvainojat. Es viņu neapvainoju. Negribu, lai es būtu atbildīgs par taisna cilvēka asiņu izliešanu.”

Bībelē teikts, ka uz dēlīša bija rakstīts: “Jēzus no Nācaretes jūdu ķēniņš”. Tā nebija. Padomājiet paši

-    vai tik garš teksts, turklāt četrās valodās varētu satilpt uz neliela dēlīša? Tādam nolūkam būtu vajadzīgs dēlis cilvēka augumā.

Pirmie to saprata mākslinieki, kuri mēģināja savās gleznās attēlot krustā sišanas ainu, vadoties pēc evaņģēliju tekstiem. Tāds uzraksts neietilpa nekādos rāmjos. Tad tika atrasts asprātīgs atrisinājums

-   uz nelielas plāksnītes pie krusta sāka rakstīt tikai četrus latīņu burtus “INRI” kas lasāmi tā: Jesus Nazaraenus Rex Iudaeorum (Jēzus Nācarietis jūdu karalis).

Pēc gleznotāju domām, katrs garāmgājējs, tikai uzmetis skatienu šādam uzrakstam četriem neizprotamiem burtiem tūlīt apjēgtu, ko tie nozīmē. Diezgan naivs pieņēmums.

Īstenībā bija īss un saprotams uzraksts: “Es Dievs” bez jebkādiem saīsinājumiem.

Neviens negribēja atzīt, ka 29. gadā Jūdejā tika sodīts ar nāvi īstais Dievs, un visi to zināja, jo uz dēlīša tas bija uzrakstīts četrās valodās. Katrs garāmgājējs varēja izdibināt patiesību par notiesāto, bet neviens neuzdrīkstējās viņu aizstāvēt.

Romas garīdznieki, 325. gadā apstrādādami Bībeli, pūlējās noklusēt šo apkaunojošo faktu. Tas, ko darīja bendes, itin kā tika kautrīgi atvainots sak, visi domāja, ka Jēzus ir Jūdejas valdnieks, un tikai vēlāk attapās, ka viņš bija Dievs.

Taču tie ir meli.

Jēzus gāja nāvē ne jau tāpēc, lai izpirktu citu cilvēku grēkus. Viņš bija ar mieru mirt. lai parādītu

mums, kādam jābūt īstenticīgajam, līdz kādiem mērogiem var iet cilvēkmīlestība, labsirdība un visa piedošana. Un ar savu augšāmcelšanos lika noprast, ka nav jābaidās no nāves, jo cilvēka dvēsele ir nemirstīga un mūžīga.

Jēzus visu savu dzīvi pārvērta par atdarināšanas cienīgu paraugu. Viņš parādīja, kā pareizi jādzīvo, kā jāmīl, jāpiedod, jāsaprotas ar draugiem un jāizturas pret ienaidniekiem, svešzemniekiem un sievietēm, kādai jābūt attieksmei pret nāvi un ciešanām.

Lūk, tāda bija Jēzus misija uz zemes.

Jēzus bija cilvēks ne no šīs pasaules. Raugoties no parastā veselā saprāta viedokļa, viņa nāve bija pilnīgi veltīga. Ko tā varēja mainīt šajā nežēlīgajā pasaulē? Cilvēki turpināja slepkavot tāpat kā agrāk, apspieda un neieredzēja cits citu kā vienmēr viss palika pa vecam.

Bībelē pastāvīgi atkārtojas viena un tā pati doma

-    sak, Jēzus gāja nāvē, izpirkdams mūsu grēkus.

Un ko tālāk vai mēs varam mierīgi grēkot tālāk, jo viņš izcietis mokas par mums visiem, mūsu vietā, un visu izpircis?

Mācība par to, ka Jēzus gājis nāvē par cilvēku grēkiem ir priesteru sacerēta. Viduslaikos pastāvēja pat tāda teorija sak, Jēzus cietis par visiem cilvēkiem daudzas paaudzes uz priekšu, un kopš tā laika debesīs vēl palicis kāds jau piedotu grēku krājums.

Baznīca piedāvāja visiem, kuri vēlējās, par zināmu maksu pārdot jebkuru grēku atlaides no šī “rezerves fonda”. ŠI apmaksātā garīga rakstura darījuma kvīts saucās par indulgenci.

Nē, Jēzus netika vis cietis ne par vienu citu. Viņš tikai parādīja patiesas kristieša pazemības piemēru. Viņš teica: tffthvienu vaigu pagriez otru!”

un izpildīja to, ko teicis, arī dzīvē. Viņš sacīja: “Mīliet savus ienaidniekus, mīliet tos, kas jūs nemīl!” un sekoja šim principam.

Viņš mums parādīja, kas ir īsta ticība cilvēkiem.

Jēzus bija ļoti labs cilvēks vislabākais no tiem, kas jebkad piedzimuši uz mūsu planētas. Viņš gribēja sasildīt visus cilvēkus domās saņemt viņus vienā saujā un piespiest pie krūtīm. Ne velti, lai attēlotu svētlaimīgu, patīkamu stāvokli, mēdz teikt: “Kā Kristus azotē”.

Cilvēci glābt var tikai mīlestība. Mīlestība un visa piedošana. Atriebības, ļaunuma un naida jūtas būtu uz visiem laikiem, jāpadzen no mūsu dzīves. Jāprot piedot apvainotājiem. Jēzus dzīve ir labākais piemērs šīm atskārsmēm.

Skaidrs, ka tāds neparasti labvēlīgs Jēzus tēls

-     garīdzniekiem nav īpaši pievilcīgs. Viņiem vajadzīgs Dievs, no kura cilvēki baidītos. Tāpēc no daudzām svētbildēm Jēzus skatās uz mums ar bargu, nomācošu skatienu it kā jau iepriekš mums kaut ko pārmestu, turot mūs aizdomās.

Dzīvē viņš tāds nebija. Viņš visus mīlēja. Viņš spēja piedot pat saviem slepkavām. Bet vienkāršajiem, parastajiem ļaudīm nepavisam nav no viņa jābaidās. No Jēzus nav jābīstas, viņš ir jāmil ar visu sirdi. Tāpat kā viņš mīl katru no mums.

Un Jēzus nekad nav darījis daudz ko tādu. ko viņam piedēvē nenokausējamie svētuļi! Nedzina cilvēkus ārā no tempļa ar pletni rokā. Nenolādēja nabaga neauglīgo vīģi tā, ka koks jau nākamajā dienā nokalta.

Jēzus nebija karotājs, bet gan miera nesējs. Un viņam ir ļoti rūgti noraudzīties uz cilvēkiem, kuri ar Kristus vārdu uz lūpām dara nevis labus, bet ļaunus darbus. Nogalina Kristus vārdā. Atriebjas Kristus vārdā.

Jēzus gāja nāvē tāpēc, lai uz zemes būtu vairāk mīlestības un labvēlības.

Bet mūsu grēkus neviens cits neizpirks tas būs jādara pašiem. Tos izpirkt var tikai vienā veidā iedēstot savā sirdi mīlestību pret visu dzīvo. Ja tu mīlēsi pasauli, tev viss tiks piedots.

Diemžēl šī pavisam vienkāršā doma nenonāk līdz daudzu cilvēku smadzenēm. Bieži gadās novērot šādu ainu: cilvēks satiekas ar sargeņģeļiem un vai plīst no dusmām un niknuma: “Sievu neieredzu, mani bērni ir neattīstīti, sievasmāte maita, kaimiņi neizturami, darbabiedri nelieši, es būtu gatavs visus nosist… tikai es viens esmu tas labais, vislabākais sakiet, kāpēc man dzīvē tā neveicas? Sakiet, es prasu kad būšu laimīgs?”

Kā lai palīdz tādam vīram? Ja gribi, lai tevi mīlētu pa īstam, vispirms pats iemācies mīlēt citus pa īstam. Maini savu dzīvi un pats sevi!

Jūdas sodīšana

Tikai nedaudzi cilvēki ar Barabu un Jūdu Iskariotu priekšgalā mēģināja aizstāvēt Jēzu. Taču viņi tika notverti un sodīti ar nāvi vēl pirms Kristus sišanas krustā.

Barabam un viņa līdzgaitniekiem romiešu kareivji nocirta galvas. Šajā reizē Pilāts nešaubījās, jo nemiernieki bija noķerti ar ieročiem rokās.

29. gada 14. aprīli romieši pakāra Jūdu Iskariotu.

Lūk, tā beidzās Jēzus brāļa šīszemes mūžs. Viņš nevienu netika nodevis, sudraba grašus nesaņēma un nebeidza dzīvi pašnāvībā. Divtūkstoš gadus Jūda

nesa šo kauna traipu, saukdamies par Dieva Dēla nodevēju. Tikai tagad, pateicoties sargeņģeļiem, noslēpums atklājies. Un šis nevainīgais cilvēks ticis attaisnots.

Krusta ceļš

Jēzum pašam vajadzēja nest krustu, pie kura vēlāk bija jācieš mocības. Ozolkoka krusts bija smags. Tas bija 2,5 m augsts un 1,5 m plats.

Kopā ar Jēzu pie krusta bija jāiet nāvē vēl diviem noziedzniekiem, un sodītāju piebilde skanēja ņirdzīgi: “Tu taču esi Dievs, tad lai šie divi ir tavi eņģeļi un tev palīdz!”

Kad izmocītais, spēkus zaudējušais Kristus saļima zem smagās nastas, bendes, kas gāja līdzās, sāka viņu sist ar pletnēm un sita tik ilgi, kamēr viņš piecēlās.

Bībelē stāstīts, ka romiešu kareivji apstādinājuši Sīmani, kas nācis no lauka, un likuši nest Kristus krustu.

Patiesībā Sīmanis, nākdams no lauka, ieraudzīja, ka Jēzus pakrīt un sasit celi līdz asinīm, bet smagais krusta baļķis iebelž viņam pa muguru un kājām. Tad Sīmanis, nedomājot par to, kas ar viņu notiks, metās palīgā Dieva Dēlam.

Kareivji, kas pavadīja gājienu, bija jau pamatīgi noguruši, viņiem bija apnicis kopā ar Jēzu vilkties pa putekļainajām un netīrajām Jeruzālemes ielām. Tāpēc neviens necentās Sīmani aizturēt, un Jēzus sāka iet blakus krustam, reizēm viegli pieturoties pie tā ar roku.

Jēzu gājienā uz Golgātu krusta ceļā pavadīja liels ļaužu pūlis. Lielākoties tie bija cilvēki, kas Jēzum neticēja un neatzina viņa mācības, bet ziņkārības dēļ skrēja skatīties nāvessodu.

Starp šiem cilvēkiem atradās daudz tādu, kuri bija gribējuši iet līdzi Jēzum, bet kurus viņš tika aizsūtījis projām, redzēdams viņu mantkārību, viltību, skaudību un alkatību. Tādus cilvēkus Jēzus savā tuvumā neturēja, un tie bija apvainojušies un nikni par to, ka tikuši atraidīti.

Parastie ebreji zemes apstrādātāji un lopkopji, gluži pretēji, bēdājās un pārdzīvoja Jēzus dēļ, taču nevarēja neko uzsākt.

Viņi baidījās par savu dzīvību, par saviem bērniem, bailes pilnīgi paralizēja viņu gribu. Šie ļaudis vēl nebija nobrieduši noteiktai rīcībai, nebija gatavi ne sacelties, ne kādu aizsargāt, lai kurš tas būtu.

Jēzus sodīšanā nevar apvainot visu ebreju tautu, kā to mēdz darīt antisemīti. Šī sodīšana bija valdošās jūdu sabiedrības organizēta. To ierosināja priesteri un veica pavaldonis, bet vienkāršie ļaudis to netika darījuši.

Leģenda vēstī, ka krusta ceļa laikā kāda sieviete, vārdā Veronika, noslaucījusi izmocītajam Jēzum seju ar lakatu. Un uz auduma negaidot parādījies Pestītāja attēls. Šis pārsteidzošais brīnums tiešām notika.

Golgāta

Golgāta ir kalns Jeruzālemes tuvumā, kura veidols atgādina galvaskausu. Ebreju valodā vārds “Golgāta” nozīmē “galvaskauss”.

Kā notika pati krustā sišana?

Vispirms zemē ieraka krustu. Līdzās krustam tika sanaglots tāds kā soliņš. Lai krusts ķermeņa svara dēļ nešūpotos šurpu turpu, to cieši pienagloja pie šā soliņa.

Pie krusta piesistais cilvēks nekarājās, bet ar kājām balstījās pret šo soliņu. Turklāt viņa kājas bija piesistas pie soliņa, lai viņš nevarētu pat pakustēties. Tā mēdza rīkoties tādēļ, lai sodītais mocītos ilgāk saglabātu spēkus un nenomirtu pārāk ātri.

Nebūt ne visiem krustā sistajiem bija piespriests nāvessods. Bija arī tādi, ko pēc vairākām mocību dienām noņēma no krusta un palaida vaļā. Atkarībā no tā, kāds bija spriedums.

Notiesātā cilvēka rokas bija pienaglotas pie krusta šķērskoka.

Jēzus miesu caururba četras naglas. Divas bija iedzītas rokās, vēl divas kājās.

Kamēr krusts tika ierakts zemē, Jēzus uzrunāja Jeruzālemes iedzīvotājus:

-    Jeruzālemes meitas, glābiet savus bērnus! Neļaujiet vinu dvēselēs ieperināties ļaunumam, skaudībai, cietsirdībai! Esiet žēlsirdīgi cits pret citu, piedodiet cits citam, mīliet cits citu, tad Dievs iemājos dvēselē katram nojums. Piedodiet man visu, ko jebkad esmu jums darījis.

Tas ir viss, ko viņš tika teicis Golgātā.

Evaņģēliji vēsti, kā izmocītais un spēkus zaudējušais Jēzus, jau piesists krustā, saka garas runas, pamāca un mierina ļaudis, kuri viņu tā ari nepieņēma, lai gan tieši šo cilvēku dēļ viņš apzināti devās nāvē.

Pēc piesišanas krustā visu Jēzus ķermeni caururba asas sāpes. Jēzus saspringa un sakoda zobus, cenzdamies nomākt apziņu, ko viņš prata, jo bija to iemācījies tālajā Indijā un pie Tibetas mūkiem.

Jēzum izdevās novest sevi līdz tādam stāvoklim, kas atgādināja miegu, lai kaut vai mazliet atvieglotu savas mokas. Protams, ne par kādām runām tādā brīdī viņš nevarēja pat domāt!

Jēzus nepateica vairāk ne vārda. Kad kareivji piedāvāja viņam īpašu slāpes remdinošu dzērienu no etiķa un žults, ko deva visiem notiesātajiem nevis tāpēc, lai ņirgātos, bet gan tāpēc, lai atvieglotu sodītajiem ciešanas, viņš tikai klusēdams novērsās.

Evaņģēlijos aprakstīts, kā sardze pēc Jēzus krustā sišanas dalījusi viņa apģērbu, metot kauliņus.

Jēzus apģērbs tajā brīdī bija asiņains auduma gabals, kuru diezin vai kāds no kareivjiem varēja iekārot. Kad Jēzus karājās pie krusta, viņam mugurā vairs bija tikai gurnu apsējs.

Kopā ar Kristu tur bija piesisti arī divi laupītāji viens labajā, otrs kreisajā pusē. Tā piepildījās rakstos sacītais ka viņš tiks pieskaitīts ļaundariem.

No pūļa, kas vēroja nāvessoda izpildīšanu, atskanēja kliedzieni: “Tu, kas izpostīji dievnamu un atjaunoji to trijās dienās! Glāb sevi! Ja esi Dieva dēls, tad nokāp no krusta!”

Augstie priesteri kopā ar rakstu mācītājiem, farizejiem un vecajiem smējās, sacīdami: “Citus glāba, bet pats sevi nespēj izglābt. Ja viņš ir Dieva dēls, lai tūlīt nokāpj no krusta, tad mēs viņam noticēsim. Lai Dievs tagad viņu atbrīvo, ja viņš ir Dievam tīkams. Viņš pats taču teica: “Esmu Dieva dēls!””

Laupītāji, kas bija piesisti krustā kopā ar Kristu, uzvedās atšķirīgi. Viens no pakārtajiem ļaundariem lamāja Jēzu un teica: “Ja tu esi Kristus, tad izglāb sevi un arī mūs! Tevis dēļ mūs te pienagloja kā tavus eņģeļus. Mēs ciešam tevis dēļ!”

Otrs gluži pretēji apsauca viņu un sacīja: “Vai tu nebaidies Dieva, arī pats nosodīts uz nāvi? Mēs esam notiesāti taisnīgi, jo esam pelnījuši. Bet ko nodarījis viņš?”

Atgādinājums par šiem abiem krustā sistajiem kopā ar Jēzu ir pareizticīgo krusta slīpais šķērskoks. Augšup paslietais šķērskoka gals itin kā norāda uz to laupītāju, kurš aizstāvēja Jēzu, lejup vērstais gals

-   uz otru, kurš viņu sunīja.

Agri no rīta nākamajā dienā šos laupītājus noņēma no krusta un palaida brīvībā. Viņi bija savu sodu izcietuši.

Pie krusta palika vienīgi Jēzus. Kareivjus, kuriem kļuva Jēzus žēl, aizkustināja viņa vīrišķība, tādēļ tie noņēma viņam no galvas ērkšķu vainagu. Un atļāva sievietēm iedot sodītajam vīnu. Jēzus pavadīja pie krusta gandrīz nedēļu.

Jēzus Kristus tika piesists krustā 29. gada 16. aprīlī, pulksten divos dienā.

Bībelē teikts, ka sodīšanas laikā Jēzum līdzās bija viņa tuvinieki māte Marija, viņas māsa Kleopa sieva un Marija Magdalēna. Pie krusta viņš pamācījis ari savu iemīļoto mācekli.

Patiesībā tā gluži nebija.

Izredzētajam māceklim Jānim Jēzus lika rūpēties par savu māti vēl ilgi pirms šiem notikumiem. Sodīšanas laikā Golgātā nebija ne Jaunavas Marijas, ne Jāņa.

Jānis, uzzinājis Jēzus sodīšanas dienu, devās uz Nācareti pēc Marijas, jo nolēma ierasties Jeruzālemē kopā ar viņu nākamajā dienā pēc nāvessoda izpildīšanas.

Jānis sastapa Mariju satraukušos, viņa pastāstīja, ka vakar (otrdienā) pēc pusdienām esot atlaidusies atpūsties un sapnī viņai parādījies Jēzus saucis māti un lūdzis palīdzēt. Pamodusies viņa sajutusi stipras sāpes sirdī, un tās neesot pārgājušas līdz šim laikam.

Jānis nesāka neko stāstīt, viņš teica, ka esot atnācis paziņot Jēzus gribot satikt māti un gaidīšot viņu sestdien Jeruzālemē.

Taču vai tad ir iespējams apmānīt īsti mīlošas mātes sirdi?

Tā jau bija uzminējusi stundu, kad mīļais dēls cieta elles mokas.

Marija tūlīt noprata, ka nav labi, viņa nekur neatrada sev vietu ne pēdējā dienā pirms došanās ceļā, ne ari paša ceļojuma laikā. It īpaši nomācoša sajūta viņu pārņēma, kad līdz Jeruzālemei vēl bija jāiet tikai pusi dienas.

Kā gan Jānis, kurš tik ļoti mīlēja Jēzu Kristu un Jaunavu Mariju, varētu pieļaut, ka šī mīļā, labā sieviete ieraudzītu, kā bendes ņirgājas par viņas miesīgo dēlu?

Vai gan sirds, kurā ir kaut mazliet mīlestības un līdzjūtības, spētu izturēt tādu skatu kā Jēzus ciešanas pie krusta. Nemaz nerunājot par mātes sirdi. Un, lai cik svēta bija Jaunava Marija, paciest to visu viņa nekādi nebūtu spējusi, un Jānis to lieliski saprata.

Bībelē gan ir rakstīts, ka viņa stāvējusi krusta pakājē, visu acu priekšā, taču kaut ko tādu varēja rakstīt tikai cilvēks, kurš nezina, ko nozīmē zaudēt tuvinieku tāds, kam sāpes ir svešas. To varēja sacerēt vienīgi cilvēks ar ledusaukstu sirdi, kuram līdzcietība ir sveša un nav izprotama. Tādas mokas, kādas pārcieta Jēzus, pat pēc divtūkstoš gadiem grūti pat iztēloties, ne tikai tajās noskatīties, mierīgi stāvot līdzās.

Nevienas mātes sirds neizturētu tādas bēdas, tā lūztu jau pirms tam, kad viņas dēls tiktu sists krustā. Mēs nemaz nepieminam tās mātes, kuras ticības dēļ

upurējušas savus bērnus, kā dara sektām piederīgie, vai arī tāpēc, ka nav ar ko mazos barot. Vai sievietes, kuras gluži vienkārši nevēlas bērnus audzināt, nodod tos bērnunamos, izdara abortu un nogalina tos vēl pirms dzimšanas.

Jaunava Marija, kura kļuva par visas cilvēces Māti, nevarēja noskatīties sava dēla mokās, un viņas tur nebija.

.

4.  nodaļa JĒZUS NĀVE UN AUGŠĀMCELŠANĀS

Jēzus nāve

Bībelē nāves brīdis attēlots tā:

“Jēzus sauca stiprā balsī: “Eli, eli, lama zabachtani?''Tas ir: "Mans Dievs, mans Dievs, kāpēc Tu esi mani atstājis?”

Bet daži no tiem, kas tur stāvēja, kad to dzirdēja, sacīja: “Šis sauc Eliju.”

Un tūlīt viens no tiem aizskrēja, paņēma sūkli, pildīja to ar etiķi, uzsprauda niedrē un dzirdīja viņu.

Bet citi sacīja: “Pagaidi, redzēsim, vai Elija nāks un glābs viņu.”

Bet Jēzus atkal iekliedzās stiprā balsī un izlaida savu garu.”

Šajā pašā mirklī, kad Jēzus pārstāja elpot, negaidot sākās stipra zemestrīce. Tika sagrautas daudzas mājas, uznāca smilšu vētra. Saule nebija redzama, iestājās tumsa.

Cilvēki, to redzēdami, šausminājās. Pati daba apraudāja Dieva Dēla nāvi. Pat centurions, kurš vadīja kareivjus, kas apsargāja Jēzus miesas, iztrūcināti ierunājās: “Viņš patiesi bija Dieva Dēls”.

Priesteri izbijās no dumpja — ka tauta sacelsies, tādēļ pastiprināja apsardzi pie viņa mirstīgajam atliekām. Pēc tam, kad Jēzus nokāra galvu kā bez dzīvības, viņam tuvojās kareivis un izdarīja to, ko

prasīja priekšraksti iedūra pīķi zem ribām. Mirušajiem brūcē parādās melna, sarecējusi asins. Bet Jēzum no brūces sāka sūkties sārtas, svaigas asinis. Tās norādīja, ka patiesībā viņš vēl ir dzīvs. Tāpēc viņi Kristu atstāja karāties pie krusta līdz piektdienai, gaidot viņa nāvi.

Jēzus Kristus apglabāšana

Piektdien, 19. aprīlī, pie Poncija Pilāta ieradās Jāzeps no Arimatijas ļoti ietekmīgs cilvēks viens no septiņdesmit diviem Jūdejas augstākās tiesas sinedrija locekļiem. Jāzeps izteica Pilātam negaidītu lūgumu lai atdodot viņam Jēzus Kristus mirstīgās atliekas svinīgai apglabāšanai atsevišķās kapenēs.

Par to Jāzeps bija pat gatavs samaksāt diezgan lielu naudas summu. Pilāts ļoti cienīja šo vīru, tāpēc izpildīja viņa lūgumu, nepaņemdams nekādu atlīdzību. Turklāt Pilātu mocīja sirdsapziņa tāpēc, ka pēc viņa pavēles dzīvību zaudējis nevainīgs cilvēks taisnais.

Pilāts aizsūtīja kādu uz soda vietu noskaidrot, vai Jēzus tiešām ir miris.

Tajā laikā pie Jēzus tā stāsta leģenda atradušies divi cilvēki Jānis Cebedejs un ticīgo kopienas vecākais. Šis vīrs lūdza centurionu, kas izrīkoja sardzi soda vietā, lai nesalauž mirušajam Jēzum ceļus.

Pēc toreizējā paraduma pie krusta mirušajiem mēdza salauzt ceļus, lai pilnīgi pārliecinātos, ka sodītais tiešām ir miris. Vecākais zināja, ka īstenībā Jēzus vēl ir dzīvs.

Viņš paskaidroja centurionam, ka krustā sistais patiesībā bijis godājams cilvēks un pelnījis goddevīgu apbedīšanu, par viņu Poncijam Pilātam tikšot samaksāta liela izpirkuma nauda, tāpēc neesot vērts bojāt mirušā ķermeni.

Centurions, par laimi, bija labs un līdzjūtīgs cilvēks, kuru bija aizkustinājusi Jēzus vīrišķīgā izturēšanās soda izciešanas laikā. Tāpēc centurions atļāva nelauzt Jēzum ceļus. Turklāt centurions zināja, ka Jēzus vēl ir dzīvs, taču nevienam to neteica.

Jēzus Kristus slepenie mācekļi Jāzeps no Arimatijas un Nikodēms saņēma Poncija Pilāta atļauju aiznest Jēzus ķermeni un ķērās pie darba. Piektdien, 19. aprīlī, ap pusdienlaiku, Jēzus ķermenis tika pārnests uz atsevišķām kapenēm, kas atradās netālu no soda vietas.

Tieši šajās kapenēs notika visas ar Jēzus apglabāšanu saistītās procedūras. Jāzeps un Nikodēms ietina Kristus augumu apsējos, kas bija piesūcināti ar ārstnieciskajām eļļām un baizamiem. Šo zāļu maisījumu Jēzus bija pagatavojis jau sen pirms savas sodīšanas. Bībelē tas ir pieminēts.

(Jāņa Evaņģēlijs, 19; 39,40)

“Bet arī Nikodēms nāca. kas kādreiz naktī pie viņa bija nācis, un atnesa svaidāmās zāles, maisījumu no mirrēm un aloes, kādas simts mārciņas.

Tad viņi paņēma Jēzus miesas un satina tās autos kopā ar smaržvielām, pēc jūdu bēru paražām.”

Šīs izdarības turpinājās līdz četriem pēcpusdienā. Pēc tam Jēzu, ieziestu ar smaržzālēm, rūpīgi aptina ar apsējiem un ievīstīja lielā, baltā autā.

No rīta Jēzus ķermeni apskatīt ieradās romiešu kareivji, kuri pārliecinājās, ka sodītais tiešām apglabāts pēc visiem likumiem.

Pēc tam, kad visi pārbaudītāji bija pārliecinājušies, ka Jēzus ir miris, kapeņu ieejai tika aizvelts Driekšā liels akmens..,,,,.

No rīta jūdu priesteri jutās ārkārtīgi izbrīnījušies, kad uzzināja, ka Jēzus apglabāts personiskajās Arimatijas Jāzepa kapenēs šis cilvēks taču bija tā paša sinedrija loceklis, kas notiesāja Jēzu uz nāvi! Un Jāzepam palīdzējis vēl otrs sinedrija loceklis Nikodēms! Un romiešu pavaldonis Poncijs Pilāts ļāvis izsniegt laupītāja un zaimotāja miesas godpilnai apbedīšanai!

Augstajiem priesteriem likās, ka te slēpjas kāda sazvērestība pret viņiem. Priesteri un farizeji izteica Pilātam lūgumu:

-     Kungs! Mēs atceramies, ka tas krāpnieks, vēl būdams dzīvs, teica pēc trim dienām viņš augšāmcelšoties.

Tāpēc izdod pavēli apsargāt kapu līdz trešajai dienai, lai viņa mācekļi neatnāk un naktī nenozog līķi, un pēcāk nesaka tautai, ka viņš ir augšāmcēlies. Jo tad nākamā krāpšana būs vēl ļaunāka par pirmo.

Pilāts, kurš bija pamatīgi apskaities uz priesteriem, kas viņam draudēja ar ziņojumu uz Romu, skarbi atbildēja:

-    Ja jums ir brīvi cilvēki, kas var stāvēt sardzē, tad ejiet un sargājiet, kā zināt.

Kajafa pavēlēja nostādīt pie kapenēm sargus un aizzīmogot akmeni. Viņam nepatika Pilāta izturēšanās pavaldonis pārlieku juta līdzi Jēzum. Uz romiešu varu vairs nevarēja paļauties tagad visu vajadzēja darīt pašiem.

Kristus augšāmcelšanās

Stāsts par Jēzus sišanu krustā un augšāmcelšanos Bībelē ir ārkārtīgi juceklīgs. Par to var pārliecināties ikviens, kas vēlas.

Tur rakstīts, ka Jēzus tika notverts naktī no ceturtdienas uz piektdienu, jau piektdien notiesāts, krustā sists, un tajā pašā vakarā izlaidis garu. Un augšāmcēlās trešajā dienā pēc tam svētdien no rita.

Ja Jēzus nomira piektdien un trešajā dienā augšāmcēlās, tad tam vajadzēja notikt pirmdien!

Kā viss bija patiesībā?

Naktī no sestdienas uz svētdienu pakalna otrā pusē, kas atradās pretī ieejai kapenēs, parādījās divi vīri Jāzeps no Arimatijas un Nikodēms. Viņi starp kokiem atrada noslēptu smagu akmeni un kopā nostūma to pie malas, atklādami slepenu ieeju, kas veda kapenēs.

Jāzeps un Nikodēms nokāpa pa šo eju un palīdzēja Jēzum atbrīvoties no apsējiem. Pēc trīsdesmit sešām stundām, kas bija tajos pavadītas, uz Kristus miesas palika tikai pīķa dūriena un naglu pēdas rokās un kājās.

Viss izskatījās tā, it kā būtu pagājuši vairāki gadi. Viņa vārgais organisms prasīja savu, un Jēzus turpat iedzēra vīnu, kas viņu uzmundrināja un lika asinīm ritēt.

Vīri Jēzu pabaroja ar medu. pēc tam deva viņam iedzert dzīvinošu zāļu balzamu, kas sastāva ziņā atgādināja mūsdienu glikozi. Jēzus pamazām sāka atgūties un vīru acu priekšā atkopās. Pēc tam, izgājis pa eju un ietinies audeklā, viņš parādījās sargiem.

Naktī no sestdienas uz svētdienu sākās spēcīga zemestrīce. Jūdi, kas uzmanīja Jēzus kapenes, briesmīgi pārbijās. Un pēkšņi ieraudzīja kapenēm tuvojamies cilvēku baltās drānās.

Tajos laikos ļautiņi bija ļoti māņticīgi, tāpēc šī aina viņus satrieca līdz sirds dziļumiem. Nakts, stiprs negaiss, zibens un zeme, kas dreb zem kājām un kapenēm klusējot tuvojas neizprotams stāvs baltā autā.

Sargi nolēma, ka viņiem parādījies eņģelis, kas atnācis pēc viņu dvēselēm un sodīt par Jēzus nāvi viņi aizskrēja uz visām pusēm. Viņi visi zināja par paša Jēzus pareģoto augšāmcelšanos trešajā dienā, tāpēc bija pārliecināti, ka sācies tas, par ko viņi tikuši brīdināti.

Bībelē par to rakstīts tā:

(Mateja Evaņģēlijs 28, 2;3):

“Un redzi, notika liela zemestrīce, jo tā Kunga eņģelis nāca no debesīm, piegājis, novēla akmeni no durvīm un sēdās tam virsū.

Un viņa izskats bija kā zibens un viņa drēbes baltas kā sniegs.

Bet sargi drebēja aiz bailēm un kļuva kā miruši.

Tas tiešām bija eņģelis, un viņu sauca Jēzus Kristus.

Jēzus bet tas tiešām bija viņš, atbīdījis akmeni un līdz nāvei pārbiedējis sargus, noņēma audeklu, kas slēpa viņa apģērbu, nolika to kopā ar apsējiem guļvietā, kur vēl nesen gulēja gandrīz nedzīvais ķermenis.

Pēc tam viņš no jauna aizbīdīja akmeni, un zīmogi uz tā palika neskarti.

Kad sargi bija bailēs aizbēguši, visi trīs vīri devās uz tuvāko mežu un, pārgājuši strautu, patvērās glābējā birzī.

Tur viņi apstājās, un pēc īsa atpūtas brīža

gājiens turpinājās. Vajadzēja iespējami veiklāk attālināties no kapenēm. Paies vēl kāds laiciņš un visi sāks meklēt Jēzus miesas.

Netālu no Golgātas dzīvoja Arimatijas Jāzepa draugs viņam ļoti uzticīgs cilvēks. Pie viņa bija nolemts paslēpt Jēzu.

Vēsts par Kristus augšāmcelšanos izplatās pa visu apkārtni

Svētdienas 21. aprīļa ritā Marija Magdalēna rīkojās, kā teicis Jāzeps no Arimatijas nebilda nevienam ne vārda un kopā ar savu kalponi Mariju Jēkaba un Salomes māti devās uz kapenēm.

Marija Magdalēna ieraudzīja sēdošos sargus un uzsauca tiem, ka Jēzus augšāmcēlies lai viņa miesas te nemeklējot.

Starp Jēzus kapeņu apsargātājiem bija arī apustulis Andrejs. Viņš sēdēja pie kapenēm un gaidīja Kristus augšāmcelšanos. Apšaubīdams to, un tomēr sirds dziļumos ticēdams, ka varbūt tiešām Kristus augšāmcelsies.

Marija piegāja viņam klāt un sacīja, ko Jāzeps bija licis Jēzus esot augšāmcēlies un sūtot mācekļiem ziņu, lai gaidot viņu Galilejā. Tā Jāzeps gribēja apmānīt priesterus un nosūtīt viņus pa nepareizām pēdām. Galvenais lai Jēzu nemeklētu Jeruzālemē.

Pārsteigtie un izbiedētie sargi atvēra kapenes. Zīmogi, ko Kajafa bija pavēlējis pielikt, bija veseli tātad kapenēs neviens nebija iegājis, nedz arī no tām izgājis.

Atvērtā telpa izrādījās tukša! Uz grīdas gulēja tikai apsēju gabali un audekls. Sargi sastinga uz vietas, viņi nezināja, ko iesākt.

Pa to laiku Marija Magdalēna un sievietes, kas

viņu pavadīja, devās pie Pētera un Jāņa, lai paziņotu, ka Jēzus augšāmcēlies. Viņi neticēja un pa kaklu pa galvu skrēja uz kapenēm. Jānis aizsteidzās Pēterim priekšā un pirmais ieskatījās kapenēs, kur atrada tikai apsējus un auduma gabalu.

Apustuļi devās pie citiem mācekļiem paziņot pārsteidzošo vēsti. Magdalēna palika pie kapenēm paskatīties, kas būs tālāk.

Sargi aizsūtīja kādu pie Pilāta pastāstīt, ka noticis brīnums, un Jēzus ir dzīvs!

Atrasto audekla gabalu sievietes paņēma un atdeva Dievmātei. Jāzeps un Nikodēms nomierināja Mariju, un viņa ar nepacietību gaidīja tikšanos ar savu dēlu.

Tagad šī relikvija atrodas Itālijā un visā pasaulē pazīstama ar nosaukumu “Turinas līķauts”. Uz tā redzams Jēzus Kristus ķermeņa nospiedums.

Drīz vien pie kapenēm vairs nebija kur apgriezties tur pulcējās kareivji un ziņkārīgie.

Jēzus pēc augšāmcelšanās vairs nerādījās pie kapenēm, jo tas būtu pārāk riskanti. Jāzeps baidījās ilgāku laiku atstāt Jēzu sava drauga mājā. Tas bija pārāk nedroši, Jēzum vajadzēja iespējami ātrāk pamest Jeruzālemi.

Viņi nolēma, ka Kristus pavadīs Jeruzālemē divas dienas, uzkrās spēkus un naktī no pirmdienas uz otrdienu 23. aprīli dosies uz Galileju.

Jēzus parādās saviem mācekļiem

Un lūk iestājās ilgi gaidītā augšāmcelšanās nakts. Tajā laikā Jēzus jau zināja, ka daudzi šaubās par viņa augšāmcelšanos.

Apustuļi nespēja saprast, kas īsti noticis. Kāpēc Jēzus nepretojās arestam, kāpēc viņš ļāva sevi

sodīt kādēļ tas viss, kur Kristus palicis pēc augšāmcelšanās un kas būs tālāk. Visīstākā mīkla.

Un tad Jēzus parādījās saviem mācekļiem, lai tie pārliecinātos, ka viņš tiešām augšāmcēlies. Nakts aizsegā Kristus ieradās mājā, kur tajā brīdī atradās visi apustuļi, tikai Toms ne.

Jēzus negaidot parādījās uz sliekšņa un sveicināja:

-    Miers ar jums!

Mācekļi izbailēs kāpās atpakaļ, jo domāja, ka ieraudzījuši spoku.

Jēzus viņus mierināja:

-     Kādēļ jūs šaubāties par manu augšāmcelšanos un neticat tiem cilvēkiem, kuri mani jau bija redzējuši? Lūk, te es esmu, paskatieties uz manām rokām, paskatieties uz ievainojumiem no naglām! Aptaustiet mani un pārliecinieties, ka neesmu spoks!

Pat pieskārušies Jēzum, mācekļi nespēja noticēt, ka viņš ir dzīvs.

Jēzus noprasīja:

-    Vai jums te ir kāds ēdiens?

Un kopā ar mācekļiem nobaudīja ceptu zivi un šūnu medu, teikdams:

-     Viss notika tieši tā, kā pareģots. Man nācās ciest un trešajā dienā augšāmcelties. Un sludināt pazemību un grēku piedošanu visām tautām, sākot ar Jeruzālemes tautu.

Jūs esat tā visa liecinieki.

Es sūtīšu jums sava Tēva padomu, jūs pagaidām palieciet Jeruzālemē, līdz saņemsiet spēku no augšas.

Nestaigājiet man pakaļ, nenāciet, jo tad jums draudētu nelaime.

Jēzus svētīja savus mācekļus un ātri viņus

pameta. Viņi palika, ārkārtīgi izbrīnījušies. Viņiem bija milzīgs kauns par to, ka aresta brīdī aizbēguši un nav Jēzum palīdzējuši.

Un vispār pēdējā laikā nav ticējuši viņa teiktajam, bijuši ar daudz ko neapmierināti. Tagad viņi apjuka un nezināja, ko iesākt.

Tikai viens apustulis netika redzējis augšāmcēlušos Kristu tas bija Toms. Citi mācekļi viņam sacīja:

-     Mēs redzējām Kungu.

Bet viņš atbildēja:

-     Kamēr neesmu skatījis savām acīm viņa ievainotās rokas, neesmu piedūris pirkstu un pielicis roku viņa ribām, es neticēšu.

Pateicis mācekļiem, lai viņi iet uz Galileju, Jēzus pats devās uz Betāniju pie Lācara un satika tur savu māti.

Tajā laikā pēc Kajafas pavēles jau bija arestēts Jāzeps no Arimatijas. Jāzepu noturēja arestā trīs dienas, bet pēc tam palaida vaļā, jo nezināja, kādos grēkos varētu viņu apsūdzēt.

Kajafa uzskatīja, ka runas par Kristus augšāmcelšanos ir melīgas. Kāds sakars ar šīm baumām Jāzepam, nebija skaidrs. Tāpēc Jāzepu palaida vaļā, bet katram gadījumam sūtīja viņam pa pēdām izsekotājus. Taču tā kā izsekojamais ne ar vienu netikās un neviens pie viņa mājās nenāca, drīz sekotājus atsauca.

Jēzum bija bīstami atrasties Jeruzālemē. Viņš devās uz Galileju uz dzimteni, lai tur tiktos ar visiem savējiem.

Jēzus otrā parādīšanās mācekļiem

Drošības apsvērumu dēļ pārvietoties varēja tikai nakti. Ceļā Jēzu vajadzēja pavadīt diviem jauniem

cilvēkiem. Viens no tiem bija Arimatijas Jāzepa dēls, otrs viņa krustdēls, v.ecākā brāļa dēls. Abi jaunieši ļoti mīlēja Jēzu.

Jēzus gāja viens, bet abi puiši sekoja viņam pa gabaliņu, lai cilvēku grupa uz naksnīgā ceļa nepiesaistītu uzmanību.

Jēzus soļoja trīs diennaktis, lai nokļūtu pie saviem draugiem Galilejā. Tur viņš atradās apmēram nedēļu atpūtās. Pēc tam Skolotājs atkal parādījās ļaudīm, lai satiktu savu māti un ģimeni.

