Smel vēlreiz. Garīgu dzeju antoloģija

Smel vēlreiz

Garīgu dzeju antoloģija

IEVADS

Dzejnieks Vilis Dzelmītis Latvijā veicis lielu un apsveicamu darbu — sakārtojis Garīgu dzeju antoloģiju. Tajā ietverti vairāk nekā piecdesmit autoru darbi. Kad Amerikas latviešu baptistu apvienības padome tika informēta par saņemtajiem materiāliem, kurus V. Dzelmītis bija atsūtījis šo rindu rakstītājam, tā nekavējās ar lēmumu, atsūtīto antoloģiju izdot grāmatā. Sakārtotājs raksta, ka viņa vēlēšanās ir, lai tās vērtības, kuras radījuši dzejnieki Latvijā, būtu vismaz daļēji pieejamas arī ārpus mūsu dzimtenes. Ar grāmatas iznākšanu viņa vēlēšanās nu ir piepildīta.

Grāmatas nosaukumu ,,Smel vēlreiz” sakārtotājs izvēlējies ar nolūku pakalpot deklamētājiem, kas garīgas dzejas sniedz kā priekšnesumus dažādos sarīkojumos un sanāksmēs. Ar paša dzejnieka Dzelmīša vārdiem runājot, nosaukums rāda, ,,ka grāmatā ievietotie dzejoļi noderēs ne vienreizējai deklamēšanai vien, bet tos varēs lietot atkal un atkal.” Bez tam V. Dzelmītis norāda, ka „antoloģijā pārstāvēti mūsu dzejnieki ar saviem labākajiem darbiem, kas radušies pēdējos gadu des mitos un arī agrāk; un ir vairāki jauni dzejnieki, kas ārpus Latvijas nav pazīstami.” Lasītāji atradīs arī nedaudzus autorus, kas pieskaitāmi mūsu trimdas dzejniekiem. Varam no sirds pateikties mūsu Debesu Tēvam, ka Viņš ir nācis mums palīgā — brīnišķīgā veidā četrdesmit vēstulēs iz sūtītie manuskripti šoreiz visi atnāca bez kavēkļiem, nevienai vēstulei neejot zudumā. Pateicība pienākas arī mūsu draudzēm, kas atsaucās ar ziedojumiem grāmatas izgatavošanas izdevumu segšanai. Tā nu varam izlūgties Dieva svētību jaunajai grāmatai, kā arī tās lietotājiem un lasītājiem. ALBA padomes varda — Andrejs Arājs

1. DAĻA

..

LŪGŠANA

,,Tu biji aizsedzies ar padebesi tā, ka mūsu lūgšanas tam nevarēja izspiesties cauri un Tevi sasniegt”

,,Tad es piesaucu, Kungs, Tavu vārdu… Un Tu izdzirdēji un paklausīji manu saucienu: „Neaizsedz un neaizslēdz savas ausis manu vaimanu un manu kliedzienu priekšā!”

,,Un tagad Tu man tuvojies, kad es Tevi piesaucu, un saki man: „Nebīsties!”

Raudu dz. 3:44,55-57

Pēc nezin. aut. atdzej. Z. Dzenīte

LŪGŠANAS SPĒKS

—Kristietība? — Miglā tīta aina.

Plīvojoša svece. Nespēks nederīgs!

Redzēsim, vai viņu Kungs to pestīs,

Kad mans zobens celsies visspēcīgs!—

Draudēdams tā prāto lielais Hērods,

Lepnums viņu jūdz.

Mazā Kristus draudze

Kaut kur Dievu lūdz.

Visa pilsēta dus dziļā miegā.

Grēka pilno zemi miera rokas skauj.

Arī cietumā, caur bieziem, tumšiem mūriem,

Labā nakts nu mieram ieiet ļauj.

Arī saistītam ir miers, kaut viņu gaida

Nāves brīdis grūts.

Mazā Kristus draudze

Kaut kur Dievu lūdz.

Klau! Vai neskan tuvodamies soļi?

Vai jau bendes nāk? Nē, tie nav viņi vis.

Spožā gaismā tērptu Dieva sūtni

Pārsteigts uzlūkoja Pēteris.

Sardzei pavēle bij barga.

Nomodā nav būts? —

Mazā Kristus draudze

Kaut kur Dievu lūdz.

—Celies! — Žvadzēdamas nokrīt važas.

—Seko man! — kāds sapnis brīnišķīgs:

Smagie vārti veras; nav, kas kavē,

Dieva spēks tos vada pārdabīgs.

Iela. Pazūd spožais pavadonis,

Ceļš uz brīvi gūts.

Maza Kristus draudze

Kaut kur Dievu lūdz.

Un tai atrodoties vēl uz ceļiem,

Ienāk Pēteris, par ko tie lūdz.

Vai tā īstenība? Atkal Dieva brīnums?

Pārsteigumā viļņo viņu krūts.

Draudzes lielam Pestītājam

Nav tāds brīnums grūts.

Mazā Kristus draudze

Kaut kur Dievu lūdz.

Un vai mūsu pelēkajās dienās

Nenotiek tas pats?

Vēl joprojām mūsu vajadzības

Vēro Dieva acs.

Ja vien visas rūpes, visas bēdas

Viņam vienam sūdz.

Ja vien mazā Kristus draudze

Kaut kur Dievu lūdz.

Kādu ieroci mums pasniedz Dieva roka!

Kāda vara pieder lūgšanai!

Ja mēs ticībā to satvert spētu! —

Visu sirdi veltītu mēs tai.

Mūsu Pestītājs spēj vienmēr līdzēt,

Ja kur draudi rūc.

Ja, kaut maza, Kristus draudze

Kaut kur Dievu lūdz.

M. Dakne

LŪGŠANA

Kāpēc es Tevi meklēju, mans Dievs?

Vai tāpēc, lai Tu manās rokās sauli liktu

Un visu atņemtu to, kas man nepatiktu:

Ikkatru neziņu, kas rastos ceļa jūtīs,

Ikkatru nopūtu, kas smeldzīga sāp krūtīs?

Lai tumšie klajumi, kur sniegputeņi griežas,

Pie maniem ceļiem klātu nepiespiežas,

Lai nejūtu nekur es sevi lieku,

Tik visur smeļu svētību un prieku.

Kā rāmos ūdeņos, kas aizslīd zaļos krastos,

Lai manos soļos rūpju smagums neatrastos,

Lai mani saudzētu un atraisītu visām mokām,

Lai tikai krāšņas balvas saņemtu no Tavām rokām,

Vai tāpēc Tevi meklēju, mans Dievs?

Es tāpēc Tevi meklēju, mans Dievs,

Lai dzīvība, kas manām dienām dota,

Tev pretī tiektos, gaismas apstarota,

Lai katru ēnu—baismu, tumšpelēku—

Es Tavā tuvumā jau zinātu par grēku.

Lai manu dienu meklējums un gājums

Nav tikai vieglu, sausu pelnu krājums.

Es mierā ņemt, ja pelnījusi brīžus rūgtus,

Un gadus, vēl kā negatavus augļus plūktus.

Ja viss tas manai dzīvībai dod liesmu,

Es nezinu, vai saukt to var par dziesmu,

Bet mana dzīvība Tev dzied ikkatrā pulsā,

Un sāpju smagumā un bēdu mulsā.

Es sevi jūtu ugunskvēlē izkausētu,

Lai skaidrāk, spožāk Tev tad atmirdzētu.

Ļauj mīlēt, Dievs, un mirdzot iet pret Tevi

Ar dzīvību, kā zemes ziedēšanu, ko man devi.

Z. Dzenīte

LŪGŠANA

Svētais Sargs, kas starp lukturiem stāvi,

sveces dziestošās gaišas kas pūt,

savrup saucot, Tu brīdi mums ļāvi

nolikt nastas un svētbrīdi gūt.

Gaišāk redzējām mēs Tavu vaigu,

jutām spēku, Tavs tuvums ko sniedz,—

Gara rasu, tik bagātu, svaigu.

Dienas trausmīgas bieži to liedz.

Mūsu liesmas ja gaišākas pūtīs,

un jo dārgāks Tu kļūsi mums pats,—

liec to dziļi mums saglabāt krūtīs,

prom no Tevis lai nemaldas skats.

Dzīve gaida ar maldiem un grēku,—

viņas ielās vai mieru kāds rod?—

Svētais Sargs, Tavu gaismu un spēku,

dzīvē izejot, līdzi mums dod!

Paliec, lūdzams, joprojām pie mums!

Laika zvani pauž: tuvojas nakts.

Tik zem paceltām caururbtām rokām

klusu kvēlot spēj ticības dakts.

Z. Dzenīte

KUNGS, PALIEC!

Kungs, paliec, jo vakars jau metas,

ak paliec mums blakus arvien.

Šeit svētību stundas tik retas,

un dienas—cik ātri tās skrien!

Kā Emmaus mācekļus bēdas

mūs arī tik bieži šeit māc.

Mums putekļos zūd Tavas pēdas,—

Kungs, paliec, un līdzi nāc!

Cik trauksmīgas, tukšas un skaļas

ir vietas, kur neesi Tu,

kur uzklausīt Tevi nav vaļas,

bet tuvu Tu esi mums nu!

Kā mācekļiem skaidro mums arī,

ko saprast vēl nespējam mēs.

Mūs arī par liecniekiem dari,

un dedzīgus dvēselēs!

Kungs, apskaidro mums savu vaigu

kā gurušiem ceļniekiem tad,

lai šaubās un skumjās tik baigu

vairs nejūtam sirdi nekad!

Lauz maizi un patiesu spēku

kā viņiem, tā arī mums dod,

lai ticība, uzvarēt grēku,

daudz brīnišķu brīžu rod!

V. Dzelmītis

KUNGS, SŪTI MUMS ELIJU

,,Elija bija cilvēks, līdzīgs mums, bet lūgdams lūdza, lai lietus nelītu, un nelija virs zemes trīs gadus un sešus mēnešus.

Un atkal viņš lūdza Dievu un debesis deva lietu, un zeme nesa savu augli.”

Jēk. 5:17,18.

Kungs, sūti mums vēlreiz Eliju,

cilvēku, līdzīgu mums!

Kopš kura laika ar septiņām atslēgām

aizslēgts ir debesu jums.

Nelīst.

Pat naktī nav rasas.

Vērs skatu uz jebkuru pusi,

tā pati skumīgā aina—

zeme sausa un izkaltusi.

Ja kur vēl palicis asns kāds,

nīkuļo vēl rets stāds,—

kāpuri kāri to grauž,

vēji sausi, no tuksneša skriedami,

lapas tam lauž.

Bads!

Pēc skaita jau kurais gads

ar tukšām klētīm un apcirkņiem.

Bērni maizi prasa un raud.

Jaunekļi nespēkā pakrīt uz ielām.

Jaunavu skaistums vīst.

Sirmgalvji tvīkst

pār spieķiem pārliekušies,

kā niedres pie zemes līkst.

Kungs, sūti mums vēlreiz Eliju,

cilvēku līdzīgu mums,

kas lūgdams lūgtu, lai lietus lītu

un Debesis atdarītu,

lai Dzīvības Straumes pār zemi plūstu,

lai ilgstošā bula

reiz beidzot lūztu,

lai laukos un tīrumos,

upju līčos un krastos

jauns, sulīgi zaļš zelmenis rastos,

lai mūsu dārzos atkal bagāti

kā sendienās augļi briestu,

lai jaunavas vainagus vītu,

ikkatru rītu

rasas pilna ik smilga

un zāles stiebrs būtu,

salds ziedu nektārs

ikkatrā sirdī lai lītu,

un klusā laimē Tev, Dievs,

paldies pasacītu.

Kungs, šūti mums vēlreiz Eliju,

cilvēku, līdzīgu mums!

M. Dakne

FARIZEJA LŪGŠANA

Es atnesu Tev savu upuri, mans Dievs,

man nav ko bēgt, ne arī kaunēties.

Es visu nododu, kas mana tiesa,

un gars lai skaidrotos, vēl mērdēta top miesa.

Pie Taviem altāriem man vienmēr atnākt prieks.

Es nejūtos te svešs, nedz arī darbā lieks.

Lai darbs var plaukt un mūsu dārzi ziedēt,

es sevi atdodu, ja tas var kādu dziedēt.

Man padoms Tavs un ceļš Tavs mūžam dārgs.

Es cenšos citam būt vēl vadonis un sargs.

Ar lūgšanām pie Tevis vienmēr nāku

Un Tavus likumus un baušļus turēt māku.

Kad sveču liesmas draudzes dārzā kūp,

es zinu, veci celmi raisās tur un drūp —

Tad priecājos, ka spēka pilns vēl esmu,

un domāt nesāku par auksto nāves dvesmu.

Es domāt negribu, kur citi galvu liek,

kam vakarā bez mīļām mājām jāiztiek.

Bet, ja jau zvaigznēs manu vārdu raksta,

tad dodu pēdējo no sēklām un no laksta.

Ak Dievs, ak teic, kas būtu cits vēl tāds,

tik labs kā es, vai cits vēl tāds ir kāds?

Es nemaz neskatos uz grēcinieka pusi,

un grēka dēļ man sirds nav arī sāpējusi.

Ar grēciniekiem vienā draudzē būt?

Tāds mūžam paaugstināts, slavēts nevar kļūt.

Un tāpēc nostājos es vienmēr pašā priekšā,

lai Dievs tad mani redz un sauc pie sevis iekšā.

Man vienmēr pašam ir par sevi prieks,

ka neesmu es tāds, kā tur tas muitinieks.

Es—Dieva līdzība un Viņa nemirstības daļa —

es dzīvā kokā—lapa skaista, zaļa.

M. Dakne

MUITINIEKA LŪGŠANA

Tu mani pazīsti, mans Dievs, no tālienes,

Tu zini to, cik ļauns un grēcīgs esmu es.

Kā puteklis pie zemes esmu placis,

un nedrīkstu pret Tevi pacelt savas acis.

Ar cerībām un ilgām eju jaunu rītu sveikt,

un garāmgājējiem it visiem gribu labu teikt,

bet vakars noved dažreiz miglā aukstā,

un tikai asara krīt manā tukšā plaukstā.

Es negaidu, lai nāk kāds mani sveicināt,

lai ceļā grambainā kāds vienmēr būtu klāt,

bet lūdzos tikai, Dievs, lai vienmēr tāds es esmu,

ko vari piepildīt ar sava Gara dvesmu.

Es nezinu, vai tikai ziedošs rožu krūms,

vai rudens vakars grūtsirdīgs un drūms

būs tas kā spēks, kas vedīs kalnā mani,

būs tas kā prieks, kas skanēs man kā zvani.

Es nezinu, ak Dievs, bet esmu mierīgs kluss,

kad zinu: ceļš mans Tavā rokā dus.

Kad zinu to, nemūžam nepievilšu sevi,

kad savā ceļā redzēšu es Tevi.

Ko varu vēl es teikt, sirds nesaprot,

nekāda labuma, ne goda—nav ko dot.

Tik uzklausies, ak Dievs, un teic, ka mani dzirdi,

un remdē nopūtas un remdē skumjo sirdi.

Kā vientuļš gājējs, ceļmalā kas krīt,

tāds esmu es, jo.ļaunums manī mīt.

Ak piedod, Dievs, un nāc un teic un žēlo,

un atņem nemieru un pusnakts vaidu vēlo.

Un esi žēlīgs, Dievs, un neļauj aiziet man,

pirms Tava piedošana beidzot neatskan,

pirms zinu to: es grēku dzelmē grimu,

bet nu ar Tevi jaunai dienai dzimu.

O. Baštika

LŪGUMS DIEVAM

Mūžīgais,

tik vienu mazu gaismas staru

man sūti dzīves tumsā baigā,

lai skaidri saredzu to ceļu,

ko manām kājām turpmāk staigāt.

Mūžīgais,

tik vienu gaišu Debess smaidu

met sāpju izmocītā sirdī,

liec aizmirst zemes lētās balvas.

Dievs, manu piesaukšanu dzirdi!

Mūžīgais,

tik vienu klusu Tēva glāstu

liec sajust dvēslei nomocītai.

Ļauj atrast dusu Tavās rokās

tai, ilgi šaubu vēju dzītai.

Mūžīgais,

tik mazu skatu, klusu jausmu

no Godības aiz zemes krasta,

tad smaidot iešu savu ceļu.

Man nebūs smaga tad vairs nasta.

R, Iklāva

MĒS VĒL NEMĀKAM LŪGT

Mēs vēl nemākam Tevi lūgt

mums vēl ticības rokas par īsām,

un savas melnākās stundas

saņemam bieži ar trīsām.

Tavās rokās ir spēks,

Tavā mutē ir vara.

Bet pie mūsu sirdīm, ak Kungs,

tie vēl solīto nepadara.

Vai tad pienācis laiks,

ka Tu, Kungs, mainījies būtu?

—Ak nē! ak nē! Ja mēs mācētu lūgt,

mēs svētību kalngalos kļūtu!

Kad būs mūsu nespēkam gals?

Kur meklējams viņa sākums?

Vai gulošus pārsteigsi mūs,

savā lielajā godībā nākdams?

Sen, sen mums jau bija laiks

būt stipriem ticības vīriem,

kas sev un citiem prot smelt

no dzīvības avotiem tīriem.

Bet mēs esam tik cauri, ak Kungs,

kā kādreiz pie notekām trauki,

un tikai mums pašiem šķiet,

ka ar mums viss labi un jauki.

Ak māci, māci mums lūgt

un arī izlūgto gaidīt,

lai savas dāvanas Tev

būtu kam sūtīt, kurp raidīt.

Un lai mēs 'mācētu tās,

saņemt ar spēcīgas ticības rokām,

un augļus Tu redzētu, Kungs,

savam dzīvajam, augošam kokam.

A. Ludvigs

MĀCI MAN LŪGT…

Māci man lūgt, Kungs, māci man lūgt,

Vienmēr lai varu uzvaras gūt!

Vēlos es zināt, kāds ir Tavs prāts,

Atklāj to man, ak, lielais Dievs, pats!

Paliec pie manis, vakars, vai rīts—

Bieži šeit dzīvē miglā viss tīts.

Neredzot mērķi, spēki man zūd,

Kam to lai saku, sirds ko tad jūt?

Pasaules prieku dzīvē ir daudz—

Daudzi, tik daudzi baudīt tos trauc.

Zinu, ka Kristus vienmēr vēl cieš

Par tiem, ko grēka nasta vēl spiež.

Palīgs Tu esi, saprast kas spēj

Katru, kas skumst un asaras lej.

Ciešanās katram līdzi Tu jūti,

Vēlies, lai katrs laimīgs var būt.

Viljams Strēlis

SAUCIENS NAKTĪ

Kungs! Naktī krustu nesaredzu;

Ir apkārt tumšs! Cik tumšs var būt!

Es lūgšanu kā lāpu dedzu,

Lai sirds var gaismu gūt!

Kungs, neļauj nogrimt tumsas dzīlēs

Caur nakti ejot, nāc man līdz,

Lai spēju Tevi vairāk mīlēt

Un Tavu krustu saskatīt.

Man vajag spēka arvien vairāk,

Jo aizvien grūtāk tumsu veikt.

No dzīves cīņas neizvairos—

Tik lūdzos! — Ļauj uz priekšu steigt! —

Kungs, mani cel kā kaiju baltu

Un paslēp savos mākoņos,

Lai dvēsele kā priede stalta

Pret visām vētrām turētos.

Kungs, esi manas laimes glābējs,

Kad grimstu it kā Pēteris,

Lai sava maldu ceļa sāpēs

Es nepaliktu vientulis.

Kungs, naktī uguni met Savu

Kā saucienu, ko visi dzird,

Lai uzticīgo bērnu Tavu

No gaismas tumsa nevar šķirt!

Z. Dzenīte

LŪGUMS SVĒTVAKARĀ

Manu svētvakaru svētīt,

apmirdzēt ar zvaigznēm savām,

lūdzams nāc, ak Debess Tētīt,

un ar miera domām Tavām

manu sauso trauku pildīt,

Sirdi piekusušo sildīt!

Dzīves rīts un mūža noriets—

tie tik labprāt sasniedz rokas.

Abus nevarība noliec,

abiem mazie darbi sokas.

Labi, ka Tu visu redz,

visu savā sirdī sedz!

Tāli ceļi izmēroti.

Tie, kas maldi bij—Tu zini.

Tu patiesi piedot proti,

un vairs mūžam nepiemini.

Jauki bērna pakļāvībā

dusēt Tavā žēlastībā.

V. Dzelmītis

LŪGŠANU VARA

,,Lūdziet, tad jums taps dots.”

Kristus

Vai bieži tev nešķita tā,

ka lūgšana raisījās vāja,

bez spēka, ar gurdeniem spārniem,

ko šaubu putekji klāja?

Tik grūti no zemes

tai atrauties bija,

kaut arī asaru migla

tev acīs lija.

Vai bieži tev nelikās,—

nav lūgt taču vērts—

viss vārdu birums

kā smilšu sauja

tepat tev pie kājām bērts.

Tā bija, tā bieži bija.

Un tomēr—lūgšana nebija velta.

Tev pašam nemanot,

tā tapa augšup celta.

Kā priede šmauga,

kas silā auga,

kā smilgas skara

aug, acīm neredzot,

tā lūgšanas vara

ir spējīga Debesīs kāpt,

ja vien tava sirds

pēc Dieva nepārtrauc slāpt.

O. Baštika

AIZLŪGŠANAS ROKAS

Es ticu aizlūgšanu rokām,

pret Debesīm kas paceltas;

tās redzu Dieva sirdi lokām,

ka Viņš vēl lejup noraugās.

Vai māmiņa, vai tēvs tās celtu,

vai tālumā kāds aizmirsts draugs,

tās nemainītu es pret zeltu,

nekas man viņas nepāraugs.

Vēl divas svētas rokas zinu

un sirdi, nāvē salauztu,

kas visur, kur vien taku minu,

par mani ir vēl nomodā.

Var aizslēgtas tikt visas sētas

un visas sirdis aizvērties,

šī sirds un rokas labās, svētās

par mani nerimst rūpēties.

Tās atsauc piedošanas prieku

no Dieva troņa Debesīs.

Tās atbalsta, lai augstāk tieku,

tās nes, kad esmu noguris.

Un vienmēr paceltas ir viņas,

gan svētījot, gan aizlūdzot,

bez sirds šīs, bez šo roku ziņas

neviens neko man nespēj dot.

O. Baštika

AIZLŪDZ PAR MUMS!

Augstais Priesteri, vai Tu vēl lūdz?

Vai Tu vēl aizlūdz par mums?

Tumša mums liesmiņa dūmainā,

Pagurstam, paklūpam nespēkā…

Vai Tu vēl aizlūdz par mums?

Kā gan bez Tevis dzīvotu mēs?

Ticu, Tu lūdz vēl par mums.

Tālu no Tēva, no Mūžīgā

Sen būtu zudusi atvarā,

Bet Tu vēl aizlūdz par mums.

Augstais Priesteri, nemities lūgt,

Nemities aizlūgt par mums!

Krustā Tu dārgi mūs atpircis,

Piedevis, panesis, mīlējis,—

Nemities aizlūgt par mums.

Nāks tad no troņa atkal jauns spēks,—

Nemities aizlūgt par mums!

Karstāk tad mīlēsim Debesis,

Uguns uz altāra neizdzisīs,—

Nemities aizlūgt par mums!

Marta Cakare

LŪGŠANA

Kungs,

mūsu ābele tukša,

tikai lapas un zari.

Rudeņa naktīs

čabošās lapas krīt.

Kungs,

Tava draudze

pēc sējas —

pļauju gaida.

Ielieci izstieptās rokās

dzīvības augļus.

TICĪBA

„Jūsu sirdis lai neizbīstas! Ticiet Dievam un ticiet Man!”

Jāņa 14:1

R. Iklāva

TICĪBA

Ticība—tā ir tavs dimants,

Glābējā meklēts un rasts;

Laime, kas Golgātā dzima,

Mūžīgās dzīvības krasts.

Ticība—krūze tev rokās,

Veldze un mierinājums;

Uguns uz ceļa un logā

Visiem, kas tumsā vēl skumst.

Ticība—tā ir tavs karogs,

Nākotnei mantots un celts;

Vārti, kas Debesīs staro

Spožāk kā pasaules zelts.

Ticība—tā ir tavs dimants,

Glābējā meklēts un rasts;

Laime, kas Golgātā dzima,

Mūžīgās dzīvības krasts.

R. Iklāva

VISA TICĪBA

,,…Ja man būtu pilnīga ticība…”

1. Kor. 13:1

Visa ticība, Kungs, man vēl nav,

jo kalni man nekust no vietas,

kaut zinu, ka Tavas rokas labāko dot

nav cietas.

Es Tev ticu, un zinu, ka esi liels.

Bet Tu vēl ko lielāku rādi—

no sekluma Mūžības dziļumos

mani Tu vadi.

Tur dziļāk un dziļāk gribu es brist

un arī pārpeldēt pāri,

līdz manas ticības rokas spēj sniegt

Debesu āri.

M. Dakne

ES TICU DIEVAM

Es ticu Dievam.

Šie vārdi ir kā gaisma, kad visi balsti lūzt,

Kad ciešanās un sāpēs man tumsa pāri plūst,—

Kā zieds, kas tikko plauka, jau pēkšņi dzīvot beidz,

Un koks, kas tāli sauca, pie zemes nokrist steidz.

Kur tādā brīdī tverties var cilvēks salauzts, mazs,

Ja pāri zemes ēnām tam vairs nav itnekas?

Es ticu nemirstībai un tāpēc varu teikt:

—Ar Tevi, Dievs, ar Tevi es ceļu gribu beigt.

Es ticu Dievam.

Šie vārdi ir kā bāka, kas jaunu spēku dod,

Kad vienai saltā naktī man ceļu jāatrod,

Kad nav, kas rokas paceļ, par mani Dievu lūdz,

Lai netaisnība rūgtā man ceļu neapsūdz.

Tad vienu kad es zinu: Dievs ir mans spēks un sargs.

Kad smaga nasta jānes, kad pretī negaiss bargs,

Tad, ticot Dieva spēkam, sirds atkal mieru jūt.

Un, vaidu neizdvešot, es varu stipra būt.

Es ticu Dievam.

Šie vārdi ir kā zvani, kas mani mājās sauks,

Kad svešas zemes sliekšņus un tiltus zemē jauks.

Pie Dieva mana vieta, to ticu, zinu es,

Tur ir mans miers, kas sāpēm un tumsai pāri nes.

Te skaists bij dzīves sapnis, ko kādreiz deva Dievs,

Un ticēju tik ļoti, tas mūžam nebeigsies,

Bet Kristāljūras malā man beidzot būs it viss,

Ko zaudēju, ko saucu, to atdos Debesis.

Z. Dzenīte

TICĪBA SVĒTCEĻĀ

Brīnišķīgs bij rīts, kad ceļu sāci—

Šauro ceļu—spārniem apveltīts;

Gaišā priekā citus līdzi vāci,

Vienmēr juties saules pavadīts.

Runājot par savu Debesdraugu,

Vienmēr juti Viņa tuvumu.

Viņa sargāts juties dienu augu,

Mīļi nests, lai nemaldītos tu.

Bet šai ceļā ainām jāizmainās.

Arī Dieva ceļā krēsla krīt.

Izgaist brīnišķīgās, skaistās ainas,

Ceļš nav redzams vairs, un kājas slīd.

Un tu sava Debesdrauga roku

Tumsā nevari vairs sataustīt,—

Velti meklē gaišo zvaigžņu loku,

Šaubu dzirkstis skumjā sirdī krīt.

Dieva ceļa gājēj, turi dūšu!

Nu tev ticība grib līdzi iet.

Kristus saka—Vienmēr pie jums būšu!

Kaut tavs ceļš tik apdraudēts nu šķiet.

Ja vien ticība tev blakus staigās,

Ceļš būs žēlastībā bagātāks.

Augšup, tālāk, meklē pēdas svaigās—

Kalnu skats būs cēlāks, varenāks.

A. Spīgulis

ES TICU

Es ticu, ka ik cilvēkā

Sirdsdziļumos mīt Dievs,

kas viņu modina un liek

kā ziedam atvērties.

Kaut arī pats to noliegtu,

kaut liktos ļauns un ass,

ir brīži, kad tā dvēselē

kāds maigums atmostas.

Kāds dīvains spēks, vēl nezināms,

tam brāli mīlēt liek,

un mīlēt savu tuvāko,

un mīlēt ienaidnieku.

Tas. zobenu liek makstī bāzt

un naidu dzēš ar smaidu.

Ik dūri atver laipns glāsts,

ko pretnieks nesagaida.

Es ticu, ka ik cilvēkā

sirdsdziļumos mīt Dievs,

kas liek no tumsas vairīties

un gaismā patverties.

Z. Dzenīte

TICĪBAS SKATIENS

Ja tikai sirdī šķīstie

reiz Dievu skatīt spēs,—

šīs maldu zemes bērni—

uz ko lai ceram mēs?

Ja skatienā un jūtās

ir piedzimis jau grēks,

kāds baigs un nepārspējams,

tad biedē mūs šis spēks.

Ja sniedzoties pēc labā,

ir ļaunais sniedzies līdz,

pēc Svētā Gara augļiem

ko ilgoties tad līdz?

Un ja bez svētas dzīves

mums Dievu neredzēt,

vai izmisumam ļauties:

nekad to neredzēt!

Un tomēr pilnu brīvi

mēs aicināti gūt,

un, skatoties uz Kristu,

sirdsšķīsti, svēti kļūt.

Kāds noslēpums un brīnums

ir svētais Kristus Krusts:

ja ticībā tas skatīts,

Kāds spēks no tā tad justs!

M. Dakne

TICĒT GRIBU

Es vienmēr ticēt gribu, Tu mani dzirdi, Dievs,

Un tāpēc katrā brīdī Tev gribu tuvoties.

Kad manu vārdu maigums vairs vietu neatrod,

Kur siltu liesmu iekurt, kas vienu ceļu dod,

Tad vienmēr ticēt gribu, Dievs, Tu man esi klāt,

Un dzirdi manu vaidu un nāc to klusināt.

Es vienmēr ticēt gribu, Tu mani redzi, Dievs,

Un tāpēc Tavā priekšā es gribu atrasties.

Kad tornis, skaisti celtais, pie zemes krīt un drūp,

Un putekļi un pelni tik rožu dārzā kūp,

Tad tomēr saprast gribu: es nevaru neko,

Bet, Dievs, Tu manai cīņai dosi mieru mūžīgo.

Es vienmēr ticēt gribu, Tu mani gaidi, Dievs,

Un tāpēc dzīves dienā es varu priecāties.

Kad ceļa malas tukšas, kur mani soļi skan,

Un lūgšanas un dziesmas ir vienai jānes man—

Tad tomēr sajust drīkstu, ja smagums jānes kāds,

Ka klāt tur arī vienmēr ir Dieva gudrais prāts.

V. Dzelmītis

TICĪBAS CEĻŠ

Mans Dievs,

kad Tavu balsi sadzirdēju

kā Ābrahāms,

es atsaucos un gāju,

atstādams gan dzimteni,

gan tēva māju.

Es atsaucos un gāju,

kaut nezināju,

kur nonākšu.

Es Tavam vārdam ticēju:

—Celies un ej uz zemi

ko Es tev rādīšu! —

Mans Dievs,

es daudzko nezinu,

bet mani stiprina

tā atziņa,

ka visu visu zini Tu.

Varbūt šai ceļā bieži

vēl mani tumsa segs

un šaubas māks,

bet ticu, Debess logos

arvien vēl Tava zvaigžņu

gaisma degs.

Varbūt ne pēdas nepiederēs man

no zemes tās,

ko solījis man esi,

es tomēr telti viņā celšu

un blakus altāri,

uz kura bieži, bieži

degs mani upuri.

Varbūt, ka Tu visdārgāko

man prasīsi

un manā sirdī dziļi

slēptos rakstus lasīsi.

Es zinu,

ir manī dzelmes,

atvari,

kas pašam man vēl

apslēpti,

bet Tavas acis,—

tās visu redz,

ko mana sirds

vēl sevī slēpj un sedz.

Bet zinu arī to,

ja Tu ko ņem,

to atpakaļ Tu atdod

bagātīgi,

un bērna pazemībā ziedoto,

Tu vēlāk svētī

simtkārtīgi.

Mans Dievs,

kad Tavu balsi sadzirdēju

kā Ābrahāms,

es atsaucos un gāju,

atstādams gan dzimteni,

gan tēva māju.

Ne zeme šī,

ar iznīcības mirdzumu,

ir tā, kas mani saista,

bet pilsēta, ko cēlis Tu,

un kurai stiprus, mūžīgus

Tu esi licis pamatus—

tā manam skatam ticībā

mirdz dārgakmeņos skaista.

R. Iklāva

TICĪBAS PIEDZĪVOJUMS

2.  Kor. 4:18

Tu Mūžību neredzi, cilvēk,

jo tavas acis sedz plīvurs.

Par sevi tu nezini vēl,

kā Dievs tevi darījis dzīvu.

Kas miesa? Kas gars?—

Vai apjaust tu spēji?

Kāpēc pasaule stāv?

Kur aizlido vēji?—

Bet plīvuru var

pacelt ticības plaukstās.

Tad paveras skats—

cik debesis augstas!

Un cik liels un dziļš

ir visums, ko redzi!

Bet sirdī dzimst brīnums—

Dievs gaismu tur dedzis!

Un šī gaisma liek jaust

tev mūžības kontūras tālas.

Tu neesi vairs

kā izmests no vientuļas salas.

Pie Dieva tu nāc—

tev atveras ceļi pie Viņa,

un dārga tev kļūst

ik Debesu sūtīta ziņa.

Tu saproti nu:

kas redzams—viss iznīks, viss zudīs,

kad Mūžības vēji

savas varenās liesmas pūtīs.

Bet tu stāvi uz klints,

jo ticību paturi dārgu,

lai vētras, lai ugunis nāk—

tavs Dievs tev ir blakus par sargu.

Un Mūžības dzelmēs tu smel

jau tagad dvēselei veldzi.

Bet reiz, kad aizsniegsi to—

sirds zaudēs vismazāko smeldzi.

Ar Mūžību sakļāvies šeit,

tu Mūžības kalngalos nāksi,

te pilnībā neredzēto,

tur redzēt un baudīt tu sāksi.

DIEVS, KRISTUS

,,Jo tik ļoti Dievs pasauli mīlējis, ka Viņš devis savu vienpiedzimušo Dēlu, lai neviens kas Viņam tic, nepazustu, bet dabūtu mūžīgo dzīvību.”

Jāņa 3:16

M. Dakne

VIEN DIEVS TAS PATS

Te saule aust un atkal riet

un dienas nāk un projām iet.

Nav daudzreiz prieks pie svētku galda,

un pakrīt tas, kas iet un skrien.

Tik Dievs vien tas, kas mūžam valda,

tik Dievs tas pats, tas pats arvien.

Kas vakar bija, nevar būt,

ir šodien skumjas jāsajūt.

No rīta bija cita dziesma,

bet vakars to vairs neatrod.

Tik Dievs tas pats, Viņš dzīva liesma,

Viņš spēks, kas mūžam mieru dod.

Cik ceļa gājums dažreiz kluss,

kad bailes mūsu ceļos dus.

Un ātri pārtrūkst ziedu vija,

kas mīļām saitēm sēja mūs.

Tik Dievs tas pats, kas ir un bija,

tik Dievs tas pats, kas ir un būs.

N. Gintere

ATRASTAIS DIEVS

Es Tevi meklēju, mans Dievs, kad sirds man sala,

kad dienās vētrainajās samulsa man prāts…

Es Tevi meklēju—un nebija vēl ilgām gala—

kad sajutu, ka Tu man tuvu nāc…

Es Tevi atradu, mans Dievs, kā dārgu pērli,

no jūras izsmeltu, kad vēji pāri skrej…

Un sevi pārbaudīt Tu man ikbrīdi vēli.

Es Tevi redzu—Tu man blakus ej.

Es Tevi saņemu, mans Dievs, kā dzīvi savu.

Tu vienmēr dod man to, kas laimi atnest var.—

Dievs, Tevi paturu un mīlestību Tavu,

jo Tava laipnība un Tavas rokas mani skar.

Ar Tevi iešu es, mans Dievs, caur visu dzīvi,

Tu dziju mieru dod un spēkā liec man augt.

Es sevī sargāšu šo draudzību un brīvi,

kas priekam liek kā ziedam krāšņi plaukt.

M. Dakne

NETEIC TO!

Ak, neteic to, ka ēnas pusē

tik tavi ceļi nāk un iet.

It visi vēji vienreiz klusē,

un saule aust, kaut arī riet.

Kā putnu lidojums pret rītu,

kam spārnos saule zib,

tā arī ceļu, ziediem vītu,

sirds atkal grib.

Bet ne jau vienmēr mūsu slāpes

spēj skaidru veldzi gūt.

Dievs zin, un ceļā noliek sāpes,

lai sirds spēj klusa būt.

Ak, neteic to, ka krustu nesi,

ka tev ir jāiet sāpes ciest,

jo, varbūt, pats kā krusts tu esi,

kas pats var brāļa plecus spiest.

Kā maija vēsma sapni klusu

par sauli sapņot drīkst,

tā arī vieglumu un dusu

sirds atrast tvīkst.

Bet vai tāds vieglu elpu justu,

kas negrib vētrās būt?

Dievs tāpēc dažreiz uzliek krustu,

lai sirds var stipra kļūt.

N. Gintere

CIK VISSPĒCĪGS TU ESI, LIELAIS DIEVS!

—Tev klausa saule

un zvaigžņu pulki debess telpā;

ja pavēli, tad liesmo zibeņi un pērkondārdi līst,

it visas debesis par Tevi runāt drīkst…

Cik visspēcīgs Tu esi, lielais Dievs!

—Ne tikai debesis,

bet arī zeme Tavam godam dzied!

—Un cilvēks zemes ceļu kopīgi ar Tevi iet.

Viņš vaicā Tev:

—Kāds ceļš tas šodien ir?

…—Un Tavas rokas to tik brīnišķīgi šķir…

Cik visspēcīgs Tu esi, lielais Dievs!

Tāds esi Debesīs.

Tāds arī zemes dzīvē Tu mums līdzi staigā…

—Bez savas ziņas neatļauj no mūsu galvas pat ne matam krist

un it nevienam gaismas stariņam no mūsu ceļa dzist.

Cik visspēcīgs Tu esi, lielais Dievs!

Tev pateicos! Tev pateicos!

Par v i s u pateicos Tev, mūsu Dievs,

un sirds Tev vienam slavu dzied!

Jūrmalnieks

SĀKUMA DIEVS

To zini, ka sākumā bija Dievs,

Un tāpēc par sāpēm daudz nebaidies:

Kad viss ir tumsā un naktī tīts,

Tad zini, ka atkal nāks rīts.

Jauns sākums, jauns sākums jel atkal nāc!

Tā skumst un ilgojas dzejnieka prāts…

—Tik tas, kas savos ceļos še ies,

Pēc Dieva daudz prasīt nevēlēsies.

Kad zvaigžņu pulkstenis pusnakti sit,

To dzejnieks-pravietis spēj saklausīt:

Jo Debesis viņa sirdī—un prāts

Uz augšu, uz augšu tam radināts.

To zini, ka sākumā atkal būs Dievs,

Un cilvēks ies Viņu klausīties…

Un jauna gaisma un mūžīgs rīts,

Un redzams, kas ticībā piepildīts.

Z. Dzenīte

UZ KARMEĻA

Uz Karmeļa kalna Elija kāpj,

Pilns kvēles, pilns nemiera svēta.

Uz Karmeļa kalna Elija kāpj—

Par Israēli sirds deg tam un sāp

Kā jauna, kaistoša rēta.

Šai tautai Dievs sirdi prasījis,

Jo visu Viņš devis tai savu.

Šai tautai Dievs sirdi prasījis,

Bet pat viņas lūpu upuris

Ir dalīts—tā Baālam dzied slavu.

Kā var tā aizmirst reiz solīto

Un Dievu pievilt bez kauna?—

Kā var tā aizmirst reiz solīto

Un sajusto, redzēto, baudīto,

Un nebēdāt likteņa ļauna! —

To nespēj pravieša degošā sirds,

Ja Israēls tur to par nievu.

To nespēj pravieša degošā sirds,

Kaut draudi un nāve tam pretī mirdz.

Viņš svētu jūt cīņas prieku.

Pret tūkstošiem Elija stāv viens pats

Kā soģis uz Karmeļa kalna.

Pret tūkstošiem Elija stāv viens pats,

Un dievišķu uguni dzirkstī tā skats—

Lai gaist tajā grēku salna.

—Cik ilgi jūs sirdis dalīsit?—

Viņš saka, ko cits tiem nav teicis.

—Cik ilgi jūs sirdis dalīsit,

Un postu un vaimanas vairosit,—

Ko Baāls jums laba ir veicis?

Ja Dievs ir Jehova, tad pielūdziet To

Vai pieredzes jums nav vēl gana?

Ja Dievs ir Jehova, tad pielūdziet To

Un dodiet Tam visu, vai—it neko—

Bet druskas ir zaimošana.

Un ja jums redzētā tiešām par maz,

Dievs uguni savu vēl sūtīs.

Un ja jums redzētā tiešām par maz—

Dievs—dzīvais Dievs atbild lūgšanas,

Viņš neguj un nav ceļa jūtīs!—

Kad vakars pār Karmeli purpuro,

Dievs savu vārdu ir teicis.

Kad vakars pār Karmeli purpuro—

To šausmas un gaviles pārbango,

Jo Elija uzvaru sveicis.

Bet pravieti sāpes tāpat vēl dzeļ—

Šī tauta ir ģeķīga tauta!

Bet pravieti sāpes tāpat vēl dzeļ—

Šīs tautas sirds ir kā ūdens, ko smeļ

Ar plaukstu no plūstoša strauta.

Ja brīnumi notiek—skan gaviles,

Jehovam dzied lūpas, dod rokas.

Ja brīnumi notiek—skan gaviles,

Bet rīt tie jau elkiem upurus nes.

Un elku priekšā tie lokās.

Un pilni slīd svētību mākoņi

Tiem garām—uz citu pusi…

Un pilni slīd svētību mākoņi—

Šai tautai tiek mēri atdoti,

Ar kādu tā mērojusi…

A. Spīgulis

KALNOS

Kur Dieva gaismu meklēt iet?

Kur Viņa templis celts?

Un kur no Viņa avotiem

var spēka veldzi smelt?

Vai dusmu kalnā Sinajā,

tumšs padebess ko sedz,

Kur akmens galdos bauslība

kā likums iegravēts?

Vai Nebo kalnā, Moābā,

kur Kanaānu redz

ar ticību, ka viņā drīz

būs ieiet novēlēts?

Vai Eļļas kalnā klusajā

starp ērkšķiem ceļos krist,

kad sirdij baiļu apņemtai,

sāk visas zvaigznes dzist?

Vai varbūt sāpju Golgātā,

kur ērkšķu ceļš tik grūts

Un Mīlestībai cēlākai

bij krusta nāvi gūt?

Ir kalnu daudz, kur nolaidies

bij kādreiz gaišums svēts.

Vai šodien šajās augstienēs

vēl var to saredzēt?

Nē, nē, ir velti kalnos kāpt,

tie vientulīgi klusē.

No viņu augstām galotnēm

ir gaisma nozudusi.

Ir nācis laiks, kad lūgšanai

kļūst vārdu skaļums svešs.

Dziļdziļi sirdī, klusumā

tā savus spārnus pleš.

Dziļdziļi sirdi, klusumā

vēl Dieva gaismu redz,

kaut visu kalnu galotnes

tumšs krēslas plīvurs sedz.

A. Ludvigs

LIELS IR DIEVS…

Ka patiesi liels ir Dievs,

To zin visi zemes gali.

Viņa varai padoti

Zeme, gaiss un ūdens pali.

Tādēļ mazais zemes bērns,

Ko tu lepojies ar spītu,

Jo šai dienā nezini,

Vai tu piedzīvosi rītu?

Dzīve pilna neveiksmēm—

Pārsteigt tās var ik uz soļa;

Dažreiz, lai mēs pakristu,

nevajag tak liela oļa.

Tādēļ, jātu soli sper,

Vienmēr apdomā to labi,—

Ne jau katrā ceļmalā

Sardzē likti balti stabi.

Bet ja tevi sargās Dievs,

Kuram kalpo gaismas gari,

Tad šai dzīvē vienmēr drošs

Varēsi tu justies arī.

Tad šai dzīvei pelēkai

Tavi skati pāri sniegsies.

Zemes mantai nīcīgai,

Tavi prāti kalpot liegsies.

Tad tavs mērķis augstāk ies—

Pāri spožam zvaigžņu tiltam,

Tur, kur mājo lielais Dievs,

Kur vairs nebūs vietas viltam.

N. Gintere

JA TEVIS NEBŪTU

Ja Tevis nebūtu, es nomirtu,

kā nomirst puķes, zāle, kā nomirst putns lidojošs,

kas, bultas šauts, tik ātri mirst.

Ja Tevis nebūtu, es izirtu

kā pavediens, kas vairs nav sasienams,

kas lēni, lēni irst.

Ja Tevis nebūtu, bez cerībām

es dienā tā kā naktī ietu,

tāds pats man austu rīts…

Ja Tevis nebūtu, es nomirtu

un nezinātu to, ka cilvēks

var kļūt laimīgs, atpestīts…

Bet tagad zinu to: es nemiršu!

Uz Tava ceļa puķes zied

un putni dzied, viss zeļ—

Jo Tu, Kungs, esi tas,

kas dzīvībā un spēkā mūžīgā,

tik brīnišķi it visu augšup ceļ!

Ja esi Tu, mans Dievs, es dzīvošu

kā dzīvo Mīlestība Tava,

kas nekad nebeidzas.

Un, ja kas mainīsies, es priecāšos—

jo tas ir tikai zemes tārps,

kas kādreiz klusi irst.

A. Mēters

IZTIKT BEZ DIEVA

Tu vari iztikt bez Dieva?!

Nu—iztieci tad!

Bez Viņa es nevaru dzīvot

Un nedzīvošu nekad.

Ja tevi vēl laimīgu dara

Pasaules kairais prieks—

Ej, baudi tad viņu,

Līdz elli tas krūtis tev sniegs.

Man sirdī ir citas skaņas,

Jo Golgātā dzimtene man,

Un Dieva Dēls mana laime—

Tam mana dziesma skan.

Ja negribi gaismu tu redzēt,—

Slēdz logus un durvis ciet,

Es iešu saulei pretī—

Mans ceļš uz Debesīm iet…

A. Spīgulis

TAVA GAISMA

Tava gaisma tik spoža!

Bet acis mums vājas,

Mēs nespējam raudzīties tajā.

Un, saudzējot acis,

Kad novēršam skatu,

Mēs bieži, tik bieži

Nonākam maldos.

Tu mācīji tuvāku mīlēt,

Mēs tuvāku nepamanām,

Bet pamanām paši sevi,

Savas domas un savas rūpes,

Un savas paštaisnības kalnā

Bieži kāpjam pār brāļu sirdīm.

Tavas dievišķās laipnības vēsti,

Kas pasaulei uzziedēt ļautu,

Mēs nesām ļaudīm ar zobenu

Un sacēlām tautu pret tautu.

Mēs nepratām laipnību izstarot

Kā svece gaismu virs pūra,

Un brīnāmies: kādēļ šai pasaulē

Vēl dzīve tik drūma un sūra?

Mēs neprotam Tavu gaismu

Ne uztvert, ne atstarot īsti,

Un bieži tik vairojam tumsu,

Un projām no Tevis klīstam.

Dievs, piedod mums mūsu maldus,

Mūsu kļūdas un pašmīlību,

Un svaidi mūsu gara acis

Tavu patieso gaismu redzēt!

Dāvā mums savu Garu

Un māci viaugstāko gudrību:

Atstarot līdzcilvēkiem

Kaut arī tikai mazu,

Bet dievišķi gaišu staru!

M. Dakne

CIK LIELS IR TAVS DIEVS?

Vai tu Viņu vari saskatīt pāri savām bēdām,

Pāri savam postam un pusnakts bēdām,

Tad, kad diena ir smagi justa,

Kad ejot jālīkst zem ciešanu krusta?

Tad, kad visi tilti ir projām nesti,

Kas kādreiz dzelmēm bija pāri mesti.

Tad, kad tavam kokam ir kaili zari,

Kad tavus vārdus knābā plēsīgu putnu bari.

Tad, kad pelni un putekļi visur krājas,

Un nekur vairs nav dusa, nekur nav vairs mājas,

Cik liels tad ir tavs Dievs?

Jo tik liels ir tavs Dievs,

Ka visiem ceļiem pāri tu vari saskatīt Viņu

Un saprast—viss notiek ar Viņa ziņu—

Tad, ko tad vēl,

Tad, ko tad vēl?!

R. Iklāva

LIELĀ CIŅA

Lūk. 4:1-14

Nupat, nupat liels brīnums redzams bija:

Ar balsi dzirdamu Dievs pavēstīja,

Ka Jēzus—Dieva Dēls, ne cilvēks vien,

Kas tā kā zāle vīst, kad vēji pāri skrien.

Un it kā liesma, it kā mīlīgs saules stars

Tam krūtis pilda Dieva Svētais Gars.-

Kas var vēl dārgāks būt, pa zemes pīšļiem brienot,

Kā zināt, ka ar Debesīm tu esi vienots?! —

Uz tuksnesi, Jēzu, uz tuksnesi ej,

Kur smiltis nāves rotaļu dej’

Tur vienam Tev cīņu ir jāiztur,

Kas gadsimtu kalnos vēl ugunis kur.

Tu zini, ka tāds Tava Tēva prāts,

Ka godības mantnieks tiek kārdināts.

Jo vairāk kāds Dieva svētības gūst,

Jo karstākās cīņās tam jāiekļūst.

Ir tāda šī zeme. Tik briesmīgs ir grēks.

To uzveikt neiespēj cilvēcīgs spēks.

Karstas dienas, tumšas naktis,

Tālas spožo zvaigžņu saktas—

Pestīšanas cīņa sākta,

Grēka vara lai tiek mākta.

Lūgdams, gavēdams, bez maizes

Jēzus uzņem mūsu raizes.

Viens tur smagas stundas vadot,

Sevi Tēva gribai atdod.

Brāz vētra… Skrien auka… Dziest saules stars—

Stāv Jēzus priekšā tumsības gars.

Tam acis deg naidā un izsmieklā:

,,Tad, lūk, kāda nu Tava godība!

Nu valdnieks vairs neesi Tu, bet es,

Man pieder šī zeme un pasaules!

Tu esi tik cilvēks, niecīgs un mazs,

Es—gars, es brīvs, ko neskar nekas.

Vai tāds, kā Tu, var būt visspēcīgs Dievs,

Tik izģindis, vājš, tik nonīcis, liess?—

Man zemes maizi nav vajadzīgs ēst,

Gars liesmas var degt un liesmas var dzēst.

Tu noguris esi, Tevi izsalkums māc—

Nu saki, lai par maizi top akmens še kāds!

Tad redzēšu es, ka esi Tu Dievs,

Kas zemes pīšļos ir iemiesojies.

Un es arī zinu, kas Rakstos ir teikts,

Ka no eņģeļiem tiksi Tu sargāts un sveikts,

Ja no dievnama jumta Tu nolaidīsies,

Tu dievišķā spēkā tad parādīsies.

Man pieder šī zeme un pasaules.

Kam gribu, tam varu atdot tās es.

Tu cilvēks, es—gars, ko jāpielūdz Tev,

Tad visu šo skaistumu dabūsi sev.”

Bet cīņa jau ir veikta—

Pār miesu—uzvara.

Stāv tumsas garam pretī

Šeit vara lielāka.

Pēc viņa domām, gribas

Nekas te nenotiks—

Ar Dieva Vārda spēku

Top vājais visspēcīgs.

Ja Tēvs ir cīņā vedis,

Viņš arī palīdzēs,

Ja tikai uzticīga

Sirds Viņam pastāvēs.

Ja arī asinssviedriem

Uz zemi jānolīst,

Kas savienots ar koku

Kā zars, tas nenovīst.

Ir grēka varai jākrīt—

Tā uzvarēta tiek,

Kad savu cilvēcību

Dēls Tēva rokās liek.

Un reiz, tur sākto cīņu,

Viņš galā izvedīs.

Ar lielu godu, spēku

Šo zemi piepildīs.

L. Cīrule-Pole

ATRAITNES DĀVANA

Vēl nedaudzi soli līdz šķirstam…

Sirds nabaga atraitnei skumst.

Tā rokā nes dāvanu mazu—

Trīs soļi, un acis tai tumst…

Tā apstājas, atpūtu smeļas,

Tai garām bagātie steidz.

Un nabaga sievietei liekas,

Tie runā: —Jel niekoties beidz!—

Tā kopā kļauj trīcošās rokas,

Un pirksti artavas žņaudz…

Uz Kristu slīd lūdzoši acis,—

—Kungs, mantas ja būtu man daudz-

Bet Kristus tai pasmaida laipni,

Ka drosme tai krūtīs līst,

Un maza, nevērta—skrandās,

Caur bagāto pūli tā klīst.

Un šķirstā aiziet tās padoms,

Un maizes rieciens sauss…

Bet grumbainā seja tai smaida,—

Pār malām plūst prieka kauss…

Tai liekas, ka vienkāršais apģērbs

Par zīdu ir pārvērties,

Ka bagāto, slaveno pūlis

To apbrīno, sačukstas…

Bet Kristus… Netālu no šķirsta

Sēd Kristus tik domīgs un cēls.

Tam acu priekšā vēl ilgi

Stāv nabaga atraitnes tēls.

—Tu staigā pa pasauli ļaudīs

Tik maza un pelta—kā Es,

Lai kādreiz tu mirdzētu godā,

Šo upuri nesot—kā Es…—

A. Spīgulis

ES KLAUDZINU

—Es klaudzinu,

Es klusi klaudzinu…—

Vai tu to samani?

Vai sadzirdi šai pasaulīgā troksnī,

Kur dzīves lepnība

Un patmīlība klaigā,

Kur varmācīgums ļauns

Kā lauva rūcot staigā?

Vai vari sadzirdēt

To klauvējienu maigo

Un sirdi atdarīt,

Un pretī kādai gaismai

Drošs pavērst savu vaigu?

Nav viegli tas,

Lai cauri putekļiem

Un šaursirdības tvanam

Še justu Mūžību

Kā tikko dzirdamus

Un tālus zvanus zvanam.

Un ļaut, lai sirds

Līdz malām pielīst pilna,

Lai būtu gaismas tad

Un klusas laimes gana.

Nav viegli tas—

Lai balsij, kuru tu

Tik tikko krūtīs dzirdi,

Pats labprātīgi sāktu

Vērt vaļā savu sirdi.

To vara neiespēj,

To lepnums aizslēdz ciet,

Un pasaule par to

Prot nievājoši smieties.

Bet tomēr ieklausies:

—Es klaudzinu…

Es klaudzinu…—

Arvien jo klusāk, klusāk,

Kā tava sirds, kas vienreiz apstāsies.

Vai gaismas ceļu iet

Tā labprātīgi uzsāks?

—Es klaudzinu…

Es klaudzinu…—

A. Ludvigs

CAURDURTĀS ROKAS

Vai mātes rokas bija tās,

Vai līgavas—ar maigu trīsu?

Tais līdzjūtība izpaudās, —

Tās sāpju stundu vērsa īsu.

Tās bija Rokas caurdurtās,

Kas krustā tika pienaglotas,

Lai mūsu gaitas grēcīgās

Uz mūžu tiktu izsvītrotas.

Šīs Rokas nespēj godā celt

Pat dziesminieks ar mākslu savu:

Tās vērtīgākas ir kā zelts,

Tās nemeklēja godu, slavu.

Kā baigus putnus aizdzīt var

Šīs Rokas visas mūsu bēdas,

Kur viņas maigi pieskaras,

Tur pazūd dzīves rūpju pēdas.

Šīs Rokas būs, kas ievedīs

Mūs Godībā caur Pērļu Vārtiem,

Kas zaigo spožāk vēl kā zelts,

No dārgakmeņiem rubīnsārtiem.

A. Spīgulis

VECĀ GRĀMATA

Daudz gadu un gadsimtu putekļi

pāri vēstures lapām kad klājās

un daudzām, reiz slavenām grāmatām

pāri nīcība lidinājās.

Ir jābrīnās, kā gan viena no tām,

ar veciem un dīvainiem burtiem,

tos pārlasot, pārsteigtiem jāatzīst:

dzīva liesma vēl šodien var kurties,

Caur gaistošiem gadu miglājiem,

zem pelniem vēl ogles tur kvēlo,

Un apbrīnā galvas mums jānoliec,

lasot stāstu par Cilvēka Dēlu.

Daudz pasaules vēsturē ģēniju,

daudz zvanos to slavu pārdimd,

bet vienīgi lielajam Galilietim

ir mūžīgās dzīvības vārdi.

Tādi vārdi, kas gadu tūkstošos

ne noveco, izbāl, ne zūd,

bet paceļas pāri ikdienai

kā kalnu galotnes spožas.

Laika pelni no jauna jāatrok,

to meklējot, kā šodien nava,

un to, kā šodien visvairāk trūkst:

sirds gaismas un svētuma sava.

A. Spīgulis

DZĪVĪBAS MAIZE

Kas, vērtības dzīvē meklējot,

jūt dvēselē rūpes un raizes,

rod atbildi vārdos, reiz sacītos:

—Es esmu Dzīvības Maize.—

Ne viegla barība gārdēžiem,

kas niekos kārumu meklē,

kas dzīvi pavada bezdarbībā

ar dvēselēm tukšām un seklām.

Ne gudrība dzīves pārgudriem,

kas prieku rod strīdos un ķildās.

Tie vājos grib satvert un sagūstīt,

bet dvēseli neiesilda.

Bet tiem, kuriem tulznas delnās sāp,

kas pazīst ciešanu aizas,

kas pazīst pēc darba nogurumu,

Es esmu Dzīvības Maize.

Es gribu tiem palīdzēt krustu nest

un salkumu remdēt un mokas.

Es gribu tiem cīņās uzvaru sniegt

un darbā stiprināt rokas.

Lai visi, kas vērtības meklējot,

jūt dvēselē rūpes un raizes,

rod atbildi vārdos, sen sacītos:

—Es esmu Dzīvības Maize.—

Z. Dzenīte

PIE AKAS

Samarietei slāpst. Ikkatru dienu

steigu soļiem tā pie akas trauc;

ejot raisa domu pavedienu:

—Kas tas tāds, kas manu dzīvi jauc?—

Kas tā tāda svešu moku slāpē?

Jo tu dzer, jo acis slāpēs mulst…

Vēl nevienam neizpausta sāpe

dziļi dvēselē kā akmens dzelmē gulst.

Mana dzīve—sabangota jūra,

kas tai pieskaras, tas dzelmē grimst…

Kas šo lielo vētru manī kūra?

Kā lai sabangotā jūra rimst?—

Aka. Svešnieks sēž. Jūds. Kas tam daļas?

Dzert tai prasa?— Samarietei jūds?

Pasniegs trauku tā, bez vārdu virknes skaļas.

Ceļš uz samarietes sirdi—gājums grūts.

Neapslēpa samariete rētu,

lielais Pravietis to saredz pats:

kvēlo nemieru un sāpi—tumsas sētu—

putu jūru apsauc Viņa skats.

Un par vienu pašu ūdens malku,

Viņam sniegtu,—pašai slāpes rimst.

Dzīvais Odens dzēsa karsto alku—

samarietei jauna diena dzimst.

Paliek trauks pie akas. Skumjā doma

prieka ausmā gaist kā sapnis kairs.

Jaunai dzīvei dota jauna loma,—

smarietei mūžam neslāps vairs.

Lāse

VADOŠĀ ZVAIGZNE

Tā zvaigzne, kas šeit ceļu rāda

Un naktī tumšākā kas mirdz,

Tā vada pāri sāpju aizām

Un meklē tevi, skumjā sirds.

Tik augšup, augšup veries Viņā,

Jo nomodā ir Tēva sirds;

Un atminies, ka Viņa ziņā

Ik dzīves mirklis ierakstīts.

Reiz izbeigsies šīs sāpju takas,

Tad viss, it viss par labu kļūs,

Un siržu vientulības alkas

Sev atkal jaunus veidus gūs.

Šeit svešniecības dienu plūsmā

Viss ātri izmainās un zūd.

Nav vērtāka šai dzīvē mirkļa,

Kā—Dieva sadraudzībā būt.

Lāse

JĒZUS ROKAS

Tavas mīļās, gleznās rokas

Visur mani pavada

Un, starp sāpju aizām ejot,

Vēlas mani pasargāt.

Tad, kad melnā sāpju nakti

Ceļā vētras jāsastop,

Tavu roku glāstu jūtu,

Dvēselei tas spēku dod.

Un ja balti sarmas ziedi

Manā dzīves dārzā krīt,

Vēlos Tavu mīlestību

Visam pāri saskatīt.

Pateicos par Tavām rokām,

Svētā, dārgā Jēzus sirds.

Tava gleznā mīlestība

Ceļā man kā zvaigzne mirdz.

M. Dakne

SIRDS, PALIEC KLUSA

Kad nepelnītu, asu rīksti kāds tev griež,

Kad nepatiesu, bargu tiesu spriež,

Sirds, paliec klusa.

Tik svētīgs tāds, kas nicināts var nedusmot

Un lāstu vietā pretī smaidu dot,

Kas nolamāts var lūpas neatvērt,

Ar skaidru sirdi krusta spēku dzert,

Kas ļaunu vārdu, tālāk ejot, neatmin,

Bet tikai savu ceļu, savu mērķi zin.

Tāds bija Kristus. Priekšzīme Viņš tev.

No tiesas neprasi ko vairāk sev.

Tik svētīgs tāds. To neaizmirsti, prātā tas lai tev.

Un paliec klusa, sirds,

Ak, paliec klusa!

M. Dakne

ŠODIEN

Šodien ja izej tu dzīvību sveikt,

Rūgtumu nenes un naidu,

Meklē tik vārdu, vārdu tad teikt,

Atnes kas saulainu smaidu.

Krāšņums un prieks tas, ko Dievs tev ir devis,

Citiem lai atmirdz kā saule no tevis.

Nenes rūgtumu, naidu.

Nes šodien tālāk smaidu.

Krāšņums un prieks, ko Dievs tev ir devis,

Citiem lai atmirdz kā saule no tevis.

Šodien ja izej tu uzvaru gūt,

Skaties uz Golgātas krustu.

Tumsu ir daudzreiz jāsajūt,

Bailes un nespēks lai zustu.

Piedot un mīlēt ir Golgātas slava,

Tāda lai vienmēr ir dziesma tava.

Skaties uz Golgātas krustu,

Bailes un nespēks lai zustu.

Šodien ja izej… Ak, atminēt steidz,

Cik vēl šī diena ir gara.

Varbūt jau gājums ir jānobeidz,

Pirms kāds to nespēkā dara.

Šodien, kad elpa vēl nepazīst vaida,

Dievs tevi sūta, un darbs tevi gaida.

Cik gan vēl diena gara?

Šodien viss jāpadara!

Z. Dzenīte

VIŅŠ GLABĀ ATSLĒGAS

Viņš—Mūžīgais—Viņš glabā atslēgas

tām daudzām durvīm, kas mums aizslēgtas,

pie kurām izmisīgi klauvējam

un saucam, lūdzam, gaidām atveram,

bet pretī neatskan mums cits nekas

kā tikai tas:

Viņš glabā atslēgas!

Kā jūra aukā daudzreiz bangojam,

kad mīklas atminēt mēs nespējam.

Kā čūskas jautājumi apvijas

ap sirdi tad, kas sāpēs sažņaudzas…

Bet miera dūja tad vien nolaižas,

kad rimstamies:

Viņš glabā atslēgas!

Ja dzīve šī ir mūsu bērnība,

ja pilngadību sniegs mums tikai Mūžība,

tad būsim mierā, jo mums mīļie teic:

—Nāks laiks, reiz sapratīsi! Jautāt beidz!

Ir labi norimties un valdīt nopūtas.

Dievs uzticams:

Viņš glabā atslēgas!

Mēs nezinām, kam dziesmai jāapklust,

tās jaukumu kad tikko sākam just,

un nesaprotam, kādēļ jāaiziet

no dzīves šīs, kad tā vēl tikai zied.

Tik lielā doma žāvē asaras—

šī zināšana:

Viņam atslēgas!

Mēs domājam: dažs draugs mums daudz vēl dos.

Pats tieksies, citus vedīs kalngalos,

tam doto podu čakli izlietos,

varbūt ko jaunu teiks un pravietos…

Mēs domājam… Bet domas citādas

bij Mūžīgam:

Viņš glabā atslēgas!

Tiem, viņā malā, darbs ir padarīts—

šīs zemes darbs, kas skumjām cauri vīts.

Tiem citi uzdevumi, viņiem vienīgi,

un daudzi agri tiem jau bija cienīgi.

Tas arī noslēpums, kam prāti nolokās

un klusēt grib:

Viņš glabā atslēgas!

Reiz visas durvis plaši atvērsies,

kas slēgtas bij. To solījis mums Dievs.

Reiz gavilējot visu skatīsim,

ja tagad vienkārši kā bērni ticēsim.

Lai tādēļ mierinājums dziļš mums tas:

no visa aizslēgtā

Viņš glabā atslēgas!

Estere

JA TU TAS ESI

Ja Tu tas esi, Kungs, kas tur pa jūru staigā,

Kad vētra trako, viļņi augstu šļāc,

Kad debess apmākusies, tumša, baiga

Un jūra bangodama biedē, krāc,

Tad saki, Kungs, lai es pie Tevis nāku,

Lai, Tevi redzot, sirdī bailes rimst,

Pār dziļumiem lai rodu drošu taku,

Ka šaubu viļņos kājas neiegrimst.

Es zinu, Kungs, Tu itin visu vari.

Tu vari jūru klusināt un viļņus rāt…

—Es vēlētos, lai mani stipru dari,

Ka briesmām drīkstu droši pretī stāt.

Ja Tu tas esi, sniedz man roku pretī!

Dievs zin, kā gadās, viļņus izbīstos.

Lai Tava balss tad iedrošina, svētī,

Ka vētrās viļņos Tev es uzticos.

DZĪVES IKDIENĀ UN DZĪVES CEĻOS

,,Kad viņi redzēja Pētera un Jāņa drošsirdību un noprata, ka tie ir vienkārši un nemācīti cilvēki, viņi brīnījās, viņi arī uzzināja, ka tie bijuši kopā ar Jēzu.”

Ap. darbi 4:13

A. Ludvigs

NO STIPRĀM GADU KĀRTĀM

Lai mūžs top vīts no stiprām gadu kārtām,—

Kā koks, kas dziļi zemē veldzi jauž.

Tad nebūs jābaidās no vētrām skarbām,

Ka tās šeit tavus zarus neaplauž.

Tad sniegsies vienmēr augstāk tālē zilā,

Jo gaiss tur ir tik patīkami tīrs.

Ar sauli tevi saistīs mīlestība,

Tu būsi možs un savā sirdī brīvs.

Būs tevī redzams smagais augļu briedums,

Kas it kā nasta dažreiz zarus liec.

Jo nekad necieti tu vēja ziedus,

Bet ļāvi, lai tos vētra projām triec.

Tad, tevi aplūkojot, Kristus sacīs:

—Tu koks, uz kura citi augļus rod.

Un kad šai dzīvē aizvērsi tu acis,

Tev jauno dzīvi tad būs iemantot…

Lai mūžs top vīts no stiprām gadu kārtām,

Kā koks, kas dziļi zemē veldzi jauž,

Tad nebūs jābaidās no vētrām skarbām,

Ka tās šeit tavus zarus neaplauž.

Ed. Grietēns

CIK LABI

Cik labi, ka zemei pāri

Ir zilais debesjums,

No kurienes saule un zvaigznes

Dod gaismu un dzīvību mums.

Cik labi, ka, svešumā ejot,

No Debesu mājām nāk spēks,

Ar kuru var grūtības pārspēt

Un uzvarēt visu, kas grēks.

Cik labi, ka cerības gaisma

No ilgotās dzimtenes plūst.

Tā dziedina sāpošo sirdi,

Un soļi tad drošāki kļūst.

Cik labi, ka ceļā ir biedri,

Kam kopēja doma un smaids,

Un slavas dziesmu kad dziedam,

No ceļa tad atkāpjas naids.

Cik labi, ka nākotnes skatā

Jau Rītausma apvārsnī mirdz,

To jaušot, dzimst grūtībās spēki

Un dzīvības priekā pukst sirds.

A. Ludvigs

SĀPJU MĀTES ROKA

Sāpju mātes skarbā roka,

Kam tu skumju rakstus aud?

Jau no senām bērnu dienām

Dvēsele, tos lasot, raud…

Sāpju mātes skarbā roka,

Kam tu tik daudz ērkšķus ber

No pat šūpuļa līdz kapam,

Zemes bērns kur kāju sper?…

Sāpju mātes skarbā roka,

Paldies, ka tev nebij žēl

Skumju rakstus sirdī rakstīt,

Lai tā svētās ilgās kvēl…

Z. Dzenīte

JA SĀPES GARĀM IET

Ja visas sāpes tev garām iet—

par velti tad tava dvēsele zied;

par velti tā dziesma, ko ziedot tā dzied,

ja visas sāpes tev garām iet.

Kas vējam dzimis, tam jānokrīt.

Ir jāļauj vētrai vējziedus šķīt,—

un ziedu laikā, šodien un rīt.

Kas vējam dzimis, tam jānokrīt.

Tiem augļiem, kam tevī jānobriest,—

tiem jāgrib tveici un negaisus ciest,

lai tapšanas kvēle tiem neatdziest—

tiem augļiem, kam tevī ir jānobriest.

Ja visas sāpes tev garām iet—

un kaut tu to pats vēl nenoģied—

vissvētāko daļu no sevis tu svied,

ja visas sāpes tev garām iet.

Ak, neaizliedz sāpēm mājvietu—

ka Dieva eņģeļus neaizlaid tu!

Tie aizejot tevi svētītu,

ak, neaizliedz sāpēm mājvietu!

Ēstere

SMEL VĒLREIZ UN VĒL!

Mans smeļamais trauciņš tāds apdrupis—mazs,

Nāc, skaties, ja vēlies, tur nav vairs nekas.

Tas podnieka roku darbs—izveidots māls,

Daudz pasmelt ar viņu ir sapņojums tāls.

Ja smeļu no straumes, trauks pāri vien plūst.

Man, redzot šo ainu, sirds bēdīga kļūst,

Jo tveicē un vējos trauks drīzi top sauss.

Es vēlētos trauku tik lielu kā kauss.

Bet Ķēniņš man saka—Tev pietiek, mans draugs!

Ja padzerties vēlies, nav derīgs liels trauks.

Ja sajūti slāpes, smel vēlreiz un vēl,

Nāc tuvāk pie straumes, nāc tuvāk un smel! —

Z. Dzenīte

VAI TAS VAR BŪT?

Pie tavām sirdsdurvīm reiz pieklauvēja

Tik glezni, maigi, vaicājoši, klusi,

Un tava dvēsele kā zieds pret saules pusi,

Pret Kristu pavērās, un ilgās nodrebēja…

Varbūt, ka tavas bērnu dienas glabā

Šo brīdi brīnišķo, kad Kristum solījies;

Svētrasas pilns, kā rīts, kas atmodies,

Tu rokas izstiepi pēc visa daiļā, labā.

Varbūt, šo svēto dvēsles viļņošanos

Tu juti jaunībā, kad augstus mērķus sprauž.

Tu mērķi nojauti, ko izredzētie jauž.

Un izšķīries ar dziļu nodošanos.

Varbūt tās bija dzīves spēka dienas,

Kad darbā, rūpēs izgaisa tavs laiks,

Bet klusā klauvētāja, Kristus vaigs,

Tev lika apstāties un izšķirt domas vienas.

Un varbūt vēlā dzīves novakarā

Tas bij, kad dvēselē tev ielauzās

Kāds neizteicams stars no Zemes mūžīgās,

Šis brīdis dārgāks bija tev kā visa dzīve garā…

Vai tas var būt, ka tu to aizmirst spējis,

Un tavā dzīvē viss tas kļuvis lieks,

Un svešs tev kļuvis dziļais, svētais prieks,

Un savu lūgšanu tu pazaudējis?-

Ak, cik tu nabags tad, cik līdzcietības cienīgs,

Jo dārgāks aprokams nav vairs nekas!

Tev nāves slima sirds, ja nesāp tas,

Ko zaudējis, ir dzīves labums vienīgs.

Vai tas var būt, ka spēji mierā būt,

Ka nesamani salto nāves dvašu,

Kas dveš pār mirušo un tevi pašu…

Vai tas var būt? Vai tas var būt!?

Z. Dzenīte

SVEICIENS

Es zinu: Dievam daudz vēl ir to,

Sirdsdzelmes prieku kas izstaro;

Kas mērķi, reiz sprausto, tad arī redz,

Kad mākoņi tumši un sniegi to sedz.

Ir tiešām, Dievam vēl daudz ir to,

Kas klusu kā bākas uguņo

Pār dzelmēm, pār viļņiem, visapkārt kas draud…

Ir tādi, kas klusu un brīdi tik raud,

Ja atkal un atkal tos ievaino,

Kas sargvietās paliek, kaut asiņo.

Jums, uzvarētāji, jums sveicienu,

Jums gaišu draudzības ugunskuru!

Ar smaidu, ar prieku jums sastapties,

Ar spēka guvumu izšķirties!

Un katram tad kvēlot tur, kur jums būt—

Lai atkal nekas nav par daudz un par grūt’!

Lai tie bez spēka un prieka klīst,

Kas spēka Avotu nepazīst!

M. Dakne

pārbaudījuma brīdis

—Ak Dievs, cik Tava rīkste ir asa,—

Sirds, Tavu roku skūpstot, tā prasa.

Līdz pašai sirdij tā kož un dzeļ,

Ik asins pilienā sāpes ceļ.

Un tomēr palieku stāvot uz vietas,

Es nesaku: rokas ir cietas,

Kas manu gājumu sprauž

Un maizi ūdenī lauž.

Un ja arī kristu un lūztu—

Es jaunu atziņu gūtu:

No Mīlestības ko ņem un dod,

Tas vienmēr par dārgu ir jāatrod.

Z. Dzenīte

NELIDO ZEMU

Nelido zemu—tā briesmas tev draud,

Tiecies pret zilgmi, cik augstu vien jaud!

Zemu skar pūļa grēks—bezmērķa gars.

Tavs mērķis—Mūžība, tam dots tavs spars.

Atpūties klintīs, ja pagursti, sirds,

Viena kā ērglis no sīkputniem šķirts!

Daudzi sāk gudri, bet ģeķīgi beidz,

Šaubas ir slazdi, tām pāri steidz!

Pārbaudi, ja tas tev jāizšķir,

Ticība, cerība, drosme—vēl ir!

Ienirsti sevī kā dzelmē un rod’,

Sirdsdzelme apslēptus dārgumus dod!

Nelido zemu, jo tavs ceļš ir cits.

Esi starp tiem, kas vēl brīnumiem tic!

Esi, kas zeltotu maliņu redz

Mākonim melnam, kas debesis sedz!

Tas, ko tik daudzi dod dzīvei, ir vaids,

Zaudēts vai gūts, lai tavs devums ir—smaids!

M. Dakne

CILVĒKAM

Tu esi cilvēks, varbūt jauns un savā gaitā drošs

Un gudrība ir tava krāšņā dzīves daļa.

Tavs dzīves apvārsnis bez mākoņēnām mirdzošs, spožs

Un ceļa dziesma bezrūpīga, līksma, skaļa.

Tu visu vari: ārdīt, jaukt un drupās triekt,

Un atkal celt, un likt, un saukt un stādīt.

Tavs spēks tik liels, tev šķiet, nekas to nespēj lauzt ne liekt,

Tu sajūties, ka visai dzīvībai tu proti jaunu ceļu rādīt.

Tu esi cilvēks, tomēr nožēlojams, nabags, mazs,

Ja tu bez Dieva dzīvot ej un dzīvot vari,

Ja aizmirsti, ka Dievs ir viss, ka Viņš Viens ir tas,

Kam klausa zemes putekļi un vēji, zvaigžņu bari.

Tu neesi nekas. Varbūt vien ciešanās un sāpēs izdvests vaids,

Vai arī pusnakts nopūta, kas saules rītu gaida,

Vai smilšu grauds, ko silda zemes prieks un zemes naids,

Vai vakarēnas drebējums, ko nakts un tumsa baida.

Tik mazs tu esi, tomēr Dieva liels un dārgs,

Jo esi dzīvais gars, kas mājo Dieva dvašā,

Jo esi bērns, kam Dievs ir patvērums un sargs,

Lai nesalauž to dzīves straume ašā.

Dievs grib, lai Mūžībā kā neizdziestošs gaismas loks,

Tev pretī atmirdzēdams, tevi sauc un silda.

Viņš grib, lai pats tu esi tā kā auglīgs, sulīgs koks,

Kas dzīves gājumu ar krāšņiem augļiem pilda.

Tu esi cilvēks, vārdu tev ir devis Dievs,

Kāpēc tu iedomājies—viss, it viss ir radies pats no sevis.

Kāpēc tu negribi Tam dziļā pateicībā tuvoties,

To pielūgt, pateikties par visu to, ko Viņš ir devis?

Teic, kā tad būs, kad dzīves rudens nāks,

Kad visu iegūto un nopelnīto sakrās Dieva klētīs?

Kāds būs tavs lielums, gods, kad vārdus izsaukt sāks

Un sēnalas no graudiem šķirs un vētīs?

Teic, kā tad būs, kad zemes spēki dusēt ies,

Kad vienās skrandās Dieva priekšā būsi?

Ak, nedomā—ar zemes velēnu ka viss var izbeigties!

Ar nāvi tikai savai sējai īsto pļauju gūsi.

Z. Dzenīte

KUR TU SILDIES?

Kur tu sildies, kad sametas salti

Krēslas stundās, kad pienākums veikts?

Kā tu atgūsti siltuma šalti,

Šaubu sarmā kad lauki top balti—

Kur tu esi tad gaidīts un sveikts?

Vai pie sveša gunskura bikli

Stāvi nevarīgs sevī un skumjš,

Klusi kārojot turēties tikli,

Līdz tev acis tā aizkvēp kā stikli,

Un tavs mērķis top piepeši tumšs?—

Un tu aiznes tad sirdi kā nastu,

Grūtu nožēlā, cerībā vilts,

Viens pret stāvāk kļuvušo krastu,

Un tu zini: ja zaudēto rastu,

Tu to nespētu rakstīt uz smilts.

Jeb tu uguni meklē to pašu,

Kas līdz šim bij tavs tavs gaišums un spēks,

Ejot gaitu drošu un ašu

Un tu samani Dieva dvašu,

Kur kā saulē gaist šaubu grēks?—

Un tu nāc kā no svinīgas jundas,

Spēka spārnots un apgarots viss,

Dziļi aizmirsis nespēka stundas.

Un tu nāc kā no svinīgas jundas,

Kaut ko mūžīgu līdz atnesis.—

J. Andersone

GRIBA

Gribai labai—ļaunai

Likuma nav.

Viņas brīnuma varā

Cilvēks stāv.

Tverts viņš reizi no vienas:

Godu jeb kaunu sev gūs,

Nesajutīs nevienas—

Sadzīves izstumts kļūs.

Ļaunā griba kā dzelmaina acs,

Kurā malduguns spīd.

Viņas spulgumā apreibināts,

Clvēks kā purvā slīd.

Labā gribā, kā mīlestībā,

Šķīstas jūtas mīt.

Tikai kas atdzimis asarās,

Spējīgs to ieraudzīt.

Viena, Tu vienīgā Augstākā Griba,

Palīdzi tuvāk, Tev tuvāk man nākt!

Griba un jūtas tik daudz manās krūtīs,

Šķīstī, Kungs, neļauj tās ļaunumam mākt!

Jūrmalnieks

REDZI, TUR PIE DEBESS MALAS…

Redzi, tur pie debess malas

Rīta blāzma spiguļo:

Mēs, kas bieži tumsā gājām

Gaismas ceļa nezinājām,

Sveicam rītu austošo.

Kungs, mums Tevi ilgi gaidot,

Tumšā nakts sāk krūtis spiest.

Vētrai kāpu priedēs vaidot,

Sirdī svētā uguns dziest.

Asie ērkšķi sirdi plosa,

Akmeņi, tie kājas griež;

Šaubu bultas ugunīgas

Sātans bieži sirdī sviež!

Redzi, tur pie debess malas

Rīta blāzma spiguļo:

Mēs, kas bieži tumsā gājām,

Gaismas ceļa nezinājām,

Sveicam rītu austošo!

Estere

NEJAUTĀ, SIRDS

Postošas vētras ar negaisiem baigiem,

Kāpēc jūs brāžat pār siržu laukiem?

Tikko kāds asniņš sāk priecīgi plaukt,

Kāpēc tur traucaties postīt un jaukt?

Kāpēc jūs gribat, lai sirds sāpēs lūzt,

Gaidītās ieceres drupās kad grūst?

Kāpēc jums patīk, kad asaras līst,

Nemiera plūdos kad dvēsele klīst?

Ceļā kam stājat kā aizsprosta klāsts,

Pretvara ļaunā, kā šīs zemes lāsts?

Kāpēc zūd laime, pirms satveram to,

Gaidīto, ilgoto, izsapņoto?

Nejautā, sirds! Ak, nejautā velti—

Nīcībā nevar celt Mūžības telti!

Zemišķā laime mainās un skrien.

Nīcībai sirdi šeit nepiesien!

Aizšalks tā ātri kā ziedoņa laiks,

Izgaisīs drīzi kā sapnis, kā tvaiks.

Debesu līksme tevī kad dzims,

Sirdī tad vētras un negaisi rims.

Nīcības tvaikos nemeklē to—

Dvēseles svētlaimi mūžīgo!

R. Iklāva

TAVAM TUVĀKAM VAJAG TEVIS

Tavam tuvākam vajag tevis,

ticīgais brāli un māsa.

Dzīves cīņa arī viņam ir skaudra un asa

Tavam tuvākam vajag daļu no mazuma

tava—no tava laika.

Arī viņš skrien līdzi tam bez elpas

ar sviedriem vaigā.

Tavam tuvākam vajag runāt ar tevi

un dalīties bēdās,—

lai viņš nepagurst turēties vienmēr

pie ticības svētās.

Tavam tuvākam vajag redzēt,

Kā stāvi tu, vai arī krīti.

Dzīves dažādos ceļos viņš samulst,

kad miglainās ēnās tie tīti.

Tavam tuvākam vajag sajust,

ka viņam ir brāļi un māsas,

kas nemainās draudzībā, nepaliek sveši un tāli.

Tavam tuvākam varbūt netrūkst

dienišķās maizes uz galda,

bet dvēsele tam tvīkst

pēc kristīgas ticības īstas.

Dod maizi tam, kas ar trūkumu mokās,

bet neliec to saņemt auksti

kā no svešnieka rokas.

Tavam tuvākam vajag mīlestību tavu

un daļu no sirds,

un tikai aiz viņa, un tikai aiz viņa

tev godības kronis mirdz.

M. Dakne

JA TU VARI

Ja tu vari iet ar smaidu,—

Kāpēc esi mazs un kluss,

Kāpēc neaizmirsti vaidu,

Ja tev dziesma sirdī dus?

Tavi ziedi plaukt var kalnā,

Kāpēc purva ceļā zust,

Kāpēc ēnā, kāpēc salnā

Nemieru un bailes just?

Ja tu vari Dieva slavai

Visu savu dzīvi dot,

Kāpēc dažreiz elpai tavai

Jāiet sauli aizēnot?

Ja tev pieder gaismas krasti,

Kāpēc nakts lai tevi sedz,

Kāpēc ceļi nesaprasti,

Ja ir Dievs, kas tevi redz?

Ceļos svešos, tāli ietos,

Dažreiz jāiet ziedu plūkt,

Lai var skumjos saules rietos

Kādam piedošanu lūgt.

Ej ar smaidu, ej ar dziesmu

Arī tad, kad negaiss bargs,

Ej ar mīlestības liesmu,

Dievs tavs Vadonis un Sargs.

M. Dakne

CIK DAUDZ TU ESI AUDZIS

Vai tu vari aizsniegt to saulaino apvāršņa pusi,

Kur vēji snauž kokos un žužina klusi,

Kur tu varētu saprast, ka Mūžīgā Dieva rokas

Spēj remdēt ciešanas, šaubas un mokas.

Kur tu varētu saprast,

Ka tad, kad tu jūties kā puteklis sīks,

Dažreiz nevienam nevajadzīgs,

Bet Dievam mīļš un dārgs,

Ka Viņš ir tavs patvērums, sargs.

Kur tu varētu saprast, ka tavi ceļi traucas Mūžības kalnā,

Kur tavas rozes vairs nenobirs rudens salnā,

Un ka tu esi visaugstākais viesis, ko gaida Dievs,

Lai spētu mūžam pie Viņa tad atrasties.

Vakar tu to nevarēji saprast,

Vai šodien tu to vari?

