Panca Gaļina

Indulēns Georgs

Balss klusumā

Gaļina Panca, Georgs Indulēns

Balss klusumā

Kristīgā meditācija tradīcijas un prakse

Georgs Indulēns ir vēsturnieks, teologs, meditācijas speciālists. Rīko retrītus un seminārus par meditāciju. Kopš 1990. gada praktizē kristīgo meditāciju. 2006. gadā dibinājis Latvijas Kristīgās meditācijas kopienu.

Gaļina Panca ir ieguvusi ārsta izglītību, taču viņas aicinājums ir žurnālistika. Gajinas interešu lokā Ir psiholoģijas, veselības un garīgās dzīves jautājumi vārdu sakot, viss, kas palīdz izprast esības mistisko noslēpumu.

Lorensa Frimena ievadvārdi

Ar lielu prieku atsaucos piedāvājumam rakstīt šo ievadu grāmatai par kristīgās meditācijas tradīciju. Pareizticīgās baznīcas dižā isihazma (īpašas mistiskās prakses, kas radās agrīnās Bizantijas periodā. Red. piez.) tradīcija Austrumu kristiešiem jau izsenis mācījusi sirds lūgšanas gudrību. Tālab var rasties jautājums: kāpēc Austrumu baznīcas kristīgo kontemplatīvo tradīciju atklāt tās Rietumu māsai?

Piedāvāju šādu atbildi: jo šajā dziļajā lūgšanas formā, ko tik labi izpētījuši un aprakstījuši kristīgās pasaules abu pusložu meistari, mēs varam iegūt visdrošāko cerību uz vienotības atjaunošanu starp kristiešiem, par kuru lūdza Kristus un kurai, pēc Viņa ieceres, jākalpo par zīmi neticīgajiem, ka Viņš laiku laikos ir klātesošs gan kristietības mācībā tās visplašākajā nozīmē, gan arī visdziļākajā kontemplācijas praksē, ko piekopj visi kristieši. Jāpiebilst, ka mūsu planētas veselība prasa gudrību, kas izriet vienīgi no klusuma un rāmas sirds, kura ir uzmanīga pret tajā un visur mītošo mīlestību.

Ir ari cits iemesls, kālab ir īstais laiks šo Romas Katoļu baznīcas no jauna atklāto kontemplatīvās lūgšanas tradīciju darīt zināmu mūsu brāļiem un māsām Austrumos. Visas kultūras mūsdienās cieš lielu garīgu badu. Bet visbiežāk tas ir bads, kas zaudējis savu saikni ar dziļā vieduma tradīciju. Ļaudis meklē Dievu, bet viegli sajauc Viņu ar subjektīvu un nereti sevi centrētu pieredzi. Daudzus valdzina meditācija, bet viņi to identificē ar kontemplācijas vienotā noslēpuma atsevišķām patiesībām ar labumu, ko tā sniedz veselībai, ezoterisku gudrību vai tiecas apvienot visas reliģiskās tradīcijas mākslīgā veselumā, kas izdzēš to atšķirības Dieva atklāsmē. Meditācija ir vienkārša. Tā nav samākslota. Meditācija ir universāla. Tā nav sinkrētiska.

Pasaules kristīgās meditācijas kopienas darbs, ko aizsācis tās dibinātājs benediktiešu mūks Džons Meins (1926-1982)[1], ir mācīt meditāciju saskaņā ar Svētā Jāņa Kasiāna un kristīgo tuksneša tēvu tradīcijām. Ja Austrumu un Rietumu kristieši spēs cieši iesakņoties šajā senajā kopējā tradīcijā, mēs spēsim labāk pretoties mūsdienu garīgajam apjukumam un mākslīgajam sinkrētismam. Mēs it visur sastapsimies ar saviem brāļiem un māsām līdzjūtībā un gudrībā, spēcinošā vienotībā, par ko lūdza Kristus un ko Viņš centās panākt.

Autoru priekšvārds

Kam domāta šī grāmata

ŠI grāmata nav "meditācijas padomnieks neprašām", kaut tajā izklāstīti meditācijas pamati iesācējiem. Tā nav "meditatīvās iegremdēšanās filosofija" fanātiskiem Austrumu mācību sekotājiem, kaut tajā atspoguļoti daži filosofiski uzskati un reliģiskie strāvojumi. Un tā pavisam noteikti nav zinātnisks darbs, kaut grāmatas beigās pievienots izmantotās literatūras saraksts.

Šī ir ļoti praktiska grāmata par to, kā ar meditācijas palīdzību iet tālāk savā garīgajā attīstībā, padarīt savu dzīvi piesātinātu un interesantu, vienlaikus nezaudējot saikni ar mūs aptverošo realitāti, neieslīgstot vienaldzībā pret pasauli un neiedegoties jebkāda veida fanātismā. Un par to, ka nošķirt garīgo no materiālā ir tukši pūliņi gluži tāpat kā censties pārzāģēt monētu, lai atdalītu ģerboni no cipara, un naivi cerēt, ka viena puse izrādīsies vērtīgāka par otru. Ņemiet visu kopā un lietojiet uz veselību un savai labsajūtai!

Kāpēc nolēmām to uzrakstīt

Mēs vēlējāmies dalīties ar jums tajā, kas šķita tik svarīgs mums pašiem: izrādās, ka dzīvot, kā jūs vēlaties, nemaz nav sarežģīti. Iet uz priekšu nav grūti. Vajag vien mazliet apņēmības un tikai vienu metodiku, kas ir tikpat veca kā šī pasaule. Ja kāds, izlasījis šo grāmatu, nospriedīs: "Lieliski, tas man der, mēģināšu iet šo ceļu un tad skatīšos, pie kā nonākšu!" mēs, autori, būsim laimīgi. Ja kāds sacīs: "Nē, tas noteikti nav tā, visam jābūt citādi!" mēs ari būsim laimīgi, jo mums būs izdevies pavirzīt cilvēku pretī viņa mērķim.

Kāds mūsu kopējais paziņa uzaicināja interjera dizaineru, lai tas palīdz skaisti iekārtot viņa jauno māju. Viņš runājās ar dizaineru trīs stundas, taču nevienu no speciālista rekomendācijām tā ari neņēma vērā. Tomēr bija ļoti priecīgs par tā vizīti, jo diskusijas gaitā tika skaidrībā, ko īsti vēlas, un spēja radīt tieši tādu mājokļa iekārtojumu, kādu vēlējās.

Šajā grāmatā vēlamies izstāstīt arī četru izcilu pagājušā gadsimta personību dzīvesstāstus. Šiem cilvēkiem bija atšķirīga ticība un dzīves pieredze, taču viņi nonāca pie viena un tā paša secinājuma: bezvārdu saruna ar Dievu kā dižas garīgas pieredzes pārdzīvojums ir pieejama ikvienam cilvēkam.

Kāpēc grāmatā stāsti par ievērojamām vēsturiskajām personībām, kas praktizējušas meditāciju, mijas ar stāstiem par mūsu draugiem un paziņām? Kur radies šis "augstā" un "zemā" sajaukums? Dzīvē. Ja mēs rakstītu vienīgi par diženajiem, atstājot bez ievērības pārējo cilvēci, kurai pieskaitām arī sevi, visi sacītu: "Ak, šie varoņi lasīt par tiem, protams, ir interesanti! Bet mēs neesam viņi. Skaidrs ja dots tāds talants, tāda pacietība un tik cēla dvēsele, nav grūti uzlidot meditatīvos augstumos, smelties tur iedvesmu, sarunāties ar Dievu un uzņemt spēkus. Bet mēs esam tikai parasti cilvēki, nebūt ne diženi un ari ne visai cildeni. Mēs bieži grēkojam, pārkāpjam likumus, esam laiski un novirzāmies no ceļa. Mums nav nekādu augstu mērķu. Un mēs nekad nekļūsim tikpat garīgi, nekāda balss līdz mums klusumā neatskanēs, un mums nemaz nav vērts censties."

Taču ziniet: ja kāda garīga prakse darbojas, tad tā darbojas visiem, kas tai pievēršas. Arī labumu nes visiem. Neatkarīgi no garīgās attīstības pakāpes un personības diženuma. Mūsu piemēri to apliecina tālab tos grāmatā ari minam.

Gaļinas Pancas ievadvārdi

Pēc izglītības esmu ārste. Tā nav profesija, bet dvēseles stāvoklis, kad gribas saprast, kāpēc cilvēkam ir slikti un kas darāms, lai viņam kļūtu labi. Un, pat ja ārsts pamet medicīnu un pievēršas kam citam, viņa dvēseles stāvoklis nemainās. Kā žurnāliste esmu daudz rakstījusi par meditāciju, runājusi par to ar ārstiem, psihoanalītiķiem, dažādu ezoterisko zināšanu jomu, jogas un budisma speciālistiem. Pirms vairākiem gadiem pirmoreiz sastapos ar benediktiešu mūku Lorensu Frīmenu, kurš man pastāstīja par kristīgo meditāciju, un iepazinos ar Latvijas Kristīgās meditācijas kopienas dibinātāju Georgu Indulēnu. Un nodomāju cik gan meditācija ir vienkārša, bet reizē dižena un visaptveroša. Un cik noderīga ne vien mūsu nemirstīgajai dvēselei, bet arī mūsu laicīgajam, bet tāpēc ne mazāk tuvajam un mīļajam ķermenim.

Georga Indulēna ievadvārdi

Kādudien man piezvanīja Galina un teica: "Rakstām grāmatu par meditāciju!" Un es piekritu.

Man patīk meditācija, un es jau daudzus gadus to praktizēju. Man nācies par to stāstīt dažādās auditorijās un mācīt meditācijas tehnikas dažāda vecuma cilvēkiem un vienmēr priecājos dalīties personiskajā pieredzē. Grāmata ir lieliska iespēja pastāstīt par to, ka dzīvei ir jēga un ka mēs esam nākuši šeit, šajā pasaulē, lai būtu laimīgi. Meditācija ir mūsu dzīves neatņemama sastāvdaļa. 1a mums ir tikpat ierasta kā elpošana, un mēs to vienkārši nepamanām. Neapzināti meditēt prot visi. Bet spert uz priekšu apzinātu soli jums palīdzēs šī grāmata. Tajā mēs nolēmām tuvāk aplūkot meditatīvo stāvokļu lomu cilvēces garīgajos meklējumos un skart jautājumu par kristīgo meditāciju, jo tā ir visnotaļ interesanta un svarīga. Turklāt tā pasaulē iemanto aizvien lielāku popularitāti, bet informācijas par to ir visai maz.

1.    daļa PIESKARŠANĀS NOSLĒPUMAM

..

1. nodaļa Kā trūkst tam, kuram viss ir

Pēdējo simts gadu laikā dzīve ir krasi mainījusies. Mēs dzīvojam pārticībā. Mums vairs nav pastāvīgi jāuztraucas, kā iztikt līdz nākamajai ražai, no kā pārtikt, ko vilkt mugurā un kur pārnakšņot. Mūs vairāk uztrauc garīgi jautājumi, kas nav saistīti ar dienišķo iztiku. Agrāk šie jautājumi nodarbināja tikai filosofus un viedos. Bet tagad gandrīz ikvienu.

Cilvēkiem radās izvēle: var iegūt ārsta vai skolotāja profesiju, var kļūt par vēsturnieku vai programmētāju. Var nemācīties vispār un stāvēt pie konveijera. Mūsu dzīve vairs nav iepriekš nolemta. Agrāk zemnieka dēls strādāja uz lauka, muižnieka dēls dienēja armijā, audēja dēls auda, bet visas sievietes nodevās mājai un bērniem neatkarīgi no tā, vai piederēja augstdzimušo kārtai vai bija uzaugušas būdiņā; tikai vienas sātīgāk ēda un dejoja ballēs, bet citas pārtika no maizes un putras un gāja rotaļās ciema nomalē. Meitenes izgāja par sievām pie tiem, ar ko saprecināja vecāki. Un visi līdz pat nāvei dzīvoja, kur piedzimuši. Pārcelšanās uz kaimiņu ciemu bija gluži kā emigrēšana pāri okeānam. Marko Polo ceļojums uz Ķīnu, par ko viņš sarakstīja grāmatu, kļuva par epohālu gadsimta notikumu. Bet mūsdienās mēs pastāvīgi kaut ko vai kādu izvēlamies profesiju, mītnes valsti, vīru vai sievu, atpūtas vietu, mēbeles, automašīnas marku un aizvien esam norūpējušies, vai tikai šī bijusi īstā izvēle un vai neesam palaiduši garām vēl kādu labāku iespēju.

Pagātnes stresiem piemita vēriens: izcēlās karš, ziemājus sakapāja krusa, uzbruka epidēmija, iekrita neražas gads. Cilvēks, pār kura galvu nāca šīs problēmas, nebija tajās vainojams laika apstākļus taču neizvēlas un valdnieka gribai nepretojas. Viņš nemocījās pašpārmetumos, nejutās vainīgs un pašaizliedzīgi cīnījās ar šīm nedienām. Uz šo vērienīgo nelaimju fona itin kā izplēnēja paša ģimenes un kaimiņu likstas. Un rezultātā nekādas paššaustīšanās un nekāda vainas kompleksa. Mūsdienu pasaulē totālu nelaimju ir maz, visas nepatikšanas šķiet salīdzinoši sīkas un nebūtiskas: gadījās asāka vārdu apmaiņa ar šefu, aizgāja secen cerētais paaugstinājums darbā, vīrs nīgrs un kašķīgs, sieva apnikusi. Taču gan darbu, gan dzīvesbiedru mēs tagad izvēlamies paši, tāpēc jūtamies vainīgi pie visām savām likstām. Mūsu prāts aizvien ir nodevies pašapsūdzībām un sevis attaisnošanai tas arī rada to hronisko stresu, no kura cieš aptuveni 60 % cilvēku. Un mums neviļus nākas pievērsties jautājumam, cik liela ir mūsu personiskā atbildība par visu notiekošo.

Atšķirībā no mūsu senčiem mums ir daudz brīvā laika un katram ir arī sava personiskā teritorija. Kādā grāmatā par sadzīves iekārtošanu, kas izdota 1906. gadā, pilsētas dzīvokļa īpašniekam tiek ieteikts, kā praktiski izmantot brīvo telpu starp kabineta durvīm un gaiteņa galasienu nolikt tur saliekamo gultu sulainim. Viņš devās gulēt vēlāk nekā saimnieks, cēlās agrāk, bet naktī, ja kungam savajadzējās glāzi ūdens vai sveci, vienmēr bija līdzās. No rīta gultu novāca. Augu dienu sulainis pavadīja ļaudīs strādājot. Virēja gulēja virtuvē aiz aizkara kad negatavoja ēdienus un nebaroja kalpotājus. Mums grūti iztēloties šādu dzīvesveidu tu esi aizņemts teju augu diennakti bez jebkādas iespējas nošķirties. Bet nu mums ir brīvi visi vakari plus vēl divas brīvdienas nedēļā. Un ir savs dzīvoklis vieta pārdomām, kur pārnākt mājās pēc darba. Vakariņas var nopirkt lielveikalā gatavas. Traukus nomazgā trauku mašīna. Veļu izmazgā veļas mašīna. Ko darīt brīvajā laikā? Tik liels kārdinājums to vienkārši "nosist" tukšās telefonsarunās vai čatā, nebeidzamās maltītēs, datorspēlēs vai pie televizora ekrāna, jo cilvēkam ar pilnu vēderu nošķirtībā un klusumā sāk nākt prātā visādas dīvainas domas un jautājumi par tēmu "Bet kāpēc es dzīvoju?", uz kuriem ir visai grūti atrast atbildi.

Un tad kāds noteikti pamanīs, turklāt gluži pamatoti, ka viņam nav pieklājīga dzīvokļa, mašīnas, darba, ir par maz naudas un pietrūkst vēl daudzu lietu. Tatad domas par garīgumu, par dzīves jēgu nav piemērotas viņam? Atbildei uz šo jautājumu ir divas daļas.