Otrajā reizē Jēzus parādījās mācekļiem, kad bija pagājušas astoņas dienas kopš pirmās parādīšanās reizes. Tagad kopā ar pārējiem bija arī neticīgais Toms.

Jēzus sacīja Tomam:

-    Dod šurp pirkstu un paskaties uz manām rokām! Dod roku un pieliec man pie ribām, neesi neticīgais, bet topi par ticīgo!

Toms atbildēja:

-Tu, mans Kungs un Dievs!

Bet Jēzus teica:

-    Tu noticēji tāpēc, ka mani ieraudzīji. Laimīgi būs tie, kas neredz, un tomēr tic.

Saviem mācekļiem viņš paziņoja:

-    Es aiziešu. Es uzbraukšu debesīs, un jūs mani vairāk neredzēsiet!

Kristus atkal apvainoja viņus neticībā. Un apgalvoja, ka patiesībā mācekli nekad nav bijuši viņam pa īstam uzticīgi. Taču viņš tik un tā jūtoties viņiem pateicīgs par saņemto mācību.

Mācekļi stāvēja, apmulsuši un uztraukušies. Viņiem bija neērti un kauns.

Jēzus sacīja: Ja jau es labprātīgi pieņēmu tādu mocekļa nāvi, tad arī iums būs pieņemt tādu pašu.

Tāpēc, ka tad, kad mēs bijām viens ganāmpulks un es biju jūsu gans, mēs varējām pieveikt vilku. Taču tagad, kad mēs esam katrs par sevi, jūs gaida tāda pati mocekļa nāve kā manējā.

Turpmāk palikt Jūdejā jūs nedrīkstat, jo jums draud vajāšanas. Metiet kauliņus, kuram kurp jāiet

-    uz kuru pusi jānes Dieva vārds.

Apustuļi darīja tā, kā Jēzus bija ieteicis meta kauliņus, lai tiktu skaidrībā, kuram uz kuru valsti doties. Ari Dievmāte Marija piedalījās un viņai tika Gruzija.

Taču pēdējā mirklī pie Dievmātes ieradās Jēzus un pavēstīja, ka nevajagot iet uz Gruziju. Marijai kopā ar Jēzu būšot jāiet uz Galliju (Franciju). Visas šīs četrdesmit dienas Jēzus atradās kādā slepenā vietā. Viņš, Jāzeps no Arimatijas un Nikodēms gatavojās pamest Jūdeju un uz visiem laikiem doties uz tālo Galliju.

Pirms aizbraukšanas Jāzeps no Arimatijas, Nikodēms, Marija Magdalēna un Dievmāte Marija steigšus pārdeva visus savus īpašumus mājas un mantu. Tas viņiem bija jādara pilnīgā slepenībā pat Jēzus mācekļi par drīzo aizbraukšanu neko nezināja.

Kad pēc pēdējās parādīšanās reizes bija pagājušas četrdesmit dienas, Jēzus atkal parādījās saviem mācekļiem. Viņš svētīja tos labiem darbiem un nozuda miglā. No malas viss izskatījās tā, it kā Jēzus paceltos debesīs.

Pēc tam, nonācis Gallijā, Jēzus pastāvīgi atcerējās savus mācekļus un grūtā brīdī vienmēr nāca viņiem palīgā sapnī vai nomodā.

Jēzus tālākā dzīve

Visu atlikušo mūžu Jēzus kopā ar radiem un draugiem pavadīja Gallijā. Kristus vairs nesprediķoja. Viņam bija aizliegts to darīt šī pavēle nāca no Augšas. Jo Jēzus bija izdzēris savu kausu līdz galam.

Jēzus redzēja nākotni, viņš zināja, ka pienāks laiks, un viņa mācība izplatīsies pa visu pasauli. Sākumā tā tiks pamatīgi sagrozīta, bet vēlāk viss ies uz labo pusi.

Liekot lietā zināšanas, kas apgūtas tālajā Indijā, Jēzus nodarbojās ar zelta ieguvi un apstrādi. Viņam kopā ar Jāzepu un Nikodēmu piederēja nelielas raktuves, kuras nodrošināja viņu ģimenēm iztiku.

Dievmāte Marija nomira 59. gadā, nodzīvojusi septiņdesmit astoņus gadus. Marija Magdalēna nomira deviņdesmit divu gadu vecumā, bet pats Jēzus nodzīvoja simt piecdesmit astoņus gadus un aizgāja no dzīves 154. gada 27. maijā.

Viņi visi apglabāti vienā vietā, cits citam līdzās. Viņu kapi atrodas tagadējās Francijas teritorijā. Jēzus māja līdz mūsdienām nav saglabājusies.

Poncijs Pilāts

Kad Jēzus tika sists krustā, Poncijam Pilātam bija četrdesmit astoņi gadi. Pēc krustā sišanas Pilāta sieva Prokula sāka aizvien vairāk un vairāk tiekties pēc jaunās ticības, par kuru tika runājis Jēzus. Viņa atcerējās tikšanās reizes ar šo apbrīnojamo cilvēku, Jēzus spriedumus, sāpi visu ļaužu dēļ, kas slēpās viņa dvēselē, un šai sievietei radās aizvien lielāka pārliecība, ka Jēzus tiešām sūtīts uz zemi, lai glābtu pasauli. Pēc kāda laika Prokula nokristījās.

Pilāta tikšanās ar Jēzu Kristu mainīja arī pavaldoņa dzīvi, viņš sāka daudz ko uzlūkot pavisam citām acīm.

Sākumā Pilāts cienīja romiešu reliģiju, taču nebija īpaši ticīgs. Kā jau īsts valstsvīrs, viņš saprata, ka reliģija vispirms ir instruments, lai turētu paklausībā vienkāršo tautu.

Poncijs labi pazina romiešu priesterus, kuru dzīve bija viltus, melu un nodevības pilna.

Dieva kalpi pirmām kārtām domāja nevis par kultu, bet par to, kā ātrāk piebāzt ar zeltu savas bezdibenīgās kabatas. Pilāts, protams, tādiem ļaudīm neticēja.

Jēzus ar savu izskatu, uzvedību un attieksmi pret dzīvi nekādi neatgādināja šos romiešu kulta kalpus. Bija skaidrs, ka Jēzus, atšķirībā no tiem, patiesi vispirms rūpējās par cilvēkiem, par viņu dvēselēm, un gribēja atnest uz zemes mieru.

Šai jaunajai ticībai varēja uzticēties, tā saistīja ar savu skaidrību, patiesīgumu un cilvēcību. Ar laiku Poncijs Pilāts kļuva par pārliecinātu kristieti. Viņš sāka ticēt Dievam tieši tā, kā bija mācījis Kristus.

Taču vēlāk stāvoklis mainījās. Pirms nāves vecais imperators Tibērijs (viņš nomira 37. gadā septiņdesmit astoņu gadu vecumā) sāka visus un ikvienu turēt aizdomās valsts nodevībā. Viņam visur rēgojās sazvērestības un dumpinieku slepenās biedrošanās.

Imperatora dienas īstenībā jau bija skaitītas. Visi saprata, ka Tibērijs ilgi vairs nedzīvos, tāpēc interesējās tikai par vienu jautājumu kurš kļūs par viņa pēcnācēju un kāda politika jaunajos apstākļos būtu vislabākā? Galmā senatori un karavadoņi sāka apvienoties grupējumos, kļūdami naidīgi cits pret citu.

Pilāts pamazām izvērsās par aizvien populārāku

un pazīstamāku politiķi, pie kura tiecās cilvēki no visdažādākajām sabiedrības aprindām.

Un Romā sāka no Pilāta baidīties. Poncijam bija draugs bijušais karavadonis. Visi bijās no abu apvienošanās.

Līdz Romai nonāca baumas, ka Poncijs Pilāts slepeni mēģinot radīt pats savu armiju, lai izdevīgā gadījumā savus sabiedrotos galvaspilsētā atbalstītu ar ieročiem rokās.

Imperatoram Tibērijam tika pienestas tenkas par Ponciju, un rezultātā Jūdejas pavaldonis zaudēja savu vietu. Pilāts krita par upuri pils intrigām un tika izsūtīts trimdā.

Netaisni apvainotais Jūdejas prokurators smagi pārdzīvoja notikušo. Īstenībā viņš netika gatavojis nekādu sacelšanos — viņu apmeloja.

37. gadā aizgāja no dzīves Prokulas un Poncija vecākais dēls. Iepriekšējās dienas naktī sievietei parādījās Jēzus un teica, ka esot atnācis pakaļ viņas dēlam. Prokula lūdza atstāt dēlu viņai, bet Dieva Dēls atbildēja, ka dēla stunda esot situsi.

Pēc pusgada tika nogalināts jaunākais dēls. Un Prokula, nespēdama pārciest šo pēkšņo nelaimi, piecdesmit četru gadu vecumā nomira no skumjām.

Sieva nomira, kad apritēja divi gadi pēc Pilāta izsūtīšanas trimdā. Prokula tika apglabāta turpat vietējos kapos viņa trimdas vietā.

Pēc Prokulas un dēlu nāves dzīve Poncijam Pilātam kādreiz tik varenajam Jūdejas pārvaldītājam zaudēja jēgu. Viņš nespēja pārciest šo pārbaudījumu, kas uzvēlās agrāk tik izturīgajiem pleciem.

Pilāts nejaudāja izslieties un doties uz priekšu, lepni paceltu galvu. Viņš sāka dzert, viens pats iesledzies istabās, ilgi sēdēdams vienā vieta, skatīdamies vienā punktā.

Pēc diviem gadiem Prokulas nāves gadadienā Poncijs Pilāts beidza savu bezvērtīgo dzīvi, pakārdamies savā kabinetā. Viņš mira 40. gada 29. septembri.

Tā beidza savu mūžu cilvēks, kam Jēzus dzīvē bija bijusi noteicošā loma.

Mocekļa Pilāta miesas pēc tam, kad viņš izdarīja pašnāvību, tika iemestas upē, nevis kā parasts apglabātas zemē. Pati daba sadusmojās par tādu netaisnību, un upes ūdeņi negaidot uzvirda, atteikdamies uzņemt mirstīgās atliekas.

Pārsteidzoši, ka pat šis pārdabiskais notikums netika iztulkots Pilātam par labu. Tā liecinieki sāka runāt, ka, lūk, pat upe atsakoties ņemt pretī Kristus slepkavas līķi.

Romieši, uzzinājuši par Poncija nāvi, pieprasīja, lai viņa miesas tiktu nosūtītas uz Romu. Un, pārliecinājušies, ka tas tiešām ir Pilāts, nolēma apglabāt bijušo Jūdejas prokuratoru Romā, kapos un bez goda parādīšanas.

Tāda traģiska apstākļu sakritība, kad īsā laikā šķīrās no dzīves gandrīz visa Pilāta ģimene, izraisīja baumas, ka tas viss nav bez nozīmes. Sak, tas ir sods par Jēzus Kristus sodīšanu. Debesis tādējādi notiesājušas cilvēku, kas pavēlēja sist krustā taisnu vīru.

Gandrīz vienlaikus visu ģimenes locekļu nāve raugoties no debesu viedokļa gluži pretēji, varētu būt balva, jo mirušie no jauna savienosies viņpasaulē.

Ne velti daudzās pasakās rakstīts: “Viņi dzīvoja ilgi un laimīgi un nomira vienā dienā.”

P.S.

Tagad jūs zināt visu patiesību par Jēzu Kristu apbrīnojamāko no visiem ļaudīm. Viņa vārds ilgus gadus tinās noslēpumainības un mīklainības plīvurā. Tikai tagad jūs uzzinājāt, kas patiesībā notika tālajā Palestīnā pirms divtūkstoš gadiem, kādas norises noveda pie visizplatītākās reliģijas pasaulē kristietības ieviešanas.

Visdīvainākais stāstā par Jēzu Kristu ir tas, ka mūsu pasaules Glābējs tomēr bija parasts šīszemes cilvēks tāds pats kā mēs.

Viņš nebija pārdabiska dievība, nebija pie mums atlidojis no citas planētas, nebija apveltīts ar burvju varu un maģiskām spējām.

Kristus piedzima visparastākajā veidā no mātes miesām, viņa tēvs bija vienkāršs šīszemes cilvēks.

Taču, pārdzīvojis visas elles mokas tepat uz zemes, Jēzus atrada sevī gan dievišķīgumu, gan svētumu.

Kristus piedzima kā cilvēks, bet aizgāja no dzīves kā Dievs. Jēzus Kristus dzīvesstāsts ir apraksts par to, kā cilvēkam, kas veltījis savu dzīvi citiem, izdevās sasniegt neiespējamo viņa dvēsele kļuva tik skaidra un tīra, ka viņš kļuva par būtni no augstākajām sfērām.

Jēzus Kristus zemes cilvēkiem kļuva par īstu Dievu, kuru lūdza, lūdz un turpinās lūgt, kamēr vien pastāvēs šī pasaule, miljonu miljoni mūsu planētas iedzīvotāju.

Protams, patiesais stāsts par Jēzus Kristus dzīvesgājumu stipri atšķiras no visām leģendām par viņa darbiem zemes virsū. Oficiālie reliģiskie darbi mums rāda pavisam citu ainu sak, Jēzus jau pašā sākumā piedzima par Dievu, un viņa nākšanu pasaulē uz zemes pavadīja dažādi brīnumi. Ari bērnība viņam bija neparasta, visa dzīve līdzīga pasakai.

Tā tika mācīts tāpēc, lai parastajiem cilvēkiem nenāktu prātā būt līdzīgiem Jēzum Kristum. Sak, visi svētie jau piedzimst svēti, nepielikdami nekādas pūles, lai tādi kļūtu. Bet, ja esi piedzimis par parastu cilvēku, tad nemūžam nekļūsi par svēto.

Daudzi dažādu svēto dzīves apraksti tikai apstiprina šo domu.

Piemēram, svētais Nikolajs tā teikts viņa dzīves aprakstā jau bērnībā bijis īsts brīnumdaris, ticības un gavēņa piekritējs trešdienās un piektdienās neesot zīdis mātes krūti.

īstenībā viss bija citādi. Katram nākamajam svētajam vajadzēja noiet mokošu šaubu, pārbaudījumu un moku ceļu, ikvienam no viņiem pamazām vien bija jāizspiež no sevis nelabais, kas sēž ik cilvēkā bez izņēmuma. So cilvēku dvēseles kļuva tīras un gaišas nevis pašas no sevis, bet gan iziedamas cauri sātanisku pārbaudījumu liesmām.

Katrs no jums var sasniegt pilnību uz zemes pirms tam, kad vajadzēs doties pie Mūsu Tēva, jo mēs visi esam Dieva bērni. Tālab jāatsakās no visa zemiskā un necienīgā, jāveltī sevi vienam vienīgam mērķim kalpošanai citiem cilvēkiem. Jāpiepilda dvēsele bez atlikuma ar mīlestību un esības prieku, jāiemācās piedot un mīlēt.

Ir viegli uzrakstīt: “pieņēma lēmumu klusēt trīs gadus” vai “atdeva visu savu mantu nabagiem”, bet izpildīt kaut ko tādu dzīvē nebūt nav viegli. Pamēģiniet paši pildīt klusēšanas solījumu kaut vai nedēļu, vai arī izdalīt nabagiem savu īpašumu, vai doties tuksnesi uz četrdesmit dienām, lai dzirdētu Dieva balsi!

Daudzi no mums nav spējīgi pildīt pat mazāko apņemšanos, lai īstenotu kaut ko no īsteni ticīgo veikuma. Ir tādi, kuriem slinkums pat reizi gadā pielūgt Dievu. Turpretī dižie priekšteči bija apveltīti ar stipru gribasspēku un drošu garu.

Gaišredzības spējas un dziedināšanas prasmes viņiem netika dotas tāpat vien no dzimšanas, bet tika atsūtītas no augšas kā atlīdzība par rakstura noturību, tīriem nodomiem un sirds laipnību. Svētie

-    tādi paši kā mēs ar jums taču spējuši pārvarēt savus netikumus. Ne velti mēdz sacīt, ka vislielākā uzvara ir uzvara pašam pār sevi. Apkārtējo pasauli pārtaisīt vienmēr ir vieglāk nekā sevi pašu.

Vēl viens izplatīts mīts par mocekļu dzīvi spriežot pēc aprakstiem, šie cilvēki tikuši atzīti par svētajiem gandrīz vai no dzimšanas, gan gods, gan cieņa viņus pavadījuši visu mūžu. Patiesībā šo izredzēto svētums lielākoties tika atzīts ne ātrāk kā pēc viņu nāves.

Dzīves laikā pret viņiem parasti izturējās kā pret jukušiem. Smējās par viņu izskatu, uzjautrinājās par runām un paradumiem, kas citu cilvēkuprāt likās dīvaini. Labākajā gadījumā šos savādniekus žēloja, uzskatīja par vientiešiem Svētos apvainoja, reizēm pat sita, reizēm gāja ar līkumu, pretīgumā raucot degunu.

Turpretī tad, ja Dieva vīrs ar savu svētumu un dievbijību kļuva slavens, pie viņa tūlīt nāca ļautiņi rindām vien, lai pagrābtu savu kumosu laimes. Cilvēki metās otrā galējībā gribēja panākt tikšanos ar svētajiem jebkuriem līdzekļiem, neļaujot viņiem mierīgi dzīvot.

Tieši tādēļ Dieva izredzētie bija spiesti slēpties meža biezokņos un neapdzīvotos klajumos, lai kaut vai mazliet atpūstos no šī jūkļa.

Svēto dzīves patiesībā nepavisam nebija tik gludas un nevainojamas, kā tās aprakstītas baznīcas grāmatās. Katram no viņiem nācās iet caur mokām un ciešanām, bet pats galvenais viņi pilnīgi apzināti paši izvēlējās šo ceļu.

Tikai smagi pārdzīvojumi var attīrīt cilvēka dvēseli. Katra ikviena cilvēka. Jebkurš no mums var atkārtot dižo mocekļu darbus ja, protams, atradīs sevī spēku sākt šo ceļu.

Atmiņas par svētajiem tieši tāpēc glabājušās mūsu sirdīs gadu simtiem, ka šie Dieva cilvēki par savas dzīves mērķi izvēlējušies rūpes par visiem tiem, kuri mīt uz šīs zemes. Tieši tas arī ir pats galvenais varoņdarbs prasme dot priekšroku vispārējam labumam, nevis savam personiskajam.

Diemžēl pat visi mācītāji nemēdz tiekties pēc šā mērķa. Agrākajos laikos biežāk parādījās svēti cilvēki, par kuriem izplatījās runas tuvu un tālu. Pie viņiem pēc padoma griezās gan imperatori, gan vienkāršā tauta.

Kādēļ tagad par svētajiem nekas nav dzirdams, bet garīdznieka tēls bieži vien tiek jaukts ar veiksmīga darījumcilvēka tēlu? Neraugoties uz Kristus piekodinājumu : “Nepārvērtiet mana Tēva namu tirgus laukumā!”, daudzos dievnamos sparīgi notiek tirdzniecība turpat pie svētbildēm.

Cilvēki tirgojas arī pie relikvijām svēto mirstīgajām atliekām, pārdod sveces un grāmatas. Grūti atrast tādu baznīcu, kur tirdzniecībai un lūgšanai būtu atvēlētas atsevišķas vietas.

Katrs cilvēks ir Dieva dēls. Mēs visi esam Viņa radījumi. Ikviens no mums var jebkurā laikā vērsties pie sava Tēva. Jebkurā vietā, ar jebkādu lūgumu. Ar Dievu var runāt jebkurā valodā, jebkādiem vārdiem, kas iešāvušies prātā.

Dievs sapratis katru. Jo Viņam nav svarīgi vārdi, bet mūsu domas un jūtas. īstenās domas un jūtas, kas dzimst mūsu sirdīs.

Jēzus labprātīgi ļāva sevi notiesāt uz nāvi pie krusta, jo redzēja, ka cilvēki viņam pa īstam netic. Neviens tā arī nav līdz galam izpratis Kristus apgalvojumu, ka visi ļaudis ir vienlīdzīgi, Dievs ir viens, visas tautas ir vienādas. Katrs cilvēks saklausījis Jēzus runās tikai to, ko gribēja dzirdēt, neiedziļinoties viņa līdzību patiesajās nozīmēs.

Jēzus nāvi pirmie pieprasīja tie ļaudis, kuri uzskatīja sevi par Dieva vietniekiem zemes virsū priesteri.

Priesteri, kuru pienākums bija sludināt ticīgajiem vispārēju mīlestību un mieru, patiesībā alka pēc asinsizliešanas un slepkavības. Tas ir tik pretdabiski, ka šāds fakts šķiet normālam prātam neaptverams.

Visās pasaules reliģijās vārdi “tev nebūs nokaut” ir svarīgākais bauslis. Gan jūdiem, gan kristiešiem, gan budistiem, gan musulmaņiem, gan citiem ticīgajiem.

Tas, kurš pārkāpis šo bausli, tūlīt nonāk ārpus Dieva likumiem, lai cik cēli būtu nolūki, kuru vārdā tas darīts.

Pirms divtūkstoš gadiem Jēzu Kristu sodīja ļaudis, kuri nepiekrita viņa miermīlīgajiem sprediķiem un uzskatīja viņa ticību par nepareizu.

Tagad Palestīnā atkal notiek karš iet bojā nevainīgi cilvēki. Un šīs asinsizliešanas iemesls, tāpat kā pirms divtūkstoš gadiem, ir tas pats strīds par to, kura reliģija ir pareizāka un cienījamāka.

Jēzus Kristus nekad nevienu nav aicinājis karot. Gluži pretēji arī tad, kad bija runa par draudiem

viņa paša drošībai, viņš sacīja: “Lieciet nost zobenu, jo tas, kas zobenu ņem rokā, no zobena mirs.”

Simboliski ir tas, ka asinis līst tieši tajās svētajās vietās, pa kurām reiz staigājis Jēzus.

Ja jau pat mūsdienās, ar visas civilizētās pasaules pūlēm neizdodas iznīdēt ķildas un naidu to cilvēku starpā, kuri dzīvo apsolītajā zemē, tad ko lai saka par tiem tālajiem laikiem, kad cilvēki uzskatīja nežēlību par ikdienišķu parādību?

Var saprast to izmisumu, kas pārņēma Jēzu, kad viņš redzēja, kā tā labā, saprātīgā un mūžīgā sēklas, ko viņš sējis, kritušas tikai akmeņainā zemē un nav uzdīgušas.

Mēģiniet vēlreiz domās iztēloties to skarbo laikmetu, kurā dzīvoja Jēzus. Un salīdziniet to ar mūsdienu šķietami mierīgo pasauli. Daudz kas ir mainījies, bet šis tas joprojām ir tāpat kā agrāk tajā pašā primitīvajā līmenī. Un turklāt tajā palicis pats galvenais attiecības starp cilvēkiem.

Tas nozīmē, ka arī mūsu laikos pastāv iespēja veikt varoņdarbus, kas būtu līdzīgi Jēzus darbiem. Atkal tāpat kā pirms divtūkstoš gadiem vajadzēs atkārtot neticīgajiem senās patiesības:

Dievs ir viens visām tautām!

Visi cilvēki ir vienlīdzīgi!

Mēs visi esam Dieva bērni, un Dievs mūs visus mīl vienādi!!!

5. nodaļa APUSTUĻU DARBI

Jēzus Kristus nāca šajā pasaulē, lai darītu brīnumus un ietu nāvē no cilvēku rokām. Par dāvanu viņš mums atstājis vērtīgu balvu jauno kristīgo ticību, kuras dīgsti pamazām izplatījušies pa visu daudzcietušo zemi. Par šīs ticības nesējiem kļuva Jēzus mācekļi un tie, kuri nāca pēc viņiem. Tie ir daudzi pazīstami svētie, kuri tiek cienīti gan pareizticīgo, gan katoļu vidē.

Notikumi, kas turpinājās pēc Jēzus aiziešanas no mācekļiem, attēloti grāmatā “Apustuļu darbi”. Šī grāmata tāpat kā evaņģēliji, tikusi pamatīgi pārveidota un labota, tāpēc gandrīz katrā lappusē ir gan neloģiski, gan pretrunīgi apgalvojumi.

Šajā grāmatā stāstīts, ka tūlīt pēc Jēzus Kristus augšāmcelšanās un aiziešanas apustuļi izvērsa rosīgu darbību visā Jūdejā, sprediķodami jūdu dievnamā, pievēršot tūkstošiem ebreju jaunajai ticībai. Kristietība uzvaroši izplatījās visā Jūdejā.

Protams, ka īstenībā viss tik rožaini nebija. Jēzus pēdējā tikšanās reizē ar mācekļiem brīdināja viņus, teikdams, lai visi ātrāk atstāj Jūdeju un dodas uz dažādām pusēm. Un tikai pēc tam, pēc vairākiem gadiem, daži no Jēzus mācekļiem atkal varēja sapulcvēties jeruzalemē

Grāmatā “Apustuļu darbi” juceklīgi attēloti dažādu gadu notikumi, atsevišķi fakti un skaistas leģendas, ko vēlāk sacerēja kristiešu baznīckalpi.

Jaunā Kristus ticība Jūdejā nostiprinājās grūti un lēnām.

īpaša uzmanība būtu jāpievērš tam, kā “Apustuļu darbos” aprakstīta pirmo kristiešu dzīve.

Pirmo kristiešu kopīgie īpašumi

Ja ticam Bībelei, tad jaunās kristiešu kopienas locekļi pavisam atteicās no sava īpašuma, pārdeva mājas un mantu, bet saņemto naudu nodeva kopējā kasē. Pēc tam šie līdzekļi tika tērēti pēc principa “un katram tika izdalīts, kā kuram vajadzējis”.(Apustuļu d. 4, 35)

Tālāk Bībelē stāstīti pavisam atbaidoši atgadījumi kāds vīrs, vārda Ananija, sekodams vispārējai aizrautībai, pārdevis savu zemi un atnesis saņemto naudu uz kopienu. Taču Ananija patiesībā nolēmis daļu no iegūtās naudas noslēpt. Tad apustulis Pēteris viņam bargi vaicājis:

“Ananija, kāpēc sātans piepildījis tavu sirdi, ka tu meloji Svētajam Garam un paturēji sev daļu tīruma maksas? (…) Tu neesi melojis cilvēkam, bet Dievam." (Apustuļu d. 5, 3; 4)

To dzirdēdams, Ananija nokritis zemē beigts. Un visi, kas to dzirdējuši, briesmīgi pārbijušies.

Kad pēc bērēm pagājušas trīs stundas, ieradusies Ananijas sieva Sapfira, kura vēl nav zinājusi, kas noticis.

Apustulis Pēteris vaicājis arī viņai:

-     Saki, cik naudas jūs saņēmāt par savu zemi?

Un sieva apliecinājusi to pašu, ko teicis vīrs:

Jā gan, tik un tik.

Tad Pēteris noprasījis: Kāpēc tu sadomāji apmānīt Tā Kunga Garu? Lūk nāk ļaudis, kuri apglabāja tavu vīru. Un iznesīs arī tevi.

Pēc šiem vārdiem sieviete nokritusi zemē un izlaidusi garu. Viņas miesas aiznestas un apglabātas blakus vīram.

Visu šo notikumu no sākuma līdz beigām izdomājuši romiešu priesteri 325. gadā. Nav grūti iedomāties, ar kādu mērķi Bībelē ievietots tāda šausmīga notikuma apraksts.

Apustuļa Pētera tāda soģa tēls, kurš atņem cilvēkiem dzīvību tikai tāpēc, ka tie uzdrīkstējušies noslēpt no viņa savu pašu mantu, iedvesa šausmas parastajiem, neizglītotajiem ticīgajiem, liekot viņiem labprātīgi atteikties no sava īpašuma par labu kristiešu kopienām.

Pievērsiet īpašu uzmanību vārdiem: “Tu neesi melojis cilvēkam, bet Dievam”. Atkal atkārtojas tas pats Dievs ir cietsirdīgs, viņš prasa upurus, tāpēc jānomierina atdodiet visu priesteriem…

Tieši uz šo Bībeles epizodi pamatojas daudzu mūsdienu totalitāro sektu darbība, kuras ar viltu ievilina savos tīklos cilvēkus un piesavinās viņu īpašumus.

Visinteresantākais ir tas, ka priesteri diezgan brīvi izrīkojas ar Bībeli, izmantodami Svēto Rakstu tekstus savā labā.

Piemēram: ja jūs piepeši nolemsiet atdot visu savu īpašumu kādai baznīcai un turklāt atsauksieties uz Svētajiem Rakstiem, jūs noteikti sapratīs un dāvanu pieņems.

Taču ja jūs pievērsīsiet uzmanību kādam citam Bībeles citātam: “Un katram tika izdalīts, kā kuram vajadzējis” un palūgsiet mācītājus piepildīt jūsu vēlmes, tad diez vai saņemsiet visu, kas jums vajadzīgs.

Izlasiet uzmanīgi šo vietu Bībelē (Apustuļu d. 2, 44 47): “Bet visi ticīgie turējās kopā, un viss tiem bija kopīgs; viņi pārdeva savus īpašumus un rocību un izdalīja visiem, kā kuram vajadzēja. Viņi mēdza ik dienas vienprātīgi sanākt svētnīcā, pa mājām tie lauza maizi un baudīja barību ar gavilēm un vientiesīgu sirdi. ”

Nav skaidrs, kurās mājās vientiesīgie kristieši jautri lauzuši maizi, ja pirms tam visu bija pārdevuši?

Pirmais kristiešu moceklis Stefans

Pretrunas “Apustuļu darbos” sastopamas ik uz soļa.

Pirmie kristieši mēdza ik dienas vienprātīgi sanākt svētnīcā, bet viņu vadonis Stefans teica niknu runu, kas bija vērsta pret svētnīcu (Apustuļu d. 7, 48; 49):

“Bet Visaugstākais nedzīvo rokām darinātos namos, kā pravietis teica: “Debess ir mans goda krēsls, un zeme manu kāju pamesls. ””

Kristiešu dievnamu tajos laikos nemaz vēl nebija, tie parādījās daudz vēlāk. Tātad pirmie kristieši pulcējās jūdu dievnamā.

Jūdu priesteri laikam gan būs skatījušies uz šīm sanākšanām caur pirkstiem. Jūdu dievnams sākotnēji tika būvēts upurēšanām tās bija šīs celtnes galvenās funkcijas.

Vai kāds atļautu kristiešiem, kuri atteikušies no šim upurēšanām, sanākt jūdu dievnamos, tas nepavisam nav skaidrs.

Pirmo kristiešu pulcēšanās nebūt nenoritēja tik gludi un tik jautri draudzīgā noskaņā. Gandrīz tūlīt sākās strīdi un domstarpības, kas bija saistīti ar pārtikas sadali.

Tad no kopējā kristiešu skaita tika izvēlēti septiņi cilvēki diakoni, kuri uzņēmās gādāt par kārtību kopienā.

Viņu priekšgalā stājās pirmais kristiešu moceklis Stefans.

Stefans piedzima mūsu ēras 10. gada 25. novembri kulta kalpa ģimenē.

Kad Stefans pievienojās Jānim Kristītājam, tēvs viņu nolādēja, un dzimtajā mājā viņam vairs nebija lemts atgriezties. Stefanam gribējās apskatīt pasauli, un viņš centās šo nodomu īstenot.

Pēc rakstura viņš bija labs cilvēks, prata visu piedot, centās palīdzēt trūkumcietējiem. Dzīvodams kulta kalpa ģimenē un redzēdams netaisnību, kas slēpjas jūdu ticībā, viņš kopš bērnības meklēja ceļu pie Dieva. Un, kad Stefans 25. gadā pirmoreiz dzirdēja Jēzus sprediķi, tas viņu pārsteidza kā zibens no skaidrām debesīm. Lūk, par ko viņš tik ilgi bija domājis!

Stefans nebija Jēzus Kristus māceklis, viņš bija Skolotāja piekritējs un aizrautīgos strīdos aizstāvēja visu Jēzus sludināto. Turpmāk Stefans neizlaida nevienu Kristus sprediķi.

Stefans bija klāt ari Jēzus sodīšanas brīdī. Viņš bija gandrīz vai vienīgais skolnieks, kurš sludināja nesagrozītu Jēzus mācību.

Stefans uzstājās pret dievnamiem, daudzajām ticībām un reliģijām, paguris no ķildām un netaisnībām, kas valdīja kopienā. Viņš aizgāja no tās un gandrīz divus gadus staigāja pa Jūdeju, sludinādams Kristus mācību.

31. gada 11. martā pūlis metās viņam virsū un nomētāja akmeņiem.

Stefans ir pirmais svētais no kristiešu mocekļiem. Viņš ir visu lauksaimniecībā nodarbināto aizgādnis, viņam mēdz lūgt palīdzību darbā, kā arī izlūgties lietu un labu ražu.

Jēzus Kristus mācekļu dzīves un nāves dati

Apustulis Matejs

(13. g. p. m. ē. 27. februāris-50. g. 25. maijs.)

Apustulis Jānis saukts ari evaņģēlists (Cebedejs)

(12. g. p. m. ē. 3. maijs-98. g. 22. janvāris.)

Apustulis Andrejs

(8. g. p. m. ē. 2. augusts-62. g. 11. novembris.)

Apustulis Pāvils

(7. g. p. m. ē. 25. maijs-64. g. 12. jūlijs.)

Apustulis Sīmanis Zelots

(7. g. p. m. ē. 1. decembris-52. g. 20. novembris.)

Apustulis Toms

(7. g. p. m. ē. 2. aprilis-52. g. 6. februāris.)

Apustulis Jēkabs Mazais

(4. g. p. m. ē. 28. jūnijs-62. g. 15. oktobris.)

Apustulis Jēkabs Cebedejs

(3. g. p. m. ē. 18. novembris-42. g. 17. septembris.)

Apustulis Bartolomejs

(3. g. p. m. ē. 7. janvāris-70. g. 11. februāris.)

Apustulis Pēteris

(2. g. p. m. ē. 5. jūnijs-64. g. 12. jūlijs.)

Apustulis Jūda Iskariots

(1. g. p. m. ē. 23. marts-29. g. 14. aprīlis.)

Lūka Evaņģēlists

(2. g. 5. aprīlis-71. g. 8. maijs.)

Apustulis Filips

(3. g. 23. augusts-64. g. 1. janvāris.)

Jūda saukts arī Tadejs

(4. g. 1. decembris-56. g. 19. jūnijs.)

Marks Evaņģēlists

(11. g. 7. oktobris-94. g. 25. septembris.)

Apustulis Pēteris

Dzimis 5. jūnijā, 2. gadā p. m. ē.

Pirmoreiz ieraudzījis Pēteri, kuru bija atvedis brālis Andrejs, Jēzus iesaucās: “Tu, SIman Jonina dēls, sauksies par Pēteri, kas nozīmē “akmens”. Uz šī akmens es celšu savu baznīcu. Iesim kopā, un-es padarīšu jūs par cilvēku dvēseļu zvejniekiem”.

“Viņš tiešām ir mesija, citādi nebūtu uzzinājis manu un mana tēva vārdu," Sīmanis nodomāja un nolēma doties līdzi Jēzum.

Mājās viņš bija atstājis trīs dēlus un divas meitas.

Būdams Kapernaumā, Jēzus vienmēr apmetās Pētera mājā. Tāpēc, ka Pēteris pēc dabas bija godkārīgs vīrs, Jēzus centās neaizskart viņa slimīgi jūtīgo pašapziņu.

Pats Pēteris ārkārtīgi lepojās ar šo priekšrocību, ka tieši viņa namā mīt Jēzus, kurš tur tiekas ar cilvēkiem un sprediķo.

Vairāki Jēzus Kristus mācekļi pēc krustā sišanas atstāja Jūdeju. Ari Pēteris nebija izņēmums. Pēc Jēzus Kristus augšāmcelšanās Pēteris, baidīdamies no vajāšanām, devās uz Sīriju.

Tur viņš pavadīja gadu un atgriezās Jeruzālemē, kur satikās ar Jāni Cebedeju. Šie divi apustuļi sāka kopā staigāt apkārt pa Jūdeju un sprediķot.

Kādā reizē viņi piegāja pie jūdu dievnama un netālu no ieejas satika ubagu, kurš bija klibs no dzimšanas. Ieraudzījis Jāni un Pēteri, viņš pastiepa roku pēc žēlsirdības dāvanas, jo nezināja, kas ir šie vīri.

Pēteris ubagam sacīja: “Sudraba un zelta man nav. Varu tev dot to, kas man ir. Nācaretieša Jēzus Kristus vārdā celies un ej.” Un, saņēmis ubagu aiz labās rokas, piecēla viņu. Visiem par izbrīnu ubags spēja paiet bez klibošanas.

Tā notika vēl viens brīnums, kad Jēzus mācekļi viņa vārdā izdziedināja cilvēku.

Pēc tam Pēteris desmit gadus nodzīvoja Mazāzijā un atgriezās Jūdejā 43. gadā. Tajā pašā gadā viņu apcietināja pēc Hēroda Agripas pavēles. Brīnumainā kārtā ticis brīvībā. Pēteris devās uz Grieķiju. Viņš atkal atgriezās Jeruzālemē 47. gadā un pavadīja tur nākamos četrus gadus.

Bībelē attēlots notikums ar vietējo magu Sīmani

no Samarijas, kurš izteica Pēterim lūgumu, lai viņu iemācot dziedināt cilvēkus. Pēteris apskaitās uz magu un atteicās.

istenibā Sīmanis lūdza Pēteri iemācīt viņam slepenas zintis, ar kurām, kā domāja ļaudis, apustuļi ārstējot sirdzējus. Šos burvju vārdus viņi itin kā dabūjuši no Kristus, lai ar tiem darītu brīnumus.

Nevienam ne prātā nenāca, ka patiesībā cilvēki izveseļojas tāpēc, ka tic Jēzum, nevis kaut kādu vārdu dēļ.

Mags Sīmanis gribēja ārstēt ļaudis par naudu. Kad Pēteris uzzināja, kādas domas magam prātā, viņš sadusmojās un padzina Sīmani.

Apustuļi dziedināja visus slimos bez maksas, neko par to neprasīdami. Sirdzēji, kuri izveseļojās, paši labprāt kaut ko ziedoja katrs pēc savām iespējām, lai pateiktos saviem glābējiem.

Pēteris Lidas pilsētā izdziedināja paralizēto Aineju, kurš astoņus gadus bija nogulējis nekustēdamies, turklāt par izārstēšanu neņēma no sirdzēja ģimenes pat maizi. Pamanījis šo cilvēku trūcību, viņš iedeva Ainejam mazliet naudas, lai tas varētu saimniekot. Aineja priekiem nebija gala.

Cēzarejā Pēteris nokristīja romiešu centurionu, un tas bija pirmais neebrejs, kurš kļuva par kristieti. Jēzus tajā laikā vairs nebija, tādēļ mācekļu starpā sākās strīdi, vai vajadzētu kristīt ari neebrejus. Un, lai gan Jēzus jau agrāk bija sacījis, ka viņa ticība būtu jāpieņem visiem ebrejiem un neebrejiem ne visi mācekli viņam piekrita.

Kad sākās strids, tieši Pēteris atcerējās Jēzus Kristus vārdus, ka jaunā ticība domāta visām tautām.

Slavenā apustuļu sanākšana notika 49. gadā Jeruzālemē. Tur bija Jēkabs pirmais Jeruzālemes

bīskaps, ari Pāvils, Pēteris un viņa brālis Andrejs ar dēlu Jāni.

Pēc pieņemtajiem lēmumiem kristiešiem vairs nevajadzēja ievērot jūdu likumus, jaunajiem kristiešiem nebija jāapgraizās.

Pēteris par saviem sprediķiem divreiz nonāca Jeruzālemes cietumā. Ja ticam Bībelei, tad pirmajā reizē viņu palaida vaļā tāpat vien, otrajā reizē viņam palīdzēja atsvabināties eņģelis.

Īstenībā otrajā reizē Pēteris atbrīvojās pats, nohipnotizēdams savus sargus. Sargātāji, pēc tam atklājuši, ka gūsteknis aizbēdzis, novēla visu vainu uz pārdabiskajiem spēkiem. Tajos laikos tāds izskaidrojums likās gluži ticams.

Apustulis Pēteris pameta neviesmīlīgo dzimteni un devās uz Romu. Viņš ieradās romiešu impērijas galvaspilsētā mūsu ēras 51. gadā.