Vai tu vari palikt klusu, kad vētra kauc,

Kas tavus ceļus un domas ārda un jauc.

Tad, kad tu jūties kā slieksnis, kam visi pāri kāpj

Un nevienam nedrīksti pateikt, ka tev arī kas sāp.

Kad tu jūties kā straume, bez krasta kas plūst,

Kas sēkļos un smiltīs pazūd un žūst.

Vai tad tu vari svētīt, piedot, brūcēm veldzi dot,

Kas naida liesmu mīlestībā pārvērst prot.

Vai tad tu vari naktī celties, durvis vērt

Un saviem ienaidniekiem pasniegt biķeri, lai viņi var dzert.

Vakar tu vēl nevarēji to,

Vai šodien tu to vari?

Vai tu vari kā patiess dievlūdzējs lūgt,

Kad kviešu vietā jāiet nezāles plūkt,

Kad viss tavs darbs ir kā sausi pelni,

Ko apsedz un aiznes vakari melni.

Bet zeme vēl bojā neaizies,

Pirms pēdējo vārdu būs teicis Dievs.

Vēl robežas noliktas platas, tālas.

Kur dienas vairs nebūs pelēkas, bālas.

Vai tā tu vari ticēt un iet

Un jaunos līdumos sviedrus liet,

Un atkal ticēt, ka celmos augs jauna zāle,

Un visu apmirdzēs mirdzoša saules tāle.

Un kuģi, kas krastā stāv, atkal ūdeņus šķels,

Un Dieva godam un slavai cilvēki torņus cels,

Un tautas un ciltis kopā nāks

Un Dievu kā vienīgo Valdnieku pielūgt un godināt sāks.

Vai tu vari tā ticēt?

Vakar tu vēl nevarēji,

Vai šodien tu vari—

Cik daudz tu esi audzis?

M. Dakne

VAR SĀPĒT

Var sāpēt vārds, kas paliek nepateikts,

Un darbs, kas sākts un tomēr nepabeigts.

Tik viegli bija kādam pretī iet

Un saiti rīstošo vēl kopā siet.

Var sāpēt dienas gājums sīks un mazs,

Ja, Dievam neatdots, nav svētīts tas.

Tik skaisti bija jaunu dziesmu sākt

Un baltām drēbēm Dieva priekšā nākt.

Var sāpēt mūžs, kas bijis tukšs un rūgts

Kā auglis kokā, nelaikā kas plūkts.

Dievs tevi gaida,—meklē to un lūdz,

Lai tava dzīve tevi neapsūdz.

Vai tu to saproti, ka vēl nav rīts,

Vēl dzīves gājums viss nav piepildīts.

Vai slavas dziesmām iesim Dievu teikt,

Vai tā kā ceļinieki,

Kas Dievam svešinieki,

Ar tukšām rokām iesim savu ceļu beigt?

N. Gintere

KRUSTCEĻĀ

Uz krustceļa es brīdi apstājos un domāju:

Pa labi, vai pa kreisi nu man doties būs—

Uz kura ceļa saule atspīdēs un gaisma lielāka vēl kļūs?

Uz kura ceļa sirds būs priecīga un laimi pilnīgāku gūs?

Tā brīdi stāvēju, bet zināju: nav laika kavēties, uz priekšu

jāiet gan,

Jo kļuva salti—ēnas nolaidās, un kājas mirka dubļos man…

Ak, dzīves krustceļi, cik daudziem tie vēl rūpes dara?

Es zināju: ir jāsteidzas—vistumšās naktīs daudzus

maldugunis skar.

Bet—kur lai eju?—Kas labu ceļu zin un man to

pateikt var?-

Uz krustceļa es stāvēju… jau diena bija iegrimusi dziļā tumsā,

Un sirds un prāts—kā dzīves mīklā mulsa.

Es stāvēju kā niedre ielauzta un dakts, kas tikko kvēl—

Man bija skumji… Bija kaut kā žēl…—

Tad—skatu pacēlu un pēkšņi redzēju ko negaidītu, lielu:

Lūk, gaisma aug! Kāds manā priekšā iet—

Kāds stiprums, spēks, kas ēnas izdeldē

Un gaišums vēl, kaut saule zemē riet.

Man zuda pagātne… Un prāta domas tīras, skaidras kļuva.

Un acis atvērās—tās jaunu gaismu guva…

Es redzēju to dziļo Avotu, kur dzīva straume irdz,

Es redzēju, ka zvaigznes spožākās tik Viņa ceļā mirdz.

Man zuda pagātne… Un ceļiem lokoties,

Jau bija atdota nu Viņam mana sirds…

Es neesmu vairs krustceļā—ir tikai ceļš man viens:

Tam līdzi iet, Tā prātu darīt, kurš mans Tēvs—

Kurš ir mans Dievs!

N. Gintere

CĪŅA

Ir aprīlis. Un lietus lāsēs sniega pārslas jūk,

It kā uz cīņu steidzas: kas uzvarēs? Kas stāvēs pirmais?

Lūk, gaisā ņirb šis cīņu spēks un sitas manā sejā—

Tik asi iesitas, ka iesmeldz man kas krūtīs.

Es skumji nopūšos: arī dvēselē ir cīņa-

Es vēlētos it visam viegli pieskarties un tad to vaļā laist,

Lai dvēselē kāds smagums neiegultos—

Lai rāmā ceļā tā sev gaišas dienas gūtu…

Bet—dvēsele ir cīņas lauks: te pavasaris, te rudens nolokās…

Un te jau pārslām saltām pievijies viss gaiss…

Un cīņā steidz: kas uzvarēs, kas stāvēs pirmais?

Tā cīņā raugoties, es jūtu: uz cīņas lauka arī zaudēt var…

Tad dvēsele pēc spēka prasa—man jākļūst brīvai.

Es atvieglota, klusi palieku, jo dvēselē man runā kāds:

—Tas uzvarēs un uzvaru jau guvis ir, kas līdzi nejoņo šai

cīņai smagai,

Bet sevi Dieva rokās liek un gaida klusi,

Kad Dievs to cels un svētīs uzvarai.—

Ir aprīlis, un lietus lāsēs sniega pārslas jūk,—

It kā uz cīņu steidz: kas uzvarēs, kas stāvēs pirmais?

Bet man tas nesāp vairs—vairs nesmeldz manās krūtīs,

Jo mana cīņa izcīnīta ir!

Lai nāk aprīļi, lai gadi iet, lai mijas,

Lai rudens nobriedums pār maniem pleciem slīd…

Man dvēselē, Dievs Kungs, Tu būsi pirmais—

Tu būsi uzvara man pirmā, pēdējā!

Z. Dzenīte

PAR SAVĀM SĀPĒM

Ja liec zem lupas sava brāļa kļūdas,

un viņu lielums tavu sirdi māc,

tad tevī farizējs par savu godu zūdās:

—Dievs, es Tev pateicos, ka neesmu es tāds!

Ja līdzcilvēka tumšo fonu

bez kādām tiesībām tu izmanto,

lai spožu parādītu savu zonu,—

tad tas ir melu spožums. Neaizmirsti to!

Kāp augšup skaidrībā pa Dieva liktām kāpēm,—

ne citu sirdīm, kas tev jānospiež.

Pērc svētumu par sava paša sāpēm,

tad būsi tas, kas tālu gaismu vieš!

Z. Dzenīte

ZEM VĒTRAS SPĀRNIEM

Tad, kad bēdas nāk un nenāk vienas,

draudu mākoņainas vien kad dienas,

baiļu balsis korī apkārt stājas,

melni šaubu kraukļi sirdī meklē mājas,—

tad tev šķiet, ka vētra tavu telti

aizraus tur, kur nāves vārti celti,

un kā kokam, pie kā cirvis strādā,

smagi jākrīt tev, kur tavu kapu rāda.

Tādas dienas manas ir un tavas.

Visos ceļos skauj mūs vētras skavas.

Arī svētceļā ir saules aptumsumi,

spēju negaisu un plūdu postījumi.

Kur tad patverties, kur atrast dusas vietu

sirdij, kājām stāju drošu, cietu?

Kur tā pilsēta ir šodien celta,

kurā žēlastību katram bēglim velta?—

—Ak, turpat zem vētras spārniem melniem,

pašā vidū postījuma pelniem!

AK, turpat, kur nāve šķiet tik tuvu,

Dievs ar svētībām nāk apsēt tavu druvu!

—Tas, kam jānotiek—zem vētras spārniem gaida,

un kā patiess draugs tev pretī smaida.

Ak, turpat zem vētras spārniem tava dusa,—

noliecies tik, sirds, un esi klusa, klusa!

Estere

TĀS PAŠAS ZVAIGZNES

Tās pašas zvaigznes mirdzēja

Pie debess naktī spodras,

Kad pāri tavam šūpulim

Bij mātes acis modras.

Tās pašas zvaigznes spulgoja,

Kad spirgts kā rīts tu trauci,

Un, zvaigžņu tālēs veroties,

Sev cēlus mērķus spraudi.

Tās pašas zvaigznes tālumā

Pār tevi lēja gaismu,

Un izturību mācīja

Šīs zemes raudu lejā.

Tās pašas zvaigznes vēl arvien

Lej cerību tev sirdī,

Kad, svētvakaram atnākot,

Jau sēru zvanus dzirdi.

Tās pašas zvaigznes vēl arvien

Pie debess tumšā naktī

Pār tavu kapa kopiņu

Joprojām turēs sardzi.

Par spožām zvaigznēm pateicies

Tam, kas tām ceļu spraudis,

Un Radītāju godini,

Kas zvaigžņu segu audis.

Ja kādreiz tumši mākoņi

Sedz naktī debess vaigu,

Tad neskumsti, aiz mākoņiem

Tās pašas zvaigznes zaigo.

Z. Dzenīte

IKDIENAS VAROŅI

Jūs, dižie varoņi, uz kara laukiem,

Jūs, alpīnisti, zemju atradēji,

Pagātnes uzcēlēji, drupu atradēji,

Kas strādājuši sviedrotiem un lepniem vaigiem,

Kas pieminekļus ceļ, ko cilda grāmatas,—

Mums prāts, jūs apbrīnojot, zemu liecas.

Bet mana sirds kūst citai varoņsaimei,

Kas meklējama ikdienā, ko svētkos neatrod,

Kas savu spēka noslēpumu katram nepārdod,

Kas vienmēr sveši bijuši šīs zemes laimei.

Kad tiešām nespēju vairs savu nastu celt,

Pie tiem tad eju spēka malku smelt.

Šai saimei pieder sevis pārspējēji,

Kas dziļi lūzuši, lai vecais cilvēks mirst

Kas Dieva cilvēkam dot ceļu neaizmirst.

Tie zemei nepieplok, kad liec tos cīņu vēji,

Tie ticībā to gūst, ko sola Dieva vārds:

It viss top jauns, kas Kristus rokas skarts.

Šai saimei pieder tie, kas sāpes cieš,

Kas visu mūžu sevi nes kā nastu.

Un daudz šai saimē siržu nesaprastu,

Kam mīlestība nekad vaigu nepiegriež.

Bet visi tie caur raudu leju iet,

Un atrok avotus, un spēka dziesmas dzied.

Jums dziļāk noliecos, jums, varoņi bez vārda!

Ko dzīve ieved tumšā ēnu lokā,

Ko nespēks, mazvērtība, šaubas tirda, moka,—

Tam jūsu spēka maize kārota un gārda.

Tas atrod ceļa zīmes, lai jums sekotu,

Un jūsu veldzes akas atrastu.

Judīte

DĀRGĀ ATZIŅA

Es zināju, ka asie ērkšķi kājas dzels,

Un vēji smilšu graudus acīs kaisīs,

Un ienaidnieki, draugi nicinās un pels,

Un šauro taku šaurāku vēl taisīs.

Es zināju…

Es sapratu, ka grūti aizsniegt būs tās mājas,

Kur visas sāpju vētras rims,

Un ceļā bieži sāpēs gurdās kājas,

Un tikai lielās cīņās jauni spēki dzims.

Es sapratu…

M. Dakne

DIENAS GĀJUMS

Nenoliec dienas gājumu tikai līdz saviem vārtiem,

Lai tavi soļi, ar laukiem neuzārtiem,

Atmatu smilgās nenogrimst

Un tukšumā nenorimst.

Noliec dienas gājumu līdz apvāršņa malai,

Līdz vistālākai jūras salai,

Un tad ej, neprasot, vai vieglums salds

Būs tavs svētā vakarēdiena galds.

Un tuksnesis sauss, un jūra

Un nemiera asara sūra,

Kad vētra trakos, un straumes skries

Un soļi nespēkā apstāsies.

Reizēm tev liksies, tu esi grauds zem velēnas smagas,

Kas nespēj celties un ārā izaugt virs vagas,

Lai krāšņums vārpai tā tiktu dots,

Lai sējēja slava tu būtu un gods.

Reizēm tev liksies, tu esi svece, nolikta vējā,

Kam jāizdziest ātri tādā dzīves skarbumā spējā.

Vai arī koks, kam kuplākie zari lūzt,

Kas tukšāks, un kailāks un nabagāks kļūst.

Bet tu iesi. Un dziesmu, ko nupat paslēpi sniegā,

Tu atkal meklēsi pielūgsmē liegā.

Un vienmēr un visur tavs Dievs būs tev klāt

Kā spēks, kas nāk šķīstīt un nomazgāt.

Un apvāršņa skaistums blāzmaināk ziedēs,

Jo prieks tavas sasistās brūces dziedēs,

To zinot, ka vakara mieru tas jūt,

Kas pretvējos uzvarētājs var būt.

Tavs Dievs būs tev klāt. Un gaismā maigā,

Kad vakara saule atmirdzēs vaigā,

Par ciešanām Dievam tu pateiksies,

Par sauli un ēnām, ko deva tev Dievs.

Tavs gājums bija līdz apvāršņa malai,

Cauri vētrām līdz vistālākai jūras salai.

Ar to tu lielumu varēji gūt,

Un vakarā beidzot pie Dieva kļūt.

M. Dakne

PASAULES TIRGUS

Es iemaldījos Pasaules tirgū.

Te cilvēki pastaigājās, nāca un gāja,

Kas meklēja kaut ko pirkt un pārdot.

Citi pārdeva savu balto bērnības sapni

Un jaunības nemirstības dziesmu,

Savu gaišo dzīvības ceļu,

Un mieru un patiesības sirdsapziņu,

Mūžības nedziestošo gaismu,

Un lūgšanu un ticību, kas lidoja pretī

Dievam un Viņa tronim.

Pretī viņi saņēma

Acumirkļa dzirkstošu uguns šautru,

Kas iededzina prieku,

Bet pēc tam visu pārvērš pelnos.

Pretī viņi saņēma slavu un godu,

Kas, nežēlojot tos, otrā dienā

Jau pienagloja pie kauna staba.

Un vēl melnas nemiera naktis, pievilšanos

Un maldus,

Un bailes un izmisumu ceļa galā.

Pasaules tirgus bija liels un plašs.

Daudz bija to, kas meklēja

Kaut ko aizmirst, atdot un nolikt.

Un daudzi kā rijīgas, asinskāras mēles

Meklēja vairāk ko saņemt un paturēt sev.

Man bija dvēsele,

Dzīva dvēsele, no Dieva iedota.

Dvēseles arī var tirgū pārdot,

Pasaules tirgus solīja daudz

Par manu dzīvo dvēseli,

Bet Dieva Dēls to bija jau atpircis,

Samaksājis visaugstāko cenu.

Es biju laimīga par to,

Un aizgāju prom

Un paglabāju to Golgātas kalnā.

Lai spētu to atkal atpakaļ Dievam dot.

Ja jums kādreiz kādam

Iznāk Pasaules tirgū būt,

Tad glabājiet savu dvēseli

Un nepārdodiet to!

Nepārdodiet savu bērnības balto sapni,

Jaunības nemirstības dziesmu,

Gaišo dzīvības ceļu,

Savu Dievu, ticību un patiesību,

Nepārdodiet neko, kas jūs var aplaupīt,

Lai tukšus un nabagus atstātu Dieva troņa priekšā.

Labāk tur nemaz neejiet,

Vienīgi tad,

Ja Pasaules tirgus ir daudz mazāks

Par jūsu dzīvo dvēseli.

No vācu vai. atdz. V. Dzelmītis

KRUSTA SVĒTĪBA

Kad saule karstu versmi vieš,

Smags bēdu krusts tev plecus spiež,

Tad izturi, kaut grūti nest—

Tik krusts var tevi laimē vest.

Sēd vientuļš ceļnieks mežmalā

Uz akmens, sūnām pārklātā,

Viņš tālu gājis, piekusis—

Daudz guvis un daudz zaudējis.

Nu veras kluss viņš atmiņās

Kur viņa ceļš reiz iesākās.

Tur saule bija, laimes glāsts,

Bet tagad viss tas drupās gāzts.

Nekas nav pāri palicis—

Vien nabadzība ir tam viss,

Un kauns, par ko sāp ļoti sirds.

—Mans Dievs, kāpēc tāds ceļš man šķirts?

Viņš ilgi domās kavējas,

Pār vaigiem nolīst asaras,

Bet krūtīs sāpes lēnām rimst,

Viņš Dieva žēlastībā grimst.

Gan augšā viss reiz atklāsies,

Nakts tumsā šeit kas apslēpies.

Ar gaitu smagu, lēnīgu

Viņš iet uz savu būdiņu.

Tur gurdens slīgst viņš atdusā,

Tik gars vēl paliek nomodā.

Dievs palīgā nu viņam nāk

Un sapnī visu skaidrot sāk.

Viņš tagad Debess svētceļnieks,

Un ceļot—viņa vienīgs prieks.

Tā mērķis—svētā pilsēta,

No paša Dieva būvēta.

Vīrs smagu krustu tagad nes

Pēc svētās Dieva pavēles.

Viņš staigā možs, jo tālumā

Mirdz mērķis zvaigžņu mirdzumā.

Gan saule karstu versmi vieš,

Krusts plecus arvien smagāk spiež.

Ir jaņem bridis atpūtai,

Smelt spēkus gaitai tālākai.

Viņš redz sev priekšā būdiņu—

Tā sola jauku atpūtu.

Pēc tam, kad tālāk steigties grib,

Tam blakus zāģis spoži zib.

Viņš domā: krusts par smagu man,

Bet nozāģēts būs vieglāks gan.

Kā domāja, tā darīja.

Nu tiešām gaita vieglāka.

Cik viegli ceļot veicas nu!

Tā drīzāk mērķi aizsniegšu.

Lūk, priekšā mirdz jau pilsēta,

Ar pērļu vārtiem greznota.

Tik dziļa aiza šķir tovien

No pilsētas, kas sirdi sien.

Gar malu skrien viņš šur un tur,

Vai neatradīs tiltu kur.

Bet velti—aizai pārejas

Nav it nevienas redzamas.

Visbeidzot krusts tam prātā nāk,

Viņš to par tiltu lietot sāk.

Bet, žēlīgs Dievs, par īsu tas,

Līdz viņai malai nesniedzas;

Trūkst taisni tik, cik nozāģēts.

Un tagad viss ir pazaudēts!

—Kaut nebūtu to darījis!—

Viņš rokas lauza izmisis,

—Tik tuvu mērķi saredzu,

Bet aizsniegt viņu nespēju! —

Man krusts par smagu izlikās,

Lūk, tāpēc šāda vilšanās.

Pats vainīgs, pats vien vainīgs viņš—

Nu sevi apsūdz nabadziņš.

Tad redz viņš citu ceļnieku,

Tas krustu liek pār aizu nu

Un priecīgs ieiet pilsētā,

Jo krusts tam īstā garumā.

Nu ari mūsu svētceļnieks

Grib pāri iet, kur gaida prieks.

Viņš soli sper, bet—laipa lūzt,

Ap viņu viss nu jūk un grūst.

Viņš nāves bailēs pamostas

Un jūt, ka sapnis bijis tas.

—Mans Dievs, no sirds Tev pateicos,

Ka vēl starp dzīviem atrodos.

Un savu krustu uzskatu,

Mans Kungs, par Tavu dāvanu.

Kaut smags, to tomēr nesīšu

Un nezāģēšu īsāku.

Mans Dievs, vairs kurnēt negribu,

Bet paciest bēdu smagumu,

Jo tagad tiešām saprotu,

Ka krusts ir tilts uz Godību.—

Teic, draugs, vai gribi arī tu

Sev krustu taisīt vieglāku?

To nedari, jo zaudētu

Ar to tik Dieva svētību.

M. Melluma

SARUNA AR SIRDI

Tu stāsti man tik jūsmīgi un plaši

Par to, ko Dievs pie tevis darījis:

Kā daudzās briesmās pasargājis tevi,

Cik bagāti Viņš tevi svētījis.

Ir labi, sirds, Visaugstajam dot godu,

Bet kādēļ tava balss tik lepni skan?

Tu saki, augsti pacēlusi galvu:

—Par citiem vairāk atklājies Viņš man!

Lai būtu tā! Vai tiesības Viņš devis

Tev spriest par to, cik dziļi citas jūt?

Tu augstprātīgi vērtē tās pēc sevis,

Tik retiem novēli sev līdzās būt.

Sirds, atminies! Vai tiesāji tu sevi,

Kad pašas prāts tev nelikās vairs ļauns?

Vai, sevi nicinot, tu žēlastību lūdzi,

Par dienām zaudētām kad bija kauns?

Vai noliecies zem apsūdzības nastas?

Vai sajuti, cik laipnīgs Kristus jūgs?

Jeb vienmēr gatavs spriedums, redzot kļūdas,

Un atbilde, pirms padomu kāds lūdz.

Tu iesāc nervozēt un kļūsti drūma—

Tas apvainojums šķiet un pārmetums…

Bet, mīļā sirds, pirms satumst pusnakts stunda,

Vēl eļļas trauki jāpārbauda mums.

M. Dakne

JA BŪS…

Ja tavos vārdos būs Dievs,

Tad skanēs tie silti maigi,

Pret sauli tie pacelsies

Kā asni dzīvi un svaigi.

Ja tavos darbos būs Dievs,

Tad tie ies parādīt tevi,

Cik torņi tur pacelsies,

Kam dzīvības mirdzumu devi.

Ja tavos ceļos būs Dievs,

Tie vīsies kā rožu vija,

Ar Mūžību kopā sies

To, kas ir, kas būs un kas bija.

M. Dakne

VISS MANS SPĒKS

Viss mans spēks ir Tevī, mans Dievs—

Ja Tu to atņem, tad krītu,

Ja Tu to sniedz, tad pacelties

Varu pret saules rītu.

Tad, kad zemes velēnai klāt

Jāpieplok cīņā pēc maizes,

Grūti tad naidu klusināt,

Uzliek ko rūpes un raizes;

Tad, kad vārdos un soļos mīt

Skarbums ar ļaunu dvesmu,

Grūti ir brāli saskatīt,

Saprast, kad blakus tam esmu;

Tad, kad ienaids un zobens zib—

Nonāvēt Dieva Dēlu,

Grūti, ja vienmēr sirds vēl grib

Pielūgt §o Krusta Tēlu.

Zemes velēna, pelēks pliens,

Skarbums un naida liesmas.

Bet, ja vēl pārgriezts nav pavediens,

Jāprot ir zemes dziesma,

Jāprot ir naidu klusināt,

Jāprot ir panest krustu,

Vēlāk lai zvaigžņu mirdzumam klāt

Dziļāku prieku justu.

Viss mans spēks ir Tevī, mans Dievs,

Ja Tu to atņem, tad krītu,

Ja Tu to sniedz, tad pacelties

Varu pret saules rītu.

M. Dakne

KAM DIEVS IR VISS

Kam Dievs ir viss, tas meklēt iet

To sauli, kura nenoriet,

To sauli, kas kā gaisma maiga

Tam mirdzēt var no Dieva vaiga.

Viņš iet, un iet, un slavu dzied

Un pats kā krāšņa puķe zied,

Un saules lēktā, saules rietā,

Kā pīlārs drošs, stāv savā vietā.

Kam Dievs ir viss, tas visu dod,

Kad darbam spēku jāatrod.

Viņš gatavs kalnus jūrā gremdēt,

Ja kādam tas var sāpes remdēt.

Tik sekla straume smiltīs žūst,

Un sausas lapas vējā lūzt,

Bet stiprie izbrien jūras dzelmes,

Un panes viesuļus un svelmes.

Kam Dievs ir viss, tas klusēt var,

Kad ļauna sakne viņu skar,

Viņš tikai iet un neapstājas,

Lai rūgtums sirdī nesakrājas.

Viņš grib kā altārliesma degt

Un savu brāļu kļūdas segt,

Un nezāles un ērkšķus ravēt,

Kas draudzes augumu var kavēt.

Kam Dievs ir viss, tas nesamulst,

Kad garas ēnas ceļā gulst.

Vēl tad, kad gara vaga dzīta,

Smaids tāds pat vien, kāds bij no rīta.

Kas saules tveicē spēja būt,

Un vētrās uzticību gūt,

Ir varonis—tam goda rota

No Dieva tiks reiz krāšņa dota.

M. Dakne

PRET KO TU IZMAINĪJI DIEVA DĒLU?

Pret ko tu izmainīji Dieva Dēlu?

Bij laiks, kad Viņš tev bija ļoti mīļš un dārgs,

Ar saules lēktu, rieta stundu vēlu

Tu sajuti, Viņš ir tavs vadonis un sargs.

Pret ko tu izmainīji Dieva Dēlu?

Pret cilvēku, kas ceļā ienāca kā pavasars,

Ko saņēmi kā savu ilgu, sapņu tēlu

Un kuram pats tu biji gaišais saules stars?

Pret spārniem? Kas lai tevi celtu, nestu

Uz slavas kalngaliem, kur krāšņas puķes zied,

Kur gods kā valdnieks pretī nāk, lai tevi vestu,

Kur vieglam lidojumam slavas dziesmu dzied.

Es kādreiz redzēju, kāds cilvēks kapa vārtos

Viens stāvēja, skumjš bija viņa vaigs,

Un sāpes raisījās un krita ziedos sārtos,

Kur smilšu uzbērums zem skujām bija svaigs.

Viss salauzts, paņemts bija tam no rokām,

Kas varēja to laimei pretī celt,

Un pīšļos pakritis ar savām sāpēm, mokām,

Viņš nezināja, kur var jaunu spēku smelt.

Es citu redzēju, tas tā kā kalns bij savā vietā,

Nekāda vētra nespēja to lauzt un saukt,

Kā ceļa stabs, kas iecirsts klintī cietā,

Kā koks, kas zaļojošs pret debesīm var augt.

Viņš bija tas, kas Dieva Dēla rētās

Bij gaismas spēks un ceļa mērķis dārgs.

Viņš bija tas, kam Dieva pavēles bij svētas,

Kas sajuta: Dievs katrā brīdī vadonis un sargs.

Kas esi tu? Vai esi zars pie dzīvā koka,

Kas zaļot grib un krāšņus augļus dot,

Kas zin, ka priekos, bēdās Dieva stiprā roka

Ir tā, kas zemes ēnām pāri pacelt prot.

Kas esi tu? Vai tas, kas savās dzīves klētīs

Vien Mūžībai grib zelta graudus krāt,

Vai pelavas, ko lielie vēji vētīs

Un ugunsliesmām atļaus dedzināt?

Lāse

LAI TAVI VĀRDI IR PATIESI

Ak, nepārmet to, ko nezini,

Tik citu lūpas ko teic.

Tā ceļā daudz ziedu tiek samīti,

Kas skumstot klusu vīst.

Slēp dvēselē dievišķo skaidrību,

Lai mīlestība tur zied,

Un tavas lūpas tvers akordus,

Ko Mūžības būtnes dzied.

Ļauj ilgām kā putniem pacelties

Pāri putekļu atvariem,

Tad savā skatā tu sastapsies

Ar skaidrības kalngaliem.

Slēp dvēselē dievišķo skaidrību,

Tad viņa tev skaista kļūs,

Un tavas dzīves guvumā

Mūžības vērtības būs.

A. Spīgulis

NOVELC KURPES!

Novelc kurpes, jo šī zeme svēta,

kas zem kājām klusās gaidās tvīkst!

Just to—laime katram novēlēta,

ērkšķu krūmam liesmās katrs pieiet drīkst.

Spēks lai rastos ciest un atkal pacelt galvu,

jaunā ticībā lai spētu tālāk iet.

Visu atdodot, var visu gūt kā balvu,

just, ka Debess atveras un neaizveras ciet.

Pāri pasaulei ja bargas vētras nāks,

tie, kas krūtīs dzīvas ogles nes,

kvēlāk iedegsies un varenāk,

spējot atteikties no šaursirdīgā „es”.

Netrīc vēl un netrīcēs tās rokas,

ko pret dzidrām zvaigznēm lūdzot ceļ

tie, kas dzīves elkiem nenolokās

un kas spēku klusās stundās smeļ.

Novelc kurpes, jo šī zeme svēta,

kas zem tavām kājām gaidās tvīkst!

Visa dzīve lai tiek upurēta

mērķim dievišķīgajam, kas neiznīkst!

A. Spīgulis

AVOTAM

Pie tevis nāk ļaudis slāpes dzēst

un spirgtumu, veldzi un spēku gūt,

kad lūpas kaltušas tveicē,

kad rokas gurušas darbā,

kad kājām nav spēka vairs tālāk iet,

bet priekšā vēl ceļš ir tāls un grūts.

Kad cerību ziedi vīst,

vai brūces jāizmazgā,

lai tās bez ļaunuma paliekām dzīst.

Tev jābūt bez vainas, tīram

un skaidram, un vēsam, un svaigam

kā dzīvības eleksīram.

Tavs ūdens nedrīkst būt saduļķots

ar šaudīgu iedomu dubļiem.

Tu nedrīksti izžūt, ne aizsērēt,

vai piebirt ar trūdošām lepnības lapām,

lai, tevī veroties, katrs redz

Debesis atspoguļotas.

Pie tevis nāk ļaudis slāpes dzēst,

tu nedrīksti pievilt tos,

kuru rokām vajadzēs līdumus plēst

un cilvēces vēstures pagalmus post,

tu nedrīksti pievilt tos!

Ed. Grietēns

ASARAS

Ak asaras, jūs sāpju zemes pērles,

Jums sāpju prieka skumjais starojums,

Jūs atgādināt katram uz šis zemes,

Ka esam svešumā, šeit mājvietu nav mums.

Uz Debesīm jūs liekat pacelt acis,

Kur neskaitāmi zvaigžņu pulki mirdz,

Un ilgās lidot prom uz Debess Mājām,

Kur vienīgi sev mieru iegūst sirds.

Jums, asaras, ir mūžs līdz Lielam rītam,

Tad spēkā atklāsies reiz Dieva solījums:

Dievs visas asaras uz mūžu mūžiem žāvēs,

Nevienam Debesīs vairs nebūs jāraud mums.

Ed. Grietēns

KAS ESMU ES?

Pret debess planētām es—mikro puteklis,

Ko, cieši piespiedusi, Zeme tur pie sevis,

Bet sākums mans jau ir no Mūžības,

Ko savā nodomā pats Dievs ir devis.

Pret debess zvaigznāju es—mikro liesmiņa,

Kas mirgodama trīc šeit dzīves vējā,

Bet mani aizdedzis ir lielais Radītājs

Kā savu zīmi sāpju zemes lejā.

Pret visu pasauli daudz, daudzreiz lielāka

Ir mana vērtība no Dieva teikta sena,

Jo manai pestīšanai krustā Golgātā

Ir nomaksāta Kristus nāves cena.

Pret lielo Mūžību—man dzīve mūžīgā,

Par kuras skaistumu nav cilvēkiem ne miņas,

Bet krusta testamentā teikts ir Dieva solījums:

Man mūžīgs mantojums būs viņā.

Es mikro puteklis un mikro liesmiņa,

Kas niecīgs spožumā un mazs pēc svara,

Bet manu nezūdošo vērtību

Vien mana Radītāja mīlestība rada.

A. Ludvigs

KĀ STRAUTA ŪDEŅI…

Kā strautā ūdeņi, kas žigli projām trauc,

Tā ātri steidzas mūsu dzīves gaita;

Te bij vēl rīts ar izdevībām daudz—

Te drīz jau saules rieta stundas skaitām…

Šīs dzīves laiks, kā skropstu mājiens īss,

Tas nevar sniegt mums paliekošu laimi;

Viss redzamais šai dzīvē mainās drīz.—

Un gods un slava tikai tukši glaimi.

Bet kas šeit pamatu sev dziļi raks,

Uz klinti cels kas savu dzīves ēku,

Tas izturēs, kad vētras pāri nāks,

Jo Mūžīgais tam pastāvēt dos spēku.

Bet tas, kas būs uz smiltīm būvējis,

Tā celtne juks kā kāršu būda vējā;

Tā dzīves laiks būs velti izšķiests viss—

Viņš velti darbojies būs zemes lejā.

Lai tādēļ dzīves dienu kapitāls

Šeit netiek izmainīts pret iznīcīgo, lēto,

Bet lai top pārvērsts zelta valūtā,

Par kuru iegūt varam Debeslaimi svēto.

A. Ludvigs

PLĀNA ZĪMĒJUMS

No mūžīgā dots plāna zīmējums,

Kā celt un veidot mūsu dzīves celtni,

Tas katram vienam jāliek vērā mums,

Tad nebūsim mēs darbojušies velti.

Kas dzīves celtni būvējis šeit būs

Pēc lielā Debess Arhitekta plāna,

Tā dzīves celtne vētrās nesagrūs—

Tai pamats likts uz Klintsakmens slāņa.

Šis Klintsakmens ir Kristus, Dieva Dēls,

Kas cilvēcei un zvaigznēm ceļu rāda.

Vai sārto rīts, jeb ir jau vakars vēls—

Uz Godību Viņš savus bērnus vada.

Maz nozīmes ir tam, kas būvēt sāk

Šeit dzīves celtni uz šīs zemes smiltīm;

Tā bojā ies, kad vētras pāri nāks—

Stāv Rakstos biedinājums cilšu ciltīm.

No Mūžīgā dots plāna zīmējums,

Kā celt un veidot mūsu dzīves ēku,

Un tādēļ dzīvē vienmēr jālūdz mums,

Lai īstenot šo plānu Dievs dod spēku.

A. Spīgulis

JĀMĀCĀS

Kamēr domāsim tik par sevi,

vētras mūs lauzīs un lieks.

Jāmācās domāt par citiem,

kam zudis vai nolaupīts prieks.

Jāmācās ieraudzīt tādus,

dzīve ko šausta un padzen,

pirms, ciešanu smaguma pārkrauts,

nav lūzis to ticības vadzis.

Jāmācās dzirdēt bēdas,

ko neizpauž lūpas pat čukstot,

bet ko var tik tikko pamanīt

skumstošo draugu sirdspukstos.

Jāmācās pielikt plecu

nastām, ko citi nes,

un pāri svešuma tumsai

draudzības gaišumu mest.

Jāmācās palīdzēt citiem

arī tad, kad pašam iet grūti,

lai varētu pretī vētrām

visi kopīgi pagriezt krūtis.

Jāmācās sadoties rokās,

jāmācās vārdiņu ,,mēs”,

jo salauzt tos, kuri kopā,

ikkatrs vējš neiespēs.

A. Spīgulis

NEDREBI, SIRDS!

Nedrebi, sirds, un neskumsti, vaigs!

Vētrā lūzt augstākie masti.

Bargs un nežēlīgs negaisa laiks,

tāltālu saulainie krasti.

Nedrebi, sirds, un neskumsti, vaigs!

Negaidi lai tevi saudzē!

Naktī vismelnā ceļš priekšā vēl baigs,

iekļaujies varoņu draudzē!

Domas, un jūtas, un cerības,

sīkas lai nav un seklas.

Iemācies vētrās un negaisos,

spēku un skaistumu meklēt!

A. Spīgulis

PIRMS RIETA

Neticami tāli ceļi

nostaigāti mūsu kājām!

Neticami īss vairs atliek

ceļš līdz vispēdējām mājām.

Sāpju sāpes izsāpētas,

sen jau „izpriecājies prieks”.

Bēdu krēsla, skumju spārni

sirdi drīz vairs neaizsniegs.

Domu domas izdomātas,

nedarbi un darbi veikti.

Nelaipni un laipni vārdi

saviem līdzcilvēkiem teikti.

Nelaipni un laipni vārdi…

Ai, cik maz to laipno bija!

Dažas brūces citu sirdīs

arī tādēļ nesadzija.

Žēl to brūču, žēl to vārdu…

Izlieto vairs nesasmelsi.

Siltiem vārdiem dziedēt rētas

vairs no kapa neuzcelsies!

Saulīte jau zemu, zemu,

kaut vēl varētu, kaut spētu!

Kaut uz ceļa palicējus

rieta gaišums apmirdzētu!

V. Svešnieks

JĀIZTUR!

Lietainā,

Vētrainā,

Dienā lietainā un vētrainā

Putniņš mazs,

Ak, cik mazs,

Augstu gaisā putniņš mazs uz elektrības vada turējās.

Izlijis,

Izmircis,

Noguris un novārdzis,

Mazais putniņš vadam līdzi vējā šūpojās.

Bija žēl,

Tiešām žēl,

Mazā putniņa man bija tiešām žēl.

Un es teicu mazajam

Putniņam:

Jāiztur—

Jāiztur!

Nedienā,

Nestundā.

Dzīves dienā nemierīgā, bargā, vētrainā,

Ko gan varam pateikt tu un es?

Ko gan varam pateikt mēs?

Tikai to,

Vienmēr to! —

Debesīs ir Tēvs, kas katra viena ceļu sprauž.

Tēvs, kas dažreiz Jauj, lai vētra skaistos ziedus lauž,

Viņš ir tas, kas barību dod putniņam,

Savu mieru dāvā cilvēkbērnam, rūpju nomāktam.

Tikai Viņš ir tas, kas zin,

Kādu slodzi dzīves gaitā

Katram

Jāiztur.

Jūrmalnieks

GALOTNEI

Ak, galotne,

kāpēc tu augšup celies,

kur vēji, aukas tevi liec un šauš!?

Vai bail tev nav, ka tevi nenolauž?

Kur tu sev drosmi smelies

tā vienmēr nāvei acīs skatīties

un augstāk, arvien augstāk pacelties?

—Jau sen, kad es vēl zemē biju,

es augsto, tālo debess loku,

pār sevi mirdzam ieraudzīju…

Tai plašā bezgalīgā gaismas brīvē,

es jutu, mani aicināja jaunā dzīvē…

Es cēlos, augu saules baltos staros

un zvaigznēm līdzi gavilēju novakaros!

Es zinu, ka reiz mani nolauzīs,

bet mirt nav grūti tam,

kas bijis Debesīs.

K. Lāceklis

ES NEPRASU

Es neprasu, mans Dievs, lai notiek tas, ko vēlos,

Jo manās vēlmēs daudz no savtīguma ir.

Es zinu, Tava mīlestība tur tik kvēlo,

Kur pāri cilvēcīgam dievišķīgais ceļu šķir.

Es neprasu, lai tie, par kuriem kvēli lūdzu,

Man drauga roku labprātīgi sniedz,

Jo pārestības, pāpratumus Tev es sūdzu,—

Sirds mieru gūst pat tad, kad draugi smaidu liedz.

Es neprasu, lai vērtē darbā lietos sviedrus

Un asaras lai saskaitītu kāds,

Man pietiek, kad es Tevi jūtu biedros,

Un kad aug dvēsles dārzā pacietības stāds.

Es neprasu šai dzīvē patīkamu vietu,

Lai ļaužu mutēs kļūtu daudzināts mans vārds.

Ar Tevi labprāt tuksnesī pat ietu,—

Tur labi man, kur topu Tava Gara skarts.

Es neprasu, lai vāros vēja ziedus saudzē.

Kam jāmirst, tas lai mirst, lai jaunais atdzimt var,

Jo noprotu, ka vētras kaut ko dižu audzē.

Tēvs! Gribu pateikties, ja druvu dziļāk ar.

Es neprasu, lai saule mani vienmēr glāsta.

Nakts tumsa arī der, tā zvaigžņu vārtus ver,

Un tā man daudz par Taviem solījumiem stāsta,

Kas mani iepriecē, par zeltu dārgāk sver.

Es neprasu, lai dzīves diena būtu gara,

Bet māci izlietot tos mirkļus, ko Tu dod.

Tik darbs, kas labi paveikts, sirdi līksmu dara

Un, pildot Tavu gribu, Debesis šeit rod.

M. Melluma

KAS JĀDARA?

Kad savu sirdi sapratu,

Cik viņa viltīga,

Tad Gara prātam vaicāju,

Kas man ir jādara?

Kas jādara ar sirdi šo,

Lai viņa neapmulst

Un pacietīgi nastu nes,

Kas viņas plecos gulst?

Lai zemojas, kad lejup liec

To dzīves krusta svars,

Un klusu cieš, kad izmisis

Ir noskumušais gars.

Kas jādara, lai nepagurst,

Kad kļūst no sevis kauns,

Jo tas, kas šķita labs un jauks,

Ir sabojāts un ļauns.

Tā skumju teltī paslēptos,

Kad viņas dabu skar,

Un labprāt cīņas vairītos,

Kur sevi jāuzvar.

Kad Gara prātu sastapu,

Sirds līksma cerēt drīkst:

Tā viņas lepnā patmīļa

Zem krusta ēnas nīkst.

Jo brīnumspēkus uzvarai

Sirdsdzīlē modina

Tās Radītāja dēstītā,

Klintsstiprā ticība.

Un mīlestības gleznais stāds,

Tai trūdot, aug un briest…

Prieks—patīkamo jūgu nest.—

Vien palīdz sāpes ciest.

K. Lāceklis

EJ DROŠI

Ne ziedus, bet ērkšķus tev ļaudis sniegs,

Pat mazāko saules stariņu liegs.

Tie akmeņu šķembas ceļā tev bērs.

Par to, ka tos mīli, tie zaimos un pels.

Kā svešnieku projām no durvīm dzīs,

Un, viltīgi skūpstot, virves tev vīs.

Tad beidzot uz Golgātu liks tev iet,

Ar salauztu sirdi asaras liet…

Ej droši!

Jo zini—

dzīvība dzimst,

Kad kviešu grauds

zemes dziļumos

grimst.

Z. Dzenīte

LAIKS UN SIRDS

Laiks šodien auļiem skrien, ne tā, kad Kristus dzima;

Tad arī cilvēce vēl nebij steigas slima.

Kad, darbu sākot, Meistars kalnā kāpa,

Tad daudziem vaļas bij, kas dzīvos vārdus slāpa,

Kad dienām sekoja pa Viņa svētām pēdām,

Lai ļautos brīnišķām tā vārdu miera vēdām.

Bet šodien cilvēce ir grūtas steigas slima;

Ja kādam vaigā miers, tam netic, tā šķiet grima.

Tik trauksmē visu tvert un visu iegūt kaujā,

Pēc spēka atteikties kāds reti taujā.

Un vientulības tie, kā bērni tumsas bīstas,

Lai sevi nesastaptu—ik brīdi pūlī tīstās.

Bet sirds, bet sirds—tā vienmēr paliek tā pati,

Kaut laika puteņi un ceļi tāli, plati.

No mērķa dievišķā un īstā prom to rāva,—

Tā pati mokošā, tā pati ilgu skāva,

Ja dienā nē, tad naktī liek tai ciest,—

Un strauji šodien sirds bez Dieva miera dziest…

M. Dakne

MŪŽĪBAS VARONIS

Tad ir viegli kā varonim būt,

Ja ir citi, kas nes tavu krustu

Ja ir citi, kas vienmēr tev blakus grib kļūt,

Lai tik mazāk tu smagumu justu.

Tad ir viegli bez vaida uz altāra degt,

Ja ir citi, kas grib mirt ar tevi,

Ja ir citi, lai ceļa sūrumu segt,

Liesmas karstumam dod visu sevi.

Bet ja straume, kas aijāja, pēkšņi žūst,

Ceļā zāle aug asa un cieta,

Un tai vietā, kur straumēm ir jāsaplūst,

Ir tik tukša un pelēka vieta.

Tad, kad jūties kā naktī, kur migla kūp,

Vēji atnes kur atbalsis baigas,

Kur no rokām krīt vairogs un irst un drūp,

Novīst mētras, kas zaļoja svaigas.

Ko tad teiksi, lai godu un stiprumu celt

Dieva tronim un Mūžībai spētu?

Tavā priekšā lai vārpas var augt un zelt,

Pļaujai pretī pats gavilētu?

Kur tad iesi spēku un uzvaru gūt,

Kad tie citi ap tevi vairs nava,

Lai tu tālāk kā karoga nesējs vari būt,

Lai tev mūžam ir varoņa slava?

Viens ja būsi un kalni, kad trauksmains vējš,

Pēkšņi liksies kā ieleja rūgta,

Roze trausla, kas smaržu un skaistumu dveš,

Pēkšņi liksies kā asarām plūkta.

Viens ja būsi un pretī kā tiesnesis Dievs

Tavu cīņu pēc uzvaras vēros.

Un tai brīdi, kad tumsā būs noliekties,

Tavu spēku un augumu mēros.

Tad ja Dievs būs, kas tevi būs dzirdējis,

Tavas lūgšanas taisnības labā,

Tavas ilgas un nopūtas sapratis

Tur, pēc skaidrības mocekļa stabā.

Tad, ja Dievs būs, kas tevi būs redzējis,

Kad kā klints biji vētrā un vējā,

Kad, lai zaļot un smaržot var tuksnesis,

Pats kā grauds miri auglīgā sējā.

Tad kaut viens, bet ja tavs augums un spēks

Būs kā saules ceļš zināms no rīta,

Būs kā dzelme, ko neaizsniedz elle un grēks,

Būs kā skaņa, kas skan nedalīta,

Tad, ja droši viens spēsi tu pacelties

Pāri brāļiem ar krustu, ko nesi—

Tavu vārdu tad minēs un slavēs tavs Dievs,

Teiks:—Tu varonis Mūžībai esi! —

V. Dzelmītis

KURSIM UGUNSKURU!

Brāļi, māsas, nakts ir tumša, salta,

Un arvien vēl saltāka tā taps.

Mīlestība dziest un izdziest daudzos,

Mazumā iet viss, kas svēts un labs.

Nakts ir salta, arī mums top salti,

Salst ap mums ikkatra dzīva sirds,

Trīsēdama kāri meklē,

Vai kur uguns tumsā neatmirdz.

Nē, nekur nav pamanāmas liesmas,

Lai kaut rokas spētu sasildīt.

Tumsa, tikai tumsa pretī raugās,

Tumsa, dziļa tumsa sirdīs krīt.

Brāļi, māsas, vai mēs nenosalsim

Un vai bojā neaiziesim mēs?

Ja tas tā vēl vienmer turpināsies,

Kas gan tad no mums vairs dzīvot spēs?

Ja nekas uz priekšu nemainīsies,

Drīzi vien mūs pārņems nāves miegs,

Pārvērtīsimies par ledus gālēm,

Un mūs visus, visus apsnigs sniegs.

Sakiet, vai nekas, nekas nav līdzams,

Kad ap mums tik salta, salta nakts?

Vai lai klausāmies mēs savās šaubās

Un kā kokos šalko vēja takts?

Brāļi, māsas, kursim ugunskuru,

Lai tas nakti atspīd gaišs kā sārts;

Lai ikviens, kam naktī metas salti,

Top no liesmu mēlēm maigi skarts.

Lai ikvienam, kas pa tumsu maldas,

Ugunskurs kā bāka pretī mirdz;

Lai šai tumsā, saltā grēku naktī

Top mums pašiem arī silta sirds.

Bet vai ugunskuru iekurt spēsim?

Mežs ir pielijis kā linu mārks.

Viss ir slapjš un piemircis līdz serdei,

Vai gan aizdegs sērkociņš to vārgs?

Brāļi, māsas, ticēsim! Tad spēsim

Iekurt ugunskuru, un tas degs.

Gaišām liesmām tas caur tumsu vīsies,

Un nekas, nekas to neaizsegs.

Zinu, cik tas grūti—aizkurt sārtu,

Kad līdz serdei viss ir piemircis;

Bet es arī zinu—visu iespēj,

Iespēj tas, kas Dievam ticējis.

Ticot lieku ugunskuram liesmu,

Ticot lieciet klāt to arī jūs,

Un jūs redzēsit, par kādu sārtu

Mūsu ugunskurs tad tiešām kļūs!

V. Dzelmītis

MANS DIEVS, TU MANI PAZĪSTI

Cik tas ir brīnišķi!

Mans Dievs, Tu mani pazīsti.

Tu zini nama numuru

un ielu, kur es dzīvoju,

un kurā stāvā dzīvoklis,—

tas zināms Tev ir viss.

Tāpat kā atraitni

Tu Zareptā reiz pazini

un savu pravieti

pie viņas sūtīji,

kad tīnē miltu sauja tik

un eļļas krūzē nav necik.

Tāpat kā jauno farizēju—tarsieti,

no bērnības Tu pazini

un viņa ceļu zināji,—

cik karsti sargās bauslību

un tēvutēvu ticību,

līdz pats Tu viņu sastapi

pie vārtiem Damaskā

ar dokumentiem kabatā,

kas atļauj saistīt ticīgos

un moku nāvē nodot tos.

Bet Tu, Tu viņu pazini,

un citā darbā sūtīji,

tam rādīji,

cik svētīgi ir ciest

un citu laimei spēkus šķiest,

kad viss, it viss, pat dzīvība

uz Tava altāra ir nolikta.

Mans Dievs, cik tas ir brīnišķi!

Tu mani labāk pazīsti

nekā es pats un citi cilvēki.

Tu zini nevien manu adresi,

bet visu manu būtni, dvēseli,

pat manas jūtas, domu pasauli

Tu pazīsti.

Stāv Tavās rokās mani sapņi, ilgas,

stāv Tavās rokās mani mērķi, centieni,

stāv Tavā ziņā spēks un nespēks mans,

stāv Tavā ziņā manas uzvaras

un arī cīņas zaudētās.

Stāv Tavās rokas manas dienas,

mani gadi.

Mans Dievs, cik brīnišķi

Tu mani vadi.

Pēc K. Geroka—G. Grīntāls

PĒC MAZA BRĪŽA

Pēc maza brīža vītīs zaļumi

Un ziemas sega segs tos rudenī;

Ar rozēm arī dadži bojā ies,

Pēc maza brīža, drīz tas notiksies.

Pēc maza brīža atkal saule lēks,

Kas silda, kurai dzīvinošs ir spēks;

Un stādu kārtas, lai nu kādas tās,

Par mazu brīdi dzīvas modinās.

—Pēc maza brīža,—svarīgs vārds tas man,

To ņemiet vērā, kam tas ausīs skan;

Tas ir tik īss, bet daudzko izsaka:—

—Pēc maza brīža!— sirds, to apdomā!

Pēc maza brīža, drošais grēcinieks,

Tev nobeigies tavs iecerētais prieks

Un ļaunos augļus, sen jau gatavus,

Pēc maza brīža tev tos savākt būs.

Pēc maza brīža, krietnais ticīgais,

Tu nebūsi vairs pulgots cīnītājs;

Uz svētā kalna, palmu paēnā,

Pēc maza brīža tev būs atdusa.

Pēc maza brīža, līksmais jaunekli,

Tev skaistās rozes vaigos izzudīs;

Un jaunība kā zieds, ko salna skar,

Pēc maza brīža novīst var.

Pēc maza brīža, skumjā dvēsele,

Vairs nemāks bēdas tevi pasaulē;

Drīz asaras no bāliem vaigiem žūs,

Pēc maza brīža mērķis aizsniegts kļūs.

Pēc maza brīža, dusmojošais draugs,

Nāks nāve un mūs vienu projām sauks.

Sniedz roku pretī, pirms šī diena zūd,—

Pēc maza brīža var par vēlu būt.

Pēc maza brīža, kūtrais kalps, jā, jā,

Jau saule noies, tāpēc jāstrādā;

Tik tad, ja tagad čakli strādāsim,

Pēc maza brīža saldi dusēsim.

Pēc maza brīža daudzkas pārmainās,

Kas dzīvojis, par pīšļiem pārvēršas,

Dievs paaugstina, arī pazemo,

Pēc maza brīža —cilvēks, ievēro!

Viljams

NEPALIEC PIE DURVĪM

Ak, nepaliec pie durvīm, šaubu satverts,

Tu meklējošais, pagurušais draugs,

Nāc droši iekšā! Dieva nams ir atvērts,

Kā izslāpušiem pretī pasniegts trauks.

Ak, nepaliec pie durvīm maldu tvanā,

Ka citi garām aiziet—neskaties!

Ir tava laime—iekšā ieiešana

Un pielūgšana:—Piedod atkal, Dievs!—

Ak, nepaliec pie durvīm augstprātībā,

Tev vecā daba jāsasit kā rieksts.

Viss smagums jānoliek ir uzticībā—

Tas saredz Debesis, kas zemu liekts.

Ak, nepaliec pie durvīm, iekšā steidzies!

Ej ceļu šauro, augšup cita nav.

No Kristus laipnās rokas neatteicies—

Nav laika daudz, viss gatavs jau.

Ak, nepaliec pie durvīm, iekšā nācis,

Kā Caķejs meklē Kristu ieraudzīt;

Lai darbu, ko Dievs ir pie tevis sācis,

Viņš varētu līdz galam izdarīt.

Ak, nepaliec pie durvīm! Tas mans lūgums:

No jauna nāc pie Jēzus šodien, draugs!

Pie darba traucies, jo ir laika trūkums—

Drīz Kristus nāks un tevi vārdā sauks.

J. Iņķis

JEL NETIESĀ!

Jel netiesā!

Tas Kungs nevienu netiesāja,

Lai gan pats Visutaisnais bija Viņš.

Pie Viņa glābās katrs nabadziņš,

Kam dzīvē slīdējusi kāja.

Viņš grēcinieku netirdīja,

Bet tikai žēli uzskatīja.

Jel netiesā!

Jel netiesā!

Un neplēs asiņainu brūci,

Kas sāp un brēc pēc dziedināšanas.

Varbūt jau izmisumā ieslīgst tas,

Kam tiesājot tu matus plūci.

Ja vari, uzcel pakritušo!

Kam lauz vēl niedri ielūzušo?

Jel netiesā!

Jel netiesā!

Un augstprātībā neuzpūties,

Kas putekļi un pīšļi esi pats!

Neviens no dzīvajiem nav pasargāts

No klupšanas. Gan drošs tu jūties,

Bet kas vēl nevar nākt, pirms mirsti?

Tu esi cilvēks—neaizmirsti!

Jei netiesā!

Jel netiesā!

Tu pats zem sprieduma vēl stāvi;

Vai taisns Dieva priekšā atrasies,

Kad liesmu acis tevī skatīsies?

Vai spriedums neskanēs:—Uz nāvi!—

Tu atsaucies uz žēlastību?—

Tā piedod brāļa noziedzību.

Jel netiesā!

Jel netiesā!

Dod vietu gleznai līdzcietībai,

Kas it kā balzams skumjā sirdī plūst,

Lai visas brūces dziedinātas kļūst.

Dod vietu Kristus mīlestībai,

Kas ienaidniekam piedot spēja

Un mirstot ļauno uzvarēja.

Jel netiesā!

P. Graudiņš

JĒZUS KLAUDZINA

Šovakar pie tavām durvīm

Jēzus pieklauvē,

Celies, atver un šo Viesi

Ielaist nekavē!

Ilgi Viņš ir apkārt gājis

It kā nabadziņš,

Bet nekur nav uzņemts ticis—

Vai tik slikts ir Viņš?!

Bargi, bargi gauda vēji,

Un Viņš tālāk klīst,

Klauvē vēl pie citām durvīm,

Bet—To nepazīst.

Pusnakts klāt. Pie tavām durvīm

Vēl Viņš liegi sit.

Karstas asaras pār vaigiem

Viņam rit.

Ielaid Viņu, ielaid Viņu,

Pirms ir ausis rīts—

Bezgalīgās bailēs katrs

Soģa priekšā trīc!-

P. Lauberts

TIE AR JĒZU BIJUŠI

Tos apsmej, nicina un nievā,

Tie savās sāpēs klusu cieš,

Tik brīžam savas slapjās acis

Pret dzidro Debess telti griež.

Tiem atņem mantu, darba vietas,

Zem kājām samin, kas tiem svēts;

Tie slēpjas mežos, zemes bedrēs,

Tie pārspēj to, kas nepārspēts.

Tie svētī savus ienaidniekus—

Jo ienaida tie nepazīst;

No viņu acīm dusmu vietā

Tik miers un mīlestība līst.

Draugs, vai tu pazīsti šos ļaudis?

Tie arī tikai cilvēki…

Bet klausies, paklusām tev teikšu:

—Tie ir ar Jēzu bijuši.—

M. Dakne

VIENS MIRKLIS

Viens mirklis tevi šķir no Mūžības

Vai tu tos vārdus saprast vari?

Nāk dažreiz vēja pūtiens mazs

Un nolūzt galotne un zari.

No rīta saulei pretī ej,

Bet, pirms vēl atkal rimsties dusā,

Tev jāteic visai pasaulei

Vārds pēdējais jau vaidā klusā.

Var arī liesma dažreiz dzist,

Pirms pelnu nakts tai pāri klājas,

Un nespēkā var cilvēks krist,

Pirms nogurumā elpa stājas.

Ko tava roka paņemt spēs,

Kad lielai straumei pāri iesi

Kad augstās viļņu galotnēs

Tu zemes ilgas vaļā siesi?

Vai tava dzīve būs kā zars,

Kas tikai labus augļus devis,

Jeb tukšums vien kā salmu svars

Būs redzams, atrodams pie tevis?

Viens mirklis tevi šķir no Mūžības.

Vai tā to sajūt elpa tava,

Vai norimšanu nest var tas,

Ka esi Dieva gods un slava?

No krievu vai. atdz.—Inese

MINŪTE, MIRKLIS…

Minūte, mirklis, sitiens

Un pēkšņi — viss.

Dzīve, sapņi, ilgas

Kā pavediens pārtrūcis.

Vienkārša darba diena,

Mašīnu steiga ielā,

Jauna meitene viena

Un pēkšņi—viss.

Sapņus iznīcināja palāta baltā,

Ārsta skatiens kluss:

Varbūt vēl līdz rītam…

Lai viņa mierīgi dus.

Tas nebija domāts viņai,

Bet meitene dzirdēja

Un tūlīt pasaukt māti

Tā vēlējās…

Stāv māte pie palātas durvīm,

Baidoties tuvāk nākt.

Un meitene lūdz pie sevis

Vēl brīdi palikt klāt.

,,Tu mācīji mani dzīvot—

Mūzika, dejas, dziesmas,

Bet man jāmirst.

Kas sagaida mani? Saki, ak, māt!”

Apsūdzošs klusums… Bet, māt!

…Šie vārdi skan arī tavā sirdī.

Tu māte, darba biedre, draugs…

Vai gaidi, līdz arī uz tevi tā sauks?

Nē, negaidi, kamēr vēl diena,

Kamēr vēl cilvēks ir dzīvs,

Ej, stāsti, ka tikai ar Jēzu

Var cilvēks laimīgs kļūt un brīvs!

Inese

KĀ ALPĪNISTI…

Kā alpīnisti augstajos kalnos,

Ar virvi saistīti mēs.

Ko darīsi, ja tam, kam, pirms tevis

Kāpjot, kāja paslīdēs?

Varbūt nodomāsi:

,,Redz, redz kā taisnais krita!

Pats mācīja mani, tagad viņa stunda sita.”

Kā alpīnisti augstajos kalnos,

Ar virvi saistīti mēs.

Ko darīsi, ja tam, kas aiz tevis,

Kāpjot kāja paslīdēs?

Un atkal šī virve traucēs galotni sniegt.

Ja velētos atraisīties,

Kas gan to varētu liegt?

Kā alpīnisti augstajos kalnos,

Ar virvi saistīti mēs.

Bet atraisoties—briesmās

Paliek tik daudzas dvēseles,

Kas pakritušas zem smagām nastām

Vairs nespēj kāpt…

Ja mūsu rokās virve,

Tās nedrīkst tur palikt un slāpt!

Liesma

AP VAKARA LAIKU

It visu garo dienu kā pa tumsu gāju,

Uz ceļa pareizā ka neesmu—nezināju.

Sev šķitu taisns, labs—tik stāvās kāpes

Man likās esam citu kļūdas, citu sāpes.

It visu garo dienu nomocījos velti

Es saprast, kādēļ citiem saule spožāk ceļu zeltī?

Par citu kļūdām, sāpēm ciešot sviedriem vaigā,

Pats šķitu tīrs un spodrs kā zvaigzne naktī baigā.

Nu pašā vakarā no acīm sega krita,—

Cik baiga, smaga atzīšanās stunda man sita!

Es biju pats tas netīrais, es biju ļaunais

Un nevis taisnais, nevis Dieva sirdsbēms jaunais.

Un tagad, ak, lai reizi Dievu vaigā skatīt spētu,

Es spodrināt un tīrīt sāku savu sētu;

Un lūgšanu vairs vienu, sirds tik vienu zina:

—Kungs, piedod grēcniekam, kas visu dienu

nepareizu taku mina.

Z. Dzenīte

KĀ TU NOBRIESTI?

Sirds, kā tu Mūžībai nobriesti?—

Cik strauji skrien laika ūdeņi!

Vai jaunības rītblāzmā smaidi tu vēl,

Jeb pusmūža tveice ap tevi kvēl—

Tās tavas dienas, tik strauji kas dilst

Un zūd, pret ko velti vārdus tev bilst.

Drīz sastapsi savu rudeni,

Sirds, kā tu Mūžībai nobriesti?

Vai tavi vārdi skan laipnāki?

Vai patiesības tie apdvesti?

Vai tuvāko tavu tie ielīksmot prot?

Jeb tiem vēl ir tieksme ievainot

Un pelt, un pazemot, izpostīt.

Un melu tīklu ap tuvāko pīt?

Par vārdiem reiz prasīs atbildi.

Vai tavi vārdi skan laipnāki?

Vai skaidrāki kļūst tavi centieni?

Kur saistīti tavi skatieni?

Vai cīņā par dievišķo spēkus tu šķied,

Jeb svētības jūrā tik tīklus svied,

Un tiecies pēc vēja, pēc visa tā,

Kas neies tev līdzi Mūžībā?—

Ak, pārbaudi, ja to vēl nezini,

Vai skaidrāki kļūst tavi centieni?

Vai īstāki kļūst tavi upuri?

Kā savu sirdi tu atveri?

Vai tas, ko uz altāra ziedojis,

Ir tavas sirds labākais, dažreiz pat viss?—

Jeb tev tikai druskas no rokām drūp,

Un altāris tavējs kā Kainam kūp?—

Ak, labāk nemaz tad nedodi!

Vai īstāki kļūst tavi upuri?

Sirds, kā tu Mūžībai nobriesti?—

Šīs zemes augļi ir ievākti.

Uz dienvidiem putni aizlaižas,

Krīt lapas un debess apmācas…

Ir dabas uzdevums piepildīts,—

Vai tavējs pret mērķi ir pavirzīts?

Vai augdams tu sagaidi rudeni,

Sirds, kā tu Mūžībai nobriesti?

Z. Dzenīte

LAI TU AUDZ

Sirds, lai tu liela audz, Dievs sūta saules starus,

kas, tevi skūpstot, zemei pāri ceļ,

Un klusus zvaigžņu novakarus,

no Mūžības lai dvēsle veldzi smeļ.

Dievs sūta vientulību lielu, bezgalīgu

kā tuksnesi, kur neskan soļu takts,

lai dien’ no dienas skarot skumju stīgu,

tu atklātu, kas tevī dziļi rakts.

Dievs sūta zaudējumus it kā smagas vainas,

kas ilgi asiņo un ļoti lēni dzīst,

lai tu to atzītu, kad nakts ar rītu mainās,

cik nabags tas, kas krustu nepazīst.

Un lai tu stipra audz, Dievs ļauj lai plosās auka,

kas tevi zemu liec pie zemes klāt,

kas lapas plēš un vēja ziedus brauka,

kas tevī visu tiecas sadragāt.

Lai tu to zinātu, ka uzvarēt ir klusēt

un norimties, kad vēji bargi šauš,

lai tu to atzītu, ka uzticēties, dusēt

ir spēks, ko citi spēki nesalauž.

Un lai, kad tevi pušķo augļu briedums,

Un ļaudīm šķiet, tu esi jau kaut kas,

tev klusā sirdī briestu paša spriedums:

Dievs ir mans spēks—pats esmu vārgs un mazs.

Jānis Arājs

TRAUKSMAINĀ DZĪVES JŪRĀ

Trauksmainā dzīves jūrā

Plosās kad vētras nakts,

Sniegbalto ilgu kuģis

Dziļi kad dzelmē rakts —

Lūk, pāri tumsas aizām

Atskan tad maiga vēsts,

Izplaukst tā pusnakts stundā

It kā kāds brīnumdēsts:

„Ceļiniek, neizbīsties,

Liktenis lai cik bargs!

Drošs zinies visās briesmās —

Esmu tavs Gaišais Sargs!”

Smeldzošā sāpju jūrā

Dvēs’le kad smagi cieš,

Ienaida bultas asās

Krūtīs kad rētas griež —

Pāri uz tālo krastu

Skatiens tad gurdais klīst,

Līdz it kā balzams sirdī

Brīnišķie vārdi līst:

„Ceļiniek neizbīsties,

Liktenis lai cik bargs!

Drošs zinies visās briesmās —

Esmu tavs Gaišais Sargs!”

Lūgšanā saliec rokas,

Sirdī slēdz vārdus šos.

Gaišais Sargs tevi vada

Saulē un negaisos.

Un kad pār dzelmēm pāri

Balss maigā šurpu plūst,

Ļauj lai tā dzīves jūrā

Vadzvaigzne tava kļūst!

„Ceļiniek, neizbīsties,

Liktenis lai cik bargs!

Drošs zinies visās briesmās —

Esmu tavs Gaišais Sargs!”

2. DAĻA

*

ZIEMASSVĒTKOS

Z. Dzenīte

PIE BETLĒMES VĀRTIEM

Betlēme mazā, zeltzvaigžņotā lokā!

Zvaniņi Ziemsvētku vēsti kad nes,

Pie taviem vārtiem ar nastiņu rokā

It kā svētceļniece atnāku es.

Dvēselei manai nekur šeit nav mājas,

Sveša pa drūzmainām ielām tā klīst,

Un ja uz brīdi tā ceļā kur stājas,

Nemiers kā lietutiņš pāri tai līst.

Vai zeme ziemas sniegbaltumā balo,

Vai ziedu krāsās tā rotāties drīkst,

Dvēsele mana kā ūdeņi palo,

Pāri kļūt pelēkiem krastiem tā tvīkst.

Pāri…Ir tā, kā kāds vilktu, kāds sauktu

Vārdiem tik klusiem, bet dziļiem kā nakts,

Tā, ka kad krūtīs kas liesmaini plauktu,

Dreboši, strauji kā sirdspukstu takts…

Un kad kā varenu ūdeņu šalka

Svētrītos zvani no torņgaliem dzied,

Čukstot kāds saka: tā Mūžības alka,

Kas tavās krūtīs tā dreboši zied.

Betlēme mazā, zeltzvaigžņotā lokā!

Zvaniņi Ziemsvētku vēsti kad nes,

Pie taviem vārtiem ar nastiņu rokā

It kā svētceļniece atnāku es.

Tevī tā saule ir atspīdējusi,

Pasauļu pasaulēm gaismu kas dod.

Tevī tā Svētupe šalc pārplūdusi,

Kur visi slāpstošie veldzi sev rod.

Betlēme mazā, dod man savu gaismu,

Taciņa tālu vēl jāiet ir man,

Izkliedē tumsu un klusini baismu,

Lai tava vēsts manī nerimstot skan!

Z. Dzenīte

BRĪNUMS

,,Viņa vārds ir brīnums.”

Mūsdienu dzīvē, gaistošā straujā

Brīnuma nemeklē vis!

Mūsdienu mainīgums krāšņāko ziedu—

Brīnumu — nomācis.

Laimi vai priekā tu šodien vēl redzi?—

Ātri tas izplēn un dziest.

Sāpes vairs neaudzē, sāpes dzen nāvē,

Reti kāds smaidot prot ciest.

Acīs ikvienam lasāmas gaidas,

Vērojot tāli, tai kvēl:

Kaut kur, aiz maldu un vilšanu takām,

Brīnums vai neatplauks vēl.

—  Velti ir gaidīt un izkvēlot ilgās!

Brīnums dus autiņos tīts

Betlēme, silē. Ikvienam, kas gaida,

Sen jau atausis rīts.

Baudi to savās karstākās slāpēs,

Maize un ūdens Viņš dzīvs;

Stiprs tu būsi priekā un sāpēs,

Iesi no nespēka brīvs.

Tici Viņam un brīnuma zīmes

Citur vairs nemeklēs skats,

Mūsdienu dzīvē gaistošā, straujā

Brīnums tu būsi pats!

Z. Dzenīte

DIVI CEĻINIEKI

Divi ceļinieki skumst.

Diena beidzās, jau tumst…

Kājas gurušas, ceļš bij tik grūts.

Logos guntiņas zied,

tomēr durvis ir ciet,

un tās atver tiem vienīgi kūts.

Ļaudis, izbrīnieties:

Savam Dēlam liek Dievs

piedzimt kūtī un silītē būt!

Viņš bij Debesu gods;

bet nu kļūst grēku sods,

Vai kāds cilvēks to saprot un jūt?

Tikai salauzta sirds, —

tā — kas asarās mirdz,

prot pie silītes nolocīties,

Bērnu dievišķo sveikt,

slavu godu Tam teikt,

mūsu dēļ Kas tā pazemojies.

Svētā Ziemsvētku nakts—

Dieva derības akts—

Kaut tu dārgāka kļūtu mums vēl!

Mūsu cerības balsts,

Kamēr Kristum kļūs Valsts, —

Viņa Zvaigzne lai sirdī mums kvēl.

Ak klusā nakts, ak Svētā nakts,

ak, cilvēci mīlošais Dievs!

Mēs nolokāmies un pateicamies, —

mums Mūžība tuvojusies!

Z. Dzenīte

SVĒTĀS NAKTS AICINĀJUMS

Kas tavas dziļākās ilgas,

Saki, sirds, klusinās?

Kapam kad pāri aug smilgas,

vai tad būs rimušas tās? —

Kaut ko tu uzaustam gaidi,

ceri, — kāds brīnums dzims,

un tavi apslēptie vaidi

saskaņas dziesmā grims.

Negaidi, cilvēkbērns, velti, —

kur šeit kāds laimi rod?

Klausies: Šai Svētajā naktī

Dievs savu Dēlu mums dod!

Viņa pēc ilgas tev krūtīs

raudošās stīgās trīc.

Viņš Savu mieru tev sūtīs.

Viņš ir tavs gaidītais rīts.

Ceļnieki esam Šeit visi,

Mūžība tā, kas sauc.

Grēks mūsu sirdis šeit gūsta,

grēks mūsu ceļus šeit jauc.

Pestītājs šonakt mums dzimis,

Brīnums ir Viņa vārds.

Ja tu uz Betlēmi nāksi,

brīnuma tiksi tu skārts.

Neskaties ko citi dara,

kurp tie šovakar iet, —

Mūžības dziesmai ir vara,

ieklausies: Eņģeļi dzied!

Celies ar savu sirdsnastu,

silītē noliec to,

patieso laimi lai rastu,

sirdsmieru senkāroto!

Betlēmes Zvaigzne vēl šovakar mirdz,

Svētajā naktī, ja vēlies, tu vari

Mūžībai atplaukt, ceļnieka sirds!

Z. Dzenīte

VECĀ VĒSTS

Lai norimst sāpes krūtīs,

lai nastai pazūd svars, —

Spīd Zvaigzne visās rūtīs,

lai pacilāts tiek gars.

Dievs atkal prieku sola

un mieru pasaulei—

Šo dārgāko par visu—

ikkatrai dvēselei!

Vēl eņģeļi šo vēsti,

ka Kristus dzimis, dzied,

un sirds, kas ticēt vēlas,

Kurp Zvaigzne ved, turp iet.

Tā zin, —lai prieku gūtu,

kas spēku dzīvot dod,

lai vētrās stipra kļūtu, —

tai Kristus jāatrod.

Tad steigsimies mēs arī

šai naktī svētajā,

jo baltie debesgari

joprojām aicina.

Lai cerība mūs vada

un mīlestība sedz,

un ticība lai Bērnu

un Pestītāju redz!

Z. Dzenīte

IZBRĪNIES!

PASAULES GAISMA dus silītē, —

apstājies, gājēj, un izbrīnies te!

PATIESĪBA ir autiņos tīta,—

ak, kaut tā tiktu tur ieraudzīta!

DZĪVĪBAS MAIZE tiek auklēta rokās, —

maize — dvēseles badā un mokās.

CEĻŠ, MIERA CEĻŠ ved no Betlēmes kūts

Tēva glāstos, pie Tēva krūts…

Tev, kas tu tici, to saprast dots

Dziedi ar eņģeļiem: Dievam Gods!

Z. Dzenīte

KĀDS BRĪNUMS!

Vērojiet, kāds brīnums te;

Dieva Dēls dus silītē, —

cilvēks lai reiz Mūžībā

gavilētu Godībā!

Dzīves steiga, norimsties,

zeme, ļaudis, klausieties,

rūpju nastas nometiet,

sirdis plaši atveriet!

Ja kas sāpēs skumst un raud,

ja kam dziļa tumsa draud, —

nāciet steigšus, Gaisma dzimst,

viss, kas prieku biedē, rimst!

Lieliem soļiem atnāciet

te, kur Mīlestība zied,

galvas dziļi nolieciet,

Kristus Bērnu sveiciniet!

Svētā naktī vēstījums —

negaisti kā sapnis mums!

Esi spēks mums ikdienā,

Zvaigzne ceļā šaurajā.

Miers lai tiešām pasaulē

dzimst, un katrā dvēselē!

Lai nu rokas sakļaujās,

dzīves steigā norimstas!

Z. Dzenīte

KĀ PIRMOS ZIEMSVĒTKOS

Ne tikai tālos senlaikos—

reiz, pašos pirmos Ziemsvētkos, —

mēs arī Kristu apsveiksim

un Dievam slavu dziedāsim.

Mēs arī Zvaigznei sekosim

un Kristus Bērnu pielūgsim

tāpat, kā gani Betlēmē,

kur Brīnums bija silītē.

Viņš mūsu miers, Viņš mieru dod,

ko citos ceļos neatrod;

Viņš mūsu dzīves labākais,

Viņš mūsu Glābējs Pestītājs.

Kā gudrajiem no Austrumiem

Viņš vēlēja kļūt laimīgiem, —

Viņš arī mums to daļu dos,

kā deva pirmos Ziemsvētkos.

Lai gods, lai gods, lai Dievam gods,

un miers virs zemes cilvēkiem!

Dievs novēlējis visiem mums

būt līdz ar Kristu laimīgiem!

Z. Dzenīte

BETLĒMES STĀSTS

Mīļais stāsts — kādreiz bērnībā tālā,

mazo sirdi tu pildīji tā,

ka tā nezinot, kas tā par balvu,

grima teiksmainā apmulsumā.

Sen tie laiki jau prom, bet tā mulsa

nu ir atziņa dārga, kas kvēl

visos vējos kā dreboša svece,

un nekā tai nav upurēt žēl.

Mīļais stāsts — bez tās gaismas, kas tevī,

kā gan dzīvot, kā drīkstēt kurp iet?

Tad, kad gaismas man vajag visvairāk,

zeme krēslo un saulīte riet…

Un bez prieka, bez pilnīga prieka

sirds ir izslāpis tuksnesis.

Tas par maz, cik no pasniegtā kausa

zemes prieks to ir veldzējis!

Un bez miera, bez brīnišķa miera,

mīļais stāsts, ko tu svēt'naktīpaud,

sirds ir jūra, dziļdzelmaina jūra,

bangās celties un putot kas draud!

Mīļais stāsts! Pat visjaukākie vārdi

skumjā brīdi ir kādreiz par grūt;

Tavā gaismā un priekā un mierā

man nekad vēl nav apnicis būt!

Z. Dzenīte

MŪŽĪBAS VĀRDS

Norimsti, steiga, lai nodziest tavs sārts,

Pieturi, Laiks! —lai nu mūžībai vārds!

—  Cilvēkbērns, pēdējo reizi, varbūt,

Mūžības sveiciens tev jāsajūt!

Vel mazu brīdi un tad, varbūt,

zeme var tumsas arēna kļūt,

Betlēmes zvaigzne kur neatspīd vairs,

grēka tronis kur paceļas kairs…

Varbūt šī pēdējā atcere:

Vadošā zvaigzne, Bērns silītē…

Saņem šo Mūžības sveicienu,

noliecies dziļi un pateicies nu!

Pieprasi laikam izdevību

iegūt un nezaudēt Mūžību!

Norimsti, steiga, lai nodziest tavs sārts,

pieturi, Laiks! — šis ir Mūžības vārds!

Z. Dzenīte

JAUNAIS VECAJĀ

Vai tad nav nekā vairs jauna

vecā Ziemassvētku stāstā?

Un vai tiešām sirds tev nealkst

Mīlestības Dieva glāsta?

Nespied savai sirdij klusēt,

ļauj lai šovakar tā runā,

ka tai māju nav šīs zemes

nemierā un darba dunā.

Ļauj tai dzirdēt prieka vēsti,

mūžam jauno, mūžam brīvo:

Tāds, kā, skumjā sirds, tu vēlies,

Dievs un Tēvs vēl šodien dzīvo!

Un Viņš atkal sniedz tev roku,

sūtot savu mīļo Dēlu:

steidz uz Betlēmi ar prieku,

nebēdā par stundu vēlo!

Liecies patiesi un dziļi—

tici savam Pestītājam.

Prieks, kāds tev vēl nepazīstams—

jauns—nāks līdzi tev uz mājām.

Un šo jauno vecā stāstā—

Ziemassvētku stāstā—gūsi

katru gadu it kā balvu,

un pats atjaunots tu kļūsi!

Z.Dzenīte

MŪSDIENU ZIEMASSVĒTKI

Dvēselīgā, saldā sapņošana—

svētku vakarā pie ilkss kad zvaniņš zvana,

un kad pārslas pieri glauž tiem svētceļniekiem,

kuru sirdis kaist pēc Dieva nama priekiem—

tā nav mūsu vairs, šī Paradīze jauka.

Esam izraidīti nebijušā aukā.

Steigai dīvainai ikkatra sirds nu ļaujas,

naida ugunskura dzirkstis visā zemē šaujas,

mezgli, strupceļi un dziļas baigas kraujas,

smagi jautājumi, pazaudētas kaujas—

mūsu daļa šī. Un tomēr mīļo stāstu

tveram alkstoši, kā mīļu roku glāstu…

Zinām: nesaskaņas jūras baigās vaidas—

tās ir visas zemes, visu tautu gaidas.

Gaidām Miera Princi, Tavs kad skanēs vārds

pēdējais, tad dzisīs naida sārts.

Mūsu ticības, šai alkā tumsā, balsts

esi Tu. Tev pieder Miera Valsts!

Z.Dzenite

NEPAZŪDI!

Kristus zvaigzne, nepazūdi

mums šīs zemes baigā skrejā.

Pēc kā tiecamies, ir trūdi,

kas tepat jau irst šai lejā.

Gribam acis izslaucīt,

spožu tevi ieraudzīt.

Gribam savās sirdīs vārgās

ietvert ceļu, ko tu valdi.

Dienas laikā galā bargās

visās malās baigi maldi.

Betlēmē pie silītes

aizved mūsu dvēseles!

Kristus zvaigzne, visas gaidas,

viss, kas sirdī nenorimis,

viss, kas šaubu viļņos svaidās,

viss lai rimst, jo Kristus dzimis.

Dārgs lai kļūst, kas bijis lēts,

viss lai skaidrs, atbildēts!

Z.Dzenīte

JAUTĀJUMS ZIEMASSVĒTKOS

Ja tik reti nu iepriecē dzirdi

zvanu mēles, kas Svētnakti pauž,

lai tad klausāmies dziļāk—ar sirdi,

ko šī svētvēsts mums klusumā auž.

Kristus dzimšanas atceres liegums

it kā brīnums kāds pieskaras mums.

Bet vai pietiek tāds Svētās nakts sniegums,

ja turpat tam jau nobeigums?—

Ko mums devusi pestīšana,

un pats brīnums šis—Pestītājs?

Vai arvien mūsu ikdiena mana,

ka vien Viņš ir tās rīkotājs?

Vai jau ticībā sākta tā dzīve,

kas ir mūžības ceļojums

un patiesi vai sajusta brīve

tā, kas Svētnaktī dāvāta mums?

Vai ikdienas mēs dziļāki brienam

tajā dzīlē, kas gremdē un ceļ,

un tad piederam vienīgi Viņam,

sirds no viena tik avota smeļ?

Vai tam mieram, ko Svētajā Naktī—

arī šovakar— eņģeļi pauž—

vai tam vārds mūsu nemiera taktī,

vai līdz saknēm to dvēsele jauš?

Miera Princi! Kaut prastu mēs visu

Tevi saņemt, kāds atnāci Tu,

tad šī brīža un svecīšu dzisu,

dziļi skumstot, mēs neizjustu.

Z.Dzenīte

CEĻŠ UZ BETLĒMI

Ak, ceļš uz Betlēmi

ir bieži miglas klāts

un dzīves puteņiem

pieputināts.

Ir debess apmākusies,

zvaigzne slēpusies,

kas visiem ceļvede,

ko uzrunājis Dievs.

Bet sirds ja celties liek—

tai neatteic!

Caur dziļām kupenām,

pa biezu miglu steidz.

Tā pēkšņi aizdegsies

kā Dieva lukturis,

un tas jau gaismu dos,

būs sasniegts, iegūts viss.

Marta Dakne

SVĒTĀ NAKTS

Kad tavā sirdī satumst viss,

Un tālu Dievs un Debesis,

Tad nāc kā bērns, kas meklē dusu,

kas Tēva klēpī paliek klusu.

Kad Svētā Nakts pār zemi nāk,

Tad mīlēt svētīt jāiesāk,

Un jāaiziet no tumsas pēdām,

Un jāaiziet no visām bēdām.

Kad Svētā Nakts nāk mieru nest,

Tad jāiet visus saukt un vest

Pie gaišām, siltām sveču liesmām,

Pie gaišām, līksmām svētku dziesmām.

Tad jābūt tur kur senais stāsts,

Kā visu piedodošais glāsts,

It visus noglāsta un silda,

Ar svētām jūtām sirdi pilda.

Ak Svētā Nakts, nāc, paliec klāt,

Nāc mani celt un mierināt,

Nāc, esi tu tā gaišā, labā,

kas mani sargā, mani glabā.

Lai tad, kad sirdī satumst viss.

Kad tālu Dievs un Debesis,

Lai zinu es, ar Tavu elpu,

Es spēšu pāraugt zemes telpu.

Marta Dakne

ZIEMASSVĒTKU VAKARĀ

Atstāj ārpusē vēju,

Sveces lai nenopūš;

Tad, kad jāpaliek tumsā,

Ak, cik smags tad ir mūžs!

Atstāj ārpusē vaidu,

Bēdu upe kad plūst,

Tad visstiprākie balsti

Straumē nogrimst un lūzt.

Atstāj ārpusē bailes,

Dziesma kad jāiesāk,

Šodien ir Kristus dzimis,

Arī pie tevis Viņš nāk.

Ceļi, sveši un tāli,

Brūces un vainas nāk cirst.

Ieejot svētku zālē,

Viss tas ir jāaizmirst.

Svētku brīdis kad nācis—

Kājas ej nomazgāt,

Pāri rūpēm un raizēm,

Baltu galdautu klāj!

Marta Dakne

SVĒTĀ NAKTS

Nāc, Svētā Nakts, kā vēsma mīļa, maiga,

Nāc manu nogurušo elpu noglāstīt,

Lai sajūtu, ka straume atkal svaiga

Nāk tukšos krastus celt un piepildīt.

Nāc, Svētā Nakts, kā balva dārga, svēta,

Ko Dieva rokas zemes bērnam dod,

Lai saprot sirds, cik neīsta un lēta

Ir dzīvība, kas Dievu neatrod.

Nāc, Svētā Nakts, kā mīlestības liesma,

Nāc mani šķīstīt, liekt un dzelmē mest,

Lai jaunu skaņu iegūst mana zemes dziesma,

Lai prieku var tā citiem tālāk nest.

Nāc, Svētā Nakts, kā Debess miers un dusa—

Es piekusu, kad nāca vakars vēls.

Lai jaunu spēku atnes norimšana klusa,

Lai jaunu spēku atnes Dieva Dēls.

Marta Dakne

SVĒTĀ NAKTĪ

Šai naktī Debess Zemei roku sniedz

Dzied eņģeļi un Debess spožums glāstot,

Par Glābēju un Paradīzi stāstot,

Mums skatīt Dieva Dēlu neaizliedz.

Šai naktī Zeme atkal mīlēt tvīkst

To brīnumu, kas sirdis vienprātībā saista,

Kas, piedodot un svētot, izjust ļauj, cik dzīve skaista

Ir arī tuksnesī, ja vien pret Debesīm celt acis drīkst.