Pirmkārt, kad mēs sakām "viss ir", tad ar to parasti domājam, ka ir apmierinātas nevis mūsu vēlmes, bet dzīves pamatvajadzības pēc ēdiena, jumta virs galvas un drošības. Mūsdienu pasaulē cilvēks vienmēr var atrast kādu darbu, aprūpi un medicīnisko palīdzību. Relatīvā pārticībā domas par garīgo attīstību agri vai vēlu piemeklē teju visus. Bet trūkumā un nabadzībā šādu nepieciešamību meklēt garīgo patiesību izjūt nedaudzi kopš dzimšanas ļoti gudri un īpaši apdāvināti cilvēki. Un tiem, kuri trūkuma un nabadzības dēļ lūdz tikai materiālo palīdzību, vai tiem, kuri domā vienīgi par naudu, nevajag pārmest "nevēlēšanos kļūt garīgākiem" kas zina, kādi viņi kļūs un uz ko tieksies pēc desmit vai divdesmit gadiem.

Otrkārt, ikvienam ir savs ceļš uz laimi, un tā visvienkāršākais variants ir uz stabila materiālā pamata uzbūvēt sava gara templi un doties ceļojumā garīgo prakšu, pie kurām pieder arī meditācija, un garīgo vērtību pasaulē, lai atrastu savas dzīves jēgu. Un neviens skolotājs (arī visaugstākās garīgās hierarhijas pārstāvis ne) jums nepateiks, kāda tā ir vienkārši tāpēc, ka neko par to nezina: tā ir jūsu, ne viņa dzīves jēga. Taču skolotājs var jums norādīt ceļu uz to. Tomēr arī tas būs viņa ceļš, un vēl nav zināms, vai tas derēs tieši jums. Bet pamēģiniet!

2. nodaļa Kas ir mistiskā pieredze

Meditācija ir īpašs, no domām brīvs apziņas stāvoklis, kurā mums atklājas daudzas patiesības un rodas īpaši pārdzīvojumi. Ļaudis tajā gremdējas dažādu iemeslu dēļ. Bet pats svarīgākais no šiem iemesliem vienmēr bijusi cilvēku tieksme pieņemt, izzināt un izprast neizprotamo. Mūsu dzīvē norisinās visdažādākie notikumi. Un daļai no tiem nav nekādu loģisku vai zinātnisku (abi šie jēdzieni ne vienmēr sakrīt!) izskaidrojumu. Pie tiem mēs vēlētos pakavēties ilgāk, jo cilvēki par neizskaidrojamām parādībām lielākoties spriež vai nu ironiski, vai fanātiski, bet ļoti reti rāmi un nopietni.

Ar neizprotamo mēs saskaramies ik uz soļa. Piemēram, žurnāliste Kira dažkārt steigas dēļ norunā intervijas ar vairākiem cilvēkiem vienā un tajā pašā laikā. Domājat, ka viņa, atklājusi šo misēkli, krīt panikā, zvana kādam no viņiem, izplūst atvainošanās runās un pārceļ tikšanos uz citu laiku? Nekā tamlīdzīga! Vienmēr gadās tā, ka kāds no viņas sarunbiedriem pāris dienu pirms intervijas pats atsaka šo laiku, piedāvājot vienoties par citu. Tāpēc viņa vienkārši nogaida, līdz "atkritīs liekais". Un pagaidām šis dzelžainais likums viņu vēl ne reizi nav pievīlis. Pazīstamais psihoanalītiķis un mistiķis Karls Gustavs Jungs pieļāva, ka tā notiek, ja cilvēks dzīvo sev piemērotā tempā un veic attiecīgajā brīdī nepieciešamās darbības. Bet Kiras vīrs apgalvo, ka viņai piemīt kaķes intuīcija un viņa pēc sarunbiedra intonācijām telefona klausulē izskaitļo tā iespējas ierasties uz interviju, atceras un pēc tam zemapziņas līmenī izsecina, kurš no uzrunātajiem, visticamāk, neatnāks, un šajā laikā satiekas ar citu cilvēku.

Starp citu, arī ar Jungu bieži notika dažādi mistiski atgadījumi, kuru dēļ viņš bieži strīdējās ar savu skolotāju Zigmundu Freidu. Freids bija skeptiķis, kurš visu centās izskaidrot no zinātnes vai loģikas viedokļa. Viņš šokēja sabiedrību, atklājot libido, bērnu seksualitāti, Edipa kompleksu jeb zēna pieķeršanos mātei un vēlāk sengrieķu traģēdijas varones Elektras vārdā nosaukto kompleksu meitas pieķeršanos tēvam. Un Freidam nebūt negribējās ienirt neizskaidrojamajā un mest "mistisku" izaicinājumu pasaulei. Bet Jungs dzīvoja uz robežas starp divām pasaulēm šo un "viņpasauli" un ļoti smalki juta un pamanīja visu, kas neiekļāvās ierastās īstenības rāmjos. Taču viņš tam nemeklēja zinātniskus skaidrojumus. Reiz Jungs un Freids diskutēja par neizskaidrojamo un pārdabisko. Un piepeši no grāmatu skapja atskanēja apdullinošs krakšķis. Abi pamira un izbīlī palūkojās uz skapi. Jungs, pats nezinot, kālab, sacīja: "Tūliņ šī skaņa atkārtosies!" Un pēc dažām sekundēm skapis patiesi atkal iekrakšķējās. Tad Freids apņēmīgi piecēlās un atvēra abas ozolkoka skapja durvis: visi plaukti veseli, grāmatas savās vietās, dūmus nekur nemana, skapja dibenā nav atvērusies eja uz pekli.

-    Vai jus ticat neizskaidrojamām paradībām? apjautājās Jungs.

-    Neizskaidrojamām parādībām neticu. Bet zinu, ka dzirdēju troksni skapī, Freids augstprātīgi atbildēja. Un atteicās turpināt sarunu par šo tēmu.

Cilvēku dzīvē gadās ne vien neizskaidrojami notikumi, bet arī neparasti pārdzīvojumi. Vēsturnieks Nikolajs stāsta: "Tūrisma ceļojuma laikā reiz atpūtos pēc grūta pārgājiena. Aizvēru acis un ieslīgu dīvainā stāvoklī. Tas īsti nebija miegs. Vai ari ne īsts miegs. Pēc manis atnāca nepazīstams cilvēks, un es zināju, ka tas ir mans skolotājs. Mēs nesarunājāmies vārdos, bet sapratāmies domās un bijām laimīgi, ka esam sastapušies. Es atstāju savu ķermeni, un mēs vispirms nonācām kāda mežezera krastā, tad viduslaiku pilsētas krogā, kura pavardā dega uguns. Es visu laiku apzinājos, ka mans ķermenis ar aizvērtām acīm guļ istabā, un uztvēru apkārtni ar tādu kā nepilnīgu, bet skaidru iekšējo redzi. Mūs ar skolotāju apsēdināja pie galda pavarda priekšā, un piepeši manas acis pilnībā atvērās un ieraudzīja visu neparasti spilgti un skaidri. Turklāt es sapratu, ka šī pilnīgā redze piemīt gan ķermenim, kurš turpināja atpūsties, gan manai dvēselei. Paņēmu rokā karoti, un tā man šķita tik skaista kā ikkatrs sīkums šajā istabā. Mūs ar skolotāju pārņēma milzu prieks. Mēs sākām celties augšup un atgriezāmies manā istabā. Tuvojoties savam ķermenim, es itin kā palēnināju kustību, sāku pagriezties un ar vieglu vibrāciju atgriezos tajā. Un man uz visiem laikiem palikusi atmiņā tā neticamā prieka sajūta, ko piedzīvoju."

Viedais Ošo, slavenais indiešu filosofs, jaunībā piedzīvoja apgaismību. Tolaik viņa dzīvē bija iestājusies krīze ar visu savu labo izglītību, brīnišķīgajām oratora spējām un aso prātu Ošo nezināja, ar ko nodarboties, nestrādāja un skuma vientulībā, tikai retumis atstājot māju, lai nopirktu rīsus vakariņām. Un reiz dziļā naktī pār Ošo nāca apgaismība un viņš saprata itin visu, tostarp arī savu sūtību šajā pasaulē. Ošo prieks bija tik neizsakāms, ka viņš iztraucās no mājas, puskails skrēja pa pilsētu un skaļi smējās, līdz ieraudzīja neticami krāšņu koku, nokrita zem tā un aizmiga. Bet pamodies bija gluži cits cilvēks viedais un skolotājs.

Svētais Jānis, bibliskās Apokalipses autors, gara acīm redzēja satriecošas pasaules bojāejas ainas. Šodien viņam teiktu: "Aizmirsti! Tev ir šizofrēnija ar paranoīdo sindromu!" un parakstītu neiroleptiķus. Sendienās tādas diagnozes nebija. Jānis pierakstīja savas vīzijas un radīja satriecoši spēcīgu grāmatu un pat cilvēks, kurš netic nevienam un nekam, nespēj noliegt šī literārā darba diženumu.

Šādi notikumi vai pārdzīvojumi tiek dēvēti par mistisko pieredzi. 1a iziet ārpus ierastā robežām. Dažkārt mēs tajā saskaramies ar Dievu. Dažkārt ar citu realitātes dimensiju vai savas iztēles pasauli. Ar mistisko pieredzi mēs varam darīt, ko vien vēlamies, atstāstīt citiem, pētīt, pierakstīt, izmantot praktiskiem mērķiem. Nedrīkstam tikai vienu uzskatīt to par muļķībām. Noliedzot mistisko pieredzi, mēs apstājamies savā attīstībā, atsakāmies no mums iezīmētā ceļa un lēni nožņaudzam savu dvēseli, bet pēc tam ari prātu.

Bagātīga mistiskā pieredze ir bijusi slavenajai profesorei neirofizioloģei Natālijai Behterevai. Grūti iedomāties cilvēku, kurš būtu par viņu praktiskāks un racionālāk domājošs. Behtereva vadīja zinātniskās pētniecības institūtus un visu savu mūžu veltīja cilvēka smadzeņu izpētei. Viņa redzēja, kā darbojas nervu šūnas, zināja, kuri smadzeņu reģioni atbild par runas spēju, kuri par atmiņu vai humora izjūtu; viņai piemita izcilas organizatores spējas un māka atrast kopīgu valodu ar ikvienu režīmu. Bet Behterevas veselais saprāts viņai ļāva pieņemt kā faktu gan Vangas gaišreģes spējas, gan sastapšanos ar pašas mirušo vīru. Viņa novēroja, ka dažos eksperimentos smadzenes uzvedas kā informācijas uztvērējas itin kā domas tajās ieplūstu no kāda ārēja avota. Ja Behtereva atteiktos atzīt neizskaidrojamo, viņa vairs nespētu radīt.

Zinātnieks tiecas visam neizskaidrojamam atrast eksaktu pamatojumu un veic atklājumus. Mākslinieks glezno audeklus. Kāds aizdomājas par Dievu un žēlsirdību, kāds cits atrod jaunu mikroshēmu salikšanas veidu vai izvairās no draudošām briesmām. Vēl kāds rada jaunu reliģiju. Pateicoties savai mistiskajai pieredzei, mēs augam un virzāmies uz priekšu. Tā ir pieejama bērniem viņi taču bieži redz un jūt gan skaistos, gan arī šausminošos mirkļus. Mēs nereti no viņiem dzirdam mums šķietamu murgu atstāstus: "Kāds slēpjas zem gultas" vai "…tumsā sēž un gaida". Bet par skaistajiem redzējumiem viņi mums gandrīz nekad nestāsta tie viņiem iekļaujas normālā pasaules uztverē. Ari par neparastiem pārdzīvojumiem bērni nemēdz runāt, jo nezina, ka šie pārdzīvojumi ir neparasti. Bet pamēģiniet atcerēties sevi bērnībā jūsu pasaule taču bija pilna noslēpumainu parādību, kas padarīja to tik aizraujošu.

Mistiskie pārdzīvojumi mūs interesē un satrauc. Mēs gribētu saprast, kālab mums tie doti, kas ir to avots. Daudzi cilvēki pievēršas reliģijai jo tā taču radīta ne tikai tamdēļ, lai cilvēki ievērotu humānas līdzāspastāvēšanas likumus, morāles un tikumības normas. Tā ir domāta arī tamdēļ, lai remdētu mūsu garīgās slāpes, un, jo ilgāk pastāv šī pasaule, jo tās mums kļūst svarīgākas. Taču ar reliģijas sniegtajām atbildēm ne vienmēr pietiek, jo tās mums tiek nodotas ar baznīcas kalpu starpniecību un tamdēļ bieži sagrozītas. Meditācija ļauj uztvert mums nepieciešamo informāciju tieši, no pirmavota.

Meditācija bijusi ar mums vienmēr. To neviens nav izdomājis. Kad pirmatnējais cilvēks pirmoreiz pacēla acis pret zvaigžņotajām debesīm un nevis iemiga, bet nodevās sajūsmas pilnai šīs ainas vērošanai, viņš meditēja. Meditēja senie indieši un ķīnieši. Un kā jums šķiet, ar ko savā mucā nodarbojās Diogēns? Ari meditēja! Meditatīvajā transā gremdējās pirmie kristīgie vientuļnieki tuksnesī un budistu mūki kalnos. Austrumos meditācija tika izmantota vienmēr. Rietumos tā uz laiku bija atvirzīta cilvēku esamības otrajā plānā.

3. nodaļa Necīnieties ar tumsu! Nesiet sevī gaismu, un tumsa atkāpsies pati

"Cilvēki klīst pa pasauli, meklējot dzīves jēgu bet tā atrodas mūsos pašos," sacījis Mahariši Mahešs Jogi, kurš piedzima Indijā 1917. gadā un dāvāja Rietumiem meditāciju.

Viņam ļoti gribējās saprast, kā iekārtota pasaule, tāpēc viņš iestājās universitātē, ieguva fiziķa izglītību, taču, ne dienu nenostrādājis ne par skolotāju, ne inženieri, kļuva par dižā guru Deva (Svāmi Brahmananda Sarasvatī) mācekli. Mahariši pavadīja viņam līdzās divdes nit gadu. Pēc skolotāja nāves devās uz Himalajiem, pilnīgā vientulībā nodzīvoja tur divus gadus, piedzīvoja atklāsmi un devās ceļā nest pasaulei "transcendentālo" meditāciju, kā viņš nosauca klasisko indiešu meditāciju. Sākumā Mahariši mācīja ļaudis Indijā, pēc tam Birmā un Havaju salās. 20. gs. 50. gadu beigās devās uz Kaliforniju, bet no turienes uz Eiropu.

Pēc Otrā pasaules kara cilvēki sakārtoja savu sadzīvi, izbaudīja labklājību un mieru un uzdeva sev jautājumu: "Un tālāk? Kurp iet? Kālab dzīvot?" Visur parādījās hipiji anarhistiski, bet miermīlīgi klaidoņi ar savu šokējošo lozungu "Sekss, narkotikas un rokenrols". Lai cik dīvaini liktos šie zēni un meitenes ar netīrajiem, garajiem matiem, ar puķēm izšūtajos džinsos, apsējušies prievītēm un sapīpējušies marihuānu (par tās ekvivalentu toreizējā padomju teritorijā kalpoja "lidojošie" dimedrola un analgīna maisījumi), viņi iedvesa mums tieksmi izrauties ārpus materiālās pasaules robežām un vēlmi nekarot, bet ticēt un mīlēt. Mahariši padoms nekur netraukties, bet vienkārši apsēsties un iegremdēties sevī, lai saprastu, ko tu vēlies, un rastu gaismu sevī, šiem jauniešiem nāca kā atklājums.