Jaunajā vietā Pēteris sprediķoja un dziedināja cilvēkus. Ja ticam leģendām, Pēteris tiek uzskatīts par pirmo romiešu bīskapu, tāpēc ar viņa vārdu sākas Romas pāvestu saraksts.

Romas katoļu baznīcas autoritāte balstās uz apgalvojuma, ka apustulis Pēteris saņēmis svētību no paša Jēzus Kristus: “Tu būsi Pēteris tas nozīmē “akmens”, un uz šī akmens es celšu savu baznīcu” tā tieši radusies katoļu baznīca.

Patiesībā Pētera dzīves laikā viss bija citādi. Romiešu kristieši nebija saliedēti, impērijas galvaspilsētā citām ticībām piederīgie tika nežēlīgi vajāti.

Kādā reizē Pēteris, kuru viņa mācekļi bija brīdinājuši par draudošajām briesmām, bēga no Romas un gribēja doties uz Mazāziju. Taču, ticis ārpus pil-

sētas, viņš piekusa un atlaidās piekalnītē atpūsties. Viņam sapnī parādījās Jēzus, kas nāca uz Romas pusi.

Pēteris pārsteigts vaicāja Jēzum: “Kurp tu dodies?” Un Jēzus atbildēja: “No jauna eju uz Romu, lai tiktu sists krustā tavā, tavas sievas un apustuļa Pāvila vietā.”

Pēteris saprata šos vārdus tā, ka viņa sievai un Pāvilam nav izdevies izbēgt no briesmām, tādēļ ari viņam nav vērts bēgt, jo īstais laiks jau garām. Apustulis atgriezās pilsētā, kur Pēteri sagrāba sargi, kuri viņu visur meklēja.

Pētera sieva un apustulis Pāvils tad patiesi jau atradās cietumā.

64. gadā imperatora Nērona laikā apustulis Pēteris mira mocekļa nāvē.

Vispirms Pētera acu priekšā tika pakārta viņa sieva.

Pēc tam apustulis Pēteris tika sists krustā ar galvu uz leju. Viņa kājas bija piesietas pie krusta augšējā šķērskoka, bet rokas pienaglotas pie staba. Krustam, pie kura notika sodīšana, bija divi šķērskoki. Apustulis vēl nodzīvoja gandrīz diennakti un izlaida garu 64. gada 12. jūlijā.

Pēteris un viņa sieva pēc tam tika apglabāti vienā kapā. Tagad tajā vietā atrodas Vatikāna Svētā Pētera bazilika.

Sauls apustulis Pāvils

Sauls dzimis 25. maijā, 7. g. p. m. ē. Tarsā Mazāzijā.

Pirmoreiz Saula nākamā apustuļa Pāvila vārds Bībelē pieminēts epizodē, kas saistīta ar Svētā Stefana sodīšanu. Kā stāstīts “Apustuļu darbos”, pie Saula kājām Stefana bendes nolikuši savas drēbes, un nākamais apustulis “uzteicis nāvessodu”.

Sauls tiešām bija jūdu priesteris un nikni cīnījās pret pirmajām kristiešu kopienām. Viņš vajāja visus Jēzus piekritējus, izsekoja viņus līdz mājām, Lika arestēt un pat piedalījās dažās sodīšanās, kad notiesātie tika nomētāti ar akmeņiem līdz nāvei.

Pirmā kristiešu mocekļa Stefana sodīšana notika 31. gadā.

Kad pēc Stefana sodīšanas bija pagājušas trīs dienas, Sauls gāja mājās pa tukšu ieliņu un izdzirda balsi, kas skanēja kaut kur no augšas: “Saul, par ko tu mani vajā?”

Sauls ātri apcirtās, taču nevienu neieraudzīja. Kaut gan jau bija vēls un satumsis, tomēr apkārtni varēja saskatīt gluži skaidri. Taču lai kā Sauls pētīja tumsu, viņš neko neredzēja.

Sauls izbijās un jautāja:

-     Kas tu esi, no kurienes?

Nezināmā balss sacīja: Ar tevi runāju es Visaugstais. Par ko tu tā vajā mani un manu Dēlu?

Sauls apstulba.

-     Kas ir tavs dēls?

-     Dēls, ko tiku sūtījis šurp Jēzus. Kāpēc tu viņu vajā? Jēzus nāca šajā pasaulē no manis, viņa mācība ir pareiza, jo tā ir taisnīga. Visi tie, kuri uzstājas pret Jēzu, pārkāpj Dieva likumus. Ja tu, Saul, nenāksi pie prāta, tad kļūsi akls.

No vienas puses raugoties pēc šiem vārdiem Sauls bija pamatīgi nobijies, no otras viņš sāka sevi pārliecināt, ka tās ir tikai paša iedomas. Un, nenoticēdams paša Dieva teiktajam, Sauls neko nesecināja.

No rīta pamodies, Sauls acu priekšā redzēja vienīgi tumsu it kā nakts vēl nebūtu beigusies. Un

tikai pēc kāda laika priesteris apjēdza, ka noticis visbriesmīgākais viņš zaudējis redzi. Vakardienas brīdinājums bija piepildījies.

Sauls sāka nemitīgi lūgties, lai Tas Kungs viņam piedod. Un viņš vēlreiz dzirdēja Dieva balsi: “Lūdz manu Dēlu, viņš ir žēlsirdīgs!”

Tad Saula vecākais dēls aizveda viņu uz Golgātu un pēc tēva lūguma atstāja viņu vienu. Trīs dienas un trīs naktis Sauls lūdzās bez mitas, zaudēdams laika izjūtu, līdz no rīta dzirdēja balsi:

-    Es esmu Jēzus ko tu vēlies?

-    Piedod man, Dieva Dēls, es maldījos!

Jēzus viņam atbildēja:

-    Tev viss ir piedots, jo tu esi nožēlojis grēkus. Tev piedodu nevis es, bet gan mūsu tēvs Kungs Dievs. Tu apzinies savu kļūdu, un tev tiks atlīdzināts.

Te Sauls juta, ka viņa acīm pieskaras cilvēka rokas.

-     Es saukšu tevi par Pāvilu. Nāks laiks, un tu stāvēsi pie Paradīzes vārtiem ar atslēgām.

Kādu brīdi Sauls stāvēja nekustīgi. Kad viņš atvēra acis, līdzās neviena nebija. Pirmo viņš ieraudzīja saullēktu. Tas bija jaunas dienas sākums. Saulam tas bija jaunas dzīves sākums.

Pēc tam, kad Pāvils atguva redzi, viņš sajuta sevī milzīgu spēku, un kopš tā laika viņā pamodās dziedināšanas talants un gaišredzība. Jēzus ne reizi vien grūtos brīžos ieradās pie Pāvila sapnī pareģoja un pasargāja.

Ja cilvēks ir daudz grēkojis, pat nogalinājis, bet pēc tam no visas sirds nožēlojis, viņam tiks piedoti nodarījumi, ja viņš ies attīrīšanās ceļu. Notikums ar apustuli Pāvilu ir dzīvs piemērs šai teorijai.

Par visiem grēkiem agri vai vēlu būs jāmaksā. Cilvēks vai nu cietis šajā dzīvē pats, vai ari mocīsies bērnu, mazbērnu vai vecāku dēļ.

Viss ļaunums, ko savā mūžā esat kādam nodarījis, noteikti pie jums atgriezīsies. Nav svarīgi, kādā ceļā, nav būtiski, no kurienes, taču tas jūs sasniegs. Tomēr, kad izcietīsiet pilnīgi visas mokas par saviem grēkiem, tad jums tiks piedots, un jūs atkal varēsiet cerēt uz laimīgu dzīvi.

Jēzus mācībā galvenais bauslis mīli savu tuvāko kā sevi pašu, nekad nevienam nedari to, ko negribi, lai dara tev.

Tāpēc visi ļaudis, kas dzīvo mīlestībā un saskaņā ar sevi, ir spējīgi just līdzi otram, jau šis dzīves laikā gūst visus iedomājamos un neiedomājamos labumus.

Pāvils, kurš vajāja kristiešus, tika sodīts ar redzes zaudējumu nav jāpaskaidro, cik smags šāds zaudējums ir jebkuram cilvēkam uz šīs zemes. Viņš būtu varējis pēc tam apskaisties uz visu pasauli, ienīst visus cilvēkus.

Sauls briesmīgi mocījās un pārdzīvoja, taču galu galā atrada sevī spēkus atzīt savas kļūdas doties pie Jēzus un pazemīgi liekt ceļus. Šis vīrs bija no visas sirds nožēlojis, tāpēc viņam viss tika piedots.

Pāvila patiesās nožēlošanas pierādījums ir visa viņa turpmākā dzīve.

Pēc pievēršanās kristietībai apustulis Pāvils kļuva par vienu no nepagurstošākajiem un ievērojamākajiem kristietības sludinātājiem. Viņš daudz ceļoja apkārt pa daudzām pilsētām un valstīm pie Vidusjūras, kur organizēja kristiešu kopienas. Pāvils atmeta visas šaubas un sludināja, mācīja draudžu locekļus, stāstīdams tiem par Jēzus ticību.

60. gadā Pāvils ieradās Romā. Tur viņš nokļuva laikā, kad gan kristieši, gan jūdi tika nežēlīgi vajāti. 61. gadā Pāvils tur satika Pēteri, kurš bija kopā ar sievu. Apustuļi sāka sludināt kopā.

Imperatora Nērona laikā 64. gadā Romā apustulis Pāvils tika notverts, kaut gan Pēteris viņu jau bija brīdinājis par briesmām. Neatraduši apustuli Pēteri, vajātāji viņa vietā sagrāba sievu un ieslodzīja cietumā kopā ar Pāvilu. Kad Pēteris atgriezās, visi trīs tika tiesāti. Neviens no viņiem neatzina savu vainu, un tiesa pieņēma lēmumu visus apsūdzētos sodīt.

Pāvilam nāvessods tika izpildīts pirmajam viņam nocirta galvu, bet ķermenis bez galvas palika piesists krustā pie ceļa, kas veda uz pilsētu. Pati apustuļa galva bija nolikta uz šķīvja, kas atradās uz neliela paaugstinājuma.

Pāvils ir apglabāts Romā netālu no nāvessoda izpildīšanas vietas.

Andrejs no Betsaidas

Andrejs dzimis 2. augustā, 8. g. p. m. ē.

Viņa tēvs bija zvejnieks, māte nodarbojās ar saimniecību un bērniem. Andrejs nebija vienīgais bērns, viņam bija trīs vecāki brāļi un jaunāka māsa. Viņa brālis Sīmanis (vēlāk apustulis Pēteris) bija sestais bērns ģimenē.

Andrejs bija kluss, mierīgs un vienmēr ļoti izdarīgs, ja viņam uzdeva kaut ko paveikt, tad varēja nepārbaudīt, vai viss ir kā pienākas.

Pēc Jēzus Kristus atgriešanās Andrejs, kuru, tāpat kā pārējos, izsekoja un vajāja, devās no Jūdejas uz Grieķiju. Līdz 38. gadam viņš teica runas un kristīja cilvēkus Persijā un Mazāzijā.

39. gada janvārī viņš atgriezās savā dzimtajā pilsētā Betsaidā. Tā paša gada vasarā noslīka viņa vecākais dēls. Pēc bērna nāves Andrejs vēl vairāk noslēdzās sevī. Decembrī viņš nolēma aiziet iespējami tālāk no valsts, kurā piedzīvotas tādas ciešanas.

Un Andrejs devās uz seno Krieviju.

Tur nelielos ciematos mita slāvi, kuri bija pagāni. Andrejs apmeklēja vietas, kur vēlāk radās pilsētas Odesa, Kijeva, Harkova, Maskava, Novgoroda.

Apustulis sludināja un kristīja cilvēkus ar svēto ūdeni. Bet jauno ticību pieņēma tikai nedaudzi. Un, nonācis pašā slāvu zemju vidū, viņš nolēma atgriezties Mazāzijā. Senā Krievija nebija gatava kristieUbai, šī gatavība iestājās tikai pēc vairāk nekā tūkstoš gadiem.

48.     gada beigās Andrejs atkal atgriezās dzimtenē. Viņa jaunākais dēls, kuram bija divdesmit gadu skaists puisis izskatījās ļoti līdzīgs tēvam, un ari viņa raksturs atgādināja tēva dabu.

Līdzās dēlam Jānim apustulis jutās mierīgs un bezrūpīgs, un pēkšņi saprata, ka atradis to, ko tik ilgi bija meklējis radniecīgu dvēseli.

Dēlam kopā ar tēvu ari bija patīkami, un viņš palūdza nākamajā reizē ņemt viņu līdzi.

49.    gadā apmeklējuši apustuļu sanākšanu Jeruzālemē, Andrejs ar Jāni devās uz Grieķiju. Apustulis dziedināja, kristīja un sprediķoja, mācīdams to visu ari savam dēlam.

61.    gada rudenī apustuli Andreju notvēra vajātāji, un pēc trim nedēļām 11. novembri, sodīja ar nāvi. Viņu sita X veida krustā Patras pilsētā.

Viņa dēlam izdevās paglābties.

Jānis Evaņģēlists (reizēm arī Cebedejs)

Šis apustulis dzimis 3. maijā, 12. g. p. m. ē.

Pēc Jēzus Kristus sišanas krustā un augšāmcelšanās Jānis devās uz Mazāziju, sāka sprediķot. Pēc gada viņš atgriezās Jeruzālemē. Tur viņš tikās ar apustuli Pēteri. Pavadījis Jeruzālemē pusotru gadu, Jānis Evaņģēlists devās uz Sīriju, kur palika apmēram piecus gadus, sprediķoja un dziedināja sirdzējus.

Pēc tam viņš atkal devās uz Mazāziju un pēc trim gadiem kļuva par bīskapu kristiešu kopienā Efesā.

Jānis Evaņģēlists simpatizējis kādam jaunietim, kuram bijusi tīra dvēsele un laba sirds, bet viņš, agri zaudējis vecākus, izvirta un kļuva par laupītāju bandas vadoni, jo vairāk neko nebija paguvis iemācīties tikai zagt un laupīt.

To uzzinājis, Jānis pats devās jauno cilvēku meklēt. Laupītāji viņu notvēra un aizveda pie vadoņa.

Pazinis Jāni, jauneklis tā nokaunējās, ka gandrīz metās bēgt, tomēr pēc tam, kad apustulis lūdza viņu apdomāties, apstājās, nometa ieročus un sāka rūgti raudāt. Apustulis sāka pierunāt jauno cilvēku, lai viņš pamet šo bīstamo amatu un atgriežas pie agrākās godīgās dzīves. Aizkustinātais jauneklis nožēloja grēkus, atteicās no savas nosodāmās nodarbošanās un pieņēma jauno ticību.

Kad sākās vajāšanas, Jānis tika apcietināts un nosūtīts uz Romu tiesāšanai. Pa ceļam apsargi Jāni mēģināja noindēt, taču viņš palika dzīvs. Tādēļ, ka Jēzus jau agrāk bija iemācījis visus savus sekotājus dzert indes mazās devās, lai attīstītu noturību pret tām.

Romā Jāni sāka spīdzināt, liekot viņam bāzt rokas katlā ar verdošu eļļu. Jānis, kuram Jēzus bija

iemācījis noskaņoties tā, lai nejustu sāpes, šo pārbaudījumu izturēja. Viņa rokas sadega pilnīgi, palika tikai pliki kauli. Tas notika 82. gadā. Jānis tomēr saglābis rokas, izdziedinādamies ar zālītēm, bet darīt ar šīm rokām vairs neko nav varējis.

Pēc mocībām, nespējot salauzt apustuļa ticību, imperators Domiciāns lika nosūtīt Jāni uz Patmas salu.

Tur viņš ar sava skolnieka palīdzību rakstījis evaņģēliju. Vārdu pa vārdam, lappusi pēc lappuses viņš diktēja māceklim visu, ko atcerējās par spilgtākajiem notikumiem Jēzus Kristus un viņa sekotāju dzīvē.

Pirms šī evaņģēlija sacerēšanas Jānis jau bija iepazinies ar citiem Mateja, Lūkas un Marka evaņģēlijiem. Evaņģēlijs pilnībā tapis pēc viņa vārdiem, taču dažviet stāstītais māceklim nav gluži pareizs, vai arī pierakstītājs šo to nav sapratis un attēlojis neprecīzi. Evaņģēlijs rakstīts senebreju valodā, tas ir ticamākais no visiem.

Tas tapa Patmas salā 86. gadā, un “Apokalipse” turpat 88. gadā.

Pēc imperatora nāves vajāšanas mitējās, un Jānis varēja atgriezties Efesā.

98. gada 22. janvārī gandrīz simt desmit gadu vecumā apustulis Jānis pamodās kā aizvien rītausmā. Viņš nomazgājās, paēda brokastis, pagriezās pret saullēktu un sāka lūgties, stāvēdams uz ceļiem.

Pulksten vienpadsmitos Jānis pārtrauca lūgšanu, pārģērbās tīrās drēbēs, paaicināja pie sevis mācekļus un apgūlās gultā.

Saviem skolniekiem Jānis paziņoja, ka pusdienlaikā viņa vairs nebūšot viņa dvēsele aiziešot citā pasaulē. Savas mirstīgās atliekas Jānis lūdza apglabāt tur, kur mita kristiešu kopiena.

Bīskaps, uzzinājis par apustuļa Jāņa vēlēšanos, aizliedza rakt kapu šajā teritorijā. Tikai pēc daudziem gadsimtiem priesterus un mūkus sāka apbedīt baznīcu un klosteru tuvumā.

Tikai trešajā naktī Jāņa skolniekiem izdevās izpildīt sava mīļotā skolotāja vēlmi. Nakts aizsegā viņiem izdevās pārapbedīt apustuļa mirstīgās atliekas no pilsētas kapiem kristiešu kopienas teritorijā.

Virs Jāņa kapa viņi iestādīja bērzu. Mācekļiem šis koks kļuva par visas apustuļa Jāņa dzīves simbolu. Viņš līdz savai pēdējai dienai palika stalts un skaists. Tāpat kā šis koks pavasari sulo, apustulis klusēdams apraudāja sava mūža gadus. Pastāvot pie bērza klusumā, var sajust spēcīgu enerģijas pieplūdumu. Vēl lielāks spēks nāca no Jāņa.

Jēkabs Cebedejs

Šis apustulis dzimis 18. novembri, 3. g. p. m. ē.

Jēkabam Cebedejam bija ne tikai spītīgs raksturs, bet piemita ari bezbailība: kad pēc Jēzus krustā sišanas visi mācekļi, baidīdamies no vajāšanas, devās prom no Jūdejas, viņš spītēja liktenim palika Jūdejā un sāka teikt runas vietās, kur pulcējās daudz ļaužu.

Pūļi, kas gribēja paklausīties viņa sprediķošanu, Jēkabam visur sekoja. Trīsreiz šis Jēzus Kristus māceklis tika tiesāts. Pirmajā reizē Jēkabs nosēdēja cietumā četrus gadus, iznāca no turienes, un tūlīt pat sāka sprediķot. Pēc gada šo vīru atkal ieslodzīja uz trim gadiem. Brīvībā viņš nebija ilgi tikai pusgadu. Bet pēc šī pusgada apustulis atkal nonāca cietumā uz diviem gadiem.

42. gadā pēc Hēroda Agripas pavēles apustuli vēlreiz notvēra. Taču pēc spīdzināšanas, lai piespiestu

Jēkabu atteikties no ticības, vajātāji saprata, ka tas ir velti, un sodīja viņu ar nāvi.

Tas notika 42. gada 17. septembri. Viņam nocirta galvu. Pēc diviem mēnešiem Jēkabam būtu četrdesmit piektā dzimšanas diena.

Apustulis Jēkabs tika apbedīts Kaperūaumā.

Matejs

Apustulis Matejs dzimis 27. februārī, 13. g. p. m. ē.

Kad pēc Jēzus Kristus augšāmcelšanās bija aizritējis pusgads, Matejs atstāja kristiešu kopienu, ko pats bija organizējis, un, tāpat kā visi pārējie apustuļi, pameta Jūdeju. Viņš devās uz Romu kopā ar karavānu no Indijas. Indiešu valodas prasme palīdzēja Matejam saprasties ar cilvēkiem no šīs karavānas. Ceļā it visur, kur viņi apstājās, Matejs stāstīja par Jēzu, viņa ticību, mocekļa nāvi un brīnumaino augšāmcelšanos.

Pavadījis Romā un tās apkārtnē apmēram trīs gadus, Matejs devās uz Ēģipti, kur iepazinās ar ēģiptiešu piramīdām un to tautu ticējumiem, kas dzīvoja šajā valstī.

Ēģiptē apustulis nodzīvoja vairāk nekā sešus gadus, un tur viņam ienāca prātā doma uzrakstīt visu par Jēzu Kristu. Matejam līdzi bija Filipa piezīmes, kuras šis apustulis bija rakstījis vēl Jēzus Kristus dzīves laikā.

Tādējādi visi Jēzus izteicieni bija pilnīgi precīzi. Daudzie papildinājumi tika ieviesti vēlāk to izdarīja romieši.

Pieraksti bija grieķu valodā, jo Filips negribēja, lai tos lasītu kāds no malas. Bet Matejs šo valodu prata.

Savu evaņģēliju Matejs rakstīja aptuveni gadu, un šī grāmata ieraudzīja dienas gaismu, kad pēc

Dieva Dēla krustā sišanas bija aizritējuši astoņi gadi 37. gadā.

Pēc evaņģēlija uzrakstīšanas Matejs kopā ar savu skolnieku jaunekli no Romas devās uz Palestīnu.

Šis puisis bija bēglis, kurš tika vajāts par zādzību. Matejam viņš atzinās nodarījumā, un apustulis uzņēmās aizbildnību par viņu visvisādi aprūpēja un sargāja.

Abi divus gadus pavadīja Persijā, sludinot un ārstējot, un četrus gadus palika Mēdijā.

Pēc tam Matejs devās uz Āfriku, daudz ceļoja, iepazinās ar afrikāņu burvjiem, apmeklēja vairākas ciltis, un dažas spēja pievērst Kristus ticībai.

Matejs nomira no malārijas Etiopijā sešdesmit trīs gadu vecumā 50. gada 25. maijā.

Savu evaņģēliju, no kura Matejs nekad nešķīrās, viņš atstāja skolniekam, kurš atgriezās Jūdejā un nodeva rokrakstu kādai no kristiešu kopienām.

Jēkabs Mazais

Šis apustulis dzimis 28. jūnijā, 4. g. p. m. ē.

Jēkabs Mazais bija Jēzus brālēns, Marijas vecākā brāļa dēls. Marijas brāli un māsa mīlēja māsasdēlu Jēzu, lai gan daži no viņiem neatbalstīja viņa darbību. Turpretī Jēkabs ne tikai mīlēja Jēzu, bet ari pieņēma viņa mācību un ticību, par ko daudzskaitlīgie radi viņu nosodīja.

Jēkabs pēc dabas bija nerunīgs, nestrīdējās ne ar vienu, taču vienmēr palika pie sava. Tā kā viņš bija prasīgs pret sevi un citiem, nebija viltīgs, tie, kuri cienīja glaimus, viņu necieta.

Jēkabam bija ģimene trīs meitas un divi dēli.

Viņš ļoti mīlēja savus bērnus. Turklāt šis vīrs bija ticīgs bijājās gan Dievu, gan Jēzu Kristu. Vienkāršie cilvēki godāja Jēkabu viņa taisnīguma dēļ.

Jēkabs kļuva par pirmo JeruzāJemes bīskapu kristiešu dievnamā. Viņš bija bargs, bet taisnīgs. Kā jau bīskapam, viņam bija tiesības spriest tiesu, ja zemnieki saķildojās. Viņš vienmēr mēģināja rīkoties stingri un pēc labākās sirdsapziņas. Ne jau visiem tas bija pa prātam.

Kādā reizē Jēkabam nācās atrisināt grūtu prāvu -jauneklis no nabadzīgas ģimenes iemīlējās meitenē no bagātas dzimtas. Meitene atbildēja ar pretmīlestību, taču viņas vecāki bija kategoriski noskaņoti pret šādām precībām ar nabagu.

Tad abi jaunieši aizbēga no vecāku mājām un salaulājās kristiešu kopienā. Līgavas tēvs, to uzzinājis, pārskaitās un lika saviem ļaudīm sagrābt jaunekli.

Kad jauno cilvēku atveda pie bīskapa Jēkaba, lai tas spriestu tiesu, Jēkabs, vadīdamies pēc Jēzus mācības, teica: “Vecākiem nav brīv aizliegt saviem bērniem darīt to, ko šie bērni vēlas. Nedrīkst uzspiest otram savu gribu, nosodīt un nolādēt par izdarīto.

Jaunie ir izvēlējušies viens otru, apprecējušies, viņu laulības noslēgtas debesīs. Vecākiem pienākas samierināties. Turklāt vēl jāizsniedz meitai viņas pūrs.”

Bagātnieks neuzdrošinājās runāt bīskapam pretī, taču kopš tā laika turēja uz viņu ļaunu prātu. Viņš uzpirka nabadzīgus salašņas, kuri uzbruka Jēkabam, nomētāja viņu ar akmeņiem un nosita ar mietiem.

Jēkabs mira sešdesmit gadu vecumā 62. gada 15. oktobrī. Viņš apglabāts Jeruzālemē kalnā pie dievnama.

Bartolomejs (Nātānaēls)

Šis Kristum tik mīļais māceklis dzimis 7. janvāri,

3.   g. p. m. ē.

Kad Jēzus vairs nebija, Bartolomejs kopā ar Filipu pēc četriem mēnešiem devās projām no Jūdejas uz Turciju , kur sāka sludināt Kristus mācību.

Pēc trim gadiem abi devās uz Indiju, taču indiešu senā ticība bija tik stipra, ka neatradās daudz tādu, kuri gribētu kļūt par kristiešiem.

Bartolomejs un Filips uz gadu devās uz Arābiju. Divus gadus viņi pavadīja Etiopijā. Pēc tam apustuļi atkal atgriezās Mazāzijā, taču nepalika tur ilgi devās uz Armēniju, kur Bartolomejs apmetās uz dzīvi, bet Filips turpināja ceļu.

Bartolomejs netika vajāts, jo viņš bija uzmanīgs

-    nepulcēja ap sevi daudz cilvēku. Taču daudzi no tiem, ar kuriem viņš runāja, sāka ticēt Dievam un Jēzum Kristum.

Tāpēc Bartolomejs daudzus padarija par kristiešiem.

Debesis, kā Bartolomejam likās, viņam palīdzēja šajā grūtajā un nepateicīgajā darbā. Īstenībā tā ari bija apustulim bieži rādījās sapnī Jēzus un brīdināja par jebkurām, ari nenozīmīgākajām briesmām.

Kristus mācīja Bartolomeju, ko darīt un ko teikt, kurā ciematā sprediķot, bet kuram labāk iet ar līkumu. Viņš ne tikai sludināja, bet ari kristīja cilvēkus, dziedināja un pareģoja.

Viņam bija daudzi sekotāji. Kristīgā ticība ar Bartolomeja starpniecību izplatījās Armēnijā.

Armēnijā atceras svēto Bartolomeju viņu mīl un godā. Lai gan tieši šajā zemē gāja bojā mocekļa nāvē šis Jēzus māceklis, kuru Kristus tā mīlēja.

Bartolomeju divreiz mēģināja nogalināt. Pirmajā

reizē apustuli piesita krustā, bet pēc divām diennaktīm izmocītu, taču dzīvu, palaida vaļā.

Aizā augstu kalnos Bartolomejs sadziedēja brūces. Viņš jau gatavojās pamest šo neatsaucīgo valsti, kad nevis miegā, bet nomodā, ieraudzīja Jēzu Kristu, kurš stāvēja pie ieejas alā un paziņoja:

-   Tava stunda ir klāt, paliec šeit un izdzer līdz galam to kausu, kas tev lemts.

Pēc trim dienām Bartolomejs atkal ieradās pie ļaudīm un sāka sprediķot. Viņš tika notverts kādā ciematā netālu no Erevānas, viņam dzīvam novilka ādu. Apustulis ilgi mocījās nāve iestājās pēc divdesmit stundām. Tas notika 70. gada 11. februārī.

Tagad šajā ciematā ir rajona centrs.

Filips

Šis apustulis dzimis 23. augustā, 3. g. p. m. ē.

To četru mēnešu laikā, kurus Filips pavadīja Jūdejā, viņš sāka Samarijā kristīt cilvēkus un visai sekmīgi.

Etiopijā Filipam parādījās eņģelis, kas deva viņam padomu iziet uz ceļa. Tur viņš satika garāmbraucošu etiopiešu augstmani. Pēc īsas patērzēšanas augstmanis piekrita kristīties, un Filips viņu nokristīja pie tuvākās ūdenskrātuves.

Atcerēdamies Jēzus Kristus norādījumu par kristīšanu neņemt naudu, Filips atteicās no samaksas. Tad augstmanis ielūdza Filipu un Bartolomeju savā mājā, un viņi tur nodzīvoja gandrīz mēnesi. Kad Filips ar Bartolomeju gāja projām, augstmanis apgādāja viņus ar pārtiku.

Pēc tam, kad Filips šķirās no Bartolomeja, viņš devās uz skitu zemi un palika tur vairāk nekā desmit gadus.

Pabija gan pie Donas, gan tagadējās Ukrainas teritorijā.

Pēc tam apustulis atgriezās Mazāzijā, kur viņš mira. Filips tika sists krustā sešdesmit gadu vecumā

-    64. gada 1. janvāri Frīģijā.

Sīmanis Zelots

Šis apustulis dzimis 1. decembri, 7. g. p. m. ē.

Kad pēc Jēzus krustā sišanas bija aizritējuši divi mēneši, Sīmanis Zelots devās uz Mazāziju, kur palika gandrīz trīs gadus. No Turcijas Sīmanis devās uz Āfriku, apmeklējot visas valstis, kas bija ceļā, taču neuzkavējās tur ilgi. Pēc tam viņš nokļuva Mauritānijā.

Tur Sīmanis pavadīja gandrīz astoņus gadus, dziedinādams sirdzējus un sprediķodams. No Mauritānijas Sīmanis devās uz Britāniju, kur pavadīja sešus gadus.

Pēc tam apustulis Sīmanis devās uz kontinentu

-    uz Spāniju un Galliju. Un no Gallijas pa jūru ieradās Mazāzijā. Tur viņš palika aptuveni gadu, un atkal devās ceļā šajā reizē caur Gruziju uz Abhāziju.

Sīmanis dziedināja un sprediķoja apmēram piecus gadus. Viņu notvēra 52. gadā. Sīmani piesita krustā, un pēc trim dienām 20. novembri viņš nomira. Viņam bija gandrīz piecdesmit deviņi gadi.

Apustulis Sīmanis apglabāts nelielā ciematā netālu no Suhumi.

Toms

Dzimis 2. aprīlī, 7. g. p. m. ē. Ziemeļindijā.

Pēc Jēzus Kristus krustā sišanas un augšāmcelšanās šis apustulis atgriezās dzimtenē un sprediķoja

Dienvidindijā. Uzcēlis Gondoferu pili. Tās provinces valdnieks, kurā Toms bija apmeties, bija progresīvs cilvēks, kas labprāt tērzēja ar Jēzus mācekli. Toms viņam patika, it īpaši viņš bija iecienījis apustuļa stāstus, kuri atgādināja pasakas.

Bet Toms ne tikai runājās ar valdnieku, viņš arī sprediķoja, turklāt sekmīgi. Daudziem sagādāja prieku viņa sludinātā mācība it īpaši nabadzīgajiem.

Par sprediķošanu Tomu ieslodzīja cietumā. Taču, kamēr apustulis tajā sēdēja, valdniekam parādījās vīzija. Pie viņa ieradās nelaiķe māte un teica: “Laid vaļā to cilvēku, kas sēž pazemē, un parādi viņam godu! Pieņem viņa ticību, citādi pazaudēsi visdārgāko, kas tev ir.”

Valdniekam neradās šaubas, par ko ir runa, jo pagrabā atradās tikai viens arestētais Toms, bet visdārgākais valdniekam bija viņa vienīgais dēls. Vēl viņam bija trīs meitas, taču tām nebija tādas nozīmes. Valdnieks nešaubījās, ka pie viņa patiesi ieradusies māte, jo tur ikvienam jau kopš bērnības zināms par pēcnāves dzīvi, turklāt nelaiķa lūgums dzīvajiem ir likums, pretī runāt nav pieņemts.

Tomu tajā pašā vakarā palaida vaļā. Pēc divām nedēļām valdnieks nokristījās. Bet par godu apustulim Tomam viņš pēc gada pavēlēja uzbūvēt pili, līdzīgu baznīcai.

Te Jēzus Kristus māceklis uzrakstīja savu evaņģēliju, taču viņam gribējās nest Jēzus Kristus ticību tālāk pie tiem, kuri sodīja taisno vīru ar nāvi, lai visi saprastu, kas pasaulei bijis un ko tā zaudējusi.

34. gadā viņš devās uz Romu, lai nodotu evaņģēliju romiešu priesteriem. Romā par Jēzu un viņa mācekļiem jau zināja, jo pienāca ziņas te no vienas,

te no otras, te atkal citas vietas, kur šie cilvēki darbojušies. Romiešiem tas viss ārkārtīgi nepatika, tādēļ mācekļi tika vajāti.

Romiešus kaitināja ari Toma evaņģēlija saturs, tāpēc tie viņam sekoja, un apustulis bija spiests bēgt no Romas caur Mazāziju, Sīriju un Persiju atpakaļ uz Indiju.

Evaņģēlijs palika Romā līdz 325. gadam.

Toms Indijā ceļoja pa daudzām valstīm, sprediķodams un dziedinādams, taču viņš visur tika raidīts projām. 52. gada 6. februārī viņu Malipurā nodūra ar zobenu.

Jūda Tadejs

Jūda Tadejs Jēkaba jaunākais brālis bija par viņu astoņus gadus jaunāks. Viņš dzimis mūsu ēras 4. gada 1. decembrī.

Šis apustulis bija ļoti slimīgs, pilnīgs pretstats Jēkabam. Ja Jēkabs bija tikumīgs askēts, kurš nevienu neapskauda, tad Jūda bija diezgan skaudīgs, viltīgs, ar bālu seju. Viņam nebija ģimenes, jo viņš kopš bērnības slimoja, tāpēc nenodibināja ģimeni uzreiz, un vēlāk vairs nebija tādas iespējas.

Pēc Jēzus nāves šis apustulis sāka sprediķot. Viņš palika Galilejā apmēram divus gadus, Samarijā trīs gadus, apmeklēja Arābiju un uzkavējās tur gandrīz gadu, bet Sīrijā dzīvoja aptuveni piecus gadus, pēc tam divus gadus sprediķoja Bābelē un divus vēl citur.

Četrdesmit gadu vecumā viņš devās uz Armēniju, viņu savaldzināja armēņu tautas viesmīlība, un viņš palika tur divpadsmit gadus, līdz beidzot tika notverts kādā ciemā.

Jūda pat netika tiesāts, viņam kā citticībniekam

tūlīt piesprieda nāvessodu, turklāt viņu, jau mirušu, caurdūra bultām, izmantojot viņa ķermeni kā mērķi.

Jūda mira 56. gada 19. jūnijā.

Marks Evaņģēlists

Dzimis m. ē. 11. gada 7. oktobrī Jeruzālemē.

Kopš pašas dzimšanas viņam bija paralizētas kājas. Marks dienām ilgi nekustīgi gulēja gultā.

Parasti Jēzus varēja izdziedēt cilvēku no tādas kaites ar vienu pieskārienu. Taču šajā sarežģītajā gadījumā Kristus veselu nedēļu ārstēja zēnu, lūdzoties un uzliekot rokas. Un brīnums notika slimniekam uz izkaltušajām kājām pamazām uzauga miesa, bet pēc kāda laiciņa viņš klibodams sāka celties kājās. Pēc pusgada Marks jau varēja staigāt.

Bērna tēvs jutās ārkārtīgi pateicīgs Jēzum. Viņam bija trīs meitas, bet tikai viens dēls un mantinieks. Kļuvis par uzticīgu Jēzus sekotāju, Marks allaž bija gatavs palīdzēt Skolotājam, lai ko viņam palūgtu.

Tieši Marka tēva mājā tika baudīts slavenais Vakarēdiens, pēc kura Jēzu apcietināja Ģetzemanes dārzā.

Bībelē Marks Evaņģēlists pieminēts kā Jānis, saukts Marks. Viņa namā notika pirmās kristiešu sanākšanas pēc Jēzus krustā sišanas.

Marks kādu laiku staigāja apkārt, sludinot kopā ar Jēzu, viņš bija klāt arī krustā sišanas un augšāmcelšanās laikā.

Pēc Kristus sodīšanas ar nāvi Marks daudz ceļoja pa pasauli Indiju, Romu, Ēģipti.

Pēc rakstura Marks bija ļoti maigs, labsirdīgs un kluss, dāsns vīrs, kas ar cieņu izturējās pret vecā-

kiem cilvēkiem, maziem bērniem un sievietēm. Jēzus sprediķus viņš saprata tieši un pūlējās visu darīt tā, kā Dieva Dēls teicis.

Marks uzrakstīja savu evaņģēliju 49. gadā Indijā, senaramejiešu valodā. Tas pamatojas uz apustuļa Pētera stāstiem un paša bērnības atmiņām par pēdējiem Jēzus dzīves gadiem.

Viņš nomira gandrīz astoņdesmit tris gadu vecumā 94. gada 25. septembrī. Viņš tika nosists Aleksandrijā Ēģiptē. Tur atrodas viņa kaps.

Lūka Evaņģēlists

Dzimis 5. aprīlī, 2. g. p. m. ē.

Lūka bija vidēja auguma, ar apaļu seju, slaiks, viņa sejas krāsa vienmēr likās dzeltenīga un neveselīga.

Lūkam bija sieva un divi bērni, kuri agri nomira, saslimuši ar bakām. Pats Lūka bija ārsts.

Lūka bija viens no Jēzus mācekļiem, kādu laiku viņš staigāja sprediķodams kopā ar Skolotāju. Viņš bija Kristus krustā sišanas liecinieks.

Evaņģēliju Lūka uzrakstīja Grieķijā, 41. gadā, pamatojoties uz atmiņām, notikumu aculiecinieku stāstiem no Jēzus dzīves laikiem, kā arī uz paša vērojumiem, stāstot par Kristu un viņa mācekļiem.

Lūka bija ļoti uzmanīgs izteicienos, tāpēc rakstīja un runāja tikai to, par ko bija pilnīgi pārliecināts nekad neko nepielika klāt.

Turklāt seni nostāsti liecina, ka Lūka bijis pirmais svētbilžu gleznotājs. Pašā pirmajā svētbildē Lūka attēlojis Jēzu un viņa mācekļus. Otrajā bija redzama Dievmāte ar bērnu rokās.

Lūka daudz ceļoja pa pasauli. Viņš apmeklēja Romu, Grieķiju, SIriju un Mazāziju.

Imperatora Domiciāna laikā Lūka tika pakārts olīvkokā, jo nebija neviena brīva krusta. Tas notika Grieķijā, 71. gada 8. maijā. Lūka mira kā moceklis. Pēc mēneša viņam būtu vajadzējis svinēt sešdesmit devīto dzimšanas dienu.

Grūtos dzīves brīžos jūs varat lūgt palīdzību visiem šiem svētajiem. “Mokās var palīdzēt tas, kurš pats iepazinis mokas.” Kurš gan cits, ja ne Jēzus Kristus mācekli, pazīst ciešanas, ne tikai ir dzirdējuši par tādām. Par visu tolaik notikušo ir viegli spriest un lasīt. Patiesībā tas bija smags un grūts darbs, ko viņi bija uzņēmušies.

Iedomājieties: jūs esat kristietis un pēkšņi pie jums ierodas kādas citas ticības piekritējs un sāk sprediķot, piedāvājot pāriet šajā ticībā. Kāds negribēs klausīties, kāds nelūgto viesi izlamās, taču tā notiktu mūsdienās.

Tajos tālajos laikos nebija tik vienkārši pārliecināt cilvēkus, lai tie pāriet citā ticībā. Tāpēc mācekļi, trenkāti un vajāti, klīda no ciema uz ciemu, no pilsētas uz pilsētu, no valsts uz valsti, kamēr viņus panāca nežēlīga mocekļu nāve.