Šai naktī cilvēks, augstprātībai atraisīts,

Plok pīšļos Dieva priekšā pateicībā,

Un jūt, ka tas, cik godu nest viņš spēj, vēl nav nekas

Pret lielo dāvanu, ko Debess Zemei dod,

Ar miera skūpstu, nepelnītā mīlestībā,

Lai katris viens uz Debesīm sev ceļu rod.

Marta Dakne

ZIEMASSVĒTKOS

Es arī gribu slavēt To,

To Dieva Dēlu augstāko!

Kaut puteklis es sajutos,

Mests dzīves skarbumā un ēnā,

Bet Betlēmei kad tuvojos,

Sirds norimst pielūgšanā lēnā.

Es meklēju un maldījos,

Svešs ceļš tik sāp un deg zem kājām,

Bet Betlēmei kad tuvojos,

Sirds jūt: te ceļš, kas ved uz mājām.

Te eņģeļi un gani dzied,

Un gaisma, dziedinoša, maiga

Kā krāšņa puķe plaukst, un zied

Un smaidus krāj uz skumjā vaiga.

Ak Betlēme, dod mieru man,

Ak teic, ka dzīves skarbums rimis!

Lai līgsmi mana dziesma skan:

—Man arī Pestītājs ir dzimis!

Marta Dakne

BETLĒME

Kad Betlēmi tu meklēt ej,

Tad neņem līdz vairs savu vaidu,

Bet pāri visai pasaulei

Klāj Kristus gaišo, laipno smaidu.

Viss tas, tad ejot, jāaizmirst,

Kas nesa smeldzi tavās krūtis,

Lai ilgu vaiņags neizirst,

Kad jāapstājas ceļa jūtīs.

Viss tas tad ejot jāizteic,

Kas mīļos vārdos nepietika,

Un piedodot to jāapsveic,

Kas tavu vārdu liesmās lika.

Vēl ari tiltus jāuzceļ,

Kas savienot var divus krastus,

Un rūgtas mieles jāizsmeļ,

Kas kveldē vārdus nesaprastus.

Un arī miers un klusums tas,

Ko ejot savā sirdī jūti,

Lai ir kā prieka spožums mazs,

Ko Betlēmei jau pretī sūti.

Tad Betlēme kā brīnums spožs

Drīz tavā ceļā pretī steigsies

Kā dziļas straumes plūdums drošs

Prieks tavā sirdī neizbeigsies.

Un tu kā bērns tad balts un šķīsts

Tad paliksi pie Kristus kājām

Kā miera nesējs, lūdzējs īsts,

Kas Betlēmi ņem līdz uz mājām.

Marta Dakne

ZIEMASSVĒTKOS

Paliec tai pašā vietā—

Eņģeļi dziesmu kur dzied,

Tuksnesī sausā un cietā, —

Rozei tur jāuzzied.

Paliec tai paša pusē,

Zvaigzne kur mirdzumu dod,

Vēji kad norimst un klusē, —

Ceļi tur jāatrod.

Paliec tai pašā laukā,

Gani kur ticēt sāk,

Šķīstītā upura traukā

Brīnumu pielūgt nāk.

Un ja zem nastas tu līksti

Nabags, un salauzts un mazs,

Šodien, tu ticēt drīksti,

Glābējs ir piedzimis tas.

Kas var atraisīt nastu?

Kas var vienmēr būt klāt?

Vētraino dzīves krastu

Redzēt un mierināt.

Marta Dakne

ŠOVAKAR

To balto sveci, ko tu šodien ciemos lūgsi,

To ziedu, ko tu svētkos laimīgs plūksi,

To paglabā vēl šodien, arī rīt,

—  Un nesteidz prieku ātri izdalīt.

To vārdu, šovakar ko Dievam teiksi,

Kad Kristus Bērnu meklēt, pielūgt steigsi,

To gleznām mīlestības rokām klāj

Un svešai pasaulei to apsmiet neatstāj.

To klusumu, kad Dievu dzirdi, jūti,

To lūgšanu ko Dievam pretīsūti,

To nepazaudē dzīves lielceļos,

Bet aiznes, noliec Dieva altāros.

Tu bagāts, laimīgs atkal tālāk iesi

Un Debesis ar zemi kopā siesi.

Tik atminies, kad pretī negaiss bargs,—

Ir ļoti jāglabā, kas mīļš tev ir un dārgs.

Marta Dakne

MIERS

Cik tālu vēl ir līdz Betlēmei?

Es prasu to ceļa stabiem,

Es prasu to visai pasulei

Un cilvēkiem ļauniem un labiem.

Tur Betlēmē piedzimis Dieva Dēls,

Viņš atnesis mieru klusu,

Ko varam vēl mēs, kad vakars vēls,

Kad velti sirds meklē dusu?

Ir jāiet. Kaut vēji pretī elš,

Kaut dziesma klusē un gaida,

Kad vieglāks un gaišāks pavērsies ceļš,

Kas būs bez rūpēm un naida.

Kad ceļa malā ir jāpakrīt,

Miers ir, kas brūces var dziedēt

Un ticību dot, kad atkal rīt

No jauna sāks dārzi ziedēt.

Kad vārdi tik vaidā skanēt prot,

Tad miers ir, kas atņem nastu,

Kas rīta ausmai nāk mirdzumu dot,

Lai redzēt var gaismas krastu.

Tā nevar palikt, tā nevar būt,

Kad dienas dziest nemiera mokās,

Ir Betlēmes mieru jāsajūt,

Lai dzīvot var Dieva rokās.

Tā nevar palikt, tā nevar būt,

Kad ceļi iet tukšumā baigā,

Ir Betlēmes mieru jāsajūt,

Lai zvaigznes mirdz acīs un vaigā.

Cik tālu vēl ir līdz Betlēmei?

Es prasu to ceļa stabiem,

Es prasu to visai pasaulei

Un cilvēkiem ļauniem, labiem.

Es prasu to visiem šovakar—

Ak, nestāviet ceļa jūtīs!

Ir jāsaprot, —Betlēmi atrast tas var,

Kam ilgas pēc miera deg krūtīs.

Liesma

AIZDEDZ SVECI

Aizdedz sveci, aizdedz to,

Kaut vai tikai egles zarā;

Ziemassvētku ugunīm

Vēl joprojām liela vara.

Paliec klusu, paliec sirds,

Saliec pielūgšanā rokas;

Izkaltis ir dzīves trauks,

Veldzes vietā sniedz tev mokas.

Sveces gaišā uguns tev

Atmiņā sauks seno stāstu;

Vēstīs sirdij salauztai

Dieva uzticības glāstu.

Aizdedz sveci, aizdedz to,

Svētkus svinēt lai tu vari!

Kaut gan dziļa brūce sāp,

Dzīves rats kur gāja pāri.

Spēka daudz vēl vajadzēs,

Nāks kad jauna darba diena.

Aizdedz sveci, Dievu lūdz! —

Svētā nakts ir tikai viena.

Liesma

SVĒTKU VAKARĀ

Es nezinu, slēpts kur tas klusums,

Kur ir šis nakts svētuma telpa,

Tik zinu, ka klusāki dvašo

Šai naktī pat atoma elpa.

Tik zinu, ka klusāki sprēgā

Šai naktī ienaida dzirkstis;

Un maigāki izdala glāstus

Pat asāki veidotie pirksti.

Vai minēt, kur paslēpts tas likums?

Kur dievība naktij šai rada?

Tie nav balti sniegotie lauki,

Kas Debesīm tuvāk vada.

Kam minēt? Pat bērniņš to zina.

Sirds mana, tu arī to jūti,

Bez nakts šīs, kas klusa un svēta,

Cik dzīvot un cerēt ir grūti.

Tver tādēļ kokli un dziedi

Šai naktij mūžīgu slavu;

Un lūdz, lai tas Bērns, kas ir Kristus,

Dzēš visu nemieru tavu.

Liesma

DEDZIET SVECĪTES

Dedziet svecītes, lai eglē

Vēlreiz spožas zvaigznes mirdz,

Draudzībā un mīlestībā

Lai uz sirdi runā sirds.

Slēdziet durvis, lai šovakar

Baiļu māte neienāk;

Viņa tagad pārāk bieži

Savus glāstus dalīt sāk.

Sedziet logus, lūk, jau laukā

Negaiss plosās, kas to zin,

Kāda mīkla citu gadu

Būs mums visiem jāatmin.

Lai mirdz sveces, lai skan dziesmas,

Vēl šis vakars pieder mums;

Mūsu sirdis līksmas dara

Kristus miera vēstījums.

Liesma

ZEM KRISTUS KOKA

Jūs, kas viens otru ievainojāt,

Sirdis kas citiem sāpinājāt,

Asaras citiem kas izsaucāt, —

Nāciet un glaužieties kokam šim klāt.

Izsūdziet vainas un piedodiet,

Ļaunumu katru aizmirstiet, —

Draudzību apsmieto — atjaunojiet,

Sadodiet rokas, lai eņģeļi dzied.

Jūs, kas viens otru mīlējāt,

Māte un bērns, draugi, — atnāciet,

Māsa un brāli, gads projām iet, —

Zem Kristus koka rozes vēl zied.

Jūs, kuru domas pa tumsu klīst,

Sirdis, kam patīk nicināt, nīst,

Ticību labam kas nepazīst, —

Nāciet, šī dzīve kā pavadiens rīst.

Viena, tik viena ir svētā nakts, —

Ienaids kad aizmirsts, šķēps dziļi rakts,

Mīlestībai jauns ceļš kad tiek sākts, —

Viena, tik viena ir svētā nakts.

Pēc Charles Mockey

Liesma

PIE EGLĪTES

Dienu skarbie skārieni

aizmirsti;

Priekam slēgtie cietokšņi

atvērti.

Kā brīnums zied eglīte istabā,

Ap kuru kā sapnī, kā pasakā

Roku rokā stāv bērns un sirmgalvis,

Un pusmūža vīrs, sieva, jaunietis.

No meža nests kociņš, un svecītes,

Un sensenā dziesma no Betlēmes,

Tā savieno sirdis un dvēseles skar,

Ka visi kā viens rokās sadoties var.

Dienu skarbie skārieni

aizmirsti,

Mieram slēgtie cietokšņi

atvērti.

Klusi, klusi

Sniega segtā zeme sapņodama snauž;

Maigi, maigi

Vakarēnas svētku tuvošanos pauž.

Liegi, liegi

Atskan Dieva nama zvanu dzidrā šalts;

Lēni, lēni

Sirdīs ieplūst Dieva miera sveiciens salds.

Tāli, tāli

Aizslīd rūpju dienas skarbās nebaltās;

Gaiši, gaiši

Ziemassvētku sveces eglēs aizdegās.

Liesma

IR KĀDS VAKARS

Ir kāds vakars, kāds savādāks vakars,

Pasaule visa kad labāka paliek,

Cilvēks, ar Dievu kam mazāks bij sakars,

Bijīgi pielūgsmē rokas kad saliek.

Un tajā vakarā debesu logā

Zvaigznes visspožāk mirdzumā kvēlo;

Zeme kā glāstu jūt sniegoto slogu,

Brālis kad brāli vissirsnīgāk mīļo.

Norimstās trauksme un izbeidzās cīņa.

Komandas saucieni pilnīgi klusu;

Nekvēlo sirdīs vairs ienaida dziņa,

Karavīrs nesargāts noliekas dusā.

Brīnišķi svētais un zvaigžņotais vakars,

Kāpnes starp Zemi un Debesīm celtas.

Debesu mieram ar Zemi ir sakars,

Grūtdieņu asaras nelīst vairs veltas.

Piedot un aizmirst, nekas vairs nav grūti,

Tādam, kas tevi pat sirdī ir sitis;

Pacelt un panest, ak, tiešām tu jūti,

Vari ikvienu, kaut dziļi tas kritis.

Ir tāds vakars… tas ZIEMSVETKUvakars,

Pilna kad gaidu ir pasaules telpa,

Nemieru apsedzis svētuma pakars,

Jaust pat kaut nevari pats savu elpu.

Ieklausies— Pestītājs nonāk pie tevis

Tāpat kā toreiz tai svētnaktī klusā;

Piesola vēlreiz un vēlreiz tev sevi, —

Kur ir tās sirdis, kas dos Viņam dusu?

Liesma

PRIECĪGUS ZIEMASSVĒTKUS!

Aizmet rūpes, aizmet skumjas,

Pasmaidi!

Jau pie mūsu durvīm klauvē

Ziemsvētki.

Vērsim durvis, vērsim sirdis

Ciemiņam!

Katram vienam šonakt jābūt

Laimīgam!

Ja pret kādu naida jūtas

Sirdī vēl, —

Sniedz tam roku klusi teikdams;

,,Man ir žēl!“…

Aizmet visu, aizmet visu,

Lai nekas

Neaizēno Kristus svētku

Svētības.

L. Cīrule-Pole

ZIEMASSVĒTKU VAKARĀ

Dzied senās, sirmās svētku dziesmas,

un ļaudis glītās drānās iet…

Mirdz egļu zaros sveču liesmas,

steidz zvani torņos skaņas liet.

Un sveču gaišumā top stāstīts

par Kristus bērnu atkal stāsts,

kas dažiem ir tik skaista teika,

bet daudziem mierinājums, glāsts…

Cik dažādi un nevienādi

še ļaudis Ziemassvētkus svin!

Ko katrs sirdī nes un glabā,

to tikai Debess skaidri zin…

To Debess zin un jūt ar sāpēm,

un skumjas zelta torņus tin…

Raud Kristus lielās, skaidrās acis

un lūpas čukstot vārdus min:

,,Ai, manas māsas, mani brāļi,

ai, zemes bērnu mīļā cilts,

Es vēroju un nesaprotu,

kāpēc no jums Es topu vilts?

Kur skaidra ticība, ko gaidu,

kur paļāvīgā bērna sirds?

Man nepatīk, ka jūsu mājās,

aiz paraduma sveces mirdz!…

Jums sirdis paliek tālas, svešas,

tik sveces vien Man gaismu vieš…

Tik tukšas skaņas jūsu dziesmas,

tās dzirdot — Mana sirds tā cieš!…“

Dzied senās, sirmās svētku dziesmas,

un ļaudis glītās drānās iet…

Uz zemi skatās Kristus acis,

un asaras tās nebeidz liet…

N. Gintere

BALTĀ NAKTS.

Kas gan atnes baltā naktī

Egļu zaros sveču plīvu,

Nomodu, kas negurdina

Lidojumu tālu, brīvu?

Kas ir tas, kas iemin pēdas

grūtā ceļā, dziļā sniegā?

Kas ir tas, kas laimi dala,

Skumjās dienas pārvērš priekā?

Kas ir tas, kurš manu sirdi

Uzrunā un pasniedz klusi

Kādu lielu, dārgu balvu, —

Aicina uz savu pusi?

Viņš ir tas, kam gaisma klausa,

Saule aizdegās un liesmo.

Viņš ir tas, kam zvaigžņu pulki

Klusi slavas dziesmu dziesmo.

KRISTUS! Kristus — visa Brīnums…

Sirdīm Viņš dod nemirstību!

Šaja gaišā, baltā naktī

Nesam Viņam pateicību.

N. Gintere

UGUNĪGIE ZIEDI

Ak, kāds brīnums! Egles zaros

Ugunīgi ziedi plaukst…

Katrā ziedā tūkstoš zvaigžņu

Tā kā rīti sārto, aust.

Egle ziedos — egle liesmās,

Deg….un tomēr nesadeg!

—  Tūkstoš liesmas manā sirdī

Atkal jaunas zvaigznes dedz…

Un ik zvaigzne ceļu rāda.

—  Zvaigznes aicina un sauc… —

Un, kas sastapies ar zvaigznēm,

Gaismas ceļā tālu trauc.

Izdeg sveces… Nobirst egle…

Degtās zvaigznes mirdz un mirdz!

Šajā Ziemassvētku naktī

Aizdegta ir mana sirds…

N. Gintere

SVĒTUMA STIGAS

Ak, brīnišķā nakts!

Kā svētums dzied…

Tās Debesu skaņas, pār zemi kas plūst.

Sirdi tās skar…

Bet

—  Tikai nedaudzi tās saklausīt var —

Sirdīm jābūt, kam svētums dārgs.

—  Šīs svētuma stīgas tik smalkas…

Logi uz pasauli ir jāaizver,

Lai dvēsele svētuma mirkļus tver!

—  Tad pamostās cilvēkā dzīvais gars,

Tad sadzird pat visklusāko skaņu.

Brīnišķais noslēpums nav sirdij vairs slēpts,

Un cilvēks top svētuma spēkā tērpts.

Cik svēta šī nakts!

Kā svētums dzied…

Un skaņas sirdsdzīlēs kā liesmo!

Tās svētuma kāpnes, kas debesīs ved.

—  Dievu tikai sirdsskaidrie redz…

N. Gintere

ZIEMASSVĒTKOS

Kas tur aiz lodziņa zaigo un viz?

—  Zvaigznīte! Ko gan tā pateikt man grib?

Nakts ir tik tumša… Tik mīlīgi raugās.

Pielej ar gaismu dārziņa spraugas,

Zvaigznīte mazā, cik saistoša tu!

Teic, kas tev deva šo mirdzumu?

—  Mirdzēt es likta no mūžīgā Dieva.

Bet — vēl ir dzimusi zvaigzne viena.

Raugoties logā, neredz to acs,

Tomēr tik gaiša… tik gaiša top nakts,

Tas, kas šo Zvaigzni vēlās sev gūt, —

Nenogurst meklēt un nemitas lūgt.

… Betlēmes Zvaigzne — tur tālumā zūd…

sirds pilna līksmes — tā slavē un lūdz.

Nespiež vairs rūpes ir noliktas nastas, —

Betlēmes Zvaigzne nu ilgotā rasta.

Ķēniņu Ķēniņš nu šodien ir šeit,

Pretī, tik pretī, sirds, nekavē steigt!

N. Gintere

EGLES

Kaut mūsu mežos vairāk egļu augtu

Un, mājās pārnestas, tās pamācītu mūs,

Kā izturību gūt, lai vējos nenoliektos

Un, ziemai atnākot, vēl košām, zaļām būt.

Un egle stāsta mums: es — vēju norūdīta,

Tie jau no bērnības pār mani pāri skrien…

Es tādēļ izturu un zaļoju pat salā,

Un galotne vēl augstāk zarus slien.

Vai savrūp augu es, vai lielu egļu kopā,

Es izturu — pret brāzmām stāt man nieks!

Bet kad pēc manis sniedzas tavas rokas, —

Es sevi atdodu tik viegli — tas mans prieks!

Jūs, kristieši, kas sveces dedzat eglēs,

Ja zināt: Kristus dzimis — vai tas jau viss?

—  Bet vai jūs izturat un Viņa ceļu ejat,

Vai,liesmās aizdegta,deg Kristum jūsu sirds?

N. Gintere

MANA ZIEMASSVĒTKU NAKTS

Es aizdedzu kaut vienu baltu sveci,

Lai manas acis klusi gaismu vēro.

Un domas aizlido, kur Debess ceļu mēro

Mans Pestītājs — mans dārgais, labais Draugs.

Es aizdedzu kaut vienu baltu sveci,

Un ļauju vēl, lai liesmas aizdedz sirdi…

Es zinu Pēstītāj, šai naktī mani dzirdi

Un redzi to, ka piederu Tev, Draugs.

Es aizdedzu kaut vienu baltu sveci, —

Nakts ļoti tumša, zvaigznes mirdzēt stājas.

Bet zinu skaidri to — man tuvu mīļās mājas

Un Pestītājs — mans tuvais, gaišais Draugs.

Lūk, svece dziest! — tā izdziest sveces visas..

Bet brīnums gan! — cik man ir droši labi, —

Nakts mana gaiša ir — mēs esam Draugi abi.

Tev pateicos, mans uzticamais Draugs!

Rasa

PA BALTIEM SNIEGIEM

Pa baltiem sniegiem

Atnāk vakars kluss,

Mirdz tālē zvaigznes,

Zeme mierā dus.

Tik sirds ar sirdi

Atkal runāt sāk,

Kā vieglas, baltas pārslas

Šurp atmiņas nu nāk…

Es dedzu sveci,

Sirds man viegli trīs;

Kāds būšu rītdien,

Kas to pasacīs?

Vai spēšu dziļi

To gaišo paglabāt,

Ko Ziemassvētkos

Grib visi sevī krāt?

Vai pietiks ceļam,

Kas būs tāls un svešs.

Šī spēka maize

Betlēme ko dveš.

Un tomēr iešu,

Tālāk iešu es,

Jo zinu vienu

Kristus mieru nes.

Rasa

DRAUGAM ZIEMASSVĒTKOS

Neticu, ka varēsi šai naktī mierīgs būt, —

Paskaties, kā zvaigznes šonakt runā.

Vai tu vari pateikt, ko tev sirds nu jūt,

Kad ir apklususi darba duna?

Neticu, ka Ziemassvētku miers

Neienāks reiz sirdī tavā.

Pacel šobrīd acis augšup, paskaties —

Debesis tev jaunu gaismu dāvā;

Katrs solis, kas pa dzīvi greizi sperts,

Kļūs kā ēna sveša ceļa malā;

Kad no Ziemassvētku gaismas avota ir dzerts,

Sirds ar sirdi siltus vārdus dala.

Nav vairs rūgtuma, nav ļauno dusmu svina,

Tā kā baltas, vieglas pārslas dvēsle kļūst;

Katrs cilvēks, tevi sastopot, nu zina:

Nācis tu no Betlēmes, kur gaisma plūst.

Tāpēc neticu, ka šonakt sirdī tavā

Vēlreiz saltās ledus puķes plauks.

Paskaties, kā Debess mieru dala, —

Tava sirds kļūs gaiša, silta, draugs!

Rasa

GAIŠĀS SVECES

Gaišas sveces šovakar mirdz egles zarā,

Ko tu vēlies, nemierīgā sirds?

Gaišās sveces siltu prieku dāvā,

Vai tu nejūti, kā tavas acis mirdz?

Ak, cik bieži melnas naktis skaitām,

Un mēs nezinām, ko atnesīs jauns rīts:

Tā bez padoma mēs šurpu turpu skraidām,

Pēdas pazūd, ceļš uz mājām miglā tīts.

Gaišās sveces tumšo dara gaišu!

Atminies! — Un ņem šo gaismu līdz,

Nezudīs tad cerība, un nebūs tumšo nakšu,

Jo tev pašam tad būs gaiša sirds.

Gaiša sirds… Tu stāvi ceļa malā,

Tik daudz ļaužu nāk, tev garām steidz.

Vai tie līksmi nokļūs ceļa galā,

Vai ar nopūtu tie gaitu beigs?

Gaiša sirds, — ja tā pukst tavās krūtīs,

Neej garām tam, kas ceļā cieš;

Varbūt viņam rīt jau Mūšības vēji pūtīs,

Dieva spriedums būs tad negrozāmi tiešs.

Gaiša sirds un gaišas sveces eglē…

Ak, cik labi vienmēr gaismā būt!

Dievs pie mums vēl šodien gaismu meklē,

Spīdi pats un ļauj to citiem gūt!

Rasa

ZIEMAS SVĒTKU ATMIŅAS

Tad kad pāri zemei nakts jau laižās,

Debess logos lēni zvaigznes dedz,

Iešu es pa sen jau aizmirstajām takām,

Tur,kur bērnu dienas manus sapņus sedz.

Iešu es kā senās bērnu dienās,

Aizmirstot, cik dzīve asi dzeļ,

Manās krūtīs dzims tad ilgas vienas, —

Redzēt to, kā māte sveci dedz.

Un es klusu palikšu, — ir nakts tik svēta:

Tālu dievnamā vēl zvani skan

Sirds kā bērnībā no prieka sāks man viļņot,

Eglē sveču liesmas viegli san.

Vētras nemiers nu ir rimis,

Dzīves rūpes nespiež vairs,

Sirdī prieks ir atkal dzimis. —

Vai tas seno dienu laiks?

Redzu es kā egles zarā,

Viegli, viegli liesmas trīs, —

Vai patiešam šajā svētvakarā

Sirdī atkal gaisma līs?

Vai tad nevarētu aizdegt tādas liesmas,

Kuras cauri gadiem neiespētu dzist?

Un vai nevarētu skanēt tādas dziesmas,

Ko tik bērnu dienās izjūt sirds?

Ai māmiņa, vai varēšu

Es mūžīgi tāds skaidrs būt,

Jeb vai būs liktens nolēmis

Man citādam virs zemes kļūt?

Balts sniedziņš snieg uz skujiņām

Un maigi dziedot pulkstens skan,

Mirdz šur tur ciemos ugunis

Un sirds tā laimīgi pukst man.

Bērnu dienas, kur jūs palikušas esat,

Kāpēc man nu tālāk vienam iet,

Kāpēc dzīves nemiers tagad manos plecos,

Kurp es iešu, kur man ilgas siet?

Atnācu es šovakar šeit klusi,

Vēlos vienu sveci aizdegt sev:

Gribu skatīties uz skaidro bērnu dienu pusi, —

Varbūt spēšu kaut ko paņemt līdzi sev?

Ak, es zinu šovakar tik vienu:

Manā bērnu dienu zemē māte Dievu lūdz!

Ak, kaut spētu pārraut es šo grēku sienu,

Kas no dvēsles skaidrības un miera šķir!

Atnācu es šovakar, neļauj, Dievs man aiziet!

Mana māte taču Dievu lūdz!

Manas tālās, mīļās bērnu dienas,

Atmiņas par jums kā gaisma ceļā plūst.

Ak, šai vakarā kā bērnam

Vēlreiz gribētos man kļūt,

Izjust Ziemassvētku prieku

Vēlreiz tā, kā bērns to jūt.

Un tad gaišo, balto prieku

Dziļi sirdi paglabāt,

Lai tam, it kā Kristus Bērnam,

Ļaunais Herods netiek klāt.

…Un tad gaišo, balto prieku

Dziļi sirdi paglabāt…

Draugs, vai tev ir tādas bērnu dienas?

Zini: tad tu laimi guvis sev.

Neaiziesi tu, kur maldu ceļi sienās, —

Tava māte, arī Kristus Bērns par tevi lūdz!

K. Lāceklis

ZIEMASSVĒTKU BALTĀS VELTES

Maigāk skaniet torņos zvani,

Vēstot lielo brīnumu,

Netraucējiet ļaužu čalas

Svētsvinīgo klusumu!

Šurp no debess gaismas ārēm

Kristus Bērns ir atnācis,

Un mums Ziemassvētku balvas,

Bēdu ļaudīm atnesis.

Rokās Tam ir dārgas pērles,

Svētku drānas mirdzošas,

Un kā laimes rīta vēdas

Sidrabpārslas vizošas.

Ziemassvētku baltās veltes

Vai tu ilgojies sev gūt,

Celties pāri zemes ēnām,

Kristus Bērnam līdzīgs kļūt?

Nāc, un klusi meties ceļos, —

Dvēslē brīnums raisīsies:

Tam kas sagrauzts Viņu meklēs,

Mīlestībā atklāsies.

Svētā nakts lies dziļu mieru

Tavā skumjā dvēselē,

Sirds, kas Kristu atradusi,

Gavilēs šai pasaulē.

K. Lāceklis

BALTĀ SNIEGA PĀRSLA

Šī, baltā maigā sniega pārsla

Man Ziemassvētku stāstu pauž.

Un, gurdai, sāpēs lauztai, dvēselei

No jauna svētku drānas auž…

Sirds bijīgi raugās Mūžības gaismā,

Kas Svētajā naktī no Debesīm nāk.

Kā patīk man klausīties eņģeļu dziesmā,

Kas glābšanas vēsti sludināt sāk:

Es dzirdu, ka maldi un nespēka brīži

Top piedoti, izdzēsti, aizmirsti;

Vismaigākām rokām tiek sasietas brūces,

Grēkvērdzības sprosti kļūst salauzti.

Ak, svētītā nakts, tu vēl brīnumus dari

Pie tiem, kas kā ganiņi pretī Tev steidz,

Kam sirdī ir alkas pēc skaidrības tālēm,

Tos mūžīgais Glābējs mīlīgi sveic.

Ak, baltā, maigā sniega pārsla,

Nes mani līdz, kur gaisma dzimst!

Un kur sirds smagums, vecās ēnas

Zūd, Mīlestības dzelmē grimst.—

Brīvmaliets

NOPIETNS JAUTĀJUMS ZIEMASSVĒTKOS

Cik Ziemassvētkus svinējis tu esi,

Cik reizes redzējis, kā eglē sveces mirdz?

Jau sirmi mati tev un kājās nespēks krājas,

Bet pestīšanas laimi vēl tev nezin sirds.

Ar to, ka svinējis tu skaistos Ziemassvētkus,

Ka jaukas dziesmas esi dzirdējis,

Tev attaisnojuma nebūs Dieva priekšā, —

Tu Viņa mīlestību neesi pieņēmis.

Nav tāpēc Jēzus pasaulē reiz nācis,

Nav tāpēc cietis krustā Golgātā,

Lai svinētu mēs Viņam tikai Ziemassvētkus,

Lai skaistā eglīte tam tiktu greznota.

Nē, nē, mans draugs, ak nepiemāni sevi,

Pret Dieva mīlestību cieņu apzinies,

Kad nāve dzēsīs tavu dzīves liesmu,

Tad žēlastības laiks tev ari izbeigsies.

Pirms vēl Ziemassvētku skaņas beidzas,

Pirms nodziest svece pēdējā, kas mirdz, —

Laikspēdējais tev nodoties ir Jēzum,

Lai pestīšanas laimi iegūst tava sirds.

Brīvmaliets

BETLĒMEI

Ak, mazā Betlēme, kā punktiņš sīks

Starp zemes lielpilsētām esi iezīmēta,

Bet Dieva pestīšanas plānā esi tu

Kā Kristus piedzimšanas vieta izvēlēta.

Jau daudzus gadusimtus skan tavs vārds,

Kad atpestītie dziesmās tevi cilda.

Jo tevī pirmo reizi skanēja tā vēsts,

Kas arī šodien bēdu sirdis silda.

Tu vieta vienīgā, kur Dieva Dēls,

Uz zemi nācis, pirmo nakti mita,

kur Dieva mīlestības pulkstenis

Mums, grēku vērgiem, brīves stundu sita.

Un kamēr cilvēce šo zemi apdzīvos,

Tā katros Ziemassvētkos ies pie tevis ciemos,

Un tava zvaigzne tā kā dziesma būs,

Arvien kas visas tautas mierā vienos.

Brīvmaliets

BETLĒMEI

Ak Betlēme, aiz gadu simtu tāles,

Cik tuva šodien esi man vēl tu,

Jo klusās pārdomās man tava dziesma,

Tā liekas vien, man līdzās skanētu.

Pār zemi pārvērtības brāžas vētras gaitā,

Grūst vecais, jaunais dzimst un atkal drupās grūst,

Bet tavā vēstī ļaužu audžu audzes

Sev dzīvei patiesības jēgu vienmēr gūst.

Ne tava zvaigzne savā gaismā mainās,

Ne tavas dziesmas saturs noveco;

Tu vadi cilvēci pie Dieva mīlestības

Un atklāj visiem mērķi mūžīgo.

Lai tāpēc šodien izskan mūsu dziesmās

Tavs vārds un tavas zvaigznes spožais stars,

Lai, Jēzus piedzimšanas svētkus svinot,

Mums tavā dziesmā augšup ceļas gars.

Brīvmaliets

ZIEMASSVĒTKOS

Nu Ziemassvētki atkal vārtus ver

Un Debess prieks ar zvaigžņu stariem lejas,

Un eglē sveces mirdz un sirdis laimē dzied.

Un priecīgas ir atkal mūsu sejas.

Mums Ziemassvētki lielu prieku nes,

Mēs Kristus piedzimšanas svētkus svinam:

Viņš nāca pasaulē kā Glābējs, Pestītājs.

Vai savās sirdīs mēs to visi zinām?

No grēkiem — brīvību, no nāves — dzīvību

Var iegūt katrs, kas tik pieņem Viņu.

Ar dzīvo cerību caur mūža gājumu

Var cilvēks iet ar skaidru sirdsapziņu.

Kad Ziemassvētki atkal vārtus ver

Un Debess prieks ar zvaigžņu stariem lejas,

Lai visas sirdis Jēzum slavu dzied,

Un Debess priekā atmirdz mūsu sejas.

A. Spīgulis

KĀDA MELODIJA

Kā zvaigzne, kas debešos iemirdzas

un apstaro nakti līdz rītam,

nāk dziesma, lai dvēseli vientuļo

cauri krēslai te pavadītu.

Lai šaubu un nespēka mākoņus

tai līdzētu aizdzīt un kliedēt,

lai savus spārnus salauztos

tā spētu no jauna dziedēt.

Kā dievišķa sūtne te dziesma nāk

no tālajām Zvaigžņu Mājām

mazu cerības svecīti aizdedzināt,

lai redzētu ceļu zem kājām.

Kad cilvēki ļaunuma tumsā cieš,

kad skumjas kā lietus sijā,

Vēl brīnišķu gaismu un ticību vieš

,,Klusās nakts“maigā melodija.

A. Spīgulis

VAKARĀ

Visu namu logos dzisis saules riets,

visu augu dienu steigas soļiem iets.

Sen pie miera ļaudis, namu durvis ciet.

Kur tev nolikt galvu, kur tev dusēt iet?

Pāri kalniem, lejām, pāri ļaužu sētām,

pāri mežu galiem tāla Zvaigzne spīd.

Mūža nemieru un tālo ceļu svētot,

viņas sudrabgaisma tev uz pieres krīt.

Viņas sudrabgaisma — apbalvojums viss,

ko pēc tālā ceļa esi ieguvis.

Tajā sadzīst rētas, ko bij plēsis ceļš,

tajā sirds no jauna ceļam spēku smeļ.

Zvaigznes sudrabgaisma aicina un sauc.

Ceļā apstarotā apstāties nav ļauts.

Pāri nespēkam un nevarībai audz!

Jāiet, jāiet, jāiet tālu vēl un daudz!

A. Spīgulis

SVĒTVAKARĀ

Šovakar aiz siliem tiem,

tālā pamalē kas klusē,

debess, pilna brīnumiem,

sārto visa rieta pusē.

Atkal šovakar nāks brīdis

svēts pār visu lielo zemi.

Vai tu mīlējis vai nīdis,

kaut ko baltu sirdij ņemi!

Kaut ko baltu ņem no tā,

kas kā sudrabs egles zaros

margo šajā vakarā

tālo zvaigžņu zelta staros!

Ņemi slimai dvēselei

to kā Miera svēto balvu

un pa dzīves ceļu ej,

sāpēs lepni celtu galvu!

A. Spīgulis

SVĒTVAKARA DARBĀ

Darba troksnī domām

brīdi jāpiestāj:

sarmas sirmie torņi

svētvakaru māj.

Svētvakaru svinēt

dzīve nenovīd,

kaut kur tomēr sveces

egles zaros spīd.

Kaut kur svētku dziesma

viļņodamās plūst.

Kaut kur šonakt domās

piemin ari mūs.

Visās zemes malās

šinī vakarā

svētu jūsmu dala

Zvaigzne mirdzošā.

Visu zemju ļaudis,

visa cilvēce

skata šajā naktī

mazo Betlēmi.

Ļaužu miljoni

meklēt nenorimst,

kur šai ziemas naktī

Mīlestība dzimst.

Darba troksnī domām

brīdi jāpiestāj;

sarmas sirmie torņi

svētvakaru māj.

A. Spīgulis

VAI TAS IR SVARĪGI!

Vai tas ir svarīgi, ko citi teic par Kristu? —

Dažs tic, dažs šaubās, daži noliedz To,

dažs meklē vēsturē, dažs vecos manuskriptos,

bet daži tic, to sirdī sajūtot.

Vai tas ir svarīgi, kur Viņa kājas gāja

un kādas teiksmas šodien apvij To?

Vai Svētais Gars kā putns lidinājās,

vai tā kā uguns mēles skāra To?

Vai tas ir svarīgi, uz kura kalna īsti

un kādā baznīcā iet Viņu slavēt lūgt?

Vai ceļš ir pazīstams vai gluži nepazīstams,

un vai nav jāizbauda tur sāpju mirklis rūgts?

Bet man šķiet svarīgi, ka divi tūkstoš gados

nav aizmirsta vēl Zvaigzne austrumos,

kas, jaunu ticību un jaunu dzīvi radot,

bez ieročiem un varas panāk to.

Un man šķiet svarīgi, ka Viņa Vārda gaisma

vēl šodien sirdīm tādu spēku dod,

kas, krustu nesot, palīdz veidot dzīvi skaistu

un visām ciešanām visbeidzot jēgu rod.

A. Spīgulis

TĀLĀ ZVAIGZNE

Ir kāda Zvaigzne ko redzēt var

vēl vienmēr zilos tālumos spīdam,

mums viņu nesasniegt neaizskart

un tuvāk tai nekļūt ne sprīdi.

Vai mums tā patīk vai nepatīk,

vai mēs tai ticam vai nē,

tās stari no Debesu augstumiem

nāk ciemoties dvēselē.

Šķiet, kāda dziesma tad skan un dūc

pāri laikmetiem seniem un sirmiem.

Tie, kuru dzīves ceļš ērkšķains un grūts,

saklausa viņu vispirmie.

Un, kad darbdienu nemiera mākts,

gurstot prāts it kā putekļos grimtu,

Zvaigzne spožāki starot sāk,

Un tad šķiet, ka no jauna tu dzimtu.

Un kā spārnus tad dvēsele gūst

pacelties mirdzošos staros

mūžīgā gaisma, kas plūst un plūst,

cilvēkus gaišus un laimīgus darot.

Vold. Brīvnieks

UZ BETLĒMI

Uz mazo Betlēmi plūst ļaužu pulki,

Tur ari Marija un Jāzeps iet.

Te viņi nāk kā pravieša vēsts tulki,

Pār kuriem Debess iesākusi gaismu liet.

Ir dziļa nakts… tik debess logi mirgo,

No godības uz zemi Ķēniņš nāk;

Viņš nāk pie cilvēces, kas pērk un tirgo,

Kas iznīcību vien par algu iegūt māk.

Dzied Debeskoris nedzirdētu dziesmu,

Teic eņģelis: ,,Jums dzimis Pestītājs”!

Viņš sirdīs aizdedzinās Gara liesmu,

Uz dzīvību būs īstā ceļa rādītājs.

Vai zini, draugs, tu ciltspilsētu savu,

Kā pavalstnieks kur esi pierakstīts,

Jeb katram tiesības grauzt sirdi tavu,

Un pats tu jūties ļaunu spēku sagūstīts?

Uz Betēmi ej garā atkal klusi,

Ej jaundzimušo sveikt un apveltīt;

Pirms acis slēdzās, nāves miegā dusi,

Lūdz Jēzus rokās savu vārdu ierakstīt.

Ir klusa nakts… dimd atkal svētku zvani,

Tie vēsta: „Pestītājs reiz atkal nāks”,

Kas tic tam tā, kā ticēja reiz gani,

Tie kopīgi ar Kristu jaunu Dzīvi sāks.

Kalnu Jēkabs

SKAN ATKAL ZIEMASSVĒTKU STĀSTS

Skan atkal Ziemassvētku stāsts

Pār zemēm, jūrām, kalniem, lejām,

Pār ciematiem un mežu ejām—

Un dvēseli skar laimes glāsts.

Klusa nakts.

Zeme dus.

Betlēmē

Pusnakts klus.

Gani vien

Rūpīgi

Nedus vēl, —

Modrīgi.

Piepeši

Gaismas stars,

Eņģelis.

Debess bars;

Atskan vēsts:

„Nebīsties!

Gavilē,

Līksmojies!

Dievam gods

Augstībā,

Kristus nāk

Zemībā…

Miers un prieks

Cilvēkiem”.

Brīnums liels

Eņģeļiem…

Skan atka* Ziemassvētku stāsts.

Šīs skaņas vecas, sendzirdētas,

Un, tomēr, jaunas tās un svētas

Skan dvēselei kā laimes glāsts.

V. D.

APKLUSTIET, PASAULES VĒJI

Norimstiet, nepūtiet spēji

šovakar, pasaules vēji!

Ejiet kaut brīdi uz dusu!

Logos kad aizdegsies liesmas,

Atskanēs Svētās Nakts dziesmas,

sirds, ari tu paliec klusu!

Tas, kas tev atdeva sevi,

klusumā runās ar tevi,

atņems tev šaubas un sāpes,

trauksmē un steigā kas gūtas,

cīņas kad bija tev grūtas,

klusinās ilgas un slāpes.

Tālāk tad iesi bez steigas,

zināsi — sākums un beigas

Kristus būs ikdienā tavā.

Atņems Viņš nemiera smeldzi,

brīnišķu Debesu veldzi

jutīsi dvēselē savā.

Logos kad aizdegsies liesmas,

atskanēs Svētas Nakts dziesmas,

sirds mana, paliec tad klusu!

Klusumā dziļā un svētā,

līdz šim vēl nepieredzētā,

gūsi tu brīnišķu dusu.

V. D.

STĀSTIET VĒLREIZ

Stāstiet man vēlreiz stāstu par Betlēmes Bērnu

un par Zvaigzni, kas Jūdejas klajumos mirdz,

stāstiet vēlreiz man stāstu par eņģeļu kori,

un par ganiem, kam priecīgi viļņoja sirds.

Pasaulē joprojām vēl ir bēdas,

sniegi aizputina laimes pēdas.

Pasaulē joprojām vēl skan vaidi,

pusnakts tumsā pazūd prieks un smaidi.

Vēl joprojām gaišos sapņus, ilgas

krūtīs nomāc sausās kapu smilgas.

Cilvēce joprojām mieru gaida,

lūgšanas pie Dieva karstas raida.

Stāstiet vēlreiz un vēlreiz man stāstu par Jēzu,

jo no bērnības dienām man mīļš ir šis stāsts.

Tikai Jēzus spēj sirdij dot mieru un laimi,

tik caur Jēzu var cilvēcei atņemts tikt lāsts.

V. D.

KAS TAS IR, KAS ŠOVAKAR?…

Kas tas ir, kas šovakar

manu sirdi maigi skar?

Vai tās sveču trīsošās liesmas,

vai tās līksmi skanošās dziesmas?

Kas tas ir, kas sirdi manu

saviļņo kā svētku zvanu

šovakar?

Kas tas ir, kas šovakar

manu sirdi dziļi skar?

Vai tās asi smeldzošas sāpes,

vai tās lielas, mocošas slāpes?

Kas tas ir, kas mani spēji

augšup ceļ un nes kā vēji

šovakar?

Kas tas ir, kas šovakar

visu manu būtni skar?

Jēzus, kas no Mūžības bija

un kā bērns kas Betlēmē dzima,

saviļņojis būtni manu

it kā svētvakara zvanu

šovakar.

Skani, dziesma, šovakar,

lai ikviens to dzirdēt var!

skani liegi dievnamos baltos,

skani laukos sniegotos, saltos,

skani dzīves maldu tvanā,

Kristus dziesma, sirdī manā

šovakar!

V. D.

MIERA SVĒTKOS

—  Miers virs zemes! —

kā atbalss vēl šodien skan eņģeļu dziesma

bet pasaulē neizdziest ienaida liesma!

Miera vēl nav.

Gadu simteņi, grimuši Mūžības jūrā,

karus, nemierus krādami vēstures pūrā.

Miera vēl nav.

Vai eņģeļu vēstījums leģenda skaista,

kas šodien vēl cilvēci pieviļ un saista?

Miera vēl nav.

skan ieroču mūzika baismīgā taktī,

grimst tautas un valstis vēl ciešanu naktī.

Miera vēl pasaulē nav.

—  Miers ar jums! —

skan vārdi kā mūzika vakarā vēlā

un mieru lej mācekļu nemierā kvēlā

—  Miers ar jums! —

—  Es mieru jums atstāju, mieru jums dodu,

ar Mūžību apdvēstu, stipru un grodu!

—  Miers ar jums! —

Tas dvēselē ienāk tik maigi un klusi.

Tu jūti, ka Mūžīgās Rokās tu dusi.

Ap tevi var virmuļot, negaisi, vētras,

var kapsētā mīļos klāt ziedi un mētras,

var aizvīties ceļš tavs pa bezzvaigžņu taku,

var nāve ik brīdi tev atrasties blakus,

bet miers, ko tev Kristus reiz sveicinot devis,

vistumšākā pusnaktī paliks pie tevis.

—  Miers virs zemes!

—  Miers ar jums!

Ruta Iklava

BETLĒMES BRĪNUMA ZVANI

Cilvēk, nāc ieklausies

Betlēmes brīnuma zvanos!

No gadsimtu torņiem tie skan.

Par lielāko Debesu balvu

ik gadus tie cilvēcei zvana.

Vai esi kādreiz tu slāpis

ar dievību saskarē nākt? —

Lūk, te ir noticis brīnums—

pats Dievs pie cilvēkiem nāk!

Viņš, pasaules Radītājs, pielūgts

no debesu pulkiem bij

šeit, Betlēmes kūtī un sienā,

savu godu pret negodu mij —

Cilvēk, nāc ieklausies Betlēmes zvanos!

Tie zvana cik cilvēks ir ciets!

Pat mīļotā tauta ceļus

pie Viņa šūpuļa nenoliec.

Un tie, kuru dēļ Viņš dzima

Pret Viņu ir auksti kā svins.

Tos reibina, aizmiglo skatu

tiem lepnuma, godkāres vīns. —

Vai spēji ko nojaust tu lielu?

Vai kaut kas tev dvēselē trīs,

kad Jēzus kā dzīvības lapa

no Mūžības koka rīst? —

Cilvēk, ak atveri sirdi

kad Betlēmes zvani skan.

Tie lielāko brīnumu atnest

grib dvēselei tavai un — man.

Viņš tagad negrib vairs kūtī,

bet tavā dvēselē dzimt,

lai tu atteikties spētu

grēka atvarā grimt.

Viņš zvana ar Betlēmes zvaniem,

ar eņģeļu dziesmu Viņš teic,

lai savā sirdī tu vietu

Viņa dzimšanai sataisīt steidz.

Ruta Iklava

DIEVA BRĪNUMI RUNĀ

Apstājies, cilvēk, uz brīdi skrējienā savā

un ieklausies dziļāk un labāk

klusajās balsīs, kas skan te visapkārt!

Ieklausies samta melnajās debesīs

naktī, kad tās rotājās zvaigžņu saktām!

Ieklausies rītausmas sārtā

un dienas tveicē viļņojošo smilgu skarās

Ieklausies dzīvības ritmā,

kas pulsē ķermenī tavā—

tur

Dieva brīnumi runā!

Aizver uz brīdi savas ausis

darba un sadzīves trokšņiem,

Kas apslāpē Mūžības skaņas.

Norimsti… Klusē… Un ieklausies

gadsimtu balsīs,

Kas runā vēstures pēdās.

Tur—

Dieva brīnumi runā!

Ar naidu un niknumu

visi pasaules spēki

cēlās Dieva nodomiem pretī,

lai satriektu pīšļos

pasaules glābšanas darbu.

Bet velti!

Kad laika stunda situsi bij,

Debesu Valdnieks pasaulē nāca

Kad laika nodoms piepildīts bij,

piedzima Dievam virs zemes draudze,

Ne valdnieku pilīs,

ne krāšņāko svētnīcu tempļos,

bet mazu un vienkāršu strādnieku sirdīs

Dievs iesāka lielāko brīnuma darbu.

Un liesma,

kas viņos sadedzināja grēku,

kā paslēpts vulkāna spēks lauzās uz āru

un pārvērta pasaules seju.

Sākās jauns laikmets uz zemes!

Caur maldiem un tumsu

caur mokām un bēdām

dievišķā patiesības liesma

mirdz gadsimtiem pāri

līdz laika galam.

Un atkal jaunās un jaunās cilvēku sirdīs

krīt dievišķā uguns vēl šodien,

un izsauc slāpes un nemiera ilgas

pēc dzīvā un mūžīga Dieva. —

Lai ceļas augsti pasaules plūdi

pret Mūžības uguņi svēto,

To, kas pāri šai pasaulei stāv,

pasaules spēki izdeldēt nevar.

To kas no Debesīm dzimis,

zemes varas nonāvēt nevar.

Dieva mūžīgais nodoms piepildīts tiek.

Dieva varenie brīnumi notiek ikdienas. —

Apstājies, cilvēk, uz brīdi skrējienā savā

un ieklausies dziļāk un labāk:

Dieva brīnumi runā.

Atver savu sirdi! Klusē… Un klausies:

Dieva brīnums var notikt šodien

dvēselē tavā.

Oļģerts Cakars

SVĒTĀ NAKTS

Zvaigznes kā sniegs uz zemi krīt

Brīnuma naktī klusā,

Zaļajās eglēs salaižas,

Bērnam uz vaiga dusē.

Eņģeļu dziesmas aizlīgo

Sniegotiem klajumiem pāri,

Izdziest un saplok sirdīs tur,

Kur spiežas pie ābelēm bāri.

Manu dzimteni neatstāj,

Dievs, naktī svētā un labā!

Ļaunums kad aklu tumsu klāj,

To savā plaukstā glabā!

Arturs Cīrulis

ZIEMASSVĒTKU GAISMA

Atkal Ziemassvētkus vēsta

Torņos zvani dimdošie;

Klusu prieku sirdīs dēsta

Acu skati mirdzošie.

Atkal plīvo sveču liesmas

Lepnās pilīs, būdiņās.

Atkal atskan svētku dziesmas,

Miers un prieks mīt sirsniņās.

Atkal Ziemassvētku stāsts

Visur mieru sludina,

Klusais Mīlestības glāsts

Visu piedot aicina.

Sniega baltos palagos

Dabas āres klusi snauž,

Un kā citkārt Ziemsvētkos—

Gaisma tumsā ceļu lauž.

GADU MIJĀ

’’Mūsu dzīvības laiks ir septiņdesmit gadi un ja kāds ļoti stiprs, astoņdesmit gadi, un mūža ieguvums ir grūtums un bēdas. Tas paiet ātri, un mēs aizlidojam kā ar spārniem”.

Ps. 90,10.

M. Dakne

MŪŽĪGAIS DIEVS

Laiks aiziet, pazūd, laiks drupās irst

Un cilvēks piedzimst, dzīvo un mirst.

Dievs vienīgs vien, vakar kas bija, kas ir,

Nav laiks tāds, kas Viņu no Mūžības šķir.

Kas vakar bija, vairs neatnāks rīt

Kaut vēji klusē un zvaigznes krīt.

Rīts krāšņais ar sauli, kas mirdzēja tad,

Vairs atpakaļ nenāk, vairs nenāk nekad.

Zied skaistākais, šodien kas dzīvību jūt,

Vairs nevar otrreiz izplaukt un būt,

Un liesmu, ko tālu plīvojam redz,

Pēc mirkļa jau pelni un putekļi sedz.

Viss mainās, viss steidzās, viss projām iet,

Un saule, kas ausa, drīz ari riet,

Iet projām dienas, pēc gada gads,

Tik Dievs vien ir mūžīgs, tik Dievs vien tas pats.

Viņš iesākums visam un ari gals,

Viņš mīlestības un tiesneša balss:

Var vēji žūžot, var negaiss būt bārgs,

Viņš nomodā tornī, kā dzīvības sargs.

Kur cilvēks var savu nopūtu likt,

Kur tuvāk var Mūžības tronim tikt?

Dievs vienmēr ir ceļa vadonis drošs,

Kā zvaigzne, kā saule, kā uguns stabs spožs.

Dievs vien ir mūžīgs, tā tronis svēts,

Kur Zodomas lāsts viss ir izdeldēts.

Viņš Valdnieks, kas miera robežas sprauž,

Viņš taisnības vairogu nesalauž.

Nāks diena, kad visas tautas nāks,

To Vienu, to Mūžīgo pielūgt sāks,

To Vienu, kas cienīgs ir godu ņemt,

Un pasaules ceļus un likteņus lemt.

M. Dakne.

GADU MAIŅĀ.

Aiz kalniem, lejām pazūd vecais gads,

vēl sarkstot, bālot atmirdz mūsu sejās viņa ēnas.

Šķiet, it kā draugs kāds tuvs, kāds rads

teic ardievas. Dzimst krūtīs sāpes lēnas.

Nu jaunais gads drīz vārtus vaļā vērs,

un viņam piederēs drīz mūsu soļi.

No ciešanu vai laimes kausa lūpas dzers,

un, darba gaitās ejot, skanēs ceļa oļi.

Viss tāpat vien:

Tie paši vecie laika spārni,

kas citu slēpj un citu rod,

bet, jūtot atkal spārnu vēdas,

kļūst soļi it kā trīcoši, kā klusi,

pēc palīdzības balsta lūdzās…

Viss tāpat vien.

Tie paši vecie laika grieži,

kas gadus ņem un gadus dod,

bet, redzot atkal viņa pēdas,

tu, cilvēks, jūties tik bezgala nespēcīgs un mazs.

Pret Mūžību kā it nekas.

Viens skarbāks vēja pieskāriens,

un rīst tavs dzīves pavediens.

Pār jaunā gada slieksni ceļot kājas,

pēc stipruma uz augšu manas rokas sniedzas.

Bez Tevis, Kungs, nekad nav miera mājās,

bez Tevis mīlēt, piedot sirds man liedzās.

Ak piedod, Tēvs, kas pagājušā gadā slikts ir bijis, grēks;

no katra traipa mazgā mani atkal baltu, šķīstu.

Kaut jaunā gadā vārdos, darbos palīdzētu man Tavs spēks

nest Tava bērna vārdu tīru, īstu!

Ruta Iklava.

AIZ AIZVĒRTĀM DURVĪM

Šīs durvis aizvērtās nekad vairs neatvērsim.

Aiz tām vairs laika slēdži nelaidīs.

Jau priekšā jaunā gada straume viz,

gan prieka lāses savās plaukstās tversim,

gan rūgtu sāpju smeldzi dzersim.

Ja laika Devējs to būs nolicis.

Tik atpakaļ nekas vairs neļaus griezties,

Lai kaut ko nokavētu spētu padarīt,

Lai spētu kādā dzīvē gaišu ziedu vīt

kaut sūras asaras pat sāktu acīs spiesties,

Kad rūgtā nožēlā ir grūti ciesties,

Par vēlu to, par vēlu ieraudzīt.

Tik mirklis tas, ko tagad rokā turi,

Tev dots kā tavas dzīves īpašums.

Aiz tā viss nezināms, viss krēslā tumst.

Lai velti neizdzistu dzīves ugunskuri,

Ir jābūt nomodā un jālej sviedri sūri,

Jo tāda ir šī dzīve lemta mums.

Šīs durvis aizvērtās nekad vairs neatvērsim.

Uz mūžu pazūd katrs dzīves gads.

Vai būs mums priekšā ceļš vēl ejams plats,

Kad Jaunā gadā savus soļus spersim,

Ir nezināms. Bet ticību ja rokās tversim

Dievs būs ar mums. Tad velti nezudīs ne mats.

Z. Dzenīte

GADU MAIŅĀ

Laika tornī skaņu viļņi trīs…

Kam tie zvana, kas to pasacīs?

Kam tie zvana, kas nu dusēt iet,

Kam nu kapu vārti lēni veras ciet?

Vai tā bērnība, kas klusi projām slīd—

Auseklīts, kas īsu brīdi spīd,

Saules dienu dziestošs zelta zaigs,

Pulkstenīts, kas izskan vārs un maigs…

Jeb tā jaunība, ko laiks sev aizved līdz—

Ilgu dziedājums, kas zvaniem līdzi trīc,

Ziedonis, kas reiz vien ziedu pilns,

Karstā sirdī auklēts spēka viln’s.

Gulbis balts pret rietu aizlido—

Rimsties, sirds, tu neatsauksi to…

Vai tas lolojums tavs, māmulīt,

Ko tie zvani traucās aizzvanīt? —

Tavu acu logu saules stars,

Svētrīts gaišais tavs un svētvakars

Māmulīt, ak, sirmo māmulīt,

Kā tev vienai ceļu tālāk sataustīt?…

Lai tie zvani laika tornī skan.

Dzīvē viss kā sapnis projām tvan.

Kaut tik sirds man spētu norimties,

Rokas klusi kopā sakļauties.

Lai pār visu, kas šeit zūd un mirst,

Balta smilšu sauja pāri birst…

Bērnībai būs citā dārzā tikt,

Jaunībai jau mūžam nepalikt,

Spēkam jāpārvēršas nespēkā.

Nejautā, sirds, velti nejautā!

Nav jau tava še nekā, nekā.

Atdod visu prom un saki tā:

„Ņem jau visu, ņem jau, Zemes māt,

Kaut tikdvēsli baltu paglabāt,

Kaut tik dvēslei spārni neaizlūzt,

Un tā gadu skrejā gaidīt nepiekūst,

Kaut tik nesatumst tas gaišais logs,

Tev tā vara Zemes māmulīt,

Katru gadu kaut ko nolaupīt.

Tev tā vara Zemes māmulīt,

—  Mani šodien aizvest — citu rīt,

Tava vara arī nobeigsies,

Jaunās dienas šalka kad tev pāri skries,

Kad no troņa piecelsies tavs Pavēlnieks,

Laikus aizzvanīs un zemes drupās trieks,

Jaunas Debesis un jaunu Zemi cels.

Viss, kas vīta še, tur atkal plauks un zels.

Ņem jau visu, ņem jau, Zemes māt!

Kaut tik dvēsli baltu paglabāt.

Lai tie zvani laika tornī sit,

Gadu viļņi krastam tuvāk rit,

Mirkļi lielai dienai pretī trauc,

Sen to gani teic un sargi sauc.

Lai tie zvani laika tornī trīs,

Mūžībā vairs pārvērtības nepazīs!

Z. Dzenīte

JAUNGADA LŪGŠANA

Mūžīgais, lai Tava gaišā doma,

Lai Tavs skatiens visur līdz mums staigā.

Mūsu dzīvē tumsai liela loma,

Šaubas krūtīs smeldz un skumju ēnas vaigā.

Naktī, tumsā pamirdz maldu liesmas,

Atskan svešas balsis, svešas dziesmas.

Ļauj mums dzirdēt Tavu balsi maigo

Cauri tumsai, cauri vētras dārdiem,

Dienas skaļumā un tad, kad zvaigznes zaigo.

Māci dziļi ticēt Taviem vārdiem,

Lai mums dienas nedziest skumji — klusas,

Lai dzimst cīņas prieks pirms saldas dusas.

Dod mums stipras sirdis, stipras rokas,

Vārdos vien lai neizkvēlo jūtas.

Vētras dejai līdzi niedres lokās,

Vējā ziedi lūzt no vieglas pūtas, —

Mūsu gājums lai ir lielā spēka gājums,

Lai mums mērķi neaizēno mirkļa vājums.

Mūžīgais, lai Tava gaišā doma,

Lai Tavs skatiens visur līdz mums staigā,

Lai zūd Tavā gaismā tumsas loma,

Lai Tavs ugunskurs spīd naktī baigā,

Māci mūsu dienas skaitīt tā,

Ka mēs gudri kļūstam pēcgalā!

Z. Dzenīte

APAUN KĀJAS!

Apaun kājas viscietākam ceļam,

Sirdi spēkā un tvirtumā tin!

Ja tev guntiņa kvēlo vēl krūtīs—

ak, tad nemulsti vairs ceļa jutīs—

mērķi mūžīgo sirds taču zin!

To, kas prasa, kas sapņo un zīlē—

to šai dzīvē tik daudz, ak tik daudz!

Bet kas upurē, atsakās, mīlē,

kas nes saturu tukšuma dzīlē,

to tik maz, tāpēc līdzi tiem audz!

Kalnup, lejup, — vienalga, kurp ejot,

liec lai dzisušie gunskuri kvēl.

Ari tad, kad tu piekusis esi,

sirdī kaistošu rētu kad nesi,—

ugunsnesējs tad palieci vēl!

Ja tev trauksmē slid kāja, tu krīti, —

celies atkal — tas nav vēl nekas!

Jaunus spēkus tev atnesīs rīti,

mirdzēs kalni, kas miglā bij tīti,

tikai spraigums, lai neatkrīt tas!

Ugunsnesēju apslēptās ilgas

saredz Debess un vērā tās liek.

Dzīvo dzīvi, ko nedzīvo daudzi,

varbūt tas, ko tu sirdī sev saudzi,

drīz par brīnišķu daļu tev tiek.

Z. Dzenīte

JAUNGADA LŪGŠANA

Laiki, laiki, jūs žilbināt gurušās acis,

nākošā brīdī jau vaigā jums lūkoties baist…

Jums ne čuksta, ne īsa, aprauta vārda

no tā, kas gadu mijā dvēselē kaist.

Tev, Tu Mūžīgais, mainīgos laikus kas rīko,

visa sirdskvēle, cik degt vēl un liesmot var;

Tev ik doma, kas guvusi spārnus un drosmi,

Tavas telts sienas ilgu rokas nu skar!

Brīnums dievišķais! Acis mums sāp kā no tvana.

Neredzot brīnuma, spēka trūkst tālāk iet.

Ļauj mums vēl skatīt, kā cilvēks gūst Dieva dabu

un šai zemē kā brīnuma puķe zied.

Padomdevēj! Mēs spriežam un prātojam velti,

Mezglots pavediens ir mūsu tapšanas ceļš.

Dzīvot mēs gribam, bet gruzdam bez dievišķās liesmas,

Šaubas ik brīdi par bojā eju mums melš!

Varenais Dievs! Tu vēl esi un valdi un redzi,

kam mūsu pielūgsme, kam mūsu upuri kūp.

Sūti vēl praviešus tādus, kas nebīstās draudu,

elku altārus postot, to priekšā kas nepaklūp!

Mūžīgais Tēvs! Mēs savvaļas apnikuši,

vilšanos vien un sāpes ik dienas tā dod;

zinām, kaut asarām acīs, pa tumsu un nakti

Tava Tēva roka mums atkal ir jāatrod!

Miera Princi! Mēs piekusuši tai mierā,

kas pār dūkstīm, pār stāvošiem ūdeņiem zied.

Parādi ceļu, kas aizved mūs, maldošos, atkal

uguns un altāra mierā, kur zvani aicinot dzied!

Z. Dzenite

GADU MIJA

Raugos tev vaigā ar mieru un prieku,

nākošais, jaunais gads.

Ne jau uz tevi es cerību lieku—

citam ir pievērsts mans skats.

Tu — tikai ceļastabs, ceļu kas mēro,

paudējs par to, cik jau iets;

zinu, mans Dievs manu gājumu vēro,

ausma, vai saules riets.

Zinu, kā zināja senajos laikos

Dieva draugs — dziesminieks;

tad, kad vēl dusēju nebūtnes tvaikos,

Dievam jau rakstīt bij prieks.

Rakstīt par mani grāmatā savā

stāstu, ko dzīvot man būs.

Jaunais gads, maldu virzienā tavā

gājiens mans nenokļūs.

Varbūt šai stāstā būs lapas, kas paudīs

skumjas un sirdssāpes vien—

nākošās dvēsele atkal jau baudīs

prieku, kas neaizskrien.

Varbūt būs vientuļas tuksneša gaitas

tumšas, kā dziļākā nakts…

Kas šeit ir mūžīgs? Nāks spraigas un raitas

citas kā svētbrīža akts.

Kāpēc nu, krustceļos stāvot, man sērot,

zīlēt un minēt; kas būs?

Mūžīgais, dod tikai spēku man mērot

taku, kas izklāta kļūs!

Stāstu par mani, putekli laukā,

rakstījis Mūžīgais Dievs—

mirkļi un gadi, kā saulē, tā aukā

tikai pēc rakstītā ies.

Ļauj man šo dārgo, šo brīnišķo domu

aiznest līdz galam, līdz sniegs

pēdējā gadmija pēdējās lapas,

noslēgums, zinu — būs prieks!

Z. Dzenīte

PIE SLIEKŠŅA

Laiks atkal pārslējis ikkatram ceļam slieksni,

Kā šķērsli skrējējam, kam mērķis jāaizsniedz.

Kas domā, kā tas viss — tik šķērslim steigšus pāri,

kļūst mērķis smējējam, kas to kā ģeķi triec.

Bez gudras sirds ir vienmēr zaudēts viss,

ja ari kādam šķiet, ka mērķi sasniedzis.

Šo veco lūgšanu, pēc gudras sirds, es vēlos

lūgt atkal šovakar sirdsvienprātā ar jums,

kad ceļa posms jauns aiz laika sliekšņa klājies,

kas zin, kas gaida mūs, kas jauž, kā veiksies mums? —

Mums kopējs mērķis sprausts, un šķiet, ka steidzam mēs,

kāds būs šī ceļa gals — kas atbildēt to spēs? —

Ak, nāc tad gudrība, tu dievišķā kā balva

mums ceļā līdz, ka mērķi aizsniedzam:

lai — saukti kristieši — bez Kristus un bez krusta

šim jaunam sliegsnim pāri nesteidzam.

Lai, strādājušiem daudz tā vārdā, netver mūs

reiz baigie vārdi šie: — Es nepazīstu jūs!

Kas vaļā palaidis ir Kristus dārgo roku,

lai tver par jaunu to, un ciešāk kā jebkad;

un kas nav aizskāris pat Viņa drēbju vīli,

lai bīstas, barā slēpies, neskārt to nekad!

Lai sekmīgs nobeigtos šī gada ceļojums, —

tik KRISTUS! KRISTUS nepieciešams mums!

Z. Dzenīte

DIALOGS GADU MIJĀ

Spožais auļotāj, šīs zemes Valdniek, Laiks,

kāds tev steigā sasprindzināts vaigs?

Vai tev bij kā cīkstonim šeit skriet?

Valdnieki, kas cieņā, gausiem soļiem iet.

Skrienot tev zem kājām zeme drūp un kūp,

kalni grīļojās kā dzērājs vīrs un klūp,

Torņi gāžās debesskrāpji ļimst,

pilsētas uz ūdens—kuģi—dzelmēs grimst.

Okeāni aizmirst savas robežas,

viļņi zemi rij kā rīkles rijošas.

Baigi karalauki pārplūst asinīm,

mirstošie un dzīvie sauc uz Debesīm…

Gadu simteņi krīt tavā skrējienā,

kā no saujas smilts, birst smilšu klājienā.

Lepnas tautas dzimst un skaties — viņu nav!

Laiks, vai tu to izskaidrojis jau? —

Cilvēks saraujas no taviem skrējieniem,

saplok mazs no tavu roku vēzieniem.

Sakrīt galvā sniegs tam, kas vairs neizkūst,

vaigs kā arkla uzplēsts tīrums kļūst,

Pleci līkst pie zemes tam, no kuras ņemts, —

vai! tam cilvēkam, kam tāds vien liktens lemts!

Un tu rauj to līdzi savā skrējienā,

līdz viņš klūp un gulstās smiltienā…

Tavam tvērienam es tiešām izrautos,

zinātu kur bēgt, kur droši paglābtos,

ja es nezinātu: mērķis tavs nav mans.

Man ir nemirstība, tu — tik gaistošs tvans.

Nav tev nolikts ceļa galā goda kauss,

bet es dzirdēšu, ko nesadzird šeit auss. —

Spožais auļotāj, nu aizstāvies,

jo mums visiem šķiet — tu noziedzies!

—  Mana valoda, kopš kalpoju šeit, skan,

bet cik maz vairs to, kas klausa man!

Lieku reizi atkal klausieties

to, ko vēstīt liek man mūžīgs Dievs:

—  Ņemiet vērā mani, Laiku skrejošo,

izmantojiet mirkli šo un nākošo!

Ņemiet vērā mani, dienas ļaunas ir,

Mūžībā kur stāties, šeit jau jāizšķir!

Neliedzu jums ceļā labus darbus veikt,

ticēt, mīlēt, Dievu lūgt un teikt.

Mani izmantot — tā vara pieder jums,

mani pieturēt — ir jūsu pienākums.

Ja jums Mūžību šeit krūtīs licis Dievs, —

kas jūs spiež man, Laikam pakļauties? —

Spožais auļotāj, šīs zemes valdniek, Laiks,

zinu nu: pār tevi Dieva vaigs.

Zinu, strauji līdz tev soļojot,

Dieva cilvēkam Dievs savu mieru dod.

Viss kļūst padarāms, ko katram licis Dievs,

steigā, pieturā,—var visur ieprasties.

Viss kļūst iegūstams, ko kāro skaidra sirds,

svētai cerībai vēl visas zvaigznes mirdz.

Spožais auļotāj, — gads atkal nogrimis.

Nav neviens no dzelmes izcēlis

to, kas pagātnei ir atdodams.

Stiprs tavās vētrās stāv tik vienīgs nams—

tas, kam klints, kam Kristus pamatā, —

vai! tam cēlājam, kas pēc tā nejautā!

Stāvam droši! Klints šī nenogrims!

Laiks, tavs skrējiens tiešām drīzi rims!

Mūžību jau tagad sajūt dzīvais gars,

pumpuros jau pavasaru Pavasars!

Gaidi sirds un esi nomodā,

nemirstība ziedēs zemes atmatā!

Z. Dzenīte

GADI — BŪVAKMEŅI

Gadi — būvakmeņi — ceļot stipru ēku,

dzīves ēku, kas pret negaisiem

pagriež krūti, pagriež klusu spēku,

dzimušu zem tumšiem debešiem!

Gadi — būvakmeņi — celiet Dieva namu.

Tajā Svēto vietu un Vissvētāko.

Dieva klātnību tur vienmēr samanāmu,

kopiet uguni tur svēto, mūžīgo!

Gadi — būvakmeņi — kaut jūs daudzi greizi.

Lielais Celtnieks, visus lietojis,

celtnē iekļaujot tos skaisti un pareizi. —

Lai ar slavas dziesmu piepilda tas mūs!

Z. Dzenīte

ZEM TAVĀM ACĪM…

Zem Tavām acīm noriet mūsu dienas,

un ziediem līdzi nozied mūsu mūžs.

Ak Dievs, cik īsas—

kā stīgas trīsas—

ir dzīve šī, ko laiki projām pūš!

Dod gudru sirdi mums

to cieši vērā likt,

ka mūsu mērķis ir

Tev tuvāk tikt.

Sirds ilgas patiesās—

tās aizdegt spēji Tu, —

zem Tavām acīm, Dievs,

mēs nostājamies nu!

Uz mūsu dzīvi, Mūžīgais, liec rokas,

kā stīgu klusini to, lai tā prot,

kad aizsteidz gadi,

just: ka Tu vadi

un ceļa maizi īstā laikā dod.

Zem Tavām acīm,Dievs,

lai augam Mūžībai,

un vietu dodam

sirdsskaidrībai.

Zem Tavām acīm, Dievs,

ik rītu gribam sveikt,

un Tavā spēkā Tavu ceļu

godam veikt!

Z. Dzenīte

TU PALIEC

,,Tu, Kungs, Tu paliec mūžīgi un

Tava piemiņa uz radu radiem.”

Ps. 102,13.

Aizskrien mūži, laika dzīti.

Gadu tūkstoši un simti

birst it kā smilšu sauja sausa

zem Tavām kājām, Mūžīgais.

Dziļas dzelmes, kalnu gali,

zvaigžņu brīnums bezgalībā—

viss Tavu augsto godu cilda,

viss Tavus likumus šeit pilda, —

kam līdzīgs vēl Tavs spēka vārds? —

Kaut mēs putekļi vien esam,

tomēr Tavu vaigu nesam.

Pēc īsa brīža saukti tiekam, —

Tu paliec Visur esošais.

Tavi spārni vien mūs paceļ

pāri iznīcības stāstam.

Tu esi tas, kas pār mums spīdi,

pie Tevis tveramies ik brīdi, —

Tu vien šeit mūsu cerībā!

Liesma

SKAITI SVĒTĪBAS

Tu stāvi pie jaungada sliekšņa.

Kā neziņā mulsis tev prāts,

Jo aizslēgti vārti tev priekšā,

Un atdarīt neprot tos prāts.

Tev gribētos cauri tiem redzēt

Un vērot, vai zvaigznes tur mirdz,

Vai mākoņi sabiezē vairāk,

Un ko gan var sagaidīt sirds.

To visu Dievs neatjauj redzēt,

Tev pietiek no šīsdienas vien.

Un varbūt tik mirkļa, kas tavs ir.

Jo laiks tagad aulēkšos skrien.

Ak, atskaties labāk aiz sevis

Un saskaitīt svētības sāc,

Ko bijušās dienās Dievs devis,

Tad — pateikties, pateikties nāc.

Mēs saņemam vairāk, kā ceram,

Bet nepelnām jau it neko,

Tas vien jau ir guvums, ka deram

Mēs Dievam, — teic paldies par to!

Liesma

LAIKU MAIŅĀ

Apstājies draugs!

Lūk, atkal viens gads ir projām gājis,

Tik sapnis, šķiet, visiem ar roku vien mājis,

Bet dzīvības kamolam pavediens risis

Un atkal viens posms no dzīves ir dzisis.

Apstājies draugs!

Liec roku uz sirds un vaicā tai klusi,

Vai Debesu ilgām tā pukstējusi?

Un jautā sev pašam, kā dzīvojis esi,

Vai Mūžības cerību krūtīs vēl nesi?

Pārdomā draugs!

Ja tā, tad par pagātni nebūs sērot,

Bet ticības skatiem tik nākotni vērot,

Un gādāt, lai tagadnes laikā tik ļaunā,

Sirds vienmēr paliek skaidra un jauna.

Liesma

JAUNAJAM GADAM

Sveiks jaunais gads!

Ar kādām ilgām mēs gaidījām tevi

Ar kādām cerībām priecējām sevi—

Nu reizi tu esi te, noslēdzies, kluss,

Daudz, daudzkas tevī vēl apslēpts dus.

Jaunais gads.

Tās cerības, vecajā gadā kas ira,

Tie ziedi, kas visi pumpurā bira,

Vairs neplauks, to zinu, tie bijuši

Kā sapnis, ko ziedonī sapņoji,

Jaunais gads.

Un kad arī mainās sāpes un prieki,

Ari viss, ko cerējām — zūd kā nieki,

Vai tādēļ rokas mēs klēpī liksim,

Vai tālāk gan tā un augstāk mēs tiksim,

Jaunais gads?

Nē, sirds uz augšu — bet rokas pie darba—

Jo zinām: pēc darba un pūliņa skarba,

Reiz strādniekam algu pēc nopelna dos,

Un varoņus vainagiem vainagos.

Sveiks, jaunais gads!

A. Ludvigs

GADU MAIŅĀ

Vecais gads, katram mums ardievas teicot,

Aizsteidzas prom, lai še nenāktu vairs.

Daudzus viņš atstāj še raudot un skumstot,

Daudzi tver baudkausu, kas ir tik kairs.

Aiziet un nogrimst viņš pagātnes jūrā,

Atstāj, lai atmiņas glabajām mēs;

Prieki un bēdas bij līdzi tam pūrā,

Ielicis tos tur bij Debesu Tēvs.

Tomēr reiz augšā pie sniegbaltā Troņa

Katru no mums viņš, tur sagaidot, sveiks;

Cik mūsu dzīve pēc Mūžības toņa

Skanēja šeitan, to Viņš tad tur teiks.

Tādēļ, Kungs, lūdzamies, izdzēs Tu visu,

Kas šajā gadā ir padarīts tāds,

Kuram šeit Mūžības vērtības nava

Un kuru nevar še svētīt Tavs prāts.

Jaunajā gadā kad soli mēs spersim,

Palīdzi ticībā lieliem mums augt.

Un kad mēs visu, kas iznīcīgs, tversim,

Māci mūs drīzāk tad prom no tā traukt.

Tad mēs caur dzīvi kā varoņi iesim,

Kristus mūsu gaitā saredzams būs;

Dārgāko sēklu ar asarām sēsim,

Priecīga pļauja tur sveicinās mūs.

A. Ludvigs

NOZUDIS…

Nozudis ir vecais gads

Atkal mūsu redzes lokam;

Ir viens gadu riņķis klāt

Pielikts mūsu mūža kokam.

Bet vai ar to stiprāks kļūst

Koks, kas jaunu riņķi guvis?

Var jau būt, bet nīcībai

Tagad tas ir tuvāk kļuvis.

Šeit ir katram mūžs tik viens—

Vai tas koks, vai cilvēks bijis;

Katra gals ir zemes pliens,

Katrs vētras izbaudījis.

Cilvēkam tik dvēseli

Nespēj noslēgt kapu celle.

Dievs dod katram izvēli—

Nonākt Debesis vai ellē.

Tādēļ savu izvēli

Skaņot sāc ar Dieva gribu,

Tad Viņš tavu dvēseli

Vaiņagos ar nemirstību.

Tava gaita tālāk ies

Tad aiz laika un aiz telpas, —

Mūžībā, kur mājo Dievs—

Tālu prom no trūdu elpas.

Brīvmalietis

JAUNĀ GADĀ

Ir gadu miju veicis atkal laiks,

Jauns gada ceļš mums šodien sācies.

Mēs nezinām, kāds ceļa plāns mums būs,

Cik prieka būs, cik sāpju izjust nāksies.

Bet liela drošība šai gadā tomēr būs,

Jo Dieva mīlestība arī tālāk vadīs,

Un savu žēlastību, savu aprūpi

Dievs visos apstākļos un visās dienās rādīs.

Šie dzīves apstākļi un mūsu dienu laiks,

Ir visas mainīgas un pārejošas lietas,

Un viss, kas zemē sasniedzams un dārgs,

Nav vērts, lai tām šeit sirdīdodam vietas.

Tik Mūžīgais lai jaunā gadā vien

Ir manta mums un sirds pēc tā lai tiecas

Lai Dieva mīlestībai cieši paklausam,

Pēc debešķīgā vien lai dvēsele mums sniedzas.

Ja Dievs ar mums, tad mūsu ceļš ir drošs,

Un nevar iespaidot mūs elles spēka biedi,

Un ja pat nāves ielejā būs iet,

Mums ceļā ziedēs Dieva mīlestības ziedi.

M. Melluma

GADMIJĀ

Viens mirklis īss pie gada gadu sien

Un laika soli mij,

Kas ātrā steigā dzīvei cauri skrien,

Kā Dievs to lēmis bij.

Šai mirklī laika ritums nemitas,

Bez stājas tālāk steidz

Uz Mūžību, kur gals un sākums salējas,

Un viņa gaitu beidz.

Šai īsā brīdī, laika gadmijā,

Sev cilvēks laimi min—

Tas jūt, šai brīdī dziļi nopietnā,

Ka Viens to labāk zin.

Ko nesīs nākotne, nav jāzin mums—

To Tēva roka sniegs,

Un tiem, kas Viņa Dēla mantojums,

Ir visu saņemt prieks.

L. Cīrule - Pole

JAUNAM GADAM.

Kā manas rokas iztiepjas tev pretī,

Un lūpas čukst: nes sirdij miera balvu!

Nes pacietību, lai tā rotā sirdi,

Un pazemībā māci noliekt galvu.

Nes piedošanu aizliedzošo, svēto,

Nes mīlestību, kura uzvar sāpes…

Tik bieži sirds še dusmās, naidā grēko.

Pie sirdsskaidrības kalna liec man kāpnes…

Nes šķīstīšanas ogli manām lūpām,

Tām vārdus nerunāt, kas kādam sāpes dara.

Lai neļauj spēlēties ar citu svētām jūtām,

Lai tālu es no apsmējēju bara.

Ak, māci mani saprast katru sirdi,

Kaut viņas īpašnieks pat skrandās tērpts.

Ikkatrā cilvēkā, lai cik tas vienkāršs būtu,

Ir taču arī kautkas labs un vērts.

Es izstiepju tev savas rokas pretī

Un lūdzu: Pārnes skumjām pāri…

Lai, vecam gadam irstot — sairst vecā dzīve,

Un acis skata jaunas dzīves āri…

Kr. Nātra

JAUNĀ GADĀ

Jauns gads nu dzimst! Klau, torņos zvani dimd!

Tur norīb šāviens, un te? — glāzes šķind;

Pie karsta svina daži praviešo

Un tiecas zināt laimi nākošo.

Bet, mana mīļā sirds, ko dari tu?

Kā pavadi šo laika pārmaiņu?

Jel apcerē it klusi nopietni

Šīs pusnakts stundas lielo nozīmi.

Met skatu atpakaļ! Kur vecais gads

Tiek aizmirstības kapā guldināts!

Nu paliek aizmirsts raibo dienu bars,

Tā negaiss bargs, kā spožais saules stars.

Met skatu augšup! Raugies ticībā,

Tur mājo Viens, kas tevi apgādā:

Tas ir tas mūžīgais un taisnais Dievs,

Tam laimē pateicies un bēdās uzticies!

Met skatu nākotnē! Kur tālumā

Svēts mērķis sprausts, pēc kā tev jāstaigā!

Tad droši vien uz priekšu jaunā gadā,

Jo Dievs, tas Kungs, pats savus bērnus vada!

A. G.

DRAUDZEI JAUNĀ GADĀ.

It strauji griežas laika rats,

Viss pastāvīgi mainās.

Pēc gada projām dodas gads,

Nāk vienmēr jaunas ainas.

Tik bārgi dzīves jūra šalc,

Pret krastiem bangas veļas:

Kad vētra trakodama kauc, —

Kur sirds lai drosmi smeļas?

Kā klints tad Dieva draudze stāv

starp viļņiem draudošiem,

Jo viņas laivu vada Dievs

pār dzelmes dziļumiem.

Kā dārzs, kur puķes skaisti zied,

Lai zaļo Dieva draudze,

Kur viņas bērni spēku rod,

Aug stipra jaunā audze.

Kā nams, kur putniņš ligzdu vij,

Kas saista to pie sevis,

Tā, draudze, — lai mums sirds arvien

Ir sieta še pie tevis.

Lai draudzes pagalmos arvien

plūst dzīvā ūdens strauts,

Pie Dieva Vārda atspirgties

lai dvēselei ir ļauts.

O. Legzdiņš

NOCĒRT TO!

,,Tad Viņš sacīja dārzniekam: Redzi, jau trīs gadus es nāku un meklēju augļus uz šī vīģes koka, bet neatrodu. Nocērt to!

Ko tas velti izsūc zemi”

Lūk. 13,7.

Nocērt to! Nocērt to!

Nost — neauglīgais koks!

Kam velti stāv šai zemē tas,

Bet augļus nenes it nemaz? —

Pat nedod arī cerības…

Nocērt to! Nocērt to!

Lai vēl stāv! Lai vēl stāv!

Kungs, lai vēl Šogad stāv!

Es kopšu to un aprakšu—

Vai jēl tas augļus nenestu,

Ja nē, tad pēc, to nocērt Tu!

Lai vēl stāv! Lai vēl stāv!

Nocērt to! Nocērt to!

Met viņu ugunīs!

Tik citiem vietu aizņem tas

Un lapām vien tik greznojas—

Ir laiks priekš augļu nešanas.

Nocērt to! Nocērt to!

Vēl viens gads! Vēl viens gads!

Viens žēlastības gads!

To apkopšu vēl rūpīgāk—

Tiks darīts viss, ko dārznieks māk,

Varbūt, ka beidzot augļi nāk!

Vēl viens gads! vēl viens gads!

Tur viņš stāv! Tur viņš stāv!

Joprojām neauglīgs!

Aust dabā jauna vasara,

Nāk citiem jauna dzīvība!

Bet tev no augļiem nav nekā…

Nocērt to! Nocērt to!

Melānija

JAUNĀ GADA PADOMS

Bij pusnakts… Jaunam gadam sniedzu roku

Un lūdzos, lai tas kādu moto dotu,

Kas it kā zvaigzne nezināmā loku

Un manas tumšās takas apstarotu.

Un atbildēja viņš, bet ko? Nu minat!

—  ,,Būs Dieva prātu zināt.”

Ak, zināšana, — vai tā laimi nesīs?

Vai tā pa taisno ceļu mani vedīs

Un, klūpot kājai, jaunu drosmi dvesīs

Un skaidru apziņu man krūtīs radīs?…

Teic jaunais gads, vai dvēsli tā var sildīt?

— ,,Nē, vajag ari Dieva prātu pildīt.”

Kā iespēt to? Kā paša prāta važas

Var saraut? Kur būs spēks kāpt saules kalnā

Un lejup neslīdēt? Ak, kliedē bažas!

Kā izpildīt, ko Dievs grib, dzīves salnā?!

Un bija atbilde: — ,,Ne raudāt te, ne zīlēt—

Sāc Dieva prātu mīlēt”!

Pēc J. Šillera - V. F.

JAUNGADA DEVĪZE.

Viens, jeb neviens — tik vienu izvēlēšu,

Tad jaunais gads būs žēlastības gads.

Tev, mīļais Jēzu, atkal piederēšu,

Tev kalpošu, un mīlēšu, cik spēšu;

Tu šodien, rīt un vienmēr man tas pats…

Viens, jeb neviens, ak Pestītāj,

Jo, Tu man viss un vienīgais.

Vai nē, jeb jā — bet tik ne abējādi! —

Pat nelietis tāds būt par kaunu tur.

Tik melu tēvam — tam gan kalpo šādi,

Bet ,,jā un nē” nav patiesības stādi;

īsts kristietis tā nevar teikt nekur;

Vai ,,nē”, jeb ,,jā” — tik taisnību,

Kā zeltu īstu, spīdošu.