1960. gadu beigās, lasot lekcijas Londonā, Mahariši iepazinās ar The Beatles četrinieku. Viņi visi mācījās pie tā meditāciju. Pirmā Indijas retrita (tā sauca iegremdēšanos sevī pie dabas krūts, prom no ierastās vides) laikā viņus sasniedza vēsts, ka Londonā no miega zāļu pārdozēšanas miris grupas menedžeris, gluži vai viņu tēvs Braiens Epšteins. Mahariši palīdzēja puišiem pārvarēt šo triecienu, sauca viņus par "eņģeļiem". Viņi savu skolotāju dievināja un nodrošināja viņam labu "pīāru". Bet pēc dažiem gadiem sastrīdējās ar viņu visai prozaiska iemesla dēļ: Mahariši bija aizrāvies ar aktrisi Miu Ferovu, kura arī bija viņa skolniece. Mia atbildēja uz viņa jūtām. Bet miesas kaislības The Beatles puišiem nekādi nesaistījās ar kristietībā ierasto garīgā skolotāja askēta tēlu, kurš nicina fizisko mīlu. Viņi jutās piekrāpti: garīgais skolotājs, bet lakstojas ap sievietēm! Mahariši, kurš pārstāvēja citas tradīcijas, brīnījās, kālab gan viņš nedrīkstētu gulēt ar sievieti un reizē būt apgaismota personība. Austrumos tajā nesaskata nekādas pretrunas. Un Mahariši nevēlējās, lai viņam uztieptu svešo askēta tēlu. Tā viņi šķīrās bez aizvainojumiem, taču tā arī nesapratuši cits citu.

Mahariši uzcēla vairākas meditāciju pilis ASV un Eiropā. Viņa līdzgaitnieki izrādījās lieliski mārketinga speciālisti, bet "prece" meditācija ļoti kvalitatīvs un tirgū pieprasīts garīgais pakalpojums. 1990. gadā Mahariši apmetās uz dzīvi bijušajā klosterī Flodropas ciemā Nīderlandē. Dzīvoja tikai divās istabās no divsimt, tikpat kā no tām neiznāca un pat ar vistuvākajiem palīgiem, kuri strādāja šajā pašā namā, sazinājās ar videosakaru starpniecību. Viņš nomira 90 gadu vecumā.

Meditācija kristīgajai pasaulei izrādījās nevis kaut kas svešs, bet gan tuvs un pazīstams, tikai piemirsts, tāpēc mēs tik viegli to pieņēmām.

2      daļa ATVER SEVI PASAULEI, UN PASAULE NOLAIDĪSIES PIE TEVIS

..

4. nodaļa . Gatavība pārmaiņām

Austrumu reliģiju budisma un hinduisma ienākšana Rietumu ideju "tirgū" kristietībai izrādījās ja ne gluži kas negaidīts, tad nopietns pārbaudījums gan. Līdz 20. gadsimtam kristieši pievērsās galvenokārt iekšējiem konfliktiem un "ģimenes" skandāliem, kas risinājās starp dažādiem šīs reliģijas atzariem, strāvojumiem un tiem, kuri bija izgājuši ārpus tās oficiālajām un pat pieļaujamajām robežām un nodibinājuši savas sektas. Līdzās kristietībai tradicionāli bija pastāvējis arī jūdaisms un islāms. Tās bija atšķirīgas, tomēr saprotamas reliģijas cēlušās no tiem pašiem avotiem, ar kopēju vēsturi un kopējām diženām personībām: ķēniņu Salamanu un ķēniņu Dāvidu godā visi. Jēzu Kristu kristieši pielūdz kā Dievu, bet jūdaisti un musulmaņi kā pravieti un svēto. Ir par ko pastrīdēties, taču kopumā viss skaidrs.

Un piepeši izrādījās, ka pasaulē ir arī citas reliģijas, kas sevi sauc par "filosofiju", ka tām ir citas vērtības un tām seko miljardiem cilvēku. Nu šo ticību pārstāvji iejaucās eiropiešu un amerikāņu dzīvē, kurus kristīgo baznīca tradicionāli bija uzskatījusi par balstu un no kuriem pulcēja draudzi. Un šī draudze ar interesi tvēra visu jauno.

Lai izteiktos par "jaunajām" reliģiskajām interesēm, tajās vajadzētu vismaz orientēties jo neviens nevar ņemt nopietni kritiku, ko dzird no profāna. Bet, kolīdz sāc orientēties, daudz ko nākas pārvērtēt.

Katolicisms par "patiesības staru"

Katoļu baznīca ir viena no pasaules senākajām organizācijām. Vēsturnieki un sociologi katolicisma noturību un radošo potenciālu skaidro ar tā plašo bāzi ar neiedomājami daudzajām kultūrām un tautām, ko tas aptver, un strikti hierarhisko struktūru. Bet psihologi iepriekš minētajam pievieno arī celibātu, kas jāievēro baznīcas kalpiem. Atteikšanās no seksa cilvēka psiholoģijas skatījumā nozīmē: ja esi nolēmis kalpot Dievam šīs ticības ietvaros, tev jāsaprot, ka šī kalpošana kļūs par visu tavas dzīves saturu un tev būs jādomā vienīgi par Dievu un reliģiju. Katolicisms prasa nopietnu attieksmi bez jebkādām papildu domām: "…Un pie viena iekārtošu māju, apņemšu skaistu sievu, kļūšu par tēvu pieciem bērniem." Un par libido sublimāciju ari nedrīkst aizmirst: ja nespēj šeit un tagad atrast sev sievu un draudzeni, tu domā par kaut ko citu bet, kolīdz aizdomājies par cēlām lietām un ķeries pie darba, viss pārējais kļūst mazsvarīgs. Bet nu jau ir citi laiki. Iespējamas jebkādas pārmaiņas, un aizvien biežāk ieskanas runas par celibāta atcelšanu. Un mēs vēlētos uzsvērt pat ja mums kaut kas savā vai citā ticībā, savos vai citu uzskatos, citu cilvēku dzīvē (pašlaik vai pagātnē) šķiet nepieņemams vai nesaprotams, tomēr neironizēsim par citādo un nenoliegsim to, bet mēģināsim saprast.

Romas Katoļu baznīcas dialogs ar citām reliģijām ir oficiāla politika kopš Otrā Vatikāna koncila. Mūsdienu Romas Katoļu baznīca vairs tik strikti nenovēršas no citām konfesijām. Vatikāna Otrais koncils pēc pāvesta Jāņa XXIII iniciatīvas notika no 1962. līdz 1965. gadam. Tas pasludināja cilvēka kā personības tiesības uz reliģisku brīvību un paziņoja: "Katoļu baznīca nenoliedz neko, kas ir patiess un svēts citām reliģijām… Tā ar dziļu cieņu raugās uz likumiem un mācībām, kas ietver sevī tās patiesības staru, kurš apgaismo visus ļaudis." Un šā dialoga gaisotnē atgriežas un tiek pieņemtas arī Austrumu tradicionālās un Rietumu piemirstās meditācijas tehnikas.

Pareizticība un tās divas tendences

Kristietības otrais atzars pareizticība izceļas ar savu konservatīvo garu un iet tradīciju saglabāšanas ceļu. Tajā pastāv dažādi uzskati un dažādi novirzieni.

Pazīstamais Pareizticīgās baznīcas garīdznieks un sludinātājs Aleksandrs Meņs (1935-1990) gāja pret valdošo straumi viņš palika uzticīgs savai pārliecībai, ka ļaudis laiku laikos ticējuši Vienam Dievam, tikai savu mīlestību pret Viņu izpauduši atšķirīgos veidos, ko noteikušas dažādās kultūras un mentalitātes. Meņs par to sarakstīja darbu vairākos sējumos "Meklējot ceļu, patiesību un dzīvi". Viņš bija patiesi labestīgs un tādu cilvēku, kuri spēj darīt labu nevis aiz vājuma, bet spēka, patiesi nav daudz. Kristīja Solžeņicinu. Ne vienu reizi vien saņēma draudu zīmītes. Jāpiebilst, ka teju visi, kas mūs aicinājuši dzīvot mierā un saticībā, mīlestībā un cieņā, Aleksandrs Meņs, Mahātma Gandijs, amerikāņu sludinātājs Mārtiņš Luters Kings un Zviedrijas premjerministrs Ūlofs Palme traģiski gājuši bojā no slepkavu rokām. Jēzu sita krustā kaut viņš savas dzīves laikā nevienam ne pirkstu nepiedūra un aicināja tikai uz labu. Šķiet, viss šai pasaulē plūst un mainās, izņemot vienu: tai nav patikuši un nepatīk labi, stipri cilvēki. Un ļoti gribas iegremdēties dziļā meditācijā, lai ar sirdi sadzirdētu atbildi uz jautājumu: "Kāpēc tā notiek?".

Patlaban ļoti pazīstams ir garīdznieks, diakons Andrejs Kurajevs, Maskavas Valsts universitātes absolvents un bijušais zinātniskais ateists, kategorisks, artistisks un harismātisks cilvēks, kas draudzējas ar rokgrupas "DDT" ["JļJlT'] līderi Juriju Ševčuku un savos teoloģiskajos sacerējumos citē Josifa Brodska un Borisa Pasternaka dzeju. Viņš pauž citu uzskatu un aicina kristiešus uz ko līdzīgu jaunam krusta karam: "Šodien mēs dzīvojam citā pasaulē. Triumfējošo ateismu nomaina triumfējošs okultisms. Visi spēlē stikla pērlīšu spēli ar tādiem vārdiem kā "karma", "horoskops", "astrāls", "kosmiskais stars". Teju visas pasaules reliģijas ienākušas mūsu mājās un draudzīgā korī pasludinājušas kristietību par "novecojušu". Un nu kļuvusi nepieciešama gluži cita intonācija, atšķirīga no tās, kas bija tēva Aleksandra Meņa grāmatās. Kad kristietības saliņas draud aprīt okultisma stihija, nevienam vairs nav prātā "kopējā" meklējumi. Pienācis laiks novilkt robežas, iezīmēt šķirtnes. Ir laiks konfliktēt."

Luterānisms

Šis varenais protestantisma novirziens vienmēr izcēlies ar piesardzību, mērenību un māku balansēt starp dažādām reliģiskām galējībām. Runājot pavisam atklāti, viss luterānisms izrietējis no vienas mistiskas atklāsmes. Mārtiņš Luters teicis: "Kad kāds mūks reiz manā klātbūtnē sacīja vārdus: "Es ticu grēku piedošanai", Svētie Raksti man atklājās gluži citā gaismā un es jutos kā no jauna piedzimis. Man šķita, ka paradīzes vārti plaši atdarījās manā priekšā." Un Luters saprata, ka Dievs mīl visus un Viņa labvēlība nav jāiegūst ar dažādām askēzēm un reliģiskiem varoņdarbiem. Vēl vairāk viņš rakstīja: "Saprāts mums dots ne jau tālab, lai izzinātu to, kas ir augstāks par mums (dabu, Dievu, eņģeļus un debesu svētos iemītniekus), bet gan to, kas ir zemāks par mums (dzīvniekus, augus, matērijas uzbūvi)." Acīmredzot augstākās īstenības izzināšanai viņš piedāvāja apgaismības ceļu, kas viņam bija tik labi pazīstams.

Luterānismam bija gana ar Mārtiņa Lutera piedzīvoto mistisko pieredzi. Luteriskās baznīcas attieksme pret misticismu, ko proponē jebkādu ticību adepti, ir ļoti piesardzīga. Un, lūk, kāpēc. Saskaņā ar luterisko teoloģiju cilvēkam, lai viņš taptu atpestīts, jāsastop Dievs un jāiegūst Viņa piedošana jo visi cilvēki ir atbildīgi par Ādama un Ievas grēkā krišanu, viņi nes sevī iedzimto grēku un piedevām vēl arī smagu personisko grēku nastu. Taču ir par maz tikai sastapt Dievu! Cilvēkam ir jānoiet savs ceļa posms viņam jāatbild Dievam ar piekrišanu, proti, jāvēlas pieņemt Dievu. Un tad viņš iemantos pestīšanu. Un viņam nevajag to "atstrādāt" kā katolicismā vai pareizticībā.

Bet, ja šī sastapšanās ir tik svarīga, rodas kārdinājums ieraudzīt to sapnī, halucinācijā, vienkārši izdomāt un visiem par to pastāstīt: "Es te nesen kontaktējos ar Dievu, pieņēmu Viņu un iemantoju Pestīšanu!" Tālab luterāņi visai piesardzīgi izturas pret mistisko pieredzi tās subjektīvisma dēļ. Un meditācijas laikā mēs šādu individuālu mistisko pieredzi gūstam, tāpēc tā šis baznīcas pārstāvjos raisa skepsi.

5. nodaļa Kas ir kristīgā meditācija

Par kristīgo meditāciju sauc meditatīvu stāvokli, kurā cilvēks atbrīvo savu apziņu no domām, atkārto pie sevis īpašus meditatīvus vārdus un atver savu apziņu un sirdi ļēzum Kristum, lai nodibinātu ar Viņu saikni un izjustu Viņa gaismu dvēselē. Kristīgo meditāciju parasti sauc par "kontemplatīvo sirds lūgšanu" bezgalīgi patiesu, klusu un uzticēšanās pārpilnu. Pēc savas tehnikas kristīgā meditācija būtībā ne ar ko neatšķiras no Austrumu garīgo prakšu klasiskajiem avotiem. Atšķirīgs ir tikai tās mērķis un virzība kristieša jūtas meditācijas laikā ir vērstas uz Jēzu Kristu.

Kad tā bija populāra

Kontemplatīvās lūgšanas bija izplatītas kristietības rītausmā, agrīnajos viduslaikos, vientuļnieku un mūku vidū. Vientuļnieki augām diennaktīm kavējās klusā vienotībā ar Dievu. Mūki tai atvēlēja noteiktas stundas: viņi nošķīra vārdiskās un kontemplatīvās lūgšanas. Citu kārtu pārstāvjiem meditācijai nepietika brīvā laika, pacietības un izglītības cilvēki nesaprata, kālab gan ar Dievu jāklusē, ja var parunāt. Bet 16. gadsimta beigās kristīgā meditācija ātri nonāca ēnā, un to uz vairākiem gadsimtiem piemirsa.

Kāpēc tā tik ilgi bija piemirsta

Daži vēsturnieki šo notikumu pavērsienu skaidro ar atšķirīgajiem vēsturiskajiem ceļiem, kādus ilgi gāja Austrumu un Rietumu valstis. Austrumos Indijā, Tibetā, Japānā un Ķīnā civilizācija gadsimtiem ilgi attīstījās filosofijas virzienā: cilvēks kontemplatīvi apcerēja un pārdomāja to, kas bija ap viņu. Viņu interesēja jautājums "Kādēļ?". Jautājums "Kāpēc?", kas ļautu izzināt, "kā tas var būt", viņam neeksistēja. Viņš netiecās pārveidot pasauli, neaizrāvās ar mehānismiem un tehniku. Ķīniešu zinātnieks prātoja par zibens dabu, taču atšķirībā no sava Eiropas kolēģa necentās notvert to "mēģenē" un izpētīt, no kā tas veidots. Buda sacījis, ka bultas ievainotam cilvēkam ir vienalga, kas uz viņu šāvis, viņam rūp rēta. Austrumos izgudroja galvenokārt praktiskas vai baudu sniedzošas lietas Ķīnā radīja porcelānu, iemācījās aust zīdu; daži autori apgalvo, ka tur pirms diviem tūkstošiem gadu tātad jau sen pirms vācu mūka Bertolda Švarca izgudroja arī šaujampulveri, bet vienīgi uguņošanai. Indijā pētīja debesis, veidoja astroloģiskos kalendārus un horoskopus, pēc tradīcijas apguva un pilnveidoja matemātiku visabstraktāko zinātni, kuru var studēt jūras krastā, ar rīkstīti velkot smiltīs zīmes. Austrumu cilvēks nodevās apcerei, pašizziņai, meditēja, ielūkojās sevī un baudīja apkārtni. Un meditācija Austrumos no izredzēto garīgās dzīves pamata pārvērtās par sadzīves kultūras elementu līdzīgi kā pie mums roku mazgāšana pirms ēdienreizes.

Bet Rietumos aizvien paātrinājās tehniskā progresa tempi: visi kaut ko darīja, rosījās, steidzās, izjauca pa sastāvdaļām, pētīja, salika no jauna tāpat vien, intereses pēc, lai tikai pēc tam skatītos, kas no tā visa sanāks un ko ar to iesākt. Rietumu civilizācijas galvenais jautājums ir "Kāpēc tas notiek?". Tas ļauj mainīt pasauli radīt ko jaunu un izmantot to saviem mērķiem.