Mums ir atļauts atklāt tikai desmito daļu no tā, ko uzzinājām kā viss norisinājās un kas īstenībā notika. Daudzi cilvēki vēl nav gatavi šos atklājumus pieņemt un uzklausīt.

Kā tika atrasti kristiešu svētumi

Pēc imperatora Konstantīna pavēles uz Jūdeju devās vesela delegācija. Kopš Jēzus nāves bija pagājuši vairāki gadsimti, bet tikai tagad tā atklāja visas svētās vietas un lietas gan alu, kurā viņš piedzima, gan ērkšķu vainagu, gan naglas, kas bijušas iedzītas

Jēzus miesā, pat viņa nabassaiti, kas nogriezta pēc dzimšanas, asinis, asaras utt. utt.

Par šiem “svētumiem” var piebilst tikai to, ka da žādās baznīcās patlaban atrodas vairāki desmiti naglu, ar kurām ticis piesists krustā Jēzus (pēc Bībeles spriežot, to bija tikai četras), bet dzelkšņu no ērkšķu vainaga ir tik daudz, ka pietiktu pieciem vai desmit tādiem kroņiem.

Jau viduslaikos runāja, ka tad, ja “savāktu vienkopus visas Tā Kunga krusta šķēpeles, tad ne katrs kuģis spētu panest šādu kravu.” Pīķu, ar kuriem tā liecina nostāsti tika caurdurts Jēzus, vien pasaulē ir apmēram desmit.

Un apgraizīto Jēzus priekšādu esot veselas trīspadsmit.

Mūsu laikos Bētlemē svētceļniekiem rāda alu, kurā it kā piedzimis Jēzus. Kurš, kā un kad bija konstatējis, ka Kristus nācis pasaulē tieši tur, neviens nezina.

Vārdu sakot atrada visu, ko gribēja atrast, un tieši tur, kur gribēja. Lai gan visiem šiem atradumiem ar patiesajiem notikumiem nav nekāda sakara.

Lūk stāsts par to, kas notika ar īstajām Jēzus Kristus relikvijām.

Līķauts

Bībelē rakstīts, ka pirmā audeklu tukšajās Jēzus Kristus kapenēs atradusi Marija Magdalēna. Marija iznesa no kapenēm šo līķautu un atdeva to Jēzus mātei.

Jaunava Marija kā lielu dārgumu glabāja šo piemiņu par savu dēlu, kas bija cietis nevainīgs. Māte glabāja šo relikviju līdz pēdējām savas dzīves dienām. Un aizveda to līdzi uz Galliju.

Pēc Dievmātes nāves audeklu mantoja Jēzus Kristus meita, kas apprecējās ar vietējo augstmani. Audekls kā relikvija tika glabāts lielā slepenībā īpašā dzelzs šķirstiņā.

Pirmie atgādinājumi par šo līķautu ir no XIV gadsimta.

1389. gadā Truā bīskaps Pjērs dArsī nosūtīja pāvestam Klementam VII vēstuli, lai pasūdzētos, ka Lirejas ciematā Šarnī dzimtas īpašumā šīs ģimenes kapelā izstādīts audekls, kas tiekot uzdots par Jēzus Kristus līķautu, uz kura savādā kārtā redzams Pestītāja ķermeņa nospiedums.

Bīskaps d'Arsī domājot, ka tas esot viltojums, tāpēc ierosinot, lai pāvests liktu lietā savu varu un šādu izstādīšanu aizliegtu. Godfrīds II, auduma īpašnieks, bija spiests meklēt palīdzību pie paša Francijas karaļa Kārļa VI, lai saņemtu atļauju izstādīt līķautu.

1464. gadā Šarnī dzimtas pēcteči atdeva audeklu kādai savojiešu dzimtai apmaiņā pret pili un zemēm. Tad audekls tika izstādīts Šamberī katedrālē. 1578. gadā līķauts nonāca Turinā vietējā Jāņa Kristītāja katedrālē, kurā šis svētums atrodas līdz mūsdienām.

Pēc itāliešu valdnieka Umberto II nāves līķauts tika uzdāvināts Vatikānam.

Zinātnieki, kuri pētījuši šo noslēpumaino audeklu, ir nonākuši pie vienota secinājuma uz audekla palikuši tāda cilvēka ķermeņa nospiedumi, kurš pērts ar dzeloņainām romiešu pletnēm, pēc tam piesists krustā. Visas ievainojumu vietas pilnīgi sakrīt ar to aprakstiem Bībelē.

Kā uz audekla palikuši šie auguma nospiedumi, nav zināms. Mūsdienu apstākļos kaut ko tādu at-

kārtot nebūtu iespējams. Audekla vecums varot sasniegt divtūkstoš gadus.

Līķauta noslēpums tas jau ir cits stāsts.

Protams, pasaulē bijuši daudzi viltoti līķauti. Pētnieki saskaitījuši vairāk nekā četrdesmit neīstu līķautu, kas izstādīti dažādās pasaules valstīs. Taču īstais bija tikai viens.

Krusts, kurā tika piesists Jēzus

Pēc tam, kad svētā Helēna atrada īsto krustu, viņa panāca, ka krustā sišanas vietā tika uzcelta baznīca, kurā izstādīt šo relikviju. Baznīcas pamati tika ielikti 327. gadā.

Pēc desmit gadiem daudzie svētceļnieki sāka izvazāt krustu pa gabaliņam vien. Tādējādi pēc laiciņa no svētuma pāri palika tikai atliekas.

VII gadsimtā persieši sagrāba Jeruzālemi un nopostīja baznīcu līdz pamatiem. Krusta paliekas dīvainā kārtā izdevās glābt. Krustneši, kas 1099. gadā atbrīvoja Jeruzālemi no arābiem, Golgātā uzcēla dievnamu, kurš gan ticis vairākkārt pārtaisīts, taču ir saglabājies līdz mūsdienām.

1187. gadā Jeruzālemi iekaroja Ēģiptes un Sīrijas sultāns Saladīns. Un šajā reizē krusta atliekas pazuda pavisam.

Vainags un naglas

Vainagu un naglas tūlīt pēc Jēzus noņemšanas no krusta paslēpa Jāzeps no Arimatijas. Viņš nodeva šīs relikvijas tālāk saviem bērniem.

Pēc Jeruzālemes izpostīšanas to 70. gadā izdarīja romieši, Jāzepa bērni bija spiesti pārcelties uz

Bābeli. Vainags un naglas ilgi glabājās pie Jāzepa radiniekiem, kuri nezināja, ko ar to visu iesākt.

Kāds no viņa pēcnācējiem grasījās izmest no mājas šos priekšmetus, kas viņam likās dīvaini. Taču kādu dienu šis cilvēks redzēja savādu sapni. Pie viņa pienāca nepazīstama sieviete un apsolīja šai ģimenei lielu veiksmi, ja viņš atdos vainagu un naglas kristiešu kopienai un pat norādīja vietu, kur šo kopienu atrast.

Arimatijas Jāzepa pēctecis tūlīt devās ceļā, taču ne jau naudas dēļ, bet tādēļ, lai izpildītu lūgumu. Viņš atrada norādīto vietu, izstāstīja kristiešiem par savu sapni, pēc tam atdeva vainagu un naglas.

Kristieši saprata, ka negaidītais viesis redzējis sapni Dievmāti, tādēļ viņu bagātīgi apdāvināja. Par saņemto naudu ģimene nopirka pamestu zemes gabalu, kuru jau ilgi bija kārojusi.

Taču pavasarī atklājās, ka tā vēl nav visa atlīdzība. Kad vīrieši sāka šo zemi art, lemesis aizķēra kādu priekšmetu tā bija krūze ar zelta monētām. Nevienam nebija ne jausmas, kā tā tur gadījusies.

Lūk, tā piepildījās Jaunavas Marijas paredzējums par dāsno atlīdzību. Tiešām Dievs ir visvarens. Un, ja cilvēks ir pelnījis balvu, viņš to saņems tur, kur nemaz negaida.

Bet vainags no mūkiem nokļuva Konstantinopolē. XIII gadsimtā Konstantinopoles imperators pārdeva to franču karalim Luijam IX. Patlaban vainags, pareizāk sakot, tas, kas no tā atlicis, daži zariņi bez neviena dzeloņa, glabājas Parīzes Dievmātes katedrālē.

Naglas, ar kurām tika piesists krustā Jēzus, visas līdz mūsdienām nav saglabājušās. Tās vairākkārt tika sazāģētas un pārkausētas, tāpēc palikusi

tikai viena, kas glabājas Svētā Krusta baznīcā Romā. Starp citu naglas forma un izmēri pilnīgi atbilst naglas nospiedumam uz audekla, tāpēc par tās īstumu nav nekādu šaubu.

Priekšāda

Jēzus priekšāda ari nav saglabājusies. Tā pazuda, kad Jēzum bija tikai trīsarpus gadu ceļojuma laikā, kad viņa ģimene devās uz Ēģipti. Jāzeps un Marija Jēzus vecāki bija ierīkojušies uz naktsguļu tuksnesīgā vietā zem vientuļa koka.

Negaidot turpat netālu iegaudojās stepes vilki. Svētajai ģimenei draudēja nāves briesmas. Marija un Jāzeps ātri savāca savas mantas un pameta bīstamo vietu, pamodinādami Jēzu. Vilki pienāca pie koka, taču palika stāvam, nespēdami pakustēties, it kā tiem ceļu būtu aizšķērsojusi neredzama siena. Dzīvnieki pēc tam vēl ilgi šaudījās apkārt pa apli, līdz beidzot nogura un apgūlās zem koka.

Pa šo laiku ģimene nonāca drošā attālumā, bet Jēzus bija paveicis savu pirmo brīnumu, kuru neviens neievēroja.

Pēc kāda laika Marija pamanīja, ka steigā pazaudējusi mazo ādas maisiņu, kurā glabājās dēla priekšāda.

Tajā vietā vēlāk izveidojās dzīvinošs svētavots ar ārstniecisku ūdeni. Un agrāk tuksnesīgā apkārtne pārvērtās tur parādījās ziedošas oāzes.

Ja vadītos pēc loģikas, balstoties nevis uz leģendām, bet uz neatspēkojamiem vēsturiskiem dokumentiem, visas relikvijas saglabājušās tikai tāpēc, ka saņemta palīdzība no augšas. To sniedza Jēzus Kristus un Dievmāte.

Tieši viņi parādījās dažādiem cilvēkiem un minēja vietas, kur atrodami priekšmeti, kas piederējuši Dieva Dēlam. Lai vēlreiz apgaismotu mums Jēzus Kristus spēku un viņa rūpes par mūsu dvēselēm, kurām tumsā jāiet pa taku starp ērkšķiem.

Taču, ja papūlētos, katrs atrastu īsto ceļu, pa kuru gaismas stars mūs novestu Visaugstā Tēva valstībā. Tikai jātic un ļoti stipri jāgrib, turklāt vēl jāievēro visi baušļi, ko mums atstājis Jēzus Kristus.

PAREIZTICĪGO UN KATOĻU SVĒTIE

Vēsture atceras daudzu svēto vārdus. Tie ir cilvēki, kuri sludinājuši Jēzus Kristus mācību, cietuši viņa dēļ un palikuši nesalauzti, dzīvodami tālāk ļaužu atmiņā gadu simtos.

Stāsti par viņiem nodoti tālāk paaudžu paaudzēs. Daudzi no šiem stāstiem jau kļuvuši par leģendām un mūsu civilizācijas laikos liekas kā skaistas pasakas.

Mēs palūdzām sargeņģeļus pastāstīt patiesību par tām tālajām dienām un tiem, kurus mums pienāktos godāt un glabāt dziļi sirdī.

Jūs varat lūgt viņiem palīdzību. Un, ja jūsu lūgšanas būs patiesas, nodomi tīri, tad svētie jums nekad neatteiks.

Dažu vārdus jūs jau zināt, par citiem varbūt dzirdēsiet pirmoreiz.

Datumi sarakstā uzrādīti pēc jaunās laika skaitīšanas, bet dažos gadījumos arī pēc vecā stila.

Svēto saraksts sniegts hronoloģiskā kārtībā, sākot ar vissenākajiem laikiem.

Pravietis Elija

(21. septembris, 950. g. p. m. ē.-21. decembris,

876. g. p. m. ē.)

Vera, Nadežda, Ļubova un viņu māte Sofija: Sofija

(20. aprīlis, 6. g. p. m. ē.-30. septembris, 31. g.) Vera

(2. augusts, 12. g. 30. septembris, 31. g.) Nadežda

(18. novembris, 15. g. 30. septembris, 31. g.) Ļubova

(11. februāris, 19. g. 30. septembris, 31. g.) Svētā Veronika

(11. janvāris, 1. g. 15. oktobris, 64. g.)

Svētais DenI

(23. marts, 221. g. 18. maijs, 250. g.)

Svētais Sebastjans

(22. septembris, 230. g. 27. augusts, 265. g.) Svētais Valentīns

(14. februāris, 234. g. 14. februāris, 271. g.) Svētais Nikolajs

(26. septembris/8. oktobris, 258. g. 6. decembris/19. decembris, 352. g.)

Svētā Helēna

(27. oktobris, 257. g. 23. novembris, 336. g.) Svētais Juris

(12. maijs, 270. g. 11. jūlijs, 303. g.)

Svētais Augustīns

(1. novembris, 354. g. 28. augusts, 430. g.) Svētais Sīmeons

(2. janvāris, 356. g. 27. marts, 459. g.)

Svētais Patriks

(27. jūlijs, 399. g. 17. marts, 470. g.)

Svētais Benedikts

(18. augusts, 478. g. 12. decembris, 548. g.) Svētais Afonas Afanasijs

(20. februāris/5. marts, 940. g. 5. jūlijs/18. jūlijs 1000. g.)

Svētais Asīzes Francisks

(23. novembris, 1181. g. 3. oktobris, 1226. g.) Radoņežas Sergijs

(3./16. maijs, 1314. g. 25. septembris/8. oktobris, 1392. g.)

Svētais Nils

(22. decembris, 1433. g. 1. jūlijs, 1508.g.) Vasilijs Svētlaimīgais

(19. augusts/1. septembris, 1469. g. 2. augusts/19. augusts, 1557. g.)

Pēterburgas Ksenija

(12. jūlijs, 1727. g. 11. marts, 1776. g.)

Svētais Serafims

(19. jūlijs/1. augusts, 1759. g. -2. janvāris/15. janvāris, 1833. g.)

Kronštates Jānis

(1. novembris/19. oktobris, 1829. g. -20. decembris/2. janvāris, 1908. g.)

7. nodaļa PRAVIETIS ELIJA

Par pravieti Eliju stāstīts Bībelē Ķēniņu un Laiku grāmatās.

Viņš dzīvoja Israēlā, valdnieka Ahaba laikā. Šis ķēniņš valdīja no 925. gada līdz 903. gadam p. m. ē.

Pravietis Elija dzimis 21. septembri, 950. g. p. m. ē.

Viņa tuvinieki bija parasti zemkopji. Bez Elijas ģimenē vēl bija divi vecākie brāļi un jaunākā māsa.

Pravietis mīlēja savus vecākus un radus, lai gan jau kopš bērnības runāja tiem pretī, ne mirkli nebūdams ar viņiem vienisprātis, jo pašam visos dzīves gadījumos bija savas domas.

Elija bija drošs un pārgalvīgs zēns, viņš nebaidījās ari no daudz vecākiem puikām. Viņš bija labi veidots, ar spēcīgu ķermeni, viņa augums bija garāks par vidējo. Brieduma gados un arī līdz savai nāvei viņš staigāja ar garu bārdu un matiem gandrīz līdz jostas vietai. Viņš nebijās ne no tveices, ne no saltuma, gandrīz vienmēr bija puskails.

Sešpadsmit gadu vecumā viņš nolēma, ka ikvienam cilvēkam paredzēts savs ceļš, tādēļ nav jāturas pie mājām. Pametis tēva namu, Elija sāka ceļot.

Tajos laikos starp valstīm nebija noteiktu robežu, un var sacīt, ka pravietis apmeklēja tās vietas, vēlāk izveidojās Sīrija, Persija, Itālija, Grieķija un Indija.

Ēlija nekur ilgi neuzkavējās, ja nu vienīgi Indijā. Tur viņš palika apmēram divus gadus. Gandrīz gadu jauneklis nodzīvoja kādā ciematā, mācīdamies no sava skolotāja meditēšanas mākslu, priekšmetu materializēšanu un levitāciju.

Indijas ziemeļos kādā citā ciematā Elija apguva jogu, daudzus trikus un iepazina dziedināšanas prasmi.

Divdesmit piecu gadu vecumā Elija atgriezās dzimtenē. Taču tas vairs nebija zēns, bet gan pieaudzis un nobriedis vīrs, savaldīgs un apdomīgs.

Reizēm Elija parādīja ļaudīm šo to no Indijā apgūtā, tāpēc viņam bariem skrēja pakaļ ziņkārīgie un dīkdieņi. Drīz vien jaunais cilvēks jutās tik noguris no viņiem, ka bija spiests apmesties nomaļā alā.

Elija bieži gāja uz Karmela kalnu, lai klusumā un vientulībā lūgtu Dievu. Tieši šajā kalnā pravietim kādā reizē sapnī parādījās eņģelis un norādīja ceļu uz meklēto alu.

Drīz vien uz Karmela kalnu, kurp Elija devās tikai pa dienu, sāka nākt cilvēki, kas lūdza palīdzību. Pravietis ar lielu prieku ārstēja smagi slimos un dažkārt tāpat kā Jēzus arī atdzīvināja mirušos. Elija ne tikai dziedināja, bet arī pareģoja.

Kādā reizē viņš ciemojās pie nabadzīgas atraitnes, kurai tikpat kā nebija, ko ēst. Bija tikai mazliet miltu bļodiņā un nedaudz eļļas krūzes dibenā.

Bet negaidot notika brīnums kad atraitne ņēma no bļodiņas miltus, tie nebeidzās, bet nemanāmi papildinājās no jauna. Tāpat notika ar eļļu. Tā Elija parādīja vēl kādu savu prasmi priekšmetu materializāciju.

Bībelē stāstīts, ka visizdaudzinātākā un pretrunīgākā Elijas rīcība ir viņa sacensība ar pagānu

priesteriem. Elija pārmeta lsraēlas valdniekam Ahabam, ka viņš atteicies no īstenās ticības un pielūdz Baalu un Astarti. Un piedāvāja savākt sacensībai 450 pagānu priesterus un 400 praviešus.

Tikšanās notika Israēlā, Karmela kalnā. Elija sacīja: “Ja jūsu dievs ir tik varens, tad lai viņš iededz uguni zem jūsu upura!”

Priesteri uzlika teļu uz malkas un mēģināja ar burvju vārdiem iedegt uguni, taču viņiem tas neizdevās. Tad Elija pasmējās par viņiem: “Kliedziet skaļāk, jo viņš, jūsu dievs, varbūt ir aizsapņojies, ar kaut ko aizņemts vai atrodas ceļā. Bet varbūt viņš guļ. Pamodiniet viņu!”

Priesteri visu dienu lūdzās, ārdījās un sauca savu dievu palīgā, taču viss bija velti.

Tad Elija izveidoja upursārtu no divpadsmit akmeņiem, izraka tam apkārt grāvi, uzlika teļu uz malkas un izrīkoja: “Iesmeliet spaiņos ūdeni un aplejiet gan upuri, gan malku!”

Pēc tam, kad uz upursārta bija izlieti divpadsmit spaiņi ūdens, Elija lūdza Dievu parādīt savu visspēcību.

Tajā pašā mirklī no debesīm nolaidās uguns, kas sadedzināja pelnos gan teļu, gan slapjo malku un izsusināja ūdeni, kas bija satecējis grāvi.

Uzvarētājs Elija pēc tam ar zobenu nodūra visus priesterus un praviešus gandrīz tūkstoš cilvēku!

Lasot kaut ko tādu par pravieti, uzmācas šaušalas un prātā nāk doma: “Ak Kungs, vai tas ir svēts vīrs, vai sava laika masu slepkava?”

Sargeņģeļi mūs nomierināja, paskaidrodami, ka patiesībā tā nebija. Pagājis tik ilgs laiks, ka tagad ļaudīm ir grūti saprast, kur meli un kur patiesība.

Protams, Elija nevienu nenogalināja viņš pārāk labi zināja Mozus baušļus, un galvenais no tiem bija: “Tev nebūs nokaut!” Nav svarīgi, kādu dievu cilvēks lūdz un kāda ir viņa ticība.

Sacensība starp Eliju un pagānu priesteriem tiešām notika, un viņš tiem uzskatāmi parādīja, ka dieviem nav vajadzīga upurēšana. Tāpēc šie dievi priesteriem nepalīdzēja iedegt uguni, bet uguns zem Elijas teļa iedegās ar Dieva palīdzību tikai tādēļ, lai citi cilvēki noticētu pravietim.

Tomēr tāda sacensība neko nedeva. Sapratis, ka kaut ko pierādīt nav jēgas, Elija pameta neticīgos un apmēram gadu vispār nerādījās cilvēkos.

Bībele stāsta, ka Elija spējis veikt šādus brīnumus: uzsūtīt sausumu un badu, izbeigt sausumu, izsaukt lietu.

Elija tiešām to spēja, viņš darīja īstus brīnumdarbus aicināja lietu, lai pārtrauktu sausumu, un baroja izsalkušos. Viņš bija bezgala labsirdīgs, pat saviem ienaidniekiem nevēlēja ļaunu, lai gan būtu varējis jebkuru no viņiem samalt miltos.

Valdnieks Ahabs nomira, bet viņa vietā tronī kāpa Moābs. Kad Moābs smagi saslima, viņš aizsūtīja vēstnešus pie Belcebula priesteriem, lai tie izdibina, kad valdnieks izveseļosies.

Ja ticam Bībelei, tad šiem vēstnešiem ceļā nostājas Elija un atkal izrīkojas ar viņiem nežēlīgāk par nežēlīgu ar debesu uguni izdedzināja simtu valdnieka apsargu.

Pievērsiet uzmanību visinteresantākais ir tas, ka Elijas galējā cietsirdiba aizvien pierādījās tikai tajos gadījumos, kad bija jāpārmāca ticības atkritēji tie, kuri noniecinājuši ebreju Dievu un pievērsušies

citiem dieviem. Pārējos gadījumos Elija gluži pretēji parādīts kā žēlsirdīgs dziednieks un mierinātājs mirušo atdzīvinātājs, sirdzēju ārstētājs un izsalkušo barotājs.

Taču, tikko runa ir par ebreju Dievu, Elija kļūst gluži cits cilvēks viņš gatavs griezt gabalos un dedzināt ļautiņus veseliem simtiem.

Epizodes par slepkavībām ir izgudrotas, tām ar īsto Eliju nav nekāda sakara. Ar viņa vārdu priesteri gluži vienkārši mēģinājuši iebiedēt vienkāršos ebrejus, lai tie nepievērstos citiem dieviem.

Elija savā mūžā paveica daudz labu darbu. Viņš nodzīvoja septiņdesmit četrus gadus un nomira 21. decembri, 876. gadā p. m. ē.

Trīs pēdējos gadus viņš pavadīja pilnīgā vientulībā kalnos. Elija jau ilgi pirms tam zināja, kad mirs. Taču viņš negribēja pēc nāves gulēt mitrā zemē, tāpat kā visi pārējie.

Kad līdz pravieša aiziešanai bija atlikusi vairs tikai pusstunda, Elija uzkāpa augstienē un tur, dziļi ieelpojis, pameta šo pasauli. Naktī plēsīgie zvēri saplosīja viņa mirstīgās atliekas, kuras dvēselei vairs nebija vajadzīgas.

Cilvēki atcerējās Eliju tikai pēc četrsimt gadiem. Viņi sāka sacerēt leģendas un papildināt tās ar dažādiem izdomājumiem. Ar to atkal nodarbojās nevis parastie cilvēki, bet gan šīs pasaules varenie, kas bija ieinteresēti izmantot dižā pravieša vārdu savā labā.

Tika uzmeklēta ala, kurā reiz dzīvojis svētais. Tās klints sienas klāja viņa zīmējumi, kuros Elija aizplīvuroti attēlojis savus nākotnes redzējumus. Šīs zīmes netika pareizi izprastas un iztulkotas pēcteči tās izskaidroja tā, kā viņiem patika.

TICĪBA, CERĪBA, MĪLESTĪBA UN VIŅU MĀTE SOFIJA

Viņas nāk no pašu pirmo kristiešu vidus.

Neapstrīdamas informācijas par viņu dzīvi nav. Līdz mūsdienām nonākušas tikai leģendas un nostāstu versijas.

Lūk, ko sargeņģeļi pastāstīja par šīm moceklēm.

Sofija dzimusi Romā, 20. aprīlī, 6. gadā p. m. ē. Viņas vecāki bagāti ļaudis, tēvam bija augsts amats romiešu armijā.

Kad Sofijai bija sešpadsmit gadi, viņai nomira māte, un pēc gada tēvs viņu izprecināja.

Ari Sofijas virs bija karavadonis. Viņi dzīvoja draudzīgi un laimīgi, Sofija dāvāja vīram trīs brīnišķīgas meitas.

Meitenes nebija līdzīgas ne pēc ārienes, ne pēc raksturiem. Vienīgais, kas viņām kopīgs visas trīs bija ļoti skaistas.

Vecākā Ticība (Veronika, Vera) dzimusi 12. gada 2. augustā. Viņa bija gara auguma, staigāja ar paceltu galvu un raudzījās uz visiem no augšas. Viņa nebija runīga. Veroniku bija grūti par kaut ko pārliecināt, viņa allaž spītīgi palika pie sava arī tad, ja viņai nebija taisnība.

Tumšmataina, brūnacaina meitene, kas reti

smaidīja un likās nopietnāka, vairāk pieaugusi, neka patiesībā bija.

Vidējā Cerība (Nadežda) dzimusi 15. gada 18. novembri.

Meitene bija sapņotāja, reizēm viņa domās aizklīda tik tālu, ka ne vienmēr dzirdēja, ja viņu kāds sauca. Šī meitene labprāt kavējās vientulībā, viņas daba bija maiga un laipna. Mati viņai bija tumši rudi, acis zaļas, augums neliels un slaids.

Jaunākā Mīlestība (Ļubova) dzimusi 19. gada 11. februārī.

Tā bija maiga, laipna, gādīga un ārkārtīgi kustīga meitene. Viņu bija grūti noturēt vienā vietā. Viņas gaišmatainā galviņa zibēja šurpu, turpu. Ap meiteni allaž pulcējās kaķi, suņi un putni. Viņa allaž par tiem rūpējās baroja un sargāja no puišeļiem.

Ja Ļubova kaut ko nogrēkojās, viņas gaiši zilās, asaru pilnās acis tik lūdzoši raudzījās mātē, ka Sofija nespēja dusmoties, vēl jo vairāk sodīt savu mīluli.

Kad jaunākajai meitai Ļubovai bija četri gadiņi, nomira Sofijas tēvs. Jaunā sieviete vēl nebija paspējusi attapties pēc šī zaudējuma, kad pēc gada viņas mājā notika vēl viena nelaime aizgāja bojā vīrs.

Ja nebūtu meitu, kurām bija vajadzīga viņas uzmanība un rūpes, Sofija diez vai būtu atguvusies no šī likteņa trieciena.

Taču ne velti mēdz sacīt: “Nelaime nenāk viena”. Tā notika ari ar Sofiju. Pēc diviem gadiem gadījās nākamā nelaime.

Septiņus gadus vecā Ļubova, kura bija uzkāpusi kokā, nenoturējās un nokrita lejā. Pēc kritiena meitene palika nekustīgi guļam viņa varēja pakustināt tikai rokas, kājas vairs nemaz neklausīja. Kājas bija zaudējušas jutību, meitene pilnīgi nejuta sāpes. Tas notika 26. gada 27. maijā.

Sofija nezināja, ko iesākt. Pie kā tikai izmisusī māte netika meklējusi palīdzību! Glābiņš radās negaidot, pēc diviem gadiem. Sofijas draudzenei Annai piederēja iebraucamā vieta. Reiz viņas vīrs ielūdza uz vakara tējas dzeršanu kādu karavānas saimnieku, un tas sāka stāstīt, kur ceļinieki bijuši un ko redzējuši.

Karavānas saimnieks pavēstīja, ka Romas impērijas nomalē Jūdejā ir kāds cilvēks, kurš sludina ļaudīm jaunu ticību. Viņš dziedē slimos un, kā stāsta, spējot pat atdzīvināt mirušos.

Sofijas draudzene Anna jau nākamajā dienā viņai to visu pastāstīja. Sofijai pat nenācās ilgi lūgties karavānas saimnieku viņš tūlīt piekrita sievietei palīdzēt.

Sofija negribēja atstāt bērnus vienus, tādēļ pēc nedēļas Sofija, Vera, Nadežda un Ļubova visas kopā devās ceļā. Ļubova nekustīgi gulēja ratos, bet māte un māsas sēdēja viņai līdzās.

28. gada 29. oktobri Sofija ar meitām ieradās Jeruzālemē. Jēzus Kristus, jo tieši par viņu bija stāstījis karavānas saimnieks, šajā laikā atradās Galilejā. Nākamajā dienā ceļinieces devās turp.

Ļubova nākamajā nedēļā pēc tikšanās ar Jēzu Kristu piecēlās kājās. Taču Sofija nesteidzās uz mājām patiesībā nebija īpaši pie kā steigties. Meitas visu laiku bija kopā ar viņu, bet mājās neviens negaidīja. Un blakus Jēzum bija tik droši un mierīgi.

Ar līdzpaņemto naudu Sofijai pietika visiem izdevumiem, tāpēc viņa varēja visu laiku atrasties Jēzus Kristus tuvumā.

28. gada 25. decembrī apustulis Pēteris nokristīja Sofiju un viņas meitas.

Sofija, Vera, Nadežda un Ļubova bija līdzās Jēzum līdz pat viņa pēdējai stundai, viņas redzēja arī Dieva Dēla krustā sišanu. Neviena no viņām negribēja ticēt, ka vairs nekad netiksies ar šo vislabāko no cilvēkiem.

Sofija un viņas meitas bija kopā ar tiem ļaudīm, kuri tad, kad bija aizritējušas divas nedēļas pēc Jēzus sišanas krustā, naktī izraka dziļu grāvi un paslēpa tajā krustu, kurā tika piesists Dieva Dēls.

Turklāt, lai noslēptu šī krusta pazušanu, Jēzus sekotāji apraka zemē ari abus pārējos krustus, pie kuriem bija piesisti divi laupītāji.

Pateicoties šai rīcībai, īstais Jēzus krusts tika saglabāts nākamajām paaudzēm un vietējie iedzīvotāji pēc soda izpildīšanas to nesaskaldīja malkā.

Sofija ar meitām bieži nāca uz Golgātu un pavadīja tur laiku kopā ar citiem kristiešiem, lūgdami Dievu un runādami par Jēzu.

Tā turpinājās līdz 25. novembrim. Tajā naktī Sofija redzēja sapni pie viņas atnāca Jēzus un lūdza neapraudāt viņu, jo viņš esot tik laimīgs kā nekad, būdams pie sava Tēva. Un, ja viņa esot gatava Dieva Dēls turpināja, tad lai ejot nest Jēzus ticību no ciema uz ciemu, no cilvēka pie cilvēka par spīti grūtībām un pārbaudījumiem, kas gadītos ceļā.

28. gada 26. novembri Sofija ar meitām devās projām no Jeruzālemes ceļojumā pa dažādām zemēm. Viņas apmeklēja Persiju, Mazāziju, Grieķiju un izstaigāja visu Romas impēriju. Apstādamās gandrīz katrā ciematā, Sofija stāstīja par Jēzu Kristu, jauno ticību un mācību.

Daudziem cilvēkiem viņas runas nešķita pārliecinošas, dažās vietās viņu nemaz negribēja uzklausīt. Taču ne jau vienmēr un visur tā notika. Sievieti ar bērniem bieži vien labprāt ielaida uz naktsguļu, un mājas saimnieki uzmanīgi klausījās viņas stāstos, reizēm ticēdami, reizēm apšaubīdami dzirdēto. Nenogurdināmo sludinātāju labi ļaudis apgādāja ar ēdienu un gādīgi piedāvāja atpūsties, lai atgūtu spēkus.

31. gada 1. jūlijā romiešu kareivji notvēra Sofiju un viņas meitas trīssimt kilometru attālumā no Romas.

Sofija, Vera, Nadežda un Ļubova tika nogādātas galvaspilsētā un tiesātas par atkrišanu no ticības, par nodevību pret romiešu dieviem. No viņām tika prasīta publiska atteikšanās no Kristus ticības, lai to redzētu visa pilsēta.

Bet Sofija bija nelokāma. Arī meitas Vera, Nadežda un Ļubova nepadevās, nenobīdamies pat no mocībām, ko nācās pārciest. Viņām izpildīja nāvessodu 31. gada 30. septembrī. Visas četras tika pakārtas.

Pēc četrām dienām viņu mirstīgās atliekas tika noņemtas no karātavām un apbedītas tuvējos kapos. Jaunākajai Ļubovai bija tikai divpadsmit gadu.

9. nodaļa SVĒTĀ VERONIKA

Leģenda stāsta, ka tā ir ticīga ebrejiete, kura krusta gājiena laikā uz Golgātu iedeva Jēzum linu lakatu, lai viņš varētu noslaucīt no sejas asinis un sviedrus. Pestītāja attēls brīnumainā kārtā parādījās uz auduma.

“Veronikas lakats”, kurš tiek uzskatīts par īstu, tagad glabājas Svētā Pētera bazilikā Romā.

Neapstrīdamas informācijas par Veroniku patlaban gluži vienkārši nav, ir tikai leģendas un nostāsti. Daudzi cilvēki apstrīd pašu faktu, ka tāda svētā vispār bijusi.

Lūk, ko mums par svēto Veroniku pastāstīja sargeņģeļi.

Veronika dzimusi 11. janvārī, mūsu ēras pirmajā gadā, bagāta un cietsirdīga Grieķijas pārvaldītāja ģimenē. Tagad Veronikas dzimšanas vietā netālu no Atēnām atrodas mūsdienīga pilsēta Elefsa.

Veronikas tēvs ieguva varu, nogalinot savu vecāko brāli. Par to viņš saņēma sodu no augšas cietsirdīgajam tirānam pašam vairs nevarēja būt bērnu.

Brāļa slepkava mainīja sievas citu pēc citas, taču velti bērni piedzima vai nu nedzīvi vai aizgāja bojā bērnībā.

Reiz pārvaldītājs ielūdza pie sevis tajos laikos

visā Grieķijā slaveno astrologu Viniciānu un lūdza pareģot viņam likteni pēc zvaigznēm.

Gudrais astrologs tūlīt visu saskatīja un saprata, kāpēc pārvaldītājs nekā netiek pie mantinieka. Taču vai ir iespējams teikt patiesību tieši sejā asinskāram despotam?

Viniciāns atrada izeju no sarežģītā stāvokļa. Šis vīrs sacīja pārvaldītājam, ka viņam esot divas iespējas, divi ceļi, ko izvēlēties.

Ja tirāns pats apjēgs, kur slēpjas viņa kļūda, apzināsies to un nožēlos, tad viņam būs divi bērni pirmā piedzims meitene, bet pēc viņas zēns mantinieks.

Otrais ceļš ja valdnieks nespēs saprast, kur ir viņa vaina un to nenožēlos, tad viņam piedzims tikai viens bērns meitene, kura vēlāk, kad pieaugs, pametis tēvu un dosies uz citu zemi, kur satiks cilvēku, kas iedēstīs viņas dvēselē jaunu ticību. Un meitas vārds pēc tam tiks slavināts gadu simtos.

Pagāja desmit mēneši, un jaunā sieva (ceturtā pēc skaita) tiešām pārvaldītājam dzemdēja veselīgu un spēcīgu meiteni, kurai tika dots Veronikas vārds.

Tirāns nolēma otro pareģojuma daļu apiet viņš pavēlēja piesiet astrologu pie neiejāta zirga un triekt dzīvnieku uz priekšu, palaižot tam pa pēdām izsalkušu suņu baru.

Bērns auga stiprs un vesels. Taču meitene vairāk tiecās būt pie aukles nekā pie savas mātes. Veronika jutās daudz labāk vienkāršā kleitiņā, nevis dārgos tērpos. Dāsnuma un žēluma, kas mita viņas dvēselē, pietiktu vismaz desmit cilvēkiem.

Sešpadsmit gadu vecumā Veronika kļuva īsta skaistule biezie, melnie mati krita līdz jostas vietai,

grieķiski veidotās zilās acis bija nevainojamas, tāpat augums ar tievo vidukli.

Pēc tēva pavēles meitene tika izprecināta. Taču Veronika savu vīru nemīlēja, ģimenes dzīve viņu nesaistīja. Garā viņa juta, ka radīta kaut kam citam, taču vēl nesaprata, kam.

Veronikai iestājās skumīgas bezprieka dienas, ari vakari pagāja tāpat. Viņa atrada mierinājumu grāmatu lasīšanā un valodu apguvē. Vairāk par visu Veroniku skumdināja fakts, ka viņai nebija bērnu.

Kad Veronikai bija divdesmit seši gadi, viņas māte nomira no plaušu tuberkulozes, pirms nāves atklādama Veronikai patiesību par to, ko bija visu šo laiku slēpusi nākotnes pareģojumu.

Veronika bez mazākās šaubu ēnas uzņēma par tīru patiesību visu to, ko stāstīja māte.

Kad bija pagājuši divi mēneši kopš mātes nāves, vismīļākā kalpone atnesa Veronikai prieka vēsti cilvēki runājot, ka viņu provincē parādījies kāds, kurš brīnišķīgā kārtā izdziedinājis sirdzējus un pavēstījis ļaudīm par viņu dzīvi tādas lietas, ko neviens cits par viņiem nezinot, jo šim vīram piemītot gaišredzība, un vēl viņš esot mācījis, ka Dievs ir visiem viens.

Veronikas dvēselē viss tūlīt pārvērtās. Viņai šis cilvēks noteikti bija jāsatiek. Lai ko tas maksātu, jo tikai viņš palīdzēs atbrīvoties no šaubām un neauglības.

Pārģērbusies vienkāršā kleitā, paņēmusi līdzi kalponi un vienu miesassargu, apgādājusies ar pārtiku garajam ceļam, iepriekš nevienu nebrīdinājusi, Veronika devās ceļā. Viņa bija gatava iet vai līdz pasaules galam apņēmības pilna un neatlaidīga.

IzbraukusL cauri gandrīz visai savai provincei,

iztaujādama sastaptos ceļiniekus, Veronika izdibināja, ka apbrīnojamo cilvēku, par kuru bija stāstījusi kalpone, saucot Jēzus Kristus no tālās Jūdejas.

Jaunā sieviete nolēma katrā ziņā satikties ar viņu un devās pie Jēzus uz Palestīnu.

Ceļojums ilga gandrīz mēnesi. Veronika ieradās Jeruzālemē 27. gada 18. jūnijā. Pēc trim dienām viņa jau klausījās Jēzus sprediķus Galilejā.

Visu, ko teica šis cilvēks, Veronika dzirdēja pirmoreiz, taču viņa vārdi ielija sievietes dvēselē, pildīdami sirdi ar siltumu un svētlaimi, ko viņa vēl nekad nebija izjutusi.

Un Veronika saprata tieši tāpēc viņa veikusi šo grūto ceļu. Jaunā sieviete pat nelūdza Jēzum dziedināšanu, viņa nolēma padzīvot Jūdejā un paklausīties, ko sludina apbrīnojamākais no cilvēkiem.

Būdama līdzās Jēzum, viņa juta dvēselē vieglumu un neparasto starojumu, kas nāca no šā cilvēka. Pēc diviem mēnešiem Veronika vēlējās kristīties.

21.   augustā viņu nokristīja Jēzus māceklis apustulis Pēteris.

Veronika palika pie Jēzus līdz pašai krustā sišanai. Soda dienā viņa nogāja kopā ar Kristu visu krusta ceļu. Daudzi cilvēki baidījās pat tuvoties Jēzum, tikai Veronika sekoja neatkāpdamās un slaucīdama ar savu lakatu sviedrus un asinis no Dieva Dēla sejas.

Veronika bija ģērbusies kā ebreju sieviete, tāpēc visi viņu noturēja par ebrejieti. Kad pēc Jēzus Kristus sišanas krustā bija pagājušas trīs nedēļas, viņa atstāja Jeruzālemi.