Vai auksts, jeb karsts — bet tik bez remdenuma,

Jo remdenos no mutes izspļaus Dievs;

Viņš tevi vadījis uz dzīves ceļa gluda,

Viņš sargājis no posta, netikuma;

Ak sirds, tam Kungam tādēļ uzticies!

Vai auksts, jeb karsts, ak sargi Tēvs—

Auksts gan ir slikts, — bet sliktāks vēss.

Vai vecs, jeb jauns — bet vecos traukos lejot

Vēl jaunu vīnu — abi bojā iet.

Ar prāta likumiem virs zemes vari klejot—

Bez jaunas sirds kļūt laimē necerējot,

Kaut to pa sānceļiem tev iegūt labi šķiet.

Vai vecs, jeb jauns — tavs izskats spožs—

Kļūt Debesīs nav pietiekošs.

Iet turp, jeb atpakaļ — bet ne uz vietas—

Tā acīm izzūd mērķis īsts.

Jel nekaunies, ka top šīs takas smietas!

Uz priekšu vien un pieturies pie lietas.

Bet atpakaļ! —ja vecais ceļš nav šķīsts…

Vai šurp, vai turp! Kas nesteigsies,

Tas Debess Valstī neieies.

Vai uzvarēt, jeb mirt — lai gals top karam—

Un laba lieta ari uzvarēs;

Kaut brīžam, rādās, — jākrīt mūsu garam,

Bet ticībā it visu pārspēt varam,

Un spēkiem zūdot Jēzus palīdzēs;

,,Vai mirt, jeb dzīvot”, sauksim tā:

,,Tsts Vadonis iet priekšgalā!”

Vai še, jeb tur, bet ne pēc abiem dzīties;

Cik spējams strādāt, censties, pūlēties,

Kā ticīgajam vajag parādīties;

No apsmiekla un zaimiem neizbīties—

Tad mūs pie mērķa drīzi vedīs Dievs.

Vai še, jeb tur, lai pierādām—

Kam kalpojam, kur piederam.

Vai tagad, jeb nekad! — Ar mīlestību!

Kungs, lai tavs vaigs pār mani apgaismots;

Tev piederēt, Tev mūžam kalpot gribu.

Ak svētī, Dievs! Kungs, dodi pastāvību—

Es Tevi lūgšu, līdz tas taps man dots.

Vai tagad, jeb nekad! Šis pats—

Kas zin— vai nav mans pēdējs gads…

Ēstere

LAIKA STRAUME

Rit laika straume, ātri projām steidzas,

Un notikumu gaita līdz tai skrien.

Tā dienu ritmā gadi nāk un beidzas,

Tie laika krastam irkļus nepieslien.

Ik dienas steigā tālāk, tikai projām,

Mēs laika straumei līdzi ceļojam,

Kā svešinieki mūžu nodzīvojam

Un nākamības tālēs lidojam.

Ak, nākamība, nebeidzamās tāles,

Tur gadus neskaitīs, tur laika nebūs vairs.

Ir svētīts tas, kas mūžīgajās tālēs

Kā ceļinieks un svešinieks tad nebūs vairs.

Estere

PADOMS GADU MIJĀ.

Kas tie tādi jautri smiekli

Man no tālēm ausīs skan,

It kā sidrabzvanu skaņas,

It kā maija diena san?

Kas tās tādas jautras čalas,

It kā strauti viegli rit?

It kā prieki, it kā jūsmas

Bezrūpīgā sirdī mīt?

Kas tās tādas skaidras acis,

Kurās dzidrā debess mirdz,

Kas bez naida, kas bez viltus

It kā zvaigznes zaigo, mirdz?

Kas tās tādas mīļas rokas,

Kas prot glāstīt, mierināt,

It kā mīļā māmuliņa

Skūpstot mīļot, priecināt?

Kas tie tādi viegli soļi,

Kas pa taku takām skrien,

Gan caur birzi, puķu pļavu,

Šurpu turpu tā arvien?

— Tās ir tavas bērna acis,

Kurās atmirdz skaidra sirds.

It kā dzidrās debess dzelmēs

Divas spožas zvaigznes mirdz.

Tie ir tavi bērna soļi.

Kas tev gaišos priekus liegs?

Jo tu biji tēva lepnums,

Mātes acuraugs un prieks.

Tās ir senās bērnu dienas,

Kuras nāk tev šodien klāt,

Tevi tavā gadu mijā

Apviesot un sveicināt.

Aiziet bērnība un saules rīti,

Kā no tālēm viņas smiekli san…

Bet — kas tas? Aiz mana sapņu loga

Viegli, klusi klauvējieni skan.

It kā lēna pavasara vēsma

Aizšalc turp, kur puķu dārzi zied…

It kā saskanīgu brīnumdziesmu

Nedzirdētu kāds man krūtīs dzied.

—  Tavas aizgājušās jaunās dienas

Atmiņās grib tevi sveicināt,

Tavu seno sapņu kamolīti,

Klusi atminoties risināt.

Jaunība, tu sārta rīta blāzma,

Kaut tik mirkli tevi satiktu,

Kaut tik reizi tavos puķu dārzos

Vienu soli iespert drīkstētu!

Kaut tik vienu pašu sārtu ziedu

Spētu plūkt, lai tas pie krūtīm zied.

Varbūt tad es sirdī stiprāks kļūtu,

Kad pār mani skarbi vēji iet.

—  Apklusa bērnības sidraba smiekli,

Izgaisa jaunības sapņi un ilgas.

Bet — kas tas? Tur aiz atmiņu loga

Klipu klapu, klipu klapu klauvējas?

It kā kāds ko atmiņās sauktu,

It kā krūtis kad nemieru jauž,

It kā kāda apslēpta roka

Steidzīgi raibotu audumu auž.

Apstājies brīdi un pārdomā klusi,

Varbūt šis audums ir tavējais mūžs,

Vai viņa raibums nav dzīvotās dienas,

Priecīgas, skumjas, vai vēji kad pūš.?

Bet? —

Kas tās tādas tumšas, garas ēnas,

Kuras man pa pēdām sekojat?

Vai jūs arī šodien — gadu mijā—

Esat atnākušas sveicināt?

— Esam tavi nepareizie soļi,

Mūža gājumā kas staigāti,

Tavas nepareizās domas, vārdi,

Domātas un viegli runāti,

Lai tu lepni nepaceltu galvu,

Savas gaitas darbus vērtējot,

Lai tu lūgtu lielo Mākslinieku

Nepareizo sārti pārsvītrot.

Varbūt Viņš ar purpursārtām pērlēm

Mūža audumu grib izgreznot;

Varbūt neizdevušos un greizo

Var Viņš vēl par labu izveidot?

Varbūt spēsi atlikušos soļus

Pazemības lejā nostaigāt,

Varbūt mūža sabojātiem audiem

Sniega baltus ziedus pāri klāt.

Rasa

GADI MAINĀS

Kad gads ar gadu mainās,

Draugs, brīdi apstājies!

Vai tavās dvēsles vainās

Ir nācis Debess miers?

Dus piesnigušās egles

Un klusi galvas liec,

Tām pāri zvaigžņu debess, —

Vai ielīksmots tu tiec?

Ir atkal gadu maiņa.

Aiz tevis paliek viss:

Šis dzīves raibās ainās

Ir daudz kas pagājis.

Tur bija prieki bēdas,

Viss kopā dažkārt jaukts.

Nu paliek tikai pēdas

Sirdsdzelmē, kas vēl sāp.

Tev priekšā dzīves dienas,

Vēl nerakstītas, dus;

Kaut nebūtu nevienas,

Kur Dieva darbi klus.

Apstājies jel brīdi—

Ir gadu pārmaiņa.

Varbūt tavs ceļš tik — sprīdi!

Kā staigāsi tu to?

Ad. Hauns

JAUNAJĀ GADĀ

Es jaunam gadam prasīju;

Lai tas man kādu moto dotu.

Pie kā lai dzīvi piemērotu.

Un klusu atbildi es dzirdēju: —

,»Saprast Dieva prātu!”

Vai diezgan ir ar saprašanu vien?

Vai vairāk nav nekā pie visa?

Vēl tālāk mani vārdi risa:

Ko tad, ja dzīve lielus mezglus sien?

,,Darīt Dieva prātu!”

Tad prasīju: Vai tas nu gluži viss?

Vēl kādu moto lūdzos ļoti…

Tad dzirdēju: ja pirmie izlietoti,

Vēl vērā liekams arī moto šis:

,,Mīlēt Dieva prātu!”

LIELDIENĀS

„Es biju miris un, redzi, Es esmu dzīvs mūžu mūžam, un Man ir nāves un elles atslēgas”

Atkl. 1,18.

R. Iklava

LIELDIENU ZVANU VĒSTS.

Mēs nekalpojam izdomātam Dievam,

Aiz kura vārda tukšā skaņa mīt.

Pār Viņa noliedzēju, zaimotāju nievām

Mēs Viņa vārdu varam izlasīt.

To raksta zemes dzīļu rokas melnās,

Kas dimantus un dārgakmeņus kaļ.

Tas rakstīts Mēness putekļos un pelnos,

Ko gadu simtu dzirnas nesamaļ.

Un taurenītis savās spožās drānās,

Un bite, kurai ziedu nektārs viz,

Pret tiem, kas gudrodami klūp un mānās,

Par visspēcīgo Dievu pasacīs.

Bet Lieldienas, kad, saulei lecot, pretī

Par visu skaļāk torņu zvani dimd,

Par Dievu teic, kas bijis šeit, lai uzvarēti

Tie maldi tiek, kas ilgi negrib rimt.

Viņš bija šeit kā cilvēks, citiem līdzīgs,

Te cieta,cīnījās, — bet grēka nepārspēts,

Vai nejūti, cik tu bez Viņa tukšs un niecīgs? —

Bet ir — ir ari kautkas liels un svēts! —

Mēs izdomātam Dievam nekalpojam.

Nu, augšāmcēlies, Viņš ir Debesīs,

Kam cerības top aizskalotas projām,

Pie Viņa nākot, visu atradīs.

R. Iklava

IR AKMENS NOVELTS.

Ir akmens novelts. Cilvēk, — dzirdi:

Vairs Jēzu kapā neatrast!

Ar savu Garu skar Viņš tevi,

Lai dzīvība tur pamostās.

Ir akmens novelts. Mīlestību

Jau nevar tumšā kapā slēgt,

Kā nevar aizliegt jūrai bangot

Un saulei debess malā lēkt.

Bet tev — tev, cilvēk, vara dota—

Tu sirdi vari slēgt vai vērt:

Tu vari Mīlestību atmest,

Vai ari — viņas veldzi dzert.

Bet — vai tu auksts, vai karstu sirdi—

Ir akmens novelts — Jēzus dzīvs!

Uz Debesīm, uz Tēva mājām

Ir atvērts cejš, kas visiem brīvs.

P. Lauberts

KUR GOLGĀTAS KRUSTS…

Tur, kur Golgātas krusts,

Un kur tikdaudz sāpju justs,

Savu krustu es nolikšu,

Savas sāpes tur stāstīšu.

Neder jau sacīt citiem, ko jūtu,

Neder tiem nastas uz kamiešiem velt,

Paši jau iet tie ceļu grūtu,

Pašu nastas jau nespēj tie celt.

Kur Golgātas krusts,

Krustu nolikšu;

Kur tikdaudz sāpju justs,

Sāpes stāstīšu…

Rasa

KRUSTS

Aizej uz Golgātu, brāli,

Vēro, kāds brīnišķīgs krusts;

Gadsimtiem pāri tas staro—

Nicināts, vienkāršs, bet — svēts!

Apstājies tikai uz brīdi, —

Spēku tas dvēselē lies,

Grūtībām cauri tas vadīs, —

Nicināts, vienkāršs, bet — svēts!

Krustā šai iesākās straume,

Kurā tu tīrs vari kļūt.

Krusts visu sniedz tev bez maksas, —

Nicināts, vienkāršs, bet — svēts!

Nāc draugs, un noliec tur nastas,

Krusts visu apklāj un sedz;

Brīnišķi pāri tev staro

krusts — nicināts, vienkāršs, bet—svēts!

Rasa

VAI TU ŠODIEN BIJI GOLGĀTĀ?

Tur nomira cilvēks,

Tur nomira Dieva Dēls.

Tas notika manis dēļ,

tas notika tevis dēļ.

Vai mana sirds nodreb?

Es vēl tik maza, tik nevērta

Dieva gaisma manī tik niecīga. —

Viņš šodien Golgātā nomira.

Viņš nomira manis dēļ,

Bet es vēl nespēju nomirt sev,

Savām iegribām, savam es;

Un piedot? Kā to var uz pasaules?

Viņš nomira piedodot, mīlot,

Tās sāpes, ko Viņam daru, aizmirstot;

Bet es eju tālāk līki un greizi,

Un visu daru atkal nepareizi.

Viņš nomira, lai es dzīvot varu,

Lai Viņa asinis mani baltu dara,

Bez Viņa nāves, man nāve būtu,

Mana dzīve — cik tukša tā kļūtu!

Šodien Golgātā nomira cilvēks,

Nomira Dieva Dēls.

Iešu uz Golgātu, tur Asinis plūst,

Lai mana sirds atkal tīra kļūst.

Zemes smagums vēl mani skar,

Bet Asinis visu nomazgāt var.

Iešu uz Golgātu, zinu — es ļauna,

Bet Kristus Asinīs kjūšu jauna.

Rasa

VIŅŠ DZĪVS!

Ko tu šorīt, šeit atnācis, meklē?

Kaps ir tukšs, raugies — Kristus tur nav!

Akmens novelts un sargi sen projām,

Tikai mirdzošs eņģelis stāv.

,,Ko tu meklē?” — Tev eņģelis jautā.

,.Nemeklē dzīvo starp mirušiem.

Viņš ir dzīvs! — Ej un stāsti citiem,

Lai reiz asaras, nopūtas rimst”.

Viņš ir dzīvs! — Stāsti tiem, kam dzīvē

Prieks un baudas ir brīvības stāsts.

Stāsti viņiem, ka Kristus dzīvo,

īstais prieks lai kļūst viņu siržu glāsts.

Viņš ir dzīvs! — Teic to paklīdušiem;

Ak, cik bieži tie sasisti raud!

Pacel viņus un sasieni brūces,

Un tad saki, ka Jēzus tos mH.

Māsa, brāli, teic cilvēces prieku,

Pasaules sētās lai ieskaņās tas.

Stāsts, ka Kristus patiešām dzīvo,

Lai par dzīvi tev pārvēršas!

Rasa

LIELDIENAS.

Ej, ieklausies kūstošā sniegā,

Kāds savāds tur satraukums skan;

Un debesu dzidrajā zilgmē.

Tāds mirdzums, citu rītu kāds nav.

Un mūžīgi skrejošais strautiņš,

Un pusplaucis pumpuriņš maigs—

Tie teic kaut ko nedzirdētu,

Tie stāsta, kas noticis jauks.

Ak, cilvēkbērns, ieklausies skaņās—

Tu dzirdēsi — viss dzied: ,,Viņš dzīvs!”

Bet kāpēc tev sirds vēl tik smaga,

No grēka vēl neesi brīvs?

Ak, atstāsim visu, kas netīrs,

Lai sirdī deg mīlestības kvēls.

Ja Kristus ir dzīvs, mums ari būs dzīvot, —

Viņš mērķi mums spraudis, kas liels ir un cēls!

Rasa

VAI TU TICI?

Vai tu tici, ka Kristus ir uzcēlies,

Tavu dzīvi pārveidot sācis?

Smagais akmens no kapa ir novēlies, —

Vai tu šorīt to redzēt nācis?

Vai tu tici, ka Kristus piedot var,

Ja tu aizliedzis Viņu būsi?

Tā kā Pēterim, Viņš tavu sirdi skar

Lieldienas rītā, lai prieku tu gūsti!

Vai tu tici, ka Kristus vēl šodien mīl?

Bet tu mīlēt vairs nespēji otru;

Cirstas brūces tik ilgi, ilgi sūrst.

Ak celies pasniedz pretī tam roku!

Vai tu tici? Jā, Kristus ir uzcēlies!

Un Viņš grib, lai ejam Tā pēdās.

Tik caur Viņu grēku akmens ir novēlies,

Viņš ir pie mums gan priekos, gan bēdās!

O. Legzdiņš

LIELDIENA.

Lai atskan gaviles un prieki straumēm plūst,

Lai asaras no visu ļaužu acīm žūst:

Tas Kungs, kas mūsu labā nokauts tapa,

Ir šodien uzcēlies no sava kapa.

Pie krusta mirdams Jēzus sauc: ,,Tas piepildīts!”

Un atbalss jauki skan: ,,Aust pestīšanas rīts…”

Virs zemes tagad sākās dzīve jauna—

Nu esmu brīvs un glābts no visa ļauna.

Nu nāve pārspēta un čūskai dzelons ņemts,

Jo pilnīgs laimes mērs ir ticīgājiem lemts.

Stāv kaunā tie, kas Jēzu neuzņēma:

,,Sit krustā!” saucot, Viņam nāvi lēma.

Pats taisnais Dieva Jērs viens rūgto kausu dzer

Un Viņa nopelns Debess durvis vaļā ver.

Ak, zemes bērns, jel vairo Jēzus godu,

Kurš uzņēmās uz sevi tavu sodu.

Vai saproti, cik īsti dārga šāda vēsts,

Ka Jēzus asinīm tavs grēku parāds dzēsts?

Caur ticību uz Viņu glābti esam

Un bērna vārdu Tēva priekšā nesam.

Liesma

…TUR BIJA DĀRZS.

Jāņa 18,1.

Tur pāri Ķidrānai, kas klusi krastus skalo,

Un koku milzeņiem, kas straumes izdala,

Ir dārzs kāds, kura smiltis un starp zāli zaļo

Dus slēptas asaras, ko Viens tur raudāja.

No Viņa cīņas tur dreb gaiss, dreb koku lapas,

Un rasā mirkst vēl nāves baiļu sviedru klāsts;

Ko gadu simti nespēj aprakt aukstā kapā,

Ir Kristus upuris un Mīlestības stāsts.

Tur pāri Ķidrānai, Viņš nesa visu sāpes,

Viens izcīnīja Viņš tur visiem dzīvību;

Bij mūsu pestīšana Viņa mūža slāpes,

Kas nebeidzās ar krustu un ar Golgātu.

Tur pāri Ķidrānai ir dārzs kāds… ak, šo vietu

Iet meklēt dvēsele, vai rīts vai vakars vēls,

Lai skūpstiem klātu zemi, koku saknēm cieto,

Pie kuras sāpēs slēpa vaigu Dieva Dēls.

Liesma

PĒDĒJAIS MIELASTS.

Pēdējais mielasts. Cik svinīgi kluss!

Mācekļi nesaprot — kas tagad būs?

Klusuma brīdis tik smagi tiek justs,

Ir — it kā pāri tiem paceltos krusts.

Mazgājis kājas tiem Jēzus bij pats, —

Kā lai to aptver un saprast spēj prāts?!

Nopietni kluss ir pie galda Tā vaigs…

Tiešām — vai gaida tos liktenis baigs?

Pēdējais mielasts — te maize un vīns.

Kam Jūdasa sejā tik savāds ir smīns?

Kādēļ viņš ceļas un pasteidzas iet,

Pirms viņi pēdējo dziesmu vēl dzied?

—  Pieminiet Mani—caur gadsimtiem skan

Pēdējie Kristus vārdi vēl man.

Ceļos un eju es arī tiem līdz,

Taciņa ēnainā dārzā mums stīdz.

Ēnainā dārzā mūs sastapa miegs,

Gurušiem gājējiem kas to gan liegs?

Tālāko ceļu iet Kristus viens pats,

Savējo atstāts un pazudināts.

Pēdējais mielasts, — šī maize — Es pats;

Vīns — Manas asinis. Celies un nāc!

Pieminot Viņu, cejš augšup mums ies,

Kamēr pie Tēva reiz sastapsimies.

Liesma

DZĪVĪBAS BRĪNUMS

Kā var dīgt iz melnas zemes

Zaļi asni, kas to zin?

Dzīvība kā tur var rasties,

Kur vairs viņu nepiemin?

Kā var roze raisīt ziedus?

Kā var druvās sējums augt?

Kā var kailos koka zaros

Pavasaros lapas plaukt?

Un kā dvēsele var mosties,

Kad tā nezin, kas ir rīts?

Kā var gars tad augt uz augšu,

Kad tas sāpju nolocīts?

Izej laukā agrā rītā

Lieldienās, kad zvani dūc;

Pajautā tam, ko tu satiec:

Kam tev viegli elpo krūts?

Prasi saulei, prasi rasai,

Kam tik spodras šorīt tās?

Un tev sirdī klusi, klusi

Atbilde tik viena būs:

Tik, kas aprakts, augšam ceļas,

Tik, kas miris, var tapt dzīvs;

Atjaunotā spēka garā

Tikai saistītais top brīvs.

Katrā dvēselē vai puķē

Redzu lielo brīnumu:

Atmodu no dziļā miega,

Kristus Lielo Uzvaru.

Liesma

KRISTUS DZĪVO.

Kristus dzīvo, —

Atminies to Viņa draudze,

Nakts kad apkārt tumsu vieš;

Un kad tava jaunā audze,

Vēju izšaubīta — cieš.

Kristus dzīvo!

Dziedi tā, lai citas dziesmas

Nepāršalc vairs tavējo;

Lielās dienas saules liesmas

Zeltīs krustu pacelto.

Kristus dzīvo!

Skatu augstāk cel, kad nasta

Zemāk plecus noloka!

Dieva draudze nesaprasta

Bieži vien ir gājumā.

Kristus dzīvo!

Klints, uz kā tu dibināta,

Mūžam nevar šaubīties!

Godāta vai nicināta—

Vienmēr būs ar tevi Dievs!

Liesma

DVĒSELES LIELDIENAS.

Šaubu akmeņi — rūpju akmeņi,

Cik tie smagi dvēseli māc!

Dzīves ceļmala viņiem nosēta,

Velti domā tiem izbēgt prāts.

Meklēt meklēju, vaicāt vaicāju,

Kas no dvēseles akmeņus vels?

Sirdi sasisto, garu gurušo

Kas no jauna saulītē cels?

Solīt solīja vārdiem skanīgiem

Brīvi un laimi pasaules cilts;

Bet uz dvēseles krājās akmeņi, —

Rūgti, rūgti es tiku vilts.

Zem šī smaguma būtu saļimis,

Būtu mūža atvarā dzīts,

Ja uz Golgātas nebūtu uzausis

Gaišais, lielais brīvības rīts.

Šaubu akmeņus, rūpju akmeņus

Noņem sirdij Cietēja Tēls

Skumjo dvēseli — garu saistīto

Brīvu dara Dieva Dēls.

A. Ludvigs

VAI VARĒTU?…

Vai varētu mēs krustu iemīlēt

Bez Golgātas, kas saukta Pieres vieta,

Kur reiz Jēzus Kristus, Dieva Dēls,

Par mūsu pārkāpumiem sodu cieta?

Vai varētu mēs krustu iemīlēt.

Ja nestāstītu tas par svēto saimi,

Kas šeit krusta ceļu gājusi,

Kaut jāsaņem šai pasaulē bij zaimi?

Vai varētu mēs krustu iemīlēt,

Ja nestāstītu tas par viņu krastu,

Kur grēks ar visām savām sekām svešs,

Kur sāksies dzīve skaista — neparasta?

Vai varētu mēs krustu iemīlēt,

Ja nesniegtu tas mieru sirdīm vārgām?

Jo tam kas šeit zem krusta zīmes iet—

Ir solīts spēks no šūpuļa līdz zārkam.

Brīvmalietis

LIELDIENAS.

Kad Lieldienas pār zemi atver jaunu dienu,

Kas tavai uzvarai, Kungs, dziesmu līdzi nes,

Tad pievienojas lielai slavas himnai

Un milzu korim — ari mazais ,,es”.

Skan ēterā, skan kontinentu telpā

Tev nāves Uzvarētājam, alleluja!

Un mūsu zemei līdzi dzied pat visums:

Par nāvi Dieva Dēlam uzvara!

Un cietējs slimnīcā un mirējs sāpju gultā

Šai uzvarā sev jaunu dzīvi redz,

Un ejot pāri nāves straujām krācēm,

Tie jūt, ka Pestītāja uzvara tos sedz.

Ar tavu uzvaru mums Debesis ir vaļā

Un Mūžībā mums dzīvoklis ir sataisīts.

Ar uzvaru mums — Taviem atpestītiem—

Pēc saulrieta aust mūžīgs jaunais rīts.

Brīvmalietis

LIELDIENĀS.

Apstājies šorīt — Lieldienu rītā,

Ieklausies dzīvības vēstī, kas skan:

Jēzus Kristus no mirušiem cēlies,

Dzīvību atnesis tev Viņš un man.

Nomirt par savu mācību spēja

Cilvēces vēsturē cilvēku daudz,

Tikai — no kapa uzcelties dzīvei

Spēja tik Viens, un par Jēzu to sauc.

Dzīvības ceļš no Jēzus vērts vaļā,

Nāves ielejai pāri iet tas.

Kas uz dzīvības ceļa šī nācis,

Uzvarēt viņu nevar nekas.

Cilvēce pretī iet brīnišķai dienai,

Ārā no kapiem tā mirušos sauks;

Jēzus Kristus dzīvības spēkā

Dzīvībā celsies reiz kapsētas lauks.

A. Spīgulis

PATIESĪBA.

Var noliegt patiesību,

var ņirgāties par to,

var viņai galvā

uzlikt ērkšķu kroni.

Var viņu krustā sist

un guldīt dziļā kapā,

lai viņu noslēptu

no ļaužu miljoniem.

Bet nevar aizliegt tai

no kapa augšām celties

un, gaismā ietērptai,

kāpt tiesātājas tronī.

A. Spīgulis

EMMAUS CEĻINIEKA STĀSTS.

—  Vai tas bija Kristus?

Vai tad tas bija Kristus?!

Tas vienkāršais ceļinieks

Uz vientuļā Emmaus ceļa?

To nevarēja gan domāt!

Tik pelēki kautrs,

Bez ārējā krāšņuma,

Bez mirdzoša oreola.

Ar vaigu, vien vakara saules

Staru laipnības apmirdzētu.

Kas tādā gan Dieva Dēlu

Uz ceļa sazīmēt spētu?

Viņš uzsāka runāt, ne mēs.

Mēs gribējām pagriezt tam ceļu

Un klusi, bez sarunām šķirties,

Lai noslēptu svešām acīm

Savu gaišāko cerību drupas,

Kuru pamati, likās, jau irtu.

Tāds parasts un — necils gājējs…

Tik runājot Viņa vārdi

Uz lūpām kā kvēlošas ogles

Sāka iedegties purpura liemās

Un varēja aizdegt pat sirdis,

Kas baiļu un nemiera pilnas.

Bet mēs par to nedomājām,

Mūsu domas bij aizņemtas lietām,

Kas svarīgākas šķita.

Mēs klusībā kalpojām Tam,

Ko negaidot krustā sita.

Mēs ļāvām, lai Viņa vārdi

Kā sējēja sēkla kaisās

Un lai tos aprītu putni, —

Šaubu putni izbaiļu gaisā.

Bet daži no Viņa vārdiem

Tomēr iekrita mūsu sirdīs

Kā sēkla, kas uzsāka dīgt.

Tad pārsteigti pamanījām

Ērkšķu dūrienu pēdas Tā pierē

Kā pusaizdzijušas rētas,

Kur vietām vēl rieta purpurā,

Likās, mirdzēja Asinis svētas.

Mūsu saprāts gan liedzās ticēt,

Ka dievišķais var būt tik tuvu,

Līdz asarām vienkāršs un tuvu…

Viņš ienāca līdzi pie mums.

Mēs kopā ēdām un dzērām.

Nakts izlikās gaiša un īsa,

Šķiet acis pat nepievērām.

Kad atvadoties visbeidzot

Viņš svētīdams pacēla rokas,

Mēs ieraudzījām naglu zīmes,

Dziļi ieplēstās naglu zīmes,

Ko atsedza piedurkņu krokas.

Vēl šodien mēs, nabaga ļaudis,

Kā ceļinieki Emmaus ceļā

Visskaistāko savā dzīvē

Spējam apjaust vien tad, kad tas zudis,

Un sirdī sāp smeldzošas rētas

Par dārgumu pazaudēto.

Z. Dzenīte

KAS TAS TĀDS?

Kas tas tāds, kas nāk no Bocras

Gaitu nogurušu, lēnu,

Slēpdams savā bālā vaigā

Visas zemes sāpju ēnu?

Kas tas tāds ar sārtām drēbēm,

Kā kad vīna spaidu minis,

Kā kad visas zemes lāstu

Asiņainām rokām šķinis?

Kas tas tāds, tik kluss kā dzelme,

Lēns kā avs zem cirpējrokas,

Viens zem smagās nastas līcis,

Viens bez balsta, ciezdams mokas?

Viens, kad apkārt nāves baigums,

Kāds virs zemes vairs nav bijis,

Viens, kad mīlestības maigums

Dusmu kausu piepildījis.

Tas — Lauva no Jūda!

Kas tas tāds ar zvaigznēm rokā,

Acīm it kā uguns liesmu

Balsi lielu, brīnišķīgu

It kā daudzu ūdeņdziesmu?

Kas tas tāds, kas baltos pulkus

Dieva troņa priekšā gana.

Kas tos apēno, kas dziedot

Nāk no lielo bēdu tvana?

Kas tas tāds, kas tautas dala,

Kas liek klintīm drebot šķelties,

Kalniem atkāpties un pazust,

Visai dvašai augšam celties?

Kas sēž baltā goda krēslā,

Atver grāmatas un lasa.

Kas par zemes cilšu ciltīm

Beidzot taisnu tiesu prasa?

—  Tas — Lauva no Jūda!

Z. Dzenīte

ES KLUSĒT GRIBĒTU.

Es klusēt gribētu, kā tālie zvaigžņu bari

Un Tevi, Krustā sistais, apbrīnot:

Cik tālu skatu zemes bērnam dot

Un spēku apslēptu caur savām brūcēm vari!

Tu plūsti dvēselē kā spožie saules stari,

Un garu saistīto, kas pīšļos rakties prot,

No vergu ķēdēm steidzies atbrīvot,

Tu ledu izkausē un visu jaunu dari!

Kas Tavu mīlestību pazīt sācis,

No bargās bauslības tas ārā nācis,

Tam šaurais ceļš nav grūti staigājams.

Un ja kā Jēkabam uz akmens cieta,

Pēc dienas gājuma, tam jārod dusas vieta,

Tad tuksnesis top viņa Dieva nams.

Z. Dzenīte

KRISTUS KRUSTS.

Joprojām stāv vēl krusts, kas Kristum sliets,

Kur grēkam spriests Mūžīgā spriedums tik ciets,

Bet tikai tas krusta godību redz,

Kas pie tā ceļos krīt, to asarām sedz.

Vecs ir šis krusts, bet laiks to nespēj lauzt.

Tik daudziem tur Mūžības gaisma vēl aust.

Tik daudz ir to, kas zem tā līksmo un raud, —

Golgātas svētais krusts, tu mieru paud.

Kāds noslēpums mums liels vēl Kristus krusts,

Un mazums tas, kas zem tā saprasts, justs.

Bet skumjā sirds ja zem tā mājas rod,

Tad visu nīcīgo projām tā dod.

Ak, svētais krusts, tu mūsu labad celts,

Lai nebūtu mums dzīves gājums velts,

Lai ari mums par dārgu daļu kļūst,

Tā dzīve bagātā, kas dodot gūst.

Z. Dzenīte

NOGRIMUŠAIS KRUSTS.

Mēs esam vientuļas salas,

ko melni ūdeņi šķir.

Kā sirdij nokļūt līdz sirdij,

ja visiem mums bailes ir

par savu dzīvību sīko,

ko nosargāt nespējam mēs,

ko vada un rūpīgi rīko

Viņš — Varenais Dievs, mūsu Tēvs.

—  Vai es sava brāļa sargs esmu!?

Kā Kains sauc dažreiz prāts.

Un tomēr — uz tuvākā sirdi

stīdz slepeno ilgu stāds.

Pēc dievišķas vienības sēro

ik vientuļā sala un cieš,

un Kristus pavēle svētā

gan paceļ to līksmē, gan spiež…

Starp vientuļām sālām — starp sirdīm

ir nogrimis Kristus krusts.

Bet reiz tas bij tilts, kas vieno,

bij svētku prieks uz tā justs.

Ak sirdis, izceliet krustu

no dzelmes, un atkal būs tilts,

un gājiens no salas uz salu

būs saules apstarots silts!

Z. Dzenīte

BET VIŅŠ…

Kad sāpes pieteicas, mēs nodrebam kā lapa.

Mēs satumstam kā, vētrai dzimstot, logs.

Viss mūsu sasprindzinātais jūtu loks

top kara lauks, kas cīņas gatavībā,

kur arī ubags klanās, spēka nabadzībā:

Kaut manas namdurvis tās neatrastu!

Kaut sāpes šoreiz atkal garām ietu!

Kaut saule starus atkal logā lietu!

Bet Viņš…Lai krusta baismai pretī ietu—

Viņš savu vaigu vērta krama cietu,

vēl ciešāk sevī slēdzis miera krastu.

Viņš viss bij Tēva prāta darīt griba,

viss iemiesota padevība, uzticība.

Tik savām sāpēm Viņš tā pretī gāja?

Nē, mūsu sāpes Viņš tā, klusināja.

Un mūsu sāpes gaišas tapa.

Z. Dzenīte

KRISTUS KRUSTS

Šī diena domāt liek par Kristus krustu.

Skar sirdī dziļi Lielās Piektās stāsts.

Kaut, apcerot to, visi godbijību justu

un izgaistu tā priekšā citu stāstu klāsts.

Kaut daudzi krusta spēkā sacīt spētu,

ka viņu sapņu, ilgu, vēlmju loks

ap krustu apvijies, lai sevi upurētu,

un nav ne sirdij tas, ne pleciem slogs.

Kas esi krusts? — Tā kvēli vaicāt lika

man krusti tie, kas šodien pasaulē.

Man viņu neistums līdz sāpēm nepatika,

to meli bangojās man dvēselē…

To redzēju kā zelta rotas kaklā,

kā talismanus, no kā ļaunums gaist;

bet krusta nesēji šie, it kā skrēja aklā,

šīs zemes laimi centās nepalaist.

Un kad pa kapsētu es viena gāju—

drūms pretī klusēja man krustu mežs…

Zem krustiem dusošiem — vai es to nezināju—

tik daudziem krusts bij dzīvē tāls un svešs.

Un tie, kas krusta zīmes meta aši

pār krūtīm simtkārt, skaitot lūgšanas—

ak, nācās redzēt man, tie bij tie paši;

kam derdzās krusts, kas nīda ciešanas.

Krusts, Kristus krusts, kam sveši meli, glaimi—

ja tu ko iztvīkušai sirdij paud—

vai krusti šie nav tev kā smagi zaimi,

jeb zīmes šīs uz ceļu īsto spraud?…

Ak svētais krusts, tu, sāpju zīme rūgtā,

cik rupji tevi pārprot vēl arvien!

Kas patiesība tava, daudzu nepielūgta?

Kas spēks tavs, ka tu dzīvo vēl šodien? —

Kas tava lielā, kvēlā, dziļā doma,

kas devums tavs, ko daudzi negrib gūt?…

Ka manā dzīves stāstā liela tava loma,

sirds kaut ko nojauta, bet saprast bija grūt’.

Līdz nāca brīdis kāds kā spēja auka…

Mans taisnais ceļš, kas kvēlos sapņos austs,

un aizvestu pie mērķa, sirdij dārga, jauka,

ar smagu šķērskoku bij cauri lauzts…

Un kad ar sāpēs tukšu, mulsu skatu

šai ceļā lūkojos, kur daudz bij prieka justs—

vai saredzēju kapa aizu, dziļu, platu?

Nē, manā priekšā veidojies bij krusts.

Kad lūpām drebošajām vaicāju es klusi:

—  Kāds ir tavs ceļš, ak Dievs, ko lēmis man,

pirms šajā dzīvē biju atnākusi,

kur šobrīd viss tik nesaskaņā skan?…

Un kad vēl mācījos es vārdus sacīt:

—  Ne mans, bet Tavs, ak Dievs, lai notiek prāts!

Tad Debess rasa lija pieri slacīt—

es sapratu, kas bij vēl tumsas klāts.

Un mieru bangojošā sirds tad guva,

un jaunu virzienu, kas sirdij visu dod.

Ak, krusta svētība, cik tu nu dārga, tuva,

kā zaudēto sirds simtkārt atkal rod!

Nu zinu, krusts, kas ir tavs spēks, ka valdi

joprojām cilvēkā kā slepens ilgu kvēls—

tu sludini, ka mūsu ceļš ir — maldi,

bet īstais tas, ko gāja Dieva Dēls.

Tu aicini uz dzīvi pārkrustotu,

lai Dieva ceļā Dieva cilvēks top,

kas staigā zemes ceļu apskaidrotu,

ko gaida Mūžība, kur Dievs būs jāsastop.

Z. Dzenīte

VIŅŠ AUGŠĀMCELIES

Nē, tā nav pasaka,

ko krēslā bērniem stāsta,

patiesi Viņš ir dzīvs—

nav nāves vairs, nav lāsta.

Ja tu tik pieceltos

un steigtos kapam klātu,

ar miera sveicienu,

Viņš tevi sveicinātu

Ar miera sveicienu!

Jo tā ir miera tvīksme,

ko meklēt dažubrīd

tu traucies maldu līksmē

Un kas tev krūtis spiež—

ir Liela Spēka alka.

Viņš viens to remdēt var,

nav citiem tāda malka!

To dzēris, negurtu

tu meklējumos veltos,

bet mirtu tūkstoškārt,

un atkal augšam celtos

uz dzīvi pilnīgu,

ikdienas jaunu dzīvi:

Uz brīvi ilgoto—

tik sapņos jausto brīvi!

Nē, tā nav pasaka,

ko krēslā bērniem stāsta.

Patiesi Viņš ir dzīvs!

Vai nejūti Tā glāstu,

kas tevi glezni skar

kā Mariju pie kapa? —

Lai dzīve bijušā ir atvērta nu lapa.

Ar līksmi piecelies

un pirmais sauli sveic

un Sauli skatījis

tad viņas spēku teic!

Z. Dzenīte

LIELDIENU IEGUVUMS

Ak, Augšāmcēlušais, pret Tevi ilgu skati

kā gāju putni trauc uz dzimteni!

Šie ūdeņi ir lieli, bezgalīgi, plati,

pa kuriem mūsu laivas brauc,

un atvari

un klintis draud zem viļņiem vareniem

no dziļumiem.

Gan brīnišķīgas daudzreiz uzaust dienas,

kā sapnī, zeltītas, kad līksmi šķiet:

Pie dailes sirds un patiesības sienas,

pat asaras ir labam veltītas…

Bet saule riet—

ir salauzts patiesības šķēps.

Spiež melu kvēps…

Tad mūsu jaunās spēka pilnās rokas

ir niedres aizlauztas, kas vējā trīc.

Ko līdz tām izstiepties, kad skumstot jānolokās

zem grēka bauslības, kas krūtīs sīc:

Tu esi vergs uz mūžu nosodīts,

pie zemes piesaistīts.

Ak AUGŠAMCĒLUŠAIS, ja Tevis nestā brīve

mums nepiederētu kā mantojums,

šī dzīve tiešām būtu verga dzīve

ar nāves cerību.

Slims murgojums

tad būtu ilgošanās degošā

pēc dievišķā.

Tu esi uzvarējis, grēka varu lauzis,

un mirdams atnesis mums dzīvību.

Lai atspirgst nu, ko izmisums ir grauzis.

Tu esi atvēris mums spēka avotu.

Ikviens, kas grēka važās skumst un tvīkst,

nu celties drīkst.

Un ja ikdienas šinī dzīves miglā

mums jākrīt septiņkārt—

mēs celsimies,

un iesim tālāk gaitā brīvā, žiglā!

Kam skumju stīgas skart?

Mēs dosimies pa Tavām pēdām, Augšāmcēlušais,

Tu spēcīgais!

Z. Dzenīte

LIELDIENAS

Par tumšo, drūmo kapu

ikdienas domāt spiež,

bet diena šī mums vaigu

pret gaismu, sauli griež.

Par brīvību un spēku

Šī Lielā Diena pauž.

Gan nesaprot to visi,

bet katrs kaut ko jauž.

Un dzīvot, dzīvot tiecas

Šī Dieva dvaša, gars,

ikviens ko krūtīs nesam,

kaut spiež to grēku svars.

Šīs īsās zemes dzīves

par maz, par maz tam šķiet.

No Mūžības tas nācis

un turp tas traucas iet.

Ak, Dieva Dēls, Tev slava,

nu Mājas zudušās

mums atdod Tava nāve

un augšamcelšanās.

Tas spēks, kas Tevi cēla,

nu pieder ari mums—

kāds liels un neizteicams

ir mūsu mantojums!

Z. Dzenīte

LIELDIENAS RĪTS

Ak zeme, vai sagaidāms tev vēl kas labs

ja Dzīvības Kungu ieslēdzis kaps?

Vai dievišķām ilgām kur atbilde taps,

— ja negaidīts neaustu Lieldienas rīts?

Tik gara nav bijusi neviena nakts.

Viss mācekju prieks zem krusta bij rakts.

Tiem nedega krūtīs pat cerības dakts, —

—  bet negaidīts uzausa Lieldienas rīts.

Ak, atausti sirdīs mums, Lieldienas rīts,

jo svētcelā prieks mums nesoļo līdz,

un dvēseles, saltumā gurušas, trīc,—

—  ak, sasildi sirdis mums, Lieldienas rīts!

Kā Marijai Kungu jel sastapt mums liec.

To mīlēt no sirds — šo prieku mums sniedz.

Par dāvanu jaunu ikkatram mums tiec, —

—  ak, Debesu dāvana, Lieldienas rīts!

Lieldienas rīts, ak, Lieldienas rīts!

Tu viens tāds, kas Mūžību atnesi līdz,

tu viens tik ar uzvaras vainagu vīts, —

—  ak, pasaules cerība — Lieldienas rīts!

Z. Dzenīte

TUKŠAIS KAPS

Tukšs Kristus kaps

mēs svinam Lieldienas.

Liels brīnums noticis

ir — augšamcelšanās!

Vai mūsu kaps ir tukšs?

tā atkal jautāsim,

vai esam dzīvi mēs,

un tikai Debesīm,

kā aicināti sen,

nu dzīvi dzīvojam,

vairs nepiederot sev,

tik Kristum kalpojam?

Lai sveikti vārdi šie

un jautājums,

jo dzīvē tūkstoškārt

ir jāuzceļas mums.

Kad Kristus kapu mēs—

sen tukšo — pieminam,

lai, dziļi liecoties,

mēs savu apskatām,

vai sēd tur eņģelis

un apliecina mums

Ka Kristus uzvara

nu pieder ari mums.

Ja mums šī liecība—

lai rokas sasniedzam

uz nebijušām vēl

un līksmām Lieldienām!

Z. Dzenīte

DĀRGĀKAIS SVEICIENS

Ar kristieša dārgāko sveicienu

pie katra, kas vēlas, es atnāku nu.

Tas lielākā uzvarā cēlies:

—  PATIESI VIŅŠ AUGŠĀMCĒLIES!

Ja esi tu uzticīgs māceklis,

kas Kristum pa pēdām sekojis,

vai priecīgā drūzmā, kur brīnums top,

jeb zaimi un draudi kur jāsastop,

uz jūras viļņiem, kā lauva kas rūc

un, dzelmē raujot, spiež sev pie krūts,

un Ģetzemānē, kaut aizmidzis,

no bailēm un neziņas paguris viss,

zem krusta kā Jānis ja stāvējis,

kā Jāzeps to kapā guldījis…

tad šorīt, vēl ausmas svaigumā,

visīstākā, gleznākā maigumā

Viņš tavu vārdu jau minēja, —

—  Rabūni, — tu sauci kā Marija,

un gavilējot tu cēlies:

—  PATIESI VIŅŠ AUGŠĀMCĒLIES!

Bet ja tev Lieldienas Varonis svešs,

šis sveiciens ja saltumu pretī tev dveš,

ja jūties vēl labi bez Viņa — viens pats,

un labi uz ceļa, kas ērts ir un plats, —

tad tu vēl miegā, tev jāmostas,

jo zeme nav droša, tā grīļojas…

Nav miera pat guļot, nekad nekur, —

Viņš Miera svētnīcas atslēgas tur.

Kad visur par naidu un atmaksu kliedz,

Viņš — Kristus — sirdi pretī tev sniedz.

Ja tu kā Pāvils to sastapsi,

ne sev vairs, bet Viņam tad dzīvosi.

Ja būsi tu rētās ieskatījies,

tu sauksi kā Toms reiz:

—  Mans Kungs un Dievs!

Tā vārdus starp citiem kad jāizšķir,

tu teiksi — Tev Mūžības vardi ir.

Ak, saņem šo dārgāko sveicienu

un izdari svētāko pagriezienu,

un atsaucies, pretī Tam cēlies:

—  PATIESI VIŅŠ AUGŠĀMCĒLIES!

N. Gintere

KRUSTS

Uz Kristus glezniem pleciem tiek uzlikts krusts…

Tas plecus spiež,

Un sāpes Kristus sirdī dziļi, dziļi griež, —

Kristum Viņa tauta nāvi spriež…

Tik pazemots un pazemojies Kristus iet, —

Viņš krustu nes…

Viņš zin — tāds Viņa Tēva prāts…

—  To piepildīt ir Kristus aicināts.

Par Kristu domājot, man klusi jautā kāds

—  Vai zini ari tu, kas Tēva prāts?

—  Vai tu tam atsaucies?

—  Kad grūts ir ceļš un uzlikts dažkārt krusts.

Vai sirds tev nekurnē, kad tiek tas smagi justs?

—  Tāds Tēva prāts!

—  Vai miers tev sirdī slīd.

kad tumša nakts un zvaigznes neatspīd?

Tāds Tēva prāts…

Kāds spēks un kāda gaisma šajā vārdā mirdz!

Un kāda godība, ja krustu uzņem sirds!…

Tāds Tēva prāts! No krusta nevairies!…

Līdz nāvei Kristus pazemots.

—  To vienmēr atminies!

N. Gintere

ES VIŅU SATIKU

Es viņu satiku pēc garas, tumšas nakts,

Kad sirds man bija vētrā plosīta, tik skumja, gurda;

Kad soļos zemes smagums melnais bija lijis,

Un domu tvēra izmisums tik salts un drūms kā kaps.

Tad pēkšņi apstājos — man pretī nāca kāds…

Tik gaišs un apskaidrots, ar liesmojošu skatu…

Es sapratu: Viņš — vētras — Kungs un Dievs—

Viņš nāves varu lauž, liek tumsai atkāpties!

Un tad es izjutu, ka sirdī gaisma nāca,

Kas bijadzisusi, man ceļā vienai esot…

Es Viņu satiku… Viņš ir mans Kungs un Dievs—

Uz brīdi zaudētais, no kapa uzcēlies!

Viņš manā ceļā nāk, lai savu mieru nestu,

Un dzīvībā un spēkā pieaugošā mani vestu.

…Nu sirdī gaišas domas aug un mīt.

Ko kāds vēl varētu man pasacīt?

Es Viņu satiku: nav miris Viņš — Viņš dzīvs!

Un Viņa dzīvībā ikviens tiek dāčrīts brīvs.

Es Viņu satiku! — Viņš ir mans Kungs un Dievs!

N. Gintere

KRISTUS AUGŠĀMCĒLIES

Viņš mūsu ilgu gaišais ceļš un arī piepildījums.

Un ja šīs ilgas nerimsies mums krūtīs,

Un tālāk vēl ikdienas meklēs sirds,

Dievs gaišas zvaigznes mūsu ceļā sūtīs

Un laimi lielu, kurai nebūs gala…

Un gaišāks vēl, — lai gaišāks vēl top mums skats. —

Dievs, pretī nāc! Dievs, uzrunā mūs pats!…

M. Dakne

DABAS AUGŠĀMCELŠANĀS

Pār mežiem un laukiem šalc algi vēji,

Zūd mežmalās pēdējais, trai ,1ais sniegs…

Sāk ūdeņu balsis čalot jau sp lj\

Un dabai no acīm zūd ziemai) miegs.

Pie upes, lūk, strazdiņš sidraba zvanā

Steidz vēstīt, ka augšāmcelšanās rīts.

Un debesu zilgmē, plašumā skaņā

Ar gavilēm traucas cīrulis.

Briest brūni pumpuri bērzu zaros,

Tie lielus sapņus un ilgas auž…

Un, laimē tvīkstot, tie novakaros

Par ziedoņa krāsām mums jūsmīgi pauž.

Nāk atkal ziedonis… Spēka brīve

No mežiem un laukiem mums pretī plūst.

Tik spārnota, gaiša kļūst atkal dzīve,

Un sapņi un ilgas nu dzīvību gūst.

Nāk atkal ziedonis… Sirds, vai vari

Vēl ilgāk tu dūmus un putekļus nest?

Ej saulē un dziesmās, lai Radītājs ari

Var tevi spēkā un dzīvībā vest.

L. Cīrule-Pole

AUGŠĀMCELŠANĀS DIENĀ.

No dzīves kapenēm nāc ārā, draugs,

un atstāj trūdiem piepildīto telpu;

tev just būs Lielās Dienas dzīvo elpu,—

no Jzīves kapenēm nāc ārā, draugs!

Pret Debesīm ver spodro dvēsles logu,

lai tevī ieplūst dievišķīgā gaisma

un pazūd grēku tumsas lielā baisma…

Pret Debesīm ver spodru dvēsles logu!

Lūdz lielo, Svēto Mīlestību.

Tā ienaidniekam piedot spēja

un citiem ^evi upurēja…

Lūdz lielo Svēto Mīlestību!

Un skūpsti >altās rokas sāpju rētas.

Jo tevis dēļ tur asas naglas dzina

Un gleznās jūtas rupjas kājas mina…

Un skūpsti baltās rokas sāpju rētas!

Estere

MĪLESTĪBA

Ak Mīlestība, dārgā Debess būtne,

Kas dzimusi no Dieva Tēva sirds,

Un cilvēcei kā patiesības sūtne,—

Tavs Gara auglis daudzveidīgi mirdz.

Tu esi dārgakmens, ko meklē—atrod

Vien tikai tas, kas tevi vērtēt prot,

Un, zemojoties dziļi, rok un atdod

It visu, kas tam ir, lai Tevi rod.

Tu esi pērle dārgākā, kas zaigo

It visās varavīksnes niansēs,

Kur visas krāsas harmonijā mirgo

Un noskumušām sirdīm prieku nes.

Tu esi laime, patiesa un svēta,

Pēc kuras sirdis slāpst un rokas tver,

Kam sirds ir Tavā spēkā uzvarēta,

Uz Paradīzi vārtus tam Tu ver.

Ak Mīlestība, visu dārgā, svētā,

Pie moku krusta Tevi piesita,

Ar asiem ērkšķiem tiki vainagota,

Tā kļuvi nicināta, atstumta.

Ja kādā sirdī Asins pērles lāso,

Tur purpursārtas rozes uzaug, zied,

Un Mīlestībai saldu smaržu raso

Un pateicībā slavas dziesmas dzied.

Ak Mīlestība, dārgā Debess sūtne,

Pēc Tevis ilgas sajūt mana sirds.

Kaut tikai viena sārta Asins pērle

Man sirdī krīt un purpursārti mirdz.

Estere

KĀPĒC?

No pilsētas, kur torņi saulē laistās

Un Dieva templis tālu zeltā mirdz,

Iet ļaužu drūzma, naidā sabangota,

Kam krūtīs atriebības kāra sirds.

Nav skaitā daudz to dienu aizritējis,—

Tie paši ļaudis—Ozianna!—sauc,

—Lai slavēts Tas, kas nāk tā Kunga vārdā,—

Ar palmām rokās Viņu godāt trauc.

Bet tagad aina ir pavisam cita—

Šie paši ļaudis Viņu krustā sit.

—Nost, nost ar šo! Lai lietās Asinis

Pār mums un arī mūsu bērniem rit!…

Un pūļa priekšā, krustu nesdams,

Iet Jēzus, dziļu sāpju izmocīts.

No ērkšķu dūrieniem un šaustām brūcēm

Tam lāso Asinis un zemē līst.

Klāt Golgāta, ir gājiens galā…

Lūk, karavīri, naglas, āmurs smags.

—Vai tiešām ļaus Viņš sevi krustā piekalt?

Jeb, varbūt, visiem redzams brīnums nāks?

—Vai tiešām kājām šīm kals cauri naglas,

Daudz labu darot apkārt gājušām?

Vai tiešām rokām gleznām, svētījošām

Pie moku krusta jātop piekaltām?

Tur līdzjūtīgo sievu bars netālu,

Tām neatbildēts jautājums:—Kāpēc?

Kāpēc gan mīļais Meistars, citiem līdzot,

Pats sevi krustam piekalt ļauj—kāpēc?

Tur Marija, kas reiz pie Jēzus kājām

Ir daļu labāko sev guvusi,

Tur Marta—Viņam čakli kalpojusi

Un saldus acumirkļus jutusi;

Tur Lācars, kuru Jēzus reiz no kapa

Par jaunu atkal dzīvei atdeva.

—Kāpēc nu viņu dārgais Draugs un Viesis

Šeit sevi mocītājiem atļāva?

Lai slāpes dzēstu, etiķi un žulti

Sniedz Viņam sūklī, niedrei piesietā.

Un pulciņš mācekļu ar bailēm raugās,

Ar sirdi, prātu, garu salauztu.

Un mātei zobens dziļi spiežas sirdī,

Viss—kādreiz apsolītais—brūk un irst.

—Kur Dieva sūtnis, kur nu Viņa teiktais?

—Pie krusta Dieva Dēls ir sists…

—Tēvs, savu garu dodu Tavās rokās!

Un galva noliecas, Viņš mirst.—Kāpēc?

Un melna tumsa apņem visu zemi.

Ir tumsa arī draugu dvēselēs.

—Mēs cerējām—Viņš Israelu pestīs,

Nu viss pagalam, akmens kapu kļauj.

Skumst Pēteris, no sirdsapziņas mocīts,

Un dvēsles sāpēs asarām plūst ļauj.

Nu, dziļi vīlies cerībās, viņš raugās,

Kur vecās dzīves tīkli viņam māj,

Un domu drūzmām, šaubu nomāktam,

Sen Rakstos teikto viņam migla klāj.

—Mēs Viņu redzējām tik ļoti nicinātu,

Tur tiešām skatam nebij skaistums kāds;

Mēs Viņu turējām kā nolādētu,

No Viņa novērsās mums sirds un prāts.

Viņš mūsu pārkāpumu dēļ tiek mocīts,

Un mūsu vainu dēļ top ievainots;

Un visa sodība uz Viņu likta;

Caur Viņa brūcēm tautām miers tiek dots.

Kā Dieva Jērs Viņš balsi nepacēla,

Pie krusta mirdams Viņš vēl aizlūdza

Ak, dārgais Pestītāj, Tu grūti cieti,

Lai tautām nestu dzīvību.

Sen mūsu Pestītājs ir augšāmcēlies;

Sen spēkā ausis gaišais Lielās Dienas rīts;

Sen mācekļi pauž Kristus prieka vēsti;

Sen tiem ir gaišs, kas miglā bija tīts.

No dienām tām, kad notikušo minam,

Jau skaitam laiku gadu tūkstošos.

Un Evaņģēliju kā Labo vēsti

Pauž tālu visu zemju plašumos.

Mēs vēlreiz gaidām Viņa atnākšanu

Pēc dota solījuma Viņa mācekļiem;

—Viņš vēlreiz atnāks tā, kā jūs to redzat,

Tērpts godībā, ar Debess eņģeļiem.

Viņš nāks kā miera Valdnieks spēkā,

Tad gaišs būs viss, kas tagad miglā tīts.

Un klīdīs neziņa un tumsas vara,

Tad viss būs saprotams un gaišs kā rīts.

Estere

LIELDIENAS NOTIKUMS

Ir klusums kā pēc norimušas vētras,

Kad negaiss plosījies un visu grāvis, plēsis.

Vēl skaidri saredzamas viņa pēdas,

Jo sirdī baigums mīt, ko negaiss dvesis.

Vēl runā Golgāta, šī moku vieta,

Un zeme, Svētās Asinis kas iesūkusi…

Un jaunais kaps tur dārzā, klintī cietā.

To sargādami, sargi runā klusi…

Dus mierā priesteri, jo savu darījuši:

Vissvēto upuri ir atnesuši.

Par Visudārgāko tie maksu maksājuši

Un grēciniekam brīvi prasījuši.

—Lai labāk bojā iet Viņš viens par visu tautu

Un Viņa Asinis pār mums un mūsu bērniem plūstu,

Nekā sev ļaudis neprātībā līdzi rautu

Un tēvu nolikumus grautu…—

Aust trešā diena—Lielās Dienas rīts,

Dreb elles pamati, jo nāvei vara lauzta;

No kapa lielais akmens vēlies—zeme trīc.

Nāk ārā Dzīvība un gaisma tumsu šausta.

Teic, skumjais mācekli, vai tu to jūti?

Tavs Pestītājs ir augšāmcēlies, Viņš ir dzīvs!

Nes savu smagumu, kas sirdi nospiež grūti,

Liec kapā tukšajā un esi laimīgs, brīvs!

M. Melluma

TU BIJI VIENS

Tu biji viens… Ap Tevi bija draugi,

Un līksmi šalca dziedināto prieks,

Bij arī tie, kas nepazīstot Tēvu,

Par Tevi teica—Dieva ienaidnieks.

Tu biji viens pats Ģetzemānes naktī,

Ciets miegs kad māca draugus tuvākos,

Kad cīņā karstajā Tev plūda Asinssviedri,

Līdz gatavs biji pieņemt grēkus manējos.

Tu biji viens starp ļaundariem pie krusta,

Pat saules stars kad šausmās apslēpās,

Kad grēku lāstu baudot, sirds Tev lūza,

Un mīļais Tēvs no Tevis novērsās.

Tu biji viens Visbaismīgākā nāvē,

Kad elles palodas Tev atvērās;

Viens biji uzvarā, lai vestu brīvē,

Kam sirdis grēka valgos saistītas.

Kad, Tēva saukts, kā Uzvarētājs cēlies,

Tev Gaismas Valstī sekot var ikviens,

Kas mīlestības balvu iegūt steidzies, —

Tik tādēļ, ka par visiem cieti viens.

M. Melluma

DZĪVĪBAS CEĻŠ

Garā Golgātas krustu redzu…

Mulsumā klusē prāts—

Reiz tur nagloja parādu rakstu,

Kas daudzu paaudžu krāts.

Visas pasaules sāpju smagums

Gleznākos plecus lieca,

Visas cilvēces grēku lāstu

Pestītājs viens pats nesa.

Visas pasaules bēdu svaru

Sirds vissmagāko juta,

Visas cilvēces zaimu krusa

Pāri Svētajam bira.

Visas pasaules dusmu sārtu

Golgātas kalnā kūra,

Visas cilvēces naida šķēpu

Salauztā sirdi dūra…

Visai pasaulei piedošanu

Upuris svētais deva,

Visa cilvēce pestīšanu

Glābēja nāvē guva.

Mīlestība pie krusta vēra

Jaunai dzīvībai ceļu—

Manas dvēseles atdzimšana

Ir caur sirdi, tur šķeltu.

Lāse

LIELDIENAS

Šodien uzvaras saule

Pār Golgātas kalnu līst,

Jo Pestītājs augšāmcēlies—

Viņš dzīvs!

No kapa akmens vēlies,

Nespēkā nogrimis,

Jo Dieva godības pilnums

Ir uzvarējis.

Klau, pasaulē zvani runā,

Par dievišķo godību teic,

Un pestītā dvēsele priekā

Savu Glābēju teic.

Nebūs vairs lauztai sirdij

Zem dzīves smaguma ļimt.

Viņš tavas nastas vieglos,

Ļaus saulainam priekam dzimt.

Pestītājs augšāmcēlies.

Tik ļoti mīl Viņš mūs.

Vai Viņu tu sastapt vēlies,

Vai Viņš tev par Vadoni kļūs?

Dzīve kā spārnota steidzas,

Mūžība tuvojas,

Un Viņa vaiga priekšā

Tev kādreiz būs jāstājas.

Šodien uzvaras saule

Pār kapu un Golgātu līst,

Jo Pestītājs augšāmcēlies, —

Viņš dzīvs!

J. Stūrmanis

JŪDASS

Kas bija Jūdass? Draugs, saki!

Ai, zinu, ko sacīsi tu:

—  Par naudu viņš pārdeva Jēzu

Un savu svētlaimību.

Bet Jūdass — izmisis gāja,

Kad grēka tam palika žēl,

Un asarām klaudzināja

Pie bārgo tiesnešu durvīm,

Lai grēku ļauj izlabot vēl.

Bet tiesneši — nokauj Jēzu,

Un vainīgs Jūdass tiek…

Ai, dārgie klausītāji,

Ko tas mums domāt liek!

Nāk bargo tiesnešu spriedums:

—  Kas darīts — padarīts.

Un pasaulei nesaprasts ausa

Nāves un dzīvības rīts,

Vēl bargi Jūdass tiek tiesāts,

Daudz spriedumu pasaulē skan,

Un, draugs, cik reiz pār lūpām

Viņš gājis nav tev un man?

Vēl šodien pārdots tiek Kristus,

Bet pasaulei netop vairs žēl…

Ak, cik daudz labāks ir Jūdass

Par daudziem, par daudziem vēl!

Un mūžīgās tiesas dienā

Viņš celsies kā liecinieks

Pret visiem, kas dzīvojot Jēzu

Kā Dieva Dēlu liegs.

Bez jūtām kam vārdiem un darbiem

Vēl Kristu pārdot prieks,

Ak, ņemiet vērā, lai Jūdass

Pret jums nav liecinieks.

M. Frīdmane

VAI ATCERIES?

Ej, dvēsele, vakara klusumā — ieklausies—

ieklausies dziļā, pat bijīgā mulsumā, —

ieklausies koku un ūdeņu šalkoņā, —

Vēju un zvaigžņu klusajā sarunā — ieklausies!

Vai atceries?

,,Ozianna! slavēts, kas nāk tā Kunga vārdā!”

Ozianna visaugstākās Debesīs!

Pār palmu zariem jauns ēzelis

Vislielāko Dārgumu nes pazemīgs.

Pilsēta dun, ļaužu pulks mutuļo-

—  Kaut zinātu, kas pie tava miera vajadzīgs!

Kāds nodokļu piedzinējs galdu klāj, — piedāvā mājas—

Grēciniece ar dārgu eļļu un asarām svaida Tā galvu un kājas…

—Ai, mācekli mīļais,vai zini, kā tieci tu svēts?

Tev dārgākais Dārgums— bij trīsdesmit grašu vien vērts! —

Kā Es esmu vēlējies šo Lieldienu mielastu est ar jums!…

Maizi laužu un biķeri sniedzu:

—  Ņemiet — ēdiet-

—  Ņemiet — dzeriet visi no tā!…

Šai biķerī Mana Dzīvība apslēpta—

Par jums — par jūsu grēkiem to izleju—

Lai Jaunai Dzīvei jūs atpirktu! —

—  Bet nodevēja roka

ir pie Mana galda!…

Mācekļu dvēseles satrauktas, skumst…

—  Diena ir galā-

riet saule, — vakars jau tumst…

—  „Palieciet brīdi ar Mani nomodā, —

Lūdziet Dievu, ka neiekrītat kārdināšanā!…

Slīgst Eļļas kalns snaudā, — daba jau dus, —

Mirkli nomodu Meistars saviem trim mācekļiem lūdz…

- ,,Lai Biķeris šis, Tēvs, man garām iet, — ja tas var būt!”

Asinssviedri pāri vaigam uz zemi plūst, —

Bet mācekļi —dus…

Tumšs pūlis nakts tumsā — ieročiem bruņojies,

Ar viltu un varu nu Mīlestību važās sien—

—  Viens Tevi ar skūpstu ir nodevis

Otrs — pilskalpiem Tevi aizliedzis—

Tavs mācekļu pulciņš ir izklīdis—

Viens — ērkšķu vainagā — Meistar — esi palicis!

—  Kā Saule — Tu Dzīvību dāvāji—

Sevi par Upuri atdevi. —

Nu krusts par Taviem pleciem ir velts—

Lai Golgātā tas tiktu celts

Kā Altāris Mūžīgai Mīlestībai—

Ziedotu — cilvēces dzīvībai! —

Vel cilvēces neprāts Asins tvanā tīts—

Bet sacīji Tu:

„Viss piepildīts!”

Kaps nespēja paturēt—

To, kas nāvi spēj uzvarēt! —

Pagaja nakts — lūk, atausa Rīts—

Dzīvības saulstaru gaismā vīts!

Ej, rīta agrumā, — ej ieklausies-

Ieklausies, dvēsele, — ieklausies, — dzirdi

Gaismots prieks tev ielija sirdī!

Vai tu nedzirdi, dvēsele mana—

Debesīs zvani Lieldienu zvana—

Dzīvība ir Augšāmcēlusies! —

V. Dzelmītis

SARUNA TIBĒRIJAS JŪRMALĀ

„Teic Jonas dēls, vai mīli Mani?”

Tā Kristus vaicā Pēterim,

Skan Viņa balss kā svētku zvani,

Skan dziļi sirdī māceklim.

— Tu zini, Kungs, ka mīlu Tevi, —

Bilst skumju skatu Sīmanis,

—  Tu krustā ļāvi piesist sevi,

Lai atvērtu man Debesis.

„Tad ej, un Manas avis gani!”

Teic Kristus tam vēl maigāki,

„Lai arī viņas iemīl Mani

Un paliek Manas Mūžīgi.”

„Teic Jonas dēls, vai mīli Mani?”

Pēc brīža atkal jautājums,

Un atkal maigs pār dvēseles dzīli

Plūst neaizmirstams viļņojums.

—  Tu zini, Kungs, es Tevi mīlu, —

Teic savam Kungam Pēteris,

—  Tu zini, ka reiz Tevi vīlu,

Un kā tas man ir sāpējis.

Vēl trešo reizi Kristus jautā:

,,Vai Mani mīli?” Sīmanim.

Kungs dziļi pārmeklēties ļauj tā

Sirds dzelmēs savam māceklim.

—  Es mīlu Tevi, Kungs, Tu zini,

Tu, visu lietu zinātājs.

Kam trešo reizi Tu to mini,

Mans Kungs, Mans Dievs, Mans Pestītājs?

,,Tad ej un gani avis Manas,

Kur ganības un ūdeņi.

Lai tavā sirdī neieskanas

Vairs šaubu kokles akordi.”

—  Bet saki, Kungs, kas Tevi sējis

Pie Galilejas zvejnieka?

Kas Tevī mīlestību lējis

Uz mani, ļauna grēcinieka?

,,Neviens to Man nav pavēlējis,

Jo Mīlēt nevar pavēlēt.

Pats esmu tevi izredzējis

Uz mūžu mūžiem iemīlēt.”

—  Bet saki, Kungs, kas tur pie krusta

Tik cieši Tevi turēja,

Kur sāpju dzelme, dziļi justa,

Pār Tevi baiga izvirda?

Kad farizēji kārdināja:

—  Ja esi Kristus, zemē kāp!

Bet ja tu arī dvēsle vāja,

Kam tautu pievil Tu un krāp?

,,Ja Es no krusta būtu kāpis,

Kas nāvei galvu samītu?

Ja sevi pestīt būtu slapis,

Kas grēciniekus pestītu?”

—  Tad naglas Tevi neturēja,

caur kājām, rokām izdzītas?

Un virves Tevi nepiesēja,

Bez žēlastības savilktas?

,,Nē, naglas Mani neturēja.

Es Tēva prātu darīju,

Par velti Mani virvēm sēja.

Pats sevi nāvei atdevu.

Un ari tad, kad kārdināja:

—  Ja esi Kristus, atpesties, —

Man dvēsle miesās nebij vāja,

Ne gara spēki beigušies.

Es esmu Ceļš un Patiesība,

Es esmu Spēks un Dzīvība.

Tik mīlestība, mīlestība

Pie krusta Mani turēja.”

V. Dzelmītis

PIRMS SAULES LĒKTA

Tik tikko gaismai austot,

pirms saules lēkta,

pa ielu, domu pilna,

iet Marija.

Pret ārpasauli sirds tai slēgta.

Tā neredz rasu zālē,

ne purpursārto rīta ausmu,

kas aizdegās pār kalniem tālē;

tā nejauš smaržas, kas visapkārt dveš,

Viss dabas skaistums šķiet tai tāls un svešs.

Sirds pilna tai vēl baigu jausmu

par to, kas pārdzīvots ir aizvakar.

Kā zobens ass tas šorīt vēl

to sāpīgi un dziļi skar.

Kā rēgs tai visur seko krusts.

Mirdz naktī tas kā ugunsstabs,

pa dienu tumšā padebesī sedzies.

Skaļš kliedziens tai vēl ausīs skan:

—  Mans Dievs, Mans Dievs,

kāpēc Tu mani esi atstājis!-

Pēc visa tā tumšs, klintī izcirsts, kaps.

Tumšs, klintī izcirsts, kaps!

Sirdsdziļās domās nogrimusi,

pirms saule uzlēkusi,

te viņa nu ir atnākusi.

Ap kapu viss vēl kluss,

vēl pilsētā un dabā visi dus.

Ar skatu mulsinošu viņa

redz akmeni no kapa noveltu.

Un sardzes arī nav…

Kas noticis?!

Plūst Magdalēnai asaras

pār vaigiem siltām straumēm.

Prieks pēdējais tai ņemts—

pat kapā Viņš nav šorīt

vairs atrodams.

Kur nu Viņš būtu meklējams?…

Te Kāds tai blakus stāv un jautā:

—  Ko tu raudi Magdalēna,

ko tu meklē šeit? —

—  Ja Tu, kungs, Viņu esi aiznesis,

tad saki man, kur esi nolicis? —

Viņš neatbild, bet saka tikai: Marija!

Un tūliņ viņa pazīst To

kā savu Kungu dārgāko.

—  Tu, Mācītāj, Tu esi Tas!

Mans Kungs, Mans Dievs,

no mirušiem Tu uzcēlies!

—  Jā, Magdalēna, esmu dzīvs.

Bet ej pie Maniem brāļiem, saki tiem:

—  Es aizeju pie sava Tēva

un jūsu Tēva,

pie sava Dieva

un jūsu Dieva.

No brīža šī pa visām jūsu dzīves takām

ikdienas neredzams jums iešu blakām. —

Marta Cakare

LIELDIENU RĪTĀ

Dzestrie aprīļa vēji

norauš asaru pēdas

vaigos.

Gaismā apsaluši,

mirdz zelta zaru krūmi.

Tuvu zemei piekļāvušies

zilie zvaniņi iezvana

Augšāmcelšanās rītu.

Palieci, cilvēkbērns,

savas bēdas zem pērnajām lapām

un dziedi ar putniem šorīt,

,,Viņš dzīvs, mūsu Pestītājs

patiesi dzīvs!”

VASARAS SVĒTKOS

,,Bet Aizstāvis, Svētais Gars, ko Tēvs sūtīs Manā vārdā, tas jums visu mācīs un atgādinās jums visu, ko Es jums esmu sacījis.”

Jāņa 14,16.

Ruta Iklava

SVĒTAJAM GARAM

Es dziļā pazemībā Tavā priekšā liecos,

Tu, klusais brīnums, Dieva Svētais Gars.

Par visu vairāk Tevi iegūt tiecos,

Tu dzīvs un svaigs kā ziedošs pavasars.

Kas esmu es bez Tava spēka plūsmas? —

Tik tā var sirdī dzīvu straumi liet.

Tev svešas īslaicīgas mirkļu jūsmas,

Tavs spēks ar vējiem līdzi neaiziet.

Gan tiecos augstāk, degt ar saules kvēli,

Bet zemes svars arvienu lejup rauj.

Tev pieder spēks pār grēka viltus spēli,

Sev tuvoties Tu tumsai neatļauj.

Kad varēšu ar Tevi tādā vienotībā,

Kā auglīgs zars ar vīnakoku augt,

Tavs prāts būs nedalīti mana griba,

Ar Tevi nespēšu vairs citu spēku jaukt.

Tu esi lielākais, ko zemes bērns var iegūt.

Tu nāc no Debesīm un Debess dzīvē ved.

Ar Tevi, Svētais Gars, mēs varam nokļūt,

Kur šeit jau Mūžību var saredzēt.

Ruta Iklava

LIESMU MĒLES

Liesmu mēles, nākat jūs,

ārdīt grēka cietokšņus!

Esam mēs tik nespēcīgi

Dieva lielā darba rīki.

Kā lai mēs bez svētas strāvas

šķeļam kalnus, pildām gravas? —

Ejam gan mēs Dieva druvā,

bet vai īstās sekmes guvām?

Kur ir pirmā mīlestība,

sevis ziedošanās griba?

Kur ir apustuļu gars,

Vasarsvētku spožais stars? —

Ak, kā toreiz sirdis dega

pārplūstošā Dieva spēkā!

Ledus kusa, klintis gruva,

Debess bija zemei tuva.

Vārda spēks tad sirdis šķēla,

vienprātība draudzi cēla.

Liesmu mēles, nākat jūs

sildīt mūsu locekļus.

Esam mēs tik stingi, salti,

vienaldzības ledū kalti.

Bieži tas, ko daram mēs,

paštaisnības zīmi nes.

Nāciet, sirdis piepildiet,

Dieva Ļaudis vienojiet!

Nāciet, spēkā tērpiet mūs

Tā, kā pirmos mācekļus!

Liesma

SVĒTĀ GARA SPĒKS

Spēks — Svētā Gara spēks—

Iz dziļumiem mani ārā sauca,

Tam brīnišķi dvēsele paklausīt trauca;

Nu beidzies ir maldu ceļojums grūts—

Sirds bauda laimi pie Jēzus krūts.

Spēks — Svētā Gara spēks—

Man jaunu ceļu dzīvē lēma

Un paša gribu, iedomas ņēma;

Jo nevēlos vairs tikt maldināts,

Man jādara tikai Viņa prāts.

Spēks — Svētā Gara spēks—

Ir vienīgi stiprāks par nāvi, grēku,

Un tikai ar Viņu veic sātana spēku;

Caur Viņu tik mantot var ticību

Uz mūžīgo Debesu godību.

Spēks — svētā Gara spēks—

Ģērbj katru, kas nāvei dod miesas prātu,

Caur Kristu iemanto bērnības kārtu.

Sirds, lūdz pēc šī spēka ari tu,

Par grēku tad mantosi uzvaru.

Liesma

ATMODA

Atmoda, atmoda,

Brīnišķa tava nākšana!

Ne soļu troksnis, ne vainags vīts,

Un nezin neviens, vai bij nakts tā vai rīts.

Kad māti zemi tu skūpstīji

Un debesīm apsegu noņēmi,

Tik pēkšņi mēs sajutām, tu esi jau klāt,

Tu esi jau klāt!

Atmoda, atmoda,

Kāda nu visur pārmaiņa!

Kur sniega vāli un sals drūzmējās—

Jau čalo strauti un zaļo ielejas.

Mirdz debesis zeltā, silts saulei glāsts,

Un zvaigznēs rakstīts jauns cerības stāsts,

Plaukst visur ziedi, līst gaviles,

Ko līdzi sev nes.

Atmoda, atmoda,

Ak, kā mums tevis vajaga!

Sirdslaukus ledus un sniegi vēl klāj,

Un ziemeļa vēji šalkt nenostāj.

Kā asni ledū — dvēsele nīkst,

Pēc brīves un plaukuma ilgas tvīkst.

Gars dievišķais, iesāc pār ieleju pūst,

Lai ledus sāk lūzt.

Atmoda, atmoda,

Kāda tev līdzi nāk pārmaiņa!

Sirds atvērsies, samulsīs sausais prāts!

Kad dzirdēs, kā ziedoņa straumes krāc;

Kas aizskalo visu kas netīrs un ļauns,

Un cilvēks celsies no pagātnes — jauns

Un jaunā spēkā un plaukumā ies,

Kur aicinās Dievs!

Liesma

DIEVA GARA UGUNS

Tu neredzi, kā viņa krīt

No Augšas sirdī klusi,

Tik jūti — nemiers norimis,

Kā bērns tu Dievā dusi.

No vienaldzīgā piepeši

Tu esi kļuvis liesma,

Un tavā tukšā dvēselē

Sāk skanēt jauna dziesma.

No nelaimīgā, laimē celts,

Tu sevi tagad jūti;

Kas likās neiespējams būt,

Tas vairs nemaz nav grūti.

Tev klusās lūpas atdarās

Tu liecinieks nu esi,

No uguns šīs, kaut dzirksteli,

Tu citiem tagad nesi.

Kā jaunā gaismā tagad viss,

Kas tuvs bij, tālāks kļuvis;

Un neaizsniegtās Debesis

Par savām esi guvis.

Cik varena ir Uguns šī,

Kas necieš grēku, ļaunu,

Bet atbrīvo un aplaimo,

Un visu dara jaunu.

O. Legzdiņš

SVĒTĀ GARA SVĒTKOS

Vasarsvētku augstais viesi,

Tēva balva — Svētais Gars,

Vai Tu šodien garām iesi?

Mācekļiem sāk pietrūkt spars.

Gurdās sirdis slāpst un sauc,

Spēka vajadzīgs tik daudz…

Tumsas vara nomākt draudē,

Nāc, pirms cīņa jāpazaudē!

Dieva Gars, Tu Debess rasa,

sauso zemi slacini;

Mana sirds pēc Tevis prasa,

Šķīsti to un spirdzini!

Svētā straume, plūsti jel,

Gribu baudīt vēl un vēl:

Slāpes remdēt, spēkus smelties,

Un kā ērglis augšup celties.

Aizdzen smagos grēku tvaikus,

Rādi gaismu mūžīgo;

Sūti atspirgšanas laikus,

Dod mums jaunu dedzību.

Tik caur Tevi, Svētais Gars,

Sirdī rodas pavasars…

Mīlestība puķes lasa

Tur, kur krīt šī Debess rasa.

Svētais Gars, Tu Dieva elpa,

Brīnumdarošs ir Tavs spēks:

Kur Tu mīti siržu telpā,

Izzūd tur ikkatris grēks;

Gaisma pilda dvēseli,

Dzīve top par Ēdeni…

Šādu laimi iegūt varam,

Atdodoties Svētam Garam.

Rasa

MŪSDIENU VAJADZĪBA

Pēc kā mums šodien jālūdz būtu,

Lai nāktu atkal pirmo dienu laiks,

Lai svētības kā upes plūstu

Un sirdīm redzams kļūtu Dieva vaigs?

Dievs, spēku dodi mums un vienību,

Lai jūtam, ka Tu tuvu pats,

Lai dienu steigā saglabājam modrību,

Kaut klūpot, krītot dažbrīd satumst skats.

Bez tava spēka mazas mūsu dvēseles,

Un savā šaurā dzīvē iegrimušas tās.

Tik Tavā spēkā — zinu — spēsim mēs

Vēl daudzas sirdis darīt bagātas.

Bez vienības — šīs Debess dotas balvas,

Tik mūsu ,,es” spēj visam pāri pacelties;

Bet kad mēs ņemam to no Tava klāta galda,

Tad brāļa labā varam otru jūdzi iet.

Dievs, dodi spēku mums un vieno mūsu sirdis.

Tik tad nāks atkal pirmo dienu laiks,

Kas daudzos iedegs gaišas dzirkstis,

Un sirdīm redzams kļūs tad Dieva vaigs.

K. Liecinieks

DEBESS UGUNS

Kas pamatīgi iededzies

Ar Debess uguni,

Tam velti straumes virsū lies,

Viņš strādās brīnišķi.

Pat vētra, kura briesmīgi

Grib visu raut un plēst,

To uzpūtīs jo stiprāki,

Bet nespēs viņu dzēst.

Tā liesma, augšup vīdamās,

Dos gaismu apkārtnei,

Būs tumsas sargiem jābrīnās,

Būs brīnums pasaulei.

Nāks bāra bērni sildīties,

Nāks arī ceļinieks,

Kas tumšā naktī maldījies

Un kam par gaismu prieks.

Jo strādās viņš, jo jutīsies

Vēl vairāk iestiprots,

Un Tam, caur ko viņš iededzies,

Būs pateicība, gods.

Viljams Strēlis

TU STARP CILVĒKIEM

Tu starp cilvēkiem — kā ogle,

Bet tev jādeg liesmā kvēlā,

Lai skan gaiši ceļā kokle

Tiem, kas meklē laikā vēlā.

Tu starp cilvēkiem — bez spēka,

Bet tev jābūt piepildītam,

Lai pār galvu līdzcilvēkam

Uguns mēles redzi krītam.

Tu starp cilvēkiem — kā vārna

Brīžam centies ieknābt citam,

Bet tik ērglis spēj uz spārna

Pacelt to, ko pūlis sita.

Tu starp cilvēkiem — kā viņi,

Bet tev jāspēj zemāk nokāpt,

Lai ar mīlestības dziņu

Tavi ziedi plaukst tiem rokās.

Tu starp cilvēkiem — vēl snaudi,

Bet jau pūst sāk Dieva vēji.

Uzmosties, ka nepazaudē

To, ko darbā sakrāt spēji!

Tu starp cilvēkiem — no Kristus

Esi sūtīts sirdis iedegt,

Lai tā uguns neizdzistu,

Kura šodien draudzei pieder.

Tu starp cilvēkiem — tik bagāts?

Vari dot, un lūgt un ziedēt!

Lietus šalc jau draudzes vagās…

Nāc kā saule augļus briedēt!

Viljams Strelis

LŪGŠANA VASARSVĒTKOS

Kungs!

Tos putekļus noskalot gribu,

Kas gulstas pār dvēseli,

Lai Svētais Gars aizskar kā zibens

Un pilda ar uguni.

To nespēku pārvarēt vēlos,

Kas neļauj no avotiem smelt,

Lai sirds spēj degt lūgšanā kvēlā

Un rokas uz augšu celt.

Tos vārdus kas nepatīk pašam.

Vairs tuvākam neteikšu,

Lai liecināt varu kaut dažiem

Par Svētgara brīnumu.

To brīnumu lūdzos, Kungs, sūti

Kā balodi debešos,

Lai dvēseles vienotas kļūtu

Un darbībā aizdegtos.

Par draudzi, Kungs, lūgties vēl gribu—

Mūs ticībā spēcini, —

Lai Svētais Gars gaismo kā zibens

Un pilda ar uguni!

V. Fetlers

„NOTIKS PĒDĒJĀS DIENĀS”

Pa pasauli jauna vēsma iet—

Vai nemaniet?

Pa kokgaliem lapas čalo un čukst,

Mirusi sirds no jauna pukst…

Kā pērkona dārdiens, kā rūcošs vējš,

Te atkal un atkal grūdiens spējš!

Brikšķ kauli miroņu ielejā,

No nāves pamostas dzīvībā;

No rītiem līdz vakariem zibeņo—

Vai nemaniet to?

Un pasaule skatās un nesaprot,

Ko gan šis troksnis nozīmējot.

Bet šis ir tas, ko pravietis

Pirms gadu simteņiem vēstījis:

—  Un notiks pēdējās dienās šīs:

No sava Gara Es izliešu,

Un dēlus un meitas un kalpones

Ar spēku no augšienes apģērbšu,

Lai pa pasauli prieka vēsti tie nes!

Ikkatrs, kas snaudis,

Mostieties, kristīgie ļaudis!

Tā nevar vairs, vairs ilgāk tā nevar iet,

Vai nedzirdiet?…

Ar svēto Garu citi kristīti tiek,

Vai mums, vai mums tukšā būs jāpaliek?

V. Fetlers

BEZ DIEVA GARA

Lai dzīvo bez Dieva Gara,

Kam patīk un kas var,

Es nespēju, — Viņa vara

Tik mani dzīvu dara.

Kad Viņš manī mājo,

Tad strādā Dieva spēks,

Tad stiprināt varu vājo,

Tad uzvarēts top grēks.

Ar jaunu eļļu Dievs svaida

Un spirgtam lietum liek līt!…

Bez Viņa pat Simsans vaida

Un gurdens pie zemes krīt.

Kam patīk druvas sausas

Un graudi lai bojā iet,

Lai taisa pār laukiem jumtus

Un aiznaglo durvis ciet!

Bet manām druvām būs zaļot, —

Lai vēji un lietus nāk;

Jo mana Meistara šķūņos

Daudz graudu jāievāc!

Kas runā pret Svēto Garu,

Tas drīzi beigs pēc tā lūgt,

Tām draudzēm mācītājiem

Drīz Kristus Gara sāks trūkt.

Tie brīnīsies — sausas sirdis

Un tukši apcirkņi…

Lai dzīvo bez Dieva Gara,

Kam patīk un kas var!

Ir briesmīga lieta Kristu,

Kad nāk Viņš, nepazīt:

Tie sauks, lai kalni tos apklāj,

Lai pakalni uz tiem krīt!