Baznīcu bieži apsūdz tumsonībā un "iedzimtajā" naidā pret zinātni. Bet nez kāpēc piemirst, ka zinātne un reliģija savulaik gāja līdzās, rokrokā, un miermīlīgi "sarunājās": 16. gadsimtā Svētais Ingācijs Lojola uz jezuītu ordeņa bāzes radīja visprogresīvāko izglītības sistēmu pasaulē. Jezuītu skolās mācīja teoloģiju, valodas, eksaktās zinātnes un medicīnu. Diženais Renē Dekarts (1596-1650) franču filosofs, matemātiķis, mehānikas pētnieks, fiziķis, fiziologs, teju visu eksakto zinātņu un dabaszinātņu pamatlicējs bija beidzis tālaika Francijas labāko mācību iestādi, jezuītu dibināto Laflešas koledžu. Bet tad viņš novērsās no reliģijas, izaicinoši paziņojis: "Cilvēks ir tikai staigājoša mašīna!" un ieviesa apritē racionālo domāšanu, loģiku un analīzi. Zinātnieki sāka nekautrīgi graut pasaules uzskata pamatus, un Nikolajs Koperniks pierādīja, ka Zeme griežas ap Sauli.

Reliģija līdzās zinātnei jutās neveikli, kā žēlsirdīga saimniece, kas sākusi barot vārgu kaķēnu, bet no tā izaudzis brangs, plēsīgs lūsis. Un nu saimniecei pašai nākas no šī zobainā zvēra, proti, zinātnes, aizsargāties un atgādināt, kurš te ir galvenais. Kopernika sistēmu baznīca nosodīja tik bargi, ka izcilais 16. gadsimta dāņu astronoms Tiho Brahe acumirklī sacerēja kompromisa teoriju: tā sacīt, visas planētas griežas ap Sauli, bet Saule līdz ar tām ap mazo, lepno Zemi. Un pie šīs teorijas tad arī vairākas desmitgades turējās zinātnieki, kuri baidījās sanīsties ar baznīcu. Tikmēr garīdzniekiem un teologiem slepus gribējās pacelt reliģiju zinātnes līmenī, un viņi ņēmās analizēt, izskaitļot un pierādīt ticību loģiski. Patiesības apjēgsmi meditatīvā ceļā, ar sirdi, sāka uzskatīt par neloģisku un novecojušu, un to sāka uztvert ar aizdomām: "Kā gan iespējams, ka cilvēks var sarunāties ar Dievu! Un vai ar Dievu? Vai tik ne ar tumsas spēkiem?" Meditatīvam stāvoklim vairs neuzticējās un lūgšanās izvēlējās visu skaidri un precīzi izrunāt.

Kad satuvinājās Austrumi un Rietumi

Pēc Pirmā pasaules kara Rietumos uzzināja par budisma meditāciju un aizdomājās. Pēc Otrā pasaules kara ļaudis atklāja, ka Zeme, ko nu diennakts laikā varēja aplidot ar lidmašīnu, ir ļoti maza, bet starp dažādu tautību un ticību pārstāvjiem ir daudz vairāk kopīgā nekā atšķirīgā. Un pārdomas izvērtās rīcībā.

Cilvēki jutās noguruši no mūžīgajiem baznīcu un reliģisko strāvojumu kariem un noilgojušies pēc vienotības un sapratnes. Padomājiet, cik patīkami ir nestrīdēties, kura ticība skaistāka, kura draudze bagātāka un kuras garīgais gans apveltīts ar lielākām runas dāvanām, bet vienkārši iegremdēties kopīgā saskarsmē ar Dievu.

Džons Meins (1926-1982), pēc ticības katolis, iepazina meditāciju 1954. gadā Malaizijā. Meditācijā viņu apmācīja godātais indiešu skolotājs Svāmi Satjananda (Sivami Satyananda), kurš ieteica visu meditācijas laiku pusstundu divreiz dienā atkārtot vienu kristiešu lūgsnas frāzi. Meins nodevās meditācijai, daudz lasīja, domāja par baznīcu un nolēma kļūt par mūku. Kad viņš par šo "meditācijas" veidu pastāstīja savam kristīgajam skolotājam, tas Meinam jo stingri aizliedza to praktizēt. Meins no meditācijas atteicās, taču īstā anglosakša stūrgalvībā ņēmās studēt visas kristīgo lūgšanu prakses un pārliecinoši pierādīja, ka meditatio, kurā agrīnās kristietības garīgie tēvi sarunājās ar Dievu, ir identiska tai, ko viņam bija mācījis indiešu skolotājs. Meins uzskatīja par savu pienākumu atdot meditāciju Rietumu sabiedrībai un baznīcai. Lai kristietība sastaptos ar Āzijas reģiona kontemplatīvajām reliģijām, viņš visu kristīgo tradīciju Austrumu un Rietumu, katoļu un reformācijas pārstāvjiem izveidoja Pasaules kristīgās meditācijas kopienu. Mūsdienās kristīgā meditācija piedzīvo uzplaukumu un tai ir daudz sekotāju. Pēc Džona Meina nāves Pasaules kristīgās meditācijas kopienu vada viņa skolnieks, benediktiešu mūks tēvs Lorenss Frīmens. Šīs kopienas nodaļas darbojas vairāk nekā 60 valstīs. Arī Latvijā ir Kristīgās meditācijas kopiena, ko vada teoloģijas doktors mācītājs Indulis Paičs. Ta ir ekumeniska organizācija, kurā tiek laipni uzņemti dažādu kristīgo tradīciju pārstāvji, kā arī visi patiesības, garīguma, dzīves jēgas un Dieva meklētāji.

Lorenss Frīmens saka: "Dievs ir mūžīgs, reliģijas pārejošas."

6. nodaļa "Klusās lūgšanas" pareizticībā

Meditācija kā fakts, nevis kā termins ir tuva pareizticīgo sirdij. Pareizticībā ir tā dēvētā Jēzus lūgšana, kurā mēmi tiek atkārtoti vārdi: "Kungs Jēzu Kristu, Dieva Dēls, esi man, grēciniekam, žēlīgs!" vai īsākā formā: "Kungs, apžēlojies par mani!" Vardi "apžēlojies par mani" šajā kontekstā, kā norāda metropolīts Antonijs Surožskis, nozīmē ne vien "piedod", "atpestī no savām dusmām", bet arī "iemīli" no vārdiem "žēlot" [kr. Mиловать] un"mīlēt" [kr. Любить]. Šo lūgšanu sauc par "sirds lūgšanu" tik vienkārša un uzticības pilna tā ir. Lūk, kā iesaka nodoties Jēzus lūgšanai: "Apsēdies klusumā un vienatnē, viegli noliec galvu, aizver acis; elpo rāmāk, iztēlē lūkojies savā sirdī, novadi prātu, proti, domas, no galvas sirdī. Elpojot klusi, tikai kustinot lūpas vai vienīgi domās saki: "Kungs Jēzu Kristu, apžēlojies par mani." Centies atvairīt visas domas, apbruņojies ar rāmu pacietību un biežāk atkārto šo nodarbi." ("Atklāti svētceļnieka stāsti savam garīgajam tēvam", ko 19. gadsimta otrajā pusē sarakstījis anonīms pareizticīgo mūks.) Šīs lūgšanas prakse ir visnotaļ līdzīga meditācijas praksei. Līdzīga lūgšana bija izplatīta pareizticīgo klosteros: mūki to nepagurusi atkārtoja pie sevis, līdz sāka just saikni ar Dievu un izjust neparastu dvēselisku svētlaimi.

Metropolīts Antonijs Surožskis (1914-2003) savā darbā "Lūgšanas skola" stāsta, ka reiz kāda veca draudzes locekle viņam atzinusies, ka nepavisam nesaprotot viņa vārdus par Dieva pieskaršanos cilvēka sirdij… "Jau 14 gadus es gandrīz nepārtraukti skaitu Jēzus lūgšanu, bet ne reizi neesmu sajutusi Dieva klātbūtni." "Tad es teicu," raksta Ekselence, "ka nodomāju: ja Jūs nepārtraukti runājat, Jūs nedodat iespēju Dievam iestarpināt ne vārda… Ejiet uz istabu, uzkopiet to, nolieciet savu krēslu iepretim ikonai, iededziet svētbildes lampiņu, apsēdieties, aplaidiet skatienu visapkārt un paraugieties, kā Jūs dzīvojat; esmu pārliecināts: tā kā Jūs visus 14 gadus esat bez mitas lūgusies, Jums nav bijis laika aplūkot savu mājokli. Tad paņemiet adīkli un piecpadsmit minūtes vienkārši adiet Dieva vaiga priekšā. Bet neizrunājiet nevienu pašu lūgsnas vārdu. Vienkārši pasēdiet un papriecājieties par mieru un mājīgumu Jūsu istabā."

Pēc dažām dienām šī sieviete atkal atnāca uz baznīcu. Viņa bija izdarījusi visu, ko bija ieteicis Ekselence Antonijs. Un bija piedzīvojusi klusuma pieredzi. "Pamanīju, ka klusums bija nevis vienkārši skaņu un trokšņu neesamība, bet tam bija cita substance. Šis klusums nebija kaut kā trūkums, bet gan kaut kā klātbūtne. Klusumam bija iekšējs apjoms. Ārējais klusums nolaidās un savienojās ar iekšējo mieru un klusumu. Un es neviļus sajutu, ka klusums ir klātbūtne. Šī klusuma sirds bija Viņš Tas, Kurš ir absolūts klusums, absolūts miers, absolūts līdzsvars…"

Klusā bezvārdu lūgšana pareizticību nekad nav atstājusi. Te noteikti jāmin apbrīnojami precīzi un poētiski metropolīta Antonija Surožska vārdi par kluso sirds lūgsnu, kas vērsta uz Dievu: "Taču mēdz būt arī tā, ka mums nav vajadzīgi nekādi lūgšanas vārdi, ne mūsu pašu, ne kāda cita, un tad mēs lūdzam absolūtā klusumā. Absolūts klusums tā ir ideāla lūgšana, bet ar nosacījumu, ka tā ir īsta bezvārdu klusēšana, bet ne aizsapņošanās. Mēs no savas pieredzes ļoti maz zinām par to, kas tas ir ķermeņa un dvēseles dziļā klusēšana, kad dvēselē valda pilnīgs klusums, kad pilnīgs miers piepilda ķermeni, kad beidzas jebkāda trauksme un kustība un mēs stāvam Dieva priekšā, līdz galam atvērti pielūgsmes aktā. Ir mirkļi, kad mēs jūtamies fiziski labi, nevēlamies sasprindzināt prātu, esam noguruši no vārdiem, jo esam tos jau tik daudz teikuši; mums negribas kustēties, un mēs izjūtam prieku šajā trauslajā līdzsvarā; tā ir robeža, pie kuras varam ieslīdēt sapņainībā. Iekšējā klusēšana tā ir jebkādas iekšējas domu vai emociju kustības neesamība, bet tā ir absolūta modrība un atvērtība Dievam."

7. nodaļa "Kurš nemāk būt viens, lai vairās arī no kopības." Meditācijas tradīcijas luterānismā

Luterāņi praktizē meditācijas, kas izriet no pārdomām: jūs izlasāt tekstu Bībelē un iegremdējaties domās par Dievu un sevi. Kad cilvēks domā un iekšēji atkārto kādu īsu Bībeles citātu, kas kāda iemesla pēc uzrunājis viņa dvēseli, vai pat tikai vienu vārdu, šī atkārtošana noved viņu pie Dieva klātbūtnes apzināšanās. Un šīs dziļās pārdomas pārtop lūgsnā, kas ļoti līdzinās kristīgajai "klusajai lūgšanai".

Par vientulības svētību un nepieciešamību vērsties pie Dieva klusumā un meditēt runājis vācu teologs un garīdznieks Dītrihs Bonhēfers (1906-1945): "Kurš nemāk būt viens, lai vairās arī no kopības… Kristietim vajadzīgs noteikts laiks vienatnei, lai meditētu par Svēto Rakstu tekstiem un nodotos lūgšanām, tostarp arī lūgsnām par tuvajiem. Dienas gaitā nedrīkst palaist garām ne vienu, ne otru. Mums nevajag bīties no vārda "meditācija". Ar to mēs atgriežamies pie baznīcas un reformācijas senās tradīcijas." Dītrihs Bonhēfers studējis teoloģiju Berlīnē, aizstāvējis divas disertācijas, bijis vikārs vienā no Barselonas protestantu kopienām, turpinājis mācības Ņujorkā, strādājis par jaunatnes ekumeniskās kustības sekretāru. 1931. gadā viņš kļuva par Berlīnes Universitātes docentu, universitātes baznīcas garīdznieku un pilsētas vikāru. Gaišais prāts un iedvesmas pilnā ticība viņam solīja neparastu nākotni. Diemžēl Vācijā pie varas nāca nacisti. Dītrihs Bonhēfers neemigrēja, bet palika kopā ar savu draudzi un uzticīgs saviem uzskatiem viņš iestājās pret antisemītismu, pret nacismu un pret karu. 1943. gadā viņu arestēja, bet 1945. gada 9. aprīlī sodīja ar nāvi.

No ieslodzījuma viņš saviem tuviniekiem rakstīja satriecošas vēstules par ticību un kristietību un kļuva par vienu no pazīstamākajiem 20. gadsimta luterāņu garīdzniekiem.

"…Bet lai par ko pārvērstos klusums, negaidiet no tā neko, izņemot tiešu sastapšanos ar Dieva Vardu, kura dēļ cilvēks izvēlējies klusumu. Šī sastapšanās tam tiks dota. Kristietim nav jāizvirza nekādi savi nosacījumi, kas saistīti ar to, ko viņš gaida vai cer iegūt no šīs tikšanās. Ja viņš to vienkārši pieņems, viņa klusums tiks atalgots ar uzviju."

(Dītrihs Bonhēfers)

8. nodaļa Ar ko meditācija atšķiras no lūgšanas

Tēvs Lorenss Frīmens saka: "Meditāciju var nosaukt par lūgšanas augstāko formu." Galvenā meditācijas atšķirība no lūgšanas ir tāda, ka katras lūgšanas laikā mēs vēršamies pie Dieva vārdiskā formā kā pie sarunbiedra. Viņš ir ārpus mums. Meditējot tā dievišķā dzirksts, kas mīt katrā cilvēkā, iedegas un savieno jūs ar Dievu. Jūs kļūstat viens vesels. Pateicoties šai vienotībai, jūs izjūtat īpašus pārdzīvojumus, iepazīstat sevi un atrodat savus mērķus dzīvē.

Dažkārt mēs lūdzam, jo mums ļoti gribas parunāt ar kādu, kurš ir gudrs un visu saprotošs, dalīties savās problēmās, atvieglot dvēseli. Lūgšanā mēs Dievam visbiežāk kaut ko lūdzam. Bet vai mēs varam būt pārliecināti, ka mums vajadzīgs tieši tas, ko mēs no Viņa prasām? No tā rodas smagas vilšanās: "Kāpēc Dievs nedod, ko man vajag?!" Kristīgā meditācija saistās ar gatavību bez nosacījumiem un kaulēšanās pieņemt visu, ko mums sūta Dievs. Tā ir visīstākā samierināšanās un uzticēšanās. Vardi ir vajadzīgi mums, ne Dievam. Viņam arī bez tiem zināms, kas mums vajadzīgs:"[..] jo jūsu Tevs jau zina, kā jums vajag, pirms jūs viņu lūdzat" (Mateja evaņģēlijs 6:8).

Mēs aizvien prasām, lai Viņš apmierinātu mūsu aktuālās vajadzības dotu veselību, veiksmi darījumos, bagātību, mīlestību, labas attiecības ar draugiem. Bet varbūt patiesībā mūsu laimei vajadzīgs kas gluži cits, par ko nemaz neiedomājamies: pacietība, paškontrole, cita profesija, dzīvesvietas maiņa, mērķtiecība vai jauni draugi. Un te nu mēs, grāmatas autori, neviļus atcerējāmies, kā mūsu kopīgais paziņa, itālietis, darījumu pasaulē pazīstams kā vairāku uzņēmumu līdzīpašnieks, lūdza, lai Dievs iejauktos un liktu, lai banka viņam tik lieliskam puisim, uzticamam vīram un paklausīgam dēlam atver kredītlīniju par simttūkstoš eiro. Dievs neiejaucās, un banka kredītlīniju neatvēra. Puisim, lai glābtu savu biznesu, nācās par smieklīgu krīzes cenu pārdot savu piepilsētas māju un par to viņš uz Dievu ilgi bija apvainojies. Un prasīja no Viņa paskaidrojumus, kālab gan Viņš tam nav palīdzējis. Šim cilvēkam neienāca prātā bet ja nu viņa biznesa glābšanai vajadzīga nevis nauda, bet gan jauns, sakarīgs biznesa plāns? Ja viņš būtu meditējis, iespējams, viņam būtu izdevies atbrīvot prātu no neīstenojamiem un aplamiem nodomiem un ar sirdi zemapziņas līmenī un bez apnicīgas prāta kritikas no apkārtējās pasaules uztvert visu, kas nepieciešams veiksmīgai dzīvei. Protams, iegūto dāvanu beigu beigās vienmēr nākas pārdomāt.