Veronika visu savu turpmāko dzīvi veltīja kalpošanai Dievam un Jēzus Kristus ticībai. Viņa sludināja Kristus ticību Sīrijā, Mazāzijā (Turcijā), Persijā,

Romā, Grieķijā. Taču savas dzīves lielāko daļu svētā Veronika pavadīja Gallijas dienvidos.

Veronikas lakatam piemita brīnumains spēks, tas glāba šo sievieti gan no aukstuma, gan karstuma. Ja vakarā nebija nekā, ko ēst, Veronika apsedzās ar lakatu, un viņai zuda izsalkuma sajūta.

Reiz, kad Veronikai mežā uzbruka vilku bars, viņa domās jau atvadījās no dzīves, bet šajā brīdī kāds viņai uzsauca: “Tev taču ir lakats!” Un Veronika aizsedzās ar lakatu kā ar vairogu, prātodama: “Ak Dievs! Tā bija Jēzus balss!”

Vilki atkāpās un smilkstēdami aizskrēja. Jaunā sieviete, atcerēdamās savu brīnumaino izglābšanos, sāka lietot lakatu slimnieku ārstēšanai.

Ar šo lakatu Varonika izdziedināja romiešu imperatoru Tibēriju, kuru ilgāk par gadu ik vakaru bija mocījušas stipras galvassāpes. Visu nakti cietis, imperators no rīta cēlās kā salauzts un iztukšots.

Pēc tam, kad Veronika apsedza ar savu lakatu Tibēriju, viņš gulēja divas diennaktis, un ar to pietika, lai uz visiem laikiem aizmirstu šo slimību.

Divus pēdējos dzīves gadus Veronika pavadīja Grieķijā, savā dzimtajā provincē. Visu šo laiku viņa nodarbojās tikai ar bērnu un neauglīgu sieviešu dziedināšanu.

Ja kādam nojums nav izdevies tikt pie bērniem, lūdziet palīdzību svētajai Veronikai, viņa noteikti jums palīdzēs.

Svētā Veronika nodzīvoja sešdesmit trīs gadus. Viņa nomira no sirdslēkmes 64. gada 15. oktobrī.

Viņas kaps atrodas Elefsas pilsētā.

SVĒTAIS DENĪ

Svētais Denī dzimis Romā, 221. gada 23. martā, pulksten 5 un 20 minūtēs. Viņa tēvs bija parasts kurpnieks. Denī bija piektais bērns ģimenē.

Ar kurpnieka darbu tādas lielas ģimenes uzturēšanai nepietika līdzekļu. Turklāt, ņemot vērā nesamērīgi lielos nodokļus, ir skaidrs, ka tā bija visai bēdīga aina.

Kad Denī bija desmit gadu, tēvs bija spiests atdot viņu kalpot veikalniekam, kuram ģimene bija parādā par pārtiku.

Veikalniekam bez tirgotavas bija arī traktieris, tajā mazajam Denī vajadzēja novākt un mazgāt traukus. Vakaros un brīvajās dienās tur pulcējās visdažādākie ļaudis. Kādus nostāstus un leģendas tikai negadījās dzirdēt!

Kad Denī bija trīspadsmit gadu, viņš pirmoreiz dzirdēja notikumu ar Jēzu Kristu. To pavēstīja kāds cilvēks, kas ieturēja pusdienas traktieri. Šo vīru sauca Sīmeons viņš bija no Jūdejas un staigāja apkārt, nesot labo ziņu par Jēzu Kristu.

Simti un tūkstoši tādu cilvēku, kā šis Sīmeons, paliek nezināmi, viņu vārdi un labie darbi ir aizmirsti.

Denī nākamajā dienā aizbēga devās projām kopā ar Sīmeonu. Viņš sāka savu esības un zināšanu apgūšanas ceļu tas bija grūts un nepateicīgs.

Vienpadsimt gadu laikā, ko DenI pavadīja tālu no Romas, viņš daudz ko pieredzēja un daudz ko saprata. Romā viņš atgriezās kā divdesmit četrus gadus vecs jauneklis nobriedis un kļuvis vīrišķīgs.

Denī sāka sprediķot par Kristus ticību. Pēc pusgada viņu notvēra un nosūtīja uz Galliju, kur viņam bija jādien kā parastam kareivim Romas pilsonim.

Taču arī armijā Denī pretestības gars netika salauzts, un viņš turpināja to nodarbi, kam bija nolēmis veltīt savu dzīvi, vēl trīspadsmit gadus.

Pametis apnikušo armiju, svētais Denī sāka ceļot pa Galliju un sekmīgi pievērst pagānus jaunajai ticībai.

Divdesmit astoņu gadu vecumā romiešu kareivji apcietināja Denī Lutēcijā (tagad šo pilsētu sauc par Parizi). Tas notika 250. gada 2. februārī.

Kareivji Denī un divus viņa ceļabiedrus Rustiku un Eleutēru ilgi spīdzināja, pieprasīdami atteikšanos no ticības. Uz Denī muguras un krūtīm viņi izdedzināja kristiešu krustu, katru dienu nocirta pa vienam labās rokas pirkstam un turklāt ņirgājās: “Kā tad ir kur tavs dievs, kāpēc viņš tev nepalīdz un neizdara tā, lai pirksti atkal ataugtu?”

Mocītāji no Denī nedzirdēja ne vārda. Pēc mocībām upurus iemeta cietumā un nedēļām ilgi nedeva viņiem ne ēst, ne dzert.

Kad trīs sludinātāji atteicās pildīt romiešu prasības un neatmeta Kristus ticību, viņiem ar cirvi nocirta galvu.

Tas notika 250. gada 18. maijā.

Pie mirušo ķermeņiem nolika sargus. Otrajā nakti vairāki cilvēki no pilsētiņas, kas saucās Kutuljakosa. uzpirka pārtikas un dzērienu piegādātāju un piebēra miegazāles vīnam, kas bija paredzēts sargiem.

No rīta šie cilvēki noņēma no karātavām svētā Denī līķi, kas karājās ar galvu uz leju, un aizveda uz pilsētiņu. Šajā pilsētā tika apglabāts svētais Denī. Tajā pašā vietā, kur viņš izveidoja kristiešu kopienu.

Tagad šī vieta saucas Sendenl.

Kad sargi, no rīta pamodušies, neatrada līķi pie karātavām, viņi, lai glābtu savu ādu, sāka stāstīt, ka noticis neticams brīnums pēc sodīšanas Denī bezgalvainais ķermenis piecēlies, pacēlis no zemes nocirsto galvu, un, turēdams to rokās, devies uz pilsētiņas pusi. Sargi teicās bijuši tā pārbijušies, ka neesot uzdrošinājušies viņu aizturēt.

Šī leģenda saglabājusies līdz mūsdienām.

11. nodaļa SVĒTAIS SEBASTJANS

Nostāsts liecina, ka Sebastjans bijis imperatora gvardes priekšnieks, taču tik žēlsirdīgs, ka ātri vien izpauda savu pieķeršanos kristietībai un tika atdots mauru strēlniekiem, lai tie ar viņu izrēķinās. Svētais Sebastjans, ko caururbušas bultas tas ir klasisks viduslaiku glezniecības sižets.

Ticamas informācijas par šā kristiešu mocekļa dzivi praktiski nav.

Lūk, ko pastāstīja par sevi pats svētais Sebastjans, patiesību sakot, viņa dvēsele, ar kuru mums izdevās nodibināt sakarus.

Svētais Sebastjans dzimis 230. gada 22. septembrī, pulksten 18 vakarā. Viņa tēvs bija karavadonis romiešu armijā. Māte nodarbojās ar bērniem bez Sebastjana ģimenē bija vēl divas meitas un dēls. Viņa vecāki bija Romas pilsoņi.

Bērnībā zinātkārais Sebastjans ar lielāko prieku klausījās tēva stāstus par ceļojumiem uz tālām zemēm. Vēl būdams bērns, Sebastjans sapņoja, ka pieaudzis kļūs par karavīru tāpat kā tēvs, un tad redzēs daudzas zemes.

Sebastjans bija bezgala labsirdīgs, viņa taisnīguma izjūta sniedzās pāri mēram. Viņš nekad neklusēja, kad redzēja netaisnību. Viņam nereti nācās

ciest sava tiešuma un nepiekāpības dēļ. Sebastjanam piemita dziļa līdzjūtība, viņš nekad negāja garām, ja redzēja, ka cilvēks nonācis nelaimē un tam vajadzīga palīdzība.

Kad Sebastjans vēl bija bērns, viņa māsa reiz nokrita un stipri sasita ceļus. Līdzjūtīgais zēns mierināja meiteni, kā varēdams, taču, kad redzēja, ka viss velti, uzkāpa uz jumta un nolēca lejā. Laimīgā kārtā apakšā bija samestas mīkstas mašas, uz kurām puika nokrita. Tuviniekus Sebastjans ar tādu rīcību nepatīkami pārsteidza, taču panāca savu māsa pārstāja raudāt..

Astoņpadsmit gadu vecumā, pēc pusgadu ilga saderināšanās laika, Sebastjans apprecēja sava tēva drauga meitu. Toreiz cilvēki kļuva pilngadīgi sešpadsmit gadu vecumā, un kopš tā sasniegšanas ikvienam neprecētam jauneklim bija jāmaksā īpašs “vecpuiša” nodoklis. Starp citu, nebūt ne mazs.

Sebastjana sieva Iroīda bija divus gadus jaunāka par viņu. Viņa dzemdēja vīram divus dēlus un meitu. Vēlāk, pēc vīra nāves, Iroīda vairs neapprecējās, lai gan tika bildināta ne reizi vien.

Abi dzīvoja kopā mīlestībā un vienprātībā, bija laimīgi un skuma, ja uz kādu bridi nācās šķirties. Tā kā Sebastjans pēc kāzām sāka dienēt armijā sievastēva pakļautībā, kurš vadīja imperatora pretoriju. Iroīda bieži lūdza tēvu parūpēties par viņas vīru. Tēvs nespēja mīļotajai meitai neko atteikt.

Sajā neuzvaramajā armijā valdīja bargi likumi, par katru sīkāko nogrēkošanos atvilka no algas, ja pārkāpums bija nopietnāks, par to varēja nocirst roku vai, ļaunākajā gadījumā, pat galvu. Un tā notika par spīti tam, ka armijā dienēja tikai romieši, nevis kaut kādi beztiesīgi vergi.

Sebastjans nekādi nespēja saprast, kam vajadzīgi visi šie nebeidzamie bezjēdzīgie sodi. Viņš bieži saņēma brāzienus par dažādiem sīkumiem te nepareizi pagriezies, te ne tā atbildējis, te nepareizi uzlicis bruņas.

Sebastjanam ātri vien zuda vēlēšanās dienēt tādā armijā. Tomēr atstāt dienestu pirms laika viņš nevarēja, jo bija parakstījis kontraktu. Vienīgais, ko viņam izdevās panākt, bija pārcelšana uz citu leģionu.

250. gadā tā armijas nodaļa, kurā dienēja Sebastjans, tika nosūtīta uz Galliju, lai tur apspiestu kristiešu sacelšanos, kas sākās pēc svētā Denī sodīšanas. Būdams klāt gūstekņu pratināšanās, Sebastjans pirmoreiz dzirdēja par kristīgo ticību.

Tas bija skarbais imperatora Decija laiks, kad ari nevainīgas sarunas par citu ticību tika uzskatītas par valsts noziegumu.

Sebastjans izlasīja Jāņa Evaņģēliju un pēc tikšanās ar kristiešiem saprata, ka Jēzus mācība viņam ir daudz tuvāka nekā vecā romiešu reliģija.

Viņš mitējās upurēt daudzajām dievībām un apmeklēt romiešu tempļus, ar ko izraisīja tuvinieku dusmas. Pat Sebastjana mīļotā sieva Iroīda pārstāja viņu saprast.

Sebastjans atkal devās uz Galliju, kur sāka sludināt Jēzus Kristus mācību.

Pēc Gallijas uzurpatora Postuma pavēles 265. gadā Sebastjans tika apcietināts un apsūdzēts atkrišanā no ticības un valsts reliģijas nodevībā.

Sebastjanu sita ar pletnēm, vilka pie kāķa un pieprasīja, lai viņš publiski atsakās no saviem uzskatiem un Jēzus ticības. Taču bendēm tā ari neizdevās salauzt mocekļa saru.

Sebastjanu sodīja ar nāvi, nometot no pilsētas mūra uz pīķiem, kas bija apakšā. Tas notika 265. gada 27. augustā. Svētajam bija tikai trīsdesmit pieci gadi.

325. gadā Sebastjans tika piepulcēts svētajiem. 360. gadā mākslinieks iemūžināja viņu pirmajā svētbildē.

Kad Romā 680. gadā sākās mēra epidēmija, 20. janvārī svētais Sebastjans parādījās vietējam priesterim un teica: “Ņem manu svētbildi un droši ej iekšā katrā mājā, es palīdzēšu gan tev, gan citiem.”

Tādējādi svētais paglābis pilsētu no mēra. Sebastjans trīs reizes brīnumainā kārtā palīdzējis nelaimē nokļuvušiem cietējiem. 20. janvāris kopš tiem laikiem ir svētā Sebastjana piemiņas diena.

Svētais Sebastjans ir karavīru, policistu, lidotāju un visu citu armijas cilvēku aizgādnis.

Ja jums ar kaut ko jācīnās, un jūs jūtat, ka taisnība ir jūsu pusē, tad droši ejiet uz priekšu un lūdziet palīgā svēto Sebastjanu. Pat tad, ja visi apstākļi pavērsīsies pret jums, jūs savu panāksiet.

SVĒTAIS VALENTĪNS

Šo svēto iecienījuši gan katoļi, gan pareizticīgie, īpaši krievi. Svētais Valentīns tiek uzskatīts par visu mīlētāju aizgādni, un viņa svētki 14. februāris tiek atzīmēti visā pasaulē.

Mums izdevās sazināties ar svētā Valentīna dvēseli, un lūk, ko tā mums pavēstīja.

Svētais Valentīns dzimis 234. gada 14. februāri Romā. Viņa tēvs un vectēvs bija priesteri.

Valentīns bija otrais bērns ģimenē, pirmā bija meitene. Zēnu nosauca par Valentīnu. Pēc Valentīna ģimenē piedzimuši vēl septiņi bērni. Viņš kopā ar vecāko māsu palīdzējis mātei pieskatīt mazākos bērnus.

Šajā lielajā, draudzīgajā ģimenē bērniem kopš agrīna vecuma tika attīstītas cilvēka labākās īpašības mīlestība pret tuvāko, līdzjūtība pret lūdzēju un cieņa pret vecākiem cilvēkiem.

Tāpat kā pārējie romieši, ari Valentīna tuvinieki pielūdza daudzus dievus.

Romiešiem bija skaisti pavasara svētki, veltīti dievietei Junonai laulības un bērnu aizgādnei. Šajā dienā Valentīna tēvs pasniedza visiem bērniem dāvanas, katram sainītim pievienodams zīmīti ar vēlējumiem. Bērnu bija daudz, un tāpēc, lai nesajauktu

dāvanas, vajadzēja uz katras zīmītes uzrakstīt, kuram tā domāta.

Lai vēlējums piepildītos, zīmīte noteikti bija jāizlasa vienatnē. Sākumā mazajam Valentīnam apsveikumus lasīja mīļotā māmiņa. Taču apķērīgais puika jau piecu gadu vecumā iemācījās pats pa zilbēm burtot tēva rakstīto.

Tikai paaudzies Valentīns saprata, ka zīmīšu autors nav vis kāda dievība, bet paša tēvs. Un nolēma, ka tad, kad pašam būs bērni, darīs tāpat. Valentīns, kurš bija audzis lielā ģimenē, sapņoja par vismaz pieciem bērniem.

Valentīnam piemita laipnība, labvēlība un uzcītība. Jau bērnībā zēns apjauta savu aicinājumu un nolēma kļūt par priesteri tāpat kā viņa tēvs un vectēvs.

Astoņpadsmit gadu vecumā jauneklis apprecēja tēva drauga meitu Līviju. Sieva bija divus gadus jaunāka par viņu. Līvija kļuva par mīlošu sievu un rūpīgu māti, viņa dzemdēja Valentīnam dēlu un meitu. Viņš jutās ļoti laimīgs, no visas sirds mīlēja savu sievu un bērnus. Visu brīvo laiku viņš veltīja viņiem.

Divdesmit piecu gadu vecumā Valentīns kļuva par virspriesteri.

Amata dēļ Valentīns bija spiests apmeklēt un pārbaudīt tempļus, sekojot reliģisko ceremoniju norisei.

Kādā reizē viņš brauca mājās kopā ar jaunu priesteri, un klajumā abus pārsteidza briesmīgs negaiss. Nekur neredzēja nekādas pajumtes, tikai lauka vidū auga milzīgs, vecs ozols.

Abi nolēma pārlaist negaisu, paslēpušies zem koka. Piegājis pie ozola, Valentīns atklāja, ka zem

lapotnes jau patvērušies trīs ceļinieki. Tie bija kristieši, kas ceļoja pa pasauli.

Negaiss trakoja tik neganti, ka atlika vienīgi lūgties. Zem koka lūdzās pieci cilvēki, un katrs vērsās pie sava Dieva.

Pēkšņi kokā iespēra zibens, bet cilvēki, kas atradās zem koka, nepaguva neko apjēgt. Kad viņi atjēdzās, tad atklāja, ka abi Valentīna zirgi gājuši bojā, bet vienīgais kristiešu zirgs ir sveiks un vesels.

Tad viens no ceļiniekiem teica Valentīnam: “Vai redzēji tu uzrunāji savus dievus, bet tie bija aizņemti un nedzirdēja. Es lūdzu Dieva Dēlu Jēzu Kristu, un viņš aizbilda kādu vārdiņu par mani savam Tēvam. Kuram no mums ir taisnība?”

Valentīns neko neatbildēja. Viņš aizvien biežāk sāka domāt par to, kas notika klajumā pie ozola.

Pēc pārciestā negaisa Valentīns atklāja, ka viņam piemīt gaišredzība un dziednieka spējas. Viņam pietika pieskarties slimajai vietai, un cilvēks tūlīt izveseļojās.

Pēc diviem gadiem, trīsdesmit gadu vecumā, Valentīns kristījās un pieņēma jauno ticību.

Skaidrs, ka atkritējs, kas atmetis veco ticību, bija pakļauts visādām vajāšanām. Valentīnam bija jāslēpjas no ienaidniekiem un jānozūd.

Protams, viņš nevarēja uz ilgu laiku atstāt savu mīļo ģimeni, tāpēc reizēm slepus apmeklēja mājas. Kādas tikšanās laikā Valentīnu centās notvert romiešu kareivji, kurus bija brīdinājuši bijušā virspriestera “labvēļi".

Valentīns tomēr neiekrita lamatās, un tad kareivji apcietināja viņa tēvu.

To uzzinājis, Valentīns labprātīgi padevās, jo cerēja, ka tad vina tēvs tiks atlaists brīvībā. Taču

vajātāji nepazina ne līdzjūtību, ne saudzību, un Valentīns nokļuva cietumā kopā ar tēvu.

Kādreiz agrāk Valentīns izdziedināja cietuma priekšnieka meitu, kura bija akla. Tāpēc, kad šī meitene padzirdēja, ka viņas glābējs atrodas kamerā, tūlīt ieradās apvaicāties, vai viņam kaut ko nevajag.

Valentīns palūdza nodot zīmīti savai ģimenei. Ar meitenes palīdzību viņš tagad varēja sazināties ar saviem bērniem. Bērni viņam rakstīja par savu bezgalīgo mīlestību, un viņš mierināja tuviniekus, kā prata.

Valentīns un viņa tēvs cietumā pavadīja pusgadu.

Abus pakāra 271. gada 14. februāri. Pils laukums, kurā mēdza izpildīt nāvessodus, bija par mazu, lai tur satilptu visi tie, kuri gribēja viņus pavadīt uz citu pasauli. Soda izpildīšanas laikā bija klāt ari Valentīna bērni.

Kad spriedums tika izpildīts, pūli pāršalca svētā vira bērnu kliedzieni, kas pamazām noklusa daudzo cilvēku vaimanās. Bendes pirmoreiz piedzīvoja kaut ko tādu, ka ļaudis tik rūgti un skaļi apraudātu sodītos.

311. gadā imperators Galerijs, kurš visu mūžu bija vajājis kristiešus, neilgi pirms savas nāves redzēja sapni. Pie viņa bija ieradies svētais Valentīns un teicis: “Ja vēlies attīrīt dvēseli, tad pārej manā ticībā, bet manas nāves diena lai kļūst par visu mīlētāju dienu.”

No rīta Galerijs pavēlēja pārtraukt jebkādas kristiešu vajāšanas. Vēlāk svētki, kuri bija veltīti dievietei Junonai, sāka saukties par svētā Valentīna dienu.

Romiešu dieviete Junona nogrima aizmirstībā,

bet viņai veltītie rituāli turpmāk notika par godu svētajam Valentīnam. Šajā dienā ir pieņemts apmainīties dāvanām un mīlestības vēstulītēm.

Ja jūsu ģimenē nav bērnu, vai arī jūs vēlaties pasargāt savus bērnus no nepatikšanām, gribat mīlēt un tikt mīlēti lūdziet svēto Valentīnu, un viņš noteikti jums palīdzēs.

Šādam nolūkam viņa dienā, 14. februārī, jāpaņem neliels puķu pušķītis (labāk meža ziediņus) un jāiemet atklātā ūdenskrātuvē, domās vai skaļi izsakot savu lūgumu.

SVĒTAIS NIKOLAJS

Svētais Nikolajs dzimis Līkijā Pataras pilsētā (tagadējā Turcijā) 258. gada 26. septembri. 4 un 30 minūtēs.

Viņa vecāki tēvs Teofāns un māte Nonna bija bagāti. Viņi bija labi cilvēki un vienmēr palīdzēja visiem, kas cieta trūkumu.

Ģimenē bija divas meitas, bet Teofāns sapņoja par mantinieku.

Cauri pilsētai veda karavānu ceļš. Teofāna un Nonnas mājā bieži iegriezās ceļinieki un ārzemnieki. Tur nekad un nevienam netika atteikts visi dabūja pārtiku un naktsmājas. Viesmīlīgie saimnieki neņēma no ceļiniekiem naudu, tikai pieteica, lai tie par viņiem lūdz savus dievus varbūt izdošoties tikt pie zēna mantinieka.

Nikolaja vecāki lūdza Saules dievu Mitru, tāpat kā lielākā daļa viņu tautiešu, kuri vēl senākos laikos bija ieradušies no Tibetas, lai apdzīvotu šo zemi.

Toreiz kristietība izplatījās pavisam lēnām, jo pastāvīgi cieta no vajāšanām. Līdz brīdim, kad kristīgā ticība tiks pilnīgi atzīta, bija jāgaida vēl ilgi.

Dievam labpatika uzklausīt abu kārtīgo cilvēku lūgumu. Un gadā, kad Teofāns svinēja piecdesmito dzimšanas dienu, bet Nonna četrdesmit astoto,

abiem piedzima dēls, kuru viņi nosauca par Nikolasu. Vēlāk viņu sāka dēvēt par Nikolaju.

Vecāku līksmībai nebija gala, veselu nedēļu mājās turpinājās svētki par godu mantinieka piedzimšanai. Vīna kauss tika pasniegts gan bagātajiem, gan nabagajiem.

Bērns nāca pasaulē stiprs un vesels, viņš svēra 4 kg 800 g. Dzemdības noritēja smagi, Nonnas spēki atjaunojās lēnām, tomēr viņa nevienam neuzticēja savu lolojumu, atteicās gan no zīdītājas, gan no aukles.

Zēns auga mīļš un labs. Laipnā, jaukā, mīlošā un līdzjūtīgā noskaņa, kas valdīja vecāku mājā, kopš bērnības uzspieda savu zīmogu bērna raksturam.

Nikolass stundām ilgi varēja klausīties stāstus par dažādām valstīm, neparastiem cilvēkiem, varoņdarbiem un labestību.

Zēna tēvs agri sāka dēlu audzināt. Divu gadu vecumā Nikolass jau pazina visus burtus, bet triju gadu vecumā jau prata lasīt, burtojot pa zilbēm.

Skolotāju zēns pats sev atrada. Kādā svētdienā viņi abi ar tēvu staigāja pa pilsētu, un ceļš veda garām laukumam, kurā notika tirgošanās ar vergiem. Četrus gadus vecais Nikijs (tādu mīļvārdiņu puikam bija devusi māte) piegāja pie paaugstinājuma, uz kura stāvēja vergi, saņēma vienu aiz rokas un pieveda pie tēva. Apkārt visi sastinga vaļējām mutēm. Neviens nevarēja pakustēties.

Toreiz cilvēki uzskatīja ja esi piegājis vergam viena metra attālumā, tad esi aptraipījies. Bet saņemt vergu aiz rokas tas bija kaut kas neiedomājams. Tāpēc norādījumus saviem strādniekiem

saimnieks deva, stāvēdams mājas lievenī, vismaz triju metru attālumā no nelaimīgajiem.

Parasti vergi darīja visus smagos darbus patālāk no mājas. Mājā iekšā strādāja tikai nabadzīgi brīvlaistie.

Tādēļ, kad Nikolass pieveda pie tēva vergu un teica: “Šis būs mans skolotājs!”, Teofāns sākumā mazliet apmulsa. Taču dēla skatiens bija tik lūdzošs, bet sejā parādījās tik starojošs smaids, ka mīlošais tēvs nevarēja atteikt savam lolojumam.

Kā vēlāk izrādījās, izraudzītais vergs bija bagātnieka dēls no Sīrijas, labi izglītots un prata trīs valodas. Viņš bija aizgājis no mājām septiņpadsmit gadu vecumā un daudz ceļojis. Tad piebiedrojies pirmajiem kristiešiem, kristījies un nosaukts par Jāni.

Kad kopiena tikusi vajāta un iztrenkāta, viņš pārdots verdzībā.

Tieši no šī skolotāja mazais Nikolass pirmoreiz dzirdēja par Jēzu Kristu un sargeņģeļiem, kuri mūs sargā. Stāsts uz zēnu atstāja neizdzēšamu iespaidu.

Un tad Nikolass savam skolotājam pastāstīja noslēpumu. Kad viņam bija trīs gadi, viņš aizbēdzis no mātes un paslēpies krūmos netālu no dīķa. Taču, spraukdamies no turienes ārā, paslīdējis un iekritis ūdenī. Zēns sācis grimt, taču šajā brīdī viņu saķēruši aiz rokām un izvilkuši no ūdens divi cilvēki, ģērbušies viscaur baltā un ar spārniem. Nikolass atjēdzies jau dīka krastā, kad pie viņa piesteigušies tēvs un māte.

Kad Nikolass bija divpadsmit gadu vecs, viņa vecāku mājā ienāca kāds ceļinieks ar garu, baltu bārdu. Šis vīrs par kaut ko ilgi tērzēja vakarā ar skolotāju. Nākamajā rītā skolotājs iedeva Nikolasam izlasīt rokrakstu, taču lūdza nevienam par to neko

neteikt. Nikolass, palicis viens, sāka lasīt Mateja Evaņģēliju, kas bija rakstīts uz šīm lapām.

To izlasījis, viņš gandrīz divas dienas neizgāja no savas istabas, pamatīgi satraukdams tuviniekus. Trešajā dienā no rīta Nikolass izgāja no istabas un devās pie skolotāja. Viņa pirmie vārdi bija: “Es gribu kalpot Jēzum Kristum!”

Viņš lūdza skolotāju atrast un parādīt viņam tos, kuri jau pieņēmuši Kristus ticību. Tā kā šī ticība tika vajāta, kristieši centās bez īpašas vajadzības nesanākt kopā. Tikai retumis viņi satikās pilnīgā slepenībā un nemanāmi.

Nikolasam vajadzēja gaidīt veselus divus mēnešus, līdz beidzot viņš iekļuva slepenajā kristiešu sanāksmē un kristījās.

Tad šī ilgi gaidītā diena pienāca tas bija 270. gada 28. maijs. Kristīšanas ceremonija toreiz notika citādi nekā tagad. Cilvēkus kristīja pa vienam, un bija jāgaida sava kārta, stāvot līdz ceļiem ūdenī. Divpadsmit gadus vecais Nikolass gaidīja savu kārtu piecas stundas.

Kristīšanas brīdī zēnam likās, ka viņš dzird debesīs dziedāšanu un ka saule sākusi spīdēt vēl spožāk. Tajā pašā dienā nokristījās arī Teofāns un Nonna.

Visu savu turpmāko dzīvi Nikolass veltīja šai mācībai, palīdzēdams cilvēkiem, kalpodams Dievam un viņa Dēlam Jēzum Kristum.

Viņš daudz lūdzās. Un vislabprātāk darīja to vienatnē. It īpaši mežā, zem veca un liela koka. Nikolass bieži ceļoja arī pilnīgā vientulībā.

Un, kaut gan tajos laikos kristīgā ticība neprasīja no priesteriem dzīvošanu bezlaulībā, Nikolass bija pirmais, kas apņēmās veltīt savu dzīvi tikai

kalpošanai Dievam un nedibināt ģimeni. Jo ģimenes saites neļautu viņam pilnā mērā nodoties tam, ko viņš mīlēja vairāk par visu pasaulē palīdzēšanai cilvēkiem.

Taču Nikolasa dzīvē bija vēl kāds apstāklis, kas neļāva dibināt ģimeni. Tas bija zvērests, dots pie tās būtnes kapa, kurai viņš dāvājis savu pirmo bērnišķīgo mīlestību.

Nikolass pamanīja šo meiteni, būdams vēl bērns

-    kad viņam bija tikai desmit gadu. Elīvija bija tik skaista! Viņas zaļās acis bija tik milzīgas, ka aizņēma pusi sejas, skropstas garas un melnas, viļņainie mati krita gandrīz līdz ceļiem. Tādai skaistulei jebkurš būtu gatavs sekot līdz pasaules galam. Un, par spīti Nikolasa kautrīgajai, biklajai dabai, no visa pielūdzēju bara meitene izvēlējās tieši viņu.

Abi viens otram neko netika solījuši, nedz arī izteikuši kādas atzīšanās, tomēr katrs no abiem jutās pārliecināts, ka tad, kad pienāks laiks, viņi noteikti savienosies un paliks kopā mūžīgi.

Taču liktenis mēdz būt vienādi nežēlīgs gan pret bagātajiem, gan nabagajiem tā bijis visos laikos.

Elīvija bija trūcīga izputējuša amatnieka meita, kuras tēvs nespēja uzturēt ģimeni. Izmisušais Elīvijas tēvs aizņēmās naudu no augļotāja. Un vēlāk nevarēja parādu atdot.

Tad augļotājs piedāvāja izdevīgu darījumu ja tēvs viņam atdos par sievu sešpadsmit gadus veco Elīviju, viņš atlaidīs parādu un iedos vēl naudu, lai vīrs varētu kaut ko uzsākt.

Elīvijas tēvs bija atraitnis, tādēļ viens pats izlēma meitas likteni. Viņam nebija nekas pretī svinēt kāzas. Gadu starpība gandrīz trīsdesmit gadi un

līgavas nevēlēšanās iziet pie vīra kāda gan tam visam nozīme?

Elīvija centās pierunāt tēvu atteikties no tāda nodoma, taču velti tēvs nepielūdzami palika pie sava. Zaudējusi cerību, meitene no klints metās ezerā.

Gandrīz visi pilsētas iedzīvotāji ieradās jauko jauno būtni pavadīt pēdējā gaitā. Kad kapos vairs neviena nebija, Nikolass nokrita ceļos un palika tā nekustīgi līdz rīta gaismai, uz visiem laikiem atvadoties no mīļotās, sava nepiepildītā sapņa.

Pilnīgi viņu saprast var tikai tāds cilvēks, kuram pašam gadījies zaudēt mīļus tuviniekus. Nav būtiski

-    vīru vai sievu, dēlu vai meitu, brāli vai māsu.

No rīta Nikolass paziņoja vecākiem, ka dosies ceļot pa šo cietsirdīgo un netaisno pasauli, lai to labāk iepazītu.

Tā sākās Nikolasa pirmais ceļojums. Viņš devās uz austrumiem uz Kristus dzimteni. Tieši Jēzus balsi viņš bija sadzirdējis, stāvēdams uz ceļiem pie mīļotās kapa, kad prātā iešāvās doma sekot viņai: “Saņemies! Tā nav izeja, tev jāiet uz austrumiem, tur es atnākšu pie tevis un parādīšu ceļu! To tev šalcu es

-    Jēzus!”

Viņš devās tālajā ceļā kopā ar tirgotāju karavānu. kuras mērķis bija Persija. Taču jau pēc trim nedēļām Nikolass nolēma turpināt ceļojumu vienatnē.

Tā, nesteidzīgi iedams, jaunais cilvēks uz neilgu laiku apstājās daudzos ciematos, kur vēroja vietējo iedzīvotāju dzīvi. Un tikai pēc četriem mēnešiem Nikolass sasniedza galamērķi Jēzus Kristus pilsētu.

Uzzinājis no vietējiem, kur atrodas Jēzus Kristus iemīļotais kaln( s nikolass ne mirkli neatpūties,

devās turpKalnā, kur Jēzus bija pārlaidis tik daudzas dienas un naktis, lūgdamies un sludinādams, Nikolass pavadīja trīs diennaktis.

Trešajā naktī, jau uz rīta pusi, Nikolasu uzmodināja spilgta gaisma. Spīdēšana sākās no zemes un sniedzās augstu debesīs. Sākumā viņš pat nesaprata, ko tā nozīmē. Kad pilnīgi pamodās, viņa sirds sāka sisties tik stipri, ka likās vēl mazliet, un tā izlēks no krūtīm. Ak Dievs, ir gan brīnumi! Tieši viņam pretī stāvēja Jēzus Kristus, Dievmāte un Jēzus mācekli.

Nikolass vēl nepaspēja izdomāt domu līdz galam. “Es guļu un redzu brīnišķu sapni!” viņš nolēma, kad Jēzus viņu uzrunāja.

Šī saruna bija neparasta, Nikolass nedzirdēja Jēzus balsi, bet viņa domas it kā iekļuva visā jaunā cilvēka ķermenī, arī sirdī un dvēselē.

Parādība bija redzama tikai piecpadsmit minūtes, bet likās, ka pagājusi vesela mūžība. Un pa šo laiku Nikolass skatīja visu Jēzus dzīvi, izprata visas viņa domas un jūtas, kā ari uzzināja, pēc kā Dieva Dēls tiecas un kurp aicina ļaudis.

Pēc tam Nikolass nokrita zemē gluži bez spēka un pamodās tikai ap pusdienas laiku. Taču jaunajam cilvēkam negribējās ēst un dvēselē bija nepārvarama vēlme doties uz priekšu. Tomēr Nikolass joprojām nezināja, kurp viņam jādodas.

Atcerēdamies Jēzus padomu klausīt tikai sirdsbalsij, Nikolass devās ceļā.

Trīs diennaktis jauneklis pavadīja ceļā, šad tad apstādamies tikai uz brītiņu padzerties un atpūsties. Trešās dienas beigās viņš apstājās un pavērās apkārt. Ceļš viņu bija atvedis pie svētās pilsētas.

Nikolass pakāpās nelielā pakalnā. Pēc mirkļa viņš pēkšņi sajuta neciešamas sāpes labajā rokā, pēc tam sāka sāpēt kreisā roka, tad sāpes caururba labo kāju, bet pēc tam kreiso kāju. Kad kreisajā pusē zem ribām Nikolasu ķēra neredzama pīķa dūriens, viņš zaudēja samaņu.

Jaunais cilvēks atguvās tikai nākamās dienas vakarā. Viņu pārplūdināja atmiņas, caur galvu izšāvās viss, kas bija atgadījies pēdējās dienās. Un Nikolass saprata, ka tādējādi Jēzus viņam parādījis, kādas mocības pārcietis šajā vietā.

Tas, kura vārds vēlāk paliks ļaužu atmiņā uz visiem laikiem svētais Nikolajs pavadīja šajā kalnā, lūgdams Dievu, apmēram divus mēnešus.

To vietu, kur Nikolass bija cietis Jēzus mokas, viņš iezīmēja ar lielu akmeni, lai vēlāk atgrieztos.

Vietējā kristiešu kopiena uzzināja par atnācēja redzējumu, un cilvēki sākumā apšaubīja šī notikuma patiesīgumu, bet pēc tam sāka nākt uz šo vietu, lai godinātu Jēzu Kristu, lūgtos un paprasītu palīdzību.

Kad viņiem tika palīdzēts un lūgumi piepildījās, aizvien vairāk un vairāk ļaužu sāka ticēt Jēzum Kristum.

Septiņpadsmit gadu vecais jauneklis Nikolass atgriezās dzimtajā mājā, kļuvis par Dieva palīgu. Viņš bija ieradies darīt brīnumus. Kalnā redzētajā ainā Jēzus ne tikai runāja ar viņu, bet arī piešķīra jaunajam vīrietim neticamas dziednieka spējas un gaišreģa dāvanas.

Nikolass varēja saklausīt lūgumus palīdzēt simtiem un tūkstošiem kilometru attālu. Viņš varēja sniegt šo palīdzību arī tad, ja atradās otrā zemeslodes pusē.

Divdesmit piecu gadu vecumā Nikolass zaudēja tēvu, pēc gada māti. Vecāku nāvi svētais uzņēma mierīgi, jo zināja, ka agrāk vai vēlāk viņu dvēseles satiksies tajā pasaulē.

Un tagad Nikolasa pienākums bija rīkoties tā, lai vecākiem tur, debesīs, nebūtu kauns viņa dēļ. Saņēmis lielu mantojumu, Nikolass sāka nodarboties ar labdarību.

Patarā dzīvoja kāds bagātnieks, kuram bija trīs skaistas meitas. Šis bagātnieks izputēja un nolēma piespiest savas meitas nodarboties ar netiklību, lai nopelnītu naudu iztikai.

Tieši tajā laikā Nikolass gāja garām bagātnieka mājai un izlasīja viņa domas, jo tēva dvēselē bija tik daudz bēdu un rūgtuma, ka to visu nesajust nemaz nebūtu iespējams. Atcerēdamies, kāpēc aizgāja bojā viņa mīļotā, Nikolass nolēma glābt meitenes. Viņš naktī pielavījās pie bijušā bagātnieka mājas un iemeta pa logu sainīti ar zelta naudu.

Triju meiteņu tēvs, no rīta pamodies, jutās neizsakāmi priecīgs par tādu laimi, un par atrasto naudu izdeva savas meitas pie vīriem.

Starp citu, ar šo notikumu sākās paradums pasniegt dāvanas Jaunajā gadā un Ziemassvētkos. Svētais Nikolass (holandiešu variantā Santaklauss) slepus iekļūst mājā un, kamēr viņu neviens neredz, atstāj zem eglītes sainīti ar dāvanu. No tā laika svētais Nikolass kļuva par bērnu aizstāvi.

Divdesimt sešu gadu vecumā Nikolass jau bija prezbiteris, trīsdesmit gadu vecumā arhibīskaps. Pēc diviem gadiem viņš nolēma apmeklēt Galliju un devās turp ar kuģi.

Kad pēc izbraukšanas bija pagājusi aptuveni nedēļa, Nikolass redzēja parādību un brīdināja kapteini

par tuvojošos vētru, tāpēc kapteinis varēja mainīt kursu un izvairīties no vētras. Tā kuģa komanda paglābās no drošas nāves.

Šajā ceļojumā viens jūrnieks nokrita no masta un smagi sasitās. Šis virs salauza rokas un kājas, viņš nedēļu nenāca pie samaņas. Nikolass sāka viņu dziedināt, un jau pēc divām nedēļām jūrnieks varēja staigāt. Vēl pēc mēneša viņš atkal veica visus savus pienākumus uz kuģa.

Nikolass nodarbojās ar cilvēku ārstēšanu, atdeva paralizētajiem spēju kustēties, redzi aklajiem un spēkus sirgstošajiem visur, kur ieradās. Simtiem tūkstošu viņa izdziedināto cilvēku lūdza Dievu par viņu, lūgdami Nikolasam veselību un ilggadību.

Nikolass izglāba veselu pilsētu no bada (parādījās sapnī tirgonim, kurš kuģi veda maizi pārdošanai un pierunāja doties turp). Pamodies tirgonis atrada sev rokās trīs zelta monētas. Viņš tiešām aizveda kuģi uz šo pilsētu, un tās iedzīvotāji dabūja maizes krājumu, tā izbēgdami no bada nāves.