Kad Viņa balsi jūs dzirdāt,

Tad neapcietiniet

Savas sirdis, jo grūti

Jums nāksies pret dzenuli iet!

Z. Dzenīte

TRAUKS UN DZĪVAIS ŪDENS

Es esmu trauks, ak Dievs, tukšs koka trauks,

sauss, vējos izkaltis, kas vēl pie tāda jauks?

Pat putniņš skumjš no manis aizlaižas,

bez pilientiņa veldzes kārotās.

Un dzīves ceļā guris ceļinieks

ja pienāk — pieviļas — pat mirkli prieks

tā bālo pieri glāstot neaizskar,

bet viņa vaimanas kā bulta mani skar:

—  Tukšs, tukšs — ak Dievs — kaut bijis vienīgs malks,

cik ilgi mana dvēsle dzīvā ūdens alks?!…

Tu esi ūdens, Kungs, Tu esi ūdens dzīvs,

Tev tiku radīts, un es kalpot brīvs.

Es zinu — sausumā man jāiznīkst.

Un pilnam kļūt viss manī alkst un tvīkst,

un nenorimst, pat naktī neapklust:

Es gribu Tevi, Tevi sevī j ust!

Tu esi viss mans dzīvotspēks, ak Dievs,

un ceļnieks stāv un gaida nodzerties…

Ļauj man tam Tevi pasniegt, Dzīvais spēks,

mans tukšums mani spiež kā kauns un grēks.

Ar Tevi vien es varu kalpot tiem kas raud—

bez Tevis nāve man un iznīcība draud!

Z. Dzenite

JA SKAR

Ja dvēseli kaut vai tik spārngaliem skar

Spēks—Balodis baltais — tad celties var

un, nespēku, negribu nokratot, iet

veikt darbu kas apnikts un neauglīgs šķiet.

Ja dvēseli kaut vai tik spārngaliem skar

Sp'ēks — Balodis baltais — tad dziedāt var;

Kaut tumsa, kaut migla, sirds skan tad kā zvans,

ko kausējis veidojis Radītājs mans.

Ja dvēseli kaut vai tik spārngaliem skar

Spēks— Balodis baltais — tad mīlēt var

ik cilvēku, pat arī to, kas ir ļauns,

jo grēkojam visi, tad tiesāt ir kauns.

Ja dvēseli kaut vai tik spārngaliem skar

Spēks—Balodis baltais — tad lūgties var;

—  Lai nāk Tava Valstība, varenais Dievs,

kur tautas pret tautām vairs necelsies.

Tie ir tikai spārngalu skārieni vien…

Baltbalodis izbiedēts projām skrien,

ja nerod tas vietu, kur ligzdu sev vīt,

kur klusums un miers kā ap altari mīt.

Ir dzīvē daudz saprasts, daudz zaudēts, daudz gūts—

un tomēr — vēl nepietiek. Vēl tur nav būts,

Kur nemiers tik dvēseles virsslāņus šauš,

bet netraucēts dzīlē Baltbalodis snauž.

Z. Dzenite

VASARAS SVĒTKU STĀSTS

Pa vienu slieksni, ak svētceļniek,

tev pāri, pāri ir jāpārtiek!

Un ja tu tam pāri netapsi—

pie kārotā mērķa nekļūsi.

Šis slieksnis ir nespēks tavs. Smags ir kā krusts

viņš tavā dzīvē jau simtkārt justs.

Tu vēlies labprāt uz priekšu tikt,

kļūt kalnu gaisā un neiemigt.

Tu ilgojies liesmot, ne gruzdēt kā dakts,

bet nespēks tev ceļā kā tumšākā nakts.

Klau svētceļniek, Vasaras svētku stāsts

pauž atkal ikvienam, ka ticis gāsts

no troņa šis nespēks, un bailes un kauns,

un gurdais tad kļuvis spēcīgs un jauns,

ar Debesu skāriena zīmogu,

ar drošu liecības valodu.

Ar dievišķu uguni dvēselē,

tā zin savu ceļu nu pasaulē!

Un brīnišķā spēka solījums—

vai aizmirsis to — ir tavs mantojums!

Ņem priecīgi to, kas tev novēlēts,

un kļūsti spēcīgs, un brīvs un svēts,

ko nespēks vairs neuzdrīkst pusceļā siet,

kam blakus ik dienas uzvara iet!

II

Svētā Gara dzīvā elpa,

Tevi jūtam, redzam vēl;

Darba lauks Tavs — laiks un telpa,

nopelns Tavs, ja sirdīs kvēl.

Ja vēl stāsts par Kristus krustu

aizmirsts nav un tiek vēl teikts—

zinām: Tu starp mums vēl mīti,

esi šodien godā sveikts.

Reiz Tu, vētrā tērpies, nāci,

Kristus sūtīts, darbu sākt.

Brīnumdarbu spēkā sāci

Viņa draudzi kopā vākt.

Nu kā klusa, maiga vēsma

savu darbu turpini,

mūsu cietās, saltās sirdis

labam, svētam modini.

Svētais Gars, Tu solīts esi

arī laikā pēdējā.

Līsti mūsu sausos laukos

tā, kā draudzē pirmajā.

Gaidām jaunu pavasari,

to, kur mīlestību jūt.

Jaunu liesmu, jaunu dvesmu

šodien, Vasarsvētkos, sūt’!

Z. Dzenīte

LIELAIS AICINĀJUMS

Beidzamājā, lielajā svētku dienā

Jēzus uzstājās un sauca: ,,Ja kam

slāpst, tas lai nāk pie Manis un dzer!”

Jāņa 7,37.

Stāv templis Jeruzālemē,

kā pērle saulē laistās,

kā ilgas, kaltas akmenī,

tik gaišas, cēlas, skaistas…

Ar aizturētu elpu skata to ik jūds, —

tam sirdī miera nav, ja nav tur ilgi būts.

Šo templi apbrīnot no tālām zemēm nāk

un ļoti augsti cildināt un vērtēt māk,

jo zelts un marmors, mākslas domu skauts,

te tērpies krāšņumā, kāds reti kur vēl ļauts.

Un Dieva svētība vēl vienmēr uz to dus,

kaut grēks jau piesārņojis tempļa pagalmus.

Ir svētku dienas skaļas laimīgas,

un svētceļnieku bari līksmi drūzmējas

un spriež: Kad jaukāk bij, vai šurpu ceļojot,

vai gūto nu kā kausu tukšojot?

Kas vairāk sirdi veldzēja, jo tā—

lai kādas gaviles — ir vienmēr svešumā.

Un visai dažādas ir ļaužu valodas,

pat asi notrītas uz naida galodas.

Glūn farizēju bars, tos kūda skauģu acs:

—  Kas ir šis savādnieks, kurš svētkos ir viens pats,

kurš arī šeit ņem vārdu, svešas lietas pauž

un tautas piekrišanu, slavu, godu rauš? —

Tik pievilcīga, cēla, skaidra ir tā balss,

un brīžam tiem no sirds grib atsalt sals…

Par Mesiju To tauta atzīt grib…

Un farizēju acīs dusmu dzirkstis zib.

—  Ir jāglābj tauta! Necils ir tas vārds!

Nē, Viņš nav Mesija bet ļauno garu skarts!

Bet lielais vientulis ir tomēr Dieva Dēls.

Pār svētku drūzmu klīst Tā skatiens žēls…

Viņš redz, kā gaist šeit kāpinātais prieks

un cilvēks atkal kļūst jau tumsas pavalstnieks.

Šīs tautas Dievs ir kļuvis tikai vārds, —

tās tīrums atmatā un ērkšķos, neuzarts…

Sirds deg Tam mīlestībā visus klāt sev spiest,

lai glābtu tos, pat rūgtu nāvi ciest…

Un svētku diena pēdējā kad rīst,

pa tempļa ailēm Gana vārdi klīst,

kas skan līdz šaidienai un kamēr beigsies laiks:

—  Kam slāpst, kam vienās skumjās vaigs,

lai nāk pie — Manis, — Man ir ūdens dzīvs,

un kas to dzer, tiek jaunam ceļam brīvs.

Tas zin, no kurienes tas nāk un kurp tas iet,

un dzīvo vēl, kaut dzīves saule riet.

Šīs zemes ūdens slāpes neremdē, —

vai tālu tikt ar slāpēm dvēsēlē? —

Šī balss vēl tiešam skan, lai ausis atveram,

sirds tukšo biķeri lai pilnu piepildām,

kamēr vēl laiks, kamēr par vēlu nav

nāk steigšus vakars zemi krēslot jau…

Līdz Mūžībai mums visiem jāaiztiek,

un Kristus aicina, lai spēka malks mums tiek:

—  Kam slāpst, lai nāk pie Manis tas un dzer!

Viņš dzīvo ūdeni par velti visiem sver.

V. Dzelmītis

LŪGŠANA VASARAS SVĒTKOS

Kungs dod mums apsolīto Gara spēku,

ko Vasarsvētkos devi mācekļiem,

lai spētu cīņā iet un pārspēt grēku,

kas zemi sedz kā palu ūdeņiem.

Ir mūsos nespēks, nevarība liela,

un mūsu gaita bieži nedroša,

kad jāsastop ir ikdiena, un iela

un neticības tumšā pretvara.

Kad jāsastop ir trula vienaldzība

un izpostītas dzīves blakus tai.

Ak, kāda gara gaismas nabadzība, —

bez cerības iet pretī Mūžībai!?

Tu mūsu būtnes pazīsti un zini,

pifms atnākam ar savām lūgšanām.

Kungs, nāc un mūsu sirdis aizdedzini

ar sava Gara liesmām svētājām.

Lai savas sveces slēptas nepaturam,

bet lai tās tie, kas tumsā staigā, redz,

lai mūsu dzīve top par ugunskuru,

ko iznīcības pelni neapsedz.

V. Dzelmītis

LŪGŠANA

Kungs, Tu esi dzīvais ūdens,

spēks un veldze.

Mēs šodien piekusuši

un izslāpuši esam.

Tā smeldze,

ko sirdī nesam,

mūs nogurdina.

Gurst mūsu rokas,

gurst ticības skats.

Joprojām ceļš pa tuksnesi lokās.

Aust pelēki rīti,

kaist pusdienas tveice,

nāk vakari dūmakā tīti.

Par velti, par velti meklē acs

pēc avota, kas dzidru met vilni.

Joprojām skatieni, ilgu pilni,

pēc valgmes meklē un tvīkst.

Zem nastas smagas mūsu pleci līkst,

grimst tuksneša smiltīs kājas.

Kungs, Tu zini, —

šeit nav mūsu mājas,

mēs esam ceļinieki.

Ak, pasniedz mums ūdeni dzīvo,

lai mūsu dvēseles nemirst, bet dzīvo!

Mums priekšā vēl cīņa un darbs.

Mūs dzīve nelutinās, nežēlos

un mūsu ceļos pretvējš

joprojām pūtīs vēl sauss un skarbs.

Kungs, pasniedz mums ūdeni dzīvo,

lai mūsu dvēseles nemirst, bet dzīvo!

V. Dzelmītis

BULA LAIKĀ

No rīta celdamies, redzu

un, vakarā guldamies, jūtu

pār mani gulst Debesis trulas,

visapkārt bula, bula…

Ne veldze, ne rasa

vairs nenolīst naktī.

Deg sirdī slāpju smeldze asa.

Sirds Svētos rakstus lasa, lasa…

Cik ilgi, ak Dievs, Tu sodīsi mūs?

Mēs tvīkstam,

mēs nīkstam,

mēs nespēkā klūpam

un pamazām drūpam

kā prauli drūp…

Pār mūsu grēkiem Tavas dusmas

joprojām kūp.

Cik ilgi, ak Dievs, mums gaidīt būs?

Kad mūsu postu Tu atņemsi nost?

Kad varēsim svētkiem dievnamus post?

Kad pār mums plūdīs Tavs dzīvības spēks

un Tavā spēkā tiks izdeldēts grēks?

Grēks izsauca mokošo bulu,

grēks dvēseli notrina trulu,

grēks aizslēdza Debesis.

Kungs, neej sodā, neej sodā, žēlo,

kaut mūsu grēki asinssārti kvēlo,

un atslēdz, atslēdz Debesis!

Liec pestīšanas straumēm vēlreiz plūst,

lai grēcinieku sirdis sāpēs lūzt,

no jauna dzimst

un Tavā žēlastībā grimst.

Ak Dievs, Visvarenais un Mūžīgais,

no zemes pīšļiem pacel mūs!

V. Dzelmītis

ES SLĀPES JŪTU

Es slāpes jūtu.

Un kaut man jāiet

līdz pasaules galam,

un pat vēl tālāk būtu,

pie Dzīvības Avota

ir jānokļūst man.

Un ja man pašam

no dievišķā strauta

veldze, slāpes dzesēt,

nebūtu ļauta,

ar delnu pasmeltu

kaut vienu lāsi

un nestu brāļiem,

pie lūpām tiem celtu,

kaut mani pēc tam,

ar važām saistītu, piekaltu

pie klints kā Prometeju,

un ērgļi manu sirdi plēstu, —

ar seju

pret Debesīm vērstu,

es mokas paciestu,

lai tikai brāļiem slāpes dzēstu.

Es slāpes jūtu.

Un kaut man jāiet

līdz pasaules galam,

vai pat vēl tālāk būtu,

es nerimšos,

līdz mūžīgās Dzīvības Avotu aizsniegšu.

V. Dzelmītis

DEBESS ATVĒRSIES

Mana sirds ir piekususi,

sausos laukos skatoties.

Debess, logus aizvērusi,

veldzi liedz.

Novīst, nokalst dārzā ziedi,

nokalst — noskumsti vai dziedi—

visa zeme izkaltusi.

Mana dvēsele kā vētras putns

Žēli kliedz.

Kas var atvērt Debess logus?

Kas var pavēlēt, lai lietus līst?

Visur, kur vien veros, skatos,

Šaubu ēnas neizklīst.

Tomēr — sirds vēl gaida klusi,

jo tā gaidīt paradusi,

ne uz cilvēkiem, bet Dievu.

Tur, kur cilvēcīgie spēki beidzas,

Dievs ar savu palīdzību steidzas:

—  Ne ar spēku, ne ar varu,

vienīgi caur Manu Garu, —

saka Viņa Vārds.

Gaidi, sirds, ak, lūdz un gaidi!

Vēl pār izkaltušiem laukiem

Debess atvērsies,

sengaidītā veldze—

Gara straumes — izliesies!

V. Dzelmītis

LĪSTI, AK DEBESS!

Līsti, ak Debess!

Sūti, ak, sūti mums veldzi!

Klusini dvēseles smeldzi!

Izslāpis,

līdz pēdējam izkaltis,

ap mums pamazām

nonīkst viss.

Līsti, ak Debess!

Mūsu cilts bojāiet.

Mūsu dēli un meitas

mirst savos grēkos,

Viņus izraut no elles liesmām

nav mūsu spēkos.

Mēs paši, kā koka trauki saulē,

tuvu sabiršanai esam.

Līsti!

Līsti, ak Debess!

Sūti mums vēlīno lietu,

lai atzel pļavas un ganības,

lai atzeļ noras un lauki,

lai mūsu dārzi atkal zied

un rudenī augļu pilni līkst;

lai mūsu jaunatne,

sarkaniem vaigiem kā Dāvids,

cīņā par Dieva Valstību iet

Līsti, ak Debess!

Līsti!

V. Dzelmitis

LIJA

Liels sausums

un bula bija.

Pār ziediem vītušiem

no lielceļiem putekļi

kā pelēka migla lija.

Ar tērauda atslēgu aizslēgtas,

ik dienas zilas

zaigoja Debesis.

Bez rasas, kā pelnos,

nokalta viss…

Viss dzīvais, viss zaļais

panīka.

Ak, kā sirds

pēc rasas, pēc veldzes

iztvīka!…

Bet lielceļu putekļi

pār ziediem vītušiem

kā pelēka migla krita.

Šai bulā es dzirdēju,

kāds lūdza…

Nopūtas gaužas… Vaidi…

Es redzēju asaras

lūdzēja vaigā,

Un Tas,

kas starp lukturiem staigā,

pār lūdzēju noliecās

un asaras sakrāja traukā.

Un tad — lija!

Tur, kur sausums

un bula bija,

straumes nāca.

Ziedi vītušie atplauka.

Tuksnesis, kas bija izkaltis,

par ziedošu dārzu pārvērtās.

Un slava no pestīto sirdīm

pret Debesīm pacēlās

Slava, slava, slava!

V. Dzelmītis

SAPNIS, VAI ĪSTENĪBAS ATSPULGS

Vai sapnis bija tas,

vai tikai tālas nojautas,

jeb īstenības atspulgs, noslēpumā tīts—

es nezinu,

bet — redzēju:

pār zemi ausa dabas brīnums — ziedoņrīts.

Es zināju, ka vakar bija lauki balti,

ar sniegiem klāti, strauti ledus važās kalti,

es zināju, ka vakar viss vēl bija sastindzis,

kā apburts milzis dzijā nāves miegā iemidzis;

es zināju, ka pārāk stipra stāv vēl Ziemas pils,

un viņas torņos sargu rokās zobens tēraudzils.

Vai sapnis bija tas,

vai tālas nojautas,

jeb īstenības atspulgs, noslēpumā tīts—

es nezinu,

bet — redzēju:

pār pilsētām un ciemiem ausa ziedoņrīts.

Šurp atnācis bij dziesmu laiks

un ziedu bagātība.

Bij dzirdama ūbeles balss

un ziemas varai pienācis gals.

Vai sapnis bija tas,

vai tālas nojautas,

jeb īstenības atspulgs, noslēpumā tīts,

es — nezinu.

V. Dzelmitis

SEKLAIS LAIKS

Sekli, pārāk sekli ir ūdeņi.

Bez lietus skrien vēja mākoņi.

Ir sīki un savtīgi centieni,

bez dziļuma domas un jūtas.

Zuduši pravieši…

Kā smacē un žņaudz

šis seklais laiks!

Kā lai tu liels te audz!

Bez rasas dzeltē un nonīkst tīrumi,

Bez Dieva Majestātes klātnības izjūtas

rit cilvēku likteņi;

pēc Viņa padoma neprasot,

tiek kārtoti gājumi.

Un vadoņi redz tikai ārpusi,

redz tikai čaulu,

ne pašu būtību,

ne lietu dvēseli.

Kā smacē un žņaudz

šis seklais laiks!

Kā lai tu liels te audz?

Runas ir garas,

lūgšanas īsas,

bez Debesu uguns,

bez satriekta gara,

bez salauztas sirds,

tālāk par ģimenes dārzu

nesniedzas tās.

Kā smacē un žņaudz

šis seklais laiks!

Bet, sirds, tu liela audz!

Tver irkļus un dodies,

kur viesuļi ūdeņus bangainos jauc,

kur dzelmaini dziļumi aicina, sauc.

Un nebīsties, nebīsties!

Liels ir tavs Dievs!

Kad viļņi un bangas pār galvu tev ies,

Viņš pavēlēs viesuļiem norimties.

Tver ticībā irkļus un brauc,

Dievs pats tevi svētību dziļumos sauc!

Marta Cakare

VASARAS SVĒTKOS

Tu mierināji,

ka būsi tuvu

mūsu dvēselēm,

arvien.

Tu aizgāji

un mūsu sirdis

nedrošībā skuma

dien no dienas.

Ziedēja vasara

un vīģes kokā

zaļums plauka.

Kad kā vēsma,

kā dūjas spārni —

dvēs’le laidās

spēkā un priekā celta.

Šodien

visa pasaule staro

laimes un saules zeltā.

ĢIMENES DIENĀ

,,Godā savu tēvu un māti,” —  tas ir pirmais bauslis bar apsolījumu, proti: ,,Lai tev labi klājas un tu ilgi dzīvo virs zemes”.

Efez. 6,2—3.

M. Dakne

SAVIEM BĒRNIEM

Saviem bērniem es visu gribēju dot—

Visas ilgas, kas mostas ar rītu,

Visas ilgas, kā mirdzoši putni kas zib,

Kas prot pret kalngaliem traukties un aicināt grib—

Atstāt purvaini dūmakā.

Māte tā ir, kas sargāt grib, nomodā būt,

Nest uz rokām pār muklājiem baigiem,

Lai tik viņi var skaidrībā, gaismā kļūt—

Slāpi veldzēt pie ūdeņiem svaigiem.

Saviem bērniem es visu gribēju dot—

Visus vārdus, kas celt var un sildīt,

Visus vārdus, kas līgsmi kā pavasars san,

Kas kā liesma virs upura altāra tvan,

Un ar mieru spēj lūgšanu pildīt.

Māte tā ir, kas spēkā spēj cietokšņus jaukt,

Kalnus uzcelt pret viesuļiem spējiem,

Lai tik viņi kā ziedi spēj dzīvībai augt—

Līksmi šalcot ar ziedoņa vējiem.

Saviem bērniem es visu gribētu dot—

Visu sirdi, kas piedod un mīl,

Visu sirdi, kas gaišāko uguni kur,

Savā siltumā zemi un ūdeņus tur,

Dzirksti metot vēl atvaru dzīlē.

Māte, tā ir kā elpa, kas nepiekūst

Dieva lūgšanā, sāpēs un mokās,

Lai tik viņi še pretvējos nesalūzt—

Lai tos paglabā Dievs savās rokās.

Saviem bērniem es visu gribēju dot—

Savu sirdi, lai mīlot tā sadegt prot.

M. Dakne

MĀTES SVĒTĪBA

Līdz vārtiņiem, kur kuplas kļavas

Aug pāri vecai ābelei,

Tu mēdzi pavadīt un lūpas tavas

Tad teica: — Manā svētībā nu ej.

Ar tavu svētību, man šķita,

Es redzu spožus apvaršņus.

Un sniegs, kas dažkārt sirdī krita,

Bij strauts, kas skalo nogulšņus.

Kā pavediens, kas ceļus loka,

Kā sargeņģels, kas ved un tur,

Šī tava svētība un roka

Man nepietrūka it nekur.

Ar tevi Dievu pielūgt gāju,

Ar tevi zināju, kas grēks,

Ar tevi meklēt neapstāju,

Kur piedošanas krusta spēks.

Pie vārtiņiem trīc skumja stīga,

Viz kapsētā krusts balts un kluss,

Bet mātes mīlestība bezgalīga

Kā SVĒTĪBA pār bērnu dus.

M. Dakne

MĀJĀS

Varbūt te durvis čīkstošas liec gadu nastu,

Un sūnains jumts kā trīcot griestus tur,

Bet gaisma tā, kas citur neatrasta,

Te visos kaktos mirdzēt neapstāj.

Varbūt te paklājam ir zaļi skuju zari

Un lauku ziedi mālu krūzē tvīkst,

Bet krāšņāk plaukst te visi pavasari,

Un plašāk, brīvāk sirds te elpot drīkst.

Pēc skaļuma un svešām, asām takām,

Kad jūties noguris, kad jūties tukšs un lieks,

Nāc atveldzēties te pie pilnām akām,

Kur zelta dūmakas pret sauli šūpo prieks.

Varbūt te ari nolaižas un satumst ēnas,

Un smagums kāds kā tumsa biedē, spiež,

Bet visas sāpes kļūst tad tālas, lēnas,

Ja mīlot kāds tev vaigu pretī griež.

Varbūt te arī, it kā ceļniekam pie vārtiem,

Ir kādam tevi bargi jāapsūdz,

Bet sveiksi atkal rītu ziediem sārtiem,

Jo mīlot kāds par tevi Dievu lūdz.

Kā Mūžība, kas sauc, un nes un sargā,

Te spožums tāds pār tevi mirdzot dus,

Un arī šķiet aiz kalniem, vētra barga,

Ja mīlestība te, tad miers te salds un kluss.

M. Dakne

JA TEV VEL MĀTE DZlVA IR

Ja tev vēl māte dzīva ir,

Tad pateicies par lielo balvu,

Un sirds kad gaismu neatšķir,

Pie viņas pieglaud gurdo galvu,

Tā tevi saprot, tevi redz,

Grib veldzēt, remdēt tavas slāpes,

Ar miera glāstiem mīļi sedz,

Lai aizmirstu tu visas sāpes.

Tā tevi mazu auklēja,

Un gultiņu un galdu klāja,

Tā tevi Dievam pienesa

Un lūgt par tevi neapstāja.

Ak, mātes sirds, cik skaista tu,

Cik pilna mīlestības spēka,

Tā spēj pat atdot dzīvību,

Ja bērnu glābt tas var no grēka.

Ja tev ir kāds, kas mīlēt var

Un tevi pavadīt un gaidīt,

Kas tā kā rīta ausma skar,

Ka vari priecāties un smaidīt,

Tad Dievam pateicies par to,

Un sevī glabā sirdi tādu,

Kas Dieva vaigu atstaro,

Kas glābj no moku staba kādu.

Cik spožāks daudz ir saules stars,

Kad siržu siltumu tu jūti,

Kad jūties pats kā auglīgs zars.

Un pateicību Dievam sūti.

Kāds skaistums liels, kas piedodot

Spēj citus nest uz saules pusi,

Kas citu labā liesmot prot

Un citu labā sadegt klusi.

J. Andersone

PIE MĀMULIŅAS KAPA

Kad maza biju,

Es pilnam nemanīju,

Kam māmulīte raud,

Kam māmulīte raud?

Vai asaras, kas vaigu grumbās bija,

Mani toreiz nesvētīja.

Kad, mīļi, mīļi noskūpstot,

Uz rokām drebošām vēl noguldīja.

Ak, mātes sirds!

Tu, karsto jūtu celtā pils,

Kas tavu mīlestību vils?—

Nav bērnība no manis aizgājusi,

Kā salda laime sirdī palikusi.

Kaut apkārt drūmi kapsēta man klusē,

Pa zvaigžņu trepēm nakts ir nokāpusi—

Un tā, kā C’treiz mātes mīļā roka

Ir mani sāpēs svētījusi.—

Nu dusi, sāpju pilnā sirds,

Es gribu dot, ko tu man devi—

Kam miera nav, to mīlējot,

Es gribu svētot aizmirst sevi.

Lāse

MĀTE BĒRNAM

Mans bērns, kad manis nebūs vairs,

Kad manas lūpas klusēs,

Un sirds, kas mllējot par tevi lūdza—dusēs,

Tik ļoti vēlētos kaut manas lūgšanas

Tad visas, visas tavā sirdī atrastos,

Lai izjustu tu viņas kvēlumu,

Un redzētu tās karstās asaras,

Par tevi domājot, kas tapa raudātas.

Lai skaidrāk saprastu tu to, kas dzīve ir,

Un kas ir tas, kas mūs no īstas laimes šķir;

Lai Dievs un skaidrība

Tev tavas dzīves guvums būtu,

Un viss, kas skaists un tīrs,

Par katras dienas devumu tev kļūtu;

Lai neticības melnās rokas tevi nesatver,

Un tavas lūpas dzīves kausa

Tikai tīro, skaidro veldzi dzer.

Ak, ievēro, mans bērns,

Šīs manas lūgšanas,

Tad Mūžībā būs atkal—tikšanās.

Ēstere

MĀMULIŅAI

Mazā klusā istabiņā

Māmuliņa viena skumst,

Viņas skumjais acu pāris

Asarās kā miglā tumst.

Viņa savu sirmo galvu

Dieva troņa priekšā glauž,

Nopūzdamās dziļās sāpēs,

Domu pavedienus auž.

Viņa savās dvēsles sāpēs

Dieva ceļus neaptver:

—Kāpēc viņas bērnu saime

Kristus draudzei nepieder?

Māmuliņa, māmuliņa,

Dzīves dienas, gadi skries,

Arī tavam auklējumam

Mūža vakars tuvosies.

Arī viņu kuplos matus

Rūpju nasta sudrabos,

Arī viņu skaistos vaigus

Dzīves sāpes izvagos,

Sapratīs tad tavas sāpes,

Tavai sirdij tuvosies,

Un pār tavu kapa kopu

Sāpju asaras tie lies.

Māmuliņa, māmuliņa,

Tavas lūgšanas dzird Dievs,

Tavas sāpes Viņa sirdij,

Tici, garam nepaies!

Ēstere

VĒSTULE DĒLAM

Vai rīta ausmā, dienas gaitās ejot,

Vai mijkrēslī, kad satumst vakars vēls,

Vai dusas vietā, skumju pērles lejot,—

Par tevi domāju, mans mīļais dēls.

Un logā lieku cerību kā sveci

Lai, tumsā nākot, garām neaizej.

Ka māte gaidot nomodā vēl—redzi,

Lai taciņu uz mājām atrast spēj.

Kad ilgi gaidīdama, nesagaidu,

Kad nemiers sirdī bango, sāpes dzeļ,

Tad lūgšanu par tevi Dievam raidu,

Lai dzīves vilnis tālu neaizveļ.

Lai naktī tumšā zvaigznes ceļu rāda,

Lai kuģim vētrā stipri turās masts,

Lai ceļa vēji Miera Ostā vada,

Kur tevi gaida dzimtās zemes krasts.

Lai Dieva vadošā un stiprā roka,

No ļauna sargādama, ceļu šķir,

Uz Tēva mājām tavu ceļu loka,

Ka svešums mūsu sirdis neizšķir.

Mans mūža gājums nostaigāts, ir galā,

Top ēnas garas, satumst vakars vēls,

Bet domas allaž dodas ceļā tālā—

Un meklē tevi, mīļais, mīļais dēls!

Liesma

MĀTEI

Tavs prieks ir tavu bērnu saime,

Tavs gods—to labie tikumi.

Ak māte, tā ir liela laime,

Ja tiem ir Dieva likumi.

Ja viņi pēc tiem dzīvi kārtos,

Tu pirmā prieku jutīsi.

Ir smagi redzēt dzīves vārtos,

Bez skaidrām domām jaunatni.

Būs varbūt cerība tev kāda,

Ak māte, arī jāaprok.

Lai ticība tev ceļu rāda

Un sirds lai sāpēs nesaplok!

Tavs prieks būs tavu bērnu dzīvē,

Kam balsts būs tavas lūgšanas.

Tev mūžam nelikt rokas brīvē,

Kas cīnās, nāk pie uzvaras.

Liesma

SAVAI MĀTEI

Kad tumšā rijas istabiņā

Tu mani pieglaudi pie krūts,

Es, māmiņ, toreiz nenojaudu,

Cik bēdu ļaužu liktens grūts.

Un kad tu māla skutuliņā

Mums, bērniem, viru pasniedzi,

Es neaptvēru, nesapratu,

Kam, māmiņa, tu raudāji.

Tik tad, kad pirmo soli spēru

Iz tavas mīļās paspārnes,

Es sapratu, ka vieglai dzīvei

Svešs biju, mūžam būšu es.

Kā uguns burtiem sirdī rakstīts

Bij visu bēdu ļaužu stāsts;

Un mīļš un tuvs tad tapa cilvēks,

Ko vajā nabadzības lāsts.

Man šķiet, es viņos redzu brāli,

Kas audzis dūmos, tā kā es;

Tā gribētos tiem paspiest roku

Un sveikas teikt no dzimtenes.

Ak māmiņ, rijas istabiņai

Bij liela Dieva svētība;

Tas Debesīm un Dievam tuvāk,

Kas zin, cik smagi ielejā.

Agneze Lī — atdz. Liesma

DIVAS MĀTES

Kāda māte, kurai dēls bija nomiris,

Mīlēja bērnu pulkā būt,

Iztālēm vērot tos rotaļās,

Klausīties, kā tie gavilē: dzied,

Kā ciedru koki, palmas un olīves

Bērnu čalu un dziesmu atbalsis nes;

Katrā skaņā vai rotaļu kustībā

Tā savu zaudēto mīluli redzēja.

Kādā dienā sieva vēl viena tur ieradās,

Tinusies sēru plīvurā.

Pirmā, to sirsnīgi sveicinot,

Pasteidzās viņai roku dot,

Teicot: — Sveša kaut arī tu man gan šķiet,

Ceļu Dievs lēmis caur bēdām mums iet.

Nāku es šeit, lai kaut atmiņās

Atsauktu dienas laimīgās…

Teica otra: — Es dēlu reiz šūpoju,

Brīnišķi jauku puisēnu.

Mati tam kupli bij, mirdzoši,

Acis kā zvaigžņu dimanti;

Veikls viņš bij man un atjautīgs

Skolā un darbā tik priekšzīmīgs.

Tāpat kā tu, es šeit atklīdu,

Lai viņu atmiņās atsauktu.

Teica pirmā: — Mans dēls, jā, viņš bija tik jauks.

Visiem pakalpīgs, visiem draugs.

Viņš bija dēls man… Tad klusēja tā,

It kā kur kavētos tālumā.

Sejā tai atplauka it kā gaišs smaids,

Kamēr pār lūpām tai izlauzās vaids.

Brītiņu vēlāk tad sacīja tā:

—  Dievs tomēr liels savā mīlestībā…

Dalīties atmiņās labi būs gan,

Pastāsti vēl ko par savējo man

Pateic, kā vārdu jūs devāt tam?

Mēs savu par Jēzu nosaucām.

Otrā sieva, aizsedzot vaigu

Klusēja mirkli baigu.

Tad, asarām slāpējot balsi un elpu,

Izdvesa tā caur rotaļu telpu:

—  Manam dēlam, manam dēlam vārds bija dots—

Jūda Iskariots…

Liesma

MĀTEI

Ak māte,

Tas nav dienas paveikums—

Nē, darbs tavs svētais

Ir visa mūža pienākums!

Kad izaug bērns no aijām,

Un rokas nestiepjas

Vairs tvērt pēc rotaļlietām—

Tavs klēpis atdusas.

Bet sirds, ak māte,

Tava sirds!

Kā tā tad strādā,

Kā tā cieš!

Varbūt tev nogurst rokas,

Uz augšu necel tās;

Bet kādas sāpju ilgas

Kāpj augšup lūgdamās!

Un kādas sāpju upes

Par bērna laimi plūst!

Un mīlestības strauti

Ne piesērē, ne žūst!

Ak māte, māte,

Tas nav gadu paveikums—

Nē, darbs tavs lielais

Ir visa mūža pienākums!

Liesma

MĀTES DIENĀ

Kas šodien saskaitīs tās mātes sirdis,

Kas, dzīves ceļā sabradātas, cieš?

Plūc ziedus mātēm sumināmām,

Bet kas lai šīm kaut ziedlapiņu vieš?

Vai sirdis šīs tāpat reiz nekvēloja,

Kā kvēlo bērnam katra mātes sirds?

Vai dzīves altārī tās tāpat nesadega,

Kā sadeg katrs upuris — un nav strauts, kas spirdz

Kas atbildēs? Nav, kas lai atbildētu.

Tās sirdis cietējas — tās nerunā.

Bet katrs viņu puksts ir piedošana

Un mātes mīlestība mūžīgā!

Mans Dievs, kā būs reiz tad, kad laika ritenis

Būs apgriezies, un sirds, kas māti nīst,

Būs pati cietēja un pati jutīs

Tās sāpes, ko vēl nejauž, nepazīst!

Ej šodien ceļmalā, —jo tur sirds kāda

No tavas rokas rupji nomesta,

To pacel, lūdzies viņai piedošanu,

Pirms nav par vēlu tava nožēla.

Jūrmalnieks

MĀTEI

Kam lodziņā vēlu

Tev uguns spīd?

Kā vēlies māte

Tu ieraudzīt?

Kam lodziņā vēlu

Tev uguns spīd?

Un trīcošā gaisma

Pa taciņu slīd?

Vai redzēt tu gribi,

Kur ceļam gals,

Kad sauks tevi projām

Ja nāves balss?

Vai vēlies vēl skatīt

Un tālāk iet?

Pa krēslas ceļu

Vēl sviedrus liet?…

Kam būdiņā vēlu

Tev uguns spīd?

Ai, saki māte,

Kas sirdī tev mīt?

—  ,,Ak, uz kapsētu es ietu,

Kopiņu tur meklētu,

Savu sāpju dzīves rietu

Dēlam blakām noliktu…

—  Kapsēta ir tumša, tukša,

Tikai smagais rudens vējš,

Pāri skriedams, lapas piosa,

Kokiem rētas zaros plēš…

Doma tālu prom pie dēla—

Pazudis… Sirds sažņaudzas,

Rīts vai ausa, nakts vai vēla—

Nav kas slauka asaras. —

Un kad vakars gari velkas,

Vējš caur šķirbām matus glauž.

Domas, ka viņš grēkos maldās,

Manu sirdi pušu lauž!…

Un ikbrīžus ceļi lokās

Un ikbrīžus lūpas čukst:

—  Debess Tēvs, ak satiec viņu,

Mātes sirds priekš tā vēl pukst?

Vai to būdiņā še sveikšu,

Sveikšu it kā saules rītu?

—  Nosalušu, nogurušu,

Salauzītu, vētrās dzītu?!…

Ai, kā trīcošajām rokām

To pie savas krūts tad spiestu!

Kaut tik reizi atradusi, —

Viņam līdzi ciestu, ciestu…”

—  Viņš nāks, ak māte,

Pa tumsu viens pats,

Pēc tevis par velti

Meklēs tā skats…

Kā viņa zvaigzne

Aiz kapsētas riet…

—  Pēc tevis viņš nāks

Še asaras liet!…

Pēc tevis par velti

Meklēs tā skats…

Viņš ilgi vel gaidīs

Un aizies viens pats.

Gar kapsētu dosies

Un ardievas teiks. —

Gar kapsētu dosies

Un — tumsa to sveiks!…

Vai tur viņa krūtīs

Reiz vētra rims,

Un cerības zvaigzne

No jauna dzims?

Vai dusu tā sirds

Reiz atradīs?

Vai atkal to vētra

pa pusnakti dzīs?

Vai ledainas rokas

To skāvienos vīs,

Līdz atvarā beigsies

Tā ceļojums īss?

Nē, Pestītājs brālis

Tam līdzi tad stās,

Un sāpošo sirdi

Vēl glāstiem Viņš klās…

Un gurušo galvu

Sev glaudīs pie krūts.

Tā nobeigsies sērdieņa

Ceļojums grūts.” —

Ak māte, kam vēlu

Tu skalu vēl plēs?

Met mieru rūpēm

Un uguni dzēs!-

Ne ilgi vairs tev

Še gaidīt un ciest!

Jau tavas dzīvības

Svecīte dziest…

Tev drīzi uzausīs

Brīvības rīts!

Bez miglas un tumsas

Viņš gavilēm tīts…

Jūrmalnieks.

MĀTE UN DĒLS

Pie lampas uguntiņas

Sēž veca māmiņa.

Tai mati sirmi, sirmi

Un seja grumbaina. —

Jau visi dus, tik viņa

Vēl adīt nemitas.

Vai nepiekusīs beidzot

Tai rokas drebošās?

Tā savam mīļam dēlam

Grib sūtīt dāvanu,

Lai svešā, grūtā dzīve

Tam trūkums nebūtu.

Tādēļ tik čakli strādā

Vēl vecā māmiņa.

Pār viņas bālām lūpām

Plūst klusa lūgšana:

,,Ak, mīļais Dievs, jel sargā

Tu manu dēliņu,

Nāc manam acuraugam

Tu pats par palīgu! …”

Un tālā, svešā vietā

Mirdz gaišas ugunis,

Tur jautrībai, un priekiem

Un dziesmām mājoklis.

Pie putojošiem kausiem

Sēž barā jauneklis.

Jau daudziem acis spulgo

Un vaigi sarkuši,

Bet visu starpā vienu—

Kas to lai pārspēj gan!?

Kā jautrība un joki

Ap viņu skanēt skan!

—  Te — negaidot viņš apklust,

No vaiga smaidi zūd

Un brīnišķīgas skaņas

Viņš sirdī plūstam jūt.

Tās skan kā baznīczvani,

Kas sauc no tāluma,

Caur sirdi viņam traucās

Kā klusa lūgšana…

Ak mātes, mātes, mātes,

Kur jūsu lūgšanas?

Tās izglābs jūsu dēlus

No nāves mūžīgās!

K. Sproģis

MŪSU PAŠU

Man nenāca šorīt ne prātā,

Ka dienu tā dzeldināt spēs

Vārds, nelaipni teikts,

Bez apdoma, steigts,

Ko teicu, kad šķīrāmies mēs.

Man, mīļais, jau apdoma trūka,

Cik sāpīgs tas tev var būt. —

Tiek padarīts darbs,

Tiek vārdiņš teikts skarbs,

Ko nevaram atpakaļ gūt.

Vai vakarā, mājās kad nākšu,

Vēl skūpstu man pasniegsi tu?

Varbūt, ka tas būs,

Sirds dziedēta kļūs

No sāpēm, ko sajūtu nu.

Cik daudziem, kas aiziet no rīta,

Nav nolemts vairs mājas sveikt! —

Un sirds kaut gan lūzt,

Un asaras plūst,

Nav vēlēts — ak piedod — tiem teikt.

Par svešnieku domas mums dziļas,

Un draugam mums smaids ir arvien, —

Pret pašiem, cik grūti

Daudzreiz laipniem mums būt,

Kaut mīlam tos, mīlam nudien!

Ak lūpas, kas neprotat smaidīt!

Ak acis, bez laipnības jūs! —

Tumšs pienāks un baigs

Reiz vakara laiks,

Par vēlu ko labot tad būs! …

Helmārs

VĒSTULE MĀMIŅAI

Šo dzīvi dzīvojot, man vienmēr šķitis,

Ka savāds spēks ir Tavai mīlestībai, māt, —

Vienalga, laimīgs es vai izmisumā kritis,

Kā sargeņģelis Tu man vienmēr esi klāt.

No brīžiem pirmajiem, cik atminēties varu,

Tāpat kā šodien vēl, es Tevi izjūtu arvien.

Kaut daudz Tev pārlaistu jau mūža pavasaru,

Nu sirdī gurusi, caur rudens salnu brien.

Un kaut Tu neesi, māt, manās dienu mājās,

Un Tavi soli vairs kā tāla atbalss šķiet.

Es Tevi saredzu arvien, kad nakts man pāri klājas,

Un dienas vientuļas, kad skumjas nāk un iet.

Un tā, lūk, dzīvodams, daudz esmu pieredzējis:

Cik savāds spēks ir Tavai mīlestībai, māt, —

Vienalga, laimīgs es vai sāpes pārvarējis,

Kā sargeņģelis Tu man vienmēr stāvi klāt.

Un tādēļ ļauj man, māt, lai vēlreiz esmu

Tas pats, kas sendienās — tāds mazs un maigs,

Lai, dziļi mīlējot, Tev seno prieku nesu,

Kad dienu krusts pār Tevi sabruks baigs.

N. Gintere

MĀMIŅA

Man liekas — Debesis tik tuvu zemei nāk,

Kad mātes sirds pār bērnu stājas sardzē,

Līst zvaigžņu mirgojums un tālēs gaisma zied,

Kad bērnu klusinot, tam māte dziesmu dzied.

Kā spēka noslēpums, liels prieks pie mātes steidz,

Un nomods neizdziest vairs mīļās acīs,

Kad lūpas vārdus teic un smaids pār lūpām slīd,

Vēl karsta lūgšana tad mātei izskan līdz.

Cik mātes mīlestība liela! Skaista tā!

Tā sauli nes un bērnu lielu audzē.

Tad zeme līksmojas un prieks vēl tālāk steidz,

Ja Dieva Debesis bērns savā sirdī sveic.

Rasa

MĀT, ES NĀKŠU!

Pa sidraba taciņu soļi uz saulrietu iet,

Ceļmalā vēl šur tur skaistas puķes zied;

Nevar tik ātri izgaist un pazust kas bijis,

Tomēr skaistums savu daļu ir atprasījis.

Tā ir mana māte, kas šo taciņu min,

Šodien viņa svētkus svin, —

Viņas pazudušais bērns ir mājās nācis

Un savu Dievu pazīt, mīlēt sācis.

Bet taciņa tuvāk saulrietam rit,

Daža smaga asara putekļos krīt…

,,Māt, es nākšu, drīz atnākšu es!”

Bērnu gaida. Ak, kā sirds gavilēs!

Saule jau klusi meža galus skar.

Rīt vai varēšu to, ko šodien vēl var?

,,Māt, es nākšu, drīz atnākšu es!”

Bērnu gaida. Vai sagaidīt spēs?

,,Māt es nāku!” Ir vakars kluss,

Ceļmalās ziedi un koki jau dus,

Lielie darbi un steiga nu galā.

„Māt, atver man vārtus vaļā!”

Kluss. Pat vējš norimis kokos,

Nakts ir iekritusi arī logos.

,,Māt, es atnācu! Atnācu es!”

Tomēr mani vairs negaida gaviles…

Māt, ko teikšu tev Mūžības rītā?

Šeit ļāvu skumjām ilgām tavu ceļu vīt tā.

Mana sirds nu asaru pērlēs pārvērsties sāk,

Tukša sidraba taciņa manai dzīvei blakus nāk.

Fr. Freidenfelds

NOZIEDZNIEKS UN MĀTE

Viņš bija slepkava

Uz nāvi notiesāts,

Un ļaudis runāja:

,,Lūk, briesmīgs cilvēks kāds!”

Pilns rūgtuma un kauna,

Tēvs viņu atstāja,

Un citreizējie draugi

Pat viņu lādēja.

Pret visiem uzbrucējiem

Viņš bija noslēdzies un kluss;

Tas viņiem uzmeta tik

tumšus skatienus.

Bet viena sieviete

Vēl viņu mīlēja;

Tā viņu apkampa

Un raudot šņukstēja:

,,Ai, dēls, mans mīļotais,

Liels ir tavs noziegums;

Daudz esi ciešanas

Tu sagādājis mums,

Bet Kristus labad

Es tev to piedodu,

Un Dievu lūgšu es,

Kad sodā iesi tu.

Un kad pēc nāves

Tu tiksi apbedīts

Tavs kapa kalniņš

Tiks rozēm apdēstīts.

No rokām, kuras mazu

Reiz tevi auklēja

Un naktīs nomodā

Par tevi palika.”

Pie noziedznieka

Nu brīnums notika:

Pie mātes kājām

Viņš ceļos nokrita

Un — rūgti raudāja.

J. Stūrmanis

MĀMIŅAI

Kam bija tā maigākā rociņa,

Kas šūpulī mani glāstīja?

Un pirmās kad radās man asaras,

Ar savu skūpstu kas žāvēja tās?

Tik tu tā man biji, māmulīt, tu!

Kā saulīti tevi es atminu.

Kas mācīja salikt man rociņas

Un skaitīt pirmās lūgšanas?

Un dzimtenes dievnamā klusumā,

Kas ceļus man līdzās locīja?

Tik tu tā man biji, māmulīt, tu!

Ar svētu prieku es tevi atminu.

Un jaunības sapņu reibonī

Kas prata gan vadīt tik brīnišķi,

Ka dvēseles ziedi necieta

Ne tārpa, ne salnas kodiena?

Tik tu tā man biji, māmulīt, tu!

Kā labāko draugu tevi atminu.

Un, dzīves cīņās kad noguris,

Bez spēka biju es palicis,

Pie tevis tad mīļā māmulīt,

Vēl spēju es galvu pieglaudīt;

Un abi uz ceļiem tad stāstījām

Mēs Jēzum par savām ciešanām.

Sen, māmulīt,smiltainē dusi jau tu,

Bet aizmirst tevi es nespēju:

Kā saulītes pietrūkst ziediņam,

Tā jūtu es tevi man pietrūkstam.

Tavs tēls, kas sirdī man glabājas,

Mans jaukākais sapnis no bērnības.

Z. Dzenīte

SVEICIENS MĀMIŅAI

Māmulīt, māmulīt,

kā tevi apveltīt,

kā tev to izstāstīt,

sirdī kas mīt!

Tikko jau soļi tavi top dzirdami,

viegli un klusi, kā sapnī nirdami,

saule uzlec un spīd.

Visas ēnas tad projām bēg steigdamās,

asaras pazūd, smaidos beigdamās,

ak, kā tad viss manī silst!

Un kad tu roku uz galvu liec lēnīņām,

raugoties manī acīm mirdzošām,

daudzreiz nav vārdu ko bilst…

Jūtu tad vienu tikai, ak māmulīt,

ka nemūžam tai rētai nesadzīt,

dusēt ja aizietu tu.

Tavu acu saulaino spožumu,

tavu vārdu vijīgo vieglumu

aizmirst es nespētu.

Tāpēc ikdienas pie Dieva kāpj lūgšana,

dziļi izjusta, bērnišķa, sirsnīga,

lai tevi uztur vēl Dievs.

Lai tavas mīļās sirds glāstošā siltumā,

it kā ziediņam dārziņa pamalē,

ļauts man vēl sildīties.

Māmulīt, māmulīt,

kaut es tas nebūtu,

kura dēļ sāpju ēnas

pāri tev slīd.

Z. Dzenīte

MĀMULIŅAS ACIS

Divi gaiši, silti stari

tavā dzīves ceļā spīd,

Lai no bezdibeņa vari

vairīties, kad kāja slīd.

Divas kvēlas uguntiņas

tevi silda naktī, dienu, —

Mūžam neizkvēlo viņas

kaut tām apkārt vēji vien.

Divi karsti avotiņi

līst dēļ tevis, ja tu ļauns,

Tevi nomazgāt grib viņi—

lai cik melns tavs grēka kauns.

Upes tveicē plok un stājas,

strauji strauti gurdi sīkst, —

Divi karsti avotiņi, —

tie vien tecēt neapnīkst.

Tās ir māmuliņas acis,

kas tā staro, kas tā mirdz,

Kuru karstie avotiņi

plūst no mīlejošas sirds.

Neļauj asarām un sāpēm

mātes vaigos vagas dzīt,

Gādā, lai iz viņas acīm

vienmēr spoža saule spīd!

Z. Dzenīte

PIE DĒLA KAPA

Ziediem rokā mīlestība

Nāk pa ceļu klusi maiga;

Nāk pa ceļu salīkusi,

Nometas pie kapu kopas.

Divas rokas glāsta krustu,

Glāsta velēnas un puķes,

Divas sastrādātas rokas,

Asas, cietas, piekusušas…

Divas upītes pār vaigiem,

Divas karstas sāpju upes

Plūst bez ziņas, plūst bez stājas.

Kad tās rimsies, kad tās izžūs!

Lielā tveicē, karstā saulē

Visas dziļas akas izsīkst.

Mātes sirdī mīlestība

Verd kā klintī apslēpts avots.

Kas zin, dēla kapa kopa

Smaga nozieguma klāta

Baigi — melna nozieguma.

Mātes asaras, ak svētas,

Dienu dienā karsti verdot,

Baltu mazgā melno kaunu—

Mātes asaras, ak svētas!…

Z. Dzenīte

MĀMULĪTEI

Kur tu valdi, kur tu esi,

savu mīļo nastas nesi,

Vēji tur aiz durvīm stājas, —

tur ir osta, tur ir mājas.

māmulīt !

Citādas tev kājas, rokas,

citādi tev darbi sokas

nekā tiem, kas, dodot gausi,

paši tomēr tukši, sausi,

māmulīt!

Nedzirdam, kā tu mūs sūdzi,

tu ne tikai otro jūdzi

gatava iet mūsu labā

upuris — tas tavā dabā,

māmulīt!

Un kad novīsti kā lapa,

katrs viens pie tava kapa

zin, kaut tu to negaidīji:

dzīves labākais tu biji;

māmulīt!

Z. Dzenīte

PIE KAPA

Kaut es vēlreiz savu galvu

tavās drēbēs paslēpt spētu,

lai vairs to, kas mani baida,

nesajustu, neredzētu,

māmulīt!

Kaut es vēlreiz tavu roku

vieglumu uz pieres justu,

lai viss tas, kas dzeļ un moka,

izplēnētu, gaistu, zustu,

māmulīt!

Vējiem lokot kapu smilgas,

tu tik saprotami saki:

—  Sūti augšup savas ilgas, —

tu jau mani neapraki, —

paldies — māmulīt!

Z. Dzenīte

MĀTES SIRDS

Kaut vēl diena barga, salta,

narcise plaukst atkal balta!

Savu smaržu dāvā saldu,

labprāt grezno katru galdu.

Nav tāds pavasaris bijis,

kad nav ziedu lietus lijis

un ar jauna prieka balvu

katru sirdi apveltījis.

Un, kaut dzīve auksta, cieta,

mātei tajā vēl ir vieta.

Ja tā daudzko nesagaida,

viņai pietrūcis nav smaida.

Mīlēt, saprast, sevi dot

mātes sirds vēl vienmēr prot.

Mātes sirds, tik tava kvēle

tā ko cilda katra mēle,

līdz pat kapam neaizmirstam

sāpes, redzot tevi mirstam,

Katram cilvēkam tu viena

vienreizēja svētku diena.

Z. Dzenīte

TEV MĀMIŅ

Tu mani savās rokās nesi,

kā acuraugu sargāji.

Tu man joprojām dzīva esi,

kaut kapu kalnā apklusi.

Tu manas mazās bērna rokas,

reiz savās mīļās ieglaužot,

man mācīji, ka aizmirst mokas

var — visu Dievam uzticot.

Kas bērna sirdī dēstīts klusi,

to dzīves rokai neizraut;

ko sirds reiz dārgu sapratusi,

to tumsas varai nenopļaut.

Un ja caur zemes dzīvi eju

kā Dieva vadīts svētceļnieks,

paldies tev, māt — es gavilēju,

jo zinu, tas tavs lielais prieks!

Tu dzīves labākais, ak māmiņ,

un dārgākais, ko neaizmirst!

Tu skaņa saldākā, kas sirdī

caur visu dzīvi nenomirst.

Z. Dzenīte

DIVI VĀRDI

Ir divi vārdi, kas mans prieks

un prieku man joprojām sniegs, —

tie — māmiņa un mājas.

Kur māmiņa, tur mājas man.

Uz mājām tvirti soļi skan

un labprāt neapstājas.

Nevienam nav tāds vaigs, tik jauks,

nevienam sirds — tāds pārpilns trauks

kā manai māmuliņai.

Tās būdiņa kā pils man šķiet,

kaut vienkāršas tur puķes zied,

tas — pateicoties viņai.

Šeit savu nastu atnesu,

to mātes sirdij uzticu

un atkal drosmi gūstu.

Ja dzīves ceļā satumst vaigs,

ja ticību grib laupīt laiks, —

es mājās gaišāks kļūstu.

Viss labums šeit mums Dieva dots—

tā mīlestības iekārtots—

kur ejam un kur gājām.

Lai šodien prieks šis vainagots.

Lai Dievam — Tēvam, slava, gods

par māmiņu un mājām!

V. Dzelmītis

ĢIMENE

Ģimene — tu ugunskurs

nakts tumsā un saltumā;

tu ugunskurs,

kur katra pagale aizdegusies,

savus spēkus gaismai

un siltumam vieš,

kur katra pagale

otru cenšas sasildīt

un otrai gaismu parādīt,

kaut pati cieš

un bojā iet.

Ģimene — tu ugunskurs,

pie kura tad,

kad sirds un rokas saltumu jūt,

tik labi ir būt!

kas pie tevis bērnībā sildījies,

un tavu siltumu sevī uzņēmis

un pretī tev savējo atdevis,

tas saltumā bojā neaizies

un, kalnā kāpjot, nenogurs.

Ģimene — tu ugunskurs,

pie kura atkal un atkal atgriezties tīk.

Kad tāli ceļi mēroti, ieti,

Kad svešumā pavadīti

saules lēkti un rieti,

pie tevis tad atkal un atkal

atgriezties tīk

un tavā vidū nekad

sildīties neapnīk.

Ģimene — tu ugunskurs.

Tavas liesmas ņemtas no Ēdenes,

kur kādreiz laimīgas mājoja dvēseles,

kad kopā ar viņām staigāja Dievs.

Ģimene, tu būsi laimīga,

ja tev ar Dievu būs sadraudzība,

ja tavas liesmas būs Dieva liesmas,

tad tavā vidū skanēs slavas dziesmas

ne tikai brīžos saulainos,

bet arī visbargākos negaisos.

V. Dzelmitis

MĀTES MĪLESTĪBA

Zinu, māt, tu arī kādreiz

Sēdējusi

Esi jaunās dienās viena

Klusi, klusi…

Ziedoņnakts kad savus spārnus

Izpletusi—

Tu par laimes dienām esi

Sapņojusi.

Tagad matos sarma sirma

Sabirusi,

Esi balta tu, kā egle ziemā

Piesnigusi.

Tomēr sirds tev vēl ir silta

Palikusi—

Mīlestībā kvēlo tā, kā

Kvēlojusi.

Un, es zinu, kad tu būsi

Piekususi,

Gurdās acis reiz uz mūžu

Aizvērusi,

Būsi atmiņā vairs tikai

Palikusi—

Tava mīlestība man vēl līdzi

Sekos klusi.

Jānis Arājs

MANAS MĀTES PIEDZĪVOJUMS

Dievs kad tēvu aizsauca, tas toreiz bija —

Ak, tās asaras, kas mums un mātei lija!

Viņas vaigā sāpju rieva

tad tik zuda, kad pie Dieva

lūgdamās tā nāca, lai Viņš pāri

mums, kas kļuvuši nu bijām bāri,

svētīdams ceļ savas visspēcīgās rokas,

stipro mūs un dod, lai gājums līdzens sokas.

Tā nu seši mazi bērni jutām karstas dziņas

pieglausties ik brīdi tik pie māmuliņas.

Savās rūpēs viena

tā, vai nakts vai diena,

ap mums visiem tecēja un skrēja

un bez atpūtas un mēra sevi upurēja.

Un tad kādā rītā klusā,

kad vēl visi bijām dusā,

Dievs pats stiprinādams mūsu māmuliņu,

apskaidrības kalnā veda viņu.

Pārlaicīgu prieku ieraudzījām viņas vaigā,

kad, mūs modinot, tā teica balsī maigā:

„Bērniņi, tas Kungs mūs apciemoja šinī rītā,

Prieku ielēja man sirdī rūpju izmocītā.

—Nebīsties—Viņš mierināja,

—Tavi bērni, tava māia.

Viss stāv manā stiprā rokā.

Nav tev skumt, ne bīties no kā!—’’

Un. mūs ieslēgusi savu glāstu ciešās skāvās.

Māmiņa tad pārplūstošām mīlas jūtām ļāvās;

asaras no viņas vaigiem mums uz rokām krita,

viņas mātes maigums simtkārt mīļāks, gleznāks šķita.

Gadi gājuši, bet piedzīvojums šis vēl vienmēr sirdi silda

Un pret māmiņu, kas kapu kalnā, mani maigām jūtām pilda.

PĻAUJAS SVĒTKOS

„Kas ar asaram sej, tie ar gavilēm pļaus; Viņi aiziet un raud, dārgu sēklu sējai nesdami, bet tiešām — ar prieku viņi atkal nāks un nesīs mājup savus kūlīšus.”

Ps. 126,6.

Rasa

RUDENS MIERS

Es rudenī sajūtu mieru,

Tādu savādu, uztraucošu mieru

Pierimusi darba čala,

Nokoptie tīrumi klusē,

Laukmalā sačukstas koki,

Pieliekdamies vēja pusē.

Tāds savāds klusums, —

Jā, tāds savāds miers.

Dārzā nav vairs ziedu smaržas,

Aizgāja tā vienā naktī,

Pat saules staru zelts

Sabirst kokos savādākā taktī.

Ir miers, tāds savāds miers,

Un uztraucošs šis miers,

Jo debess zilgmē gāju putni laižas;

Tiem ceļš vēl tāls, vēl tālu viņiem siltās mājas,

Un tāpēc steidzas tie,

Pirms zemei pāri saltas ēnas klājas.

Kad rudens klusumā

Apstājos lauka malā,

Es domāju, kā būs tad,

Kad izkapts reiz apstāsies pēdējā vālā,

Rudens elpa pār rugāju aizskries, —

Mana darba steiga būs galā.

No rīta ieeju savā dārzā,

Redzu — salnas kosti ziedi…

Tad klusi jautāju sev:

— Kad mani ziedi tiks griezti?

Kad rudens salna nāks manā ceļā

Un šīs zemes prieki kļūs lieki?

Bet savādas trīsas skar sirdi, —

Uz dienvidiem gājputni steidz…

Es zinu, ka manu dzīvi

Rudens salnas vēl neizbeidz,

Projām tad lidošu tālu,

Saule kur dienvidus sveic.

Tāds svētsvinīgs miers

Ielīst manā sirdī,

Zinu — ilgas kad klusēs un stīga trūks,

Mani vārdā tad sauks

Un mājās vedīs

Mans DRAUGS.

Rasa

ES GRIBU BŪT AR RUDENI

Es gribu būt ar rudeni,

Zeltotās vārpas kad līkst.

Kad izkapts dzied dziesmu mierīgu

Un tālu dzirdēt to drīkst.

Tad sirdī tā savādi, labi kļūst,

Jo lauku devums nav mazs,

Un pļāvēja sirds tad straujāk pukst,

Jo zin viņš — pūliņš nav velts.

Es gribu būt ar rudeni,

Kad saule tiK spoži mirdz,

Kadzilā tālē peld mākonis balts. —

Jā, straujāk tad pukst mana sirds!

Un zeltotās lapas, ko vēji triec, —

Es gribu tās paglabāt sevī,

Lai dienu ritumā spētu iet

Ar zeltainu mirdzumu sirdī.

Es gribu būt ar rudeni,

Kad gājputnu bari ceļo,

Kad viņus ilgas tik projām sauc,

Uz priekšu, tik tālāk arvien.

Es dzirdu, kā gājputni ardievas kliedz.

Un sirds tad tiem līdzi grib lidot,

Šīs zemes saites tad pārrautas šķiet,

Ja dzirdu es gājputnus dziedam.

Es gribu būt ar rudeni,

Kad debesis melnas, melnas,

Un zvaigznes kā acis tad man šķiet—

Ir debesu logi vaļā.

Es dzirdu un jūtu un saprotu;

Aiz zvaigznēm ir mājas manas,

Kāds gaida tur mani, to zinu es—

Tur ejot man nedrīkst nogurt kājas!

Rasa

VAI TU GATAVS ESI MŪŽlBAI?

Rudens. Vēji lietu dzenā.

Neļauj it ne brīdi kokiem rimt.

Kā ir tavā nemierīgā sirdī?

Vai tur vētrai vien būs dzimt?

Varbūt nejūti, ka kaut kas zaudēts,

Varbūt nejūti, ka pakritis mazliet.

Nav jau daudz, bet droši varu jautāt:

—  Vai tu gatavs esi Mūžībai?

Dabā drūmi, gāju putni projām,

Lēni lapas pēdējās vēl krīt.

Vai tu jūti — arī tavā dzīvē

Pamazām jau rudens saule spīd!

Vai tu esi gatavs Dievu redzēt vaigā,

Ja Viņš šinī brīdī tevi sauks?

Varbūt vēlies tu, lai Viņš vēl gaida,

Jo ar Viņu sastapties tev kauns?

Draugs, kas nemirstībai eji pretī,

Apstājies, kad vēji drūmi pūš:

—  Tavā dzīvē ienāks rudens salnas, —

—  Vai tu spēsi ziedēt Mūžībai?

Rasa

RUDENS GUVUMS

Ievēro — rudens ir atskaišu laiks, —

Ko tu darījis, viss tagad redzams!

Vai ir augļojies dienas darbs spraigs?

Nedomā ka ar lapām viss sedzams.

Ja nezālēm tu vaļu ļāvis,

Kur gan kviešiem tad vieta būs?

Tikai ugunī visu tu krāvis, —

Kur nu rudenī mieru sirds gūs?

Tāpēc pasteidzies — diena vēl gara,

Kviešu briedums redzams lai top;

Pļaujā katra vārpa ir dārga,

Lai ziemā bads nav jāsastop.

Dzīves guvums — vai tās ir briedušās vārpas,

Kuras Radītāja priekšā zemu galvu liec?

Zini — Dievs tavu devumu mūžam tad sargās

Un Viņa Mājās tu gaidīts tiec.

Rasa

TIK LAPAS VIEN

Vai tavā dārzā rudens lēni lapas raisa?

Vai salnas nokož ziedus pašā plaukumā?

Tu stāvi sērs, iet projām dienas gaišās,

Bet tavā dārzā tikai lapas vien.

Tu skumīgs skaties, nav neviena augļa.

Dažs aizmeties, bet tārps tam sērdi grauž.

Vai tiešām visas pūles būtu veltas?

Jā, strādāts daudz, bet — tikai lapas vien.

Bij citu gadu augļu birums liels,

Bij saules, prieka tavā sejā,

Bet tagad klusi raugies lapās krītošās.

Vai tikai lapas vien?

Tā vēro tavas dzīves koku Lielais Dārznieks

Un meklē augļus lapās zeltainās,

Bet skumīgs projām iet,

Jo redz Viņš tikai lapas vien.

Kur paliek augļi šie, kur paliek mīlestība?

Vai naids to pašā plaukumā jau nokoda?

Kur līksmība, kur miers un pacietība,

Vai tiešām tikai lapas vien?

Ne laipnu vārdu nespēji tu sacīt,

Ne labprātīgi draugam palīdzību sniegt,

Pat uzticību zaudējis tu sava brāļa acīs,

Un lēnprātības tavā ceļā nepazīst.

Kur augļi šie? Tos dārza Kungs no tevis gaida.

Neviena nav. Vai tiešām — it neviena?

Vai nespēji tu atrauties no visiem zemes vējiem?

Vai tavā dārzā tikai lapas vien?

Tik lapas vien…

Tavs Dārznieks klusi vēro tevi,

Pār Viņa vaigiem asara rit žēla…

Vēl laika ir — nes bagātīgus augļus,

Jel nekavē, lai neatskan: ,,Par vēlu!”

Jūrmalnieks

KVIEŠI VAI PELAVAS

Jau rudens atnācis, kurš jautā: cik svara?…

Rauj dzeltenās lapas vēji no zara

Un pīšļos tās met, jo svara tām maz,

Nav viņām mūžīgās vērtības.

Birs kvieši klonā, bet pelavas

Vējš, smagi pūzdams, aizputinās.

Drīz pūtīs vēji pēdējie, —

Pasaules pakšos skries kaukdami tie…

Un plašas druvas tiks vētītas.

—  Kas būsi tu? Kvieši vai pelavas?

Z. Dzenite

VAI BRIEST

Vai tavā dārzā augļi briest, —

sirdsdārzā, ko tev devis Dievs?

Vai biji gatavs visu ciest,

lai gaidītais augtu un izdotos?

Ja drīksti jau ko klētī vākt,

tad zemojies un pateicies;

un steidzies Dievam tuvāk nākt

un dziļāk Viņam svētīties.

Bet ja vēl zaros lapas vien,

kas Dievam skumjas, bet tev — kauns,

tad pasteidzies, laiks joņiem skrien,

lai spēka vilnis tevi skartu jauns.

Tavs uzdevums šai pasaulē

ir, augļus nesot, Dievu teikt.

To turi prātā, dvēselē.

Tad spēsi savu darbu godam veikt.

Z. Dzenīte

SĒJĒJI, PĻĀVĒJI

Mēs tiešām sējēji esam,

kaut tepat mājās un telpā.

Mēs auglīgu sēklu nesam

gan rokās, gan sirdī — pat elpā.

Pie ikdienas tīruma malas

vai stāvam ar sakļautām rokām,

kā kādreiz redzējām tēvus, —

pat ceļus pie tīrumiem lokām.

Tie pazina Tīrumu Sargu,

kas katru sēklu var svētīt,

ja sējējs ar skatienu Augšup,

grib sēklu rūpīgi vētīt.

Mēs izejam vienaldzīgi

un izsējam sēklu, ko nesam,

un apmulstam, — kādēļ bez prieka,

bez svētību guvuma esam…

—  Tā mūsu izsējas raža.

Ko citu mēs savākt spējam? —

—  Dievs Debesīs, bijību dod,

kad ikdienas tīrumā sējam!

Z. Dzenīte

ZELTA DRUVA

Kāda skaista zelta druva

rudens vējos viļņojas!

Cik tā sirdij dārga, tuva,

un tai līdzi šūpojas.

Kā tik valdzinoši jauka

tapi, druva zeltotā?

Visu skaisto posta auka, —

jeb, vai skaistu dara tā? —

Tavi asni bij tik vāri,

kad bij dabā pavasars;

tveice tevi koda kāri, —

kāds nu rudenī tavs spars!

Un tu zelta vārdus sani:

—  Viss tik žēlastībā top.

Dievs ja audzē tevi, mani,

viss tad labprāt jāsastop!

Liecies zemu katrā aukā,

visu paciet garā tvirts.

Un kad diena gaiša, jauka,

proti pateikties tad, sirds!

Arī tu šeit Dieva druvā,

arī tevī dus tāds zelts.

Audz un briesti Dievam tuva,

tad tavs zelts taps gaismā celts!

Z. Dzenīte

AUDZĒ MANI

Kungs, audzē mani tā,

kā vārpas tīrumā, —

kad spirgti vēji pāri iet,

lai sirds tiem līdzi dzied.

Kad karsta saule spiež,

krusts asi plecus griež—

liec atminēt kā kvieši briest:

—  ka augt ir — visu ciest.

Kad vētras vēstneši

un lietus debeši

līdz zemei manu galvu liec,

tad klusēt spēku sniedz.

Kad Lielais Pļāvējs nāk

un vārpas ievākt sāk,

kaut Viņa vaigā rastos smaids

par briedumu — ne vaids.

Kungs, audzē mani tā!

Aug dadži atmatā.

Kop mani savā tīrumā,

ņem graudu birumā!

Z. Dzenīte

TUKŠAIS DZĪVES STĀSTS

Vieglas vējā vārpas vijas,

lepni galvas slien;

tukšām, garām čalām mijas

vēl ar vien, ar vien…

Sen kā dūmi aizkūpēja

ziedu mākonis;

sirds tad priekā nodrebēja:

—  Dievs nu svētījis.

Kam vēl vējā vārpas vijas

raitā rotaļā,

kā bez rūpēm, kā bez bijās,

it kā neziņā?

Kam tās nenoloka galvas?

Sen jau būtu laiks.

Debess diezgan dala balvas,

Saules glāsts tik maigs…

—  Kam, jā kam? Tu, sirds, to zini:

Ja tik saules glāsts,

ja tik laimes takas mini—

tukšs tavs dzīves stāsts.

Z. Dzenīte

TĒVS DEBESĪS UN TĒVA NAMS

Tu mūsu lielā vajadzība—

Tevs Debesīs un tēva nams.

Vai dvēsele lai nezinātu,

kā ceļš uz tevi atrodams?

Tai ari gāju putna sirds,

kas jauž, kur viņas mērķis mirdz.

Tāpēc kad lapas rudo zaros,

kad ziedi upurēties beidz, —

jo plašāk plešas ilgu spārni

un ticība turp traukties steidz,

kur viss ir iegūts, atminēts,

un pilnīgs viss un Dievam svēts.

Un vienu pašu ilgu skatu

kam Tēva mājās iemest ļauts,

to nemulsiniet, zemes ainas,

tas pastāvēs, jums nepakļauts,

ar ilgām lielām, dievišķām

pēc mūžīgajām Tēvmājām.

Z. Dzenīte

DIEVA ARAMAIS TĪRUMS

Tu esi tīrums — zemes bērns — kā visi,

Kas atmatā, ar ērkšķiem piezēlis;

Pār tevi lietus velti rasinājis,

Un saules stars par velti slīdējis…

Tās visas nezāles, ar ko tu lepni lielies.

Ja arī kādreiz tevī labs kas dīgst,

Tam tavā cietā, akmeņainā zemē

Nav saknes, un tas ātri nīkst…

Ar rokām iztieptām tu brālim pretī traucies,

Un vienā mīlestība, otrā — bulta mirdz;

Bet ja viņš novēršas, tev neatsaucies,

Dziest mīlestība, bulta krīt — un asins irdz…

Tu uzcelt neproti sev tādas kāpes,

Kas tevi vestu laimes kalngalā,

Ap kurām neviļņotu citu sāpes,

Kā ūdeņi ap bāku krastmalā.

Un tas, ko taustīdamies zināt gūsti,

Top pašam tev par postu pēcgalā;

Ko radi tu, zem tā tu pats drīz lūzti

Un atkal tausties dziļā neziņā…

Nē, zemes bērns, nav pilnības vēl tevī,

Nav īstas gudrības, jo ienaidnieks

Ir tevī nikno sēklu — grēku, sējis,

Ka, tevi uzskatot, zūd Radītājam prieks.

Ļauj, lai Viņš nāk ar mīlestību vaigā,

Kā savā tīrumā un tevī vagas plēš,

Lai lielā vētrā Viņš pār tevi staigā

Un lēnā vēsmiņā, kas tikko dveš.

Un ja tev šķiet, ka, sāpēs trīsot, irsti,

Kad izsakņotie ērkšķi lūztot dzeļ,

Tad, lūdzams, zemes bērns, jel neaizmirsti:

—  Dievs nāvei dod, bet arī augšā ceļ.

Un kad tā dziļi irdināts tu būsi,

Dievs tevī savu sēklu bārstīt sāks,

Un katru dienu klusi vērots kļūsi,

Kad pirmie labie asni ārā nāks.

Bet tas nav viss — ik sējējs augļus gaida.

Tu arī augļus izdot gatavots.

Dievs tevi kopj un klusus skatus raida,

Vai rudens godībā tu kļūsti izgreznots.

Ak zemesbērns, tad paliec gluži klusu.

Lai tveice spiež, lai vēji bargi šauš,

Un neilgojies agrāk ziemas dusu,

Līdz rudens tavu galvu zemu glauž.

Kad Mūžība reiz visu pļauto vētīs,

Kad visu vieglo vēji aiznesīs,

Tu, zemes bērns, tad kļūsi Dieva klētīs,

Tu pilnību tad būsi sasniedzis.

Liesma

LAPAS VIEN

Lapas vien ir skaisti vārdi,

Lapas vien ir darbu pulks.

Dziļāk meklē Dieva skati,

Nopietnāk sver Dieva tulks.

Lapas vien, ai, lēta manta,

Zaļais zelts, cik mainīgs tas;

Tikai salnas pieskāriena—

Un no koka atraisās.

Lapas vien, — cik asi vārdi

Augļu dārzu saviļņo:

,,Kam šis koks tik ilgi saudzēts?

Pasteidzieties nocirst to!”

Lapas vien, bet žēlastība

Mirusi vēl tiešām nav;

Varbūt taču var ko cerēt,

Lai vēl gadu stāv, lai stāv…

Lapas vien ir skaisti vārdi,

Lapas vien ir darbu klāsts;

Paldies Dievam, žēlastībai

Vēl ir piedošanas glāsts.

O. Legzdiņš

RUDENS CERĪBA

Mēs redzam: birst kokiem lapas,

Drūms palicis mežs un lauks;

Ir klusušas putnu dziesmas, —

Viss zudis, kas mīļš un jauks…

Lūk, ziņa, droša un dārga

Vēl katram, kam vasaras žēl:

Uz priekšu skaties un tici—

Lēks ziedoņa saule vēl!

Mēs zinām: ziema drīz beigsies

Un atkal puķītes plauks,

Starp kalnājiem čalos strauti-

,,Prieks dzīvot!” Visi tad sauks.

Un tādēļ, ak sirds, kam raudi,

Par laimi aizbēgušo?

Šo cerību turi svētu:

Reiz atkal saņemsi to!

Jo visa pasaules dzīve

Ir brītiņš, kas pavadīts,

Un tikai aiz kapa sāksies

īsts gaviļu dienas rīts.

O. Legzdiņš

NĀC VĪNKALNĀ

Ko? Vai tu bez darba stāvi,

Sēdi tirgus sētmalā,

Kamēr citi tavi biedri

Sen jau strādā vīnkalnā?

Daudz vēl darba Kristus druvā:

Vajag dēstīt, slacināt,

Vajag arī baltās vārpas

Kūļos siet un šķūņos krāt.

Grēks tev sacīt: „Maz ko protu,

Drēbes vecas mugurā,

Neveiklas ir manas rokas—

Gribu palikt paēnā”.

Neprasa tev milža darbus,

Spēkus lieliem brīnumiem,

Bet tiem podiem, kas tev doti,

Jātop tomēr augļotiem!

Vēsmai maigi vaigus glaužot,

Strādāt viegli paveicas,

Bet — zem karstas saules tveices—

Daudzi darbam atraujas.

Kas reiz Jēzum roku sniedzis,

Nepagurst tas cīnīties,

Pārspēj kavēkļus it visus

Algu viņam dos pats Dievs.

Mīļais draugs, kas tev nu darāms,

Pirms riet saule vakarā?

BĒDZ NO IZNĪCĪBAS TIRGUS,

NĀC TĀ KUNGA VĪNKALNĀ!

Nāc un strādā, ko vēl gudro,

Tu, kas saucies atpestīts!

Steigsim strādāt, kamēr diena,

DRĪZ taps vakars iezvanīts…

M. Melluma

PAPRIEKŠ STIEBRU…

Mark. 4,26 — 29.

Dzīvības noslēpums dziļais

Mīļš man un saprotams kļūst,

Mūžīgas dzīvības vārdos

Sirds kad sev skaidrību gūst.

Sīksīkais asniņš iz augsnes—

Sirdszemes irdinātās,

Tiekdamies ilgās uz augšu,

Stiebrā drīz izveidojas.

Stiebrā, kur dzīvības spēki

Augšup iz dziļumiem nāk,

Rodas nu vārpa un tajā

graudi drīz veidoties sāk.

Graudi, kam dzīvība dīglī,

Augot sāk pamazām briest,

Piepildot auguma mēru,

Nemitas brīvību riest.

Beidzot, kad gatavi augļi,

Pļāvējs ar sirpi ir klāt…

Labi, ja briedušus kviešus

Kopā ar citiem var krāt!

Bet ja nu vārpa ir tukša, graudiem

Briest pietrūka spēks?

Lepni ar paceltu galvu,

Celties ja lika tev grēks?…

Stiebram, kas nesa reiz vārpu,

Graudam kur šūpulītis,

Pašam ir jāiznīkst kalstot,

Viņu kad izauklējis.

Kopā ar izkulto vārpu

Sadegs reiz neauglīgā…

Sirds mana kāda tu esi—

Vai tikai iznīcīgā?

M. Melluma

CIRVIS PIE SAKNĒM

Tev cirvis pie saknēm ir pielikts jau

Un spriedumu izpildīt gaida.

310

Tu — šalcošā lapotne ietinies, snaud,

Jo domas par nākotni baida.

Tu baudi un zini cik Pestītājs labs,

Cik svētīga Debesu rasa,

Bet vienaldzīgs klausies, ko tuvākais lūdz,

Jo augļus — Viņš augļus tev prasa.

Jau cirvis pie saknēm… Cik baigi tas skan…

Sirds, uzmosties, ieklausies traucies—

Un saņemto svētību izdali, nes

Tam augļus, kā vārdā tu saucies!

Arturs Cīrulis

RUDENS AINAS

Briest vārpiņas druvā,

Līkst zemāk arvien,

Nāk pļāvējs, un sējēja

Kūļos tās sien.

Bet dārzā jau āboli

Saulītē tvīkst,

Cits ciets vēl, bet citā

Sen iekost jau drīkst.

Un bumbieri zarā

Jau briedumā ar

Tik tikko aiz svara

Vēl turēties var.

Bet dobītēs tavās,

Kur sēji tu pats,

Ik rītā jauns brīnums

Ir noticis kāds:

Gan tomātiņš zaļganais

Kļuvis tur sārts,

Gan garāks vēl paaudzis

Gurķītis kāds.

Un burkāniņš saldais,

Un sīpoliņš ruds—

Viss stāsta, ka diezgan

Jau zemē ir būts.

Bet dzeltenais ķirbis—

Man šķiet tā nudien—

Cik skatīt to skrienu:

Kļūst lielāks arvien!

Tik puķīšu dobē

Tā skumjāki šķiet;

Vēl asteres sārtas

Un saulpuķes zied.

Kļūs tukši drīz lauki

Un druvas, un dārzs,—

Kails celsies pret vēju

Reiz ziedošais zars…

Bet apcirkņos klētī

Un pagrabā krāts

Tiks viss, ko šai gadā

Dievs svētījis pats.—

Kaut sirds vien nu spētu

Tā baudīt no tā,

Ik diena lai ietu

Man pateicībā!

Dievs rudeni devis,

Kad augļus mums vākt;

Viņš atkal pēc ziemas

Liks ziedonim nākt.

Lai slavējam Dievu,

Kurš mīlējis mūs! —

No mūžības mūžam

Viņš bijis un būs.

DRAUDZES SVĒTKOS

„Tiešām, viena diena Tavos pagalmos ir labāka nekā tūkstošas citas! Stāvēt pie Dievnama sliekšņa ir labāki nekā mājot bezdievības dzīvokļos.”

Ps. 84,11.

Z. Dzenite

SVĒTBRĪDĪ

Dievs — Tēvs, ļauj paslēpties mums Tavā teltī,

Kur citur lai mēs dusu atrodam?

Laiks vajā mūs, un bēgt no tā šķiet velti,

tā gūstā sirdis smagas sajūtam.

Ļauj baudīt brīnīšķīgo miera dvesmu

no Mūžības, kur Tava krāšņā pils,

un dzirdēt vārdus: Biju, būšu, esmu!

Un mūsu sirdis uzticībā sils.

Ak, slēdz mūs savā žēlastības lokā,

mūs, pīšļus, ko Šeit Laika vēji griež!

Lai tie mūs iznīcībā neaizloka,

lai Laiks mūs viņu pielūgt nepiespiež.

Ļauj samanīt, ka Tavās rokās esam,

Tu Mūžīgais, — ka nevaram mēs mirt,

ka Tavu zīmogu mēs krūtīs nesam,

ka varas nav, kas spēj no Tevis šķirt.

Dievs, mūsu Tēvs! Ar sava spēka dzirksti,

kad esam vienoti, tad atkal iededz mūs!

Mums jāiet vēl, kur iznīcības pirksti

to, ko mēs cēlām, sagrāvuši būs.

Lai spējam tad, kaut arī sāpēs, smaidīt

par visu, ko šeit Laiks mums ņem un dod,

lai esam tie, kas ticēt spēj un gaidīt,

kas Mūžību jau garā skatīt prot!

Z. Dzenite

DRAUDZEI

Starp spuldzēm spožājām, kas brīnumgaismu vieš,

tu tikai lukturis, kas dzīves vējos cieš.

Tu gaisma senlaicīga, ko vairs neciena,

jo jaunus gaismas avotus rod šodiena.

Bet tavas gaismas spēks ir noslēpums

tiem, kas tai garām iet, bet zināms darīts mums.

Ak svētīgs tas, kas tavai gaismai tic!

Tāds maina sirdsprātu, top cilvēks gluži cits,

un maina virzienu, un Kristus pēdās iet,

un jaunu vārdu gūst un jaunu dziesmu dzied.

Ar ko gan līdzināms šīs ugunsgaismas spēks,

sirdsmetālu kas izkausē, ka atkrīt grēks.

īss spožo spuldžu mūžs, Tu tomēr nedziesti,

kaut samilst pāri tev jau gadu tūkstoši,

Ak, Kristus draudze — zelta lukturi—

Lūdz karstāk savu Augsto Priesteri:

—  Ak nedzēs dakti kvēlošo — kā lūdzam sen.

— To spožā liesmā uzpūti! — Āmen!

Z. Dzenīte

DIEVA DRAUDZE

Draudze, tev veltītie vārdi vēl stāv

rakstīti klintī. Tie izdzēsti nav,

jo to nav sacījis cilvēks kāds vārgs, —

teicis tos Kristus, tev Galva un Sargs:

„Gribu uz klinti šo draudzi sev celt,

dārgākos akmeņus celtnei šai velt;

kamēr Es nākšu, tai būs pastāvēt,

un elles vārtiem to neuzvarēt!”

Šīs zemes vētras tev pāri gan iet,

kopš savas dzimšanas zaimus tu ciet.

Pasaules spriedumā sen jau tev gals, —

mierīgi skan tava Meistara balss.

Lai kā tavs vaigs šeit ir noputējis,

lai cik tu melna, bet nebīsties vis!

Godība tava tik tur atklāsies,

mājās kad nāksi, kur dzīvo tavs Dievs.

Šķietami tukša, bet bagāta tu.

Kaut tu nemūžam šeit neaizmirstu

to, ko tik svinīgi apsolījis,

draudze, tev Galva un Augstpriesteris:

„Gribu uz klinti šo draudzi sev celt,

dārgākos akmeņus celtnei šai velt.

Kamēr Es nākšu, tai būs pastāvēt,

un elles vārtiem to neuzvarēt!

Z .Dzenīte

MAZAIS GANĀMAIS PULCIŅŠ

„Ganāmais pulciņ mazais, nebīsties!”

Tā, Labais Gans, Tu drošināji mūs.

Šī vārda spēks mūs kopā saturējis

līdz šim, un turpmāk mūsu balsts tas būs.

Tu zini, kādi bargi vēji pūta,

ka mūsu lukturītis tiecās dzist,

cik šaurā taka daudzreiz kļuva grūta, —

Tu tomēr neļāvi mums izsamist!

Ak, Labais Gans, mēs šodien gavilējam

un Tavu žēlastību cildinām!

Daudz gadi gājuši pa kalniem, lejām,

un mēs vēl Tavā vārdā soļojam.