Trīsdesmit gadus vecā Mārīte bija beigusi filoloģijas l.ikultāti un piecus gadus dzīvoja ar aktieri bezdarbnieku C lintu ļoti skaistu, ļoti histērisku un hipohondrisku puisi -, septīto gadu strādāja par sekretāri referenti, rakstīja šefam spožas runas, rūpējās par smagu onkoloģisku operāi iju pārcietušo māti un uzskatīja sevi par neveiksminieci. Viņa vērsās pie Dieva ar žēlabām: "Kālab gan Tu man esi devis tādu dzīvi?!" Bija periodi, kad māte jutās īpaši slikti, satraucās par niekiem un pieprasīja, lai meita nekavējoties pamet savu "nekam nederīgo aktieri", pārceļas pie viņas un "izpilda savu meitas pienākumu". Mārīte plēsās vai pušu, lai izdabātu gan mīļotajam vīrietim, kurš prasīja uzmanību un mierinājumu, gan kaprīzajai mātei, un juta, ka "visi cieš" viņas dēļ. Viņa sapņoja par žurnālistes karjeru, bet nespēja izšķirties un aiziet no darba jo šefs taču paliks bez viņas rakstītajām runām! Lai nedaudz nomierinātos, viņa kopā ar draudzenēm pievērsās meditācijai. Pēc pusgada Mārīte aizdomājās: bet kāpēc gan viņa nemitīgi jūtas vainīga gan sava mīļākā, gan prasīgā darba devēja, gan nelaimīgās mātes priekšā un baidās kaut ko izdarīt pati savā labā? Cik gan ilgi var visiem pielāgoties? Vairākas nedēļas pēc šīs atklāsmes viņa jutās draņķīgi. Mārīte pārdomāja visu savu dzīvi. Savulaik bērnībā māte ar saviem pārmetumiem "Atkal tu visu esi sabojājusi!" un "Es tevis dēļ otrreiz neapprecējos" viņai bija iedvesusi pastāvīgu vainas izjūtu. Taču nu viņa bija pieaugusi un absolūti spējīga uzņemties atbildību par savu dzīvi. Un viņa sajutās stipra un brīva, meditāciju laikā viņu pārņēma miers un harmonija. Mārīte atrada sev jaunu darbu ar pusotru reizi lielāku atalgojumu nekā iepriekšējā, bet, kad Gints sāka žēloties, ka nu viņš augu dienu mājās ir viens pats, palūdza viņam vai nu atrast darbu, vai iet, kur acis rāda. Gints ļoti pārbijās, mitējās gausties un paziņoja, ka mīl Mārīti un vēlas viņu precēt. Mīļotās sievietes dēļ viņš meta pie malas savas aktiera ambīcijas, pārstāja sapņot par dižām lomām un traucās uz radio, kur viņam piedāvāja vadīt ikdienas raidījumu. Viņi apprecējās un mātei, lai viņa nejustos pamesta, nopirka dzīvokli blakusielā. Māte saprata, ka Mārīte "ir jau liela meitene", lika viņu mierā, apslāpēja savas pretenzijas pret meitu un tagad priecājas par viņas iknedēļas vizītēm. Tagad Mārīte ir pilnīgi laimīga un izjūt savu nozīmīgumu.

Pirms tam viņa savās lūgšanās Dievam bija prasījusi algas pielikumu un kaut nelielu lomiņu teātrī savam mīļotajam. Bet viņai vajadzēja tikai saņemt drosmi un nejusties vainīgai pie visām pasaules nelaimēm.

3 daļa MEDITĀCIJAS TEHNIKA

..

9. nodaļa Divi galvenie meditācijas mērķi

Atveseļojošais

Meditācijas laikā normalizējas procesi, kas nosaka mūsu iekšējo orgānu darbību, sirds ritmu un hormonu izstrādi. Regulāri meditācijas seansi novērš bezmiegu, samazina organisma tieksmi uz alerģiju, atvieglo psoriāzes un ekzēmas norisi, normalizē arteriālo asinsspiedienu un stiprina organisma aizsargspējas.

Garīgais

Meditācija mums ļauj ieplūst laika straumē un sinhronizē ar to. Jūs topat "izšķīdināti" apkārtējā pasaulē, izzūd nocietinājuma siena starp jūsu apziņu un to, kas ir ap jums. |ūs iekļaujaties notikumu upē un neapzināti jūtat, kā šajā mirklī jādzīvo, uz ko jātiecas. Jūsu iekšējā pasaule sabalsojas .ir tās dzīves tempu, kuru dzīvojat. Jums izdodas visu pagūt un nesteigties, atrast galveno un atsijāt otršķirīgo.

Iztēlojieties mūžam kavējošu, nervozu reklāmas menedžeri pēc gadu ilgas meditācijas prakses viņš sevī atklāja spēju novērtēt klientu desmit minūšu laikā un nemocīt viņu ar divu stundu ilgu pierunāšanu. Un nu mēneša laikā daudzu sīku līgumiņu vietā, kas iepriekš tika teju vai izsisti no klienta ar nūju, viņš noslēdz trīs vai četrus darījumus par ievērojamām naudas summām ar pastāvīgiem pasūtītājiem. Piemērs nav visai poētisks un cēls, toties reāls.

Jūs ieejat sevī un izdzīvojat visas negatīvās jūtas un likstas, kas mocījušas jūs gadiem ilgi, bet pēc tam atbrīvojaties no tām. Jūs izvadāt sārņus un toksīnus no dvēseles tā var raksturot šo norisi. Tieši tā mums trūkst, lai uzsāktu jaunu dzīvi, atrastu mīlestību un draudzību, uzlidotu garīgi, uzrakstītu grāmatu, pabeigtu disertāciju. Lai sevi ar kaut ko piepildītu, vispirms vajag iztukšoties. Lai domātu par labo, jāizdzen no prāta sliktās domas, jāatbrīvo sirds no sarūgtinājuma, vilšanās un aizvainojuma.

Meditācija jūsu uzkrāto mistisko pieredzi ļauj pārvērst gudrībā, intuīcijā, zinātniskā atklājumā, veiksmē un ved jūs pretī ticībai.

Meditācijas laikā mēs atveram sevi Visumam, cerot izdzirdēt Dieva balsi, uzzināt ko jaunu par sevi un dzīvot interesantu dzīvi. Meditatīvais stāvoklis ļauj nodibināt saikni ar Dievu. Un vienīgi no mums pašiem atkarīgs, ciktāl iet, kur apstāties un par ko aizdomāties.

Jāpiebilst, ka abi meditācijas veidi ir savstarpēji saistīti un starp tiem nav skaidras robežas.

10. nodaļa Populārākās meditācijas tehnikas

Mantras (monoloģiskā) meditācija

Mantras meditācija ir universāla, vienkārša un populārākā no tehnikām. To dažkārt sauc arī par monoloģisko: no grieķu valodas mono 'viens' un logos 'vārds'. Tas laikā mēs koncentrējamies uz kāda noteikta vārda vai zilbes skanējumu piemēram, uz visiem zināmo "Om-m-m…" vai kādu individuālu vārdu, ko piemeklējam tieši sev paši vai ko mums iesaka skolotājs. Skaņa palīdz izraidīt no apziņas mums nevajadzīgās domas. Meditatīvajam vārdam piemīt unikāla īpašība sākumā jūs to atkārtojat pie sevis, bet pēc tam tas meditācijas laikā sāk skanēt jūsu apziņā pats, neatkarīgi no jums, pilnīgā klusumā, un visbeidzot aizslīd otrajā plānā un pastāv tur kā viegla gaisa svārstība nemanāmi, taču sajūtami.

Noteikti vārdu savienojumi piešķir meditācijai specifisku virzību uz atveseļošanos, saskarsmi ar pārdabisko vai uz iegremdēšanos sevī. Piemēram, daudzkārtēja vārda one (angļu vai. 'viens') atkārtošana pazemina paaugstinātu arteriālo asinsspiedienu un palēnina sirdsdarbību. Par klasisku monoloģisko meditāciju var nosaukt pareizticīgo "kluso lūgšanu", atkārtojot vārdus "Kungs, apžēlojies!" gan atpūšoties, gan strādājot.

Mantras meditācija ir piemērota mums, loģiski domājošajiem un mūžam visu analizējošajiem Rietumu civilizācijas pārstāvjiem: meditatīvais vārds mums ļauj noturēties transa stāvoklī un neieslīgt neauglīgos prātojumos.

Dinamiskā meditācija

Reiz Andris, trīsdesmit gadus vecs bankas darbinieks īstais pilsētnieks, kurš allaž bijis vienaldzīgs pret jebkādu fizisku darbu un jo īpaši pret rakņāšanos dārzā, pēc sievas lūguma divas dienas pavadīja viņas tēva vasarnīcā un atgriezās no tās negaidīti apmierināts un starojošs. Uz draugu ķircinošo jautājumu, ar ko gan viņš tur nodarbojies, Andris samulsis atbildēja: "Neticēsiet raku dobes un meditēju. Šodien visi muskuļi smeldz, bet galva tīra, dvēsele viegla tā vien šķiet, ka no manis visa inde būtu iztecējusi." Un viņam pilnīga taisnība ilgstoša, ritmiska fiziskā slodze ļauj iegremdēties transā, atbrīvot apziņu no smagiem pārdzīvojumiem, nelāgām domām, attīrīties garīgi. Savdabīga dinamiskā jeb fiziskā meditācija ir lēna skriešana, brauciens ar velosipēdu, mīšanās uz velotrenažiera un pat dejošana.

Kustības palīdz mums pārkausēt spēcīgas, dvēseli satraucošas jūtas fiziskā spriedzē un sadedzināt tās darbībā līdzīgi lidmašīnai, kas, veicot avārijas nosēšanos, sadedzina degvielas atliekas. Neliela ritmiska slodze, piemēram, nesteidzīga pastaiga, ļauj meditatīvā stāvoklī atjaunot spēkus un uzkrāt enerģiju. Tā ir meditācija spēcīgu kaislību cilvēkiem, kurus plosa jūtas vai kuri spiesti slēpt savus pārdzīvojumus un turēt sevi rokās. Šāda meditācijā ir ļoti piemērota vīriešiem, jo palīdz tikt galā ar spēcīgu stresu, dusmām, trauksmi. Fizisko meditāciju vērts pamēģināt arī tiem, kuri kādu iemeslu dēļ uzskata, ka nav radīti meditācijai, un tās laikā vienmēr iemieg vai aizslīd savās domās.

Vizuāli priekšmetiskā meditācija

Vizuālās meditācijas laikā mēs koncentrējam savu uzmanību uz kādu priekšmetu degošu sveci, spīdīgu durvju rokturi, zīmuli vai gleznu pie sienas. Šādi mums izdodas izvairīties no uzmācīgiem redzes iespaidiem un iegremdēties transā. Mēs varam kaut ko uzmanīgi aplūkot vissmalkākajās detaļās akmentiņu vai ziedu, koku vai bloknotu uz galda.

Dažās vizuālās meditācijas tehnikās tiek ieteikts sevi iztēloties kā priekšmetu, uz kuru vērsts jūsu skatiens: "Esmu zaļa lapiņa, mani caurspīd saule, šūpo vējš." Vai: "Esmu šis trauslais zieds." Jāpiebilst, ka identificēšanās ar priekšmetu mūsos bieži vada dažādas spēcīgas jūtas piemēram, meditācija uz akmentiņu liek izjust prieku vai vientulību. Sis jūtas ir mūsos, nevis priekšmetā. Šādi var atbrīvoties no nepatīkamām jūtām un izdzīvot un atcerēties patīkamās.

Šo meditācijas veidu ļoti mīl mūsdienu ezoteriķi, New Age kustības sekotāji un autori, kas raksta par tēmu "Kā dzīvot, lai būtu laimīgs". Vizuāli priekšmetiskā meditācija itin kā koncentrē jūs uz to, kā jums trūkst: piemēram, meditējot uz naudas zīmi, jūs identificējaties ar to un tiešām sākat pelnīt vairāk naudas jo līdzīgais pievelk līdzīgo. Bet jautājums, vai jums patīk identificēties ar citu rokās nobružātu banknoti, jau ir jūsu personiskās izvēles, nevis meditācijas tehnikas jautājums.

Meditācija ar sižetiskās fantāzijas vizualizāciju

Šī ir brīnumjauka mūsdienu meditācijas metode. Iegremdēties meditācijā ar tās palīdzību ir vieglāk par vieglu. Lai to izdarītu, pietiek apsēsties, atslābināties, aizvērt acis un iztēloties to, ko jūs vēlētos redzēt. Piemēram, kā jūs ziemas dienā pa iemītu taciņu ejat caur piesnigušu mežu un izejat sniegota ezera krastā. Saule slīd lejup starp egļu galotnēm (pa kreisi no jums) un atspīd maza namiņa logā, kas tālumā (pa labi) paslēpies aiz sniega kupenām. No tā skursteņa dūmi paceļas tieši rožainajās debesīs, pa ezera spoguļgludo ledu slidinās bērni. Salā kā zvaniņi skan viņu balsis. Vai nav tiesa lasot šīs ainas aprakstu, jūs jau mazliet pārcēlāties šajā, citādā īstenībā?

No pirmā acu uzmetiena šāda meditācija šķiet līdzīga spēlei. Bet patiesībā tā māca spēju ātri koncentrēties uz notiekošo, pamanīt detaļas, dzīvot tagadnē un gūt no tās prieku, jo mēs šīs meditācijas laikā būvējam savu pasauli no maziem mūs aptverošās realitātes fragmentiem un mēģinām atcerēties, kā izskatās sniegs, kā spīd ziemas saule un kā tās atspulgs krīt stiklā. Mēs mācāmies modelēt realitāti, pieslēdzam darbam un attīstām savu smadzeņu labo puslodi, kas atbild par tēlaino domāšanu un ļauj mums risināt problēmas arī ar to, nevis tikai ar loģisko analīzi.

Ļoti noderīgi ar vizualizācijas starpniecību ir atcerēties pagātnes notikumus. Daži cilvēki ir tik ļoti iegrimuši šodienas pārdzīvojumos, ka aizmirst vakardienu. Bet mūsu pagātne ir mūsu dārgums! Tajā glabājas vērtīgas atmiņas: laimīgas tikšanās, piepildījušies sapņi, patīkami pārsteigumi, iespaidīgi sasniegumi un veiksmes. Pamēģiniet vakarā ar pievērtām acīm restaurēt aizvadītās dienas vai nedēļas vispriecīgāko notikumu, turklāt detalizēti kurš kur stāvēja, kā izskatījās, ko jūs runājāt, ko jutāt. Un jūsu acu priekšā gluži kā uz skatuves pamazām sāks risināties pagātnes luga. Un satriecošs fakts skatoties šīs ainas iztēlē, jūs pamanīsiet īletaļas, kas bija paslīdējušas garām jūsu uzmanībai. Tas ir pilnīgi loģiski: mūsu atmiņa taču saglabā visu notikušā ainu kopumā, bet pēc 7-10 dienām izdzēš no tās daudzas "nepieprasītās" detaļas. Vēlaties kaut ko atcerēties uz visiem laikiem ar aromātiem, krāsām un liego vēja pūsmu uz ādas? lad izmantojiet vizuālās meditācijas metodi.