Bizantijas imperators gribēja sodīt trīs karavadoņus, kurus kāds bija apmelojis. Karavadoņi sāka lūgt Nikolasu, un tas parādījās imperatoram sapnī, pieprasīdams, lai viņš atbrīvo nevainīgos, draudot pretējā gadījumā ar sacelšanos, kas imperatoram varētu nest bojāeju. Pamodies izbiedētais imperators atbrīvoja karavadoņus.

Imperatora Diokleciāna laikā Nikolass nokļuva cietumā, kur pavadīja divus gadus, pacietīgi panesot visas grūtības. 311. gadā viņš tika atsvabināts no cietuma. Nikolasam nepagāja garām tā vajāšana, kurai tika pakļauti arī visi pārējie kristieši, baznīcas un-Dieva kalpi.

325. gadā nikolass bija ielūgts uz Nikejas

sanāksmi. Viņš sparīgi aizstāvēja Jēzus Kristus mācību pret ķeceriem. Un, kad galvenais runātājs, vārdā Ārijs, ierosināja daudz ko izmest no Jaunās Derības itin kā tāpēc, lai būtu iespējams labāk saprast un izprast mācību, Nikolass neizturēja viņš iesita Ārijam pa vaigu, par ko citi bīskapi atņēma Nikolasam titulu un ieslodzīja viņu tornī.

Nikolass pavadīja tornī vienu nakti. Tajā pašā naktī visiem bīskapiem reizē sapņos parādījās Jēzus Kristus un Dievmāte. No rīta apspriedušies, bīskapi nolēma atlaist Nikolasu brīvībā un atdot viņam arhibīskapa titulu.

Uzzinājusi par šo gadījumu, imperatora Konstantīna māte svētā Helēna nolēma iepazīties ar šo cilvēku tuvāk. Viņi runādamies nosēdēja kopā apmēram sešas stundas un nemanīja, kā aizrit laiks. Tērzēšana ar Nikolasu aizgainīja Helēnas pēdējās šaubas, un viņa noteikti apņēmās doties uz Jēzus dzimteni.

330. gadā Nikolass otrreiz ieradās Jeruzālemē. Tur viņš apmeklēja Augšāmcelšanās baznīcu un piespiedās pie glābēja krusta koka.

Nikolass nodzīvoja līdz sirmam vecumam un nomira kā deviņdesmit četrus gadus vecs vīrs. Viņš apglabāts vietējā baznīcā 352. gada 6. decembri.

Pēc nāves Nikolajs tika piepulcēts svētajiem. Viņa kults plaši izplatīts visā kristiešu pasaulē, bet relikvijas ir vienas no ievērojamākajiem kristiešu svētumiem.

1087. gada 9. (22.) maijā svētā Nikolasa mirstīgās atliekas biežo turku uzbrukumu dēļ tika pārvestas uz Bari (Itālijā), kur tās atrodas vēl tagad.

Šīs relikvijas palīdzējušas izdziedināties daudziem slimniekiem.

Nikolass darīja brīnumus savas dzīves laikā, taču tie notiek arī pēc viņa nāves. Viņš palīdz jūrniekiem, ceļotājiem, bērniem un tiem, kuri atrodas ieslodzījumā. Un ari visiem citiem, kuri sauc viņu palīgā.

Tas notika XX gadsimta 30. gados vienā no Donas kazaku ciemiem. Kristīgā ticība, kas pārgāja no paaudzes paaudzē, vēl nebija pilnīgi iznīcināta padomju vara nespēja to izdarīt.

Vaņečka ģimenē bija piektais bērns. Viņam bija vienpadsmit gadu, un pārvietoties viņš varēja tikai, balstoties uz rokām, jo kājas bija paralizētas.

Tagad mēs zinām, ka šī slimība saucas bērnu cerebrālā paralīze. Taču tajos laikos šo kaiti uzskatīja par Dieva sodu.

Palicis viens, zēns bieži raudāja un lūdzās. Tajā vasaras dienā notikušo Ivans atceras visos sīkumos. Tā bija ārkārtīgi karsta diena, un bērns sēdēja zem koka pagalmā, kur viņu bija atstājuši pieaugušie, aiziedami uz darbu. Vaņečkas jaunākais brālis un māsa bija aizskrējuši uz upīti.

Zēns pat nepamanīja, no kurienes uzradās vecītis ar garu, sirmu bārdu un nūju rokā. Ceļinieks apsēdās pie zēna un palūdza kaut ko ēdamu.

Tie bija bada laiki, bet Vaņa atdeva pēdējo maizes riecienu, klusībā mazliet nožēlojot, ka būs jāpaliek neēdušam.

Večuks, it kā būtu izlasījis viņa domas, sacīja: “Nenožēlo, jo tu dabūsi vairāk, nekā atdevi. Celies un ej!”

Domādams par to, ka nespēj ne tikai iet, bet pat piecelties, Vaņa pret paša gribu sāka lēnām slieties augšā un iztaisnoties it kā viņu augšā no zemes

celtu kāds nezināms spēks. Zēns lēnām spēra soļus, domādams: “Varbūt tas ir tikai sapnis?”

Viņa gaita kļuva aizvien noteiktāka. Kad viņš pagriezās, lai pateiktos vecītim, tas vairs nekur nebija redzams. Vaņušas maize bija palikusi neaiztikta.

Pirmais cilvēks, kas ieraudzīja soļojošo zēnu, bija kaimiņiene deviņdesmit gadus veca sieviņa. Vecenīte parādīja viņam ikonu, kas bija paslēpta no komunistiem. Uz Vaņečku laipnām, mīlīgām acīm raudzījās noslēpumainais večuks.

Večiņa piemetināja: “Lūdzies svēto Nikolaju Dieva palīgu, mūsu aizstāvi. Viņš staigā pa pasauli un palīdz tiem, kam tīra dvēsele un kas patiesi tic Dievam.”

Kopš tā brīža Ivans nekad nevienam neatteica palīdzību un žēlsirdības dāvanu, lai arī kas ienāca viņa mājā. Saviem bērniem viņš piekodināja darīt tāpat.

Kas zina varbūt viņš atnāks pie jums, sākumā palūgs palīdzību, pēc tam atlīdzinās ar kādu svētību. Vai arī jūs spēsiet tāpat kā Ivans atdot pēdējo? Ja spēsiet, tad jums tiks palīdzēts.

14.   nodaļa SVĒTĀ HELĒNA

Imperatora Konstantīna Lielā māte, kuras dēls IV gs. padarīja kristietību par Romas impērijas oficiālo reliģiju.

Romas impērijā risinājās bezgalīgi savstarpējie kari par troni, un pirms kādas kaujas, kurā Konstantīnam tikpat kā nebija cerību uzvarēt, viņš redzēja sapni.

Pie viņa ieradās Jēzus Kristus uz teica: “Dieva žēlastība netiks parādīta tam, kurš vajā tos, kuri seko man. Ja gribi uzvarēt, pasargā savus karotājus ar krustu. Nes krustu arī sava karapulka priekšgalā.”

Un Konstantīns no rīta deva rīkojumu izšūt krustu gan uz sava karoga, gan karavīru apģērbiem. Viņš guva pārliecinošu uzvaru.

Kopš tā laika krusts kļuva par kristīgo karavīru pazīšanas zīmi. Vēlāk ar krustu savus apģērbus rotāja krustneši un musketieri.

Svētā Helēna dzimusi 257. gada 27. oktobri Drepanā vēlākajā Helenopolē tagadējās Turcijas teritorijā.

Helēnas vecāki bija no zemas kārtas, bet viņas skaistums iekaroja nākamo romiešu imperatoru Konstantiju Hloru, kurš ceļodams apmeklēja Helēnas

teva traktieri. Un sešpadsmit gadu vecuma Helēna kļuva par viņa sievu.

274. gadā Helēna dzemdēja abu vienīgo dēlu Konstantīnu (kurš vēlāk kļuva par imperatoru). Helēnas vīrs imperators Konstantijs politisku iemeslu dēļ 292. gadā no sievas šķīrās un apprecēja citu sievieti.

Atšķirībā no vīra Helēna bija labs cilvēks. Jau kopš bērnības viņas dvēselē bija iezagusies līdzjūtība un vēlēšanās palīdzēt citiem. Viņa nekad neko nespēja atteikt tiem, kuri vērsās pēc palīdzības, un allaž piedeva tiem, kas bija viņu apvainojuši.

Tādēļ, pēc Konstantija domām, vina nederēja par imperatora laulāto draudzeni.

Toties pēc Konstantija nāves 306. gadā troni mantoja Konstantīns. Viņš ataicināja māti uz galmu, piešķīra viņai Augustas (imperatores) titulu un lika izkalt monētas ar viņas attēlu.

320. gadā Helēna kristījās.

Pēc tikšanās ar svēto Nikolaju Nikejas sanāksmē 325. gadā, neraugoties uz cienījamo vecumu, viņa nolēma doties uz Jeruzālemi un atrast relikvijas, kas saistītas ar Jēzus Kristus dzīvi.

Imperatores uzraudzībā veicot izrakumus tajā pašā kalnā, kur agrāk svētais Nikolass bija atstājis akmeni, strādnieki atrada trīs zemē ieraktos krustus. Divi jau bija gandrīz satrunējuši, bet trešais bija tikai nedaudz laikazoba skarts un mazliet nomelnējis.

Bet kad šim pēdējam krustam pieskārās strādnieks, kam bija savainota roka, kura asiņoja, notika brīnums visiem redzot, brūces pēc dažām minūtēm sadzija.

Nekādu šaubu nevarēja būt. Tas bija īstais Jēzus Kristus krusts!

Atraduma vietā tika ielikti pamati baznīcai.

Šī paša ceļojuma laikā pēc svētās Helēnas pavēles Bētlemē tika uzcelta baznīca, bet Jeruzālemē Debesbraukšanas katedrāle.

Svētās Helēnas izvērstā darbība veicināja kristīgās ticības izplatīšanos, ar viņas dalību Rietumu impērijā tika uzceltas daudzas baznīcas.

327. gadā Konstantīns izdeva dekrētu, kurš noteica, ka viņa mātes dzimtā pilsēta turpmāk sauksies par Helēnopoli.

Helēna nomira 336. gada 23. novembrī un tika apglabāta imperatora kapenēs Svēto Apustuļu baznīcā Konstantinopolē.

850. gadā Helēnas mirstīgās atliekas tika pārvestas uz Otviljē abatiju pie Reimsas. Tūlīt pēc nāves Helēna nokļuva svēto kārtā, bet IX gs. sākumā viņas kults izplatījās arī kristīgo pasaules rietumos.

14. nodaļa SVĒTAIS JURIS

Drošu ziņu par svētā Jura dzīvi ir diezgan maz. Leģenda vēstī, ka viņš dzimis Mazāzijā Kapadoķijā. Bijis bagātu un augstdzimušu vecāku dēls un dienējis armijā, pēc tam kļuvis par kristieti.

Par viņa dzīvi ir zināmi divi ievērojami fakti.

Pirmais viņa cīņa ar pūķi.

Otrais mokpilnā nāve no romiešu rokām.

Lūk, ko sargeņģeļi mums pavēstīja par svēto Juri.

Juris dzimis 270. gada 12. maijā, pulksten 12 naktī Kapadoķijā Mazāzijā. Jura vecāki bija ietekmīgi un pārtikuši cilvēki.

Visi dzimtas vīrieši pa tēva līniju dienēja armijā, tāpēc viņa nākotne bija izlemta jau ilgi pirms tam, kad zēns kļuva pieaudzis.

Ģimenē viņš bija ceturtais bērns. Jurim bija vecākais brālis un divas māsas. Bērni auga mīlestības gaisotnē, lai gan nekādas vaļības viņiem netika ļautas. Bērniem vecāku vārds bija likums.

Juris veidojās par laipnu, maigu un gādīgu bērnu. Kad zēnam bija septiņi gadi, nomira viņa māte. Puisēns šo zaudējumu smagi pārdzīvoja.

Zēns noslēdzās sevī. Viņš stundām ilgi sēdēja vienā vietā un neinteresējās ne par rotaļām, ne par

ēdienu. Ja zēnu neaicināja ēst, viņš varēja nedēļu netuvoties galdam.

Nelīdzēja ne pierunāšana, ne stingrība. Ar zēna audzināšanu apņēmās nodarboties viņa tēva māte pēc dabas drūma un nežēlīga sieviete. Bet Jurim tā trūka siltuma un maiguma!

Par zēna vienīgo mierinājumu kļuva alkas pēc zināšanām. Ģimene neiebilda, tāpēc skolotāju zēnam netrūka. Zēns mācījās ne tikai skolā, bet arī mājās. Viņš ļoti daudz lasīja, īpaši aizraudamies ar reliģisko literatūru un valodām.

Sešpadsmit gadu vecumā jaunietis izauga garš jo garš viņa augums sasniedza gandrīz 180 cm. Jurim bija plati pleci, brūnas acis, tumšbrūni mati. Un patīkams smaids pār visu seju. Ar šo smaidu Juris apdāvināja it visus, neskopodamies ar laipnībām.

Dienēt armijā Jurim nemaz negribējās, viņam bija pavisam cits sapnis kļūt par skolotāju. Taču tēvs bija nepielūdzams un negrasījās mainīt savu lēmumu par dēla sūtīšanu armijā.

Kad Jurim bija sešpadsmitarpus gadu, viņu ieskaitīja pulkā, ko imperators veidoja cīņai ar citādi domājošajiem. To vadīja Jura tēva karabiedrs.

Jo ilgāk Juris dienēja armijā, jo vairāk vīlās gan dienestā, gan romiešu ticībā. Aizvien biežāk viņa dvēselē pamodās nevis karavīra pienākuma apziņa, bet gan vēlme palīdzēt tiem, kurus vajadzēja vajāt.

Reiz Juris palīdzēja izvairīties no nāves kādam jaunam cilvēkam no kristiešu kopienas, un tas kļuva par viņa uzticamo ieročnesēju.

Juris vienmēr, kad varēja, ar ieročnesēja starpniecību brīdjļiāia. kristiešus par draudošajām

briesmām. Viņš meklēja kādu izeju no stāvokļa, taču nespēja to atrast. Atteikšanās dienēt armijā nozīmētu valsts nodevību, bet par to bija paredzēts viens vienīgs sods nāvessods.

Divdesmit piecu gadu vecumā jauneklis pieņēma divus svarīgus lēmumus: kļūt par kristieti un, tikko radīsies piemērots gadījums pamest armiju.

295. gada 17. decembrī Juris slepeni kristījās. Bet pēc diviem mēnešiem viņš kopā ar ieročnesēju pa nakti aizgāja no nometnes, jo armija tajā laikā atradās Ēģiptē.

Jaunekļi devās uz Ēģiptes kaimiņvalsti Lībiju. Valodas Juris bija apguvis kopš bērnības un tās palīdzēja viņiem bez grūtībām saprasties ar vietējiem iedzīvotājiem.

Juris nolēma apskatīt pasauli un pavērot citu cilvēku dzīvi, taču viņam vajadzēja mazliet nogaidīt, jo bija skaidrs, ka viņu meklēs dezertieri, kas patvaļīgi atstājis pulku.

Abi devās uz ciematu, ko sauca Selēna, tolaik to apdzīvoja apmēram divi tūkstoši cilvēku. Ciemata apkaimē dzīvoja milzīga čūska (šie rāpuļi tagad ir pilnīgi izmiruši, mūsdienās tādu vairs nav). Briesmoņa izmēri bija pārsteidzoši: rāpulis bija apmēram desmit metrus garš un metru diametrā.

Kad nezvērs grasījās uzbrukt laupījumam, tas guldzinādams abpus galvai izlaida milzīgas, izplešamas ausu gliemežnīcas. Šajā brīdī no malas likās, ka čūskai ir nevis viena, bet trīs galvas.

Kādreiz čūska bija pārtikusi tikai no sīkiem dzīvnieciņiem, taču gadu gaitā tai kļuva aizvien grūtāk tos notvert.

Reiz čūskai garām gāja mednieks, kurš bija guvis ievainojumus pēc cīņas ar tīģeri. Svaigo asinu

smārds pievilka briesmoni, kas viņam uzbruka. Nelaimīgais tā ari nepārradās no medībām.

Čūska nobaudīja cilvēka gaļu, un šī diena ciema iedzīvotājiem kļuva liktenīga. Jo gaļa nezvēram bija iepatikusies, un tas sāka ķert tikai cilvēkus.

Ciemā ik pēc septiņām desmit dienām kāds pazuda. Vietējais burvis sacīja ciema ļaudīm, ka uz viņiem sadusmojušies Jaunie gari. Tāpēc, lai nomierinātu šos garus, tiem jāupurē jauna meitene.

Ciema ļaudis sanāca kopā un nolēma mest kauliņus, kam jākļūst par upuri.

Izvēlētais upuris bija ciema vecākā meita.

Gatavošanās rituālam jau risinājās pilnā gaitā, kad Juris kopā ar ieročnesēju jāšus tuvojās ciemam. Viņi jāja pa meža ceļu, kas līkumoja starp pakalniem un veda te augšup, te lejup. Tālumā jau bija redzami dūmi, kas cēlās augšup virs ciema.

Kad līdz ciemam bija palikuši tikai kādi trīssimt metri, ceļinieki izdzirda no meža puses kādu biedējošu skaņu. Šņākšana mijās ar guldzināšanu un brākšķiem neviens no abiem neko tādu nebija dzirdējis.

Abi karavīri vēl nepaguva attapties, kad viņiem pretī parādījās čūska un izslējās kaujas stājā visā savā varenībā.

Ceļiniekus izglāba tikai apstāklis, ka viņi sēdēja zirgos, un arī Jura veiklība dienesta gados izstrādātais ašums, kas ļāva viņam aizvien pirmajam uzbrukt pretiniekam.

Juris paķēra pīķi un nodūra čūsku. Kamēr viņa biedrs attapās pēc pārdzīvotajām šausmām, Juris jau bija paguvis ar zobenu sacirst briesmoni gabalos.

Nobeiguši čūsku, viņi devās uz ciemu, lai paaicinātu kādu palīgā. Jo zināja, ka čūskas gaļa visos laikos Āfrikā bijusi liels gardums.

Tikai tad ciema iedzīvotāji ieraudzīja varbūtējo cilvēku pazušanu vaininieci. Pateicoties Jurim, cilvēki saprata, ka nav jēgas akli ticēt savam burvim.

Viss ciemats apsveica uzvarētāju brašo karavīru. Ļaudis piedāvāja Jurim tādu velti, no kuras nevarēja atteikties, lai viņus neapvainotu. Viņam atdeva par sievu izglābto meiteni.

Jauneklis bija plašā plaukumā un skaists, toreiz svētiem vīriem vēl nebija liegts precēties. Jau zināmo iemeslu dēļ viņam pagaidām nebija kurp steigties, un Juris piekrita palikt šajā ciemā.

Tur viņš sāka sprediķot par ticību un Jēzu Kristu. Pēc pusgada cilts padomē tika nolemts kristīties visiem iedzīvotājiem kopā. Tie bija Lībijas pirmie kristieši, un Juris bija pirmais, kas atnesa uz šo valsti kristietību.

Juris nodzīvoja Selēnā apmēram septiņus gadus. Skaistule sieva dzemdēja viņam divus dēlus un meitu. Taču vēlēšanās skatīt citas zemes, apmeklēt Jēzus dzimteni un vēlreiz satikties ar tiem, kuri nes Kristus ticību pasaulē, auga ar katru dienu.

Dievs bija apveltījis Juri ar tādu sievu, kas izrādījās ne tikai skaista, bet arī gudra. Redzēdama, ka vīrs garīgi cieš, šī sieviete uzstāja, ka Jurim jādodas ceļojumā.

Kā gan viņa varēja zināt, ka vairs nekad savu mīļo neredzēs.

No Lībijas Juris devās uz Ēģipti, bet pēc tam kuģī uz Galliju. Gada laikā viņš apmeklēja Grieķiju, Persiju, Palestīnu un Sīriju. 303. gada 27. aprīlī Juris ieradās Mazāzijas Nikomēdijā.

Pēc nedēļas viņu notvēra romiešu armijas kareivji. Viņu apsūdzēja dezertēšanā un aizliegtas ticības sludināšanā.

Juri divus mēnešus noturēja ieslodzījumā vietējā cietumā, spīdzinot un pieprasot, lai viņš atsakās no kristietības. Neko nepanākuši, mocītāji izdomāja Jurim visbriesmīgāko sodu, kāds toreiz bija zināms.

Viņu ar ķēdēm piekala pie kameras akmens sienas stāvus, ar izplestām rokām un kājām. Tās pēc spīdzināšanas bija asinīs. Svaigo asiņu smaka pievilināja cietuma žurkas, kuras sāka grauzt upura dzīvo miesu, bet viņam nebija iespējas pat pakustēties.

Juris bija dzīvs vēl divpadsmit dienas, viņš te zaudēja samaņu, te atkal atjēdzās. Taču mocītāji nesagaidīja ne kliedzienus, ne lūgumus palīdzēt.

Juris nomira 303. gada 11. jūlijā. Viņam bija trīsdesmit trīs gadi. Viņa mirstīgās atliekas pat netika apglabātas zemē. Pēc piecdesmit gadiem zemestrīce izpostīja cietumu, apglabājot zem drupām kameru, kas bija kļuvusi par sava gūstekņa kapu.

Taču svētā Jura nemirstīgā dvēsele turpina darīt brīnumus. Viņš ir kareivju aizbildnis, kas sargā visus tos, kuri viņam tic un lūdz aizsardzību.

Jau mūsu laikos XX gadsimta beigās notika šāds gadījums.

Reiz puisēna Jura bērnībā, viņa vecmāmiņa, kuru zēns ļoti mīlēja, viņam sacīja: “Mazdēliņ, atceries pienāks laiks, un tu kļūsi pieaudzis. Tici vai ne, bet tev vienmēr jālūdz palīdzība svētajam Jurim.”

Toreiz zēns nepievērsa šiem vārdiem īpašu uzmanību. Viņa vecmāmiņa nebija skolota sieviete.

Taču zēna dzīve iegrozījās tā, ka pieaudzis viņš nokļuva Afganistānā. Un ikreiz pirms kaujas jauneklis atcerējās vecmāmiņu un viņas pamācību, klusībā lūgdams savu sargeņģeli.

Piecos kara gados viņš neguva nevienu ievainojumu ne skrambiņas!

SVĒTAIS AUGUSTĪNS

Viņš dzimis 354. gada 13. novembri romiešu provincē Numīdijā (tagadējās Alžīrijas teritorijā), pilsētā, kas saucās Tagasta.

Augustīna tēvs Patricijs bija sīkzemnieks. Viņa māte Monika bija kristiete un galu galā pārliecināja arī savu vīru kristīties. Tas notika neilgi pirms viņa nāves 370. gadā.

Augustīna vecāki gribēja, lai viņu dēls izglītotos un kļūtu par skolotāju, tiesasvīru vai valdības ierēdni.

370. gada rudenī, kad nomira tēvs, zēnu audzināt uzņēmās ģimenes draugs.

Pateicoties viņa devībai, Augustīns guva iespēju trīs gadus mācīties Kartāgā.

Augustīns kļuva par vislabāko skolēnu, taču viņa dzīve tik un tā bija ļoti vētraina.

Astoņpadsmit gadu vecumā viņš kļuva par tēvu

-   bērna māte bija viņa mīļākā Laura. Tajā laikā šādi sakari bija parasti un sabiedrība tos nenosodīja.

Augustīns palika kopā ar Lauru vēl divpadsmit gadus. Pēc trīsdesmit gadu vecuma viņam vairs nebija sakaru ne ar vienu sievieti.

Pēc dabas Augustīns bija labs cilvēks maigs, rūpīgs un gatavs palīdzēt vienalga, nakti vai dienu

-     pat nepazīstamiem ļaudīm. Turklāt viņš bija ļoti jautrs, skaļi smējās, uzjautrinādams ari

citus, izzoboja cilvēkus, jokoja, taču nekad citus nesāpināja.

Augustīns bija skaists gara auguma, platiem pleciem. Viņa seju apņēma viļņaini, melni mati, acis bija debeszilas tik dziļas, ka tajās, šķiet, varēja nogrimt.

Ģimenes dzīve Augustīnu pievērsa filozofijai. Viņam iepatikās lasīt Bībeli, jo viņš zināja, cik augstu māte vērtē tajā atrodamo gudrību un ziņas par Kristu.

Tomēr Bībele viņam likās nesakarīga un dažādu neticamu notikumu pilna. Tad Augustīns pievērsās tajā laikā iecienītajam maniheismam , pēc tam tajā vīlās un ieinteresējās par neoplatonismu.

Un tikai trīsdesmit triju gadu vecumā, 387. gadā, viņš kristījās, jo bija devis zvērestu mātei, kura gulēja uz nāves gultas.

Kopš tā brīža viņš pameta skolotāja darbu (līdz tam laikam Augustīns pasniedza retoriku Kartāgā, Romā un Mediolānā tagadējā Milāna). Un, attālinājies no pasaules kņadas, aizrāvās ar Bībeles studēšanu un Jēzus Kristus mācību.

Augustīns vairāk nekā divus gadus pavadīja pilnīgā vientulībā, tiekoties tikai ar tiem cilvēkiem, kuri nesa viņam ēdienu.

Tad pēc ilgākām pārdomām Augustīns no Romas pārcēlās uz Āfriku un nodibināja tur mūku kopienu savā dzimtajā pilsētā Tagastā.

395. gadā Augustīns tika iecelts par bīskapu.

* Reliģiska mācība, kas radās 3. gs. Tuvajos Austrumos un izplatījās Romas impērijā. Manihejieši uzskata, ka Sātans ir tikpat stiprs kā Dievs. (Tulk. piez.)

Viņa dibinātais klosteris pastāv joprojām, tajā atrodas seminārs.

Līdz pat savai nāvei Augustīns aizrautīgi sludināja Dieva vārdu un cīnījās pret tālaika ķecerību.

Svētais Augustīns ir 232 grāmatu, 224 vēstuļu un 500 sprediķu autors.

Augustīns nomira 430. gada 28. augustā vandāļu aplenkuma laikā, kuri nodedzināja pilsētu, atstādami tikai bīskapa katedrāli un bibliotēku.

17.  nodaļa SVĒTAIS SĪMEONS

Svētais Sīmeons dzimis 356. gada 2. janvāri Sīrijā netālu no Antiohijas nabadzīgā kristiešu ģimenē. Bērnībā viņu nokristīja vecāki. Zēns tika audzināts vienkāršībā un labvēlībā, viņš pats pēc dabas bija maigs, laipns, piekāpīgs. Un viņam patika vientulība.

Sīmeons bija neliela auguma, ar zaļām acīm un gaiši rudiem matiem.

Sīmeons kopš bērnības labprāt apmeklēja baznīcu. Viņš varēja tur pavadīt veselas dienas, aizmirsis par ēšanu un dzeršanu.

Sīmeons bieži vērsās pie Dieva lūgšanās un jautāja, kā kļūt par taisnprātīgu cilvēku. Un kādā reizē viņš miegā saņēma atbildi no augšas.

SImeonam sapni likās, ka viņš rok bedri kādas celtnes pamatam. Izracis, viņaprāt, pietiekami dziļu bedri, Sīmeons mitējās, taču balss no augšas teica: “Roc dziļāk!” Pēc kāda laika viņš atkal mitējās, bet tā pati balss atkal sacīja: “Roc dziļāk!”

Tā atkārtojās vairākas reizes. Tad beidzot balss paziņoja: “Diezgan! Un tagad, ja gribi būvēt, tad būvē! Strādā kārtīgi, jo bez darba nekad neko nesasniegsi.”

Un tad, sapnī gūtās iedvesmas iespaidā, Sīmeons nolēma kļūt par mūku. Viņš trīs gadus noslēdzās cellē, ko pati daba bija izveidojusi klintī.

Sīmeonam, kamēr viņš dzīvoja vientulībā, parādījās gaišreģa spējas, kas ļāva saprast, kāds ir viņa aicinājums.

Pēc tam Sīmeons izdarīja kaut ko līdz tam nepieredzētu. Klints virsotnē ar līdzenu virsmu jauneklis uzbūvēja stabu, kas sniedzās septiņu metru augstumā. Staba galā bija laukumiņš divu metru platumā un triju metru garumā. Tur viņš apmetās uz dzīvi.

Celdams stabu, viņš pats vilka uz klinti kokus no tuvākā meža, kas auga kalna pakājē. Šis grandiozais pasākums turpinājās apmēram gadu.

Sīmeons neatpūtās un negulēja, jo dienu un nakti stāvēja kājās, lūgdams Dievu.

Sīmeona miegs ilga tikai īsu brītiņu, viņam pietika triju četru stundu, lai atkal justos možs un aizmirstu par nogurumu.

Viņš pacietīgi pacieta aukstumu, lietu, tveici un turklāt stingri ievēroja gavēni. Ēda tikai sasmalcinātus kviešus, kas iejaukti ūdenī šādu barību viņam nesa labi ļaudis.

Un Sīmeons palīdzēja viņiem, likdams lietā savas gaišredzības dāvanas. Pie viņa sāka plūst cilvēki no visas pasaules. Svētajam sirmgalvim lūdza padomu ari Romas imperatori Teodosijs II Jaunākais un Markiāns.

Pēc diviem staba galā pavadītiem gadiem Sīmeonam parādījās arī dziedināšanas spējas. Apmeklētāju straume vēl pieauga. Tagad cilvēki nāca ne tikai pēc ieteikumiem, bet ari ārstēt smagas slimības.

Viņš dziedināja ļaudis, uzliekot rokas, ar zālītēm, kas salasītas turpat klints pakājē, kā ari skaitot lūgšanas.

Svētais Sīmeons nevienam neatteica palīdzību. Viņš pieņēma apmeklētājus agri no rīta, saullēkta stundā, un šajā laikā uz divām stundām nokāpa no staba.

Visu pārējo laiku cilvēki pacietīgi gaidīja, ierīkojuši klints pakājē veselu apmetni, un modri uzmanīja, lai neviens netraucētu svētajam lūgties.

Daudzi no viņiem lūdzās kopā ar Sīmeonu.

Svētais Sīmeons nodzīvoja 103 gadus, no tiem 80 pavadīja staba galā. Viņš nomira lūgšanas laikā, 459. gada 27. martā.

Viņam var lūgt palīdzību smagas slimības gadījumā. Svētais Sīmeons palīdz arī tiem, kuriem pašiem piemīt gaišredzības dāvanas vai kuri vēlētos tās izkopt.

SVĒTAIS PATRIKS

Sis svētais ir Īrijas aizgādnis.

Dzimis 399. gada 27. jūlijā Romas Britānijā. Svētais Patriks nāca pasaulē nelielā pilsētiņā apmēram piecdesmit kilometru attālumā no mūsdienu Liverpūles virzienā uz ziemeļiem.

Viņa tēvs bija lopkopis, kam piederēja aitu ganāmpulks. Visa lielā ģimene nodarbojās ar aitkopību un palīdzēja tēvam. Bez Patrika šim cilvēkam bija vēl trīs vecākie dēli un divas meitas.

Nežēlīgais tēvs sodīja savus bērnus par ik sīkāko pārkāpumu, maigā un klusā māte baidījās no vīra un ar bērnu audzināšanu nenodarbojās. Patiesībā viņai arī nebija laika to darīt lielā ģimene prasīja pārāk daudz laika, spēka un veselības.

Dzīvojot tādos apstākļos, Patriks ātri kļuva pieaudzis un patstāvīgs. Turklāt viņš bija galvas tiesu garāks par vienaudžiem, stipriem pleciem, un izskatījās vecāks par saviem gadiem.

Viņam atšķirībā no citiem brāļiem nepavisam negribējās pakļauties tēva gribai, tādēļ Patriks dabūja brāzienus biežāk par pārējiem. Taču viņš klusēdams pacieta visus tēva uzbrukumus, sapņodams tikai par vienu aiziet no šīs mājas uz visiem laikiem, iespējami tālāk.

Kad viņam palika četrpadsmit gadu, nomira

māte, smagajā darbā pārpūlējusies. Pēc diviem mēnešiem Patriks kopā ar draugu aizgāja no mājām un devās uz kaimiņpilsētu (tagadējo Liverpūli). Tur viņš dabūja darbu uz neliela zvejas kuģīša.

Pagāja divi gadi, kopš Patriks bija aizgājis no mājām.

Kādā vētrainā dienā, kad kuģītis nepaspēja atgriezties ostā, tam uzbruka īru laupītāju banda, kura tajos laikos siroja romiešu provincē.

Tā sešpadsmit gadu vecumā jauneklis tika aizvests verdzībā uz Īriju, kur sešus gadus ganīja aitas.

Saimnieks pret viņu izturējās ļoti labi, pat gribēja apprecināt ar savu kalponi, bet Patriks atteicās, ar šausmām atcerēdamies savu vecāku laulības dzīvi.

Patrikam te klājās mazliet labāk nekā pie tēva, tomēr te bija svešums, turklāt viņš nebija pilnīgi brīvs cilvēks. Viņam radās vēlēšanās atgriezties dzimtenē, bet nebija ne jausmas, kā to izdarīt.

Reiz miegā Patriks izdzirda balsi, kas pavēlēja viņam doties uz tālu ostu un uzmeklēt tur kuģi, kurš aizvedīs viņu uz dzimteni uz Britāniju.

Pamodies Patriks sāka lūgt Dievu, lai tas palīdz viņam atgriezties mājās, apsolot veltīt savu dzīvi vienīgi Viņam.

Viss notika tieši tā, kā bija nosapņots. Patriks aizkļuva līdz ostai, uzmeklēja vajadzīgo kuģi un atgriezās dzimtenē. Britānijā viņš apmetās vienā no kristiešu kopienām, sāka sprediķot, viņa aizrautība tika pamanīta, un drīz vien Patriks kļuva par bīskapu.

Tad jaunekli sapnī apmeklēja vēl viena parādība: kāds vīrietis iedeva viņam vēstuli, kurā īri lūdza Patriku atgriezties pie viņiem. Svētais saprata, ka šis

viedais sapnis viņam sūtīts no augšas. Un pēc kāda laika atgriezās Īrijā. Tas notika 432. gada

22.   janvārī.

Patriks kājām apstaigāja visu Īriju līdz pat visattālākajiem valsts nostūriem, aiz kuru robežām vairs nebija cilvēku mājokļu, kurus neviens nekad nebija apmeklējis, lai kristītu, iesvētītu, ordinētu un noturētu dievkalpojumus.

Svētais Patriks visu mūžu veltīja kalpošanai Dievam un cilvēkiem. Četrdesmit gadu vecumā viņam parādījās gaišreģa spējas, un viņš sāka palīdzēt ļaudīm ar padomiem.

Svētais Patriks nodzīvoja garu taisnprātīga cilvēka mūžu. Viņš nomira septiņdesmit gadu vecumā 470. gada 17. martā Īrijā.

īri godina viņa vārdu 17. martā viņam par godu svin savus nacionālos svētkus. Visi īri, lai kur viņi dzīvotu, visā pasaulē tos atzīmē. Rīko parādes, ģērbušies viscaur zaļā.

SVĒTAIS BENEDIKTS

Rietumnieku mūku pirmtēvs.

Dzimis Nursijā Umbrijas kalnos Itālijā, 478. gada

18.   augustā.

Viņa vecāki bija sīki zemes īpašnieki, kuri stingri audzināja savu dēlu. Tēvs bija nežēlīgs cilvēks, viņš sita ne tikai sievu, bet arī mazo Benediktu. Zēns kaunējās no kaimiņiem un draugiem, tāpēc no visiem vairījās un lielāko daļu laika pavadīja vientulībā.

Kad Benediktam palika četrpadsmit gadu, viņu nosūtīja uz Romu. Pilsēta viņam nepatika, zēns juta nepatiku pret dīko greznību un izlaidīgo dzīvi.

Sapratis savu mūka aicinājumu, Benedikts bēga no Romas uz Efīdu (tagadējā Afida), kur atrada patvērumu “dievbijīgo vīru” kopienā.

Te viņš pamatīgi sasaldējās un saslima, viņa jaunais ķermenis vēl nebija nobriedis, viņš bieži nebija paēdis un ilgāk par nedēļu atradās uz dzīvības un nāves robežas.

Gandrīz vai atgriezies no viņpasaules, Benedikts ieguva neparastas spējas varēja ne tikai lasīt cilvēka domas, bet ari nojaust, kas notiks nākotnē.

Jaunais cilvēks nolēma kļūt par vientuļnieku un apmetās kalnu alā Anio ielejā, netālu no Subiako.

Trīs gadus Benedikts nodzīvoja alā pilnīgā vien-

tulībā. Pēc tam noslēgtību iztraucēja tie, kuri vēlējās kļūt par viņa sekotājiem. Padevies viņu pierunāšanai, Benedikts izveidoja klosteri un kļuva par tā priekšnieku.

Benedikts uzskatīja, ka mūku kopiena pirmkārt ir karapulks, kuram jāpakļaujas stingriem noteikumiem bez atļaujas mūki nedrīkstēja pat spalviņu no zemes pacelt.

Viss beidzās ar to, ka izmocītie mūki nolēma, ka šie noteikumi ir pārāk skarbi un mēģināja Benediktu noindēt. Bet daži viņa piekritēji sarunā nepiedalījās. Un tiem izdevās noklausīties sazvērestības apspriešanu, bet pēc tam brīdināt Benediktu.

Pēc tam Benedikts aizgāja no mūku kopienas un sāka dzīvot Subiako. Te viņš radīja vēl divpadsmit mūku kopienas, bet priesteru izdarītā spiediena dēļ bija spiests šīs vietas pamest.

Svētajam nebija ģimenes, bērnu tāpat. Viņš bija dedzīgs un aizrautīgs, ātri saskaitās, bet arī ātri nomierinājās.

Kāds augstmanis uzdāvināja viņam zemes gabalu Kaslno kalna virsotnē. Tur svētais Benedikts uzcēla lielu klosteri. Un pavadīja tajā visu atlikušo mūžu.

Montekasīno Benedikts uzrakstīja savu slaveno darbu, kurā minēti dzīves noteikumi visiem Eiropas mūkiem. Benedikta sekotājus sāka dēvēt par benediktīniešiem.

Svētais Benedikts nomira 548. gada 12. decembri Montekasīno.

SVĒTAIS AFONAS AFANASIJS

Slavenā Afonas (Grieķijā) klostera dibinātājs.

Dzimis 940. gada 5. martā Trapezundā, diakona ģimenē. Viņa māte nomira dzemdībās un audzināt zēnu uzņēmās kāda dievbijīga un labsirdīga mūķene.

Bērns bija ļoti mierīgs, viņš neslimoja un tikpat kā neraudāja, nesagādādams lielas rūpes. Itin kā jau kopš pirmā mirkļa būtu sapratis: mātes vairs nav līdzās.

Kad Afanasijam palika septiņi gadi, nomira viņa tēvs. Zēns ātri pieauga un negribēja tērēt laiku rotaļām kā citi viņa vecuma bērni. Afanasijs tiecās pēc zināšanām, daudz laika veltīja mācībām un lūgšanām.

Apguvis pamatizglītību dzimtajā pilsētā, Afanasijs devās mācīties uz Konstantinopoli.

Pēc trim gadiem viņš kļuva par mūku un iestājās klosterī. Klosterī dzīvodams un vērodams turienes norises, Afanasijs sāka saprast, ka tās nav tādas, pēc kādām viņš bija tiecies.

Lai labāk iepazītu sevi, viņš nozvērējās klusēt trīs gadus. Trešā gada beigās jaunekli apmeklēja parādība pie viņa cellē ienāca Jaunava Marija un izveda viņu ārā. Afanasijs gāja viņai nopakaļ kā noburts. neko apkārt neredzēdams.

Viņš attapās pašā Afonas kalna malā. Nekur neviena nebija, tikai ausīs skanēja vārdi, ko trīs reizes bija izrunājusi Jaunava Marija: “Tev jābūt te! Tev jābūt te! Tev jābūt te!”

Nākamajā dienā Afanasijs pameta klosteri un uzcēla sev celli Afonas kalnā tajā pašā vietā, kur bija atjēdzies pēc sava redzējuma. Tur viņš mita vientulībā, vadīdams laiku lūgšanās un darbā.

Reiz Bizantijas imperators Nikifors Foka, kurš dziļi cienīja un godāja Afanasiju, piedāvāja uzbūvēt līdzās cellei baznīcu un klosteri. Drīz ap viņa celli izauga Afonas klosteris.