Mums nav ko lielīties, kā vien ar krustu,

mēs citu acīs esam tikai nieks,

bet ticība, šī pērle, vēl ir mūsu,

un tā ir šodien mūsu svētais prieks.

Ak, Augstais Priesteri, kas savas rokas

vēl svētā aizlūgšanā pār mums plēt, —

mēs nezinām, kur mūsu taka lokas,

bet Tavā spēkā gribam pastāvēt.

Un Tavā Vārdā jaunus spēkus smelties,

ar visu sirdi tikai Taviem būt,

būt modriem un no vienaldzības celties,

un, ceļu beidzot, Tavā Valstī kļūt!.

Z. Dzenīte.

DRAUDZE

Draudze — šis Kristus reiz svētītais vārds—

Šodien, šķiet, reti un bijīgi skarts.

Daudziem tik tukšs tas un nobeidzies tā:

,,Tā tas reiz bija…” — kā pasakā.

Nemaldies, cilvēkbērns, auss tev un acs

kurlumā, akluma skarti, — tu pats

esi kā bērns, kas bez mājām, kaut kur

nosalis, izsalcis uguni kur.

Ieklausies, ēteris diennaktīs veļ

brīnišķus viļņus, kas dvēseli ceļ.

Džungļiem un taigām tie pāri steidz paust

—  Praviešu vēstītās dienas nu aust!

Melnie un brūnie jau miljoniem dzimst

draudzei kā bērni un maldīties rimst.

Jaunatne baltā, kas apmaldījusies

briesmīgos grēkos, nu atmodusies.

Kristu un draudzi tie sastopot dzied:

—  Šis ir tas ceļš, kas uz uzvaru iet!

Jau gandrīz visu pasauli skar

Draudzes teikts vārds, kas to pestīt var.

Ticīgais, Draudzi kas mīli un cel,

kas par to lūdz un tās nastas kas veļ,

ja citur līst, par to priecājies,

arī mūs šeit grib apmeklēt Dievs.

Lūdz vēl vairāk un uzdoto veic, —

neklusē, dzīvs kļuvis, soļus tas sveic,

kas nu tik dzirdami tuvojas jau,

remdeniem Mūžība solīta nav!

Un kas tu nomalē stāvi un spried:

—Ticīgie izmirst, tie mazumā iet!

Netici tam, ko šķietami redz,

meli šeit īstenību mums sedz!

Ēteris neklusē, dzīvība vird, —

melnie, un baltie un brūnie to dzird.

Draudze, tai uzticēto, steidz sēt,

un elles vārtiem to neuzvarēt!

P. Lauberts

TIE IR AR JĒZU BIJUŠI

Tos apsmej, nicina un nievā,

Tie savās sāpēs klusu cieš,

Tik brīžam savas slapjās acis

Pret dzidro Debess telti griež.

Tiem atņem mantu darba vietas,

Zem kājām samin, kas tiem svēts,

Tie slēpjas mežos, zemes bedrēs,

Tie pārspēj to, kas nepārspēts.

Tie svētī savus ienaidniekus—

Un ienaida tie nepazīst;

No viņu acīm dusmu vietā

Tik miers un mīlestība līst.

Draugs, vai tu pazīsti šos ļaudis?

Tie arī tikai cilvēki…

Bet klausies, paklusām tev teikšu:

Tie ir ar Jēzu bijuši.

A. Cīrulis

DRAUDZE

Draudze. Tu esi osta,

Slēpta aiz vaļņiem, kas jūrai lauž viļņus—

Spītējot vētrām, kas dziļumus plosa.

Tevī ir miers un patvēra droša…

Mēs tā kā kuģi, kas dragāti vētrās,

Enkuri stiprie kam rauti no ķēdēm,

Aizlauztiem mastiem un saplēstām burām,

Stūrēm, kas liektas uz sekļiem un klintīm

Kuģi, kas sīko vilnīšu aijās,

Skarot cits citu, vēl dziļi jūt sāpes,

Uzplēšot brūces, ko lēnām klāj rūsa…

Vientuļi mirkšķina guntiņa bākā,

Gaismojot ceļu caur šaurajiem vārtiem.

Varbūt kāds maldās vēl tumsā un vētrā.

Ostā vēl vietas.

Stāv sargi uz vaļņiem,

Gaidot to rītu, kad Kapteinis Lielais

Steigsies pār viļņiem, lai vestu mūs mājās.

Kaut mēs kā kuģi, kas dragāti vētrās,

Aizlauztiem mastiem un saplēstām burām,

Stūrēm, kas liektas uz klintīm un sēkļiem,

Nevērti… Tomēr — mēs piederam Kristum!

Liesma

DRAUDZE

Es zinu brīnišķīgu dārzu,

Kam pamatus ir licis Dievs,

Pār kuru saules vizmas zeltā

Kāds vienkāršs krusts ir pacēlies.

Tas maigu ēnu met uz dēstiem,

Sedz ziedus saules karstumā,

Un neļauj savai veldzei izžūt

Pat lielu vēju asumā.

Kas iegājis pa dārza vārtiem,

Tas mājas sev ir atradis.

Ir it kā pāri viņa galvai

Tam atvērušās Debesis.

Tur draudzība ar mīlestību

Iet roku rokā vienotas,

Un vētras, ārpusē kas trako,

Pa vārtiem iekšā nelaužas.

Tur sala laikā visiem silti

Un tveicē visiem pavēnis, —

No sirds uz sirdi zelta tilti

Un sirdīs Dieva Debesis.

Vai pazīsti šo dārzu jauko,

Vai zini, kāds tam vārds ir dots?

Tā — Dieva draudze, Viņa mīļā,

Tā zemes virsū Viņa gods.

Šis dārzs zem krusta zīmes spirgti

Pat vētru laikā sazaro?

Tas aug un plešas varens spēkā

Vēl vairāk tad, kad posta to,

Ar katru aizejošo laiku

Tas saplaukst jaunā krāšņumā,

Līdz dārza vārtos iestājusies

būs lielā Dieva Mūžība.

Liesma

CIEMOS

Pie saviem brāļiem , cilvēkiem,

Pie savām māsām iešu;

Tiem labu rītu gribu teikt,

Tiem teikt, kā mīlu, ciešu.

Tiem vēlos arī pastāstīt,

Kā mūsu laikos klājas:

Varbūt tie arī pateiks man,

Kā tiem iet viņu mājās.

Te katrs pa savu maliņu,

Pa savu dārza stūri

Un dažreiz tālu atšķirti

Ar kādu augstu mūri.

Un dažreiz dziļas aizas rok

Kāds niecīgs vārds vai mēmums;

Mēdz raudāt tad par it neko,

Un sirdis nospiež žēlums.

Ar draugiem maizi lauzt ir prieks,

Un dalīties, kad bēdas,

Tik neļauj aizaugt taciņām,

Kur ieminām mēs pēdas.

Lai mūsu ceļos rozes zied,

Plaukst sadraudzības laime:

Mēs taču viena paša cilts,

Mēs viena nama saime.

Liesma

AIZSLĒGTS DĀRZS

Tu esi aizslēgts dārzs, ak Dieva draudze,

Dziļš noslēpums tiem, kas mīt ārpusē!

Kas tevī dēstīts top, kā zaļo audze,

Kā Dievs tev akas rok, kā vējos saudzē,

Ir mīkla tiem, kam dusa pasaulē.

Tiem nesaprotams prieks, ko Dievs pats dala

Šai dārzā visiem saviem mīļajiem;

Tie spriež — šī vieta tukša nāves sala,

Bez skaistuma, un sēru tur bez gala,

Kur dzīvos padara par mirējiem.

Tu, draudze, esi visu dzīvo vieta,

Tu Debess priekštelpa, kur greznoties,

Kur pārbaudāma vēl ikkatra lieta.

Pirms mūžīgā un lielā saules rieta,

Kad tevi pārdēstīs pie sevis Dievs.

Tu esi dārga Viņa svētās acīs,

Un dēsts, kas tevī aug, ikviens tam dārgs.

Ak, labi gan, ka laiks vēl tāds nav nācis,

Kad vārdu pēdējo tev Dieva mute sacīs,

Un vēl var spēkā augt, kas slims un vārgs.

Tu esi aizslēgts dārzs, es tevī esmu

Kā sargātājās rokās, drošumā:

Tu mani apgaro ar savas elpas dvesmu,

Tu sasildi ar mīlestības vēsmu

Kā saule, pati pieaugdama spožumā.

Liesma

IZKĀRTNES

Ak, skaistās izkārtnes, cik maldu sevī nesat,

Cik pievilšanās sāpju zem jums paslēptu!

Kā gaiši staru meli tumsā katram esat,

Aiz kuriem bieži slēpjat tumsu dziļāko.

Aiz skaistas izkārtnes ir bieži posts un nāve,

Un tuksnesis no kā vairs atgriešanās nav.

Aiz tās, kas visspilgtāk savu mantu slavē,

Visvairāk visa labā ienaidnieki stāv.

Bet dziļi šausmina tās, kuras Dieva vārdā

Kā draudzes vienības sauc viņās iegriezties,

Bet patiesībā Kristus draudzes slavu ārda,

Jo nepazīstams, svešs un tāls tur dzīvais Dievs.

Bet skumji, ļoti skumji top, ja vēl aiz kādas

Ir draudze gan, bet gurda, lēni dziestoša,

Kur visas pazīmes kā Dieva pirksti rāda:

„Tev ir tas vārds, bet tevī nav vairs Dzīvības.”

Zem skaistas izkārtnes ir daudzi Dieva draudzē,

Zem tādas dziesmas dzied un ceļos nometas;

Zem tādas ieiet Svētā vietā jaunā audze,

Pat nezinot, ka svētais vārds vien nav nekas.

Bet diena nāks, jā, nāks reiz gaiša, liela diena,

Un pūtīs vējš, kas noraus visas izkārtnes.

Sirds, topi klusa, grimsti pārdomās tu viena,

Un piemini, cik strauji laiks šai dienai pretī nes.

Estere

KRISTUS DRAUDZES CEĻŠ

Briesmu nakts — vēl tumsā slēpta doma,

Noziegums šīs gaismas neaizskarts:

Uguns liesmās sārto senā Roma, —

Deg kā dzīru priekos aizkurts ugunssārts…

Nerons pilī, tērpies greznā togā—

Kāda daļa tam? — Lai uguns zied!

Valdītāja scepteris tam rokā,

Sajūsmā viņš Romai „Troju” dzied…

Sen jau izdomāta neprātīgā doma,

Sen jau dzimis neprātīgais ziegs:

—  Lai reiz bojā iet šī vecā Roma!

Brīdis gaidīts šis kā dzīru prieks…

Viņš kā Poncijs nevainībā mazgās rokas,

Vainu kristīgajiem virsu vels;

Prieks būs skatīt viņu jaunās mokas…

Lēmums šīs tiks tautai priekšā celts.

Sirdsapziņa? — Kāda tai ir daļa!

Kas gan drīkst pret mani sacelties?

—  Sīkumiem šeit netiks dota vaļa,

Mana griba visam pāri iet…

Un, lūk, Romas izdegušās ielās

Iedēstīts tiek koka krustu mežs,

Kur kā uguns lāpas mokās lielās

Degot kristīgajie pielūgšanu dveš…

—  Pēteri, uz tevi — cieto klinti,

Kristus šodien savu draudzi ceļ!

—  Neuzvarēs viņu elles vārti,

Draudzes mokās jauni asni zeļ!

Nebiedē tos nikno zvēru zobi,

Nepieveiks tos Antikrista naids.

Jauniem pulkiem pildās cirstie robi,

Ciešanās tos glāsta Kristus smaids.

Nepievils tos vilki, avju drēbēs ģērbti,

Nepārsteigs tos moku soli — cietumi,

Nebiedēs tos bendes asiņainie tērpi—

Ugunssārti, nāves dziļumi.

Kas tos šķirs no Kristus mīlestības?

Kas tos šķirs no Kristus? Ciešanas?

—  Draudzes spēks stāv viņas nespēcībā.

Piedodošās, kvēlās lūgšanās.

Ticība dod drosmi pastāvībai,

Cerība kā zvaigzne ceļā mirdz.

Uzticība seko mīlestībai,

Gaidot kvēlām ilgām pārplūst sirds.

Pāri dziļumiem un jūras briesmām,

Cauri gadu simtiem, tūkstošiem,

Cauri viesuļiem un vētrām lielām.

Cauri tāliem bēdu tuksnešiem,

Sekodama sava drauga pēdās,

Ejot Viņam slavas dziesmas dzied;

Garā dusot sava Kunga rētās,

Raugās Austrumos, kur zvaigznes zied.

Kristus draudzi neuzvarēs elles vārti,

Antikrists, kas vēlreiz trakot sāks.

Draudzi spārno Debess logi sārti.

Līgavainis drīz pēc viņas nāks.

Nāvei lemtais uzģērbs nemirstību,

Jauno tērpu, — neiznīcīgo;

Beidzot dvēsele gūs svētlaimību,

Savu Kungu, ilgi gaidīto.

Estere

AIZSLĒGTOS DIEVNAMUS PIEMINOT

Dieva nama durvis ir aizvērušās,

Jaukas zvanu skaņas apklusušas,

Tikai torņu smailēs krusta zīmes rāda,

Ka tur augšā svētlaimība gaida.

Sirds vien krūtīs jautādama skumst,

Kam tik drīzi ļaudīs neticība tumst?

Kur tie sirmie tēvi palikuši?

Kur gan spēka vīri aizgājuši?

Kur tie Kristus liecinieki kvēlie,

Kur tie staltie jaunekļi un dēli?

—  Beidzot tie ir Tevi pieveikuši,

Paši tā kā nāvē aizmiguši…

—  Mana tauta, celies uzmosties,

Kristus sauc no grēkiem atgriezties,

Kamēr Dieva žēlastība gaida,

Kamēr Tēva mīlestība smaida,

Kamēr žēlīgs raugas Dieva Tēva vaigs,

Kamēr vēl ir žēlastības laiks.

—  Pazudušais dēls, nāc mājās, pasteidzies,

Dieva žēlastības laiks drīz izbeigsies,

Viens aiz slēgtām durvīm stāvēsi,

Baigām jūtām sirdī, klauvēsi.

Beidzot kāda balss aiz durvīm sauks:

,»Pazinis Es tevi neesmu, ak draugs!

Ilgi Es pie sirds tev klauvēju,

Raudādams par tevi aizlūdzu,

Bet tu priecīgs diedams, līksmodamies smēji.

Savu žēlastības laiku nokavēji,

Tagad nu tu esi pazudis…”

Šausmīgs vārds — uz mūžiem pazudis!

—  Svēto dziesmu skaņas apklusušas,

Taciņas uz durvīm aizaugušas,

Tikai torņu smailēs krusta zīme rāda,

Ka vēl augšā Dieva žēlastība gaida.

Mana tauta, mosties, celies, posies, pasteidzies,

Žēlastības laiks drīz izbeigsies!

Ēstere

LAIKMETA PĒDĀS

Pāvil, vai tu labu sēklu nesēji

Sava dārgā Kunga tīrumā?

Bet no kurienas Šī niknā zāle spēji

Sazēlusi kuplā plaukumā?

Sākumā tu vēroji ar prieku, —

Jaunos laukos skaisti asni dīgst*.

Tagad sazeļ nezāles pārlieku,

Labie dēsti apēnoti, nīkst.

Kādreiz Kristum palmām vicināja daudzi

Tur, kur pūlis „Ozianna!” dzied,

Bet kad Golgāta un ērkšķi gaida draudzi,

—  Krusta ceļu tikai retais iet.

Kristus druvu pārklāj garas ēnas,

Viņa ļaudis noguruši, snauž.

Vai patiesi pienākušās dienas

Lielo atkrišanas dienu jauž?

Draugs, vai Jēzus vārdi tevi pilda?

—  Visam ļauj Viņš augt, līdz nobriedīs:

Lai tos kopā saule apgaismo un silda,

Lietus aplaista, ja zeme izkaltīs.

Dari mīlestības darbus nemitoši.

Lūdzot darbā tumšās ēnas bēg.

Jaunais laikmets tuvojas it droši.

Vai tavs lukturis jau gaiši deg?

M. Melluma

GAISMAS PILSĒTA

Draudze, tikai viena tu tik stalti

Celta Dieva atzīšanas kalngalā.

Pamati tev stiprā klintī kalti,

Tālu saredzamā, gaismas pilsēta!

Nozaimota, nievāta un nīsta,

Stāvi tur kā Patiesības sargs;

Tava liecība ir skaidra, īsta—

Gaismas Tēva likums tev ir dārgs.

Draudze, tikai vienai tev virs zemes

Dzīvos dārgakmeņus uzticējis Dievs.

Mūžībā šīs, tevī slēptās, pērles

Nepazītā krāšņumā reiz laistīsies.

Tu vien noslēpumu saprast vari—

Debess Tēva gudro nodomu:

Lai caur Tevi visi Debess gari

Atzīst Viņa daudzkārtīgo gudrību.

Draudze, pati noslēpums tu esi,

Dieva Mīlestībā apslēpts dzīvs kas irdz—

Nīcībā tu nemirstību nesi—

Vai tu vienmēr viņā paliec, mana sirds?…

M. Dakne

MĒS

Jūs sviedros un asarās mirkāt,

Lai līdums var dzīvību gūt,

Uz sārtiem jūs brīvību pirkāt,

Lai Dievam ceļš tuvāk var būt.

Jūs ērkšķos un akmeņos gājāt,

Jūs meklējāt to, kas ir zelts,

Kas atdusa, to nezinājāt,

Bet pamats tā draudzei bij celts.

Dievs deva jums prieku, un spēku

Un veldzi, lai līdums var augt.

Kas tālāk veiks cīņu pret grēku,

Kad vakars nāks mājās jūs saukt?

Mēs būsim tie, kas tālāk ies,

Kas darba kvēlē iedegsies,

Kā akmens, kas ir atrasts īsts,

Kā zelts, kas svelmē kausēts šķīsts,

Kas ienaidniekam roku sniedz,

Kas savu Dievu neaizliedz.

Ar mums ir Dievs, ar mums ir Dievs,

Lai Viņam slava gods!

Ja kādreiz ēnas ceļā gulst,

Zem vaida acis sāp un mulst,

Tas nevar būt, tas nevar būt—

Mums vajag tumsai pāri kļūt!

Var kādreiz skaisti ziedi birt,

Var kādreiz mīļas saites irt,

Bet Dieva vārdam nebūs mirt,

Tā vārdam nebūs mirt!

M. Dakne

LIELUMS

Ne visi lielumi ir kļuvuši uz vietas,

Tiem dažreiz ceļš ir bijis tāļš un gauss,

Vai šķēršļus ceļā ir likušas klintis cietas?

Vai atvari, vai vējš, kas dedzinošs un sauss.

Ir maza sakne, niecīga kā trausla stīga,

Bet augot kļūst tā koks, kas krāšņus augļus dod,

Ir upes straume plaša, dziļa bezgalīga,

Bet sākums seklos ūdeņos tai bija jāatrod.

Ir arī Dieva draudze, tā kā elpa maza klusa,

Bet drīz tā kļūst kā spēks, kas klintīs ceļu rod.

Kas nezin, kas ir nogurums un nezin kas ir dusa,

Bet cīņas liesmai visu sevi upurē un dod.

Mēs ceļinieki, mēs Dieva draudzes vārdu nesam,

To spodrināt un celt ir mūsu uzdevums.

Lai visi redz, ka viņas bērni esam

Kā tāds ir Dievam mūsu solījums.

Mēs rokas atdodam un sirdi kvēlu

Un ilgas mirdzošas, kas pretī zvaigznēm plūst,

Un rīta agrumu un vakarstundu vēlu,

Lai Dieva draudze augot liela kļūst.

M. Dakne

TO ATMINIET

Celmlaužu novēlējums.

To atminiet, to atminiet,

Kad jūsu ceļi gaismā iet,

Mēs daudzreiz ērkšķu taku gājām,

Mēs daudzreiz sauli nezinājām.

Lai Dievam vienam slava, gods

Top draudzes vārdā nests un dots!

Ir moku peklē jānokāpj,

Ir jāpacieš, kas ļoti sāp,

Bet kas grib Dievam pretī tiekties,

Tas neies katrā vētrā liekties.

Krīt vēji koku galotnēs,

Bet stiprais vienmēr dzīvot spēs.

Kad pēdas iemītas, var iet,

Var vieglāk vārpas kopā siet.

Lai mūsu cīņā gūtās rētas

Jums paliek mūžam dārgas, svētas,

Un draudzes pirmais gaismas rīts

Kā gājums skaists top piepildīts.

Var gadi mūsu ceļus šķirt,

Bet Dieva vārdam nebūs mirt, —

Mēs karogu Jums tālāk dodam,

To nesiet Dieva slavai, godam!

Tik uzvar tas, kas tic un iet, —

To atminiet, to atminiet!

Jānis Arājs

JĒZU KRISTU, DRAUDZES GALVA

Jēzu Kristu, draudzes galva,

Tu debess mīlestības balva,

No visām mēlēm Tev lai gods!

Ciezdams mūsu vietā nāvi,

Tu sevi krustā piesist ļāvi.

Tavs vārds lai mūžam vaiņagots!

Tev slavu teiksim mēs,

Kamēr vien balss to spēs.

Tu, Kungs, esi

Klints mūžīgā,

Kur nestundā

Var tverties laiva grimstošā.

Jēzu Kristu, Dieva Svētais.

No laiku gala izredzētais

Nest gaismu ļaunai pasaulei —

Tiem, kas tumsas ceļus staigā,

Spīd spoži Tava gaisma maigā,

Kas mieru atnes dvēselei.

Ikvienu pieņem Tu,

Kas sirdi sagrauztu

Nāk pie Tevis.

Vistumšākais

Ceļš nav vairs baiss

Ar Tevi, Meistar Dievišķais.

Jēzu Kristu, Augstais Viesi,

Starp tautām liels Tavs vārds patiesi.

Vai kāds gan spēj Tev līdzīgs būt?

Tev ir dota visa vara,

Daudz brīnumus caur Tevi dara.

Pat naidnieks vēlas draugs Tev kļūt.

Kad nāks šim laikam gais,

Tad skanēs Tava balss:

,,Nāciet šurpu

Jūs, mīļie, nu

Un saņemiet

Jums novēlēto valstību!”

JAUNATNE

„Priecājies, jaunekli, savā jaunībā, un lai tava sirds labi jūtas savas jaunības dienās; staigā tos ceļus, ko tava sirds kāro, un ej pakaļ tam, kas patīk tavām acīm; zini tomēr, ka Dievs par visu to prasīs no tevis nolēsumu. Izmet skumjas no tavas sirds un turi tālu nost no savas miesas ciešanas, jo jaunība un tumšās matu cirtas ātri zūd.”

Sal. māc. 11,9—10.

Z. Dzenīte

DZIESMA PAR JAUNĪBU

Kas tu esi, jaunība jaukā?

Cik daudz vārdu, cik dziesmu tev šķiež!

Kad tu atnāc, sirds nodreb kā aukā,

Bet kad aizej, — tā sēro un cieš…

Tavas acis ir ziedošas pļavas,

Sapņu meži, kur dzeguzes sauc,

Augsti kalni un teiksmainas gravas,

Strauji strauti, bez mitas kas trauc.

Tavas rokas ir plaukstoši zari,

Sulu pilni, kas raisīties tvīkst;

Pielīst līksmes viss tas, ko tu skāri,

Un cik augstu tās izstiepties drīkst!

Tava sirds ir baltbangaina jūra,

Dziļa dzelme ar pērlēm, bet tu—

Tu to nezini, nedz to, kas kūra

Tevītrauksmīgo nemieru.

Kas tu esi jaunība jaukā?

Cik daudz vārdu, cik dziesmu tev šķiež!

Kad tu atnāc, sirds nodreb kā aukā,

Bet kad aizej, — tā sēro un cieš.

Kas tu esi — to min vēl tik daudzi,

Arī man tas bij atminēt grūti.

Vāri trausla tev lūdzos: — Jel saudzi!

Jo es neprotu dzīvot un būt. —

Tad es redzēju sapni. Uz galda

Dārga kristāla biķeris

Bij man nolikts, pilns dzēriena salda,

Un to sargāja eņģelis.

Kad es noliecos tvīkstošām lūpām,

Lielām alkām, lai tukšotu to,

Jutu roku uz drebošā pleca:

—  Pirms tu dzēri, tev teikšu kaut ko!

— Vienu vienīgu reizi šo malku

Dievs pats sūta un galdā tev liek,

Dzer ar prieku un klusini alku, —

Visu mūžu būs jāpietiek!

Kad es pamodos, sirdī bij sāpes,

Jo uz gaida vairs nebij nekā…

Bet bij remdētas atziņas slāpes, —

Kas tu esi, ak jaunība.

Tu tas vīns, tas sajūsmas dzēriens,

Cauri dzīvei kam jāsilda mūs;

Tu tas tālēs un kalngalos vēriens,

Mūža gājumā jāsniedz kas būs.

Ja kas dzērienā iegūto spēku

Vieglu prātu un nevietā šķiež,

Grēko grūtu un briesmīgu grēku,

Un pats likteni baigu sev spriež.

Dieva uguns kam dzisusi krūtīs—

Dzīvē salstot, kas sildīs to tad?

Tāda liktenis — būt ceļa jūtīs,

Bet pie mērķa un kalnos — nekad!

L. Cīrule — Pole

JAUNATNEI

Ne ikkatru reizi mākoņi, kas tumši raugās,

iztvīkušiem ziediem veldzi dod…

Ne ikkatru reizi cilvēki, kas nopietni par svētiem saucas,

arī svētus, augstus mērķus meklē, rod…

Kā lai zinām to, ko cits sev krūtīs glabā,

mīlestības vietā, varbūt, odzes tur, kas dzeļ…

Maskēt sevi, izlikties ir daudziem dabā,

caurā traukā tādi vērtības sev smeļ…

Jaunatne, vai sevi arī maskēt proti,

īstā vietā pasniegt, kas nav īsts?

Vai tam visam vērtība, ko dzīvē rodi?

Neskaists, netīrs vai no tevis nīsts?

Vai viss tas, ko tu še veido, dari,

ir jau viss, kas vien tev spēkos stāv?

Kāpēc nestrādā, ja vairāk vēl tu vari,

jūsmas ugunis kam dažreiz vājiblāv?

Ja tu mīli lielo Nācarieti,

tavai dzīvei vairāk tad to paust!

Un ja cienī cēlo Samarieti,

nedrīksti tad citiem rētas šaust!…

Tavai dzīvei jākļūst mīļai, gaišai,

tava dvēsle lai kā kristāls tīrs!

Viņas koklei — brīnišķai un skaistai,

kuru skaņa — lielais Sāpju Vīrs?

Tāpēc steigšus visu projām meti,

kas kā pazemojums tevi skar!

Lielas dvēseles šai dzīvē sastop reti,

svētīgs tas, kas tādu iegūt var !

Artūrs Cīrulis

JAUNĪBA

Rīts! — Kāds tu brīnišķīgs vārds!

Viss tad trīc gaviļu dziesmās,

Debess kvēl purpura liesmās,

Saule, kā sakarsis sārts,

Ielejās deg un uz kalna,

Sasilda druvas un pļavas,

Ziedus, ko skārusi salna.

Mākoņi baltas ceļ galvas.

Diena ver plaši sev acis:

Rīts — jauns rīts atkal nācis!

Kas caur birzi tur steidzas,

Rasā mirkstošām kājām,

Garām dusošām mājām,

Tur, kur taciņa beidzas

Strauta malā zem ēnām;

Dzelmei noliecies pāri,

Kaistošu sirdi un lūpām,

Slāpju mocošu kāri,

Nemierā degošām jūtām.

Asinis deniņos zvana?

Ak, — tā jaunība mana!

Slāpes — tik agri no rīta?

Dienā būs tveices bez gala!

Negaisa mākoņos tīta,

Draudot augs debesu mala;

Briesmas stās ceļā kā kalni,

Kuriem ne apiet, ne pārkāpt;

Baiļosies sargi, grūs vaļņi,

Jūrai no krastiem būs izkāpt!

Kur tad slēpties, kur aizbēgt,

Trauksmaini zvani kad zvana? —

Jaunība, jaunība mana…

Rīts, ar naktslāsēm matos,

Ziedus noskūpstīt nācis,

Dienai vērt saulainās acis,

Bet vēl stāvu un skatos:

Strauta malā zem ēnām

Dzelmei liecas kāds pāri,

Kaistošu sirdi un lūpām,

Dzerdams ilgi un kāri…

Kas tas, kam slāpju bez gala?

Ak… Tā jaunība mana…

Līdumnieks

JAUNATNEI

Kā kinolentē, straujā gaitā

Viss pasaulē uz priekšu steidz,

Ar mehānismiem mirkļus skaita,

Kurš pirmais — to ar godu sveic.

Un jaunatne pēc goda, slavas

Par katru cenu šodien alkst,

Un neskaitāmas ļaužu strāvas

Pēc rekordistu grāda salkst.

Un mirkļus šos lai dzīvē sniegtu,

Tie ziedo visu, kas tiem ir,

Ja šķēršļi gadītos, kas liegtu—

Kur kļūda? — Tūdaļ jāizšķir.

Ko palīdz, draugs, ja visu sniegtu,

Kas dzīvē augsts un dižens šķiet?

Kaut ļaudis „Ozianna” kliegtu,

Un laime nebeigtu tev smiet!

Draugs, taču dzīve savā skrejā

Ir tavas spējas līdzi nes,

Drīz vecums rotāsies tev sejā,

Sauks tevi prom no skatuves.

Ko palīdzēs tev ļaužu glaimi,

Ko dos tad rekordista grāds,

Kad līdz ar baudītāju laimi

Priekš Soģa tiksi aicināts.

Jel apdomā pirms nav par vēlu,

Pirms nespēks tavus plecus liec,

Steidz sastapties ar Dieva Dēlu

Un savu dzīvi Viņam sniedz!

A. Ludvigs

JAUNATNE

Jaunatne nākotnes cerībās sildās—

Vēlas tā sasniegt ko cēlu un lielu,

Bet bieži vien ieceres nepiepildās,

Un skumstot ir jāiet pa neveiksmju ielu.

Jaunatne domā, ka dzīve ir gara,

Ka tālu ir rīti no zeltsaules rieta,

Ka rudens ir tālu no pavasara,

Un — šūpulim tālu stāv kapsētas vieta.

Bet dzīve pavisam ko pretējo rāda—

Tā steidzas uz priekšu kā raķete žigla;

Tā rāda, ka viss šeit ir nīcībai rada

Un pēcgalā zudīs kā saulstaros migla.

Vari šai dzīvē kalt laimi, cik spēji—

Uzkāpt zinātnes augstajos kalnos,

Bet kad pūtīs reiz Mūžības vēji,

Pārvērtīsies viss putekļos, pelnos.

Tādēļ dzīvojot, strādā un domā,

Kā šeit Mūžības vērtības krātu,

Bieži nāc lūgšanu klusajā jomā, —

Mīli Dievu ar sirdi un prātu!

Beidzot tad neteiksi: dzīve bij velta,

Gājumu noslēgs kad saulrieta sārti;

No trūdiem kad dvēsele augšup tiks celta,

Pretī kur zaigosies Pērļotie vārti…

A. Ludvigs

SKAISTUMS

Virs zemes skaistums pārejošs un īss, —

Kaut zemes bērni to šeit vērā liktu.

Jo zieds pat skaistākais šeit nozied drīz,

Lai nevarīgs uz melno zemi slīgtu.

Un tāpat cilvēkam, kas jauns un skaists,

Drīz vien matus iesāk rotāt salna, -

Un sejā grumbu rievas ievelk laiks,

Un kājas izvairās no katra kalna.

Šeit skaistums ir kā saules atspīdums,

Kas brīdi krāsains atmirdz grāvju rāvā,

Un tādēļ katram jāliek vērā mums—

Viss iznīcīgs, ko pasaule šī dāvā.

Tik skaistums mūžīgais pēc dzīves šīs

Tur augšā katru Dieva bērnu gaida,

Kad izsapņots būs zemes sapnis īss,

Tur laime nebeidzama pretī smaida…

Virs zemes skaistums pārejošs un īss—

Liec vērā to, kamēr tu jauns vēl esi.

Sāc Kristum kalpot, cik vien vari drīz—

Kas zin vai vēlāk to vairs darīt spēsi!…

V. Dzelmītis

MOSTIES

Mosties, ticīgā jaunatne!

Mosties!

Tavs rīts aust,

tava diena nāk.

Praviešiem pieder pagātne,

tev — nākotne.

Tev jāiet ceļu lauzt

rītdienas uzvarām.

Mosties!

Izberzē miegu no acīm

un skaties, —

tūliņ, tūliņ tavs autobuss aties!

Steidzies!

Tevi gaida tavs darbs,

ko paveikt nespēj neviens cits,

kā vienīgi tas, kas Dievam tic.

Mosties, ticīgā jaunatne!

Mosties!

Tavs rīts aust,

tava diena nāk.

Celies!

Sāc pusdzisušā ugunskurā

ogles kopā raust,

un uzpūt tās liesmās!

Lai Gara uguns, deg tavās dziesmās

un liecībās!

Sauc Gara spēkā kā Saucēja Balss:

— Pie ugunskura

nāciet un sildieties!

Liels savā spēkā ir mūsu Dievs!

V. Dzelmītis

KĀP KALNĀ!

Kāp kalnā!

Kāp kalnā un neskaties,

Vai citi arī kāps,

Jeb atpakaļ ies.

Kam patīk ielejā smakt,

Lai smok!

Un savu dzīvi putekļos rakt, —

Lai rok!

Tu — kalnā kāp!

Lai tavās krūtīs

Visas cilvēces ilgas sāp! —

Sirdsskaidram būt

Un Dievu gūt.

Kāp kalnā un nejautā,

Kas nespēka brīdī nāks palīgā.

Kas sevi visu spēj upurēt,

To šaubām un nespēkam neaizturēt.

Jo augstāk tu kāpsi,

Pēc skaidrības slāpsi,

Jo plašāks un tālāks

Tev pavērsies skats,

Bet mazāks un mazāks

Tu jutīsies pats.

Un tavā mazumā

Un tavā nespēkā

Tev atklāsies

Tavs Kungs un Dievs.

Kāp kalnā!

Kāp kalnā un neskaties

Vai citi arī kāps

Jeb atpakaļ ies!

Pēc nezināma kr. autora — V. Dzelmītis

KRISTUS GAISMA

Ak, Kristus gaisma svētā, brīnišķā!

Cik valdzinoša, patiesa un skaista,

Cik dižena, cik skaidra, maiga tā,

Un kā tā visu manu būtni saista!

Es dzīves mērķi Viņā atrodu.

Lai kur sev zemišķīgo taku rodu,

Es dzīvi to, ko Viņā mantoju,

Par briljantiem un zeltu nepārdodu.

Es atminos vēl dienu laimīgo,

Kad Kristum atdevu es sirdi savu,

Viņš deva dzīvību man mūžīgo,

Un tāpēc Viņam dzīvoju par slavu.

No brīža tā es dzirdu — ļaudis spriež:

—  Ir zaudēts laiks, kas sēdēts dievnamā.

Ir nelga tas, kas savus spēkus šķiež

Un ilgojas pēc Dieva neredzamā.

Man saka, ka tik viena devīze

Var jaunatnei būt šodien, un — to dari:

—  Ņem katru prieku, ko sniedz pasaule,

Un ņem no dzīves visu, ko vien vari!

Ar jūtām dažādām to pasaka,

Man, it kā labu vēlot, — saka vieni,

Bet citi neieredz un nicina,

Vēl citi — tīšprāt negrib saprast mani.

Ak, kā es vēlētos, ka dzeja šī

Kā atbilde jums visiem, visiem būtu;

Un jūs, kas esat mani labvēļi,

Par īstiem Kristus pielūdzējiem kļūtu.

Es zinu, grūti saprotams jums tas,

Ko nozīmē īsts Dieva piedzīvojums.

To sajūt sirds, kas Kristum atdodas.

No brīža tā, kad sākas svētceļojums.

Vēl žēlastības durvis atvērtas.

Reiz, draugi, arī es bez Dieva biju

Un glabāju vēl rūgtas atmiņas

No dzīves tās, ko grēkā pavadīju.

Ja Kristu nebūtu es sastapis,

Kas mani izcēla no pazušanas,

Es butu morāliski pagrimis,

Pa grēka dubļiem bristu kājas manas.

Jūs apgalvojat man, kā ticību

Tam Kungam Jēzum ļaudis atmetuši,

To uzskatot par mītu, tumsību,

Ar ko mūs mācītāji mānījuši:

Nu ko? — Ja tomēr tāda tumsība

Vēl šodien atbrīvo no varas ļaunas,

Un dzīvi mazvērtīgo piepilda

Ar vērtībām un virza gaitās jaunās;

Kas zagļus, paklīdušus dzērājus

Spēj padarīt par nedzērājiem īstiem,

Un ienaidniekus, ļaunos nīdējus,

Spēj padarīt par sirsnīgākiem brāļiem;

Kas ļaudis, grimušus līdz pēdējam,

Spēj pacelt atkal jaunam priekam,

Kas tiešām nav pa spēkam cilvēkam, —

Ne ārstam, lektoram, ne zinātniekam, —

Pret tādu brīnišķīgu tumsību

Es godbijībā dziļā liecu galvu,

Un jūsu priekšā es to atzīstu

Par Dieva dotu, svētu Debess balvu.

Nē, šeit jums mani nav ko nožēlot,

Dievs manī licis pārliecību svētu.

Kaut arī jums Viņš spētu tādu dot!

Pēc tās jums šodien raudāt vajadzētu.

Es domāju, — jūs mani saprotat.

Kaut jūs no grūtā maldu sapņa celtos

Un Kristum — Pestītājam — steigtos klāt.

Sev jaunus spēkus jaunai dzīvei smeltos.

Ak, Kristus gaisma svētā, brīnišķā!

Cik valdzinoša, patiesa un skaista,

Cik dižena, cik skaidra, maiga tā

Un kā tā visu manu būtni saista!

Es dzīves mērķi Viņā atradu.

Lai kur sev zemišķīgo taku rodu,

Es dzīvi to, ko Viņā mantoju,

Par briljantiem un zeltu nepārdodu.

Jānis Arājs

KĀDA JAUNIEŠA LŪGŠANA

Izmet mani, Kungs,

kādā vientuļā salā,

kur man ir laiks būt ar Tevi,

vai rīts, vai diena kad galā.

Saēd mani rūpes sīkas,

mūžīgā steigā gadi zūd;

rets ir brīdis, kad varu

ar Tevi kopā būt.

Iemet mani, Kungs,

jūras vētrainās skavās,

lai savu dzīvi mācos

droši likt rokās Tavās.

Mūžu ērtībās vadot,

nealkst pēc Tevis vairs gars.

Prāts laiski vien tiecas,

kur dodas pūlis un bars.

Iemet mani, Kungs,

ciešanu drūmajās lejās,

lai manī beidz dižoties nelga,

kas par citu nelaimi smejas.

Kamēr man labi klājas,

es nespēju līdzjūtā kvēlot.

Varbūt caur sāpēm un bēdām

mācīšos citus žēlot.

DEBESĪS TĒVS

,,Jo jūs neesat saņēmuši verdzības garu, lai atkal kristu bailēs, bet jūs esat saņēmuši dievbērnības Garu, kas mums liek saukt: ,,Aba — Tēvs!”

Rom. 8,15.

Kr. Sproģis

DEBESĪS TĒVS

Sirmgalvji, trīcošiem soļiem,

Tuvojas Viņam,

Miglainās acis vēlas to redzēt,

Pakurlās ausis — dzirdēt Tā balsi

Tēvišķi maigu.

Vienīgais balsts,

Kad citi ir lauzti,

Vienīgais spēks,

Kad nespēka dienas, —

Debesīs Tēvs…

Bērniņi mazi un jaunatne sārtā—

Ak, kur gan citur

Viņiem ir vieta?

Aizstāvis vieniem

Un Vadonis otriem.

Saprot Viņš priekus,

Saprot Viņš bēdas,

Visus, kas vēlas,

Viņš laipni vada, —

Debesīs Tēvs.

Slimi un vārgi,

Ko ciešanas moka,

Nabagi, atstāti,

Kas maldās bez mājām,—

Visi var spiesties,

Visi var glausties

Tēvišķai sirdij

Bez bailēm klāt, —

Debesīs Tēvs…

Bagātie mantrauši,

Akmens sirdīm

Tuvojas Viņam,

To sauc par Tēvu…

Būtu ja iespējams,

Pastumtu sāņus,

Kas tiem ceļā,

Kā dzīvē tas parasts. —

Laupīt jūs paguvāt nabagiem mantu,

Asaras izliet, skumdināt spējāt,

Nav jums varas, nav jums spējas…

Debesīs Tēvs…

Ja tas nu tā, tad esam māsas, brāļi,

Kas esam te, un tie, kas dzīvo tāli.

Lai mīlestības zelta pavediens,

Mūs visus vieno, — jo mums Tēvs ir viens.

V. G.

DEBESU DZIMTENE

Mana tālā laimes zeme,

Dārgā dvēsles Dzimtene,

Svešniecības ceļu ejot,

Sirds pēc tevis ilgojas.

Dzīves vētrās nogurusi.

Sāpēs saplosīta tā,

Lūdz pēc Debess miera glāsta,

Lūdz pēc miera mūžīgā.

Debess Dzimtene, tu mīļā,

Manas dzīves mērķis tu.

To, kam dzīvē uzticējos,

Skaidrībā tur skatīšu.

Zemes maldi, dzīves tumsa

Dvēsles spārnus nesaistīs,

Brīva tur no grēka važām,

Mana dziesma atskanēs.

Vēl šo dzīves ceļu ejot,

Labais Jēzu, nāc man līdz,

Ļauj, lai dvēsle spēkus smeļas

Sev pie krusta Golgātā.

Ja Tu vien man draugs še esi,

Cita drauga nevēlos;

Ja Tu vadi manas gaitas,

Drošs būs dzīves svētvakars.

Sirdī trīs jau zvanu skaņas,

Mūžība jau aicina,

Zinu, — tālu vairs nav mala,

Kur mīt laime mūžīgā.

Golgātā reiz mīļais Jēzus

Man šo daļu dāvāja,

Tik ar Viņa krusta nāvi

Debesis man atvērtas.

Liesma

MANS NĀKOTNES SAPNIS

Mans nākotnes sapnis ir — Debesis!

Es ticu, ka reiz turp es kļūšu.

Kaut neesmu pareizi staigājis,

Kaut kļūdas un trūkumus pielaidis,

Mans nākotnes sapnis ir Debesis,

Tām ticot — es atdevu mūžu.

Bij kādreiz mans nākotnes sapnis cits,

Tas pagaisa reizē ar laiku,

Jo, nobriestot laikam, nobrieda prāts,

Un atziņa auga, kā zemē aug stāds,

Un, ticībā pacelts un stiprināts,

Pret Debesīm pagriezu vaigu.

Ak, nesakiet — tāpēc tas Debesīm tic,

Ka pasaulē grūti tam klājas,

Tas nebūtu taisnība — saulains bij vīts,

Un dzīves kauss pārpārim piepildīts,

Bet, meklējot vērtības, atradu es,

Ka Debesis — mīļākās Mājas.

Un tāpēc mans sapnis ir — Debesis.

Jau tagad tās sirdī sev jūtu.

Kopš sveiciens no Tēva man atskanējis,

Kopš zinu, ka tur man ir mantojums viss,

Mans nākotnes sapnis ir Debesis.

Tām šodien es sveicienus sūtu.

M. Melluma

ES TICU!

Es ticu, Tēvs, ka manu vājo sirdi,

Tās asās cīņās, Tavas acis redz.

Tu ļaunā ienaidnieka draudus dzirdi,

Kad tumsa skatam Tavu gaismu sedz.

Es ticu, visas, ļaunā sistās brūces,

Ko, cīņā zaudētā, man guva sirds,

Dzīs, aizskārtas no Tavas rokas svētās,

Lai Tavam godam priekā acis mirdz.

Es ticu, Tēvs, šīs dzīves smago krustu

Ik dienas atvieglos man Kristus jūgs;

Ja miglā ceļš un zvaigžņu spožums zustu,

Pēc drosmes ticēt dvēsele vēl lūgs.

Es ticu, Tēvs, ikvienai manai nastai

No Tevis dots ir vajadzīgais spēks,

Un ticībai, man karstās cīņās rastai,

Būs uzvara par to, kas ļauns un grēks.

Rasa

MANA PATEICĪBA

Es pateicos Tev, Tēvs, ka dienas gaitu sākot,

Zem Tavas saules varu savus klusos soļus spert,

Un māmuliņas — dabas klēpī atkal nākot,

Sev varu tur no jauna spēku dzert.

Skan līksmas putnu balsis koku zaros,

Un dzidrā rasa vēso zemi skar.

Es pateicos Tev, Tēvs, par rīta stundu spirgto,

Šai brīdī arī mana dvēsle Tevi slavēt var.

Es pateicos par spraigo darbu dienas tveicē,

Kad sviedri līst un dusu nepazīst,

Kad putni apklusuši, jūtot saules versmi,

Un ziedi, galvas liecot, lēni vīst.

Tēvs, Tu ļauj man strādāt, lai par to Tev pateicība mana,

Vēl Tavā druvā darba ļoti daudz.

Ir brīžiem tā, ka šķiet — jau strādāts gana,

Bet Tu arvien vēl strādniekus no jauna sauc.

Un es Tev pateicos par kluso krēslas stundu,

Kad saule jau aiz meža galiem dus,

Pat skaļie putni salido uz vakarjundu,

Vējš noguris un dabā viss ir kluss.

Es pateicos Tev, Tēvs, ka šādā svētsvinīgā brīdī

Tu ļauj ar Taviem bērniem kopā būt;

Es esmu Mūžībai jau atkal tuvāk vienu sprīdi,

Ļauj man no jauna spēku, dziļu mieru gūt.

Un vēl Tev gribu pateikties par mieru maigo,

Ko naktī tumšajā Tu pats man pāri lej;

Pie melnām debesīm kad zvaigznes spoži zaigo,

Es jūtu — baltie dvēsles spārni mani augšup ceļ.

Ak, pieņem, Tēvs, šo pateicību kluso,

Kas ikdienā man visur līdzi nāk,

Un tad, kad reiz es Tavās mājās kļūšu,

Lai mana pateicība Tev no jauna skanēt sāk.

Kalnu Jēkabs

DZĪVĪBA

Kas esi tu? No kurienes tu cēlies?

Kurp aizved tava ikdienības gaita? —

Uz katra dzīves soļa skatu tevi

Un redzu tavas pēdas — tās bez skaita…

Tu raugies manās acīs visur dabā,

Kur vien es veros, tavus pirkstus jūtu;

Pat zemes dziļumos un debess brīvē

Man izliekas, ka tava elpa būtu…

Kur esi tu? Jo velti tevi meklē,

Pa miglas plankumiem un matērijām,

Un daža gudra galva sajukusi

Pie tava pirmsākuma teorijām.

Kur slēpies tu, kur tava mājas vieta,

Kā tevi uzmeklēt un atrast spētu?

Vai cilvēcīgā skatā, formā, veidā

Man tevi neredzēt nekad kā tvertu?

Es esmu katrā kokā, lapā, ziedā

Un katrā ziedu puteklī sīksīkā,

Ikkatrā sēklas graudā, sanā, stiebrā

Un katrā augā — zālītē it sīkā.

Es esmu katrā kukainītī mazā,

Un katrā zivī jūrā, putnā gaisā,

Ikkatrā zvērā mežā, smilgā laukā,

Un baktērijā ūdenī un akmens plaisā.

Es pildu debesi un zemes virsu,

Jo mītu puteklī un bezgalībā—

Es zemes dziļumos un jūras dzelmē,

Un pusnakts melnumā un saules vizmā…

Es arī esmu tavās paša krūtīs,

Ikkatrā elpā, sārtā asinis lāsē,

Un tavā sirdī, tavās domās, jūtās;

Es esmu tā, kas liek tev dzīvot, ciest un mīlēt,

Es esmu visur…

Ak dzīvība, tu Visvarenā dvaša,

Tu Dieva majestāte brīnišķā!

Tu Debess godība un zemes pilnums,

Tu laika iesākums un Mūžība—

Par velti pīšļu bērni tiecas

Ar kārām rokām tevi saujā tvert

Un tavu būtību un eksistenci

Uz saviem prāta svaru kausiem svērt.

Par velti! Mūžīga tu esi,

Bez laika, telpas iet tavs lidojums;

Tu Debesis un Zemi sevī nesi,

Tu visa iesākums un gals — Vārds viens.

Z. Dzenīte

ŽĒLASTĪBA

Žēlastība un miers lai ir

jums no Dieva.

Pāvils

Žēlastība — tā ir mūsu elpa.

Elpo dziļi, sirds, un pateicies!

Laiks un Mūžība, un visa zemes telpa

Žēlastības apkampti — lai slavēts Dievs!

Miers ir atdusa. Nomākti no steigas,

drīkstam Dieva mierā apslēpties.

Rūpējies, lai tam nekad nav beigas,

Miera citadelē mīli kavēties!

Mūsu gadi — tie ir gāju putni,

kurus pavasari neatsauc.

Nebēdājies, sirds, uz Žēlastības spārniem

tie uz Miera Zemi steigšus trauc.

MIERS un ŽĒLASTĪBA — ja šie pavadoni—

mūsu sargeņģeļi — blakus mums,

esam droši, esam baiļu brīvi,

nodrošināts mūsu ceļojums.

E.

DVĒSELES DZIESMA.

Ir brīnišķas melodijas,

Ko zvaigznes pusnaktī pauž,

Kad neredzamas rokas

Ap dvēseli ilgas auž.

Ir neizteikti vārdi,

Ko dvēseie runāt drīkst

Tik tad, kad pagurusi

Zem sāpju nastas tā līkst.

Ir dedzinoša liesma,

Kas tumšā naktī spīd;

Tās kvēlošie liesmu stari

Kā dzirkstis dvēselē krīt.

Pēc mūžīgās gaismas un dailes

Man slāpst —

Kaut vētras un negaisi plosās,

Pret kalnu kāpt…

Es iešu un atpakaļ mani

Neviens vairs neturēs,

Jo tumsā un krēslā dzīvot

Vairs nespēju es.

Pēc Tevis es aizstiepju rokas,

Mans svētais Ideāls,

Kas augstu pār putekļiem stāvi

Tik neaizsniedzami tāls.

Pēc Tevis es izstiepju rokas,

Pēc Tevis skan sauciens žēls;

Vai līdzīga Tev es kļūšu—

Jeb izdzisīs ilgu kvēls?

Dod dzīvo ticību man.

Ka mērķi reiz aizsniegšu,

Šo mērķi, dievišķi cēlo,

Ko sauc par — Pilnību.

E. Baumanis

SVĒTAVOTS

Kas dzīvo ūdeni ir dzēris,

Pie Svētavota noliecies,

Tas spirdzinošām Gara straumēm

Vairs lēti garām neaizies.

Tāds atkal nāks, lai spēku rastu,

Tas smels un baudīs veldzi Šo;

Lai jaunu rosmi grūtam ceļam

Viņš saņemtu senilgoto.

Spēks, dzīvība un Gara svaigums

No Dieva Vārda visiem plūst;

Nāc, šodien noliecies no jauna,

Lai dzīve atkal skaista kļūst.

Liesma

DIEVA SPĒKĀ

Ar savu spēku

Nekas mēs neesam,

Nekā mēs nespējam

Ne celt, ne nest.

Ar savu gribu

Nekā mēs nevaram,

Ne pamudināt kādu,

Ne augšup vest.

Ar Dieva spēku,

No jauna dzimstot,

Mēs ceļamies augšā

Un ne vairs grimstam.

Ar Dieva spēku

Viss mums ir veicams;

Par panākumiem

Dievs vien lai teicams.

Jānis Arājs

DIEVA PRĀTS

Kāpēc tavā atmatā vagu

dzen pašprāta kaldināts lemess,

ja solījies esi tu pildīt

šeit Dieva prātu virs zemes?

Kas vienreiz ir zvērastu devis

pirmvietā likt Dieva prātu,

tam asaras jālej un sviedri,

ko Dievs grib lai izzinātu.

Nav Dieva prāts debesīs izkārts

kā karoga liesmainie saukļi,

to neizkliedz skaļruņi ielās,

ne torņgalos bazūnē kraukļi.

Kad mocošās bezmiega naktīs

melns izmisums dvēseli tirdī,

tad—pusnakts vistumšākā stundā—

Dievs klusi to atklāj tev sirdī.

Viņš pienāk pie tevis tik tuvu! —

Tu jūti tā mūžīgo elpu,

tev krūtīs jauns prieks strāvo spēji,

kā ziedoņvējš piešalkdams telpu.

Un tad cauri dievišķai līksmei,

no dvēseles dzīlēm kas virmo,

kā cīruļa zeltainos triļus

sirds uztver Tā dižbausli pirmo:

,,Ar mīlu, kas deg tavās krūtīs,

ej, klusini grūtdieņa vaidu,

tad Mūžības gaišajās ārēs

tu saņemsi Dieva smaidu!”

VAROŅU TAKAS

„Ticības spēkā viņš atstāja Ēģipti, nebīdamies no valdnieka dusmām, jo, it kā neredzamo redzēdams, viņš izturēja.”

Ebr. 11:27.

J. Tervits

SĀKTAIS CEĻŠ

Pret kalniem ved varoņu taka,

Pret grūtībām norūdies pats;

Ik solis ved tuvāk tai vietai,

Kur skaidrs top dvēseles skats.

Pret dzīvi kļūst skarbāka doma,

Pret ļaudīm top asināts prāts,

Un nemulst vairs celnieka skati,

Kad cīņā daudz uzvaru krāts.

Pret sevi top cietāka roka,

Pret kļūdām dzimst uzvaras gars

Pret nespēku izaug drosme,

Un neveiksmēs attīstās spars.

Pret kalniem ved varoņu taka,

Pret grūtībām norūdies pats,

Un soli pa solim ej tuvāk

Tai vietai, kur skaidrojas skats.

R. Ikļāva

EŅĢEĻU DRAUDZE

Eņģeļu draudzē es vēl nespētu būt.

Vēl no pilnības stāvu tik tālu.

Manā dzīvē vēl daudz kam ir jāpazūd,

kaut ko trūkstošu man vēl vajaga gūt,

pirms es satveršu dzīvības galu.

Eņģeļu draudzē es būtu vēl svešs.

Viņu dziesmas vēl neprastu dziedāt.

Tur taču kristāla skaidrība dveš,

tur nepazīst tumsu visbiezākais mežs,

ik pumpurs tur plaukst, kas grib ziedēt.

Eņģeļu draudzē es varēšu tikt,

cilvēku draudzi kad izgājis būšu,

mīlēt kad mācēšu neapnikt,

paciest, un piedot un nepielikt

neko tādu, kas sagandē mūžu.

K. Laceklis

VAROŅCILTS

Par seniem varoņiem lai slavas dziesma skan!

Šos krustceļa staigātājus patīk redzēt man.

Tie patiesības dēļ uz sārtiem vesti kļuva

Un asinsliecinieku vaiņagu tur guva.

Jūs varoņi! Vai velts nav svētais upurzieds?

Kāpēc tik bieži vēl ir taisnais pulgots, smiets?

Vai mūžam Mīlestībai jātiek krustā sistai,

Un pazemīgai sirdij apsmietai un nīstai?

Kad nāks tas laiks, kad dievbijīgo godā cels,

Un kad šai zemē kādreiz labā sēkla zels?

Jeb tikai nezālēm ir jāaug mūsu druvā,

Un kaut kā dienas jāvelk sakritušā gruvā? —

Liels pulks no gaismas ārēm līksmodamies teic:

Par drausmām vētras stundām bēdāties, sirds, beidz!

Jo vairāk īsti graudi zemes klēpī kritīs,

Jo drīzāk laimes stunda raudu lejā sitīs.

Dievs savā gudrā ziņā visam notikt liek,

Pie gaišas rītdienas lai cilvēce reiz tiek.

Vēl šodien sējas laiks, bet drīz nāks lielā pļauja,

Un pavasara rīta atmoda būs strauja.

Drīz Patiesības karogs kalnos, lejās plīvos,

Un visa varoņcilts tad Miera Valstī dzīvos.

R. Iklāva.

DIEVA LIECĪBA

Lūk. 1,1—4.

Nē, tā nav leģenda, nē, tā nav teika skaista!

Ar vārdu spožumu kas prātu, sirdi saista!

Ko Kristus liecinieki zemes ciltīm teic,

Par to ir strīdi, šaubas jāizbeidz.

Tiem zināms bij, ka pasaule ies bojā,

Un tie tai stāstīja, ko piedzīvoja,

Kas acīm redzēts, ausim dzirdēts bija,

Tik to, tik tie to zemei pavēstīja.

Kam šaubies, cilvēk, tu par liecinieku vēsti,

Kas patiesības dēļ tiek uguns liesmās mesti?

Tiem dega sirds to teikt, kāds notikums

Ir tas, ka Dievs ir Kristū tuvu nācis mums.

Bet tu tam netici. Tu meklē maldus atrast,

Kā patiesību segt, lai ļaudis nevar saprast.

Un tavās rokās derīgs ir ikkatrs grēks,

Lai tikai aizklāts tiktu Dieva darbs un spēks.

Bet Dieva liecībai ir spēks — iet maldiem pāri.

Nav gadsimts tāds, ko Viņa Gars nav skāris.

Pret Dievu lai cik karsta ciņu uguns kvēl,

Būs tie, kas Viņam uzticēsies, vēl un vēl.

Jo visa zinātne un visi gudrie vārdi

Ir tikai īslaicīgi pērkoņdārdi,

Aiz kuriem nemainīga Dieva saule spīd,

Ko tas, kas acis augšup ceļ, var ieraudzīt.

M. Dakne

MĒS TIE…

Mēs tie, kas jauno dziesmu nes,

Mēs, — no citas pasaules,

Iet zemes ceļos mūsu kājas,

Bet te nav mūsu īstās mājas.

Kāds prieks ir tā ar dziesmu iet,

Vai vakars tas, kad saule riet,

Vai rīts, kad gaisma loga rūtīs

Un lielas, karstas ilgas krūtīs.

Ja dziesmas sākums Kristus krusts

Un ceļš, kas grēkā smagi justs,

Tad priekšā saule spoža, liela

Un Kristāljūras zelta iela.

Tad priekšā Dieva tronis cēls,

Un dzīvība, un Dieva Dēls,

Un miers un dusa visām ilgām,

Un zvaigznes pāri ēnām zilgām.

Kas var ko teikt, kas var ko dot,

Kas mūsu dziesmu nesaprot?

Tas ies un paliks ceļa malā

Kā sausa lapa ziemas salā.

Kas mūsu dziesmu nesaprot,

Tam Dievs var savu spēku dot.

Vai nedzirdiet, ka plūdi palo,

Kas visu veco projām skalo?

Mēs tie, kas iesim klintis šķelt,

Un Dieva godam troņus celt.

Mēs tie, kas jauno dziesmu nesam

Un laimīgi un līksmi esam.

Rasa

Ir cilvēki, kas dziļi aku rok,

Līdz avots tīrs par viņu daļu top;

Tik, slāpes dzesējot, spēj tālāk iet,

Un saules svelme tad tiem ēna Šķiet.

Ir cilvēki, kas vieglo vējam dod,

Tik zelta graudus viņu klētīs rod;

Tie nezin to, kā moka izsalkums

Jo viņu apcirkņos ir ieguvums.

Ir cilvēki, kas Dieva ceļos iet,

Un katrā solī Viņam slavu dzied;

Lai ērkšķi dur un smagi šķēpi lūzt,

Tie nesamulst, kaut viss tiem apkārt grūst.

Ir arī cilvēki, kas tikai duļķes smeļ,

Tie nepazīst to ūdeni, kas ceļ,

Tos saltā ziemā moka izsalkums,

Jo pelavas ir viņu ieguvums.

Un, kaut to kājas šauro ceļu min,

Tie smagas naglas pacelt zin,

Tie Kristu krustā vēlreiz piesist trauc,

Jo viņu dzīvē naida vēl tik daudz.

Kas tu esi? Vai skaidrības tev slāpst?

Vai patiesība dziļa tavā klētī kāpj?

Bet — varbūt tikai pelavas tur vien:

Ak, atbildi tu, draugs, Šodien!

R. Iklāva

KAD MEKLĒ DIEVU

Simtām balsis

Tevi pūlēsies atrunāt

meklēt Dievu

gan ar labu,

gan ar ļaunu,

gan ar glaimiem un nievu.

Tev piesolīs balvas,

tev pavērs ceļus,

tev apkārt būs draugi,

lai tikai tu

pasaules nīcību

neieraugi.

Var tevi aprīt

netikumu

slīkšņainie purvi

neviens, tev palīdzot,

neatvērs durvis.

Bet tikko pie Dieva

tu gribēsi

griezties,

ap tevi

rūpīgā gādībā

daudzi sāks spiesties.

Tev stāstīs

par zinātnes

vareno spēku,

no dzīves,

kas izdzēš

jēgu par grēku.

Tev sacīs

par cilvēku

radošo garu,

kas sasniedzis māku

sev kalpināt

saules staru.

Tie — ģeķi,

kas tādā

laikmetā lielā

dzīves pamatu nesaredz

mūžīgā vielā,

kas meklē vēl Dievu

kā Radītāju,

garīgu būtni,

kam cilvēces vēsturē

bijuši

dažādi sūtņi.

Tie — ģeķi,

kas netic

zinātnes visspēcībai,

bet dabā

vēl izseko

Dieva domai un gribai,

Tie — ģeķi,

kas netic, ka pagātnes cilvēks

bij ēzelis garām ausīm,

kam nav domu,

kas citu nezin,

ka vergot un klausīt.

Tik šodienas cilvēks

ir visgudrs,

visspēcīgs kļuvis

ir vienreiz

sev domas

un saprātu guvis-

- Simtām balsis

tevi pūlēsies atrunāt

paklausīt Dievam,

bet ja tu to liegsies,

tevi apmētās

dubļiem un nievām.

Tavā apziņā

dziļi iegriezīsies

Pravieša lemess:

t ,Es esmu nācis

ienaidu

nomest virs zemes.”

Jo tos,

kas izvēlas iet

Jēzus pēdās,

tos agrāk, vai vēlāk

pasaulē sagaidīs

cīņas un bēdas.

Lizete Drēska

JAUNĀ DZIESMA

Es vēl joprojām mācos jauno dziesmu,

Ko līdz ar svētajiem reiz dziedāšu,

Kā mīlestības kvēlo ilgu liesmu

Pie Pestītāja kājām nolikšu.

Tas pirmais pants — par asiņainām vātīm,

Kur svētās asinis par grēciniekiem līst,

Kas vainas apziņā sev sit pie krūtīm,

Tam tajās visas grēku vainas dzīst.

Tas otrais pants — par nomiršanu sev,

Ka līdz ar Kristu krustā nomirt būs.

Šis pants ir grūts, to nenoslēpšu tev,

Tur vecais cilvēks viegli nenokļūst.

Būs daudzas cīņas,lielas, ilgas, grūtas.

Daudz rūgtu asaru pār vaigiem iīs.

Kaut svētā cīņā uzvaras tiks gūtas,

Bet sistās brūces sāpēs, ilgi dzīs.

Z. Dzenīte

BET TUMSA NEPALIKS

,,Bet tumsa nepaliks ap tiem,

kam tagad bailes un bēdas.”

Jes. 8,23.

Nē, tumsa nepaliks! Lai kā tā baida.

Šai zemētumsa ir tik mākonis.

Un kaut tam patīk plaši spārnus plest, —

aiz tā nāk spoža diena gaismu vest,

lai sirds tad brīnītos, ka apskaidrojies viss.

Nē, tumsa nepaliks! Šos vārdus turu godā,

tiem dziļi ticēt, jo tā rakstīts stāv.

Šai brīža tumsā man jo gaišāk mirdz

tās zvaigznes, kuras sevišķi mīl sirds,

un jāapmulst un jāgrīļojas nav.

Nē, tumsa nepaliks! Šī baigā zemes tumsa,

ko sabiezējis, piesārņojis grēks.

Ja arī brīdī tajā pietrūkst elpas,

te, krūtīs apslēptas vēl gaišas telpas,

kur mājot, ticēt, cerēt,gaidīt spēks.

R. Iklāva

DIVKĀRTĪGS ELIJAS GARS

Bij uguns no debess, bij sausums un bads,

bij lietus kā spēcīga strāva,

bet cilvēks, kāds bijis, tāds palika pats,

jo sirdis tiem nesagrāva.

Ko darīt vairs tālāk? Vai pērkonus saukt?

Vai zibeņi modinās tautu,

kas radusi svēto ar nesvēto jaukt?

Kā prom tos no grēka lai rautu? —

Ir padarīts darbs. Jau Elijam laiks

ir aiziet pēc godpilnās algas.

Pēc viņa nāk vīrs, kam citāds ir vaigs,

kam jāraisa tauta no valga.

Uz viņa dus divkārtīgs Elijas gars.

Bet uguns vairs nekrīt no debess!

Kā rāma straume, kā novakars

viņš palīdz, kam saplēstas drēbes.

Viņš nestāv kā milzis, kā varonis — viens—

tam tautas vidū ir vieta,

jo jāatrod pārrautais pavediens,

lai sirds tiek ar debesīm sieta.

Kam kāda bēda, ko rūpes skar,

tur Elīzas roka iet talkā.

Un Dieva spēkā viņš palīdzēt var

kļūt brīvam no grēku valga.

Bez uguns spožuma, vienkāršs un kluss

viņš Dieva tīrumā strādā,

un visiem, ko grēks tur vēl saistītus,

ceļu uz Debesīm rāda.

Kalnu Jēkabs

ČETZEMĀNE

Pie notikuma, kas tik sens,

Es gribu savas domas siet.

Pār Eļļas kalnu vakars lēns, —

Bet kas tie tādi, kas tur dzied?

Krīt Ķidrānā spožs mēness stars,

Tā klusi savos oļos rit,

Pa to iet pāri Mācītājs,

Un Viņam seko — vienpadsmit…

Ko mācekļi tik baigu jūt?

Vai pirmo reizi tie šo ceļu iet?

Ak, nē! Pie sava Meistara

Pat tuksnesī tiem laime šķiet!

Bet kam tik domīgs viņu vaigs,

Un acu skatiens nav vairs drošs? —

Vai vilina tos zvaigžņu zaigs,

Jeb acīs baltā migla kož?…

Kā draudošs vētras mākonis

Pār viņiem gulstas domu bars;

It salīcis iet Pēteris,

Jo viņu nospiež rūpju svars:

Ak, viņu mīļais Mācītājs

Ir palicis tāds kluss un drūms—

Tas nav vairs viņu senākais,

Tur noticis būs kaut kas kļūms…

Viņš nav vairs tāds, kā iesākot,

Tik maigi neskan Viņa balss,

Pat Jānis To vairs neizprot, —

Kāds nu tik būs tam visam gals?!

Krīt Ķidrānā spožs mēness stars,

Tā klusi savos oļos rit,

Pa to iet pāri Mācītājs

Un Viņam seko — vienpadsmit.

Jau Getzemānē kokgalus

Nakts tumsa it kā plīvurs sedz.

Dziļš klusums — visa daba dus—

Bet tālumā vēl kādus redz….

Kā sapņu tēli viņi nāk

It kā no citas pasaules. —

Kas viņus vārdā minēt māk,

Ko meklē viņu dvēseles? —

Tie apstājas — vai diezgan iets?

Vai galā ceļa pavediens?

Nē, nē, vēl četri tālāk iet

Un beidzot paliek tikai — Viens!

Nu Pestītājs uz vaiga krīt

Un savu Tēvu karsti lūdz,

Lai Viņa Gars to stiprina

Iet ceļu, kas tik šaurs un grūts….

Viņš lūdz…..

Tā vaigs ir moku pilns un bāls,

No pieres asinis sviedri plūst….

Es, grēkos pazudušais dēls,

Nu Viņa sirds dēļ manis lūzt! —

Ak, mīlestības dziļums kāds,

Kur grēcinieks nu gremdēts tiek!

Jo miesā nācis Dieva prāts

Nu vispasaules grēkus maksāt liek….

Viņš cīnās, lūdz… Bet mācekļi? —

Vai modrīgi tie lūgšanā?

Ko dara drošais Pēteris,

Un Jānim sirds vai nomodā?

Tie, Jēzum nākot, visi dus…

Jau pusnakts pāri. Debesis

vien lielo ciņu redz un zin,

Ka Pētīšanas Vadonis,

Viens atstāts, Vīna Spaidu min.

R. Iklāva

ŠAURĀ CEĻĀ

Šauri vārti… Kā tiem cauri tikt

man ar savu mantu kaudzi? —

Tomēr redzu: ārpusē

mantas atstājuši daudzi.

Vai patiešām arī man

visu jānoliek ir malā? —

kā bez bagātības es

kādreiz tikšu ceļa galā?

Vai tad tiešām tāds ir Dievs,

ka Viņš prasa visu nolikt,

lai līdz kalniem zeltotiem

Debess ceļnieks spētu aiztikt?

Nu, lai notiek! Mēģināts

vēl nav zaudēts tas, kas bijis,

Brīdi sevī cīnījies,

esmu tomēr paklausījis.

Priekšā ceļš ir šaurs un stāvs…

Kur tad apsolītais paliek? —

Katru dienu iesākot,

mani jaunas rūpes satiek.

Un tad likstas, slimības,

kuras agrāk nezināju,

it kā kādas draudzenes

negrib atstāt manu māju.

Bet kad gribu atpūsties

brīdi es no rūpēm smagām,

dzirdu balsi nicīgu

izsmejoši man ko sakām:

,,Ja tu būtu Dieva bērns,

ja tu ietu Viņa pēdās,

tad tu nezinātu vairs,

kas ir ciešanas un bēdas.”

Kā tad ir? — Jā, arī man

patiktos tik ļoti, ļoti,

ka šie daudzie kavēkļi

tiktu projāmn aizskaloti-

Tomēr, tālāk ejot, ceļš

mani ved pie kādas mājas,

kurā, spārniem pelēkiem,

sāpju eņģels lidinājās.

,,Vai patiesi jāieiet

man, kur staigā tumšas bēdas?”

Stāvu ilgi ceļmalā

meklējot, kur vedīs pēdas.

Tomēr cita ceļa nav.

Citur Pestītājs nav gājis.

,,Ak, kaut labāk būtu šo

ceļu mūžam nezinājis!”

Nu Viņš tālāk prasīs man,

lai šiem cietējiem es dodu

to, kas pašam patiktos,

to, kur pats sev prieku rodu!

Bet man pašam rūpju kauss

pieliets tā, ka plūst jau pāri.

Ka vēl varu tuvākām

labu teikt un labu darīt?”

Tomēr cita ceļa nav.

Ir tik dūksts un purva rāva…

Eju iekšā. Un — kas tas? —

Otra bēdas — manas grāva!

Sirdī mostas nejusts prieks—

Stāvu savam brālim blakus.

Patīk viņu balstīt, celt,

patīk rādīt šauro taku.

Lai cik grūti liktos mīt

Pestītāja pēdās drošās,

tas ir ceļš, kā vienīgi

nākt pie gaismas nezūdošas.

Tas ir ceļš, kas vienīgi

aizved citā — Debess Valstī.

Tad, kad tev zem kājām ir

salūzuši visi balsti,

Tad. kad viens vien jautājums

palicis vēl dzirdams krūtīs:

,,Ko Tu gribi,Tu, mans Kungs?

Iešu, kur Tu mani sūti.

Tavs ceļš ir vislabākais,

Tavās pēdās iet ir laime.

Un es esmu pierakstīts

Tavā lielā Debess saimē.”

Lizete Drēska

JĒZUS VĀRDS

Viens vārds ir dots virs zemes

Un ļoti augstu celts,

Tas mirdz ar gaismas stariem

Kā saulē atmirdz zelts.

Šis vārds no laiku laikiem

Ir kausēts, pārbaudīts,

Par celšanos uz dzīvi

Vai krišanu ir likts.

Ar vienaldzīgu smaidu

Tam garām nepaies.

Vai viņu teiks un godās,

Vai nicinās un smies.

Draugs, arī tavā dzīvē

Tas garām nepaies,

Bet tavu ceļu šķērsos,

Ļaus pašam izšķirties.

Vai dzīvību, vai nāvi—

Šai dzīvē lemsi pats,

Vai Debess godu, laimi,

Vai tumsā vērsies skats.

Sirds, dārgam Jēzus vārdam

Jau tagad atdaries,

Jo Mūžībā ar Viņu

Tev būs reiz sastapties.

M. Melluma

MIERS

Miers, klusais miers, tu dārgā Debess balva,

Kad tavi spārni manu sirdi sedz,

Kaut skumjās dziļi noliecas man galva,

Sirds klusa — Tēva acis visu redz.

Tēvs zin, cik ļoti esmu nogurusi,

Un krusts man plecos nepanesams šķiet,

Sirds gaida palīdzību iztvīkusi,

Lai spētu šauro ceļu tālāk iet.

Tik Dievs to zin, cik dziļas manas sāpes,

Cik asi krūtīs šodien smeldz man sirds,

Cik grūti kāpt ir pacietības kāpes

Uz avotu, kur spēka straumes irdz.

Miers, dziļais miers, ļauj atkal redzēt zvaigznes,

Un Dieva spārnu ēnā patverties!

Un nevajag man dzīvē citas laimes,

Ja Dieva Rokās varu atrasties.

M. Dakne

JĒZUS KRISTUS

Jēzus Kristus vakar bija Glābējs mans,

Mani izglābdams, Viņš krusta nāvē gāja.

Mani meklēdams, Viņš tā kā labais Gans

Jaunai dzīvei mani aicināja.

Šodien Jēzus Kristus ir mans Vadonis un Sargs,

Paceļ mani Viņš, kad nogurstu un krītu,

Savām rokām apsedz mani tad, kad negaiss bargs,

Mieru atnes man ar katru jaunu rītu.

Jēzus Kristus tā kā saule mirdzēt sāks

Tad, kad vakars vedīs mani upes malā,

Mani sauks un sagaidīs un pretī nāks

Rīt, kad palikšu es stāvot ceļa galā.

M. Melluma

KRUSTS

Es nezinu citu vietu,

Kur vairāk ir laimes justs,

Kur pamatu zinu cietu,

Kur drošums — tas Kristus krusts.

Tas šķērso man katru taku

Un pašprāta ceļu liedz,

Tas apspriež ik vārdu, ko saku.

Un gurumā stiprumu liedz.

Ik dienas es savu nastu

Tā paēnā nolieku,

Lai spēku šai dzīvei tur rastu,

Kad nespēku sajūtu.

Es nezinu citu vietu,

Kur mieru un prieku gūt,

Lai kur es caur dzīvi ietu,

Zem Krusta sirds laimi jūt.

L. Cīrule — Pole

NASTU NESĒJAM

Kāds tukšums sirdī gadiem ilgi slēpts!

Tu nesi to kā nastu lielu, grūtu, —

Kā piepildīt, ko dzīvei šai vēl gūt?

Tu nezini, kas derīgs tev vēl būtu.

Gan visu tver, ko vien spēj dzīve sniegt,

Un nejautā, ko citi sauc par grēku.

Bet trūkums aug, tam līdzi nemiers baigs,

Un neizproti, kas tas ir par spēku,

Kas tevi žņaudz, kā baigās dzelmes sviež,

Un atkal augšup ceļ tik izmocītu.

Gan visiem slēp tu to, cik dziļi ciet,

Bet… sāpes aug ar katru jaunu dienu.

Ir Viens, kurš visas nastas noņemt spēj,

Ir rokas, kurās iegūst svētu mieru….

Tās spēj it visu, visu piepildīt.

Tu būtu glābts, ja vien pie Dieva ietu,

Un teiktu Tam, ka esi grēcinieks,

Ka ilgāk negribi nest smago nastu.

Tu justu sirdī gaišas debesis,

Un dzīves vērtības sev jaunas rastu.

M. Dakne

DIEVS

Tu svētais, mūžīgais un patiesais,

Tu vien tik esi tāds, kas cienīgs slavu, godu ņemt,

Tu svētais, mūžīgais un visuspēcīgais,

Tu viens tik esi tāds, kas manus ceļus kārtot var un lemt.

Ja varu ziedos plaukt,

Tad, tikai tad, ja Tava Gara vēji glāsta mani.

Ja varu zvaigznēs augt,

Tad, tikai tad, ja Mūžība man pretī skan kā zvani.

Kad rokas rītam austošam es pretī ceļu,

Tad zinu, veldzi visai dienai smeļu.

Es skanēšu kā dziesma Tavā elpā,

Es mirdzēšu kā liesma zemes telpā—

Ja Tu, Dievs, būsi tas, kas mani apskaidrosi,

Un savu mieru, spēku dzīves dienā dosi.

R. Iklāva

BADA LAIKĀ

Tu būsi Elija pie Krites,

Kad zemē valda bads,

Ja vienībai ar savu Dievu

Tev nebūs pārrauts vads.

Lai zeme kaist, lai straumes izžūst,

Lai maizes trūkums skar,

To dvēseli, kas kalpo Dievam,

Šīs bēdas neuzvar.

Jo Dievs ir straumei gultni racis,

Kur dzīvais ūdens verd,

No kura dvēsle izslāpusi

Var nemitīgi dzert.

Un Viņa kraukļi zin to vietu,

Kur izsalkušais mīt,

Tie neaizmirsīs katru rītu

Tur galdu sataisīt.

Un tava dvēsle dzīres baudīs,

Kaut viss ir bada skārts,

Jo mūžu mūžos neizsmeļams

Ir dzīvais Dieva Vārds.

Lizete Dreska

PAVĒLI TAM KUNGAM SAVU CEĻU

Ja tūkstoš briesmas tev visapkārt ceļas

Un ļaunais ienaidnieks pret tevi trauc,

Ja tumša, baiga nakts pār tevi veļas

Un dzīves jūrā vētra baigi kauc,

Tad pavēli tam Kungam savu ceļu

Un ej uz priekšu, droši cerēdams!

Viņš būs tev klāt un gaismos tavu taku,

Ej, nebīsties, uz Viņu ticēdams!

Ja arī augstie kalni sāktu gāzties

Un pakalni bez balsta drebētu,

Bet Dieva žēlastība neatkāpsies,

Vēl Viņa derība tev paliktu.

Tā derība, kad Viņš tev roku sniedza,

Kad ceļā biji sasists aplaupīts,

Dievs savu palīdzību neaizliedza,

Tu Viņa mīlestībā tiki tīts.

Un, ja pret tevi tūkstoš briesmas krāsies,

Dievs tevi bēdās vienu neatstās.

Viņš pats tad ienaidniekam pretī stāsies,

Tev, cīņā gūtās, brūces dziedinās.

Tik nebīsties, uz Dievu priecīgs ceri.

Un bēdu dienā esi pacietīgs!

Un lūdzot, gaidot, Viņa roku tvēri,

—  Viņš īstā laikā būs tev palīdzīgs.

L. Cīrule — Pole

ŅEMI

Ņemi visus saules starus,

Man neviena neatstāj, —

Pestītājs ir mana saule,

Kura spīdēt nenostāj.

Ņemi visus rožu ziedus,

Kuri zemes dārzos zied,

Pietiks man no viena zieda,

Kalnā Golgātā kas zied.

Ņemi visus mīļos vārdus,

Kas no ļaužu mutēm skan.

Pāri tūkstoš ļaužu vārdiem

Jēzus vārds ir mīļāks man.

Ņemi visus manus draugus,

Neprasi, kur ņemšu es.

Pietiek, ja man draugs ir Jēzus,

Viņš uz rokām mani nes.

Ņemi visu bagātību,

Ko šī pasaule var dot.

Mana bagātība augšā,

Tur to zagļi neatrod.

Ņemi visus slavas laurus,

Ļaužu smaidus, gaviles,

Atstāj vienīgi man Jēzu,

Priecīga tad būšu es.

Ņemi to, ko sauc par laimi,

Atstāj vienīgi man šo:

Jēzu, manu laimes zvaigzni,

Ziedu visukrāšņāko.

Pietiek laimes man un prieka,

Sēdot Jēzus tuvumā.

Tas, ko pasaule man dotu,

Viss ir tikai nīcība.

Lizete Drēska

NESKATIES ATPAKAĻ!

Neskaties atpakaļ, neskaties, sirds,

Lūkojoties Debesis, zvaigznes kur mirdz—

Sirdsskaidrā dzīves ceļš vienmēr būs grūts,

Vēro, cik paveikts, un kas vēl nav gūts.

Neskaiti ziedus, cik pagātnē plūkts,

Smaržīgais beidzot var pārvērsties rūgts.

Grūtību sviedros ja mazgāsies balts,

Rūgtais un sūrais tad beidzot kļūs salds.

Nevēro skatus pa labi, pa kreisi,

Iztālēm ainas var rādīties greizi.

Raugoties aizā var apreibt tavs skats,

Kļūdīsies solis un samulsīs prāts.

Neskaties atpakaļ, nesēro, sirds,

Dodies tik augšup, kur mērķis tev mirdz—

Smagas ja nastas būs, muguru lieks,

Caurdurtās rokas tev palīgu sniegs.

K. Lāceklis

ARĪ TEV…

Arī tava dzīves taka

Ērkšķiem klāta daudzreiz būs.

Tavā trauslā dvēsles traukā

Rūgtas zāles lietas kļūs.

Arī tev kā nesaprastam

Smagu krustu plecos vels,

Tavi baltie ilgu putni

Daudziem ļoti nepatiks.

Arī tev būs jādzird zaimi,

Klinšu bluķus vels,

Atzinības puķu vietā

Pārmetumu nātres zels…

Brīžos, kad kļūst pārāk smagi,

Sirds lai mīl, un tic un cer—

Pēc šīs smagās upurstundas

Saule gaismas vārtus vērs.

M. Dakne

VAROŅI IET

Tiem vaigos vēl ciešanu liesma zied,

Bet lūpas jau uzvaras dziesmu dzied.

Tā zemes migla, kas saldēja mūs,

Nu pārvēršas ziedoņa elpā.

Kas sauli mums ņēma, mēs neminam jūs —

Jūs putekļi pasaules telpā.

Mēs mīlējām to, kas ir svēts un labs,

Kas Mūžībai dārgus mūs dara.

Mēs ticējām: nevar to aprakt kaps,

Kas dzimis no Dzīvības Gara.

Ak, straume cik tumša bij jābrien mums,

Ak, ziedi, kas dzelmēs mums bira,

Kad bērnības baltais sapņojums

Pie aizslēgtiem vārtiem mira.

Ak, naktis, cik vaidus bij jāiztur,

Cik asaras vakaros melnos,

Kad tos, kas visgaišāko uguni kur,

Bij izdzēsts pats, nolikts viss pelnos.

Ak, zemes smagums, kas pretī nests

Ar zaimiem un apsmieklu cietu,

Kad pats tu kā akmens, kas, zemē mests,

Vairs neatrod ceļā sev vietu.

Ak, sāpes tik lielas, kad jāsaplok,

Ak, tumsa, kas rītausmu klāja,

Kad pašu visdārgāko zemē rok,

Kas varoņu gājumu gāja.

Viens vārds bija sirdī,

Viens vārds bija — Dievs.

Viens vārds tāds, kas nemieru remdē,

Kas nezin to, nevar tāds pacelties,

Kad sāpes un ciešanas gremdē.

Viens spēks bija sirdī,

Viens spēks bija — Dievs,

Celt rokas pār liesmām, kas plīvo,

Celt rokas un mūžam tā turēties

Tai pusē, kur ticība dzīvo.

Viens ceļš bija sirdī,

Viens ceļš bija — Dievs.

Ir jāiet un jāsaņem tiesa,

Bet garam pie Dieva būs atrasties

Un dzīvot, lai mirst tikai miesa.

Nu viss tas ir prom un ēnas gaist,

Kas putekļu varai mūs sēja.

Sārts spožums tik rieta pusē kaist

No rimstošā tuksneša vēja.

Vairs nesāp nekas, tik sviedri krīt

Un sastingst pār asiņu laukiem,

Un sāpes, kas dedzinot krūtīs mīt,

Nu norimst pie dzīvības traukiem.

Mēs ejam pie Dieva, Viņš mūsu spēks

Mēs rakstīti Viņa rokās,

Un neiespēj elle to, neiespēj grēks

Mūs paturēt nāvē un mokās!

Varoņi iet,

Varoņi iet…

M. Melluma

KĀ DABĀ

Kā dabas grāmatā lasu

Un redzu tās mainīgā vaigā

Kā atspulgā dvēseli savu,

Caur dzīvi kāceļnieks kas staigā.

Kā dabā — sirdī tumst naktis,

Un asaru lietus to veldzē,

Bet nepriecē mirdzošās zvaigznes,

Un saulē kā migla zūd smeldze,

Ja bargi negaisi auļo

Un dzīvības ritums šķiet galā,

Sirdstīrumos cerība zaļo

Kā ziemāju zelmenis salā.

Kad liesmo kastaņu sveces,

Zib zibens, un pērkons rūc gaisā,

Tik ziedoņa līksme to pārspēj—

Plūst saulstari mākoņu plaisā.