Lai meditētu ar vizualizācijas palīdzību, nav katrā ziņā ļ.ibūt apveltītam ar dzīvu iztēli. Ainu saturu varat izstāstīt sev vārdos, kā rakstot stāstu. Un pēc kāda laika jūs ar savu iekšējo skatu ieraudzīsiet tēlu, par kuru domājat.

Vizualizācijas metode lieliski der atpūtai, palīdz atbrīvoties no spriedzes pēc grūtas dienas un īsināt laiku ceļā. Vai, gluži pretēji, savākt spēkus un uzlādēties ar enerģiju. Viss atkarīgs no tā, kādus tēlus jūs vizualizējat.

Meditācija dabā

Reiz Svētais Ignācijs Lojola (1491-1556) gar Kardoņjēras upi devās uz tālu svētnīcu, sāka tīksmināties par upes tecējumu un uz brītiņu apsēdās tās krastā, ne par ko nedomājot, tikai vērojot saules atspīdumus ūdenī. Un iegremdējās neparastā stāvoklī. "Tā nebija vīzija, taču man tika dota daudzu lietu izpratne gan garīgu, gan ar ticību saistītu, gan arī laicīgo zinātņu un tik ārkārtīgi skaidri… Man šķita, ka esmu kļuvis cits cilvēks… Tas turpinājās, ilgākais, trīs minūtes."

Čārlzs Darvins, kurš nekad nav izcēlies ar reliģiozitāti un vienmēr uzskatījis sevi par agnostiķi (cilvēku, kurš nezina, vai Dievs patiesi eksistē, un šaubās, vai jelko iespējams izzināt pilnībā), raksta, ka, ieraudzījis neskartu tropisko mežu, viņš esot iegrimis meditatīvā transā un izjutis mistisku Dieva klātbūtni apkārtējā dabā. Viņa dienasgrāmatas pēdējā nodaļā, kas veltīta šim ceļojumam, ir rakstīts: "Gan šeit, gan tur mēs redzam Svētnīcas, kas pilnas visdažādāko Dieva Dabas darbu. Neviens nevar apmeklēt šīs mežonīgās vietas, nepiedzīvojot satraukumu un neizjūtot, ka cilvēks ir kas vairāk nekā vienkārši elpojošs ķermenis."

Meditācija dabā ir pati populārākā un pieejamākā. Jūs iekārtojaties skaistā vietā, no kuras paveras plašumi, lai jūsu skats varētu brīvi aizklīst tālē, jūras vai upes krastā, kalna nogāzē. Meditējot varat raudzīties debesīs. Brīvības un lidojuma sajūta mūs atsvabina, dabas diženums novērš domas no ikdienišķām problēmām. Daba palīdz viegli un ātri nodibināt saikni ar Visumu. Šī ir ideāla meditācijas metode tiem, kam grūti koncentrēties, kā arī radošiem cilvēkiem.

Meditācija par paradoksālu uzdevumu

Šīs meditācijas laikā jūs koncentrēti cenšaties iztēloties kaut ko, kas patiesībā nevar īstenoties, piemēram: "kā skan vienas rokas sasitiens" vai kā sfēriskā telpā tuvinās un attālinās paralēlas līnijas. Meditācija par paradoksālu uzdevumu, ko sauc par "koanu", ir populāra budismā. Budisma skolotāji uzdod to mācekļiem, lai tie nonāktu pie apskaidrības. Austrumos tā ir reizē problēmu risināšanas veids un īstenības izziņas metode: jūs izvirzāt sev uzdevumu un koncentrējaties uz to ar tādu spēku, ka prāts caursit aizslietni starp apziņu un zemapziņu, kura ietver milzum daudz vērojumu, iespaidu, fragmentāru atmiņu, instinktu un pārdzīvojumu. Visa šī informācija nokļūst apziņā; tā, meditācijas uztrenēta, sekundes laikā to pārstrādā un sniedz gatavu uzdevuma risinājumu, kuru mēs uztveram kā pēkšņu atklāsmi vai apskaidrību.

Uzdevums tik intensīvi noslogo smadzenes, ka tās "pašsaglabāšanās" nolūkā atslēdzas no pārdomām par to, un jūs nonākat meditatīvā transā. Šī meditācija tiek izmantota reti, bet ne tāpēc, ka tā būtu sliktāka par citām, bet gan tāpēc, ka tā prasa īpašu prāta uzbūvi, turklāt ne katram cilvēkam ir pa spēkam izdomāt koanus. Starp citu, stāsta, ka arī pati koanu sacerēšana ir meditācija.

Šo meditāciju ieteicams izmantot cilvēkiem, kuriem ir nosliece uz prāta lauzīšanu un uzmācīgām domām.

Muzikālā (skaņu) meditācija

Bieži mūzika mūs noved īpašā, apgarotā stāvoklī, bet pēc tam mēs tajā izšķīstam, pārstājam to dzirdēt un itin kā šūpojamies tās viļņos, ne par ko nedomājot, visu pamanot un ne uz ko nereaģējot. Dažkārt mūzikas vietā meditācijā tiek izmantoti tibetiešu zvārguļi vai kompaktdiski ar dabas skaņu ierakstiem putnu dziesmām, viļņu šļakstiem vai lietus plīkšķēšanu. Muzikālā meditācija mums dāvā ārkārtīgi patīkamu un ātru iegremdēšanos sevī, kas pieejama ikkatram. Bet tai piemīt viena īpatnība: mūzika pakļauj jūsu noskaņojumu un notur jūs savā gultnē, savā melodiskajā kontrolē līdz ar to nav brīva apziņas lidojuma un pilnīgas saplūsmes ar apkārtni.

Muzikālā (skaņu) meditācija brīnišķīgi atceļ radošās blokādes, kas pazīstamas ikvienam, kura darbs prasa izdomāt aizvien ko jaunu; tā palīdz atrisināt sarežģītus uzdevumus: jūs domājat, domājat, līdz prāts iestrēgst strupceļā bet tad ieslēdzat piemērotu mūziku, uz divdesmit minūtēm iegremdējaties meditatīvā transā un iznirstat no tā ar skaidru galvu un dažkārt ar jau gatavu risinājumu. Bet, ja jūs gribat saklausīt klusuma balsi, tad muzikālā meditācija jums nebūs piemērota. Nederēs ari lietus čaboņas vai bungošanas ieraksti, jo dzīvajai dabai piemīt Dvēsele, bet ieraksts ir tikai ieraksts.

Diskursīvā meditācija

Skan ļoti zinātniski, bet patiesībā tā ir pavisam vienkārša tehnika. Šīs meditācijas būtība ir pāreja no pārdomām uz iekšēju mieru un apceri. Tas metodiku radījis garīdznieks Vesels Gansforts, kurš dzīvoja 15. gadsimta otrajā pusē Nīderlandē. I >iskursīvās meditācijas sākumā jums jānomierinās, jāatslābinās un jāizvēlas meditācijas tēma. Tad seko pārdomas par šo tēmu. Pārdomu rezultātā jūs nonākat uzmanību! nevis pie prāta slēdziena, bet pie visaptverošas mīlestības pret visu esošo vai vismaz pret sevi un saviem tuviniekiem vai pie skaistuma un dzīves diženās jēgas pārdzīvojuma. Vesels ( uinsforts diskursīvās meditācijas gala stāvokli nosauca par pievēršanos pamodināto vēlmju Dievam.

Ja esat radis skaļi domāt, meditācijas laikā pamēģiniet pusbalsī izrunāt savas domas, lēni balsī lasīt jums tuvus dzejoļus vai lūgšanas un domāt par izrunātajiem vārdiem, līdz domas rada jūtu uzplūdu. Šī tehnika ideāli piemērota tiem, kuriem patīk un kuri māk domāt vai raduši filosofēt par dažādām abstraktām tēmām.

Jauktā meditācija

Tas laikā izmanto vienlaikus divas vai vairākas metodes. Piemēram, skrienot jūs varat apvienot fizisko un sižetiski vizuālo meditāciju iztēloties, ka traucaties uz priekšu, ietverti ripojošā zeltaini rožainā enerģijas lodē vai caurspīdīgā ziepju burbulī, un saņemat spēku no tā. Bet budistu mūkiem ilgi un bez paguruma skriet palīdz "riteņu griešana" viņi iztēlojas, ka kājas ar katru kustību griež milzīgus bezsvara rozā gaismas riteņus, kas visu skrējēja ķermeni baro ar enerģiju.

Populārs savienojums ir vizuālās fantāzijas meditācija mūzikas pavadījumā, kas rosina sižetus un tēlus. Jūs klausāties mūziku un iztēlojaties dažādas ainas, pētāt notiekošā vissīkākās detaļas un itin kā nonākat citā dimensijā. Šo meditāciju var izmēģināt cilvēki, kuriem nekādi neizdodas nonākt meditatīvā stāvoklī, vai tie, kuriem tas, gluži pretēji, izdodas viegli lai dažādotu iegremdēšanos tajā un savu emocionālo stāvokli: piemēram, iztēlē atdotu savu trauksmi vētrainas jūras ainavai, tad nomierinātu viļņus un iegūtu rāmu garu, uzzīmējot saulrieta ainu.

Bet ko izvēlēties man?

Šāds jautājums var rasties, kad esat izlasījuši par visiem meditācijas veidiem. Ja grasāties spert pirmo soli meditācijas pasaulē, izvēlieties tehniku, kuras apraksts jums šķiet tīkamākais. Dažādiem cilvēkiem ar atšķirīgiem raksturiem derēs dažādas metodes. Pamēģiniet praktizēt jūsu izvēlēto metodi vairākas dienas un pavērojiet, cik viegli jums tas padodas. Ja nesanāk nav vērts sevi "trenēt". Atsakieties no tās. Iesācēji visbiežāk pieļauj vienu kļūdu viņi aizraujas ar tehnikām un trenējas kā bodibildingā: uztrenē vienu muskuļu grupu, tad ķeras pie nākamās "bicepsi nu ir labi, tagad pievērsīšos vēdera presei", "ar vizuālajām metodēm tiku galā, nu vajadzētu izmēģināt mantras meditāciju". Mūsu mērķis nav .īpgūt visus meditāciju veidus, bet sasniegt meditatīvu stāvokli. Un mums būtībā ir vienalga, kā mēs tajā ienirstam kaut vai skaitot "viens, divi, trīs".

Tāpēc nelauzieties durvīs, kuras jums nekādi neveras, un izmantojiet citu, jums tuvāku metodi. Un praktizējiet to gana ilgu laiku, piemēram, ik dienu divu triju mēnešu Karumā. Kāpēc? Lai meditācija nestu augļus, tās paņēmieniem jākļūst automātiskiem. Pievērsiet uzmanību mēdz sacīt, ka meditācijā IEIET kā siltā ūdenī vai atvērtās durvīs.

Tajā nelaužas un to par varītēm nestīvē uz savu pusi. Kad jums izdosies piemirst meditācijā ieguldīto piepūli, jūs atslābināsieties un burtiski ieslīdēsiet tās telpā. Un ar katru seansu jums būs arvien vieglāk un vieglāk sasniegt vēlamo stāvokli.

Bet pēc tam, ja jūs tas vēl interesē, varat atgriezties pie tā meditācijas veida, kas jums nekādi nav padevies, un atklāsiet, ka tas īstenojas bez iepriekšējām grūtībām, viegli un brīvi.

Un vēl daži vārdi par meditācijas saikni ar tās mērķi

Aprakstot dažādus meditācijas veidus, jau minējām katra mērķus. Un tomēr noslēgumā gribētos vēlreiz precizēt, kam tieši ir vislabāk piemērota katra meditācijas metodika, jo tās atšķiras apmēram tāpat kā dažādi automobiļu tipi. Tipiska pilsētas mašīna, maza un mobila, viegli nogādās mūs ikvienā lielpilsētas punktā, lai cik dzīva šķistu ielu kustība. Cita, ar zemo šasiju un jaudīgiem dzinējiem, būs laba ātrumposmos uz šosejas un ļaus izbaudīt pārvietošanos no viena punkta uz nākamo. Bet ne pirmā, ne otrā nespēs jūs pa bezceļiem un rakumiem nogādāt pasakaini gleznainā dabas stūrītī šim mērķim jums būs vajadzīgs jaudīgs džips ar labu caurbraucamību.

Tāpat ir ar meditāciju teorētiski ikviena tās metode spēj vest jūs pa nopietnas mistiskās pieredzes ceļu un attīstīt jūsu īpašās spējas, bet praksē dažas no tām jums to nesniegs gandrīz nekad, bet citas sniegs vienmēr.

Ja jūs vēlaties piedzīvot mistisku iegremdēšanos un attīstīt pārjuteklisko uztveri (piemēram, pareģošanas spēju, intuīciju), vislabāk izvēlēties šādas meditācijas:

•      mantras meditācija,

•      dinamiskā,

•      vizuāli priekšmetiskā,

•      uz paradoksālo uzdevumu risināšanu balstītā,

•      dabas meditācija.

Pārējās ir labas noteiktu uzdevumu risināšanai piemēram, noskaņojuma harmonizēšanai, atmiņas vai koncentrēšanās spēju trenēšanai, atpūtai vai cīņai ar bezmiegu:

•      muzikālā,

•      sižetiskās fantāzijas vizualizācija,

•      diskursīvā.

Pirmā meditācijas tehniku grupa no otrās atšķiras ar to, ka paredz: jūs esat atvērts kaut kā ārēja uztverei, jūsos ir gana daudz brīvas telpas gan emocionālās, gan garīgās -, un nekas jums nediktē, ko just vai ar ko nodarbināt savu prātu.

Trīs pēdējās metodes jau ir piepildītas ar mūsu jūtām, fantāzijām un pārdomām, tajās nav vietas nekam jaunam. Mūzika modina emocijas, vizualizācija nodarbina iztēli un raisa noteiktus pārdzīvojumus. Diskursīvā meditācija pakļauj apziņu vienai idejai, bet neatbrīvo to.

Kristīgajā reliģijā pēdējās simtgadēs tradicionāli izmantota piesardzīga un mērena diskursīvā meditācija: izvēlies kādu atziņu no Svētajiem Rakstiem un domā par to, līdz dziļi apzinies ik savas būtnes šūniņu. Lieliski doma ir apzināta un apgūta. Ko tālāk? Vairs nav, kurp doties! Var ņemt citu domu un strādāt ar to. Var iet tālāk pa Dievišķās klātbūtnes iepazīšanas ceļu, izmantojot citu, mantru meditācijā balstītu, "brīvās" meditācijas tehniku.

Pie kā mācīties meditāciju

Gribētos vēlreiz atgādināt, ka meditācija ir tikai tehnika, tāpat kā māka spēlēt klavieres. Bet, ko jūs spēlēsiet džezu, garīgās himnas vai Šopena valšus -, tas jāizlemj vienīgi jums pašiem. Meditācijas tehniku var apgūt patstāvīgi, taču vēlams to darīt ar skolotāju (piemēram, ar jogas, cigun vai citas garīgās tradīcijas skolotāju). Turklāt meditāciju var praktizēt, saglabājot neskartu savu kristīgo vai citu ticību, piederību reliģiskajai konfesijai, kas nekādi nav saistīta ar hinduismu vai budismu. Jebkāda veida meditāciju varat praktizēt arī domubiedru lokā, ar kuriem jūs vieno kopējas intereses un mērķi.

11. nodaļa Meditācijas tehnika

Meditācija ir tik vienkārša, ka mūsdienu cilvēka sirdī rodas nevilšs protests nevar taču būt, ka kaut kas tik vienkāršs varētu būt efektīvs un darbotos! Un tomēr tas ir fakts-meditācija noved pie pārsteidzošiem rezultātiem. No cilvēka tiek prasīta vienīgi vēlme to praktizēt un pacietība.

Sākumam izvēlēsimies meditācijai piemērotu laiku. Parasti tās ir rīta vai vakara stundas pirms brokastīm un pēc vakariņām, kad mums visvieglāk izbrīvēt tai vajadzīgo laiku.