Klosterī valdīja diezgan skarbi likumi. Afanasijs uzskatīja, ka tikai ar dzelžainas disciplīnas palīdzību iespējams radīt īstu kristiešu kopienu.

1000. gada 5. (18.) jūlijā svētais Afanasijs uzkāpa uz jaunceļamās baznīcas jumta, taču tas negaidot iebruka, aprokot viņu zem drupām. Kad drupas tika attīrītas, Afanasijs jau bija miris.

Viņam bija tikai sešdesmit gadu.

21.  nodaļa SVĒTAIS ASĪZES FRANCISKS

Viņš ir viens no visgodājamākajiem katoļu svētajiem. Mūža beigās uz viņa ķermeņa parādījās stigmas asiņojošas brūces, līdzīgas ievainojumiem, kādi bija Kristum, kad viņu sita krustā.

Viņš dzimis Aslzē (Itālijā), 1181. gada 23. novembri pārtikuša tirgotāja ģimenē. Francisks bija trešais bērns, vienīgais zēns.

Tāpēc viņu īpaši aprūpēja un apmīļoja trīs sievietes reizē māte un divas māsas. Viņam nekā netrūka, viss bija atļauts.

Turklāt Francisks bija skaists bērns, un reti kurš pagāja viņam garām, nepievērsis uzmanību eņģeliskajam bērnam. Tā aizritēja zēna bērnība.

Jaunībā Francisks gatavojās kļūt par bruņinieku. Tomēr pēc tam, kad Francisks pavadīja gadu cietumā, kļuvis par karagūstekni (toreiz notika karš starp Aslzi un Perudžu), viņa attieksme pret dzīvi mainījās.

Francisks iepazinās ar nabago, kroplo un slimo grūto likteni. Redzētās ainas satrieca viņu līdz sirds dziļumiem. 1206. gadā Francisks, kuram tad bija divdesmit pieci gadi, aizgāja no mājām un sāka kopt lepras slimniekus. Viņš nodarbojās ari ar vecu, sabrukušu baznīcu atjaunošanu savas dzimtās pilsētas apkaimē.

Vienā no tām Francisks redzēja parādību, kas atklāja viņam viņa nākotni. Viņam parādījās Jēzus, kurš teica šādus vārdus: “Francisk, mans nams grūst salabo to!”

Un tikai pēc kāda laika Francisks saprata, ka Jēzus domājis nevis baznīcu ēkas, bet gan pašu baznīcu.

Dievnamā, dzirdēdams Mateja Evaņģēlija 10. nodaļas lasījumu, Francisks saprata, ka šis aicinājums izteikts tieši viņam. Un tad viņš pilnīgi atteicās no visiem šlspasaules labumiem, sāka sludināt pazemību un pacietību, sprediķodams vienkāršajiem cilvēkiem un nesa Dieva vārdus pasaulē.

Drīz vien viņam radās mācekļi. 1210. gadā Francisks uzrakstīja jauna mūku ordeņa iekšējās kārtības noteikumus un devās uz Romu, lai lūgtu pāvestu Inokentiju III tos apstiprināt.

Sākumā pāvests uzņēma Franciska piedāvātos jauninājumus ar aizdomām, pat negribēja viņu pieņemt. Tomēr Francisks neatkāpās un nolēma katrā ziņā panākt audienci pie katoļu baznīcas galvas.

Francisks ar pavadoņiem apmetās netālu no pāvesta rezidences, un sāka gaidīt. Gaidīšana ilga vairāk nekā divas nedēļas, līdz beidzot Romas pāvests redzēja sapni brūkošu Svētā Pētera baziliku, ko neticami milzīgs Asīzes Francisks atbalsta ar plecu.

Tad Inokentijs III ielūdza Francisku pie sevis, viņu apspriede turpinājās ilgāk par piecām stundām, pāvestam uzklausot visus jaunā cilvēka argumentus, un pēc tam viņš izpildīja nelūgtā viesa lūgumu.

Francisks mīlēja visu dzīvo zemes virsū un sprediķoja ne tikai cilvēkiem, bet ari putniem un zvēriem. Mūsdienās Francisks tiek uzskatīts par ekoloģijas aizstāvi viņš jālūdz tajā gadījumā, ja saslimis kāds dzīvnieks vai tam vajadzīga palīdzība.

Dzīvnieki atbildēja svētajam ar tādu pašu mīlestību. Francisks varēja laipni palūgt čivinošos putnus, lai tie netraucē viņa sprediķus, bet kādā reizē noturēja svētrunu arī putnu baram.

Mūku ordeņa priekšnieka pienākumus Francisks ar laiku uzdeva veikt saviem palīgiem, bet pats apmetās būdā Alverno kalnā (Apenlnos) netālu no Asīzes.

Franciskāņu ordeņa dzīvesveids lielā mērā atšķīrās no citu ordeņu dzīvesveida. Ja svētais Benedikts tika uzskatīts par stingrības paraugu, tad svētais Francisks bija neiedomājamas pazemības un laipnības iemiesojums. Svētais mīlēja pilnīgi visus pat musulmaņus, pret kuriem kristieši tajā laikā izturējās ar neuzticību un naidīgi.

Francisks runāja tā: vajagot pat sīkumos pildīt visus evaņģēlijos minētos baušļus, kā mācījis Jēzus. Jēzus dēļ ir vērts atteikties no visiem šlspasaules labumiem, vajag rūpēties par saviem tuvākajiem, palīdzēt nelaimīgajiem un nespēcīgajiem.

Brāļiem franciskāņiem nevajag naudu, viņiem jādzīvo neprecētiem, jo precēts cilvēks kļūst viegli ievainojams. Pašam Franciskam nebija ne ģimenes, ne bērnu.

Apmēram divus gadus pirms nāves uz Asīzes Franciska ķermeņa parādījās stigmas to piecu brūču vietās, kuras bija krustā sistajam Jēzum (divas rokās, divas kājās naglu pēdas un viena sānos no piķa).

Svētais Francisks sapni ieraudzīja mirdzošu krustu, pie kura viņu piesien kareivji. Viņš nevarēja ne runāt, ne pretoties viņa ķermenis neklausīja.

Un tad pēkšņi Francisks sajuta briesmīgas sāpes. Neko vairāk viņš neatcerējās.

Kad Francisks no rīta pamodās, sāpju nebija, taču uz miesas piecās vietās bija ievainojumi, kuri mazliet asiņoja.

Francisks izturējās mierīgi, uzņēma notikušo ar pateicības jūtām Dievam. Viņš uzskatīja, ka Dievs, viņu tā iezīmēdams, ir labvēlīgs par viņa darbību. Svētais apzinājās, ka viņa aiziešana ir tuvu, tāpēc dienu un nakti runājās ar ļaudīm, skaitīdams lūgšanas.

Francisks nomira 1226. gada 3. oktobri.

22. nodaļa RADOŅEŽAS SERGIJS

Dzimis 1314. gada 16. maijā, ciematā Rostovas tuvumā. Viņš tika nosaukts par Varfolomeju (Sergija vārdu viņš pieņēma vēlāk, kļūdams par mūku).

Varfolomeja vecāki bajāri Kirils un Marija Ivančini tika uzskatīti par vienkāršiem cilvēkiem par spīti bagātībai un dižciltībai. Viņu mājā bieži apmetās ceļinieki un nabagi. Tajās reizēs līdz vēlai naktij turpinājās sarunas par Dievu, ticību un visu, kas interesants pasaulē.

Varfolomejs bija maigs, jauks un kautrīgs bērns. Mācībās viņam neveicās, un tāpēc citi bērni viņu apsmēja. Šādos gadījumos Varfolomejs tikai pagāja malā un neko neatbildēja.

Vakaros viņu ģimenē bija pieņemts lasīt Svētos Rakstus, to darīja visi pēc kārtas, tikai Varfolomejs ne.

Un lūk vienā reizē pie viņiem apmetās uz naktsguļu kāds mūks, kas gāja garām ciemam. Vakarā, kā allaž pēc ēšanas, visa ģimene sapulcējās lielajā zālē un sāka lasīt Jāņa Evaņģēliju.

Mazliet palasījis, katrs bērns pasniedza Rakstus tālāk, līdz pienāca Varfolomeja kārta. ‘‘Kāpēc tu nelasi?” mūks pajautāja bērnam. “Neprotu,” zēns bikli atbildēja. “Tu lasīsi! Ņem grāmatu!” Mūks pasniedza

samulsušajam Varfolomejam Rakstus un uzlika roku zēnam uz galvas.

Un bērns negaidot sāka lasīt. Turklāt tik ātri un prasmīgi, tik izteiksmīgi, ka tie, kuri sēdēja pie galda, pamira, nespēdami pakustēties. Bet Varfolomejs lasīja bez mitas apmēram trīs stundas.

Zēns ne tikai lasīja labāk par citiem nākamajā dienā skolā viņš rakstīja labāk par pārējiem skolēniem un uzdeva dažādus jautājumus. Varfolomejs pēkšņi bija kļuvis apdāvināts viņa sekmes visiem likās kā brīnums.

Sekoja tatāru iebrukums un kari, tajā laikā Varfolomeja tēvs kopā ar ģimeni pārcēlās uz Radoņežas ciematu septiņdesmit verstu attālumā no Maskavas. Tas notika 1330. gadā.

Varfolomeja vecāki un brālis Stepans kļuva par mūkiem Hotjkovas klosteri. Pašam Varfolomejam dzīve klosteri likās pārāk nemierīga, tādēļ viņš pierunāja brāli divatā doties neapdzīvotā biezoknī un tur ierīkot sev mitekli.

Nākamā Troicas-Sergija klostera vietā viņi uzcēla kapelu un celli, kurā sāka dzīvot pilnīgā vientulībā. Stepans, neizturējis tādu dzīvi, driz vien devās uz Maskavu, bet Varfolomejs palika pilnīgi viens. Viņš kļuva par mūku un pieņēma jaunu vārdu Sergijs.

Vientulība viņu apmierināja, viņš daudz lasīja un mācījās. Sergijs nejutās pamests, mežā bija dažādas būtnes gan vāveres lēkāja no zara zarā, gan zaķi, gan lapsas, kas medīja peles, simtiem putnu čivināja no rīta līdz vakaram dažnedažādās balsīs.

Sergijs pieradināja putniņus un divas vāverites, līdz tie vairs nemaz nebaidījās, bet ņēma barību viņam no rokas.

Netālu no celles auea vesels klājiens meža ogu,

jaunais mūks tās lasīja un žāvēja garajai, aukstajai ziemai. Reiz, padzirdējis otrā alas pusē troksni, Sergijs pavērās turp un ieraudzīja krūmos lāci.

Ne cilvēks, ne dzīvnieks nesteidzās pamest savu nodarbošanos. Zvērs reizēm pacēlās pakaļkājās, itin kā ieklausīdamies, taču negāja projām.

Nākamajā dienā atkārtojās tas pats, bet aiznākamajā, kad Sergijs devās mājup, lācis gāja viņam nopakaļ. Turpmāk lai kur Sergijs ietu, tas neatkāpās no viņa, it kā apsargādams.

Sergijs apmēram trīs gadus pavadīja vienatnē, pēc tam viņa tuvumā sāka pulcēties citi mūki vientuļnieki. Drīz vien viņu bija jau divpadsmit.

1344. gadā trīsdesmit gadu vecumā Sergijs tika iecelts par klostera priekšnieku.

Viņš turpināja strādāt nesa no avota ūdeni, cirta malku visiem mūkiem, rāvās kā vergs. Viņš pats ēda tikai maizi un dzēra ūdeni, bet spēka viņam bija tik daudz, cik diviem vīriem.

Kad pavisam nebija nekā, ko ēst, Sergijs ņēma cirvi, gāja un strādāja kaimiņu ciemā. Kādam uzbūvēja lieveni, kādam māju, un bieži vien atlīdzība par viņa darbu bija maizes gabals.

Tā šis cilvēks rādīja ļaudīm pacietības un paklausības piemēru. Mūkiem Sergijs aizliedza lūgt ubagu dāvanas tuvējos ciematos, jo uzskatīja, ka labāk strādāt un nopelnīt iztiku, nevis ubagot.

Pēc ūdens vajadzēja iet tālu, bet atpakaļceļš veda kalnup, ari tas prasīja daudz laika un spēka.

Tad Sergijs pamanīja, ka pēc lietus kādā vietā ūdens ilgi neizžūst. Viņš noskaitīja lūgšanu Dievam, paņēma cērti un vairākas reizes iecirta. No zemes izšļācās svētā ūdens avots, kas izverd līdz šai dienai.

Starp citu, šī avota ūdenim ir dažāda garša atkarībā no tā, kad tas tiek smelts. Ja jūs to iesmeļat pirms saulrieta, ūdens ir saldens, pēc rieta parūgts, bet pa dienu garša neatgādina ne vienu, ne otru. Un tā nemainās, lai cik ilgi ūdens stāvētu jebkādā traukā.

Drīz vien klosteri apmetās kāds akls mūks, un Sergijs sāka viņu ārstēt ar avota ūdeni un lūgšanām. Un mūks atguva redzi! Bet ziņa par šo brīnišķo izveseļošanos izplatījās tālu aiz tuvāko ciemu robežas.

Un pie Sergija no visām malām devās sirdzēji, kuriem vajadzēja palīdzēt. Viņš sāka dziedināt cilvēkus no daudzām slimībām. Reiz pie viņa atveda zēnu, kas gulēja nesamaņā. Vecāki, bēdās vai prātu zaudējuši, lūdza atsaukt zēnu dzīvē. Sergijs palīdzēja bērnam, kurš bija komā un gulēja letarģiskā miegā.

Sergijs pašuva sev mūka tērpu no rupja auduma un nēsāja to, līdz tas noplīsa. Tā viņš rādīja pieticības piemēru. Citi mūki valkāja daudz greznākas drānas nekā klostera priekšnieks, tādēļ daudzi svētceļnieki neatzina Sergiju par galveno.

Konstantinopoles bīskaps grieķis neticēja, ka Krievijā varētu būt tik svēts cilvēks. Viņš nolēma pats par to pārliecināties.

Bet bīskaps bija izdomājis mānīšanos, kas svētajam Sergijam nepatika. Grieķis pārģērba savu pavadoni savās greznajās drēbēs, tādējādi nolemdams pārbaudīt Sergiju, kurš tagad ne tikai dziedināja cilvēkus, bet arī varēja lasīt viņu domas un paredzēt nākotni.

Kad svīta tuvojās Sergija klosterim, bīskapam pēkšņi sāka asarot acis.tās dega kā ugunī, ceļa

pēdējie metri viņam bija ārkārtīgi mokoši. Sergijs tūlīt saprata, ka notikusi apmainīšanās ar drēbēm, un aizrādīja bīskapam. Svētais uzlika viņam rokas un noņēma atbraukušajam viesim sāpes. Viesis atkal varēja atvērt acis.

Kāds bagātnieks atņēma nabagam cūkas liemeni. Kad Sergijs lūdza to atdot, šis cilvēks atteica. Bet kad no rīta bagātnieks paskatījās uz liemeni, tad pamanīja, ka to ēd tārpi, lai gan bija pamatīgs sals un gaļa viscaur sasalusi.

Sergijs aizvien samierināja krievu kņazus, kuri savā starpā nemitīgi strīdējās un karoja. 1380. gadā pie Radoņežas Sergija ieradās Donas Dmitrijs, kurš lūdza svētību. Sergijs pareģoja viņam uzvaru Kuļikovas laukā.

Pēc šīs uzvaras Radoņežas Sergijs kļuva par krievu karavīru aizgādni.

Svētais Radoņežas Sergijs aizgāja viņsaulē 1392. gada 25. septembrī. Viņam bija septiņdesmit astoņi gadi. Mūka pīšļi tagad atrodas Troicas Sergija klosteri. Tiem piemīt dziedinošas spējas.

Kāda jauna, patīkama laulāta pāra ģimenē negaidot notika nelaime. Viņu tikko piedzimušajai meitiņai ārsti atklāja dzemdību traumu. Un nevarēja galvot, ka bērns vispār paliks dzīvs.

Natālija un Sergejs bija jauni cilvēki, ne īpaši ticīgi nebija mācīti lūgt Dievu, tāpēc tā nebija viņu vaina. Taču viņi paklausīja večiņu, kura dzīvoja kaimiņos, un trijatā devās uz Troicas-Sergija klosteri pie svētā Radoņežas Sergija svētajiem pīšļiem.

Tur viesnīcā Natālija redzēja sapni pie viņas bija ieradies Sergijs, kurš licis pasmelt svētā avota

ūdeni un ar Dieva palīgu braukt mājās. Odens esot vajadzīgs, lai katru dienu ar to norīvētu bērnu.

Gada vecumā mazā Veronika sāka staigāt, tagad viņai jau ir trīspadsmit gadu, un vina pamazām veidojas par īstu skaistuli. Viņai ir laba sirds un brīnišķīga balss. Meitene zina visu par Radoņežas Sergiju un ne minūti nešaubās, ka šis svētais viņu sargā.

Bet Natālijai un Sergejam svētais Sergijs kļuvis par vistuvāko ģimenes locekli. Nav svarīgi, ka viņš neatrodas dzīvo cilvēku pasaulē viņi apspriežas ar svēto kā ar dzīvu tuvinieku. Un zina, ka viņš vienmēr sadzirdēs un palīdzēs grūtos brīžos.

SVĒTAIS SORAS NILS

Dzimis agri no rīta 1433. gada 22. decembrī zemnieku ģimenē. Tā mita ciemā, kas atradās trīsdesmit kilometru attālumā no Rostovas ziemeļu virzienā.

Nils bija astotais bērns. Šajā lielajā ģimenē visi gan dzīvoja nabadzīgi, toties draudzīgi. Nila vecāki bija dziļi ticīgi cilvēki.

Viņiem kaimiņos dzīvoja garīdznieks. Puisēna māte bieži gāja palīgā garīdzniekam saimniekot un ņēma līdzi Nilu. Viņu pārsteidza šīs mājas greznība, bet grāmatas, kas stāvēja plauktos, bērnu neatvairāmi pievilka.

Garīdznieks ievēroja zinātkāro zēnu un piedāvāja pa vakariem apmācīt lasīšanā. Nils ar lielāko prieku piekrita.

Garīdzniekam par brīnumu, zēns izrādījās ļoti apķērīgs, un jau pēc diviem mēnešiem zināja visus burtus, bet pēc pusgada gluži pieņemami lasīja. Gada laikā Nils izlasīja visas grāmatas, kuras bija atrodamas garīdznieka mājā.

Viņš, atšķirībā no pārējiem sava vecuma zēniem, bija ne tikai zinātkārs un apķērīgs, viņam bija ari pieauguša cilvēka prāts un spriedumi.

Nils auga par labu un atklātu jaunieti, kurš allaž bija gatavs palīdzēt citiem.

Viņš bija neliela auguma, plecīgs, ar rudiem matiem un pelēkām acīm.

Kad zēnam palika divpadsmit gadu, Nils kopā ar draugu devās uz Rostovu svinēt Lieldienas. Nilu pārsteidza pilsētas lieliskums un greznie dievnami. Viņš pat nepamanīja, kā pagāja nedēļa.

Rostovā Nils iepazinās ar tiem, kuri devās svētceļojumos uz Afonu un Palestīnu. Viņš klausījās šajos stāstos kā noburts. Nils klusībā nolēma: “Man vēl mazliet jāpaaugas, tad es arī došos ceļojumā.”

Piecpadsmit gadu vecumā viņš devās uz Rostovu, lai no turienes ceļotu tāJāk. Tā kā Nils nebija tāds kā visi pārējie bērni, māte raudādama kopā ar tēvu izvadīja dēlu tālajā ceļā.

1448. gada 14. martā Nils ieradās Rostovā un pēc divām nedēļām kopā ar svētceļnieku grupu devās uz Konstantinopoli. Ceļā viņiem piebiedrojās piligrimi no citām vietām, kuri tāpat gribēja nokļūt šajā pilsētā.

Kad viņi ieradās Konstantinopolē, grupā jau bija četrpadsmit cilvēku. Un tur domas dalījās vieni gribēja vispirms pakavēties Afonā, citi tūlīt vēlējās doties uz Palestīnu, uz Jeruzālemi. Nils kopā ar vairākumu nolēma iet uz Jēzus Kristus dzimteni.

Jeruzālemē viņš satika krievu Agafonu no Kijevas tas bija kļuvis bārenis četrpadsmit gadu vecumā, nonācis šajā pilsētā un palicis tur uz visiem laikiem, kalpodams pie bagātniekiem. Par laimi Nilam, Agafons vēl nebija aizmirsis dzimto valodu, tāpēc abi varēja sarunāties. Nils nolēma kādu laiku padzīvot Jūdejā.

Gudrais jauneklis tūlīt sāka apgūt valodas. Pēc mēneša viņš iau zināja daudzu vārdu nozīmes, bet

pēc vēl četriem mēnešiem jau varēju runāt Jēzus dzimtajā valodā.

Taču Nilam ar to vēl bija par maz, un viņš izteica sava saimnieka dēlam lūgumu, lai jauneklis iemācītu viņu lasīt savā valodā. Nils bija ļoti darbaspējīgs un paklausīgs, tādēļ saimnieks nemēģināja viņu atrunāt.

Nils nodzīvoja Jeruzālemē apmēram desmit gadus. Pa šo laiku viņš bija iemācījies ne tikai runāt un lasīt, bet ari uzsāka Marka Evaņģēlija tulkošanu.

Marka Evaņģēlijs, Nila pārtulkots un pārrakstīts ar viņa roku, atrodas Ivana Bargā bibliotēkā.

1468. gada 28. augustā Nils kļuva par mūku Kirilo-Belozerskas klosteri.

Pēc gada viņš atkal devās uz Konstantinopoli, bet pēc tam uz Afonu un tālāk uz Jeruzālemi. Pēc tam, kad Nils dienā pabija pie Tā Kunga šķirsta, viņš naktī redzēja sapni pats Jēzus Kristus saņēma viņu aiz rokas un aizveda uz Šoras upes krastu.

Šo sapni Nils uzskatīja par zīmi no augšas, viņš atgriezās Krievijā, nodibināja Šoras upes krastā mūku kopienu netālu no Kirilo-Belozerskas klostera.

Mūku dzīves kārtības pamatā bija nesavtība un vienkāršība. Šoras Nils, aicinādams visus mūkus dzīvot atturīgi un atteikties no bagātības, pieprasīja atņemt visiem klosteriem īpašumus un zemes.

Atšķirībā no daudziem citiem svētajiem Šoras Nils uzskatīja, ka mūkiem jāveic nevis miesīgi, bet garīgi varoņdarbi. Mūkam nevajag pārmērīgi gavēt vai kaut kā citādi darīt pāri savam ķermenim, jo tikai vesels cilvēks var pilnvērtīgi nodarboties ar sevis izkopšanu tikumiskajā jomā.

Svētais Nils vadīja dzīvi vientulībā, nodarbojās ar baznīcas grāmatu pārrakstīšanu un labošanu.

Svētais Nils nomira 1508. gada 1. jūlijā, izteikdams pēdējo vēlēšanos, lai viņa mirstīgās atliekas tiek izmestas tuksnesī, kur tās saplosītu plēsīgie zvēri.

Tomēr sekotāji viņu apglabāja ar lielu godu.

Šoras Nils ir zinātnieku, skolēnu, dzejnieku, rakstnieku, žurnālistu aizgādnis.

VASILIJS SVĒTLAIMĪGAIS

Viņš dzimis 1469. gada 1. septembri netālu no Maskavas Jelohovas ciemā, zemnieku ģimenē. Viņa vecākiem Jakovam un Annai tikai dzīves otrajā pusē un pēc nebeidzamām lūgšanām piedzima dēls.

Dievs aplaimoja Vasiliju jau kopš dzimšanas ar gaišreģa spējām, tāpēc viņš no septiņu gadu vecuma sāka paredzēt nākotni. Ar laiku ciema iedzīvotāji sāka no viņa baidīties, bet vienaudži mēdza uzbrukt un sita viņu, kliegdami, ka viņš piesaucot nelaimi.

Sešpadsmit gadu vecumā Vasilijs pameta vecākus un pārcēlās uz Maskavu. Viņš izvēlējās sev ļoti sarežģītu kalpošanas veidu liekot sevi apsmieklā.

Jauneklis bija neliela auguma, plecīgs, viņam bija pelēkas acis un kastaņbrūni, viļņaini mati.

Pēc rakstura viņš bija maigs un labsirdīgs. Pacietīgi panesa apsmieklu un sitienus. Nekad ne uz vienu neapvainojās, uzldausīja visus ar smaidu, runādams: “Jo saltāka ziema, jo patīkamāka paradīze.”

Vasilijs gandrīz vienmēr staigāja pa ielām pliks, arī visaukstākajā laikā. Viņš nesūdzēdamies pacieta badu un slāpes.

Svētlaimīgajam nebija māju, viņš nakšņoja tornī

Kitaigorodas sienā. Un pārtika no tā, ko viņam pasniedza labi ļaudis. Un vienmēr ievēroja visus gavēņus.

Maskavieši aizvien ieklausījās viņa teiktajā.

1521. gadā Vasilijs paredzēja tatāru uzbrukumu Maskavai un sāka kvēli lūgt Dievu, lai atvairītu no pilsētas nelaimi. Vasilija Svētlaimīgā lūgšanas un Dievmātes iejaukšanās palīdzēja atvairīt briesmas no pilsētas sienām. Par godu šai brīnišķīgajai izglābšanai 21. maijā pareizticīgo baznīca atzīmē šo dienu kā Vladimiras Dievmātes Maskavas un Krievijas aizgādnes svētkus.

Pat cars Ivans Bargais ieklausījās Vasilija sacītajā. Reiz Vasilijs Svētlaimīgais bija ielūgts cara pilī, un viņam kā viscienījamākajam viesim pasniedza dzēriena kausu. Pilnīgi negaidot Vasilijs izlēja dzērienu pa logu. Tad izlēja arī otru pasniegto kausu. Pēc tam ari trešo.

Un Vasilijs Svētlaimīgais sacīja sadusmotajam caram: “Nedusmojies, valdniek, jo ar šo šķidrumu es nodzēsu uguni, kas patlaban plosās Novgorodā.”

To pateicis, svētais izmetās no pils tik strauji, ka neviens nepaspēja viņu aizturēt.

Ivans Bargais pavēlēja sūtīt uz Novgorodu ziņnesi, lai uzzinātu, kas tur īsti noticis. Viss apstiprinājās tieši tajā dienā un stundā, kad Vasilijs izlēja dzērienu pa logu, Novgorodā trakojis postošs ugunsgrēks. Aculiecinieki stāstīja, ka to apdzēsis nezin no kurienes uzradies kails vīrietis ar spaini, uzliedams liesmām ūdeni.

Kad Maskavā ieradās Novgorodas tirgotāji, viņi Vasilijā Svētlaimīgajā sazīmēja to pašu kailo vīru ar ūdens spaini.

Un lūk vēl vjens gadījums kas liecina par Vasilija

Svētlaimīgā viedumu. Reiz Ivans Bargais, stāvēdams dievnamā, klusībā prātoja par pils celšanu Zvirbuļu kalnos. Pēc dievkalpojuma Vasilijs pārmeta caram, ka tas, dievnamā būdams, domājis par celtni Zvirbuļu kalnos.

Hronikās stāstīts, ka Ivans Bargais esot pat baidījies no Vasilija, kurš klaiņoja pa Maskavas ielām un uzvedās visai dīvaini bija mājas, kurām viņš skūpstīja stūrus, bet citām stūrus apmētāja ar akmeņiem.

Izskaidrojums bija tāds ja šajā mājā “dara labu un lūdz Dievu”, tad tāda nama stūri jāapmētā ar akmeņiem, lai aizdzītu tur glūnošos sātanus. Un pretēji ja kādā mājā notiek briesmu lietas, tur dzer vīnu un dzied bezkaunīgas dziesmas, nama stūri jāskūpsta, jo tur pulcējas no dzīvesvietas izdzītie eņģeļi.

Kādā reizē Vasilijam viens augstmanis uzdāvinājis siltu kažoku, jo ārā neganti sala. Kažoku iekāroja pārdroši laupītāji. Taču viņi neuzdrīkstējās atņemt kažoku ar varu, jo tas būtu briesmīgs grēks, tāpēc nolēma to atņemt ar viltu.

Viens no viņiem nogūlās zemē, izlikdamies par mirušu, bet viņa draugi sāka pierunāt garāmejošo Vasiliju, lai viņš kaut ko ziedo bērēm. Svētais Vasilijs nopūtās, redzēdams tādu blēdību, un noprasīja: "Bet vai jūsu biedrs tiešām ir miris? Kad tas notika?” “Jā, viņš nupat nomira!” draugi apstiprināja.

Tad Svētlaimīgais noņēma no pleciem kažoku un uzsedza to gulošajam, teikdams: “Lai notiek tā, kā viņi stāsta. Par tavu viltību.”

Vasilijs aizgāja. Un, kad priecīgie blēži sāka raustīt gulošo biedru, viņi šausmās atklāja, ka tas tiešām nomiris.

Svētais Vasilijs nomira astoņdesmit astoņu gadu vecumā 1557. gada 19. augustā, un tika apglabāts pie Pokrova baznīcas Sarkanajā laukumā.

Pie svētā Vasilija kapa notika vairākas brīnumainas izveseļošanās slimie atkopās no dažādām kaitēm. Tāpēc Pokrova baznīcai tika dots otrs vārds Vasilija Svētlaimīgā katedrāle. Šis nosaukums par godu dižajam svētajam saglabājies līdz mūsdienām.

25. nodaļa PĒTERBURGAS KSENIJA

Pēterburgas Ksenija dzimusi 1727. gada 12. jūlijā. Viņas tēvs bija karavīrs, māte cēlusies no senas augstmaņu dzimtas. Ģimenē Ksenija bija trešais bērns. Abas māsas bija vecākas par viņu viena desmit, otra astoņus gadus.

Mazā Ksenija bija ļoti mierīgs bērns. Kad viņa palika viena, tad nebija ne redzama, ne dzirdama. Viņa varēja stundām ilgi nosēdēt vienā vietā.

1733. gada oktobrī ģimeni piemeklēja briesmīga nelaime: karā ar Poliju aizgāja bojā meiteņu tēvs. Bet pēc diviem mēnešiem dzemdībās nomira māte. Laikam sieviete nespēja izturēt arī draudošā posta smagumu. Bērns nāca pasaulē nedzīvs.

Meitenes pieņēma un audzināja tēva māsa. Savu bērnu šai vecmeitai nebija. Pēc dabas šī sieviete bija ļauna, skopa, skaudīga un noslēgta. Tāpēc meitenes nokļuva pilnīgi citā pasaulē visai atšķirīgā no tās, kurā bija dzīvojušas. Viņu vecāki bija bijuši labi un sabiedriski cilvēki.

Pēc diviem gadiem vecākā māsa Olga izgāja pie vīra un pārcēlās dzīvot uz Maskavu. Vēl pēc diviem gadiem apprecējās vidējā māsa Natālija. Un desmit gadu vecā Ksenija palika viena ar krustmāti. Ja viņas māsas kaut kā bija spējušas aizstāvēt sevi un Kseniju, tad viņa samierinājās ar savu likteni, ļaudama krustmātei sevi apspiest vēl vairāk.

Ksenijai bija tikai viena vēlēšanās: iespējami ātrāk aiziet no mājām, kuras viņa agrāk tā mīlēja, bet tagad tā neieredzēja.

Viņai bija sešpadsmit gadu, kad viņa ieraudzīja savu izredzēto, un jau kopš pirmā mirkļa iemīlēja, neraugoties uz vecuma starpību desmit gadiem.

Mīlestība, kas uzliesmoja Ksenijas sirdī, bija pirmā un vienīgā. Ksenija to saglabāja visu mūžu.

Šis vīrietis bija Andrejs Fjodorovičs Petrovs, tajā laikā vēl apakšpulkvedis. Šis cilvēks ne velti bija iegājis viņu mājā. Kādreiz, vēl būdams poručiks, viņš dienēja kopā ar Ksenijas tēvu un karā tika ievainots. Pēc tam ilgu laiku ārstējās ārzemēs. Atgriezies Pēterburgā, viņš nolēma apmeklēt sava komandiera ģimeni.

Ksenija bija skaista. Šķita, ka viņas caururbjošās, pelēkās acis redz cilvēkam cauri, sasilda un iedveš tādu mieru, kas nāk “ne no šīs zemes”. Viņas galvu rotāja bieza, ruda bize, no viņas vēdīja kaut kas dievišķīgs.

Jauno vīrieti šī meitene uzreiz pa īstam iekaroja. Pēc pusgada viņš Kseniju bildināja, un viņa ar lielu prieku bildinājumu pieņēma. Par lielāku laimi Ksenija nevarēja pat sapņot. Kas gan sievieti varētu vairāk iepriecināt par izredzēm dzīvot kopā ar mīļoto un iecerēto cilvēku?

Laulātie dzīvoja ļoti laimīgi, neprātīgi mīlēdami viens otru šā vārda patiesā nozīmē. Bērnu viņiem nebija. Tā abi pavadīja desmit gadus. Un tad viņu namu negaidot piemeklēja nelaime.

Andrejs Fjodorovičs saslima ar plaušu karsoni. Ksenija nevienu mirkli nepameta vīru vienu ne

dienu, ne nakti, un tā ilgāk par mēnesi. Slimība pamazām sāka atkāpties, un tieši tad, kad likās vēl mazliet, un posts paliks aiz muguras pulkvedis Andrejs Fjodoroviēs Petrovs nomira.

Viņš aizgāja nakti miegā 1754. gada 22. martā -   no asinsizplūduma smadzenēs.

Ksenijai Grigoijevnai bija divdesmit septiņi gadi. Jaunā sieviete neizturēja šo nelaimi, viņu pārņēma triekai līdzīgs sastingums. Deviņas dienas viņa nevienam neatbildēja, neēda un nedzēra, tikai sēdēja un klusēdama raudzījās logā.

Kad cilvēki viņu mēģināja nolikt gultā, tad nespēja atlauzt roku pirkstus, ar kuriem sieviete turējās pie krēsla. Ksenija tā ari nosēdēja visas deviņas dienas uz krēsla. Šo dienu laikā viņa pilnīgi nosirmoja un novecoja par gadiem piecdesmit.

Devītajā dienā viņa piecēlās no krēsla, it kā būtu tikai pirms desmit minūtēm apsēdusies, klusēdama piegāja pie skapja, uzvilka vīra drēbes, devās uz viesistabu un sāka sasveicināties ar viesiem, kuri bija ieradušies parādīt pēdējo godu Andrejam Fjodorovičam: “Labdien! Es esmu Andrejs Fjodoroviēs, bet kā sauc jūs?”

No tās dienas viņa sāka valkāt vīrieša apģērbu un atsaukties tikai tad, ja viņu uzrunāja par Andreju, turklāt sacīdama, ka Andrejs Fjodoroviēs nav miris, bet pārcēlies viņas ķermenī.

Visi uzskatīja Kseniju par jukušu. Pēc pārciestās nelaimes viņai atklājās gaišredzības spējas viņa sāka pareģot nākotni. Taču viņa to darīja nelabprāt un ne visiem. Un, kā noskaidrojās vēlāk, visi viņas paredzējumi simtprocentīgi piepildījās.

Ari pret Kseniju tāpat kā pret visiem gaišreģiem un gaišreģēm visos laikos, sākumā ļaudis izturējās

ar neuzticību. Taču jo tālāk, jo vairāk radās to, kuri vēlējās uzzināt savu nākotni.

Visbiežāk Ksenija palīdzēja tiem, kuriem draudēja nelaime. Ar saviem pareģojumiem viņa izglāba simtiem cilvēku no nāves, cietuma, slimībām.

Ksenijai nebija ne mājas, ne veļas, ko apmainīt, ne ēdamā krājumu. Visu mūžu viņa ģērbās tikai zilganzaļas krāsas apģērbā (tādā krāsā bija viņas vīra mundieris).

Ksenija nekad neslimoja pat tad. ja pēc pēršanās izgāja no pirts salā ar slapjiem matiem.

Atšķirībā no citiem nākotnes pareģotājiem Ksenija nekad neņēma žēlastības dāvanās vairāk par vienu kapeiku. Ja Ksenijai deva divas kapeikas, viņa tik un tā ņēma tikai vienu. Tādējādi savākto naudu Ksenija atdeva vēl nabadzīgāku cilvēku ģimenēm.

Naktīs Ksenija devās lūgties uz Smoļenskas lauku, uzmanīdamās, lai viņai neviens netraucētu.

Veikalnieki pamanīja, ka tam, kurš viņai no rīta pasniedza kapeiciņu, visu dienu veicās ar tirgošanos. Un otrādi ja viņa atteicās no kāda ņemt naudu, tad šis tirgotājs varēja mierīgi vērt veikalu ciet, jo tajā dienā neko pārdot neizdevās.

Arī važoņi zināja, ka pietiks pavizināt svēto sievieti kādu gabaliņu, lai pēc tam visu dienu nespētu atkauties no klientiem. Tāpēc Ksenijai dažkārt dzinās pakaļ vairāki simti važoņu.

Pēterburgas Ksenija nomira 1776. gada 11. martā neizturēja viņas sirds. Viņu apglabāja Smoļenskas kapos.

Pēc viņas nāves simtiem cilvēku sāka apmeklēt kapu, atstājot tur zīmītes ar lūgumiem palīdzēt.

Ar laiku virs viņas kapa tika uzcelta neliela kapliča. Un arī simtiem tūkstošu ticīgo

griežas pēc palīdzības pie svētās Pēterburgas Ksenijas, atstājot pie viņas kapa zīmītes ar lūgumiem tāpat kā pirms divsimt gadiem.

Šis atgadījums notika jau mūslaikos.

Aleksandra auga bērnunamā, divdesmit gadu vecumā izgāja pie vīra, bet laulība bija neizdevusies. Un, kad pēc pieciem gadiem nācās no vira šķirties, vircai nebija kurp iet. Viņai nebija ne naudas, ne dzīvokļa, tikai trīs gadus vecais dēls Nikolajs uz rokām. Ja nebūtu bērna, tad viņa būtu izdarījusi pašnāvību.

Tomēr Dievs ir žēlīgs, Viņš palīdzēja ari Aleksandrai. Viņu pieņēma pavecāka sieviete, kurai bija vasarnīca un vienistabas dzīvoklis pilsētā. Aleksandra atrada darbu, un dzīve pamazām sāka nokārtoties. Viņa sastapa cilvēku, kurš iemīlēja viņu un dēlu. Abiem piedzima meita.

Nikolajs auga laipns, labs un sakarīgs. Viņš mācījās institūtā, par ekonomistu. Reiz kādā vakarā jauneklis devās mājup no lekcijām un neviļus kļuva par aculiecinieku zvēriskai slepkavībai.

Piedzērušu pusaudžu banda nosita kādu puisi. Visi tik ātri aizskrēja katrs uz savu pusi, ka viņš neko nepaguva apjēgt. Nikolajs pūlējās palīdzēt nosistajam, jo domāja, ka tas vēl dzīvs.

Vēlāk atbraukušajiem miličiem Nikolajs nekādi nespēja pierādīt, ka nav vainojams noziegumā, jo viņa rokas bija asinīs. Aleksandrai nebija “sakaru augšās”, ari naudas, un dēls tika ietekmēts tā, ka atzinās, ka darījis to, ko nebija darījis. Viņam draudēja desmit līdz piecpadsmit gadi cietumā.

Tad pēkšņi Aleksandra sapnī ieraudzīja nepazīstamu sievieti, kura tomēr likās tāda kā redzēta. Šī

sieviete sacīja: “Esmu tava māte. Tevi man atņēma ar varu. Manis vairs nav, bet tev palīdzēs Pēterburgas Ksenija, lūdz viņu!”

Aleksandra lāgā neprata lūgties, bet par tādu svēto vispār neko nezināja. Viņai par svēto Kseniju pastāstīja vietējās baznīcas garīdznieks, paskaidrodams arī, kurā pilsētā un kur atrodas šīs sievietes kaps. Ar Dieva palīgu Aleksandra nokļuva Ļeņingradā un atstāja svētajā vietā zīmīti ar savu lūgumu.

Tiesa viņas dēlu attaisnoja, un īstie slepkavas pēc trim mēnešiem tika notverti. Turpmāk Aleksandra katru vakaru lūdza Pēterburgas Kseniju no tālās ziemeļu pilsētas. Svētajiem nepastāv ne laiks, ne attālums, lai kur jūs atrastos. Ja lūgsiet, viņi vienmēr palīdzēs!