Viss mainās — dabā un dzīvē,

Bet dvēselei dārga ir jausma,

Ka nemainīgs miers būs un laime,

Kad atmirdzēs Mūžības ausma.

R. Iklāva

TICĪBAS PIEDZĪVOJUMS

2.Kor.4.18.

Tu Mūžību neredzi, cilvēk,

Jo tavas acis sedz plīvurs.

Par sevi tu nezini vēl,

Kā Dievs tevi darījis dzīvu.

Kas miesa? Kas gars,

vai apjaust tu spēji?

Kāpēc pasaule stāv?

Kur aizlido vēji? —

Bet plīvuru var

pacelt ar ticības plaukstu.

Tad paveras skats—

cik Debesis augstas!

Un cik liels un cik dziļš

ir visums, ko redzi!

Bet sirdī dzimst brīnums—

Dievs gaismu tur dedzis!

Un šī gaisma liek jaust

tev Mūžības kontūras tālas,

tu neesi vairs

kā izmests uz vientuļas salas.

Pie Dieva tu nāc—

tev atveras ceļi pie Viņa,

un dārga tev kļūst

ik Debesu sūtītā ziņa.

Tu saproti nu:

kas redzams — viss iznīks, viss zudīs,

kad mūžības vēji

savas varenās liesmas pūtis.

Bet tu stāvi uz klints,

jo ticību paturi dārgu.

Lai vētras, lai ugunis nāk—

tavs Dievs tev ir blakus par sargu.

Un Mūžības dzelmēs tu smel

jau tagad dvēselei veldzi.

Bet reiz, kad aizsniegsi to—

sirds zaudēs vismazāko smeldzi.

Ar Mūžību sakļāvies šeit,

tu Mūžības kalngalos nāksi,

te pilnībā neredzēto,

tur redzēt un baudīt tu sāksi.

V. Dzelmītis

Kas biju, esmu un kas būšu es?

Vai puteklis, ko vēji, vētras nes?

Kas esmu es?

Vai koks, kas, zemē dziļi sakņojies,

Spēj visiem vējiem, vētrām spītēties,

Ar galotni pret sauli pacelties,

Un debess zilgmei pretī sniegties,

Pret viesuļbrāzmām nenoliekties?

Kas esmu es?

Kas man to pasacīs, kas atbildēs?

Vai esmu nemierīgais kalnu strauts,

Vai jūras vilnis, kas pret krastu trauc,

Jeb tumša meža ezers, rāms un kluss,

Virs kura saules zelta mirdzums dus?

Ne strauts, ne koks, ne puteklis, —

Es esmu Kristus māceklis.

Man Viņā sakņoties un plaukt,

Man Viņā pilnveidoties, augt,

Kā vīna kokā pilnveidojas zars,

Ko zemu noliec augļu svars.

Es zinu, — esmu niecīgs, mazs,

Bez Viņa neesmu nekas,

Bet Viņa žēlastība mani nes.

Ar Viņu, tik ar Viņu esmu laimīgs es.

ZEM DARBA NASTAS

„Tad nu, mani mīļie brāļi, topiet pastāvīgi, nešaubīgi, pilnīgāki Kunga darbā vienmēr, zinādami, ka jūsu darbs Kunga lietās nav veltīgs.”

I.Kor.15:58.

Liesma

DARBS

Darbs, darbs, darbs…

Pienākums skaists, bet nežēlīgs, skarbs,

Aizmirsts lai ziedonis, aizmirsts lai prieks,

Atminies — šeit esi darbinieks.

Darbs, darbs, darbs…

Laika daudz nav vairs, nāks rudens skarbs.

Tulznām tev plaukstas, bet sirdī ir prieks,

Nebiji, neesi, nebūsi lieks.

Darbs, darbs, darbs….

Dari, kas darāms! — sauciens šis skarbs.

Ceļos un eju, gan sviedru daudz līs,

Pasteigšos darīt, kas darāms, it drīz.

K. Lāceklis

DARBS

Koks neteic plašas, skaistas runas,

lai savus augļus slavētu,

Un saule neliek skaļi vēstīt,

ka viņa spīd, lai audzētu.

Mēs vārdu plūdus raisīt gribam

par mazumu, kas nieka vērts,

Mums patīk tēlot, uzspodrināt,

bet velti, — dzīvē viss tiek svērts.

Lai cits to teic un apliecina,

ka tavā dārzā rozes zied,

Liec labus darbus pirmā vietā

un mīlestībā roku spied.

Darbs teiks, cik liels un labs tu esi,

tas tevi cels vai pulgos, pels.

Kam krūtīs mājos svētas rūpes,

tā druvā laba sēkla zels.

E. Baumanis

DIEVA TĪRUMĀ

Ko Dieva Gars ir skāris,

Kad arklam pieķēries,

Tas skatās laukiem pāri,

Kur viņa Meistars iet.

Nē! Atpakaļ tāds skatu

Nekad vairs negriezis.

Viņš druvas uzart prata,

Līdz galam vagu dzīs.

Viens darba cēliens garām…

Uz mirkli atpūties,

Ļauj turpmāk Dieva Garam

Vēl vairāk izlieties.

Viņš zina — darba diena

Pret vakaru jau steidz.

Tam nerimst doma viena:

Daudz vēl ir jāpaveic!

Rasa

DIEVA DARBĀ

Kad darba nastu jāiet tev ir nest

Un nezini, vai spēsi to līdz galam,

Kad daudzus vajag pretī dienai vest,

Sirds pagurst domājot — kā būs vēl tālāk?

Kad mīlestības liesmu prasa degt

Un meklēt uguni, kur sen jau pelni,

Tad klusas ilgas vari visam pāri segt,

Jo atkal atnāks vakari tev melni.

Reiz soli solī līdzās gāja draugs,

Bet šodien viens tu stāvi ceļa jūtīs.

Kam prasīs padomu, kas atpakaļ to sauks?

Varbūt jau rīt tev citi vēji pūtīs.

Reiz tevī ieskanējās gaišais darba prieks,

Un tavi ziedi visu acīm pretī tiecās,

Bet šodien sajūties kā vientuļš ceļinieks,

Un dažubrīdi zemu jānoliecas.

Vai šodien pietiks spēka tev?

Kā ir ar tavu devu?

Vai sāpes, asaras tu paturi tik sev,

Vai vari nolocīties zemu, zemu?

Vai tad, kad prasa tikai dot un dot,

Tu ieskaties, kā krājumos ir tavos?

Vai tad tu vari, sevi aizmirstot,

Vēl darbu darīt tumšos novakaros?

Ja tā tu vari, svēta tava dziesma,

Tad tavas pūles un tavs darbs nav velts,

Jo tavā sirdī deg tad dievišķīgā liesma,

Un Mūžīgajam tronis tur ir celts.

Bet ja ar rūgtumu un naidu dienu vadi,

Un Dieva darbā tava vieta tukša kļūst,

Tad — paskaties — iet ātri dzīves gadi,

Un dienas var kā pelni vējā zust.

Ak, apdomā, kad darba nastu nesi,

Un karstā saulē sviedri līst,

Dievs vēl ir dzīvs, Viņš jautā: ,,Kur tu esi?

Vai tavas domas prom no Manis klīst?”

Ne brīdi neaizmirst Viņš savu bērnu,

Vai saule svelmaina, vai vētra kauc,

To atminies: būs tavā ceļā ēnu,

Bet Dievs ir tavs, — pie Viņa trauc!

R. Iklāva

VĀRDI UN DARBI

Par tavu ticību vien neteic tavi vārdi.

Tie var kā zvani tālu aizskanēt.

Bet ja tie ceļa malā kalst kā sausi zārdi,

Tos garāmgājējs var pat neredzēt.

Kas iedos dzīvību ik tavam teiktam vārdam?

Tik darbi vien, no sirds kas plūst kā strauti

Kur smagu rūpju, tumšu bēdu skartam,

Ir tavu mīlestību redzēt ļauts.

Uz labiem darbiem Dievs mūs aicinājis

Gan to pats Jēzus teic, gan apustuļu balss:

Pēc savas domas, kas ir ceļu gājis,

Tas paliek cilvēkiem un Dievam tāls.

Par tavu ticību teic tava dzīves diena,

Ko tur no Dieva prāta raksti tu.

Viss cits reiz būs kā izšķīrēja siena,

Kas tev būs zaudējums uz Mūžību.

Rasa

TEV PIEDER…

Dievs, Tev pieder mani saulainie rīti,

Spirgtu rasu kad dvēsele dzer,

Putnu dziesmās kad meži tīti,

Dārzā ābeles ziedus ver.

Un es eju ar prieku, bez steigas,

Viegla gaiia un viegla man sirds:

Sapņi gaišie, vēl tālu jums beigas,

Tik daudz smaidu un laimes vēl mirdz.

Dievs, Tev pieder mans darba ritums,

Sviedru lāses, kad saule spiež,

Darba grūtības, dienas guvums,

Arī brīži, kad slāpes sirds cieš.

Tāpat Tavi ir vakari klusie,

Vēja pūsma kā mātes glāsts maigs.

Trauksme apklust, tik rietumu pusē

Spoži mirdzošs vēl saulrieta zaigs.

Tad ir aizmirstas ikdienas rūpes,

Ceļa putekļi mazgāti tiek;

Varbūt nemiers zem pelniem vēl kūpēs,

Saka Dievs: ,,To pie malas nu liec!”

Un Tev pieder tās naktis melnās,

Kad nav zvaigžņu un vētra kauc;

Kad grūst ilgas, kas dienā celtas, —

Paliek tukšums, kas postā sauc.

Vai tad varu es norimt bez steigas,

Zinot, manī no Dieva viss dots,

Zinot, — Tu visa sākums un beigas,

Tev pieder mana slava un gods?

Dievs, ak, māci man vienu saprast,

Kad ceļš mans kalnup, lejup iet:

Tev pieder riti, gan vakars,

Tu, Tu gribi pie sevis mūs siet!

L. Cīrule — Pole.

IZTVĪKUŠO LŪGŠANA

Mans Dievs, kāds sausums, kāda tveice

Pēc Vēlā Lietus druvas tvīkst.

Vai tavu žēlastības veldzi

Vēl skumjās sirdis gaidīt drīkst?

Tik daudz ir sēts, bet trausli asni

Jau dzeltēdami lēni mirst,

Bet vēl arvienu saules stari

Kā asi šķēpi lejup birst…

Jau bulā esam noguruši,

Mums darbam rokas gurdas tiek,

Un atkal baigā šaubu purvā

Arvienu kājas dziļāk stieg.

Tik dzidra debess vēl arvienu,

Nāc, dzīvo straumju padebess!

Nāc žēlo, veldzē un no jauna

Mums darba prieku svētu nes!

R. Iklāva

DIEVA ŽĒLASTĪBA

Viss ir Dieva žēlastība,

Ko vien dzīvē Viņš mums sniedz,

Vai tam piekrīt paša griba,

Vai, ko vēlamies — Viņš liedz.

Un ja dzīves dienu gaitā

Liek Viņš sāpju ziedus plūkt,

Sirds tad augšup skatus raida

Un daudz vairāk mācās lūgt.

Un ja to Dievs iegūt ļautu,

Ko vien iekārojas sirds,

Tad tā postam kājas autu,

Kas ir gaismas tērpā tīts.

Tādēļ liek Viņš gaišam priekam

Melnās bēdās mainīties—

Tomēr piesitienam liekam

Viņš mums neļauj pieskārties.

Viss ir Dieva žēlastība,

Ko vien dzīvē gūstam mēs,

Un no dzīves iznīcības

Tas mūs Dievam tuvāk nes.

M. Dakne.

VAI TIKAI VAKAR?

Neskaiti zvaigznes, kas vakar bija,

Un lietus lāses, kas vakar lija!

Vai lapa, kas vakar drīkstēja plaukt,

Vēl šodien ies sevi par ziedoni saukt?

Neskaiti soļus, cik vakar gāji,

Cik lemešus darbam kaldināji!

Vai šodien, kad tumsa grib ceļu segt,

Tev vakardiena nāks atkal zvaigznes degt?

Cik mīļi vārdi, cik čaklas rokas,

Cik smagas nastas, cik lielas mokas…

Tas bija vakar. Var ūdeņi skriet,

Bet šodien jau jāiet ir puķes liet,

Vai vārdi, kas vakar lūgšanu dvesa,

Kas ienaida vēsmu un uguni dzēsa,

Vēl šodien, kad sastingums krūtīs tev salts,

Būs pavediens pusnakts gājumā balts?

Vai tikai vakar Dievs redzēja tevi,

Un visu to skaisto, ko Viņam devi?

Bet šodien jau rūsa var zeltu pat klāt,

Ko asara nevar vairs nomazgāt.

Vai tikai kas bija, var spārnot tevi?

Vai šodien, kad stāvošie ūdeņi salst,

Tu gribi būt koks, kam jānokalst!?

Liesma

DIEVAM DEGOŠA SIRDS

Ja sirds ir aizdegusies,

Nav vārdi jāmeklē,

Tie tad kā ziedi pļavā

Tev raisās dvēselē.

Tie laužas pāri lūpām

Kā dzīva lūgšana,

Kas aizsniedz Dieva sirdi

Un kas tiek klausīta.

Ja sirds ir atdzisusi—

To domāt baigi jau—

Ko palīdz tad vairs vārdi?

Tiem spēka lidot nav.

Nav nozīmes, ja lūpas

Tev skaistus vārdus melš,

Tai lūgšanai patiesi

Uz Debesīm slēgts ceļš.

Bet sirds ja sasalusi—

Ko tad, ko tad, mans draugs?

Vai sasalušā zemē

Vēl sēt var? Vai tur augs?

Ja nenāk žēlastība

Kā siltais saules stars

Un neizkausē ledu—

Tad tiešām nomirst gars.

Šai žēlastības saulei,

Sirds, silti atsaucies,

Tad, lai tu kāda būsi,

Vēl spēsi aizdegties.

M. Dakne.

JA KLUSU CIEŠAM

Mēs grēkojam ne vien ar darbiem,

nevien ar vārdiem ļauniem skarbiem, —

mēs grēkojam, ja klusu ciešam. …

Kad naktī pamostamies, nenāk miegs,

mums liekas — pāri mums krīt ledus, sniegs;

mums liekas, — jāskrien un jāteic kādam,

ka sirdsskaidrība var pietrūkt tādam,

kas tikai purva ceļus brien,

kas tikai vēja pēdās skrien.

Sirds vārdus zin, bet — lūpas klusē,

nav spēka palikt gaismas pusē.

Kad dienu gājumā mums kaut kas sāp;

kad dzīves straume krastiem pāri kāpj;

kad jāsajūt, ka svece, kas sākumā bij degta,

nu ceļa malā putekļiem ir segta;

kad jāsajūt, ka zieds, kas tikai dārzā ziedēt drīkst,

nu aizas malā pāri dzelmei līkst.

Mēs saprotam, ir jāstāv — dzīvība ir svēta,

bet mēs, mēs bailēs sadegam

kā drēbju vīle lēta;

mēs ejam garām, kad kāds krīt, —

to vajag celt un sasildīt

un mīlēt tā kā sevi pašu,

un likt, lai viņš jūt Dieva dvašu,

lai viņš, kas lēni nomirt sāk,

pie Dieva atkal tuvāk nāk.

Bet mēs, mēs nevainībā nomazgājām rokas

un aizmirstam tā citu ciešanas un mokas,

,,Ak kalni, krītiet!” — sauksim mēs,

kad atbildēt mums vajadzēs,

par dziļās vienaldzības grēku,

par savu nespēku un spēku.

Kad mūsu svētums nebūs zelts,

bet salmu kūlis liesmās celts.

Tad Dieva vārdi saknēs bargi: —

Kur ir tie, kas mīļi mums un dārgi?

Mēs grēkojam nevien ar darbiem,

nevien ar vārdiem ļauniem, skarbiem, —

mēs grēkojam, ja klusu ciešam.

A. Ludvigs

JA IERAUDZĪS…

Ja tavā gaitā Dievu ieraudzīs

Un nebūs tava dzīve tukša skaņa vien,

Pat tie tad goda vainagu sāks Kristum vīt,

Kas sirdis vēl pie pasaulīga sien.

Ja tavā gaitā Dievu ieraudzīs

Un nebūs tava dzīve lapas vien,

Tad Dievu meklēt sāks — un atradīs

Pat tie, kas zemes maldiem līdzi skrien.

Ja tavā gaitā Dievu ieraudzīs,

Ja nebūs tā tik zemes spožums lēts,

Tad Dievs šai dzīvē tevi pavadīs,

Tavs darbs tad nebūs šeit uz miesu sēts.

Ja tavā gaitā Dievu ieraudzīs,

Ja būsi citiem vienmēr paraugs cēls,

Tad pēcgalā Viņš tevi ievedīs

Tai valstī, algu kur sniegs Dieva Dēls.

R. Iklāva

DIEVA MĒRS

Tu mērī citādāk, kā cilvēks dara,

Un citādāk Tu visas lietas sver.

Ir Tavās rokās milzu spēks un vara,

Kas netaisnībai durvis neatver.

Ir citādāks Tavs ceļš un ceļa vārti,

Caur viņiem tiek tik tas, kas mazs un sīks.

Tev lepniem, bagātajiem pietrūkst vārdi,

Bet miera vēsts ir tam, kas nelaimīgs.

No Tava troņa šeit viss apgriezts rādās:

Jo augstāk kāds, jo Tev viņš zemāk šķiet.

Un medaļām nav cerības nekādas,

Ka Tu tās gribēsi pie krūtīm siet.

Un dārgumiem, kas mums ir skaistas rotas,

No kurām acīm grūti novērsties.

Tur, Tavā Valstī vieta neatrodas,

Jo nav neviens, par tiem kas priecāsies.

Bet mūsu māksla, mūsu augstās skolas,

Kas mūsu prātiem šķiet kas vērtīgs, cēls,

Vien šajā dzīvē mums ko lielu sola,

Tur, Tavā pusē, tas ir māņu tēls.

Tu, Dievs, tik mīlestību lielu redzi,

Kur viņa zeļ, tur Tev ir grezna pils.

Kaut zemā būdiņā to kāds ir dedzis,

Šī gaisma viņu mūžam nepievils.

R. Iklāva.

DRAUGU STARPĀ

Par katru labu darbu, vārdu siltu

No drauga nepieprasi atmaksu.

Tas — kalpotāja gars, kas ārda tiltu

Un izdzēš draugu starpā siltumu.

Tu meklē dot. Un dodi bagātīgi

No visa labā, kas tev dzīvē krāts;

Ko sirds ir glabājusi uzmanīgi,

Ko nosvēris un paturējis prāts.

Ja draugs tev labs, ja viņam acis gaišas.

Sirds veltījums tam arī sirdi vērs—

Ikkatra doma tālu laižas

Un mīlestības gars visvairāk svērs.

Bet ja tev Draugs, kas gudri valda visu,

Ko redzi pasaulē un Debesīs,

Viņš tavu dzīvi redz kā mirkli īsu,

Kā puteklīti to, ko esi sakrājis.

Tam neapslēp neko, kas šeit tev pieder,

Tāpat Viņš visu redz un arī zin—

Cik bieži Viņš tev sāpju ēnas kliedē

Un klusā mīlestībā tevi tin.

Viņš neprasīs tev tavu mīlestību,

Tai jānāk ir no brīvas siltas sirds.

Bet ja tu iespēj dot Tam sirdi, pakļaut gribu,

Tad sadraudzības laime tev jau mirdz.

Rasa

JAUNĪBA

Es kādreiz domāju, ka jaunība

var tikai dot un dot.

Bet vai tu vari dot,

sev pretī — nekā neņemot?

Es domāju, ka ziedus varēs

pilniem klēpjiem plūkt,

Bet ātri noguru,

pēc veldzes vajadzēja lūgt.

Tāpat es domāju,

ka laimes dienām nebūs gala,

Bet kur tad paliek gaisma šī,

kur paliek vētrā miera sala?

Un tā es domāju,

vai dzīvot maz ir vērts,

Ja jaunībai še mājoklis

nav ērts, —

Bet jaunība, —

tā tikai klusi smaida

Un katru garāmgājēju

pie sevis ciemos gaida.

Daudz jaunība man sniedz,

jo tā ir Dieva dota.

Ko saņemt vēlas tā?

Ak, tā ir manas sirdsskaidrības rota!

Tā teica: ,,Ak, neatdodi pasaulei,

kas tevī dārgs un svēts,

Kaut ziedi birst,

spīd gaismas stars tik rets;

Kad naktī vētrainā

tev jaunā sirds jau pagurt sāk,

Ak nebīsties:

Dievs iedegt gaismu nāk!”

Es tagad zinu to,

kā jaunībā var dot un ņemt,

Jo Dievs tās ceļu

pats grib lemt.

P. Lauberts

MĒS BRĪVPRĀTĪGIE JĒZUM

Mēs brīvprātīgie Jēzum,

Mēs takas meklējam,

Kā staigāt Viņa pēdās

Un kalpot tuvākam.

Mēs mīlam savu Kungu

Un Viņam paklausam,

Un darām Viņa darbus,

Tā slavu vairojam.

Mēs cīnāmies pret maldiem,

Bet mīlam cilvēkus;

Jo Dieva Vārds ir pamats,

Tas dara laimīgus!

Mēs nebīstamies cīņas

Ja karu pret mums sāk,

Mēs zinām — visas lietas

Par labu vien mums nāk.

Mēs pasludinām Jēzu—

Viņš vien var mieru dot.

Tam vara piedot grēkus,

Spēj katru aplaimot.

Par visu mīlam Dievu

Un mīlam tuvāku,

Mums dārga Kristus draudze,

Mēs kopjam vienību.

Z. Dzenīte

SĒJĒJI, PĻĀVĒJI

Mēs tiešām sējēji esam,

kaut tepat mājās un telpā.

Mēs auglīgu sēklu nesam

gan rokās, gan sirdī, — pat elpā.

Pie ikdienas tīruma malas

vai stāvam ar sakļautām rokām,

kā kādreiz redzējām tēvus:

pat ceļus pie tīrumiem lokām.

Tie pazina Tīruma Sargu,

Kas katru sēklu var svētīt,

ja sējējs, ar skatienu Augšup,

grib sēklu rūpīgi vētīt.

Mēs izejam vienaldzīgi

un izsējam sēklu, ko nesam,

un apmulstam, — kādēļ bez prieka,

bez svētību guvuma esam. . .

—  Tā mūsu izsējas raža.

ko citu mēs savākt spējam?—

—  Dievs Debesīs bijību dodi,

kad ikdienas tīrumā ejam!

K. Lāceklis

TUVĀKAIS

Lūk. 10:25—37.

Var gadu simti projām traukties,

Daudz ūdeņu var garām plūst,

Bet kas par kristieti grib saukties,

Tam patiesība svēta kļūst:

Ir jāsniedz roku pakritušiem,

Mums jābūt īstiem samariešiem.

Kāds, ļaunas varas pievilts, gāja

Un grima grēku atvarā,

Līdz salna dvēsles ziedus klāja,

Tad jutās pamests ceļmalā.

Prom ņēma visu, kas tam bija,

Un naids un dusmas pār to lija.

Pat baltās drēbes nost tam plēsa,

Tik vecas skrandas atstāja,

Un svētās liesmas sirdī dzēsa,

Ar sāpju rētām apklāja, —

Pie zemes mests, bez palīdzības,

Tur nu viņš guļ bez ievērības…

Nav vaļas priesterim, — tas traucas

Par mīlestību draudzei teikt.

Un Ievīts — ticīgais gan saucas,

Bet gribas trūkst šo darbu veikt.

Uz dievnamu tie ceļu staigā,

Bet sirdscietība ir tiem vaigā.

Tie — ceļmalā ir mūsu brāļi,

Nāc, iesim viņiem roku sniegt;

Nav jalieto te vārdus skaļus, —

Sirds siltumu vai drīkstam liegt?

Šiem —jauniem, veciem, kas mirst grēkā,

Ir jālīdz celties Dieva spēkā.

Bez pārmetumiem, mīlestībā

Ja sāksim par tiem rūpēties

Un samarieša žēlsirdībā

Liet eļļu vātīs pūlēties,

Tad darbi par to runās, paudīs,

Ka esam īsti Dieva ļaudis.

R. Iklāva

TUVĀKAM

Skumji ir, ka tu man garām paej

It kā svešniekam, ko pirmo reizi redz.

Un tu sevī neļauj ienākt raizei,

Vai nav kaut kur gaisma jāiededz.

Vai tev labāk trulam, vienaldzīgam

Savu nezināmo dzīves ceļu iet? —

Akli ejot garām ziedam sīkam,

Arī nedzirdi, kā zvaigznes dzied.

Bet man krūtīs sirds, kas gaismu glabā,

Tā, no tevis ņemot, dotu pretī ko.

Vai tu nezini, ka dzīvot citu labā

Ir tas ceļš, kur laimi iemanto?

Vai tu aizmirsi, ka rupjai maizei

Salda medus garša līdzi nāk,

Kad ar mīlestību tur tu aizej,

Kur skan kāda dziesma skumīgāk? —

Skumji ir, ka tu man aizej garām

Savās drānās cieši ietinies,

Tomēr spožums nezūd saules staram,

Gan vēl dziesmas birzī iešalksies.

Lizete Drēska

NEPIEMINI!

Nepiemini sava brāļa vainas,

Dievs vien zin, kādēļ tam tā bij būt.

Varbūt celsies viņš ar jaunu spēku

Jaunās cīņās uzvaru vēl gūt.

Nepiemini brāļa skarbos vārdus,

Jaunu līdumu lai sirdī plēš.

Zemu noliecies, tos raksti smiltīs,

Gara vējš lai viņu pēdas dzēš.

Apdomā, vai pats tu vienmēr čakli

Visur mīlestības sēklu sēj?

Varbūt arī pats tu dažu brīdi

Tā, kā gribi, darīt neiespēj.

Piedod, aizmirsti no sirds ik dienas,

Kaut tas dažreiz diezgan grūti būs.

Tiem, kas nolīdzinās brāļa vainas,

Lielā Tiesas dienā piedots kļūs.

R. Iklāva

AR SMAIDU VIEN PAR MAZ

Ar smaidu vien par maz, Tas nest var aukstu sirdi

Kā mētelis, kas novalkātu tērpu sedz.

Kas negrib skumju dvēseli ar prieku dzirdīt,

Ir akls vēl, jo tikai sevi vienu redz.

Ar smaidu vien par maz. Tas nedod dvēslei spēku,

Kas taustās neziņā, ko nomāc dzīves slogs.

Ir jānostājas blakus, cīnoties ar grēku,

Un jāprot parādīt, kā verams Debess logs.

Ar smaidu vien par maz. Tas ir kā vēja elpa,

Kas viegli pieri skar, bet nespēj sirdi glaust.

Kam kļuvusi ir tumša viņa dzīves telpa,

Tam nepieciešams īstu mīlestību jaust.

Ar smaidu vien par maz. To sniegt var divējādi.

Aiz tā var stāvēt sirds un arī tukšums būt.

Tev mērķis augstāks dots, — tev jāprot augļus rādīt,

Tev brāļa sāpes ir kā savas jāsajūt!

Rasa

TAVS SMAIDS

Vai tavs smaids ir īsts,

Kad dienai pretī steidzies,

Un tu nezini,

Kā gājums šodien veiksies,

Un kad, darbā noguris,

Tu sviedrus lej,

Padomā, kāds ir tavs smaids,

Ko tu līdzcilvēkiem sēj.

Nemieru kad vajag sirdī nest,

Vai tu visam pāri vari smaidu plest?

Jutīsies kad atstumts, nesaprasts un svešs,

Kādus smaidus tad vēl tava seja dveš?

Vai tavs smaids ir tāds,

Kas ceļiniekam spēj dot dusu,

Un tu vari viņu aizsargāt

Pret vētru, lietu, krusu?

Un kad vakars tumst,

Vai vari smaidot durvis vērt

Katram garāmgājējam,

Kas nāk pēc gaismas tvert?

Kāds ir tavs smaids?

Ja tas nav īsts,

Tad meklē spēka aku,

Varbūt jāiet būs tev tur,

Kur neredzi pat taku;

Varbūt brūces tavā sirdī

Dziļi cirstas tiks

Un no tā, kas bijis

It nekas vairs pāri nepaliks.

Pasaulē jau tā tik daudz ir bēdu,

Kam gan rādīsi tu savu rētu?

Stāvēsi tad dzīves ceļmalā tu gluži viens,

Ātri pārtrūks laimes gaišais pavediens.

Kur gan spēku rast, lai smaidā ceļi vīti,

Lai aust gaiši, saulaini tev rīti,

Lai vari naktij tikai savas sāpes teikt,

Un ar rītausmu jau savu smago ceļu beigt.

Atminies, kad dzīves vēju skauti,

Tavi plāni, gaišie sapņi tiek še jaukti,

Apstājies un savas ilgas augšup sūti,

Viens tev atbildēs, kad sirdij ir tik grūti.

Lūdz pēc smaida, — liekas savādi šie vārdi,

Dievs jau vēlas, lai tu prieku nenoārdi.

Varbūt kaut kur dziļi sirdī vētra kauks,

Virspusē jau viļņus saules stari jauks.

Pietiks smaida tev, ja Dievs ved savā kalnā,

Tas būs īsts, kaut nobirs rozes salnā.

Dievs kļūs liels un tu no jauna mazs, —

Vai tas tavai pieaugšanai pagrieziens nav ass?

R. Iklāva

KUR IENĀC TU, KUNGS

Kur ienāc Tu, Kungs, Tur tumsa zūd,

Tur gaisma spārnus pleš plaši,

Tur visu daudz dziļāk dvēsele jūt

Un mēs it kā pazūdam paši.

Tur atveras ceļš uz Debesīm svēts,

kas svētumā bijību rada,

un nogrimt liek visam, kas nevērtīgs, lēts,

kas projām no Tevis vada.

Kur ienāc Tu, Kungs, tur dzīvība dzimst

un pazūd sastingums saltais.

Tur atmostas spēkā, kas gulējis slims,

lai kļūtu kā stiprinieks staltais.

Ir sausums un tukšums, kur Tevis nav,

gan spēka, gan gudrības pietrūkst,

bet tur, kur ar Tevi nomodā stāv,

tur zeme sēšanai uzrūgst.

Tur gaisma, tur siltums, tur darba spars,

tur brālis stāv sardzē par brāli;

ja vadītājs visam ir Svētais Gars,

kļūst tuvi, kas izliekas tāli.

Lai ienāc Tu, Kungs, — nav vairāk nekas,

kas vajadzīgs būtu tik ļoti.

No nāves pie dzīvības atmodas

Tu vienīgais izvadīt proti.

Liesma

TĀ BIJIS, TĀ BŪS

Tā tas ir bijis, tā tas vēl būs

Dzīvītē, Dievs kurā ielicis mūs—

Divējas šķiras ir cilvēku,

Devēju šķira un ņēmēju.

Devēji klusu pa celiņu iet,

Ņēmēji — ak, vai jūs neredziet?

Nekad tiem labi nav, vienmēr kā trūkst,

Sirdīs tiem nemiers un iekāre rūgst.

Kopsolī grūti šiem abiem ir iet,

Vieni iet vaidot, bet otri dzied,

Grūtību ielejās vien abus šos

Dzīvīte pati atšķiros.

Tā tas ir bijis, tā tas vēl būs,

Tas lai nevienu vairs nepārsteidz mūs:

Ņēmēji vienmēr sirgst trūkumā,

Devējiem — nav trūcis un netrūks nekā.

A. M ēters

KLUSĒT

Ir runāti daudzi vārdi,

Kas izskan un drīzi vien zūd.

Briest sirdī pamazām doma:

Cik labi ir klusam būt.

Ar vārdiem iespaidu darīt

Ir bieži vien pūliņš velts.

Būt sidraba skaņa var vārdiem,

Bet klusēšana ir zelts.

Ir bijis, kad pravieši senie

Arī klusu palika.

Un kādreiz pat Dieva Dēls svētais

Vaicāts — klusēja.

Ir balsis, kas cilvēka sirdi

Kā melodija skar,

Bet dažreiz klusums uz sirdi

Vēl spējāki runāt var.

Tam labi, kas vērtības saredz,

Ko cilvēks spēj gūt un dot,

Ja attiecīgā brīdi

Tas klusēt prot.

R. Iklava

KUR TU ESI?

Kur esi tu, Ādam?

Kur esi tu, Ādama dēls,

tu, locekli lielajā cilvēces dzimtā?

Tavs Dievs tevi meklē un sauc!

Tavs Dievs, kas no pīšļiem ir veidojis tevi

un devis tev dzīvības elpu.

Tavs Dievs tevi meklē,

kas tevi par zemes valdnieku cēlis.

Kur esi tu Ādama dēls?

Kam, zemes valdniek, tu paslēpies krūmos,

it kā tu būtu vēl mazgadīgs bērns?

Kur ir tavas būtnes cēlums un spēks?

Vai nezini to,

kā tikai ļaunums vairās no gaismas,

ka tikai gļēvums, kas vainīgs, paslēpties meklē?

Bet tu esi radīts — kā Dievam līdzīgs,

tik stalts, tik skaists, tik dvēselē bagāts!

Kur esi tu, Ādama dēls?

Kur savu cēlo skaidrību zaudējis esi,

ka tu tā paslēpties raugi? —

Vai tiešām tu iespēj tam ticēt,

ka tavi iedomu koki un krūmi

tavu dvēseles kailumu apsegs?

Vai tiešām tu vari tam ticēt,

ka tā savus grēkus zem lapām var paslēpt?

Vai tiešām tu vari tam ticēt,

ka no sava Radītāja izbēgt kur vari?

Kur esi tu Ādama dēls? —

Tu šodien jau augsti pakāpies esi

un proti lielos dziļumos ienirt.

Tu gudrībā, atziņā esi audzis

un paveic daudz lielu un brīnišķu lietu.

Tu zini daudz vairāk par tālajām zvaigznēm

un proti apstrādāt dzimtenes zemi.

Tu pārveido jūras un tuksnešus maini.

Tu izpētī iežus un atomus skaldi,

bet tik bieži vēl vienmēr tev paslēpties tīk

gan no draugiem, gan no svešiem,

gan no vistuvākiem cilvēkiem saviem,

lai tikai kāds neredz, kas sirdī tev mājo.

Un tik bieži tie nezin, cik tu, lielais, esi sīks,

ka tev nav drosmes tiem parādīt sevi.

Bet tavs Dievs tevi meklē.

Tavā slēpnī Viņš tevi redz un sauc:

,,Kur esi tu, Ādama dēls?

Nāc ārā no slēpņa,

nāc gaismā, nāc saulē!”

Ar Mūžības gaismu Dievs tevi apgaismot vēlas,

lai tu zinātu to, ko Viņš zin par tevi.

ne tikai par zvaigznēm,

ne tikai par jūrām,

ne simtām un tūkstošām lietām,

bet lai tu visu zinātu par sevi,

un par savu dzīvi Mūžības gaismā,

un par savām attiecībām ar Dievu.

Dievs tevi sauc, lai tu neslēptos vairs

ne aiz savām domām, ne prāta,

ne iztēles spējām.

Dievs tevi sauc,

lai tu gaismā nāc,

lai ar Viņu tu atkal atsāktu runāt,

kā runāji tu, pirms grēks tevi skāra:

lai dievišķā līdzība nevien ārējā skatā,

bet tavā sirdī atkal veidoties sāktu.

Dievs tevi sauc, Dievs tevi gaida,

Kur esi? Kur esi tu, Ādama dēls?

Lizete Drēska

IEKLAUSIES, VIENS KLAUVĒ!

Ieklausies, Viens klusi klauvē

Šovakar pie tavas sirds!

Viņu ielaist nenokavē,

Kamēr zvaigznes spoži mirdz.

Purpursārtas Asinslāses,

Kas kā dārgas pērles mirdz,

Lāso Tam no rokām, kājām

Un no ievainotās sirds.

Tālu ceļu Viņš ir gājis,

Ilgi, grūti meklējis,

Ērkšķu takas izstaigājis,

Beidzot tevi atradis.

Šovakar Viņš tavā sirdī

Vēlas mājas vietu gūt.

—  Celies, atver! Viņš patiesi

grib tev draugs un viesis būt.

Ielaid Pestītāju Jēzu,

Savu Draugu labāko!

Kamēr Viņš pie sirds tev klauvē,

Ielaid, neaizraidi To!

Austrumos kad rīts jau sārtos,

Viņš no tevis projām ies.

Ausīs baigā tiesas diena,

Žēlastība izbeigsies,

Tad kā svešinieks aiz durvīm

Viens tu velti klauvēsi…

Pestītāju atraidīji,

Gauži, gauži raudāsi…

R. Iklāva

AICINĀJUMS KĀZĀS

Lūk. 14,16—24.

Cilvēk, vai dzirdi?

Ķēniņam kāzas būs!

Lielajam Debesu Valdniekam kāzas būs!

Un tu! — Tu tajās esi ieaicināts!

Kāds gods tev ir piešķirts!

Cik augstu tu, vērtēts,

Ka Debesu Valdnieks grib tevi

Uz mūžību redzēt pie sevis!

Cik bagāti tur būs klāti galdi,

Kāds tur būs acīm neredzēts skaistums!

Kāda mūzika ielīksmos kāzu viesus!

Un kādi tik tur nebūs šie kāzu viesi!

Klau! Jau Ķēniņa vēstnesis steidzas pie tevis

un tevi jau sauc uz kāzu namu!

Tu, izredzētais cilvēk, kā tevi var apskaust

par tev piešķirto godu un laimi!

Tu varēsi Ķēniņa kāzās kļūt,

Tu varēsi Dievam tuvumā būt!

Bet — kas tas? Kam ķēniņa vēstnesis

kļuvis tāds domīgs… tāds skumīgs?

Kādēļ jūs nu priecīgi

nedodaties ceļā? —

Vai tas var būt, ka tu atraidi Viņu?

Ka tu atsakies doties uz šīm brīnišķām kāzām?

Nē, to nevar ticēt!

Tam, nevar ticēt,

ka tu kāda tīruma dēļ

atsakies pieņemt ķēniņa godu!

Vai tiešām tava manta

tev dārgāka ir par Viņu?

Un tu, nākošais aicinātais,

vai tiešām tu savus vēršus

vērtē augstāk par ķēniņa godu?

Un tu jaunais cilvēk,

—  aiz mīlestības uz līgavu atsaki Viņam?

Bet Viņš taču ir tavas mīlestības

sākums un avots!

Viņš taču ir tas,

kas tavu ģimeni sargā.

Tik Viņa svētība vienīgi

cilvēku bagātu dara.

Tu cilvēk! Jūs cilvēki, atsakat Dievam?

Jūs, veselie, bagātie, laimīgie ļaudis

atsakaties pieņemt Dieva vislielāko godu!?

Bet, redziet, tur nāk!

Nāk nabagie, kroplie, nāk nelaimīgie.

Nāk pulkiem pie Viņa no visādām šķirām,

no lielceļiem, sētmalām, aizmirstām vietām,

Tie priecīgi sēstas pie Debesu svētību galda.

Tie atzīst, ka vērtīgāks Dieva tuvums par visu.

Jo reiz, kas ir nīcīgs—tas iznīks,

un kas var trūdēt, tas satrūdēs,

un kas ir mirstams, tas nomirs.

Un kā tad būs, kad jūs kaili un nabagi

stāvēsiet ārpus šī ķēniņa kāzu nama?

Tālu no Dieva — mūžīgā tumsā un iznīcībā?

Kā tad būs? Kā tad būs? ? ?

Rasa

KĀ BŪS TAD?

Kā būs tad, kad rudens ēnas garas

Tavu ceļu klusi pārklāt sāks,

Vieglām domām sirds vairs neatradīs vaļas,

Nogurums sāks gurdos plecus mākt.

Šodien vēl tev jaunība ir krūtīs,

Šodien ziedonis vēl ziedus ber,

Un tu stāvi dzīves plašo ceļu jūtīs,

Sirds tik daudz, tik daudz vēl iegūt cer.

Kā būs rīt? Varbūt kāds dzīves kokam klusi

Sāks jau pirmo sārto lapu atraisīt

Dienas klusi skatīsies uz rudens pusi,

Saule nespēs vienmēr sasildīt.

Kā tad būs?

Šodien, jauno dienu ceļu ejot,

Droši sirdsskaidrības kalnā kāp,

Sevi aizliedzot un visu spējot,

Katrā solī Dievam tuvāk nāc!

Kā būs tad? Nu droši vari jautāt,

Zinot — nespēs rudens lapas labo segt.

Celsies ilgas tā, kā gāju putni ceļas,

Prom uz Dienvidiem, uz mājām lidos sirds.

R. Iklāva

KĀDS KLAUDZINA

Klau! Kāds klaudzina pie tavām durvīm.

Ej, ielaid to! Jau vakars nāk.

Jau palsa migla kāpj no purviem.

Nakts plīvurā jau kalni tīties sāk.

Vai tu vēl esi zemes varā?

Vai tev tik ļoti iznīcīgais rūp,

Ka nejūti, ka pavasara

Un dzīvinoša Debess Gara

Elpa no tava Viesa drānām kūp?

Kam tu tik auksts pret Viņu esi?

Kam vilcinies To iekšā laist?

Viņš aizies prom. Nakts gaismu dzēsīs.

Un tu vairs iegūt nevarēsi,

Kas paliek vēl, kad iznīcīgais gaist.

Ak, ieklausies: kāds klauvē liegi.

Viņš grib tev kaut ko teikt un dot.

Drīz ceļu aizputinās sniegi,

Drīz aizpūsti tiks zemes prieki, —

Kas tev tad būs ko iemantot?

Tu šodien klusu balsi dzirdi,

Kas tevi vārdā sauc un uzrunā.

Ja tavu dvēseli nemiers tirdī,

Tad nekavējies — atver sirdi,

Jo klauvē Tas, kam pieder dzīvība.

Liesma

KRISTIETIM BŪT

Nav ar ko lepoties—

Kristieša vārdam nav svara.

Jūs teiksit — darbi ir, —

Bet vai tie dzīvu dara?

Kristietim būt

Ir — mirdzēt kā zvaigznei,

Kvēlot kā liesmai,

Skanēt kā dziesmai.

Kristietim būt

Ir — mīlēt un piedot,

Aizliegt sevi

Un visu ziedot.

Kristietim būt

Ir — pieaugt spēkā

Un sargāt sevi

Tīru no grēka.

Neciest klusu

Kur ir kas teicams,

Neliekties dusā,

Darbs kur veicams.

Kristietim būt

Ir — ar Kristu dzīvam būt.

R. Iklāva

DIEVNAMS

Mark. 13,1.2.

Lūk, kādi akmeņi,

kādas ēkas,

kāds nams!

Vai cilvēka gars

nav cildināms?

Te zeltītie kupoli

rītu sveic,

Te tautas sanāk

un Dievu teic!

Un gadu pēdas

nav skārušas to,

Ko cilvēku prāts

Dieva pielūgsmei izgudro.

,,Vai redzi Tu, Mācītāj,”

mācekļi teic,

,,Cik skaista Šī celtne,

kur ļaudis steidz

nest upurus savus,

kas smaržo tik saldi.”

Bet Mācītājs nesaož

upura smaržu.

Viņa dvēsele sajūt

kādu pretīgu garšu—

Lūdz priesteri Dievu

ar ienaidu sirdī.

Tie saka, ka kalpojot

Debesu Dievam,

Bet ar dzīvi un darbiem

Viņu apsmej un nievā.

Ko dot var marmora

mirdzošās sienas,

Ja tiem, kas tur kalpo

rit ļaunumā dienas?

Vai Dievam vajag

templi tik spožu?

Vai Viņš nemeklē sirdi

šķīstu, košu?

Bet aiz akmeņu dižuma

grēks te ir audzis,

Kas tālu ir plēties

un maitājis draudzi.

Lūk, kādi akmeņi,

kāds Dieva nams!

—  ,,Tas viss tiks sagrauts,

ir izpostāms!”

Nekas te nepaliks,

līdz pamatiem grūs,

Kad atmaksas stunda

situsi būs.

Ne marmora celtnes,

ne mūrus grib Dievs

Bet Garu, kas Viņa priekšā

ir pazemojies,

Kas dvēseles dzīlēs

pēc Dieva alkst,

Jo sajūt, cik žņaudzošs

ir grēka valgs. —

Bet dievnami sabruks

un pīšļos reiz grūs.

Tik pastāvēs cilvēks,

kas Dievu mīlējis būs.

Liesma

MANS DIEVA NAMS

,,Cik mīlīgas ir Tavas māju

vietas, ak Kungs Cebaot!”

Ps.84,2.

Es mīlu savu Dieva namu

Ne tikai tāpēc, ka tas jauks,

Bet vairāk tāpēc, ka tas dvēselei

Ir ziedošs dārzs un zālains lauks.

Es neeju uz Dieva namu,

Lai atpūstos, kur skaists ir viss,

Bet lai tur klausītos un smeltu

Sev padomu gars noguris.

Es neeju uz Dieva namu,

Tik ieradumu kopjot vien,

Bet tāpēc, ka tur spēku rodu,

Ka draudze tur, kas klāt sev sien.

Man ir vienalga, kas stāv priekšā

Kā vēstnesis tur sēklu sēt,

Man pietiek, kad no Vārda svētā

Sev gaismu spēju saredzēt.

No sirds es dziedu līdzi citiem

Ne tāpēc, ka tas jauki skan,

Bet tāpēc, ka aiz pateicības

Tur Dievam sirds plūst pāri man.

Man ilgas lūgt ar citiem kopā,

Kaut dažreiz, savu lūgšanu,

Jo, saprotu, ka vienprātībai

Dievs neliedz piepildījumu.

No Dieva nama mājup eju

It kā no Dieva svētnīcas,

Un darbdiena, kas nāks, tā mani

Vairs nenospiež nemaz, nemaz.

Rasa

DZIEDI…

Brūces dažreiz tikai tad var dzīt,

Ja tur dziesmu strauts var veldzi iedot,

Skaņu pērles ja tur dziļi krīt,

Spēj no jauna sirds tad atkal piedot.

Dziedi, — neprasi, lai dziesma tava

Skan, kur augsti pateicības lauri līgst,

Un kur tavas skaņas ir tik tava slava, —

Vai gan sirds tur mieru atrast drīkst?

Dziedi ceļniekam, kas nokāpj dziļā lejā,

Viņa spēks tik dažkārt spieķis ir,

Redzēsi tad smaidus putekļainā sejā,

Jauna spēka dzīts, viņš droši kalnā kāps.

Dziedi bēdīgam, kam asaras līst dziesmā.

Ne jau vienmēr dzīve rožu dārzs.

Siržu ledus izkusīs tad gaišās liesmās,

Saules apmirdzēts kļūs mežs un ārs.

Dziedi grēcniekam, kas nezin laimes aku,

Viņam dienas tumšas, pelēcīgas šķiet.

Rādi viņam tu to brīnišķīgo taku,

Kas uz Golgātu pie Kristus krusta iet.

Dziedi priecīgam, lai viņa prieks kļūst pilnīgs,

Neaizliedz, lai ir tam laimes daudz,

Lai tā sirds kā spoža,gaiša liesma

Liesmot savam Pestītājam čakli trauc.

Un tad dziedi sev, tu zini, ko sirds prasa,

Tā tavs ceļš būs debešķīgu domu klāts,

Katra diena būs tev spirdzinoša rasa,

Kas būs veldze tiem, kam nemiers ilgi krāts.

R.Iklāva

TAVA DZIESMA

Vēl tava dziesma tikai zemei skan

Un nesniedz Debess troņa kāpes,

Ja dvēsele, kā tīrums sauss,

Tai nedeg līdzi svētās slāpēs.

Jo tikai sirds var dziesmu augšup celt

Un iedot viņai spārnus spožus,

Lai tā var aizlidot uz zemi to,

Kur iegūst kroni nerūsošu.

Vēl tava dziesma — tikai paša prieks,

Kas pērlēm tavu namu pilda,

Pret tuvāko ja paliec auksts kā koks,

Kas zaļo gan, bet nesasilda.

Jo īstā dziesma esi pats,

Tik tevī Debess būtnes klausās

Un ja tu darbā pieliec sirdi klāt.

Tad dziesma nesastingst un nekļūst sausa.

Vai tava dziesma tikai zemei skan? —

—  Reiz zeme pazudīs kā lapa vējā, —

Kas paliks pāri tad, kad prasīs Dievs,

Ka tevī Viņu neredzēja? —

Jau diena pēdējā pār kalniem nāk,

Un dziesma pēdējā tai līdzi steidzas,

Bet sirds, kas dzīvi Dieva godam dzied,

Tad uzsāks dziesmu, kura neizbeidzas.

Z. Dzenīte

KRISTUS GRAMATIKA

Kopš senatnes jau nepatika

Šai zemei Kristus gramatika.

Šeit pirmā persona ir ,,es”

tad ,,tu” un „Viņš”,

bet laimi nes

to, pēc kā visi sauc,

pret straumi šo ja dodamies.

Ja pirmais ,,Viņš” —

Viņš, mūsu Dievs,

tad ,,tu” mums tuvākais—

un ,,es” tik beidzot

un pats pēdējais, —

tad dzīves valoda kļūst daiļskanīga,

tad kļūdu nav.

Ja pildīta šī likumība,

tad sasniegts dzīves labākais.

R.Iklāva

MAN DIVU MŪŽU NEPIETIKTU

Man divu mūžu nepietiktu,

Lai Tava Vārda dziļumos

Es tā kā dzelmju pētnieks nirtu,

Kam alkas — izdibināt tos.

Man divu mūžu nepietiktu,

Lai dziesmās apdziedātu to,

Ko uzrakt Tava Vārda augsnē

Var tā kā mantu dārgāko.

Man divu mūžu nepietiktu,

Lai spētu tik daudz naudas krāt,

Ar ko par Tava Vārda pērlēm

Es varētu Tev samaksāt.

Jo tur var rakt un rakt, un meklēt,

Un vienmēr dzelmē skatīties.

Man divu mūžu nepietiktu,

Lai Tevi izpētītu Dievs.

Liesma

DIEVA DZIRNAVAS

Iekļūt Dieva dzirnavās ir — tikt pārmaltam,

Tam, kas kādreiz bijis — nebūt turpmāk tam,

Draugs, kad tavā ceļā pārbaudījums skarbs,

Domā, vai tas nav Dieva dzirnu darbs.

Maz pamazām atkrīt, lēnām atlobās

Viss, kas slikts kā graudam lētās sēnalas.

Un tu, kails un nabags, gaidi uztraucies,

Kas vēl tālāk notiks, ko vēl darīs Dievs.

Dzirnas maļ un samaļ, tas ir dzirnu darbs.

Dieva spriedums graudam var būt kādreiz bargs.

Iekļūt Dieva dzirnavās ir — kļūt veidotam.

Kļūt kam labam, īstam, skaidram, vērtīgam.

Un kad pārāk smagi dzirnu akmeņi,

Paciet vien, ak, paciet, Dievs zin labāki.

Malums kad būs galā, dzirnas apstāsies,

Varbūt, ka tu sauksi pār tām — Slavēts Dievs.

Lizete Drēska

AIZSLĒGTOS DIEVNAMUS PIEMINOT

Dievnamu durvis ir aizvērušās,

Jaukās zvanu skaņas apklusušas,

Tikai torņu smailes krusta zīmes rāda,

Ka tur augšā svētlaimība gaida.

Sirds vien krūtīs jautādama skumst,

Kam tik drīzi ļaudīs neticība tumst?

Kur tie sirmie tēvi palikuši?

Kur gan spēka vīri aizgājuši?

Kur tie Kristus liecinieki kvēlie,

Kur tie staltie jaunekļi un dēli?

—  Beidzot tie ir Tevi pieveikuši,

Paši tā kā nāvē aizmiguši,

—  Mana tauta, celies uzmosties,

Kamēr Dieva žēlastība gaida,

Kamēr Tēva mīlestība smaida,

Kamēr žēlīgs raugās Dieva Tēva vaigs,

Kamēr vēl ir žēlastības laiks.

—  Pazudušais dēls, nāc mājās pasteidzies!

Dieva žēlastības laiks drīz izbeigsies,

Un aiz slēgtām durvīm stāvēsi,

Baigām jūtām sirdī klauvēsi.

Beidzot kāda balss aiz durvīm sauks:

—  Pazinis Es tevi neesmu, ak draugs!

Ilgi Es pie sirds tev klauvēju,

Raudādams par tevi aizlūdzu,

Bet tu, priecīgs diedams, līksmodamies smēji,

Savu žēlastības laiku nokavēji,

Tagad tu nu esi pazudis…

Šausmīgs vārds: uz mūžiem pazudis!

—  Svēto dziesmu skaņas apklusušas,

Taciņas uz durvīm aizaugušas,

Tikai torņu smailēs krusta zīmes rāda,

Ka vēl augšā Dieva žēlastība gaida.

Mana tauta, mosties, celies, posies, pasteidzies!

Žēlastības laiks drīz izbeigsies.

Jānis Arājs

MANAM KAPTEINIM

Tu, sirds, mans kapteinis esi,

kas kuģi—šo miesas graustu—

pa sadzīves jūru vada.

Kam trūksties, kā nelaimi jaustu?…

Vai nezini, ka tavs Diždraugs

ir valdnieks pār zemēm un jūrām,

pār orkāniem, vētrām un arī

pār tavām nedienām sūrām?

Beidz gausties, mans kapteini! Vadīt

ļauj Diždraugam savu plostu.

Viņš vienīgais izvadīs tevi

caur draudošām bangām uz ostu.

Arturs Cīrulis

DARBS

Darbs—laime, ku^a augļus

Tik vienīgi tiem dod,

Uz pieres sviedrus sūrus

Kas smagās pūlēs rod.

Darbs—saule, ku^as gaismu

Tik vienīgi tie redz,

Kam sirdīs īstu mīlu

Uz darbu viņa dedz.

Darbs—drosme, ku^as spēku

Tik vienīgi jūt tie,

Kam smagie darba brīži

Šķiet visuskaistākie.

Darbs—dziesma, ku^u dziedot

Aug krūtīs spēki, briest

Tie spēki, kas spēj vienot

Un latvjus darbā siet.

Un tam, kas darbā sūrā

Sev spēkus neaizliegs,—

Tam līdzi dzīves pūrā

Nāks laime, drosme, prieks!

REDZI, ES NAKU DRĪZ

,,Un kad Es būšu nogājis un jums vietu sataisījis, Es nākšu atkal un ņemšu jūs pie sevis, lai tur, kur Es esmu, būtu arī jūs.”

Jāņa 14,3.

M. Melluma — Māra

CERĪBA VĒTRĀ

Pasaule, kā sabangota jūra,

Lielā vētrā putodama krāc,

Karstas sāpju liesmas sirdī kūra,

Uguns vētrā apmulsušais prāts.

Jūtu — zeme deg kā smagās mokās,

Visu siržu vaidi vienā plūst,

Visi sapņi sairst liesmu rokās,

Visas asaras par dzelmēm kļūst.

Zeme saņem netaisnības algu,

Dzīve drūp kā plīstošs kristāltrauks…

Tumsā dzirdu baiļu balsi spalgu…

Labi tam, ko sargā lielais Draugs.

Dievs, kam ūdeņi un vēji klausa,

Laiku zin, kad visas vētras rims;

Viņa rokās tumsā gaisma ausa,

Viņa rokās jauna zeme dzims.

Tad, kad sabruks netaisnības balsti,

Tad, kad liesmās pārkausēts būs zelts,

Dvēselei, kas staigā Dieva Valstī,

Jaunā zemē dzīvoklis būs celts.

pēkšņa sodība

Bez zīmēm būs tumšzila debess,

Kā parasti dzīvē viss ies,

Bet notiks kas svarīgs virs zemes

Un cilvēcei iztrūkties liks.

Būs pasaulē grēcīga dzīve,

Tiks nozaimots viss, kas ir svēts.

Te! — pazudīs pēkšņi tie ļaudis,

Kas lūdza un ticēja vēl.

Tik pēkšņi, kā zibens uz zemi,

Nāks mirklis, kad jāšķirās būs

Uz mūžu no sāpēm un bedam,

No zemes, uz kuru guļ lāsts.

Ne laikrakstos ziņos, ne rakstīs,

Ne arī kāds stāstīs par to,

Bet ticīgie visi to jutīs,

Un pārņems tos svētlaimīgs prieks.

Tie dzirdēs kā mūzikas skaņas,

Kad Jēzus no Debesīm nāks.

Tie jutīs, ka cīņa ir beigta

Un gaidītā brīvība klāt.

Kas stāvēja tuvu, tiks šķirti,

Viens otru kaut mīlēja tie.

Tiks pārrautas zemišķās saites,

Jo Pestītājs laimē tos sauks.

Tos nesaistīs mūri, ne važas,

Ne pasaules likumu spēks,

Kā putniņi brīvi un līksmi,

Tie steigsies, kur ziedonis zied.

Klau… Fabrikā mašīnas stājas

Kas noticis?… Strādnieki skrien!

Tie steigšus pēc meistara prasa.

Bet viņa vairs rūpnīcā nav.

Tur mitrajos cietuma mūros

Tik ķēdes vien karājas vēl;

Un sargi bez padoma skraida, —

Vairs kristīgo gūstekņu nav.

Pie pusartas vagas stāv zirdziņš

Un mierīgi zālīti plūc.

—Par velti vien, zirdziņ, tu gaidi,

Vairs žēlīgā saimnieka nav.

Un bangainā jūrā uz kuģa

Vairs pavēles nedod neviens.

Tur steigšus pēc kapteiņa prasa,

Bet velti—viņš atrodams nav.

Un svinīgā baznīcas telpā

Pusdziedāta dziesmiņa rimst,

Jo tie, kas tur dziedāja, lūdza,

Ir negaidot paņemti prom.

Virs zemes tad Antikrists valdīs

Un šausmīgs būs ļaunums un grēks,

Tad cilvēki — dzīvi vēl — trūdēs,

Jo zemei būs atņemta sāls.

Liesma

LAIKMETA NAKTS

Mani biedē šī nakts,

Šī laikmeta tumsa, kas gūlusies pāri

Pat gudrāko cilvēku prātam un garam;

Un sargi, kas biedina, jūtas ka bāri,

Jo paši tiek pakļauti tumsības varai.

Mani biedē šī nakts, —

Šīs pasaules nakts, kur vairs nesaredz gaismu

Pat priesteru lāpās, kas tiem vēl ir rokās,

Kur nenodreb dvēseles nojautu baismā,

Kad tīrais un skaidrais jau ļaunumam lokās.

Mani biedē šī nakts,

Kur pamatus dzīvei liek bez dzīvā Dieva,

Bez Aizmūža ilgām, bez aizkapa skata;

Kur cilvēki svētrunām aizgriežas nievā,

Ka būtu bez domām, bez jūtām, bez prāta.

Mani biedē šī nakts,

Kur dvēseļu kailums tik spilgti ir redzams,

Kur mamona pielūgsmei zemojas daudzi,

Un garīgais nespēks kur rūpīgi sedzams,

Lai kaut kā vēl saglābtu irstošās draudzes.

Mani biedē šī nakts, —

Tā nepaiet garām pat dvēselei manai,

Ka saukt tai uz Dievu nav agrākā spēka;

Šķiet, lūgšanas izdziest kā zvārguļu skaņas

Tepat vien, šīs pasaules irstošā ēkā.

Mani biedē šī nakts, —

Kaut arī pret cerību ticu un gaidu,

Vai nenāktu vēji, kas tumsu spēj ārdīt,

Kas spēku kā varenu viesuli raida,

Un cilvēce atrastu padomu Vārdā.

Mani biedē šī nakts, —

Ai, cauri šai tumsai es vēlētos dzirdēt

Tā balsi, kas sacītu — Drīzi Es nākšu!

Jūs neesat atstāti, nesu jūs sirdī,

Nāks Rīts, un Es Valstību savu celt sākšu.

Bet tagad ir nakts,

Dziļa un tumša grēku nakts.

A. Ludvigs

REIZ DIENA NĀKS

Pienāks diena, kad visi

elementi ar troksni zudīs

Māc. E. Modersons

Reiz diena nāks, kad visi eiementi

Ar lielu troksni pazudīs,

Un mūsu pagātni kā kinolenti

Ikkatram tad mums parādīs.

Bet kamēr vēl nav galā dzīves diena,

Kamēr vēl ir žēlastības laiks,

Lai mūs nodarbina doma viena,

Ka katram reiz būs jāredz Dieva vaigs.

Tad aizbildināties vairs nevarēs:

Lūk, tāds un tāds, tas kristietis ir bijis, —

Par sevi atskaiti sniegt vajadzēs,

Kā dzīves laiku esi pavadījis.

Bet kam caur Jēzus Kristus krusta nāvi

Būs visi grēku parādi šeit dzēsti,

Tam ceļu rādīs Debess gaismas kāvi —

Caur Kristus nopelnu tie būs tad svēti.

Tie neskums jo šī pasaule reiz zudīs,

Jo viņi zin — Dievs radīs visu jaunu;

Tad Debess miers kā tīra upe plūdīs, —

Neviens tad nemīlēs vairs dzīvi ļaunu.

Ed. Grietēns

KUNGA DIENA NĀK

Pār zemi Kunga dienas ēna gulst,

Un notikumi pēdējie pār kontinentiem traucas;

Par jauniem sasniegumiem ļaužu prāti mulst,

Un Dieva vietā cilvēks sevi saucas.

Un zeme trīc, un viesuļvētra brāžas,

Un sausums žņaudz un plūdi kapu rok,

Zem atomdraudiem ļaudis dzīvo bažās,

Un tautas saceļas, kas vergu važās smok.

Ar raķetēm nu cilvēki iet droši,

Uz planētām jau ceļa trases cērt,

Un zinātnieki sauc it uzvaroši,

Ka viņi iespēj debesvārtus vērt.

Bet pāri visam — atomsēnes biedi,

Un kara liesmas iededz tautu naids.

Arvien jo kuplāk uzzied grēku ziedi,

Arvien jo skaļāk atskan dvēseles vaids.

Jau zīmes vēsta: jaunas dienas nāk.

Mēs ejam pretī laikam gluži jaunam,

Kad Kristus Valsts pār zemi valdīt sāks,

Kad gals būs visam netaisnam un ļaunam.

Ak, ticīgie, jel laika zīmes lasiet,

Lai katrs skatu augšup pacelt sāk.

Un pasteigsimies vārpas pēdējās vēl lasīt,

Jo Kunga diena ātriem soļiem nāk!

Ž. Pole

KRISTUS SOĻI

Tā soļi jau dzirdami, valdīt kas nāk,

Un pasauli tiesāt ar taisnību sāks.

Tā soļi jau dzirdami visā pasaules ēkā!

Tik kurlie to nesadzird

Un tie, kas mīl dzīvot vēl grēkā.

,,Kā bij reiz Noas dienās,

Tāpat būs, nākšu kad Es,”

Brīdinot sacīja Kristus,

Aizejot no pasaules.

„Mīlestība daudzos dzisīs,

Naids pār zemi degs kā sārts,

Brālis brāli nodos nāvē,”

Ai, kā piepildās šis vārds! —

Bezdievības grēka purvos

Visas tautas dziļāk slīgst,

Kaut gan šodien vēl kā Noa

Dieva kalpi sludina:

,,Nāc, ak nāc pie Kristus krusta,

Nāc un pie tā glābties steidz;

Nāc, pirms grēks ved tevi nāvē,

Nāc un grēka dzīvi beidzi!”

Bet, cik maz, cik maz to siržu,

Kas šai vēstij klausīt trauc.

Naidā lieli ļaužu bari:

,,Nost ar Dievu, nost ar Dievu!”

Itkā Noas dienās sauc.

Klau, Viņa soļi tik stipri jau skan.

Ka just un dzirdēt tos ikviens var gan.

Ak sirds, vai bailēs tu nedrebi jau.

Ka jāpaliek ārā aiz durvīm tev nav?

Kā soļu takts ir arī tas,

Pār kristīgām draudzēm ka nolaižas nakts

Un miegā saldā guļ visas tās

Kā jaunavas gudrās un negudrās.

Un nejūt ka soļi tik tuvu skan,

Un nopietni uzsaukts tiek tev un man:

,,Ak, celieties, ejiet pretī Tam,

Tam godības Ķēniņam!”

Sirds tava lai atbild, —

Vai gatavs tu gan?

O. Baštika

MŪSU LAIKMETS

Kristieti, brāli, māsa, vai draugs—

Uzmosties!

Tas, kas tagad notiek pasaules telpā,

tas, kas bailēs liek drebēt pat elpai,

kas ienīst visu tīro, labo,

kas no Debesīm nogāzt grib Dievu,

tas nav tik viegli ņemams, —

tas ir dzīvības un nāves jautājums.

Tā nav kūtruma skartā jaunatne,

kas smieklīga rādās tērpos un stājā.

Tā nav jaunatne, ne bērni,

kas plosās un ārdās

un paši nezin ko panākt grib.

Tā nav nabadzība, kas taisa tračus

un prasa algu bez izpeļņas.

Tas nav ne baltais, ne melnais,

ne citas krāsas cilvēks,

kas, pēkšņi pamodies, labumu meklē.

Tas ir pavisam kas cits, —

tā ir sātana vara,

kas kaisa savas uguns dzirkstis

visādos veidos, lai deg!

Tā ir sātana vara, kas liek tev nogurt,

kas liedz tev lūgšanās modram būt.

Tā ir sātana vara, kas liek tev ieslīgt dusā,

kamēr citi cīnās dvēseles labad.

Un viņa viltīgie pirksti tevi apkampj, ka nejūti,

Un iemet savos valgos — tu mirsti.

Varbūt sātana laiks virs zemes ir īss,

tādēļ tas cenšas.

Miera Valdnieks, mēs ticam, nāks drīz.

Un izbeigsies Jaunums virs zemes

un sātana vara.

Kristieti, brāli, māsa, vai draugs,

uzmosties, ja vēl aizmidzis esi!

Pasaule visa bojā ies, —

bet tevi glābt var vienīgi Dievs.

Tādēļ uzmosties!

Tavs ceļš var iet augšup, ja svēts tu kļūsti.

Ak tici! Jel tici! Dievs glābt vēl var mūs.

To piesauc šai laikā, kad sajukums liels.

Dievs ir par šo laiku pārāks,

Viņš neļausies sevi apsmieties.

Bet tu, kas vēl snaud,

un neesi Dievā drošs, — uzmosties!

M.Melluma

BET KUNGS VĒL KAVĒJAS

Daudz gadsimtus jau sirmā Zeme gaida,

Kad atkal parādīsies Dieva Dēls,

Lai radībā, kas cieš zem grēku spaida,

Vairs neskanētu posia kliedziens žēls—

Bet Kungs vēl kavējas…

Dreb zemes pamati un grūstot plaisā,

No dzīlēm izvirzdamas liesmas pland.

Krāc jūras bangojot un gaisā

Ne pērkons vien — tur kara trokšņi grand

Bet Kungs vēl kavējas…

Nīkst koki, kaitēkļu un sala kosti,

Un cilvēks nopūlas, lai lauki zeļ,

Kaut naida zibeņi tā darbu posta

Un sagrauj visu, ko viņš ceļ—

Bet Kungs vēl kavējas…

Dziest mīlestība—brālis ienīst brāli,

Tie domstarpībās dusmu dzirkstis šķeļ,

Kas draugi bijuši, kļūst tāli,

Jo maldu gari viņu sirdis viļ—

Bet Kungs vēl kavējas…

Vēl visa radība ar kvēlām ilgām gaida,

Kad Dieva bērni goda tērpu gūs,

Un smagas nopūtas uz augšu raida,

Lai līdz ar viņām apskaidrota kļūst—

Bet Kungs vēl kavējas…

A. Ludvigs

CERĪBA

Mums cerība nākotnes vārtus ver

Un stāsta par laikmetu jaunu,

Kur ievēros to, kas tik Mūžībai der,

Neviens kur vairs nemīlēs ļaunu.

Tur zudis būs viss, kas ir neskaists un slikts,

Kas izposta laimi un brīvi;

Tur taisnības akmens būs pamatā likts,

Viss skaistais tur piepildīs dzīvi.

Tur nebūs vairs kari, ne asinis līs,

Vislielāko laimi tur baudīs;

Nevienam pār vaigiem vairs asaras līs,

Bet priekā un gavilēs smaidīs.

Tur Kristus kā Valdnieks redzams tad būs,

Vairs nerotās ērkšķi Tam galvu,

No visiem Viņš godināts apbrīnots kļūs—

Sniegs katram Viņš dzīvības balvu!

Mums cerība Mūžības vārtus ver

Un stāsta par laikmetu jaunu,

Kur visi kas pasaulei nepieder,

Vairs Kristus dēļ necietīs kaunu.

M.Melluma

KĀDĒĻ NEDOS?

Es domāju, kādēļ no savas eļļas

Reiz citām nedos gudrās jaunavas…

Kad svecēm dziestot, viņu līdzgaitnieces

Ar tukšiem traukiem stāvēs lūgdamās?

Vai sirdis nesmeldz tām, nakts tumsā sūtot

Pie pārdevējiem biedres satrauktās,

Kas, līdz ar viņām dārgo draugu gaidot,

Ir baltās svētku drēbēs tērpušās?

Tā vaicā sirds, un viņu satrauc domas,

Ka lielais brīdis strauji tuvojas,

Bet snaudā aizrit stundas bezrūpīgas,

Un dvēseles nav lūdzot modrīgas.

Kas kavē gudrību smelt gaidu laikā,

Visaugsto atziņu sirds tukšā traukā gūt,

Lai gaisma neizdziest nakts melnā tumsā,

Kur kāja var sirds maldu ceļos kļūt?

Nāk brīdis svēts, kad norēķinu dienā

Tiks katra guvums atsevišķi svērts:

Cik mīlestības Gara augļu briedā,

Cik kura darbs būs Dieva acīs vērts.

Ja sirdij dots par mantojuma ķīlu

Ir mīlestības spēka noslēpums,

Tas nevar citai kļūt par jaunu dabu—

Tas viņas nedziestošais starojums.

Lizete Drēska

VARBŪT TU ESI TAS?

Pret Debesīm kliedz apsūdzošas balsis,

Kā toreiz Sodomā un Gomorā,

Bet, ja tās neaizsniedz vēl Soģa ausis,

Tad tur kāds aizlūdzējs ir nomodā,

Pie Dieva raida kvēlas lūgšanas.

Varbūt tu esi tas?

Kā Noas dienās labklājības plūsmā,

Tā nevaldāmā straumē dzīve rit,

Kur dzīru kausi pāri plūstot, kūsā,

Līdz vienreiz liktenīgā stunda sit.

Mans brāli, māsa, varbūt arī tu

Tai straumē aizplūstu, bet, lūk tur

Kāds stāv aizlūdzēju jundā.

Tam naktī miegs vēl neslēdz plakstus ciet.

Vai pusnaktī, vai agrā rīta stundā,

Vai vēlā vakarā, kad saule riet,

Pie Dieva raida klusas nopūtas.

Varbūt tu esi tas?

Ak, lūgšana, par tevi Dievam slava!

Tu iespēj atvērt logus Debesīs,

Ka mūsos plūst vēl žēlastības balva

Pirms zemei soda kausi pāri ies.

Mans brāli, māsa, vai tu arī lūdz?

—  Lai tevi neapsūdz.

Un tā, kā toreiz bija Noas dienās,

Kā bija Sodomā un Gomorā—

Tie dzīroja un izvirtībā dzinās,

Līdz ļaunā diena pēkšņi uzbruka.

Tā būs. kad Kristus atnāks Godībā

Reiz savā valstībā.

Tad daudzi brēks uz kalniem — krītiet jūs!

Un pakalniem —jel apklājiet nu mūs!

—  Vairs nedzird gaviles un dzīru dziesmas,

Tos pārņem izbailes un nāves briesmas.

—  Jel apslēpjiet no vaiga Tā, kas nāk

Un visu tiesāt sāk.

Tad daudzi klauvēs, lūgsies: ielaidi,

Mēs Tavi ļaudis, Tavi mācekļi!

Bet atbilde būs noraidoša, cieta:

Nost, ejiet nost! Te nava jūsu vieta!

Tad daudzi bezcerībā vaimanās…

—  Varbūt tu būsi tas?

M.Melluma

CIRVIS PIE SAKNĒM

Tev cirvis pie saknēm ir pielikts jau sen

Un izpildīt spriedumu gaida.

Tu — šalcošā lapotnē ietinies snaud,

Jo domas par nākotni baida.

Tu baudi un zini, cik Pestītājs labs,

Cik svētīga Debesu rasa,

Bet vienaldzīgs klausies, ko tuvākais lūdz.

Jo augļus — viņš augļus prasa.

Jau cirvis pie saknēm… Cik baigi tas skan…

Sirds uzmosties, ieklausies, traucies—

Un saņemto svētību izdali, nes

Tam augļus, kā vārdā tu saucies!

A. Ludvigs

PIENĀKS

Pienāks reiz diena, kad Mūžīgais

Nāves spriedumu parakstīs ieročiem, —

No radija netiks vairs piesārņots gaiss,

Būs miers tad uz laikiem mūžīgiem.

Pār zemi tad taisnības saule lēks,

Un ienaids būs zudis kā dūmi,

Jo tauta ar tautu draudzību slēgs, —

Neaugs vairs ērkšķainie krūmi.

Labklājība un laime tad zels,

Un nāvei būs atņemta vara,

Vajātos apsmietos godā tad cels—

Vairs nebūs, kas pāri tiem dara.

Visu tad noteiks un kārtos Dievs pats

Ar Mūžīgi spēcīgu Roku.

Bez Viņa ziņas tak nekrīt ne mats—

Viņš vien spēj uz gaismu vērt logu.

Dievs mūžīgi būs tad valdnieks

Tai zemē ko sauksim par jauno.

Viņš katram pēc nopelna algu sniegs

Un pilnīgi izdeldēs ļauno.

Bet kamēr vēl mītam starp dzīvajiem,

Lai kalpojam Dievam ar prieku,

Uz saviem pleciem lai neņemam

Šīs pasaules mantu vēl lielāku.

Jo viss, šeit redzamais, bojā reiz ies,

Kad pārsteigs mūs laikmeta junda,

It visas zīmes to rāda jau mums,

Ka tuvojas pēdējā stunda.

Liesma

DIEVA SVARU KAUSĀ

Dievs mūsu dienas sver un mēro,

Dievs mūsu gaitas vērā liek;

Viņš katru mūsu soli vēro,

Un mūsu domām zīmes liek.

Krīt katra diena svaru kausā,

Krīt katra stunda vadītā.

Dievs mūsu siržu pukstus klausās,

Liek mūsu tieksmes atsvarā.

Viņš zin, vai smags ir mūsu svētums,

Ko bieži lūpas čaklas paust,

Viņš zin, vai vārdos ir tas vērtums,

Ko paši steidzam zeltā aust.

Sirds nodreb krūtīs baigā jausmā

Par dienu, kur viss tas atklāsies,

Kad pašus svērs mūs svaru kausā,

Un spriedumu kad sacīs Dievs.

Par vieglu Debesīm…šie vārdi

Lai tagad jau mums dzīvi top,

Pirms Dieva balss kā pērkondārdi

Liek pelavās mūs vienukop.

Par vieglu Debesīm, par lētu,

Tukšs trauks, bez kāda satura…

Sirds tiecies dzīvot dzīvi svētu,

Lai jābīstās nav sprieduma!

Z. Dzenlte

VIŅŠ TIEŠĀM NĀKS

Mūžības apvāršņi purpurā jau.

Laikam ir jāsteidzas, laika tam nav.

Steidzīgi piepildās rakstītais Vārds,

Visur tas redzams, tas atmirdz tik sārts.

Un soļi dzirdami

tik skaidri jūtami:

Mūžības Valdnieks nāk,

ķēnišķi nāk…

Nekals vairs ieročus iznīcībai,

dzīvībai vārds būs un patiesībai,

Nāve būs mirusi, aizmirsts sen grēks,

dievišķus darbus veiks dievišķais spēks.

Un Dieva godība

būs visur redzama.

Izstāstīts sāpju stāsts,

atcelts būs lāsts.

Ko ticīgā sirds šeit būs ilgojusies—

viss svētais, viss labais

tad piepildīsies!

R. Iklāva

LIELĀ VILŠANĀS

Nāk vakars… krēslains… un draudu pilns,

Kuļ pasaules jūru putās Debesu atmaksas vilnis.

Nāk tumša… smacīga… šausmu nakts,

Tiek atklāts tas viss, kas dziļumos rakts.

No liesmainā skata nevar izbēgt neviena, —

Ar gaišāko skaidrību… pagātne garām skrien.

Aust rīts. Un iesākas diena tā,

Kas praviešu rakstos apsolīta.

Ar spožo cerību stariem ta vīta,

Sen gaidīta, godības mirdzumā tīta.

Un lūk! Tur nāk! Nāk viņi, ticīgie ļaudis,

Kam mute un gars ir nākotni paudis.

Ar mirdzumu acīs tie stājas ap troni:

Nu brīdis ir klāt — ņemt godības kroni.

Bet vēl tur nāk pulki. Nāk tādi,

Kam spēks bija varenus brīnumus rādīt. —

Kas tumsības gariem lai tuvotos klāt? —

Bet šie — no tiem varēja atsvabināt!

Aiz priekšējā pulka tie priecīgi stājas—

Tiem pienākusi vieta Debesu mājās! —

Un vēl tur nāk tādi, kam vareni darbi,

Ar pretnieku varām kas cīnījās skarbi.

Uz viņiem bij pavērstas miljonu acis,

Tiem drosme un apziņa staltajā gaitā.

Jo zin, ka tos brīnišķa atmaksa gaida.

Iznāk pretī varens, cēls

Nemirstīgais Dieva Dēls.

It kā zibens mirdz tā acis—

Redz, ko katrs sirdī racis.

Viņa lūpas veras vārdiem,

Degošiem kā soda sārtiem:

,,Kas jūs tādi? — nepazīstu!

Neredz jūsos sirdi šķīstu.

Ejiet nost no manis visi, —

Neiegūt jums Paradīzi.”

Bet nesamulst tomēr vēl gaidošais bars.

Tiem dvēselēs kvēlo vēl cerības stars:

,,Mēs Tavā priekšā tak ēdām un dzērām,

Un tos kas mums neseko, mērījām, svērām.”

Tomēr Viņa vārdi asi,

Nebeidz citas lietas prasīt:

,,Kur ir tas, ko pavēlēju? —

Tam bij mainīt zemes seju!

Jūsu darbi — nevērtīgi

Dieva priekšā mazi sīki.

Tikai tas uz klinti ceļ,

Kas no Mana Vārda smeļ,

Kura dzīve tiek pēc tā

Katru dienu veidota.

Smiltīs celtais pīšļos grūst.

Nemirstību neiegūst.

Un šausmās tad sabrūk šie ticīgie ļaudis:

,,Ak Dievs, kāds aklums mums dvēselēs snaudis!

Mēs kalpojām Tev ar darbiem un prātu—

Tu gribi mūs pašus un sirdi tur klātu!

Mēs strādājām Tev, — bet savā spēkā, —

Nu sabrūk, uz smiltīm šī uzceltā ēka!”

Z. Dzenīte

MĒS GAIDĀM

,,Bet mēs gaidām pēc Viņa apsolījuma jaunas debesis un jaunu zemi, kur taisnība mājo… centieties, ka Viņš jūs atrod ar mieru sirdī.”

2.Pēt.3,13.14.

Kur taisnība mājo—

Kā ilgas turp trauc!

Kur taisnība mājo—

kā Zemi to sauc?

Vai tur būs reiz manas mājas?

Ir solījums sadzirdēts,

apzīmogots,

ka taisnības Tronis

reiz Kristum tiks dots, —

Vai Zemi šo skars manas kājas?

,,Ar mieru sirdī,” Dievs, gaidīt Tu liec.

Šo mieru saudzēt Pats spēku man sniedz

un ticēt, ticēt, kad meli kliedz!

Ak, Taisnības Zeme,

sirds negrib vēl gurt,

pret tevi vērst skatus

un cerību kurt.

Tik spēku, spēku joprojām man sniedz!

Z. Dzenīte

VISA RADĪBA GAIDA

Aizejot liki gaidīt,

Kungs, Tevi atnākam.

Varbūt Tu kavējies tādēļ,

ka gaidīt vēl neprotam…

Dzīve Šī mums par īsu,

nebeidzam ilgoties;

jūtam ar skumju sirdstrīsu:

svešs Tu vēl cilvēcei, Dievs.

Teici par Miera Valsti,

svešs kur būs tautu naids;

stiprais nenomāks vājo,

mūžīgi klusēs kur vaids.

Solīji baltas drēbes

tiem kas grib mīlēt no sirds, —

kvēlāk mēs vēlamies mīlēt,

logā likt sveces, lai mirdz.

Kristu, Tu Mūžības Valdniek, —

Tev pieder arī šis laiks.

Visa radība gaida…

Vai atmirdzēs drīz Tavs vaigs?

Z. Dzenīte

BRĪNIŠĶAIS RĪTS

Zinu, reiz ausīs brīnišķīgs rīts,

miers kara vietā tiks iezvanīts.

Sirdssāpes beigsies, viss jauns tad bus,

kad atnāks Jēzus vest mājās mūs.

Uzliesmos gaiši dziestošā dakts,

aizdegsies steigšus šis zemes nakts;

pārvērsti tiksim, mirklis tas būs—

rītausmā Jēzus kad sagaidīs mūs.

Sapulce gaisā svētajiem būs,

asaras visiem no vaigiem žūs;

sastapsies visi, kas šķīrušies,

rītausmu spožo kad dāvinās Dievs.

Rītausmā spožā Viņš tiešām nāks,

tā, kā reiz solīja, valdīt sāks.

Gaidītāji, vēl cietiet mazliet,

ilgu ziedi lai nenozied!

Z. Dzenīte

ILGAS

Vakars tik vēls jau šai zemei,

mākoņi tāli sedz.

Cerības zvaigzni tik bālu

Šīs zemes debess vēl dedz.

Ak, kā pēc svētā un labā

vientuļā dvēsele trīs…

Tava Valsts vien to glabā, —

nāc, Kungs Jēzu, nāc drīz!

Grēka tīkli ir vilkti

apkārt un pāri mums.

Golgātā dzimusī dvēsele

vienmēr pēc brīvības skumst.

Degusi sveci, tā gaida,

jūtot: laiks ir tik īss;

vēji liesmiņu svaida,

Nāc, Kungs Jēzu, nāc drīz!

Nevar, nē, nevar šeit rimties

Mūžībai piespriestais gars.

Jēzu, Vīna Koks valgais,

Tavu sulu grib zars!

Mūžība bēgošo laiku—

jaušam — drīz nomainīs.

Ilgas, negruzdiet, dedziet!

Nāc, Kungs Jēzu, nāc drīz!

Z. Dzenīte

ŠONAKT VAI RĪT?

Kungs, vai Tu nāksi šonakt vai rīt

to, ko solījis piepildīt?

Redzi, salna pār dārzu jau krīt, —

Tavu sirdsdārzu — Draudzi.

Melnas ēnas pār pasauli slīd,

grēks grib pār kausa malām jau līt

un savu pļauju vienkopis dzīt, —

Kungs, mēs jūtam: Tu saudzi.

Bijībā viļņo Šī doma ikbrīd’:

Kungs, vai Tu nāksi šonakt vai rīt

mākoņos baltos mūs sagaidīt,

pusceļā atnāksi pretī?

Redzi, guntiņa tikko vairs spīd—

ticības guntiņa — tūlīt, tūlīt

tumsa steigsies to samīdīt,

zvaigznes spīd tālu un reti.

Ak, kādas ilgas dvēselē mīt!

Negrib tās rimties, negrib tās dzīt,

tiekams Tu nāksi tās piepildīt, —

izglābt Mūžības audzi.

Z. Dzenīte

TU NĀKSI DRĪZ

Tu nāksi drīz, tu, nedziestošā diena.

Jau augstiem kalngaliem tu blāzmā ziedēt liec.

Tu godībā tik krāšņa kā neviena,

un kas gaidīta, kā it neviena, tiec.

Tu nāksi drīz, ar vainagu uz galvas,

uz mūžiem Patiesībai goda kroni spriest.

Tu nāksi drīz tiem dalīt Dieva balvas,

kas patiesības vārdā neatteicās ciest.

Tu nāksi drīz. Jau Rīta zvaigzne kvēlo,

tu, Diena mūžīgā, kad baigā naida valsts

būs kritusi, un mīlestību cēlo

kad sveiks ikviens, un tā būs visu balsts.

Tu nāksi drīz un īstenosi visu,

ko ticība kā miglā vēroja,

gan skumstot, līksmojot caur dienu risu,

kad šaubu acis ceļā zvēroja.

Tu nāksi drīz un vedīsi tos mājas,

kas mājas neatrada pasaulē,

kas gāja vien, kaut asiņoja kājas

un svētas ilgas sargāja sev dvēselē.

Liesma

LIELĀ DIENA

Motto: Esiet gatavi!

Mat.24,44.

Sen zīmes redzēju, tās visas teica tikai vienu:

Ak, esi gatava, tu nezini, cik tuva Tava diena.