Kādās pozās pieņemts meditēt? Principā jebkādā ķermeņa stāvoklī stāvot, skrienot, guļot vai ejot. Bet jums, protams, uzreiz sagribējās apsēsties uz grīdas lotosa pozā, kas visiem pazīstama no neskaitāmiem attēliem un filmām par jogu. Tomēr mums, eiropiešiem, šāds ķermeņa stāvoklis neder: klimats pie mums ir pavēss un, sēžot uz grīdas, varam nosalt. Tāpēc mēs esam izdomājuši krēslus un pieraduši pie tiem, turklāt lielākā daļa no mums nevar lepoties ar pietiekamu lokanību, lai komfortabli justos lotosa pozā. Tāpēc Eiropas ekvivalents lotosa pozai ir sēdus stāvoklis uz krēsla.

Mēs piedāvājam jums apgūt "visklasiskāko" un universālāko meditācijas veidu, izmantojot meditācijas vārdu. ■ Apsēdieties uz krēsla, rokas klēpī. Vēlams neatbalstīt muguru pret krēsla atzveltni. Kājas stingri piespiestas pie grīdas. Meditēt, guļot uz dīvāna vai brīvi atlaižoties krēslā, nav vēlams tā varat iemigt!

■      Aizveriet acis. Skatienu bieži iesaka vērst sevī, savas sirds dziļumos. Ta ir skaista līdzība, kas nozīmē nevajag gara acīm iztēloties nekādas ainas. Jūsu plaksti ir nolaisti un jūs jau esat iegājis sevī. Bet, ja jūs par varītēm pūlēsieties ielūkoties sevī, tad jums tāpat kā lasot pārāk tuvu acīm novietotu grāmatu sasprings acu muskuļi, un tas vainagosies ar galvassāpēm.

■      Elpojiet rāmi, ritmiski, viegli. Atslābiniet visas muskuļu grupas: vispirms sejas, tad plecu joslas, roku, gurnu, kāju ikru un pēdu muskuļus.

■      Skandējiet pie sevis meditācijas vārdu tas jums ļaus iegremdēties meditatīvā stāvoklī un palikt tajā. Kristīgajā meditācijā tiek ieteikts pie sevis dziedoši izrunāt vārdu "maranata" (maranatha) aramiešu valodā tas nozīmē "Atnāc, Kungs!". Ja vēlaties, varat sadalīt šo vārdu zilbēs un saskaņot ar elpošanu: "ma" ieelpa, "ra" izelpa, "na" ieelpa, "ta" izelpa. Atkārtojiet to viegli, maigi, plūstoši, ar mīlestību. Ieklausieties, kā tas skan jūsu apziņā un atbalsojas sirdī. Ta uzdevums apklusināt jūsu domas un piešķirt meditācijai noteiktu ievirzi. Vārda skanējums kā kamertonis noskaņo jūs uz noteikta uztveres viļņa. Ja iejaucas kādas domas, nenosodiet sevi un neuztraucieties, bet atkārtojiet meditācijas vārdu un rāmi izejiet no savu ideju un domu džungļiem meditācijas plašumos.

■      Ieejiet meditatīvā stāvoklī. Jūs ne par ko nedomājat un izkūstat apkārtējā pasaulē, laika straumē. Jūs esat atvērts pasaulei, izjūtat absolūtu atslābumu, esat šajā mirklī un uztverat to ar katru jūsu ķermeņa šūnu. Nav rītdienas ar tās satraukumiem un bailēm un nav vakardienas ar tās nožēlu par bijušo. Jūs esat šeit un tagad.

Meditējiet 20-30 minūtes ik dienu, vēlams divreiz.

Divi noderīgi ieteikumi

■      Meditācijas laiku nomēriet ar taimeru magnetofonā vai CD atskaņotājā, lai atgrieztos pie ierastajām darbībām klusas, patīkamas mūzikas pavadījumā, bez lieka stresa, vai arī izmantojiet parasto vai mobilā telefona modinātāju. Laika un meditācijas ilguma izjūta rodas pēc 3-4 nedēļām. Taču pilnībā uz to labāk paļauties dabā, brīvdienās, kad nekur nesteidzaties, bet mājās, darbdienās tomēr ieteicams izmantot modinātāju.

■      Nekad nepārtrauciet meditāciju agrāk par tai atvēlēto laiku. Precizitāte ir cieņa pret sevi. Ja mēs savam ķermenim sakām: "Tagad es pusstundu meditēšu, atslābinies, nomierinies, iegrimsti un ļaujies straumei," bet pēc tam pielecam kājās pēc telefona zvana vai sauciena blakusistabā, mūsu ķermenis apvainosies un mums vairs neticēs. Un nākamreiz, kad gribēsim nodoties meditācijai, tas teiks: "Tu mānies! Es nedrīkstu atslābināties. Būšu modrs!" Un jums būs grūti ieiet meditācijā.

12. nodaļa Ko iesākt, ja…

… nepārtraukti kaut kas knieš, kaut kur dur, smeldz vai stipri sit sirds

Jūsu ķermenis atgādina par sevi. Ta ir pirmā fiziskās iegremdēšanās stadija. No tās nav jābīstas. Pacentieties maksimāli atslābināties, sākot ar sejas muskuļiem, kaklu un plecu joslu. Koncentrējieties uz meditatīvā vārda izrunu. Elpojiet lēni, līdzeni un ne pārāk dziļi. Pēc 15-25 sekundēm viss pāries. Ja nav ērti sēdēt mainiet pozu un vairākas reizes dziļi ieelpojiet un izelpojiet. Nepievērsiet uzmanību katrai nepatīkamajai izjūtai, apbruņojieties ar pacietību. Meditācija savā ziņā līdzinās peldei jūrā pirms mesties peldus, jāpārvar aukstuma sajūta, toties pēc tam būs patīkami un labi.

… domas nekur nepazūd, bet drūzmējas apziņā kā alkatīgs un pļāpīgs pūlis

Jūs esat iegājis otrajā stadijā. Necīnieties ar domām! Austrumos saka: "Tas, pret ko mēs karojam, pieņemas spēkā." Ļaujiet savai apziņai slīdēt pāri domu galotnēm, vērojot tās no malas un kaut kādā veidā fiksējot katru māja, māte, priekšnieks, mīļotais suns, putns aiz loga, mašīna, iela, koks parkā -, lai tūdaļ novērstos no tām. Bieži domas "spriedzi" pavada spēcīgas jūtas un kādas muskuļu grupas sasprindzinājums: trauksmes brīžos jums paceļas pleci, no niknuma saspringst delnas, no naida un nespējas izteikties spazmatiski savelkas košanas muskuļi, no raizēm sagrumbojas piere. Kolīdz jūs atslābināsiet ar jūtām saistītos muskuļus, domas zaudēs savu emocionālo nokrāsu un atbrīvoties no tām būs daudz vieglāk. Apbruņojieties ar pacietību lai iemācītos tikt galā ar domām un panāktu savas apziņas caurspīdīgu skaidrību, jums nepietiks ar vienu un arī ne ar diviem meditācijas seansiem.

… meditācijas stāvoklī jūs pārņem nepārvarama garlaicība

Varbūt jūs tūliņ, tūliņ uztversiet ko ļoti nozīmīgu, bet jums smagu. Un jūsu apziņa garlaikojoties aizsargājas no gaidāmā spēcīgā pārdzīvojuma.

Neizturama garlaicība traucēja meditēt Jānim, trīsdesmit divus gadus vecam televīzijas šovu vadītājam, kura asprātīgie raidījumi baudīja milzu panākumus. Par meditāciju viņš allaž bija izteicies ar ironiju: "Esmu dinamikas iemiesojums un nederu nekādai apcerei." Viņam klāt mūždien bija draugi un paziņas, viņš allaž bija kaut kur steidzies un ne minūti nebija viens. Tomēr pēc kāda drauga ieteikuma viņš beidzot izlēma pamēģināt meditāciju. Un jau pirmā seansa laikā viņu teju noslīcināja duļķains garlaicības vilnis un notiekošā bezjēdzības izjūta. Pēc otrās meditācijas Jāņa prātā atplaiksnīja doma: "Man pašam ar sevi ir garlaicīgi." Viņš spītīgi turpināja meditēt un pēc piektās meditācijas uzdeva sev jautājumu: "Kāpēc gan man pašam ar sevi ir garlaicīgi?" Un atrada uz to atbildi: pēc pusgada viņš aizgāja no televīzijas un iestājās Mākslas akadēmijas Grafikas nodaļā, ko bija pametis pirms septiņiem gadiem. Meditācijas laikā viņa apziņā bija ienākusi informācija, ka televīzijas posms viņa dzīvē ir beidzies un nevajag sevi apdullināt uzspiestā saskarsmē ar nevajadzīgiem cilvēkiem. Protams, žēl atvadīties no popularitātes, taču pienācis laiks iet tālāk.

Var būt arī cits variants: ja jums ir garlaicīgi meditācijas laikā, tātad jūsu ikdienas dzīve jums šķiet skumīga, tukša un notikumiem nabaga.

Stella, sabiedrības dāma, divu jauku bērnu māte un uzticama sieva lietišķajās aprindās pazīstamam vīrietim, vienmēr bija strādājusi sava vīra labā gatavojusi īpašus ēdienus, izvēlējusies uzvalkus, pavadījusi viņu visos braucienos, vākuši informatīvos materiālus. Stella (vārdos!) lepojās ar savu dzīvi un ar nozīmīgo lomu vīra karjerā. Un tikai meditējot (kaut gan sākumā tas bija visai garlaicīgi) apzinājās, cik tukša un skumja ir viņas pašas dzīve. Un pašlaik Stella pūlas saprast, ko vēlas viņa pati.

Katrā ziņā, lai cik mums būtu garlaicīgi, vajag pārvarēt sevi un turpināt meditāciju. Tad jūs iegūsiet sev svarīgas zināšanas vai atbrīvosieties no smagiem pārdzīvojumiem un sajutīsiet harmoniju un mieru.

… jums gribas raudāt un noskaņojums pēc meditācijas ir briesmīgs

Ja meditācija jūs iegrūž depresijā tātad depresija jau ir jūsu dvēselē. Un bailes, kas liek jūsu sirdij sist kā pēc sprinta skrējiena, arī ir jūsu iekšējās bailes. Niknums, aizkaitinājums un aizvainojums arī ir jūsējie. Neviens jums šīs nepatīkamās izjūtas nepārsūta pa pastu vai ēteru tās pieder vienīgi jums. Nekā neparasta vai īpaša šādos pārdzīvojumos nav. Atkārtotas meditācijas jums ļauj izlaist uz āru visas negatīvās emocijas, kuras sevī esat krājuši gadiem, un atbrīvoties no tām. Tā ir dvēseles attīrīšana un atbrīvošana. Lai skapī izkārtotu jaunas lietas, jāizmet nederīgās vecās. Lai iegūtu no dzīves ko labu, tam jāatbrīvo vieta.

Jums vajadzētu ar kādu no sirds izrunāties ne tādēļ, lai uzklausītu kaudzi padomu, uz kuru došanu parasti ir naski mūsu draugi, bet gan tādēļ, lai distancētos no saviem pārdzīvojumiem un ātrāk atbrīvotos no tiem. Sarunbiedram jāizturas pret jums ar siltumu, uzmanīgi jūs jāuzklausa un jāsaprot, par ko ir runa, taču viņam nevajag izdarīt uz jums spiedienu ar saviem padomiem un uzskatiem. Ja tāda cilvēka nav pamēģiniet savus pārdzīvojumus pierakstīt. Un turpiniet meditēt.

… meditācijas laikā jus pārņem eiforija un jums šķiet, ka esat sasniedzis meditācijas virsotni

Meditāciju laikā mūs palaikam piemeklē gan eiforija, gan apskaidrība, gan ekstātiski pārdzīvojumi, un tiem ir ļoti liela nozīme. Bet tie nebūt nav meditācijas vienīgais mērķis un svarīgākais rezultāts. Meditācija nav halucinogēns skaistiem nomoda sapņiem un arī ne "zālīte kaifam". Uz eiforiskiem un mistiskiem pārdzīvojumiem nevajag tiekties, tie jūs atrod paši, kad tas nepieciešams. Meditācija dāvā mums gan klusu prieku, gan dziļas pārdomas, gan dvēseles mieru. Pēc tās var būt sāpīgi vai skumji. Meditācijas jēga neslēpjas tajā, ko jūtat tās laikā, bet gan tajā, kas notiek ar jums.

… jūs redzat un dzirdat tik daudz visa kā, ka jums šķiet: tas nav gluži normāli. Un jūs pārņem bailes, ka varbūt zaudējat prātu

Katram ir savs mērs. Kāds cilvēks ar dzīvu un atraisītu iztēli jau pirmo meditāciju laikā var izjust milzum daudz jaunu pārdzīvojumu. Kāds cits neizjutīs neko neparastu. Tas izskaidrojams ar to, ka mūsu apziņa jaunajā stāvoklī adaptējas aptuveni gada laikā un uz iegremdēšanos meditācijā reaģē dažādi: kādam šajā laikā rādās dažādas vīzijas, kāds cits neredz un nedzird neko. Nepievērsiet tam pārāk daudz uzmanības! Ļaujieties notiekošajam un ne no kā nebīstieties pie jums atnāks tas, kas jums vajadzīgs, savā laikā un pa savu ceļu. Dalieties savos pārdzīvojumos ar citiem, taču nesalīdziniet sevi ne ar vienu: ikviens cilvēks ir unikāls un arī jūsu mistiskā pieredze ir neatkārtojama.

13. nodaļa Kā saprast, ka meditācija darbojas

Vērojiet sevi, un jūs pamanīsiet, ka pēc 3-6 mēnešiem jūsu dzīvē sāks notikt labvēlīgas pārmaiņas un tas, kas jums kādreiz padevās ar grūtībām, vairs neprasīs nekādu īpašu piepūli. Jūs izcēlāties ar kautrību, bet nu pēkšņi atskāršat, cik viegli komunicējat ar svešiniekiem. Savā ceļā sastopat aizvien vairāk labvēlīgi noskaņotu cilvēku. Mājās atrodat sen pazaudētas lietas, jums piedāvā interesantu darbu, aizraujošu komandējumu. Ja agrāk jums mūždien neveicās, tad tagad jūtat, ka no neveiksmju joslas pārejat veiksmes un laba noskaņojuma plūsmā.

Katrā gadījumā jūs iemantojat garīgu līdzsvaru: stūrīti miera un klusuma, prieka un gaismas dvēselē, kur, neraugoties uz dzīves aktuālajām problēmām, varat ik mirkli patverties, lai atjaunotu spēkus. Jūs vairs neuztraucaties par sīkumiem un saprotat, ka citiem ir tiesības būt atšķirīgiem, bet tas nebūt nenozīmē, ka viņi ir slikti.

Dažkārt meditācijas rezultātus pirmie pamana mūsu tuvinieki. Kristīne nolēma pievērsties meditācijai un piedāvāja vīram darīt to kopā ar viņu. Vīrs atteicās: "Nav laika!" Kristīne neuzstāja un meditēja viena, itin kā bez pašai jūtama efekta. Pagāja trīs mēneši un kādurīt brokastojot vīrs sacīja: "Zini, es tomēr gribu pamēģināt meditēt kopā ar tevi." "Bet kāpēc tu tā izlēmi?" Kristīne izbrīnīta jautāja.

"Kas mainījies?" "Tu esi mainījusies," viņš atbildēja. "Ar tevi kļuvis daudz vieglāk dzīvot. Tu esi labā omā, mazāk uztraucies, vairs neesi tik haotiska, un, kā izskatās, dzīve tev sagādā prieku."

14. nodaļa Vienatnē vai kopā ar citiem

Meditācija vienatnē ir piemērota noslēgtiem cilvēkiem, kuriem vientulības brīži ir kā malks ūdens tuksnesī un komfortablas esamības nepieciešamais nosacījums. Gremdējoties meditatīvā transā, viņi necieš citu skatienus un jūtas sasaistīti jebkurā sabiedrībā.

Meditācija vienatnē patiks arī tiem, kuri jūtas noguruši no saskarsmes, jo darbā nepārtraukti spiesti kontaktēties ar nervoziem pacientiem vai hiperaktīviem skolēniem, ar kaprīziem klientiem un prasīgiem kolēģiem. Vientulībā saskarsmes nogurdināts cilvēks gūst garīgo līdzsvaru.