26.nodaļa SVĒTAIS SAROVAS SERAFIMS

Viņš dzimis 1759. gada 19. jūlijā Kurskā. Vecāki nosauca dēlu par Prohoru par godu apustulim Prohoram. Divdesmit septiņu gadu vecumā kļuvis par mūku, viņš dabūja jaunu vārdu Serafims. Ar to viņu vēlāk iepazina pasaule.

Serafima tēvu sauca Isidors Mošņins, tas bija bagāts tirgotājs, kam piederēja ķieģeļrūpnīcas. Viņš būvēja baznīcas un mūra mājas.

Isidors nomira, kad pēc dēla piedzimšanas bija aizritējuši trīs gadi.

Serafima māte Agalja pēc vīra nāves kļuva par viņa darba turpinātāju. Viņas vadībā tika pabeigta baznīca, ko vīrs bija iesācis celt.

Agafja bija ļoti līdzcietīga sieviete, viņai patika pasniegt žēlsirdības dāvanas, īpašu uzmanību viņa veltīja meitenēm bārenēm. Tieši no mātes Serafims mantoja galveno sava rakstura īpašību žēlsirdību.

Septiņu gadu vecumā Prohors kopā ar māti uzkāpa baznīcas zvanutornī, kas vēl nebija pabeigts, pārliecās pār margām un negaidot nokrita zemē. Par lielu izbrīnu citiem cilvēkiem, zēns pēc šī bīstamā kritiena palika neskarts. Kad pārbiedētā māte nokāpa no torņa, viņa atrada dēlu sveiku un veselu viņš stāvēja uz kājām.

Prohora vecākais brālis Aleksejs nodarbojās ar tirdzniecību un gribēja apmācīt arī jaunāko brāli sev par palīgu. Taču brālim tirdzniecība nepatika. Toties Prohoram patika trīs reizes dienā doties uz baznīcu un nepalaist garām nevienu dievkalpojumu ne rīta, ne pusdienas, ne vakara.

Dievlūdzēji smaidīja, redzēdami, ka bērns lūdzas tik aizrautīgi kā večuks, krizdams ceļos un klanīdamies. Viņa gaišo galviņu baznīcā allaž varēja pamanīt pirmajā rindā tuvāk garīdzniekam.

Bērnībā Prohors smagi slimoja, karstumi nepārgāja veselu nedēļu. Neviens vairs neticēja, ka viņam izdosies atveseļoties. Taču, gluži negaidot, temperatūra nokritās, un bērns palika nekustīgi guļam. Prohoru bija piemeklējusi paralīze, kura parasti nav izārstējama.

Visi samierinājās ar viņa likteni, tikai pats Prohors nepadevās, viņš gulēja gultā, dienu un nakti lūgdams Dievu. Līdz beidzot viņam sapnī parādījās Dievmāte un apsolīja izdziedināt.

Drīz vien garām Mošņinu mājai gāja krusta gājiens ar brīnumdari Kurskas ikonu. Sākās lietusgāze, un procesija iegriezās Mošņinu pagalmā. Agafja izmantoja gadījumu un pienesa slimo zēnu pie ikonas. Pēc tam Prohors sāka atveseļoties. Toreiz viņam bija desmit gadi.

Kad Prohoram bija četrpadsmit gadu, viņš nolēma kopā ar tuvākajiem draugiem doties uz Kijevu pie svētajām relikvijām un kļūt par mūku.

Māte, uzzinājusi par dēla lēmumu, nepretojās, jo saprata, ka viņas dēls nav tāds kā citi.

Atvadoties Agaija svētīja viņu ar lielu vara krustu, ko vecais Serafims vēlāk visu atlikušo mūžu nēsāja uz krūtīm.

Prohors un pieci vina draugi, ieradušies Kijevas

Pečoru klosteri, apmetās tur un kļuva par mūkiem. Viņš pavadīja tur vairāk nekā divus gadus, lūdzot Dievu un vērojot klostera dzīvi. Daudz kas no tā, kas tur notika, Prohoram nepatika tika runāts viens, bet darīts kaut kas cits.

Šaubu mocītais Prohors griezās pēc palīdzības pie sirmgalvja Dosifeja no Kitajevas klostera. Dosifejs, kuram piemita gaišreģa dāvanas, Prohoram sacīja, ka viņam vajagot apmesties Sarovas klosteri Ņižegorodas guberņā.

Atpakaļceļš bija garš un grūts. Turklāt Prohors iegāja atvadīties no tuviniekiem, jo saprata, ka tā dzīve, kādai viņš nolēmis sevi veltīt, vairs tādu iespēju nedos.

Un tikai pēc diviem gadiem Prohors iestājās Sarovas klosterī. Jaunais mūks ar savu dievbijību un pazemīgo izturēšanos izraisīja vispārēju uzmanību un cieņu. Viņš katru dienu gāja uz baznīcu, stāvēja kājās visu dievkalpojumu laiku, vērdamies grīdā, lai nepievērstu vērību kaut kam citam. Ari garīgās grāmatas viņš lasīja, kājās stāvēdams.

Atpūtas stundās viņam patika izgrebt no koka krustiņus dievlūdzējiem.

Visus tos astoņus gadus, ko Prohors pavadīja klosteri, viņš pastiprināti gavēja.

Neraugoties uz gavēšanu, viņam tomēr bija balta, apaļa seja, caururbjoši zilas acis, biezas uzacis un kupli, rudi mati, bārda un ūsas, garš augums 178 centimetri. Prohors bija apveltīts ar milzīgu fizisku spēku.

1780. gadā divdesmit vienu gadu vecais Prohors smagi saslima, viss viņa ķermenis satūka. Neviens ārsts nevarēja noteikt pareizo diagnozi. Prohors trīs gadus slimoja, un divarpus gadus no tiem pavadīja gultā.

Prohors atteicās no ārstu palīdzības un izveseļojās visnegaidītākajā veidā. Pie viņa atkal ieradās Dievmāte ar apustuļiem Pēteri un Jāni. Viņa uzlika Prohoram uz galvas labo roku. Turēdama kreisajā rokā zizli, viņa pieskārās slimnieka gurnam, un šajā vietā radās padziļinājums, pa kuru iztecēja viss liekais ūdens. Šis padziļinājums dūres lielumā tur palika uz visu mūžu.

1786. gada 13. augustā mūks Prohors tika nosaukts par Serafimu. Pēc gada viņš tika paaugstināts. Un vēl pēc sešiem atkal.

No nemitīgās stāvēšanas baznīcā tēvam Serafimam, kurš miegam veltīja tikai dažas stundas, pietūka kājas, uz tām radās vātis.

1794. gadā pēc sava garīgā audzinātāja mūka Pahomija nāves Serafims pameta Sarovas klosteri un devās tuksnesī uz vientuļnieka celli.

Celle būdiņa, kurā dzīvoja Serafims, atradās biezā mežā Sarovkas upes krastā. Blakus būdiņai tēvs Serafims ierīkoja nelielu sakņu dārziņu un bišu dravu, no kuras ieguva medu.

Pie tēva Serafima uz viņa celli nāca svētceļnieki, to skaitā ari sievietes. Galu galā viņš griezās pie klostera priekšnieka Isajas, lai tas aizliegtu sievietēm traucēt vientuļnieku mūku un kārdināt viņu.

Tēvs Serafims nemitīgi mocīja sevi nēsāja smagas ķēdes ar krustiem: uz krūtīm astoņus kilogramus, uz muguras pa trim kilogramiem, dzelzs jostu ap vēderu. Sevi spīdzinādams miesīgi, viņš auga garīgi.

Tēvs Serafims nekad negāja pirtī, viņš mazgājās tikai avotā, kas atradās viņa cellē. Tādēļ viņš allaž smaržoja pēc tīrības gluži kā mazs bērns.

Aukstā laikā viņš sasildījās, skaldot malku, bet reizēm labprātīgi pacieta salu.

Lūgšanu reizēs tēvam Serafimam bieži vien rādījās sātani te atvērts zārks ar mironi, kas cēlās augšā, te ap māju aurojoši nešķīsteņi. Tā sātans viņu kaitināja, mēģinādams iebaidīt. Reiz velni iemeta svētā vīra būdā koka atlūzu, ko astoņi cilvēki tikai ar lielām pūlēm spēja iznest ārā. Reizēm velni sagrāba tēvu Serafimu, uzrāva viņu gaisā un no pamatīga augstuma meta zemē. Taču Serafims nenositās, jo viņu sargāja Dieva labvēlība.

Daudzi mūki centās kļūt par Sarovas Serafima audzēkņiem, taču neviens no viņiem nevarēja izturēt skarbos dzīves apstākļus. Tēvs Serafims divarpus gadu laikā vispār neēda maizi, tikai saknes no dārziņa.

Reizēm pie tēva Serafima ieradās lācis, ko viņš baroja no rokas. Šis niknais meža zvērs, ieraudzījis Serafimu, kļuva mierīgs un labsirdīgs kā pieradināts. Pie viņa bieži viesi bija lapsa un trīs vāverītes

-    šie dzīvnieciņi bija tā pieķērušies Serafimam, ka mēdza sēdēt viņam uz pleca, pat vairākas stundas.

1804. gada 12. septembri pie vecā mūka ieradās trīs zemnieki un pieprasīja naudu, sacīdami: “Pie tevis nāk pasaulīgie cilvēki un nes naudu!”

Kad tēvs Serafims atbildēja, ka naudu neņemot, zemnieki nenoticēja un viņam uzbruka. Kaut gan tēvam Serafimam rokās bija cirvis un viņš pats bija fiziski spēcīgs vīrs, svētais atcerējās Jēzus vārdus: “Visi, kas ņem zobenu, no zobena ies bojā”, nolika cirvi zemē, sakrustoja rokas uz krūtīm un teica: “Dariet, ko vēlaties!”

Viens no uzbrucējiem paķēra cirvi un iebelza ar pietu vecajam vīram pa galvu tā, ka viņam pa

ausīm un muti sāka nākt asinis. Nelieši ilgi sita tēvu Serafimu, pat gribēja viņu noslīcināt, taču, redzēdami, ka viņš jau ir gandrīz miris, sasēja ar virvēm un nometa uz lieveņa.

Pārmeklējuši visu celli, viņu neko vērtīgu neatrada tikai svētbildi un pāris kartupeļus. Izbijušies, zemnieki aizbēga.

Tēvs Serafims atraisīja saites un devās uz Sarovas klosteri. Viņš izskatījās briesmīgi ar lauztu galvaskausu, vairākām lauztām ribām, izsistiem zobiem. Gan mati, gan visa miesa viņam bija klāta sarecējušām asinīm.

Vecais mūks astoņas diennaktis mocījās neizturamās sāpēs. Likās, ka viņš kuru katru bridi nomirs. Atbraukušie ārsti brīnījās, ka cilvēks ar tādiem nāvējošiem ievainojumiem vispār palicis dzīvs.

Un tad tēvs Serafims kārtējo reizi skatīja parādību viņu apmeklēja Dievmāte ar apustuļiem Pēteri un Jāni. Pēc tam tēvs Serafims izveseļojās bez ārstu palīdzības. Taču kopš tā laika viņš staigāja, balstīdamies uz nūjas.

Vecā vīra mocītāji tika atrasti, cilvēki gribēja viņus sodīt, taču tēvs Serafims šos zemniekus aizstāvēja un paziņoja, ka tādā gadījumā viņš atstāšot Sarovu un pārvākšoties kaut kur citur.

Tāpēc ļaundarus neviens neaizskāra, bet drīz vien viņus sodīja Dievs nodega viņu mājas, bet viņi paši atnāca pie svētā vīra lūgt piedošanu.

Kad Sarovas Serafims bija pusgadsimtu vecs, nomira jau trešais Sarovas klostera priekšnieks tēvs Isaja (abi pirmie bija tēvs Pahomijs un tēvs Josifs). Pēc šo veco mūku nāves tēvs Serafims jutās kā bārenis un tāpēc deva klusēšanas zvērestu. Triju gadu laikā viņš netika pateicis ne vārda.

Papildus šim bargajam pārbaudījumam tēvs Serafims deva arī solījumu stāvēt uz staba katru nakti viņš uzkāpa uz milzīga akmens, kas atradās pie celles, un lūdzās līdz ritam, stāvēdams uz ceļiem vai kājās. Pa dienu viņš lūdzās cellē uz cita akmens, ko bija tur ienesis. No šīs augstās vietas viņš nokāpa tikai tad, kad vajadzēja paēst vai nedaudz pagulēt. Tādā stāvoklī tēvs Serafims pavadīja tūkstoš dienu un nakšu.

No šīs stāvēšanas sirmgalvim kājās atkal atvērās senās vātis, kas viņu mocīja līdz pašai nāvei.

Vēlāk tēvs Serafims deva solījumu piecus gadus noslēgties no pasaules. 1810. gadā viņš pārcēlās uz Sarovas klosteri pie citiem mūkiem, taču ieslēdzās savā cellē un nevienam nevēra vaļā durvis. Ēdienu viņam atstāja pie durvīm, un viņš, ietinis galvu dvielī, lai nevienu neredzētu, atvēra durvis un ceļos nometies paēda.

Priekšnamā sirmgalvim stāvēja ozola zārks, pie kura viņš nemitīgi lūdzās.

1815. gadā tēvs Serafims pēc šī solījuma izpildīšanas savā cellē sāka pieņemt apmeklētājus. Cilvēki nāca pie svētā visdažādākajās vajadzībās, un tēvs Serafims, kuram piemita gaišredzības dāvanas, deva viņiem derīgus padomus visiem dzīves gadījumiem.

Kādam viņš norādīja, kur meklēt pazudušos lopus, citiem ieteica, kā risināt dažādus dzīves sarežģījumus, vēl kādam paredzēja nākotni.

Mūks saņēma daudz vēstuļu, bet, tās neatvēris, diktēja palīgam atbildes.

Ne jau visus tēvs Serafims pieņēma, dažus viņš atsacījās ielaist. Piemēram, negribēja runāt ar kņazu Volkonski, kurš vēlāk piedalījās dekabristu dumpī Pēterburgā, kad notika sacelšanās pret caru.

1825. gadā tēvs Serafims no Sarovas klostera pārgāja dzīvot uz celli, kas atradās pie svētā avota, kurš it kā izplūdis no zemes pēc tam, kad Dievmāte uzsitusi pa zemi ar zizli.

Šajā vietā sirmgalvis pieņēma apmeklētājus. Svētku dienās pieauga to cilvēku daudzums, kuri vēlējās redzēt Sarovas Serafimu. Dažkārt viņu skaits sasniedza pat desmit tūkstošus.

Tēvs Serafims izteica svarīgus pareģojumus. Viņš paredzēja, ka Krievijā būs holeras uzliesmojums, bet Sarovā neviens nenomirs. Tā ari notika.

Svētais paredzēja badu un vētru, kas izpostīs klostera mežu. Ari Nikolaja II galu.

Tēvs Serafims izdziedēja visus sirdzējus no visdažādākajām slimībām.

1833. gada 2. janvāri tēvs Serafims nomira. Viņa mirstīgās atliekas kļuva par pielūgsmes objektu tūkstošiem un tūkstošiem ticīgo no visas Krievijas.

1903. gadā Sarovas Serafima pīšļi tika nogādāti no Sarovas Divejevā. 1920. gadā kapenes, kurās atdusējās viņa pīšļi, tika atvērtas, bet svētā vira pīšļi pazuda. Tie tika atrasti pēc septiņdesmit gadiem Ļeņingradā Kazaņas katedrālē, kur padomju laikā atradās reliģijas un ateisma muzejs.

Sarovas Serafima pīšļi tika svinīgi aizvesti atpakaļ uz Divejevu Serafima klostera Troicas katedrāli.

Sarovas Serafima palīdzību var lūgt jebkādā nelaimē, viņš nekad neatteiks.

Sarovas Serafims ir ārstu un tautas dziednieku aizgādnis.

27.nodaļa KRONŠTATES JĀNIS

Dzimis 1829. gada 19. oktobri Sūras ciemā, Arhangeļskas guberņā, nabadzīga amatnieka ģimenē. Jau kopš bērnības viņš labi zināja, kas ir nabadzība un pārtikas trūkums.

Viņš bija paklausīgs, mīlīgs, labs bērns, nekad nevienam nerunāja pretī, mīlēja vientulību.

Mācību laikā seminārā viņš sapņoja kļūt par misionāru un braukt uz Ķīnu, bet pēc tam saprata, ka Krievijai misionāri varbūt vēl vairāk vajadzīgi.

1855. gadā Jānis kļuva par garīdznieku Svētā apustuļa Andreja katedrālē Kronštatē.

Kronštates pilsēta atrodas uz Kotlinas salas Baltijas jūrā, netālu no Sanktpēterburgas. Uz Kronštati no galvaspilsētas izsūtīja visus aizdomīgos cilvēkus

-   ubagus un klaidoņus.

Tēvs Jānis uzskatīja, ka viņa uzdevums pirmām kārtām ir palīdzēt tiem, kas nonākuši sabiedrības viszemākajā līmenī un ienīst citus.

Tāpēc viņš devās sludināt pirmkārt uz pilsētas graustiem, mierinot cietējus ne tikai ar vārdiem, bet ari ar 'darbiem. Viņš izdalīja pagrabu iemītniekiem visu savu naudu. Tāpēc tās ģimnāzijas vadība, kurā tēvs Jānis mācīja ticības pamatus, izmaksāja viņa algu nevis pašam, bet sievai, jo zināja, ka citādi viņš tūlīt visu atdos nabagiem.

Baznīcas vadībai tāda mācītāja uzvedība nepatika tā runāja, ka viņā graujot visas garīdzniecības autoritāti, atbalstīdams dīkdieņus un sliņķus. Daudzi saukāja Jāni par muļķīti, taču viņš tāpēc neapvainojās.

Ar laiku tēvs Jānis kļuva slavens, viņam sāka pienākt ziedojumi no visas valsts. Par šo naudu viņš uzbūvēja Darba namu darba un kultūras centru graustu iemītniekiem.

Ziedojumu bija tik daudz, ka par šo naudu bija iespējams uzcelt vairākus klosterus un baznīcas, skolas un bibliotēkas, patversmi bāreņiem un veco ļaužu mītni, ārpilsētas vasarnīcu pusaudžiem un mācību darbnīcas jaunatnei.

Tēvs Jānis bija apveltīts ar dziednieka spējām un gaišredzību. Viņu ielenca ļaužu pūli, gribēdami saņemt gudru padomu vai izdziedēties no smagas slimības.

Kronštates Jānis nomira 1908. gada 2. janvārī.

Viņš ir bāreņu un bezpajumtnieku aizgādnis.

Lūk, tas ir viss, ko mums pastāstīja par sevi tie, kuri mūs apsargā un lūdz par mums Dievu. Ja jūs zināt, kas ir jūsu sargeņģeļi, neaizmirstiet viņu dzimšanas un nāves dienas.

Uzzināt, kuri tie ir, nav grūti. Atcerēties to, kam visbiežāk lūdzat palīdzību. Tas ari būs jūsu sargeņģelis, ja jau sūtījis jums domu vērsties pie viņa.

28. nodaļa KĀDOS GADĪJUMOS KURU SVĒTO LŪGT

Agapitu no Pečerskas

-                      slimību un kaišu gadījumos

Agafju (mocekle)

-                      mājlopu aizgādni

Agriplnu (mocekle)

-                      lepras un ļoti smagu slimību gadījumos

Adrianu un Natāliju (mocekļi)

-                      lai uzlabotu attiecības ģimenē

Aleksandru (moceklis) un Antoņinu jaunava)

-                      vardarbības gadījumā pret jaunavību vai laulības apdraudējuma reizē

Aleksandru Ņevski (kņazs)

-                      ienaidnieka uzbrukuma reizē, neticīgo uzmācības vai savstarpējo strīdu gadījumā

Aleksandru Rimski (moceklis)

-   lai atbrīvotos no slinkuma un visām kaitēm

Aleksandru Svirski (svētais)

-                      panīkuma, vājuma, bezmiega, ēstgribas

vai locekļu zaudējuma gadījuma, kā ari tad, ja vēlas vīriešu kārtas bērnu

Aleksiju (svētnieks)

-   Maskavas un visas Krievijas brīnumdari

-                      lai izlūgtos gaišreģa spējas

Aleksiju (Dieva cilvēks)

-                     zvejnieku aizgādnis. Lai veiktos jūrā, kā arī lai atbrīvotos no lepnības

Alipiju (ikonu gleznotājs)

-                     lepras, smagu slimību gadījumos un svētbilžu pētniecības darbā

Anastasiju (mocekle)

-                      lopu ārstēšanas reizē

Anastasiju (izšuvēja, lielmocekle)

-                      lai atbrīvotos no gūsta un cietuma, grūtu dzemdību reizē

Andreju (apustulis)

-                      lai atrastu labu vīru vai sievu

Andreju Rubļovu (svētais)

-                      pētot svētbildes

Andreju (svētlaimīgais)

-                      plānprātības ārstēšanai un apsaldēšanās reizēs

Andreju (arhibīskaps apsvētītājs)

-                      grēksūdzes reizē

Aņikitu (moceklis)

-                      lai izdziedētos dažādu slimību un kaišu gadījumos

Antipu (bīskaps un moceklis)

-                      zobu sāpju reizēs

Antoniju, Jāni, Eistāfiju no Viļņas (mocekļi)

-                      lai izārstētu kāju kaites

Antoniju Lielo (svētais)

-                      lai padzītu ļaunos garus, palīdzētu sirdzējiem, izdzītu dēmonus

Artēmiju (lielmoceklis)

-                      lai atbrīvotos no kuņģa kaitēm un trūces

Artēmiju Verkoļski (taisnais)

-                      lai atbrīvotos no drudža, dažādām slimībām un kaitēm

Afanasiju no Afonas (svētais)

-                      izmisumā, bezcerīgas slimības gadījumā, vēloties ātrāku nāvi kā atpestīšanu,

lai nebūtu par nastu citiem

Afanasiju no Brestas (moceklis)

-                      citticībnieku uzbrukuma reizē

Afanasiju (mūķene)

-                      par izdevušos otro laulību

Borisu un Gļebu (kņazi mocekļi)

-                      savstarpēju strīdu, trūkuma, ienaidnieku

uzbrukuma gadījumā,

lai pasargātu sējumus un izlūgtos auglību,

izdziedināšanos no slimībām

un naida celšanas,

ļaunu siržu nomierināšanu

Varvaru (mocekle)

-                      lai atpestī no pāragras un pēkšņas nāves, lai nenomirtu bez grēksūdzes

un pēdējās svaidīšanas, aizstāvētu bērnus, lai tie atkoptos no smagām slimībām

Varsonofiju (Tveras bīskaps, brīnumdarītājs)

-                      par izveseļošanos no kaitēm, īpaši acu slimībām

Vasiliju Lielo (Kapadoķijas Cezarejas arhibīskaps)

-   atklājot uzņēmumu, darbnīcu utt.

Vasiliju (biktstēvs)

-                      lai atbrīvotos no vēdera uzpūšanās un smagas elpošanas

Vasiliju no Novgorodas (svētais)

-        par izveseļošanos no čūlas un bakām

Vasiliju Jauno (svētais)

-                      par izdziedināšanos no drudža un dzeršanas

Vasiliju Svētlaimīgo (Maskavas brīnumdaris)

-                      par izdziedināšanos no slimībām, īpaši acu kaitēm, kā ari par nodrošināšanos pret ugunsgrēku

Vitu (moceklis)

-   par atveseļošanos no kritamās kaites

Vitāliju (svētais)

-                       par atpestīšanu no miesīgas (grēcīgas) kaislības

Vladimiru (lielkņazs)

-   par izdziedināšanos no acu kaitēm

Vlasiju (bīskaps un moceklis)

-   par izdziedināšanos no kakla kaitēm

un aizrīšanās, par palīdzību ikdienas rūpēs, par Dievu svētību mājai, lopiem, zemes augļiem

Vonifatiju (moceklis)

-                       par atpestīšanu no dzeršanas un paģirām

Vsevolodu (Pleskavas brīnumdaris)

-                      lai viņš būtu par atraitņu un bāreņu aizbildni

Gabriēlu (erceņģelis),

Dieva noslēpumu paudēju, prieka un glābiņa vēstnesi par labu ziņu

Galaktionu no Vologdas

-   par atbrīvošanu no ienaidnieku uzbrukuma

Galaktionu un Epistlmiju (mocekļi)

-                       par atpestīšanu no miesīgas (grēcīgas) kaislības

Georgiju (Juri) (lielmoceklis)

-                      būt par aizbildni karavīriem un armijai, valstij, lopiem un ganiem, pasargāšanu no plēsīgiem zvēriem

un skumjām, pazaudētu bērnu atrašanu un zvēru dresēšanu

Gerasimu (svētais)

-                      par plēsīgo zvēru dresēšanu

Grigoriju (Pečoru ikonu gleznotājs)

-                      palīdzēt, mācoties šo amatu

Guriju (Kazaņas arhibīskaps)

-                      par atbrīvošanu no galvassāpēm un acu slimībām

Guriju, Samonu un Avivu (mocekļi)

-                      par svētību ģimenes pavardam, kad vīrs izturas naidīgi

un vardarbīgi pret sievu,

par labām attiecībām radu starpā

Dāvidu (ķēniņš un pravietis)

-                      par dusmu savaldīšanu un pazemības iegūšanu

Damianu (Pečoru dziednieks)

-                      par izveseļošanos

no dažādām slimībām un kaitēm

Daniilu (pravietis)

-                      par salniem.,.

Dimitriju (Rostovas metropolits), atraitņu un bāreņu aizstāvis par līdzcietību, palīdzību nabagiem, trūkumcietējiem un krūšu kaišu cietējiem

Dmitriju no Solunas (lielmoceklis)

-                       par redzes atgūšanu, armiju un karavīriem, aizsardzību pret citticībnieku

un sveštautiešu uzbrukumiem

Dimitriju no Ugličas (Maskavas kņazs)

-                       par akluma izārstēšanu

Diomīdu (ārsts, moceklis)

-                       par atpestīšanu no slimībām

Domninu ar meitām Veroniku un Proskudiju (mocekles)

-                       par pasargāšanu

vardarbības gadījumā pret tikumību

Evaņģēlistus (Jāni, Marku, Lūku, Mateju)

-                       par labām attiecībām ģimenē, vīra un sievas vienprātību

Jevdokiju (mocekle II gs. m. ē.)

-                       lūdz sievietes, kurām nav bērnu

Jevdokiju (mocekle IV gs. m. ē.)

-                       par labu gurķu ražu

Jevdokiju (Maskavas kņaze)

-                       par dziedināšanu no paralīzes un acu gaišumu

Jevdokimu Kapadoķieti,

atraitņu un bāreņu aizgādni

-                       par līdzjūtību

pret nabagiem, sirdzējiem un trūkumcietējiem

Jevstafiju Plakidu (lielmoceklis)

-                       lūgt palīdzību, zaudējot bērnus

Jevfimiju Lielo (svētais)

-   neauglības un bada gadījumā

Jevfimiju Slavējamo (mocekle)

-                       par stiprināšanu ticībā

Jekaterinu (lielmocekle)

-                       par prāta apgaismību, apgūstot garīgās zinības, grūtu dzemdību gadījumos, lai atrastu labu vīru, izvairītos no postījumiem negaisa un krusas laikā

Jeļenu (Helēnu) valdniece

-                       par sējumiem, auglību un liniem

Jermogenu Maskavas un Krievijas patriarhu (brīnumdaris)

-   ienaidnieka uzbrukuma gadījumā

Jermolaju (moceklis)

-                       par izdziedināšanu no dažādām slimībām un kaitēmcreated vvith

Jefremu Sirmu (svētais)

-                       par atbrīvošanu no dusmām un par atvieglojuma asarām

Pravieti Zahāriju un Elizabeti (taisnā)

-                       par palīdzību grūtās dzemdībās

un laulāto neauglības gadījumos

Zosimu un Sabatiju no Solovkiem (svētie)

-                       par palīdzību jūrā

vētras laikā, kuģim grimstot, peldoties un slīkstot, par veiksmi biškopībā

Zotiku (prezbiteris)

-                       par līdzcietību

pret trūkumcietējiem, sirdzējiem, neārstējamu slimību gadījumos

Jakovu no Žeļeznoborovskas (svētais)

-                       par izdziedināšanu

no kāju sāpēm un paralīzes

Jēkabu Cebedeju (apustulis)

-                       par veiksmi zvejniecībā un makšķerēšanā

liju (pravietis)

-                      lai lītu lietus, par paglābšanu no zibens un krusas

Joakimu un Annu (taisnie)

-   par izdziedēšanu no neauglības

Jāni (apustulis un evaņģēlists)

-                      apgūstot svētbilžu gleznošanu, zvejojot, par labām attiecībām ģimenē

Jāni (karavīrs moceklis)

-                      lai atrastu nozagto, atgūtu zaudēto no zagļiem un laupītājiem

Jāni Damaskieti (svētais)

-                      par palīdzību

garīgās zinībās un dziedāšanā, sakropļotu vai slimu roku izdziedēšanu

Jāni Zeltmuti (Konstantinopoles bīskaps)

-                      par garīgo un prāta izglītošanu, palīdzību izmisumā

Jāni Kristītāju (pravietis)

-                      par atbrīvošanu no galvassāpēm, iesvētot bišu dravu, par bērniem, sējumiem un auglibu

Jāni no Kronštates (taisnais)

-                      par izdziedēšanu no slimībām, paģirām un dzeršanas atkarības,

par palīdzību grūtu mācību apgūšanā

Jāni (svētais)

-                      ilgās pēc dzimtenes

Jāni Žēlsirdīgo (Aleksandrijas patriarhs)

-                      par palīdzību atraitnēm un bāreņiem,

, . Created wiln … nabagiem un cietenem

Jāni Cietēju (svētais)

-                      īpaši cietsirdīga uzbrukuma un spīdzināšanu gadījumos

Jāni Jauno (moceklis no Sočavas)

-                      par izdevīgu tirgošanos

Jāni (Novgorodas bīskaps)

-                      par dēmonu izdzīšanu

un aizsardzību no ienaidniekiem

Jāni Riļski (mācītājs)

-   par izdziedināšanu no mēmuma

Joazafu (Belgorodas bīskaps)

-                       uzsākot celtniecības darbus

Ijabu (cietējs, taisnais)

-                       par palīdzību ciešanās un slimībās

ījabu no Počajevas

-                       ienaidnieku uzbrukuma gadījumā

Jonu (Maskavas un Krievijas patriarhs)

-   par atbrīvošanu no zobu sāpēm

Josifu (taisnais)

-                       par palīdzību ceļā, laupītāju uzbrukuma gadījumā vai apmaldoties

Josifu Skaisto (Tikumīgo)

-                       ievācoties jaunā mājā

vai ceļot jaunu namu, ari par sapņiem

Jofiēlu (erceņģelis)

-                       lai lūgšanas piepildītos, lai cilvēki gūtu pestīšanu

Ipātiju no Pečerskas (dziednieks)

-                      par izārstēšanu no asiņošanām (sievietēm), mātes piena trūkumu mazuļiem

Ipātiju no Rufiānas (svētais)

-   par atbrīvošanu no neauglības un tūskas

Irinarhu (Rostovas vientuļnieks)

-                       par atbrīvošanu no bezmiega, demonisma un apsēstības

Izidoru (Rostovas brīnumdaris, svētlaimīgais)

-                       par labu gurķu ražu

Jūliānu (svētais)

-   par lopiem, kuriem uzbrūk plēsīgi zvēri

Jūliānu Kenomanieti (svētnieks)

-                       par mazuļu slimību izārstēšanu

Kipriānu (moceklis), un Justīni (mocekle)

-                       par aizsardzību pret ļaunu aci un burvestībām

Kiru un Jāni (brīnumdaris un mocekļi)

-                      par izdziedināšanu no bakām, iekšķīgām kaitēm, augoņiem un par veselības stāvokli vispār

Kirilu un Metodiju

-                       par gara izglītību

Kleopu un Lūku (apustuļi)

-                       par drošību un palīdzību ceļā

Konstantīnu (cars)

-                       par labu gurķu ražu

Kozmu un Damianu (brīnumdari)

-                       par acu slimību

un kāju sāpju izdziedināšanu, atbrīvošanu no kaitēm, aizgādību kāzās un laulības dzīvē, prāta izglītošanu un sekmīgām mācībām, dzīvnieku ārstēšanu, kalēju un citu amatnieku darbiem

Kseniju no Pēterburgas (svētlaimīgā)

-                       par bērnu veiksmi mācībās un sekmīgu skološanos

Ksenofontu un Mariju (viņa sieva)

-                      zaudējot bērnus

Laurentiju (arhidiakons, moceklis)

-                       acu slimību gadījumos

Laurentiju no Turovas

-               par atpestīšanu no apsēstības

Leonīdu (svētais)

-   par izdziedināšanu no čūskas kodiena

Longlnu (moceklis)

-                       par izdziedināšanu no acu slimībām

Lūku (apustulis un evaņģēlists)

-                      apgūstot svētbilžu gleznošanu, ārstējot acu slimības, kaut ko stādot

Lūkiānu (svētais)

-                      par runas dāvanām

un gaišredzības iegūšanu

Maksimu Grieķi (svētais)

-       aizstāvēt atraitnes un bāreņus

Marku (apustulis un evaņģēlists)

-                      par labām attiecībām ģimenē, mīlestību vīra un sievas starpā

Maronu no Sīrijas (svētais)

-                      par dziedināšami no drudža un karstumiem

Mārtiņu Žēlsirdīgo (bīskaps)

-                      par palīdzību trūcīgajiem, slimajiem un nespēcīgajiem

Martiniānu (svētais)

-   par atpestīšanu no kaitīgām kaislībām

Mateju (apustulis un evaņģēlists)

-                      par labu satikšanu ar tuviniekiem un radiem, laulāto vienprātību

Melāniju (svētā)

-                      grūtu dzemdību gadījumā

Mitrofanu (Voroņežas bīskaps)

-                      rūpēs par bērnu .nākotni

Miķeli (erceņģelis)

-                      aizsargājoties no ļaunajiem gariem, bēdām, posta

un lai iegūtu mierīgu miegu

Modestu no Jeruzālemes (svētnieks)

-                      lai nemirtu mājlopi

Natāliju (mocekle)

-                      audzējot linus

Ņikitu (moceklis)

-                      lai pasargātu bērnus no krītamās kaites, par mājputnu labklājību

Ņikitu no Pereslavļas (brīnumdaris)

-                      lai aizdzītu ļaunos garus, dziedinātos no vārguma, bezmiega, ēstgribas trūkuma, locekļu zaudējuma

Ņikitu no Peēoras (vientuļnieks un bīskaps)

-                      par aizsardzību no ugunsgrēka un zibens, sausuma un dzīvības apdraudējuma,

arī acu slimību gadījumos

Nikolaju (bīskaps)

-                      par dažādu slimību ārstēšanu, ģimenes pavardu sargāšanu,

attiecībām un palīdzību bēdās, ceļā, skumjās, lai labi izdotu pie vīra meitas, jūrā vētras laikā nenoslīktu, arī palīdzētu atraitnēm, bāreņiem un cietējiem

Pāvilu (apustulis)

-         atklājot fabriku, uzņēmumu utt.

Paraskevu (moceklis)

-                      par lietu, aizsardzību no krusas un zibens, par labiem līgavaiņiem

un neauglības izārstēšanu, ģimenes pavarda aizsardzību, labām attiecībām ģimenē, lauku darbiem, sēju un pļauju

Pēteri (apustulis)

-                      par izdziedināšanos no drudža un veiksmi zvejnieka darbā

Pēteri no Afonas (svētais)

-   par atbrīvošanos no gūsta un cietuma

Polieiktu (moceklis)

-                      par sodu zvēresta un līgumu lauzējiem

Rafaēlu (erceņģelis)

-                      lai dziedētos no gara kaitēm

Seraflmu no Sarovas (brīnumdaris)

-                      par kāju un krustu sāpju remdēšanu, iekšķīgu kaišu ārstēšanu, apmātības un panīkuma aizdzīšanu

Sergiju no Radoņežas brīnumdaris)

-                      par sekmēm mācībās un atbrīvošanos n0o slimības

Sīmani (apustulis)

-   par laimīgu laulību

Zālamanu (ķēniņš)

-   tiem, kuri meklē iztiku

SATURS

1.  nodaļa

Kurp mūs aicina Kristus…………………………… 5

2.   nodaļa

Kunga ieiešana Jeruzālemē.

Ciešanu nedēļa…………………………………….. 19

3.   nodaļa

Tiesa un krusts….:………………………………. .33

4.   nodaļa

Jēzus nāve un augšāmcelšanās…………………. 59

5.   nodaļa

Apustuļu darbi…………………………………….. 81

6.   nodaļa

Pareizticīgo un katoļu svētie……………………. 117

7.   nodaļa

Pravietis Elija……………………………………… 121

8.   nodaļa

Ticība, cerība, mīlestība

un viņu māte Sofija………………………………. 126

9.   nodaļa

Svētā Veronika……………………………………. 131

10.   nodaļa

Svētais Denī……………………… 1

1.        nodaļa

Svētais Sebastjans…………………………………………….. 139

2.         nodaļa

Svētais Valentīns………………………………………………. 143

3.         nodaļa

Svētais Nikolajs…………………………………………………. 148

4.         nodaļa

Svētā Helēna…………………………………………………….. 161

5.         nodaļa

Svētais Juris………………………………………………………. ]64

6.         nodaļa

Svētais Augustīns………………………………………………. 171

7.         nodaļa

Svētais Sīmeons………………………………………………… ] 74

8.         nodaļa

Svētais Patriks………………………………………………….. 177

9.         nodaļa

Svētais Benedikts……………………………………………… 180

10.       nodaļa

Svētais Afonas Afanasijs……………………………………. 182

11.                                       nodaļa

Svētais Aslzes Francisks…………………………………… 184

12.                                       nodaļa

Radoņežas Sergijs……………………………………………… 18S

13.                                       nodaļa

Svētais Šoras Nils………………………………………………. ] 94

14.                                       nodaļa

Vasilijs Svētlaimīgais…………………………………………. ]98

25.      nodaļa

Pēterburgas Ksenija…………………………………………. 202

26.       nodaļa

Svētais Sarovas Serafims…………………………………. 208

27.       nodaļa

Kronštates Jānis……………………………………………… 216

28.       nodaļa

Kādos gadījumos kuru svēto lūgt……………………… 218

29.

Content

Panova Ļubova Tavs sargeņģelis Jēzus krusts

1.   nodaļa KURP MŪS AICINA KRISTUS

2.    nodaļa KUNGA IEIEŠANA JERUZĀLEMĒ. CIEŠANU NEDĒĻA

3. nodaļa TIESA UN KRUSTS

4.  nodaļa JĒZUS NĀVE UN AUGŠĀMCELŠANĀS

P.S.

5. nodaļa APUSTUĻU DARBI

Jēzus Kristus mācekļu dzīves un nāves dati

Kā tika atrasti kristiešu svētumi

Līķauts

Vainags un naglas

PAREIZTICĪGO UN KATOĻU SVĒTIE

7. nodaļa PRAVIETIS ELIJA

TICĪBA, CERĪBA, MĪLESTĪBA UN VIŅU MĀTE SOFIJA

9. nodaļa SVĒTĀ VERONIKA

SVĒTAIS DENĪ

11. nodaļa SVĒTAIS SEBASTJANS

SVĒTAIS VALENTĪNS

SVĒTAIS NIKOLAJS

14.   nodaļa SVĒTĀ HELĒNA

14. nodaļa SVĒTAIS JURIS

SVĒTAIS AUGUSTĪNS

17.  nodaļa SVĒTAIS SĪMEONS

SVĒTAIS PATRIKS

SVĒTAIS BENEDIKTS

SVĒTAIS AFONAS AFANASIJS

21.  nodaļa SVĒTAIS ASĪZES FRANCISKS

22. nodaļa RADOŅEŽAS SERGIJS

SVĒTAIS SORAS NILS

VASILIJS SVĒTLAIMĪGAIS

25. nodaļa PĒTERBURGAS KSENIJA

26.nodaļa SVĒTAIS SAROVAS SERAFIMS

27.nodaļa KRONŠTATES JĀNIS

28. nodaļa KĀDOS GADĪJUMOS KURU SVĒTO LŪGT

SATURS