Es zīmes redzēju, kas mūsu māmuliņai raudāt lika,

Kad mazais mīlulītis tai no klēpja paņemts tika.

Es redzēju tās kādai līgavai, kad nāve tuvu nāca

Un miršu vainagu pret kapu mētrām mainīt sāka…

Es redzēju — tēvs brauca dzirnavās, pat neteikdams ardievu,

Bet mājā atstāja viņš bāreņus un sāpju lauztu sievu.

Es redzēju, ka pļavā zāli pļaujot agrā ziedoņrītā

Jauns pļāvējs līdzi zālei pats, kā pļauta zāle, krita.

Es zīmes redzēju pat Dieva namā, lūdzējam kad vārdi stājās,

Un pirms vēl citi saprata, tas bija pārcēlies jau Debesmājās.

Šīs zīmes redzēju un daudz vēl vienmēr redzu,

Tās redzot, vai lai savu seju aizklāju un sedzu?

Tās runā valodu to pašu, atgādinot tikai vienu:

Ak, esi gatava, tu nezini ne savu stundu, dienu.

Liels prieks ir dvēselē, kad redzu lielu zīmju pulkus,

Kas Kristus dienu sludina, šos, patiesības svētos tulkus.

Uz Viņa Dienu gatavojot sevi, kaut mēs vērā paturētu arī,

Ka mana lielā diena var jau būt, pirms dziest šīs dienas stari.

Būt nomodā un gatavam, ir lūgšana, ko lūgsim visi,

Jo projām gājēji mēs varam būt, viens otrs, pat ļoti drīz…

Z. Dzenīte

VAKARĀ

Vējš, savus spārnus nu sakļāvis klusē,

Debesu vārti rietumu pusē

Vilina acis, aicina sirdi.

Mūžīgais, dāvini šobrīd man dzirdi

saklausīt skaņas, kas aiz tiem vārtiem,

kas aiz tiem brīnišķiem aizkariem sārtiem!

Zinu, vēl jāiztur šīs zemes sāpes,

Mūžības kalngalā vēl dažas kāpes…

Bet ai, kā tiktos ielūkoties,

ko aiz tiem aizkariem gatavo Dievs!

Šai pusē baigus ieročus kaļ,

uguns rij pilsētas, kari tās maļ,

Diendienā grēcīgāks, baigāks kļūst grēks,

vaļā šķiet, palaists viss elles spēks.

Dēmoni cilvēkos iesēdušies,

pārdroši ņirgājas:,,Kur jūsu Dievs?!”

Ilgu dziesmai tik kvēla kļūst takts.

Sargs, lūdzams saki, cik gara vēl nakts? —

DZĪVES CEĻA PIETURĀS

„Žēlastība jums un miers no Dieva, mūsu Tēva, un no Kunga Jēzus Kristus”.

2.Kor.l,2.

R. Iklava

TU PASTĀVI

Tu pastāvi, tu, svēta Dieva draudze

Jau gadu tūkstošus šai pasaulē.

Kaut daudzi kavēkļi tev ceļu traucē

Un bēdas tevi nepasaudzē,

Kā patiesības balsts tu stāvi te.

Tu pastāvi, jo esi pamatota

Uz Dieva Vārda stiprās klints.

Kaut mainās paaudzes, nāk cita ģints,

Kam Dieva Vārds šķiet maldīgs labirints,

Tu pastāvi kā Debess brīnumrota.

Tu pastāvi. Un mūžam pastāvēsi,

Jo Dieva nomods viss tiks piepildīts.

Tu vienmēr patiesības sēklu sēsi,

Ar grēku cīņā—uzvarēsi,

Līdz visai zemei ausīs Lielais Rīts.

Z. Dzenīte

KUR LIKSI DZIESMU?

Kur liksi tu dziemsu,

ko sirds tai brīdī dzied,

kad, atplaukusi Dievam,

tā baltos ziedos zied?

Kur liksi tu tos vārdus,

kas dvēseles traukā līst,

kad grēka šķeltās brūces

nu, Kristus rokās, dzīst?

—  Ja Viņa svētā vaigā

tu esi skatījies,

no maldu ceļiem mājās

patiesi atgriezies,

Kā Ceļš un Patiesība

ja Viņš tev atklājies

un, kā neviens, tā tevi

dziļdziļi iepraties,—

Ja zini, tik ar Kristu

sirds tava, pietikt var,

un kā Viņš dalās visā,

kas tevi kaut kur skar, —

Tad jūti: Jauns viss tapis, —

ir ceļš, ir sirds, ir prāts,

tad jūti: Dieva dārzā

tu Viņa slavai stāds.

Kur liksi tu šo dziesmu,

ko sirds šai dārzā dzied?

—  Ja tā tev Dieva dota,

lai Viņam vien tā zied!

Z. Dzenīte

SPĒKA VĀRDI

Ja šos vienīgos, šos svētos vārdus

tava sirds kā dārgāko prot sveikt—

Kaut ar nopūtu un kājām gurstot—

ceļu stāvāko tad vari veikt:

Dievs vien mans spēks, mana dziesma,

un mans pielietais biķeris!

Zinām: dzīve aizplūst tā, kā upe,

vārdi, darbi, domas trauc tai līdz;

aizmirst nokavēto, sākt par jaunu

tikai vārdiem šiem ir jāpalīdz.

Un, ka ticot, cerot, viss ir darīts,

stāvēts modri, tā kā karavīrs

saules tveicē, vējos, lietū, krusā, —

arī tad šis vārds lai atskan tīrs.

Dievs ir tas, kas tavus gadus skaita,

Viņa grāmatā ir visi tie.

Jaunā ceļā, jaunā gadu gaitā

lai šie vārdi tev vismīļākie:

Dievs vien mans spēks, mana dziesma,

un mans pielietais biķeris!

Z. Dzenlte

DIEVS SAVAM VĒSTNESIM

Dievs savam vēstnesim dod čaklas kājas

un kurpes, kas ikkatram ceļam der.

Un kādas dienas, tādu Viņš dod spēku

tam liecniekam, uz Viņu vien kas cer.

Dievs savam vēstnesim dod izturību

kā sargam, kas caur tumsu rītu sauc;

kas gaidīt prot ar Kristus pacietību,

kas solījumu Viņam neatsauc.

Dievs savam vēstnesim dod Kristus prātu:

viņš, tikai projām dodot, sev ko gOst,

un, ciešot īsto liecinieka daļu,

tas nelokās, bet stāv un nesalūst.

Dievs savam vēstnesim, prot čukstēt vārdus, —

tos labklājība nepazīst, nedz gods,

ar ko tas, Dieva vēsti tālāk nesot,

ir pilnam atalgots un vainagots.

Z. Dzenīte

ORDINĀCIJA

Liec savu svētību uz liekto galvu

kā zīmogu, ko dzīvē nedrīkst lauzt,

ak Pestītāj, kas savu Miera Vēsti

liec saviem kalpiem visās malās paust!

Tu zini gan, ar kādu siltu sirdi

šis kalps Tavs atsaucās, kad sauci Tu.

Tu svētīji, bet šobrīd Tevi lūdzam,

lai vairāk vēl Tu viņu svētītu.

Kā steidzas laiks, cik bieza tumsa klājas

pār pasauli, ko pievīlis ir grēks!

Tu mūsu gaisma, Kungs, un lai to celtu,

ir Taviem kalpiem vajadzīgs Tavs spēks.

Ak, svaidi šobrīd vēstnesi nu savu,

lai pilntiesīgs top viņa vēstījums,

un ļaudis jūt vēl Tava Gara spēku,

un Tava rasa nolīst pāri mums.

Tu nāksi drīz un alga līdz ar Tevi.

Dod uzticību līdz pat pēdējam

šim Tavam kalpam, tāpat Tavai tautai,

lai Tavā pusē cieši paliekam!

Šis brīdis lai mūs mīlestībā audzē,

šis brīdis svēta piemiņa lai mums!

Lai jūtam: dzīvs Tu esi savā Draudzē

un dzīvs ir Tavu kalpu vēstījums.

Z. Dzenite

DOD PROJĀM!

Labi vārdi, silti vārdi—

tie kā zelts nav kalnos, jūrās

un tie neaug koku zaros.

Dienās tukšās, dienās sūrās

kāro tos kā maizi dārgu. —

dāvātus, ne svērtus svaros.

Sirdij ir šie dārgakmeņi —

tīrradņi — tur Dieva sēti,

Tici šai sirds bagātībai!

Dod tos projām! Paturēti

tie var kļūt par smagu nastu.

Dievam prieks ir tukšu pildīt, —

tici Viņa pārpilnībai!

Z. Dzenite

AR MŪŽĪBU KRŪTĪS

„Visu Dievs ir savā laikā iekārtojis, pat arī Mūžību Viņš ir licis cilvēku sirdīs.”

Sal.māc.3:11.

I

Ar Mūžību krūtīs

var visu nest,

kas nesams pret Mūžības krastu,

un darbam ticēt,

un darbu veikt,

kaut arī to nesaprastu.

Ar Mūžību krūtīs

drīkst soļus spert

un neprasīt atvēli laikam.

Drīkst atklāsmei sekot,

tai uzticēties —

ne ļaužu spriedumu tvaikam.

Ar Mūžību krūtīs

nevar ubagot

ne atzinību, ne slavu.

Tad kvēlo griba,

tad tiecas sirds

ar Dievu veikt sūtību savu.

Z. Dzenīte

DARBA ATCERĒ

Tad, kad dzini pirmo vagu

plašā Dieva tīrumā,

sirds bij gaiša prieka pilna

dzīves rīta agrumā.

Bij tik viegli, bij tik labi,

sirdij svešs bij nogurums;

katra dzītā vaga šķita

it kā bagāts mantojums.

Gadi nāca, gadi gāja—

sirdij smagāks kļuva darbs.

Dieva kalpu darba ceļā bieži

stājas pretvējš, ciešs un skarbs.

Pašam pierē vagas tapa,

matos krita pirmais sniegs…

Vai gan vējos degt var svece—

Dieva druvā strādāt prieks?

Dievam uzticīgs, tu vēlies

Viņa darbu godam veikt.

Arī mēs tev šodien gribam

mīļu, siltu paldies teikt.

Dieva svētība lai tevi

visos Viņa ceļos sedz,

priekā, sāpēs, — katrā brīdī

mīlestība tevi redz!

Z. Dzenite

ZELTA GADOS

Zelta gados dziesmu darbā

Tevi apsveicam;

Tavu lielo darba prieku

Šodien suminām.

Dievs nav devis tev ar mēru:

dots tev bagāts pods.

Dodi arī tu, kā devis, —

Dievam vien lai gods!

Mīlam dziesmu, mīlam visi

mūsu dievnamos;

Dziesma mūsu sirdīm rosmi

devusi un dos.

Dziesma mūs ir pacēlusi

pāri nespēkam;

bieži tuvu pievedusi

mērķim mūžīgam.

Lai joprojām dziesmu dārzā

darbs tavs mīļākais;

un, kā svētījis, lai svētī

tevi Mūžīgais!

Z. Dzenīte

OTRĀ VIRSOTNE

Šī ir jau otrā virsotne—

šie gadi sešdesmit.

Tepat, tepat, kā vakar vēl

bija pirmā — piecdesmit.

Kas dzīves kalnā justs,

Kas sirdī pārdzīvots, —

kam gan tas viss ir izstāstāms,

jo maz tam vārdu dots.

Cik labi, ka to zina VIENS,

kas visur līdzi nāk,

kas brīžos pat vissmagākos

grib balstīt, saprast māk.

Ko, augstāk kāpjot, vēlēt tev,

lūgt Dievam, mūsu draugs?

—  Tik to, ko gribam arī sev:

lai tukšs top mūsu trauks,

lai Viņš, šis dārgais LĪDZGAITNIEKS,

var tajā prieku liet,

ne tikai pirmo jūdzi vien,

bet labprāt otro iet.

Vēl kalnā kāpjot, kalpojot,

tā tuvāko, kā tālāko,

kas ceļā, saprotot.

Ak, kā šai laikā skopajā

ir vajadzīga sirds,

kas gaišāk vēl kā acis redz,

kur kādam asaras vēl mirdz.

Nē, saltām sirdīm nekāpsim

pret dzīves kalnu vis,

jo Dievs, kas mīlestība ir,

Pats tās ir sildījis.

Z. Dzenīte

GADIEM PIECDESMIT

Šiem gadiem logi vēl ir saules pusē.

Ja lāstekas tur dzimst, tās ātri kūst.

Un nogurums ja vārdu teic,

to apsauc griba un tas klusē.

Vēl rīti, vakari un dienas raiti rit

šiem gadiem piecdesmit.

Šiem gadiem durvis vēl tik labprāt veras.

Vēl celties var un svēto, labo gūt.

Vēl tālais, neiegūtais nav ar sāpēm jāatceras.

Klau, laika stundenis vēl izdevības sit

šiem gadiem piecdesmit.

Lai Dieva svētība šo bagātību valda.

Zem Viņa skatiena lai katrs solis likts.

Lai citiem mērķiem neatsaucas sirds, —

lai tie to nesaskalda.

Lai Dieva darbā pulsi viegli rit

šais gados piecdesmit!

Z. Dzenīte

ZELTA KRĀJĒJIEM

Ak, zeltu krāt, vai viegli nācies tas?

Tam augsta cena: griba, sviedri un pat asaras.

Un tomēr, ilgi rokot, dziļi, neatlaidībā,

ir arī rasts, un gūts var vērties svētībā.

Bez zelta šī mēs dzīvot nespējam. —

Dievs dod to sirdīm, kvēli gaidošām!

Ja kopsolī tas gūts. mēs pateicamies līdz.

Dievs pie tā pievada un izrakt piepalīdz.

Lai Viņš pats sargā to, tik uzticēties būs.

Kaut trūkumu nekad vairs nesajustu jūs!

Z. Dzenite

DZĪVES ZELTS

Zelts, dzīves zelts,

ja kopsoli tas gūts,

ja, meklējot to, rūpēs

Dieva priekšā būts

un, spodrinot no sārņiem,

daudzkas ķīlā dots,

lai mirdzētu tas pašiem

reiz gaišs un apskaidrots, —

ir bagātība liela,

kas tveicē neizkūst,

bet cilvēku un Dieva

tik labo slavu gūst.

Un ja tāds sakrāts zelts

ir šodien godā celts—

PIECDESMIT gadi kopsolī,

ne skrējiens tukšs un velts—

tā atspīdums nu katru

tā iepriecināt prot,

ka rosina ikvienu

tik Dievam slavu dot,

Jo Viņam pieder zelts,

tā Viņa svētība

un Viņa mīlestība,

Viņa godība.

Z. Dzenīte

KAS TĀ TĀDA?

Kas tā tāda, — vai smarža vai dziesma,

sapņu spārniem kas atlidot prot;

un tik pēkšņi tad iedegas liesma,

visu dvēseli apskaidrojot.

Un tik pēkšņi sirds nav vairs tā pati,

nav vairs viena, tā otru tad rod.

Lūpās vārdi dzimst mīļi un silti,

acis labo un skaisto tik redz;

skumju upēm tad pārslieti tilti,

visu tumšo sirds piedod un sedz.

Kas tā tāda tik varena roka,

kas šo brīnumu krūtīs mums dedz?

Klausies, sirds, topi svinīgi klusa:

Dieva sūtne tā — Mīlestība.

Tā ir liesma un smarža un dziesma,

dzīves dāvana lielākā tā.

Turi svētu to, rūpīgi saudzi, —

visam mūžam lai pietiek tev tā!

Z. Dzenīte

LŪGŠANA

Lielais Dievs, Tu tas, kas valdi,

mūsu likteņus kas lem, —

katrs ceļš bez Tevis — maldi,

svētību Tu dodi un ņem.

Jaunas dzīves vārtos stāvot,

kaut Tu trešais būtu mums!

zinām: labā ceļā vīsies

tad šis mūsu ceļojums.

Dod ar prieku Tavas pēdas,

lielais Dievs, mums vērā likt,

klusu saņemot priekus, bēdas,

vienaldzībā neiestigt.

Lielais Dievs, ja vari, svētī

to, ko mūsu sirdis lūdz.

Lai šī gaiši sāktā dzīve

Mūžībā mūs neapsūdz.

Z. Dzenīte

DRAUGIEM

Draugi, jūsu mīlestība

lai nav rīta mākonis,

kas jau pirmai pūsmai pūšot,

izdzisīs.

Lai tā nav kā kokles stīga,

spraigi uzvilkta, kas trūkst,

un tā jūsu sāktai dziesmai

nepārtrūkst.

Draugi, jūsu mīlestība

lai nav pirmais, retais sniegs—

kājām samīdīts un netīrs:

gaistošs prieks.

Lai jums ir atrasts avots

jūsu koptā tīrumā,

kura veldze bula laikā

neiet zudumā.

Smeliet vēl un dzeriet brīvi,

laistiet tur, kur stādi nīkst.

Tie, kam pašiem daudz, tie citus

dzirdīt drīkst.

Z. Dzenīte

ATBILDE SVĒTĪBU VĒLĒTĀJIEM

1.

Mēs aiziesim pa ceju svešu jaunu

turp, kurp mūs mūsu mīlestība ved.

Mēs viņas pēdas vērosim un lūgsim,

lai tā nekad mūs vienus nepamet.

Ar skaidru skatu gribam viņai sekot, —

ne aizmirsties un it kā sapnī būt;

līdz ceļa galam vēlamies to blakus,

lai vilšanās nekad nav jāsastop.

Par mīļiem vārdiem, ceļa maizi dārgu,

sirdspateicība, vecāki, jums pirmajiem,

un draugiem, mūsu sirdīm mīļiem, dārgiem,

paldies par vēlējumiem skaistiem!

Mēs tiešām vēlamies, šo mūsu ceļu sākot,

lai labais, dievišķīgais mūsu dārzā zied.

Ak draugi, vecāki, — kas mums šo laimi veļat—

pie Baltā troņa par mums aizlūdziet!

2 .

Mēs aiziesim pa ceļu, Dieva lemtu,

jo Dieva ceļos sastapsimies mēs.

Mēs aiziesim, ne tikai sev lai ņemtu,

bet ticēsim: Dievs dot mums palīdzēs.

Kāds bagāts pūrs mums pielasīts šai dienā!

Cik zelta padomu mums ceļā dots!

Mēs ticēsim, ka padomā ikvienā

būs arī spēks, to pildīt, iesaiņots.

Mēs ticēsim, ka jūsu teiktie vārdi

tā nedzisīs, kā nodziest ugunskurs,

un nesažūs, kā sažūst siena zārdi,

Bet spēku dos, ja sirds mums ceļā gurs.

Mēs tiešām vēlamies, lai kopsolis, ko sākam—

lai kādās gaitās — gaišā taktī iet.

Tādēļ šobrīd ar lūgumu vēl nākam:

Pie Baltā troņa par mums aizlūdziet!

REIZ TĀ BŪS

„Mēs zinām, kad mūsu laicīgās telts mājoklis būs nojaukts, tad mums ir ēka no Dieva, mājoklis, kas nav rokām taisīts, bet mūžīgs Debesīs.”

2.Kor.5,l.

Liesma

MŪŽĪGAIS RITUMS

Pieskaitīt — atskaitīt, ierakstīt — svītrot,

Mūžīgā ritumā ritēt viss trauc;

Cilvēki piedzimst un cilvēki nomirst,

Nav, kas šo kārtību kavē vai jauc.

Šodien dzird bērniņa pirmās raudas,

Rītu redz kājiņas, čaklas kas skrien,

Parīt jau jauneklis roku sniedz mīlai,

Aizparīt — rūpēm tas cauri jau brien.

Rotaļas izmaina arāja lemess,

Smaidos līst sviedri un asaru klāsts,

Un jau ir pienācis vakars virs zemes,

Noslēdzies atkal kāds dzīvības stāsts.

Pieskaitīt — atskaitīt, ierakstīt — svītrot.

Mūžīgā ritumā, griežas šis rats;

Neaizmirst tikai, ka mūžīgi dzīvot

Cilvēka garam, Dievs lēmis ko pats.

A. Mēters

AR KATRU SOLI TUVĀK…

Ar katru soli tuvāk es eju

Tam brīdim, kad pienāks mans svētvakars.

Jau vakara saule galotnes zeltī,

Vēl ceļu šeit svešā zemē sev telti,

Līdz mājās dusēt aizies mans gars.

Bet vērts ir šai dzīvē mirklis ikviens,

No Dieva kas man vēl dots;

Vēl varu no zemišķā atraisīties,

Vēl varu pēc Debess mantām dzīties,

Lai kļūstu reiz apskaidrots.

Cik skaists ir tāds svētvakars brīnišķīgs,

Kad tas, kam ir jāiznīkst, bojā ies viss,

Kad ceļa putekļi pazudīs,

Kad ausīs mūžīgais pavasaris,

Par daļu kļūs Debesis!

REIZ…

Reiz apklusīs balss — tava un mana,

Reiz tā būs.

Varbūt vēl daudzko gribēsim sacīt,

Bet Viņš teiks: ir runāts gana.

Vārds var nepabeigts palikt,

Varbūt teikts nespēkā, varbūt balsī skalā,

Nespēsim to vairs no jauna salikt,

Klusēt tad vajadzēs gan.

Reiz apklusīs katra dziesma,

Reiz tā būs.

Atbalss vēl tālumā skanēs,

Bet dziesma nekad.

Varbūt tu dziedāsi bērnam pie šūpuļa maigi,

Varbūt jaunība dziesmā tev skanēs,

Bet skaņām arī ir savi laiki,

Tām jāapklust, vai tu mazs vai jau sirms.

Reiz izdzisīs katrs smaids.

Reiz tā būs.

Nespēsi priecēt tad slimos un vārgos,

Nespēsi stiprināt nogurušos.

Riez apstāsies gaita mums katram,

Reiz tā būs.

Tavs gājums būs galā,

Un šīs zemes sapņi un ilgas grūs.

Reiz tā būs…

Tad atvērsies Mūžības vārti,

Tā reiz būs.

Un iesāksies jauni vārdi, jauna dziesma un smaids,

Un tālu būs šīs zemes vaids.

Ja Jēzu jau mīlēsi šeit, Viņš pretī tev nāks

Un pa Debesu pilsētas ielām

Tavi ceļi no jauna skanēt sāks.

M.Melluma

TU TICI …

Tu aizgāji sataisīt vietu…

Tik mīļi tas dvēselē skan,

Kam diena jau sārtojas rietā

Un dobji dun vakara zvans.

Tu teici: ,,Es ņemšu pie sevis,”—

Un līksmi tam atbalso sirds,

Jo solījums, ko esi devis,

Kā zvaigzne mums dvēselē mirdz. —

Tiem vien, kas šo cerību dārgo

Kā krāšņāko pērli sev gūst,

Kas ticības drošību sargot,

Par līdzmantniekiem Tev kļūst.

Tu aizgāji sataisīt vietu,

Kur modās reiz dzīvības dīksts.

Cik ilgi vēl ceļu šo ietu—

Pēc Mājām sirds ilgoties drīkst.

Liesma

TRĪS SMILŠU SAUJAS

Trīs smilšu saujas — daudz tās stāsta,

ai, ļoti, loti daudz!

Tā pirmā teic — no zemes nāci,

un otrā piebalso — par zemi kļūsti,

bet trešā saka: līdz tai dienai,

kad tevi sauks no kapiem ārā,

tad celsies atkal dzīvībai,

jo Kristus visu jaunu dara.

Trīs smilšu saujas…

Lai nelūzt sirds,

kad tās uz mīļo zārkiem krīt.

Trīs smilšu saujas, vai trīs ziedi,

ej mājās kluss, bet sirdī dziedi,

jo dzīvība ir nemirstīga;

lai aizgājējs cik dziļā kapā

tiek apbedīts…

Nāks Rīts, viņš celsies dzīvībai.

Nav nāves dzelonis

trīts nemirstībai.

A. Spīgulis

SMILŠU KOPAS

Kad krēslas plīvuris klāj kailos kokus

un rudens novakari sirmot sāk,

ir atkal galvas skumji jānoloka

par tiem, kas atpakaļ vairs neatnāk.

Kaut viņu gars no tālām zvaigznēm margo,

kur zilās nemirstības teltis vied,

šīs skumjās smilšu kopas sirdij dārgas

un dārgs tas klusums, kas virs viņām zied.

Te mūžu ceļi beigsies. Te Mājas.

Te lielo dusu netraucē nekas.

Te, garām ejot vienmēr jāapstājas.

Te ziemeļvējš vairs neliekas tik ass.

Šīs smiltis noglāstu, kas jums te pāri sedzās,

kad glāsts neviens vairs nepiekļūst jums klāt.

Ar dažiem ziediem, kaut tos nesaredzat,

lai dzīvība jūs klusi sveicina.

R. Iklāva

MIRUŠO PIEMIŅAS DIENAI

Ir aizgājuši daudzi, daudzi.

Tik tukšums viņu vietā snauž.

Kāds spēks ir iznīcības rokās—

Tā zaļojošus kokus lauž.

Grib putns aizsniegt silto zemi,

Bet ceļā viņam spārni lūzt.

Vai Rādītājs to tā ir lēmis,

Lai ilgas mērķī neiekļūst?

Vai tā ir Radītāja griba,

Ka soļi stājas pusceļā?

Ka paliek nesakrauti stati,

Vēl baltā kviešu tīrumā?

Nē, tās ir tikai grēku pēdas,

Un cilvēks pļauj, ko sējis pats.

Nav Dieva prāts un Viņa domas,

Lai smaržīgs zieds tiek sabradāts.

Bij zeme tik skaista kā svētdienas rīts—

Viss dzīvības mirdzumā spožā.

Un kalni ielejām dziedāja līdz,

Ka diena no bēdām ir droša.

Pār visiem stāvēja cilvēks. — Viņš viens

Bij radīts ar domām un prātu.

Tam zemi ar zvaigznēm bij jāsasien,

Kur ļaunums nepietiek klātu.

Bet vai viņš to pratīs, un vai viņš to spēs

Bij jādod tam pārbaudes dienas.

Ja viņš tās saņems un izturēs,

Tad nebūs vairs rūpes nevienas.

,,Visu drīksti, visu var,

Tikai viena lieta

Sargies, ka tu neaizskar,

Kur tu arī ietu.

Tev ir dārzs, tev viss ir dots, —

Ēd un baudi prieku,

Tikai Manu pavēli,

Neturi par nieku.”

Ir tik labi… Bet — kas tas?

Kāpēc mācās?—

Skaidrās zvaigznes iztrūkstas:

Cilvēks grēkot mācās.

Tur, kur bija tikai prieks,

Viņš grib blakus sāpes.

Viņš uz Debess godību

Salauž spožās kāpes.

Nāves vara, grēka posts

Lai nu zemi valda. —

Dieva prātu pārkāpdams

Cilvēks iegrimst maldā.

Nu trūdi ir un daudzas kapu kopas.

No tuviniekiem aiziet jauns un vecs.

Ar siltu glāstu bieži saule skopa,

Un dziļās sāpju elsās notrīs plecs.

Nav krāšņais dārzs, nav pirmatnējais zaļums,

Ar ledusaukstiem vējiem ziemels pūš.

Par grēka sekām vēstī liekais skaļums

Un katrs velti izniekotais mūžs.

Ko darīt vēl? Vai viss lai trūdos beidzas? —

Nē, Dievam sen jau padoms savs bij lemts.

Viņš grēkā kritušajam tuvu steidzas,

Lai radījums Tam paliek neatņemts.

Un plaukst uz kapiem atkal sārti ziedi,

Un pavasars nes jaukas dziesmas līdz,

Ka diena nāk, kad beigsies nāves biedi

Un ausīs nemirstības gaišais rīts.

M. Melluma — Māra

MIRUŠO PIEMIŅAI

Kad skumjā miglā tinas dienas,

Un salnā visi ziedi vīst.

Pie aizgājušiem domas sienas,

Par mīļiem asaras mums līst,

Kā augļi gatavi tie krita,

Kad viņiem lemtā stunda sita.

Tas svētīgs ir, ko nāves miegā

Tā labie darbi pavada,

Kas Dieva mierā saldā, liegā

Pēc cīņām dusu atrada, —

Tam miršana bij augļu guvums,

Un nāve — mīļā Tēva tuvums.

Kad nāks pie Dieva baltā troņa,

No miesām brīvās dvēseles,

Pēc nevīstošā goda kroņa,

Kļūs tukšas drūmās kapenes,

Tad Pestītājs pār pīšļiem stāvēs,

Un sāpju nebūs vairs, ne nāves.

Liesma

TUKŠAS VIETAS

Tukša paliek vieta, — sēri skan kāds stāsts,

Kad uz kāda zārka nobirst smilšu klāsts.

Aizejot no zemes — vārds tavs šeit tiek dzēsts,

Pasaulē no tevis nepaliek ne vēsts.

Un ja kādā sirdī degs vēl atmiņas,

Tad ar katru dienu tās kļūs tālākas.

Tukša tava vieta paliks Debesīs,

Vārtu sargs ja tevi viņās nelaidīs.

—  Nepazīstu, — teiks viņš, ai, cik briesmīgs vārds

Un būs jākāpj tumsā, kur degs briesmu sārts.

Tiešām — Pestītāja ja mums nebūtu,

Tad jau bailes tagad sirdis dragātu.

Tukša mana vieta nedrīkstētu būt

Dievnamā, kur nākam dzīvei spēku gūt.

Dievnamam ja savam garām paiešu,

Zinu, kaut kur citur laiku vadīšu, —

Sargies atstāt vietu draudzes vidū, draugs,

Sargi arī mājas, kur tavs dzīves lauks.

Tukšās vietas vienmēr cits kāds aizpildīs.

Tā tas ir ar sirdi, Dievs ko pārzina.

Ja tur Dieva vietā iespiedies kāds cits,

Padomā, kāds ausīs tev reiz Jaunais Rīts?

Kur tad lai mēs ietu, kur tad paliktu,

Debesīs ja vietu cits mums aizņemtu?

Z. Dzenīte

KAS BIJU ES?

Kas biju es? — Vai puteklis, ko vēji,

kurp gribēdami, savā vaļā pūš?

Vai nopūta, no krūts kas laužas spēji,

vai tikai zieds, kam vienas dienas mūžs?

Vai biju tikai sapnis vien, ko rītā,

kad saule augšup kāpj, vairs neatmin?

Varbūt īss prieks, pēc darba padarīta,

un kurp nu dodos, kas to zin?

Tā apmulst cilvēks, nācis ceļa galā,

ja nav to Radītājam vaicājis,

un guvis atbildi, ka viņš ir Dieva elpa

un ka tam atvērtas ir Debesis.

Cik skumji tad, ja dzīve pazaudēta

un arī vieta gaišā Mūžībā,

kad baigā nāves brīdī bezcerībā

ir jāsper solis dziļā tumsībā.

Bet svētīgs tas, kas visu savu mūžu

kā ceļotājs uz mājām sajuties,

un doto dzīves laiku izlietojis

lai krātu vērtības, ko vērtē Dievs.

Tāds dzīvi noslēgt var ar vieglu sirdi,

jo dzīvojis kā Debess pavalstnieks.

Un kur tam rūpīgi ir manta krāta,

tur arī pašam beidzot aiziet prieks.

Liesma

KĀ AR DVĒSELI?

Reiz miršu arīes.

Man liekas, tālu nevar būt vairs diena,

Kad dzīvo sarakstā mans vārds tiks dzēsts,

Un kādā kapsētā augs smilšu kopa viena,

Virs kuras, varbūt, pavasaros dīgs kāds stāds,

Vai varbūt tikai nezāles to klās,

Bet man — tas būs vienalga.

keiz mirsi arī tu.

Vai skaita maz, vai daudz tev dzīves gadu,

Vai dusas ilgojies, vai arī nīsti to,

Tev neprasīs, ir Viens, kas laikus vada,

Zin katra stundu, katra laiku nolikto.

Tā iešu es, tā aiziesi ir tu, pat nezinās,

Un citiem būs vienalga.

Reiz mirsim visi mēs.

Mūs katru savā vietā apsegs kapu smiltis,

Bet kas ar dvēseli? Kur viņai dusa būs?

Jo viņa neiznīkst, kā iznīkst zemes ciltis.

Ja sveša Debesīm, tā nezinās sev ceļa,

Un, ai, tas nav vienalga.

Kā būs ar dvēseli?

Kas būs ar garu, Dieva dzīvo elpu?

Kad tavās krūtīs stāsies sirds un pukstēt beigs,

Kad tavās atdzisušās miesās it kā ledus telpā

Tā ilgi neizturēs, bet kā dūja projām steigs,

Bet kurp? Tās liktenis būs smags, ja dzīvais Dievs

Tai bija svešs un tāls.

Reiz jāmirst visiem būs.

Lai tas nevienu neskumdina arī,

Tāds visu liktenis, tik jāzin, kurp ies dvēsele,

Kad nāves cīņa mūsos norims un kad viss būs pāri.

Kaut nodrošināta tai būtu nākotne!

Tad lielam mirklim pienākot, par viņas likteni

Tev acis nebūs valgas…

V. Dzelmītis

MĒS AIZIESIM…

,,Visu Dievs ir savā laikā jauki

iekārtojis, pat arī Mūžību

Viņš ir licis cilvēku sirdīs.”

Mēs atnācām,

kā gājputni atnāk pavasarī.

Mēs priecājāmies, strādājām,

bet bieži sāpes ciešot, skumām arī.

Mēs dzīvojām,

kā miljoni pirms mums ir dzīvojuši, —

mēs arām, ecējām un sējām,

un pūlējāmies, cik vien spējām.

Mēs ticējām un cerējām,

mēs mīlējām,

kā visi citi pirms mums mīlējuši.

Mēs atnācām,

kā kino lentē mūsu dzīve mainījās,

kā sapnī ātri, pārāk ātri aizsteidzās.

Mēs aiziesim,

kā aizgājušas visas zemes ciltis,

kas apdzīvoja jūras salas, kontinentus.

Mēs aiziesim,

birs mūsu zārkam pāri vēsas smiltis

un piederīgie sacīs atvadsveicienus.

Pēc tam vēl kādus gadus klusi

uz mūsu kapa puķes iedēstīs

ar mīļām rokām tie,

ar kuriem dzīvē kopā bijām,

ar kuriem priekus, bēdas dalījām uz pusēm.

ar kuriem mīļus, arī skarbus vārdus mijām.

Un tad, tad arī tas reiz izbeigsies.

pār mūsu dusas vietu smilgas līgosies,

un mūsu visu zemes dzīvi aizmirstība klās,

ne pēdas un ne miņas

vairs nākamajām audzēm neatstās.

Mēs aiziesim,

bet nevis mirsim,

mēs atkal dzīvosim.

Ir rūgti maldi tie,

kas saka, ka ar kapu beidzas viss.

Nē! — vēl ir Debesis,

jo Mūžību Dievs mūsos ielicis.

Un tam, ko Dievs ir darījis,

par velti cilvēks pūlas atņemt ko,

ar to viņš tikai sevi pazemo.

Mēs zemes dzīvi beidzot, aiziesim.

Mēs nemirsim,

bet nemirstībā ienirsim.

Z. Dzenīte

PĀR KAPU SMILGĀM

Mēs neticam, ka iznīcība spēj

uz mūžiem aprakt mūsu svētās ilgas.

Mēs — dzīva sēkla un, ja Dievs to sēj,

to nespēj apsegt zemes sēru smilgas.

Laiks prasa rosmi, rūpes, steigu,

tam miera nav, ko solīt mums.

Tik Mūžībai ir miers, kam nav vairs beigu,

un laimīgs, kam tāds mantojums.

Mēs, zemes bērni, nezinām to,

kur Mūžība ceļu mums pārkrusto,

bet zinām, kad gurums gulst kājās,

tā pārved mūs Tēva Mājās.

Mēs ticam: Būs priecīga tikšanās

tiem, kam šeit bij pēkšņi jāšķiras.

Kaut arī kaps šķietami uzvaru svin,

mēs dzīvi un dzīvosim — sirds to zin!

R. Iklāva

BŪS TIKŠANĀS

Ar tiem, kas aizgājuši dusēt,

Mēs kādreiz atkal tiksimies.

Tik šeit vēl nē. Ne šajā pusē,

Kur ļaunie spēki neprot klusēt.

Tas notiks tur, kur valda Dievs.

Viņš savu Garu ķīlai devis,

Ka vēlreiz Viņš uz zemi nāks.

Vai nejūti, ka Viņš pie tevis

Grib kaut ko pārveidot? No sevis

Kaut ko dot, kas labāks, pilnīgāks.

Un Dievs ir arī apsolījis,

Ka kādreiz katram alga būs.

Tas šeit tā nav. Šeit — viss kā bijis.

Gads gadam seko, nemainījis

Neko, lai ļaunums zemē neieplūst.

Te nāve nāk. Un pļauj ar sirpi savu.

Tā nešķiro, vai jauns, vai vecs.

Tik Dievs, kas melnā tumsā redz,

Dzird lūgšanas, zin sirdi tavu,

Zem sāpju nastas kad tev liecas plecs.

Viņš liks reiz visām sāpēm klusēt

Un jaunā gaismā dzīvei degt.

Tik šeit vēl nē. Ne šajā pusē.

Šeit būs vēl daudziem jāiet dusēt.

Un daudzko vajadzēs ar smiltīm segt.

Kad Jēzus nāks, tad lielā spēkā

Viņš jaunai dzīvei visus modinās.

Tad sagrūs smiltīs celtā ēka,

Vairs nebūs varas nāvei, grēkam,

Un ticīgiem būs krāšņa tikšanās.

Jānis Arājs

TEIKSMAINA ZEME

Ir teiksmaina zeme aiz posta un bēdām,

kur nokļūst reiz ceļinieks laimīgs un tvirts.

Pa dievišķā Cietēja iemītām pēdām,

uz ilgoto zemi sen pošas man sirds.

Šai svētlaimes zemē nav līksmībai gala,

tur skumjas un vaidi par gavilēm kļūst.

Pats Mūžīgais dzīvības maizi tur dala,

Un slāpstošiem brīnumains avots tur plūst.

Kas dzīvē daudz cietuši zaimus un nievu,

ies taisnībā tērpti tur balti kā sniegs.

Tur mājos tie ļaudis, kam skatīt reiz Dievu

visdziļākās ilgas šeit bija un prieks.

BIOGRĀFISKI DATI PAR AUTORIEM

A. G. — sk. Grīnbergs A.ANDERSONEI. — sk. Laudama I.

ARĀJS Jānis (dz. 1920. 5.3. Turlavā) — dzejnieks, no 1951. g. dzīvo Kanadā. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā.

AUNS (arī Hauns) Ādolfs (1886. 26. 8. Tārgalē 1974. 25. 4. ASV) — dzejnieks (ps. Glītonis). No 1907. g. dzīvoja ASV, bija Bostonas dr. diakons. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā.

BALTPURVIŅA Inese (dz. 1956. 1.4. Rīgā) — dzejniece (ps. Inese). Darbojas Valmieras draudzē. Dzejoļi divos kopkrājumos ,,Mēs jums” (mašīnrakstā).

BAŠTIKA Otīlija (dz. Fītiņa, 1885. 6. 10. Ezeres pagastā 1985. 10. 1. Filadelfijā, ASV) — dzejniece (ps. Liesma, Lija u. c.), tulkotāja, redaktore, jaunatnes un māsu darbiniece. No 1950. g. dzīvoja ASV, bija Filadelfijas dr. locekle. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā, arī dienas presē. Dzejoļu krājumi „Dieva Dārzi (1958., ASV), „Mūžības Krasts” (1972., ASV).

BAUMANIS Elmārs (dz. 1924. 29. 3. Ziru ciemā) — mācītājs, dzejnieks.

BRĪVMALIETIS (ps.) — sk. Grietēns E.CAKARE Marta (dz. Lamberte, 1920. 22. 5. Krievijā) — diakonise, dzejniece, dziedone. No 1953. g. dzīvo ASV, darbojas Čikāgas draudzē. Darbi publicēti draudžu periodikā, arī atsevišķā bukletā.

CAKARS Oļģerts (dz. ) mācītājs, dzejnieks.No 19 dzīvo ASV, darbojas Čikāgas un Grand Rapidu draudzēs. Dzejoļu krājums „Stiklam pieslīd un zūd” (1965., ASV).

CĪRULE-POLE L. — sk. Pole L.

CĪRULIS Arturs (dz. 1921. 3. 7. Kazdangā) — dzejnieks, tulkotājs, diriģents, komponists. No 1949. g. dzīvo ASV. Dzejoļu krājums „Dvēseles rota” (1985., ASV).

DAKNE Marta (dz. Štāle, 1900. 8. 11. Nogalē 1977. 28. 9. Rīgā) — dzejniece (ps. Guna), tulkotāja, pianiste, māsu darbiniece. Darbojās draudzēs, kurās kalpoja viņas vīrs mācītājs A. Daknis (1903-1962), tad Rīgas Mateus draudzē. Septiņi dzejoļu krājumi mašīnrakstā. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā, arī dienas presē. „Dziesmu grāmata baptistu draudzēm” (1978., Rīgā) galv. redaktore.

DRĒSKA Lizete (dz. Labrence, 1920. 26. 2. Mežmuižā) — dzejniece (ps. Estere). Darbojas Jelgavas draudzē. Trīs dzejoļu krājumi mašīnrakstā.

DZELMĪTIS Vilis (dz. 1908. 16. 9. Užavas pagastā, līdz 1940. g. uzvārds bija Sesks) — mācītājs, dzejnieks (ps. V. Dimants u. c.), tulkotājs. Pašreiz māc. emeritus Mazsalācas draudzē. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā. Dzejoļu krājums „Dzīvā ūdens lāses” (1986., ASV), vairāki krājumi mašīnrakstā. Sastādījis dzejas antoloģiju „Smel vēlreiz!”

DZENĪTE Zelma (dz. 1899. 11.9. Ventspilī) — dzejniece-(ps. Ziemeļniece), tulkotāja, jaunatnes darbiniece. Darbojas Ventspils draudzē. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā, t. sk. stāsti ,,Tā Kunga bauslis” un „Dieva rokas”. Dzejoļu krājums „Mūžības vārtos” (1935., Rīgā), septiņi dzejoļu krājumi mašīnrakstā.

EIHMANIS Alberts (1887. 14. 12. Rubas pagastā 1965. 27. 6. Novaodesā, Brazīlijā) — mācītājs, dzejnieks (ps. Jūrmalnieks, Rītenis u. c.). No 1922. g. dzīvoja Brazīlijā. Darbi latv. bapt. periodikā. Dzejoļu krājums „Sārtie logi” (1931. Brazīlijā).

ESTERE (ps.) — sk. Drēska L.

FETLERE Melānija (1890. 23. 8. Tukumā 1977. 28. 3. ASV) dzejniece (ps. Melānija), jaunatnes darbiniece. No 1933. g. dzīvoja ASV.

FETLERS Viljams (1883. 27. 7. Talsos -1957. 15. 8. ASV) — mācītājs, dzejnieks, tulkotājs, grāmatu izdevējs, redaktors. No 1939. g. dzīvoja ASV. Dzejoļi publicēti garīgajā periodikā (arī angļu un krievu vai.). Dzejoļi krājumā „Dzejas un raksti” (1913., Rīgā), dziesmu krājumā „Atmodas dziesmas” (1924., 1926., Rīgā). Daudzu grāmatu autors.

FREIDENFELDS Fricis (1886. 12. 10. Talsu rajonā 1959. 3. 8. ASV) — dzejnieks. No 1904. dzīvoja ASV. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā, arī dienas presē.FREIMANIS Voldemārs (1900. 14. 11. Ezerē 1973. 3. 11. Bostonā, ASV) — mācītājs, publicists (ps. Brīvvīrs, Brīvnieks u. c.). No 1950. g. dzīvoja ASV. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā, arī dienas presē.

FRĪDMANE M. —GINTERE Natālija (dz. 1908. 5. 1. Jūrmalā) — dzejniece. Darbojas Rīgas Mateus draudzē. Trīs dzejoļu krājumi mašīnrakstā.GRAUDIŅŠ Pēteris (1871. 25. 12. Daudzevas pagastā 1935. 23. 6. Brazīlijā) — mācītājs, dzejnieks (ps. Maijzvaniņš u. c.). No 1901. g. dzīvoja Brazīlijā. Dzejoļu krājumi „Debešķīgās Kānaānas dziesmas” (1898.), ,,No paradīzes uz paradīzi” (1902., Rīgā), „Garīgas dziesmas” (1902.).

GRIETĒNS Eduards (1903. 16. 5. 1973. 2. 1. Rīgā) — mācītājs, dzejnieks (ps. Brīvmalietis). No 1921. g. sludinātājs brāļu draudzē, pēc Otrā pasaules kara pievienojās bapt. draudžu darbam. Dzejoļu krājums „Rītu gaidot” (1935., Limbažos), ar līdzīgu nosaukumu izdota 2. daļa mašīnrakstā (1974.).

GRlNBERGS Andrejs (1894. 17. 2. Bunkas pagastā 1979. 30. 1. Liepājā) — dzejnieks (ps. V. Svešnieks, Vilis, A. G. u. c.), jaunatnes darbinieks. Bija Liepājas Ciānas dr. diakons. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā. Dzejoļu krājums „Gāju putni. Dziesma paliks” (1986., Liepājā, mašīnrakstā).

GRĪNTĀLS Ģederts (1865. 30. 4. Laidzes pagastā 1888. 26.Rīgā) — dzejnieks, tulkotājs, bija laikraksta „Evaņģēlists” (1881-1887) līdzstrādnieks. Dzejoļu krājumi „Svētdiena” (1888., Rīgā), „Neaizmirstulītes” (1890., Rīgā).

HAUNS Ādolfs — sk. Auns A.Helmārs (ps.) — sk. Pērkons A.

IKLĀVA Ruta (dz. 1928. 28. 3.) — dzejniece, komponiste, diriģente. Darbojas Talsu un Tukuma draudzēs. Seši dzejoļu krājumi mašīnrakstā.

INESE (ps.) — sk. Baltpurviņa I.IŅĶIS Jānis (1872. 26. 4. Vīkšņu pagastā, Lietuvā 1958. 15. 6. Brazīlijā) — mācītājs, dzejnieks, tulkotājs, redaktors. Teoloģijas goda doktors (1943., ASV). Vairākkārt ticis ievēlēts par LBDS prezidentu. No 1921. g. dzīvoja Brazīlijā. Krājums „Garīgas dziesmiņas” (100 teksti, 1897., Rīgā). Sastādījis krājumu „Mūsu dziesmu grāmata” (1909., Rīgā), tēviņa 113 oriģinālteksti un 195 tulkojumi.

JUDĪTE (ps.) —JŪRMALNIEKS (ps.) — sk. Eihmanis A.

KALNU JĒKABS (ps.) — sk. Rozenbergs J.

LĀCEKLIS Kārlis (1904. 27. 9. Dobelē 1970. 9. 8. Pitragā)mācītājs, diriģents, dzejnieks (ps. Lejmalnieks), dziesmu autors. Latvijas baptistu draudžu bīskaps 1945-1946.

LĀSE (ps.) —LAUBERTS Pēteris (1875. 7. 6. Mores pagastā 1964. 8. 4. Jelgavā) — mācītājs, dzejnieks (ps. Lapukalns u. c.), redaktors, grāmatu izdevējs. LBDS prezidents 1922-1923. Sastādījis krājumu ,,Mūsu dziesminieks” (1905., tad vairāki papildināti izdevumi), kurā viņa 85 oriģinālteksti un 250 tulkojumi.

ĻAUDAMA Ilze (dz. Andersone, 1888. Tadaiķos 1965. pie Grobiņas) — dzejniece.

LEGZDIŅŠ Osvalds (1978. 23. 12. Novgorodas guberņā, Krievijā 1926. 21. 9. Piltenē) — mācītājs, dzejnieks (ps. Kareivis, Tautonis u. c.). Darbi publicēti latv. bapt. periodikā.

LĪDUMNIEKS (ps.) —LIECINIEKS Kārlis — sk. Liecnieks K.

LIECNIEKS Kārlis (1882. 24. 1. Sarkaņu pagastā 1906. 14. 5. pie Ventspils) — dzejnieks, svētdienskolas darbinieks Ventspilī. Dzejoļi publicēti latv. bapt. periodikā. ,,Mūsu dziesmu grāmatā” (1909., Rīgā) 39 viņa teksti. Dzejoļu krājumi „Fabrikas puķes” un „Vijolīšu vijas”.

LIESMA (ps.) — sk. Baštika O.

LUDVIGS Alfrēds — sk. Ludviķis A.

LUDVIĶIS Alfrēds (1907. 24. 4. Smaižos 1985. 1.4. Vaiņodē) — dzejnieks (ps. Klintskalns). Darbojās Aizvīķu un Vaiņodes draudzēs. Dzejoļi publicēti latv. bapt. periodikā. Krājums „Gaismas ceļā” (1985. Vaiņodē, mašīnrakstā).

MĀRA (ps.) — sk. Otmane M.MELĀNIJA (ps.) — sk. Fetlere M.

MELLUMA Margrieta (dz. Ūdre, 1904. 24. 1. Rucavā) — dzejniece, tulkotāja. Darbojusies Liepājas Ciānas, Talsu, no 1950. g. Jelgavas draudzē. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā. Astoņi krājumi mašīnrakstā.MELLUMA Marija-Māra — sk. Otmane M.

MĒTERS Augusts (1887. 14. 2. Novgorodas guberņā, Krievijā 1976. 21. 9. ASV) — mācītājs, dzejnieks (ps. A. Vītnisu. c.), baptistu darba vēsturnieks. LBDS prezidents 19271943. No 1949. g. dzīvoja ASV, kur ALBA priekšsēdis 1951 -1954. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā. Dzejoļi krājumos „Zeme un Debess” (1952., ASV), „Tam Kungam kalpojot” (1983., ASV). Sastādījis dzejas antoloģiju „Dzejas dārzs” (1924., Rīgā), rediģējis „Baptistu draudžu dziesmu grāmata” (1954., ASV).

NĀTRA Krišjānis (1874. 30. 5. Mežotnes pagastā 1942. 12. 2. Filadelfijā, ASV) — dzejnieks, tulkotājs. No 1901. g. dzīvoja ASV. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā, kopkrājumā „Dzimtenes Dzintari” (1927., ASV).

OTMANE Marija (mirusi 1970. ASV) — dzejniece (ps. Māra). Pirmās laulības uzvārds Melluma. Bijusi Ņujorkas dr. locekle. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā un dziesmu krājumos „Rīta Skaņas” (1. un 2. daļa 1922.).

PĒRKONS Arvīds (dz. 1909. 16. 12. Nogalē) — dzejnieks (ps. Helmārs). Dzejoļi publicēti latv. bapt. periodikā. Dzejoļu krājums „Ceļa dziesmas (1974., Rīgā, mašīnrakstā).

PETERLEVICA Elita (dz. Skuja, 1951. 9. 2.) — dzejniece (ps. Rasa), pianiste, svētdienskolas darbiniece Liepājas Ciānas draudzē. Dzejoļu krājums „Ieskaties sevī” (1980., Liepājā, mašīnrakstā).

POLE Lidija (dz. Cīrule, 1907. 10. 7. Turlavā 1945. 1. 5. Kazdangā) —dzejniece. Darbojās Vaiņodes draudzē,.^bija audzinātāja bērnu namā „Saulstari”. Dzejoļi publicēti latv. bapt. periodikā, dzejoļu izlase „Tavs prāts lai notiek” (1982., mašīnrakstā).

POLE Ženija (dz. Švarce, 1911. 10. 2.) — dzejniece. Darbojas Vaiņodes draudzē. Dzejoļi rokrakstā.Rasa (ps.) — sk. Peterlevica E.

ROZENBERGS Jēkabs (1893. 4. 2. Ģipkā 1944. 27. 10. Novaodesā, Brazīlijā) — dzejnieks (ps. Kalnu Jēkabs), redaktors. No 1922. g. dzīvoja Brazīlijā. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā.

SPĪGULIS Arturs (1911. 7. 4. Limbažu pagastā 1986. 31. 12. Rīgā) — dzejnieks (ps. Arturs Stars, Artis). Darbojās Rīgas Āgenskalna draudzē. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā. Trīs dzejoļu krājumi mašīnrakstā.

SPROĢIS (Spruce) Krišjānis (1877. 26. 6. Ulmales pagastā — 1947. 23. 12. ASV) — dzejnieks (ps. Vīte), diriģents. No 1899. g. dzīvoja ASV, darbojās Bukskauntijas draudzē. Darbi publicēti latv. bapt. periodikā, kopkrājumā „Dzimtenes Dzintari” (1927., ASV).

STRĒLIS Viljams (dz. 1941.) — dzejnieks (ps. Viljams). Darbojas Rīgas Golgātas draudzē. Divi dzejoļu krājumi mašīnrakstā.

STŪRMANIS Jānis (1884. 4. 4. Rīgā 1971. 15. 1. Jelgavā)dzejnieks (ps. Jaunstrauts u. c.), tulkotājs. Dzejoļi publicēti latv. bapt. periodikā. Pēc Otrā pasaules kara darbojās Jelgavas draudzē.

TERVITS Jānis (dz. 1936. 25. 11. Jelgavā) — mācītājs, baptistu darba vēsturnieks. LBDS bīskaps no 1977. g.V. F. — sk. Fetlers V.VILJAMS (ps.) — sk. Strēlis V.VOLD. BRĪVNIEKS (ps.) — sk. Freimanis V.V. SVEŠNIEKS (ps.) — sk. Grīnbergs A.

SATURS

1. DAĻA

Lūgšana Lpp.

Lūgšanas spēks - atdzej. Z. Dzenlte…………………………….. 11

Lūgšana - M. Dakne……………………………………………….. 12

Lūgšana - Z. Dzenlte…………………………………………….. 13

Kungs, paliec! - Z. Dzenlte…………………………………….. 14

Kungs, sūti mums Eliju - V. Dzelmītis………………………. 15

Farizeja lūgšana - M. Dakne……………………………………. 16

Muitnieka lūgšana - M. Dakne…………………………………. 17

Lūgums Dievam - O. Baštika…………………………………….. 18

Mēs vēl nemākam lūgt - R. Iklāva…………………………….. 19

Māci man lūgt - A. Ludvigs…………………………………….. 20

Sauciens naktī - Viljams Strēlis……………………………….. 20

Lūgums svētvakarā - Z. Dzenlte………………………………. 21

Lūgšanu vara - V. Dzelmītis……………………………………. 22

Aizlūgšanas rokas - O. Baštika………………………………….. 22

Aizlūdz par mums! - O. Baštika……………………………….. 23

Lūgšana - M. Cakare……………………………………………….. 24

Ticība

Ticība - R. Iklāva………………………………………………… 27

Visa ticība - R. Iklāva…………………………………………… 27

Es ticu Dievam - M. Dakne…………………………………….. 28

Ticība svētceļā - Z. Dzenīte………………………………………. 29

Es ticu - A. Spīgulis……………………………………………… 29

Ticības skatiens - Z. Dzenīte…………………………………… 30

Ticēt gribu - M. Dakne…………………………………………….. 31

Ticības ceļš - V. Dzelmītis……………………………………….. 31

Ticības piedzīvojums - R. Iklāva………………………………… 33

Dievs, Kristus

Vien Dievs tas pats - M. Dakne……………………………….. 37

Atrastais Dievs - N. Gintere……………………………………. 37

Neteic to! - M. Dakne……………………………………………. 38

Cik visspēcīgs Tu esi, Lielais Dievs - N. Gintere………….. 39

Sākumā Dievs - Jūrmalnieks……………………………………… 39

Uz Karmeļa - Z. Dzenīte…………………………………………… 40

Kalnos - A. Spīgulis……………………………………………….. 42

Liels ir Dievs - A. Ludvigs…………………………………….. 43

Ja Tevis nebūtu - N. Gintere…………………………………… 44

Iztikt bez Dieva - A. Mēters………………………………………. 44

Tava gaisma - A. Spīgulis ………………………………………… 45

Cik liels ir tavs Dievs? - M. Dakne……………………………… 46

Lielā cīņa - R. Iklāva……………………………………………….. 47

Atraitnes dāvana - L. Cīrule-Pole………………………………… 49

Es klaudzinu - E. Spīgulis…………………………………………. 50

Caurdurtās rokas - A. Ludvigs……………………………………. 51

Vecā grāmata - A. Spīgulis……………………………………… 51

Dzīvības maize - A. Spīgulis …………………………………….. 52

Pie akas - Z. Dzenīte……………………………………………….. 53

Vadošā zvaigzne - Lāse………………………………………….. 54

Jēzus rokas - Lāse………………………………………………… 54

Sirds, paliec klusa - M. Dakne……………………………………. 55

Šodien - M. Dakne………………………………………………… 55

Viņš glabā atslēgas - Z. Dzenīte……………………………….. 56

Ja Tu tas esi - Estere……………………………………………….. 58

Dzīves ikdienā un dzīves ceļos

No stiprām gadu kārtām - A. Ludvigs…………………………… 61

Cik labi - Ed Grietēns………………………………………………. 61

Sāpju mātes roka - A. Ludvigs…………………………………. .. 62

Ja sāpes garām iet - Z. Dzenīte…………………………………… 62

Smel vēlreiz un vēl! - Estere………………………………………. 63

Vai tas var būt? - Z. Dzenīte………………………………………. 64

Sveiciens - Z. Dzenīte………………………………………………. 65

Pārbaudījuma brīdis - M. Dakne……………………………….. 65

Nelido zemu - Z. Dzenīte………………………………………….. 66

Cilvēkam - M. Dakne…………………………………………….. 66

Kur tu siidies? - Z. Dzenīte……………………………………….. 67

Griba - J. Andersone……………………………………………….. 68

Redzi, tur pie debess malas… - Jūrmalnieks…………………. 69

Nejautā, sirds - Estere……………………………………………… 69

Tavam tuvākam vajag tevis - R. Iklāva………………………….. 70

Ja tu vari - M. Dakne……………………………………………….. 71

Cik daudz tu esi audzis - M. Dakne……………………………… 72

Var sāpēt - M. Dakne…………………………………………….. 73

Krustceļā - N. Gintere……………………………………………. 74

Cīņa - N. Gintere………………………………………………….. 75

Par savām sāpēm - Z. Dzenīte………………………………….. 75

Zem vētras spārniem - Z. Dzenīte………………………………… 76

Tās pašas zvaigznes - Estere………………………………………. 77

Ikdienas varoņi - Z. Dzenīte…………………………………….. 78

Dārgā atziņa - Judīte……………………………………………… 79

Dienas gājums - M. Dakne………………………………………… 79

Pasaules tirgus - M. Dakne ………………………………………. 80

Krusta svētība - atdz. V. Dzelmītis……………………………… 81

Saruna ar sirdi - M. Melluma…………………………………….. 84

Ja būs… - M. Dakne……………………………………………….. 85

Viss mans spēks - M. Dakne……………………………………… 86

Kam Dievs ir viss - M. Dakne……………………………………. 86

Pret ko tu izmainīji Dieva Dēlu? - M. Dakne………………….. 87

Lai tavi vārdi ir patiesi - Lāse……………………………………. 89

Novelc kurpes - A. Spīgulis………………………………………. 89

Avotam - A. Spīgulis………………………………………………. 90

Asaras - Ed. Grietēns………………………………………………. 91

Kas esmu es? - Ed. Grietēns………………………………………. 91

Kā strautā ūdeņi… - A. Ludvigs ………………………………… 92

Plāna zīmējums - A. Ludvigs…………………………………….. 92

Jāmācās - A. Spīgulis………………………………………………. 93

Nedrebi, sirds! - A. Spīgulis……………………………………… 94

Pirms rieta - A. Spīgulis…………………………………………… 94

Jāiztur! - V. Svešnieks…………………………………………….. 95

Galotnei - Jūrmalnieks…………………………………………….. 96

Es neprasu - K. Lāceklis…………………………………………… 97

Kas jādara? - M. Melluma…………………………………………. 98

Ej droši - K. Lāceklis………………………………………………. 99

Laiks un sirds - Z. Dzenīte……………………………………….. 99

Mūžības varonis - M. Dakne…………………………………….. 100

Kursim ugunskuru! - V. Dzelmītis……………………………… 101

Mans Dievs, Tu mani pazīsti - V. Dzelmītis …………………. 103

Pēc maza brīža - atdz. G. Grīntāls ……………………………… 104

Nepaliec pie durvīm - Viljams…………………………………… 105

Jel netiesā! - J. Iņķis………………………………………………. 106

Jēzus klaudzina - P. Graudiņš………………………………….. 107

Tie ar Jēzu bijuši - P. Lauberts…………………………………. 108

Viens mirklis - M. Dakne……………………………………….. 108

Minūte, mirklis… - atdz. Inese…………………………………. 109

Kā alpīnisti… - Inese……………………………………………… 110

Ap vakara laiku - Liesma………………………………………… 111

Kā tu nobriesti? - Z. Dzenīte……………………………………. 111

Lai tu audz - Z. Dzenīte………………………………………….. 113

Trauksmainā dzīves jūrā - J. Arājs…………………………….. 113

2. DAĻA

Ziemassvētkos

Z. Dzenītes:

Pie Betlēmes vārtiem…………………………………………….. 119

Brīnums…………………………………………………………… 120

Divi ceļinieki…………………………………………………….. 120

Svētās nakts aicinājums……………………………………….. 121

Vecā vēsts…………………………………………………………. 122

Izbrīnies!…………………………………………………………. 123

Kāds brīnums! ………………………………………………….. 124

Kā pirmos Ziemsvētkos…………………………………………. 124

Betlēmes stāsts……………………………………………………. 125

Mūžības vārds…………………………………………………… 126

Jaunais vecajā……………………………………………………. 126

Mūsdienu Ziemassvētki……………………………………….. 127

Nepazūdi! ……………………………………………………….. 128

Jautājums Ziemassvētkos……………………………………… 128

Ceļš uz Betlēmi……………………………………………………. 129

M. Daknes:

Svētā nakts……………………………………………………….. 130

Ziemassvētku vakarā…………………………………………….. 130

Svētā nakts……………………………………………………….. 131

Svētā naktī……………………………………………………….. 132

Ziemassvētkos…………………………………………………….. 132

Betlēme…………………………………………………………….. 133

Ziemassvētkos…………………………………………………… 134

Šovakar…………………………………………………………… 134

Miers………………………………………………………………. 135

Liesmas:

Aizdedz sveci……………………………………………………. 136

Svētku vakarā……………………………………………………. 137

Dedziet svecītes…………………………………………………. 137

Zem Kristus koka………………………………………………… 138

Pie eglītes………………………………………………………… 139

Ir kāds vakars…………………………………………………… 140

Priecīgus Ziemassvētkus!……………………………………… 141

L. Cīrules-Poles:

Ziemassvētku vakarā…………………………………………….. 141

N. Ginteres:

Baltā nakts……………………………………………………….. 142

Ugunīgie ziedi……………………………………………………. 143

Svētuma stīgas…………………………………………………… 143

Ziemassvētkos…………………………………………………… 144

Egles………………………………………………………………… 145

Mana Ziemassvētku nakts………………………………………. 145

Rasas:

Pa baltiem sniegiem…………………………………………….. 146

Draugam Ziemassvētkos…………………………………………. 147

Gaišās sveces…………………………………………………….. 147

Ziemassvētku atmiņas………………………………………….. 148

K. Lācekļa:

Ziemassvētku baltās veltes……………………………………… 150

Baltā sniega pārsla………………………………………………. 151

Brīvmalieša:

Nopietns jautājums Ziemassvētkos………………………….. 152

Betlēmei…………………………………………………………….. 152

Betlēmei…………………………………………………………….. 153

Ziemassvētkos…………………………………………………… 153

A. Spīguļa:

Kāda melodija……………………………………………………… 154

Vakarā………………………………………………………………. 155

Svētvakarā………………………………………………………… 155

Svētvakara darbā………………………………………………….. 156

Vai tas ir svarīgi?…………………………………………………. 157

Tālā zvaigzne…………………………………………………….. 157

Vold. Brīvnieka:

Uz Betlēmi…………………………………………………………. 158

Kalnu Jēkaba:

Skan atkal Ziemassvētku stāsts………………………………… 159

V. Dzelmīša:

Apklustiet, pasaules vēji………………………………………… 159

Stāstiet vēlreiz…………………………………………………….. 160

Kas tas ir, kas šovakar?……………………………………….. 161

Miera svētkos……………………………………………………… 162

Rutas Iklavas:

Betlēmes brīnuma zvani……………………………………….. 163

Dieva brīnumi runā……………………………………………… 164

O. Cakara:

Svētā nakts…………………………………………………………. 165

A. Cīruļa:

Ziemassvētku gaisma…………………………………………….. 166

Gadu mijā

M. Daknes:

Mūžīgais Dievs……………………………………………………. 169

Gadu maiņā………………………………………………………… 170

Rutas Iklavas:

Aiz aizvērtām durvīm……………………………………………. 170

Z. Dzenītes:

Gadu maiņā………………………………………………………. 171

Jaungada lūgšana…………………………………………………. 173

Apaun kājas!………………………………………………………. 173

Jaungada lūgšana…………………………………………………. 174

Gadu mijā……………………………………………………………. 175

Pie sliekšņa…………………………………………………………. 176

Dialogs gadu mijā…………………………………………………. 177

Gadi—būvakmeņi………………………………………………….. 179

Zem Tavām acīm………………………………………………….. 179

Tu paliec…………………………………………………………….. 180

Liesmas:

Skaiti svētības……………………………………………………… 181

Laiku maiņā……………………………………………………….. 181

Jaunajam gadam……………………………………………………. 182

A. Ludviga:

Gadu maiņā………………………………………………………… 182

Nozudis…………………………………………………………….. 183

BrīvmalieŠa:

Jaunā gadā………………………………………………………….. 184

M. Mellumas:

Gadmijā…………………………………………………………….. 185

L. Cīrules-Poles:

Jaunam gadam……………………………………………………… 185

Kr. Nātras:

Jaunā gadā………………………………………………………….. 186

A. G.:

Draudzei Jaunā gadā……………………………………………… 187

O. Legzdiņa:

Nocērt to!…………………………………………………………… 187

Melānijas:

Jaunā gada padoms……………………………………………….. 188

Atdz. V. F.:

Jaungada devīze……………………………………………………. 189

Ēsteres:

Laika straume………………………………………………………. 191

Padoms gadu mijā…………………………………………………. 191

Rasas:

Gadi mainās………………………………………………………… 193

Ād. Hauna:

Jaunajā gadā………………………………………………………… 194

Lieldienas

Rutes Iklavas:

Lieldienu zvanu vēsts…………………………………………….. 197

Ir akmens novelts…………………………………………………. 197

P. Lauberta:

Kur Golgātas krusts………………………………………………. 198

Rasas:

Krusts……………………………………………………………….. 198

Vai tu šodien biji Golgātā?……………………………………… 199

Viņš dzīvs! ………………………………………………………… 200

Lieldienās……………………………………………………………. 201

Vai tu tici?…………………………………………………………… 201

O. Legzdiņa:

Lieldiena……………………………………………………………… 202

Liesmas:

Tur bija dārzs……………………………………………………….. 202

Pēdējais mielasts………………………………………………….. 203

Dzīvības brīnums…………………………………………………… 204

Kristus dzīvo………………………………………………………. 205

Dvēseles Lieldienas………………………………………………. 205

A. Ludviga:

Vai varētu?…………………………………………………………. 206

Brīvmalieša:

Lieldienas…………………………………………………………… 207

Lieldienās…………………………………………………………… 207

A. Spīguļa:

Patiesība…………………………………………………………….. 208

Emmaus ceļinieka stāsts…………………………………………. 208

Z. Dzenītes:

Kas tas tāds?…………………………………………………….. 210

Es klusēt gribētu………………………………………………… 211

Kristus krusts……………………………………………………. 211

Nogrimušais krusts………………………………………………. 212

Bet Viņš……………………………………………………………. 213

Kristus krusts……………………………………………………. 213

Viņš augšāmcēlies………………………………………………… 215

Lieldienu ieguvums…………………………………………….. 216

Lieldienas………………………………………………………… 217

Lieldienas rīts…………………………………………………… 218

Tukšais kaps………………………………………………………. 219

Dārgākais sveiciens…………………………………………….. 220

N. Ginteres:

Krusts………………………………………………………………. 221

Es Viņu satiku…………………………………………………….. 221

Kristus augšāmcēlies…………………………………………….. 222

M. Daknes:

Dabas augšāmcelšanās…………………………………………. 222

L. Cīrules-Poles:

Augšāmcelšanās dienā…………………………………………… 223

Ēsteres:

Mīlestība………………………………………………………….. 224

Kāpēc?……………………………………………………………… 225

Lieldienas notikums……………………………………………. 227

M. Mellumas:

Tu biji viens………………………………………………………. 228

Dzīvības ceļš…………………………………………………….. 228

Lāses:

Lieldienas………………………………………………………… 229

J. Stūrmaņa:

Jūdass…………………………………………………………….. 230

M. Frīdmanes:

Vai atceries?……………………………………………………… 231

V. Dzelmīša:

Saruna Tibērijas jūrmalā………………………………………. 233

Pirms saules lēkta………………………………………………. 235

M. Čakarēs:

Lieldienu rītā…………………………………………………….. 237

Vasaras svētkos

Rutas Iklavas:

Svētajam Garam………………………………………………….. 241

Liesmu mēles…………………………………………………….. 241

Liesmas:

Svētā Gara spēks………………………………………………… 242

Atmoda……………………………………………………………. 243

Dieva Gara uguns……………………………………………….. 244

O. Legzdiņa:

Svētā Gara svētkos……………………………………………… 244

Rasas:

Mūsdienu vajadzība…………………………………………….. 245

K. Liecinieka:

Debess uguns……………………………………………………… 246

Viljama Strēļa:

Tu starp cilvēkiem………………………………………………. 247

Lūgšana Vasarsvētkos…………………………………………… 248

V. Fetlera:

Notiks pēdējās dienās………………………………………….. 248

Bez Dieva Gara………………………………………………….. 249

Z. Dzenītes:

Trauks un dzīvais ūdens………………………………………… 250

Ja skar………………………………………………………………. 251

Vasarassvētku stāsts……………………………………………. 252

Svētā Gara dzīvā elpa……………………………………………. 252

Lielais aicinājums………………………………………………. 253

V. Dzelmīša:

Lūgšana Vasarassvētkos………………………………………… 255

Lūgšana…………………………………………………………….. 255

Bula laikā…………………………………………………………… 256

Es slāpes jūtu……………………………………………………… 257

Debess atvērsies………………………………………………….. 258

Līsti, ak Debess…………………………………………………. 259

Lija………………………………………………………………….. 260

Sapnis, vai īstenības atspulgs………………………………… 261

Seklais laiks……………………………………………………….. 262

M. Čakarēs:

Vasaras svētkos…………………………………………………… 263

Ģimenes dienā

M. Daknes:

Saviem bērniem…………………………………………………… 267

Mātes svētība …………………………………………………….. 268

Mājās…………………………………………………………………. 268

Ja tev vēl māte dzīva ir………………………………………….. 269

J. Andersones:

Pie māmuliņas kapa………………………………………………. 270

Lāses:

Māte bērnam……………………………………………………….. 271

Esteres:

Māmuliņai………………………………………………………….. 271

Vēstule dēlam……………………………………………………… 272

Liesmas:

Mātei………………………………………………………………… 273

Savai mātei…………………………………………………………. 273

Divas mātes………………………………………………………… 274

Mātei……………………………………….. :…………………….. 275

Mātes dienā………………………………………………………… 276

Jūrmalnieks:

Mātei………………………………………………………………… 277

Māte un un dēls……………………………………………………. 280

K. Sproģa:

Mūsu pašu………………………………………………………….. 281

Helmāra:

Vēstule māmiņai…………………………………………………… 282

N. Ginteres:

Māmiņa……………………………………………………………… 283

Rasas:

Māt, es nākšu!…………………………………………………….. 283

Fr. Freidenfelda:

Noziedznieks un māte……………………………………………. 284

J. Stūrmaņa:

Māmiņai…………………………………………………………….. 285

Z. Dzenītes:

Sveiciens māmiņai………………………………………………… 286

Māmuliņas acis……………………………………………………. 287

Pie dēla kapa……………………………………………………….. 287

Māmulītei…………………………………………………………….. 288

Pie kapa………………………………………………………………. 289

Mātes sirds………………………………………………………….. 289

Tev, māmiņ…………………………………………………………. 290

Divi vārdi……………………………………………………………. 291

V. Dzelmīša:

Ģimene……………………………………………………………… 291

Mātes mīlestība……………………………………………………… 292

J. Arāja:

Manas mātes piedzīvojums……………………………………….. 293

Pjaujas svētkos

Rasas:

Rudens miers………………………………………………………… 297

Es gribu būt ar rudeni……………………………………………… 298

Vai tu gatavs esi mūžībai?………………………………………… 299

Rudens guvums…………………………………………………….. 299

Tik lapas vien……………………………………………………… 300

Jūrmalnieks

Kvieši vai pelavas…………………………………………………. 301

Z. Dzenīte

Vai briest…………………………………………………………… 302

Sējēji, pļāvēji……………………………………………………….. 302

Zelta druva…………………………………………………………. 303

Audzē mani…………………………………………………………. 304

Tukšais dzīves stāsts…………………………………………….. 304

Tēvs Debesīs un Tēva nams…………………………………….. 305

Dieva aramais tīrums………………………………………………. 306

Liesma

Lapas vien……………………………………………………………. 307

O. Legzdiņš

Rudens cerība……………………………………………………… 308

Nāc vīnkalnā……………………………………………………….. 308

M. Melluma

Papriekš stiebru…………………………………………………… 309

Cirvis pie saknēm………………………………………………….. 310

A. Cīruļa:

Rudens ainas………………………………………………………… 311

Draudzes svētkos

Z. Dzenīte

Svētbrīdī…………………………………………………………… 315

Draudzei…………………………………………………………… 315

Dieva draudze……………………………………………………. 316

Mazais ganāmais pulciņš……………………………………….. 317

Draudze……………………………………………………………. 317

P. Lauberts

Tie ir ar Jēzu bijuši……………………………………………… 318

A. Cīrulis

Draudze……………………………………………………………. 319

Liesma

Draudze……………………………………………………………. 320

Ciemos…………………………………………………………….. 321

Aizslēgts dārzs…………………………………………………… 321

Izkārtnes………………………………………………………….. 322

Ēstere

Kristus draudzes ceļš…………………………………………… 323

Aizslēgtos dievnamus pieminot……………………………….. 325

Laikmeta pēdās…………………………………………………… 326

M. Mellumas:

Gaismas pilsēta………………………………………………….. 326

M. Daknes:

Mēs…………………………………………………………………. 327

Lielums……………………………………………………………. 328

To atminiet……………………………………………………….. 329

J. Arāja:

Jēzu Kristu, draudzes galva……………………………………. 329

Jaunatne

Z. Dzenītes:

Dziesma par jaunību…………………………………………….. 333

L. Cīrules-Poles:

Jaunatnei………………………………………………………….. 334

Artūra Cīruļa:

Jaunība…………………………………………………………….. 335

Līdumnieka:

Jaunatnei………………………………………………………….. 336

A. Ludviga:

Jaunatne…………………………………………………………… 337

Skaistums…………………………………………………………. 338

V. Dzelmīša:

Mosties…………………………………………………………….. 339

Kāp kalnā!………………………………………………………… 339

Kristus gaisma……………………………………………………. 340

J. Arāja:

Kāda jaunieša lūgšana…………………………………………… 343

Debesīs Tēvs

Debesīs Tēvs - Kr. Sproģis……………………………………. 347

Debesu dzimtene - V. G…………………………………………. 348

Mans nākotnes sapnis - Liesma……………………………….. 349

Es ticu! - M. Melluma……………………………………………. 350

Mana pateicība - Rasa……………………………………………. 350

Dzīvība - Kalnu Jēkabs………………………………………….. 351

Žēlastība - Z. Dzenīte…………………………………………… 353

Dvēseles dziesma - E…………………………………………… 353

Svētavots - E. Baumanis……………………………………….. 354

Dieva spēkā - Liesma…………………………………………… 355

Dieva prāts -J. Arājs …………………………………………… 355

Varoņu takās

Sāktais ceļš - J. Tervits…………………………………………. 359

Eņģeļu draudzē - R. Iklāva…………………………………….. 359

Varoņcilts - K. Lāceklis………………………………………… 360

Dieva liecība - R. Iklāva……………………………………….. 360

Mēs tie… - M. Dakne……………………………………………. 361

Ir cilvēki… - Rasa……………………………………………….. 362

Kad meklē Dievu - R. Iklāva…………………………………… 363

Jaunā dziesma - Lizete Drēska………………………………… 365

Bet tumsa nepaliks - Z. Dzenīte………………………………. 365

Divkārtīgs Elijas gars - R. Iklāva…………………………….. 366

Ģetzemāne - Kalnu Jēkabs……………………………………… 367

Šaurā ceļā - R. Iklāva…………………………………………… 369

Jēzus vārds - Lizete Drēska……………………………………. 371

Miers - M. Melluma……………………………………………… 372

Jēzus Kristus - M. Dakne……………………………………… V/M

Krusts - M. Melluma……………………………………………. 371

Nastu nesējam - L. Cīrule-Pole……………………………….. 374

Dievs - M. Dakne………………………………………………… 174

Bada laikā - R. Iklāva…………………………………………

Pavēli tam Kungam savu ceļu — L. Drēska…………………. 376

Ņemi - L. Clrule-Pole……………………………………………. 376

Neskaties atpakaļ - L. Drēska………………………………….. 377

Arī tev… - K. Lāceklis………………………………………….. 378

Varoņi iet - M. Dakne…………………………………………… 379

Kā dabā - M. Melluma……………………………………………. 380

Ticības piedzīvojums - R. Iklāva……………………………….. 381

Kas esmu es - V. Dzelmītis……………………………………… 382

Zem darba nastas

Darbs - Liesma……………………………………………………. 385

Darbs - K. Lāceklis……………………………………………….. 385

Dieva tīrumā - E. Baumanis……………………………………. 386

Dieva darbā - Rasa………………………………………………… 386

Vārdi un darbi - R. Iklāva………………………………………. 387

Tev pieder… - Rasa……………………………………………….. 388

Iztvīkušo lūgšana - L. Cīrule-Pole……………………………… 389

Dieva žēlastība - R. Iklāva……………………………………… 390

Vai tikai vakar? - M. Dakne……………………………………. 390

Dievam degoša sirds - Liesma………………………………….. 391

Ja klusu ciešam - M. Dakne……………………………………… 392

Ja ieraudzīs… - A. Ludvigs……………………………………… 393

Dieva mērs - R. Iklāva………………………………………….. 393

Draugu starpā - R. Iklāva………………………………………… 394

Jaunība - Rasa…………………………………………………….. 395

Mēs brīvprātīgie Jēzum - P. Lauberts…………………………. 396

Sējēji, pļāvēji - Z. Dzenīte……………………………………….. 397

Tuvākais - K. Lāceklis…………………………………………… 397

Tuvākam - R. Iklāva……………………………………………… 398

Nepiemini! - L. Drēska…………………………………………… 399

Ar smaidu vien par maz - R. Iklāva…………………………… 400

Tavs smaids - Rasa………………………………………………. 400

Kur ienāc Tu, Kungs - R. Iklāva………………………………. 402

Tā bijis, tā būs - Liesma………………………………………….. 402

Klusēt - A. Mēters…………………………………………………. 403

Kur tu esi? - R. Iklāva…………………………………………… 404

Ieklausies, viens klauvē! - L. Drēska………………………… 405

Aicinājums kāzās - R. Iklāva……………………………………. 406

Kā būs tad? - Rasa………………………………………………… 408

Kāds klaudzina - R. Iklāva……………………………………… 409

Kristietim būt - Liesma………………………………………….. 410

Dievnams - R. Iklāva…………………………………………….. 410

Mans Dieva nams - Liesma………………………………………. 412

Dziedi… - Rasa…………………………………………………… 413

Tava dziesma - R. Iklāva…………………………………………. 414

Kristus gramatika - Z. Dzenlte…………………………………. 415

Man divu mūžu nepietiktu - R. Iklāva………………………… 415

Dieva dzirnavas - Liesma……………………………………….. 416

Aizslēgtos dievnamus pieminot - L. Drēska………………… 416

Manam kapteinim - J. Arājs…………………………………….. 417

Darbs - A. Cīrulis…………………………………………………. 418

Redzi, es nāku drīz

Cerība vētrā - M. Melluma-Māra………………………………. 421

Pēkšņā sodība …………………………………………………….. 421

Laikmeta nakts - Liesma…………………………………………. 423

Reiz diena nāks - A. Ludvigs…………………………………… 424

Kunga diena nāk - Ed. Grietēns………………………………… 425

Kristus soļi - Ž. Pole…………………………………………….. 426

Mūsu laikmets - O. Baštika…………………………………….. 427

Bet Kungs vēl kavējās - M. Melluma…………………………. 428

Cerība - A. Ludvigs………………………………………………. 429

Kādēļ nedos? - M. Melluma…………………………………….. 429

Varbūt tu esi tas? - L.' Drēska…………………………………. 430

Cirvis pie saknēm - M. Melluma………………………………. 431

Pienāks - A. Ludvigs…………………………………………….. 432

Dieva svaru kausā - Liesma…………………………………….. 433

Viņš tiešām nāks - Z. Dzenīte………………………………….. 434

Lielā vilšanās - R. Iklāva………………………………………… 434

Mēs gaidām - Z. Dzenīte………………………………………… 436

Visa radība gaida - Z. Dzenīte………………………………….. 437

Brīnišķais rīts - Z. Dzenīte……………………………………… 437

Ilgas - Z. Dzenīte…………………………………………………. 438

Šonakt vai rīt? - Z. Dzenīte……………………………………… 439

Tu nāksi drīz - Z. Dzenīte……………………………………….. 440

Lielā diena - Liesma………………………………………………. 440

Vakarā - Z. Dzenīte………………………………………………. 441

Dzīves ceļa pieturās

Tu pastāvi - R. Iklāva……………………………………………. 445

Kur liksi dziesmu? - Z. Dzenīte…………………………………. 445

Spēka vārdi - Z. Dzenīte………………………………………… 446

Dievs savam vēstnesim - Z. Dzenīte………………………….. 447

Ordinācija - Z. Dzenīte………………………………………….. 447

Dod projām! - Z. Dzenīte……………………………………….. 448

Ar Mūžību krūtīs - Z. Dzenīte…………………………………. 449

Darba atcerē - Z. Dzenīte……………………………………… 449

Zelta gados - Z. Dzenīte…………………………………………. 450

Otrā virsotne - Z. Dzenīte………………………………………. 451

Gadiem piecdesmit - Z. Dzenīte……………………………….. 452

Zelta krājējiem - Z. Dzenīte…………………………………….. 452

Dzīves zelts - Z. Dzenīte………………………………………. 453

Kas tā tāda? - Z. Dzenīte………………………………………. 453

Lūgšana - Z. Dzenīte…………………………………………….. 454

Draugiem - Z. Dzenīte………………………………………….. 454

Atbilde svētību vēlētājiem - Z. Dzenīte…………………….. 455

Reiz tā būs

Mūžīgais ritums - Liesma………………………………………. 459

Ar katru soli tuvāk… - A. Mēters…………………………….. 459

Reiz… - Rasa……………………………………………………… 460

Tu tici… - M. Melluma…………………………………………. 461

Trīs smilšu saujas - Liesma…………………………………… 461

Smilšu kopas - A. Spīgulis…………………………………….. 462

Mirušo piemiņas dienai - R. 1 kļāva…………………………. 462

Mirušo piemiņai - M. Melluma-Māra………………………… 464

Tukšas vietas - Liesma…………………………………………. 465

Kas biju es? - Z. Dzenīte………………………………………. 466

Kā ar dvēseli? - Liesma………………………………………… 466

Mēs aiziesim… - V. Dzelonītis……………………………….. 467

Pār kapu smilgām - Z. Dzenīte………………………………… 469

Būs tikšanās - R. Iklāva………………………………………… 469

Teiksmaina zeme - J. Arājs……………………………………. 470

Biogrāfiski dati par autoriem………………………………….. 471

Satura rādītājs……………………………………………………. 477

Content

Smel vēlreiz. Garīgu dzeju antoloģija

IEVADS

1. DAĻA

LŪGŠANA

TICĪBA

DIEVS, KRISTUS

LIELĀ CIŅA

DZĪVES IKDIENĀ UN DZĪVES CEĻOS

2. DAĻA

ZIEMASSVĒTKOS

GADU MIJĀ

NOCĒRT TO!

LIELDIENĀS

VASARAS SVĒTKOS

ĢIMENES DIENĀ

PĻAUJAS SVĒTKOS

DRAUDZES SVĒTKOS

JAUNATNE

DEBESĪS TĒVS

VAROŅU TAKAS

ZEM DARBA NASTAS

REDZI, ES NAKU DRĪZ

MĒS GAIDĀM

DZĪVES CEĻA PIETURĀS

AR MŪŽĪBU KRŪTĪS

REIZ TĀ BŪS

BIOGRĀFISKI DATI PAR AUTORIEM

SATURS