Meditācija grupā ir laba cilvēkiem, kuri mīl sabiedrību. Noderīga arī tiem, kuriem nav tuvu draugu. Nepieciešama visiem, kurus izbiedējusi vai samulsinājusi pirmā meditācijas pieredze. Bet dažkārt mums vienkārši gribas pabūt starp domubiedriem un sajust citu cilvēku klātbūtni. Arēji meditācija grupā neatšķiras no meditācijas vienatnē: jūs sēžat, iegremdējies savā iekšējā klusumā. Bet jūs esat kopā ar citiem. Jūs vieno kopējs mērķis. Jūs komunicējat ar viņiem kā ar tuviem radiniekiem bez vārdiem, jūtu līmenī.

Pēc meditācijas grupā jūs varat uzreiz doties mājās, aiznesot līdzi sajūtu, ka esat vienoti ar citiem. Varat arī palikt un parunāt par to, kas jūs uztrauc. Skolotājs vai vairāk pieredzējis draugs jauniņajam pamācīs, kā izvairīties no zemūdens rifiem, kā pareizi sēdēt, elpot. Jums būs ar ko parunāt par savām izjūtām un apzinātajiem pārdzīvojumiem nevajag visu paturēt sevī, jo jūsu pieredze ir svarīga arī citiem.

15. nodaļa Ja nav izejas izejiet caur ieeju. Meditācija kritiskos dzīves brīžos

Kad mēs pārdzīvojam nopietnu krīzi vai risinām kādu ļoti svarīgu problēmu, mūsu prāts nereti aptumšojas, bet apziņā virpuļo izbiedētu domu, velnišķīgu ideju un neveiksmīgu risinājumu driskas, kas neļauj skaidri novērtēt situāciju, koncentrēties un pārdomāt notiekošo. Veselais saprāts pamet mūsu satraukto un juceklīgo galvu tam vairs tur vienkārši neatliek vietas, un mēs jūtamies nonākuši strupceļā: esam "cietuši fiasko".

Meditēt sarežģītās situācijās ir vērts kaut vai tamdēļ, lai atbrīvotu prātu no visādām muļķībām, atgrieztos pie veselā saprāta un objektīvi novērtētu notiekošo. Tad jūs nepalaidīsiet garām iespēju iziet no krīzes un gūt panākumus. Ļoti gudrs psihologs Ēriks Bērns sacījis: "Nav bezizejas situāciju. Ir izejas, kas mums nepatīk." Tad, lūk, ar meditācijas palīdzību jūs sapratīsiet, ka "slikta" izeja tomēr ir labāka nekā nekāda. Un, aplūkojuši to tuvāk, atradīsiet tajā daudz laba.

Svētais Ignācijs Lojola (viņu pieminējām, runājot par meditāciju dabā) jaunībā bija iecerējis veidot spožu militāro karjeru un iegūt daiļas augstdzimušas dāmas mīlestību, kuras vārdā veica romantiskus varoņdarbus. Lojola, dižciltīgas spāņu dzimtas atvase, neprata ne latīņu valodu, ne gramatiku, ne aritmētiku, taču izcēlās galmā un kaujas laukā, trīsdesmit gadu vecumā kļuva slavens kā bezbailīgs cīnītājs, tika smagi ievainots, ieņemot Pamplonas cietoksni, un viņa lauztā kāja saauga nepareizi. Klibs karotājs nevienam nav vajadzīgs. Klibs mīlētājs ir smieklīgs. Ignācijs pieprasīja, lai pulka ārsti viņu izdziedina vienalga, kādā veidā. Tie, cerēdami labot defektu, veica viņam divas operācijas. Kā tolaik operēja? Krūzīte spirtota dzēriena, lai mazinātu sāpju radīto šoku, divi duči "sanitāru" brīvprātīgo palīgu, kas turēja pacientu kā spīlēs, lai tas pārāk neraustītos, smags āmurs ķirurga rokās, lai no jauna salauztu nepareizi saaugušo kaulu, pēc tam šinas un pāris mēnešu cerību, ka kauls tomēr saaugs pareizi. Nesaauga: viena kāja sanāca īsāka par otru. Tad Lojola piekrita, ka slimo kāju uz speciāla galda vairākus mēnešus stiepj, lai tā iegūtu vajadzīgo garumu. Viņš gulēja kā baļķis, mocījās garlaicībā, meta ar nūju nolaidīgajiem kalpiem un pieprasīja, lai viņam atnes mīlas romānus. Bet romānu vietā saņēma svēto dzīves aprakstus. Taču tie viņam negaidot iepatikās, un romantiskais idalgo izlēma kļūt par klejojošu sludinātāju.

Beidzis ārstēšanos, viegli pieklibojošais Ignācijs uzvilka rupjas drānas, sāka sludināt un dāļāt žēlastības dāvanas, palīdzēt visiem tuvāko ciemu kroplajiem, nabadzīgajiem un izsalkušajiem. Taču labdarība nenesa mieru viņa dvēselei. Viņš neizsakāmi nožēloja, ka vairs nekad nebūs ne karavadonis, ne ģenerālis, un šaubījās par savu izvēli. Teju katru nedēļu viņš sūdzēja grēkus un no tā jutās aizvien nelaimīgāks un grēcīgāks. Tikai meditatīvās atklāsmes viņam pateica priekšā jaunu dzīves mērķi: turpmāk viņš tā vietā, lai kaujās aizstāvētu pilsētas un valstis un godinātu savu sirdsdāmu, aizstāvēs Katoļu baznīcu no pretinieku uzbrukumiem un kalpos tai. Un Ignācijs no karstasinīga, kauslīga un kaislīga "dienaszagļa" pārvērtās gudrā, pacietīgā un viltīgā stratēģi. 33 gadu vecumā viņš apsēdās skolas solā līdzās pusaudžiem, iemācījās latīņu valodu, gramatiku un, izrādot neticamu pacietību, aptuveni četrdesmit gadu vecumā kļuva par vienu no sava laika izglītotākajiem cilvēkiem. Bet desmit gadus pēc gūtā ievainojuma Ignācijs ar Romas pāvesta svētību nodibināja jezuītu ordeni un kļuva par tā pirmo Vecāko vadītāju jeb ģenerāli. Savās lūgšanu pamācībās viņš uzstājīgi ieteica likt lietā kontemplatīvās lūgšanas, lai uztvertu Dieva gudrību tieši un uzreiz, bez starpniekiem un skaidrotājiem. Jezuītus var nemīlēt un par Ignācija Lojolas iekļaušanu svēto sarakstā var nesajūsmināties, taču noliegt neapšaubāmo labumu, ko mums krīzes brīžos sniedz gremdēšanās meditācijā, būtu vienkārši bezjēdzīgi.

Starp citu, pēc dažiem nostāstiem, dižais Servantess sava ērmotā, romantiskā un augstsirdīgā Dona Kihota tēlu esot veidojis, iedvesmojoties no nākamā jezuīta Ignācija Lojolas.

Bet tagad iztēlojieties šādu mūsdienu situāciju. Pauls jaunībā pabeidza pārtikas tehnikumu, kļuva par lielas firmas, kas nodarbojās ar izbraukuma semināru un konferenču rīkošanu, vadītāju. Viņam ir četrdesmit viens gads. Pirms

desmit gadiem, kad viņa sieva gaidīja otro bērnu, Pauls, rūpēdamies par ģimenes iztiku, nodibināja pats savu uzņēmumu. Sākumā viņš visu darīja pats, tad nolīga darbiniekus; viss veicās labi, un viņa firma no pagaidu pasākuma pārvērtās par pastāvīgu ienākumu avotu desmit darbiniekiem. Pamazām Pauls atteicās no sīkiem pasūtījumiem un pievērsās lieliem korporatīvajiem klientiem, rīkoja konferences Maltā un Barselonā, iegādājās dzīvokli virs biroja, iekārtoja to, pieņēma darbā vēl divus darbiniekus. Un piepeši 2009. gada janvārī viņš pazaudēja visus savus klientus. Pasūtījumi pagaisa kā rīta rasa: pasaules finanšu krīzes dēļ firmas samazināja izdevumus korporatīvajiem pasākumiem un neviens vairs nerīkoja seminārus Bali un Sarm eš Šeihā. Pat Helsinkos ne. Labākajā gadījumā izbrauca kaut kur netālu, līdz Ventspilij, un ar viesu namu īpašniekiem vienojās personiski, lai sanāktu lētāk.

Pauls būtu bijis priecīgs, ja varētu sākt dzīvi no nulles, taču līdz nullei vēl bija jātiek: viņam bija kaudze parādu par dārgi nopirkto dzīvokli un jaunajām biroja mēbelēm. Un bija jārūpējas par ģimeni sievu un desmit un divpadsmit gadu vecajām meitām. Pievērsties meditācijai Pauls nolēma maijā, itin kā nervu problēmu dēļ viņu sāka mocīt bezmiegs. Viņš jutās iedzīts strupceļā. Kristīgā meditācijaviņu piesaistīja, jo tajā bija klātesošs Dievs, bet nebija jāveic kristīgie rituāli, kurus viņš uzskatīja par "pagāniskiem" un "novecojušiem". Nevarētu sacīt, ka Pauls īpaši karsti ticētu Dievam, taču, nonācis grūtībās, neatraidīja neviena palīdzību. Triju mēnešu laikā normalizējās viņa arteriālais asinsspiediens. Viņš pārdeva visu, ko vien varēja, arī jauno mašīnu, un palika parādā bankai. Norēķinājās ar darbiniekiem. Stājās darba biržas uzskaitē. Un jau vasarā jutās mierīgs un līdzsvarots. Rudens sākumā bijušais kursabiedrs piedāvāja viņam nelielas kafejnīcas-konditorejas direktora amatu. Perspektīvā bija iecerēts radīt līdzīgu kafejnīcu tīklu visā pilsētā, un bija vajadzīgs pieredzējis vadītājs. Pauls, ne mirkli nešauboties, pieņēma šo piedāvājumu. Tagad viņš vada nelielu restorānu un viņam klājas labi. Viņš redz savu mērķi un iet uz to. Kādu mērķi? Strādāt nevis naudas, bet gan baudas dēļ. Pauls nespriež par to, kas viņam palīdzējis Dievs vai nejaušība -, un turpina kristīgās meditācijas nodarbības, jo, ja Pauls būtu palicis tikpat nervozs un viegli aizkaitināms, kāds bija agrāk, viņam nebūtu izdevies tikt galā ne ar vienu jaunu darbu.

16. nodaļa Bet ko tālāk? Ko mēs vēlamies sasniegt meditācijā

Ja esat nospriedis, ka meditācijas mērķis ir tikai normalizēt miegu, iegūt labu omu, iemantot labumus no Dieva un prieku par dzīvi, tad gluži tā nav. Šķietami vienkāršais garīgās attīstības meditatīvais ceļš spēj mūs aizvest ļoti tālu. Un to simboliski var sadalīt trijos posmos.

Pirmais posms attīrīšanās un atbrīvošanās. No jūsu dvēseles tiek izskaloti nepatīkamu emociju un senu aizvainojumu sārņi. Jūs sajūtat meditācijas pirmos panākumus jūsu sirdī paveras vieta jaunām jūtām, priekam, mīlestībai un draudzībai.

Spēja ātri atbrīvot apziņu no uzmācīgām domām vajadzības gadījumā, arī ārpus meditācijas, var izpausties kā māka acumirklī koncentrēt prātu un visus atmiņas resursus noteiktai problēmai un to sekmīgi atrisināt. Gadījumos, kad jūsu intelektam būs par maz informācijas, jūs prasmīgi izmantosiet savu intuīciju.

Otrais posms pastāvīga pieeja enerģijas avotam. Jums izdodas iegūt enerģiju un spēku visam, kas jums vajadzīgs. Kā mums allaž pietrūkst, un ar kādu lūgumu mēs aizvien vēršamies pie Dieva? Pareizi: "Dievs, dod man spēku!" Un nu jūs spējat to smelt no pirmavota no Dieva vai, ja vēlaties, no Visuma vai kosmosa -, un nav nekādas vajadzības "skaldīt matus" un iekaist reliģiskos strīdos.

Jūs skaidri ieraugāt, kas slēpjas jūsu dvēselē, kādas ir jūsu viskarstākās vēlmes, un reāli novērtējat savas iespējas. Jums tiek dots gana daudz spēka, veselības un dzīves gadu, lai īstenotu jūsu nodomus.

Trešais posms jūsu personiskā mistiskā pieredze. Iespējams, jums tā būs sajūta, ka esat vienots ar Dievu vai Viņa tuvumā. Saplūsme ar viedumu. Kaut kā jauna radīšana. Mierinājums. Vai kas cits bet vienmēr gaišs un pacilājošs.

Amerikāņu aktieris Klints Istvuds jaunībā strādāja par kurinātāju, kravas auto šoferi, viņam patika kauties un iedzert. Viņš atveidoja cietu un cinisku policistu lomas un uzņēma par tiem nežēlīgas filmas kā "Netīrais Harijs", filma par skarbu izmeklētāju, kura vārds ASV 20. gs. 70. gados kļuva par apzīmējumu cilvēkiem, kuri gatavi sasniegt savus mērķus jebkādiem līdzekļiem. Reiz īstvuds iepazinās ar Mahariši Jogi, ieinteresējās par transcendentālo meditāciju un ar tās palīdzību, aizvien paliekot ticīgs kristietis, vispirms pieņēma sevi tādu, kāds viņš bija, agresīvu, uzstājīgu un skarbu -, tad savu slieksmi uz vardarbību pārvērta radošās enerģijas avotā, skarbumu principialitātē un mērķtiecībā, izlīga pats ar sevi un kļuva par lielisku, gudru un nopietnu režisoru. Un radīja vienu no 20. gadsimta izcilākajām filmām par mīlestību "Medisonas apgabala tilti".

4. daļa MEDITĀCIJA UN GARĪGĀ DZĪVE

..

17. nodaļa Jūsu brīvības mērs

Vai gan vispār vērts traucēt Dievu, ja mēs tik maz uzticamies Viņam, ka pat lūdzot klausāmies nevis Viņā, bet sevī?

Tomass Mērtons, mūks

Vai cilvēkam, kurš tic Dievam, jāiet baznīcā un jāievēro reliģiskie rituāli? Mēs vēršamies pie reliģijas, dažādu iemeslu vadīti. Kāds tajā meklē atbalstu saviem tikumiskajiem principiem un aizstāvību pret kārdinājumiem, cits uztver to kā skaistu pasaku un sajūsminās par rituālu diženumu, vēl kāds cits baznīcā glābjas no vientulības. Kādam vajadzīgs skolotājs, kurš pateiktu, kad un kā rīkoties, citu pie reliģijas aizved garīgie meklējumi un cilvēks iepazīst jaunu sistēmu un izlemj, vai tā viņam der, jo sniedz atbildes uz viņa jautājumiem.

Vēršoties pie reliģijas, mēs visbiežāk uztveram Dievu kā ārēju spēku bargu, neizprotamu, neparedzamu un aizvien no mums kaut ko paģērošu: ievēro Desmit baušļus, lūdzies, apmeklē baznīcu, esi labs, ziedo, pagriez vienu vaigu, tad otru, palīdzi citiem, dari to un to, bet, ja nedarīsi, nāks bargs sods! Mēs cenšamies neofīta centībā izpildīt it visas prasības: ejam baznīcā, regulāri lūdzam, gavējam. Un pastāvīgi bīstamies Dieva ja nu Viņš mūs par kaut ko soda.

Palaikam kādam paslīd kāja un viņš sagrēko teiksim, bez iemesla sakliedz uz savu septiņgadīgo dēlēnu. Jūtas vainīgs, cenšas izpirkt savu vainu Dieva priekšā, noliek svecīti, lūdz, lai viņam tiktu piedots, un solās laboties. Izlīgst ar Dievu. Dzīvo tālāk un atkal sagrēko: kliedz uz dēlu bez nopietna iemesla. Lūgšanā Dievam žēlojas, ka "stresainā darba" dēļ nervi vairs netur. Apņemas vairs negrēkot. Atkal nožēla, solījums laboties un tā vairs nekad nedarīt nepacelt balsi uz dēlu, mājās neskandalēt, lai kādi viesuļi darbā plosītos. Apburtais loks.

It kā jau nekā briesmīga pat Bībelē taču rakstīts, ka "taisnais krīt septiņas reizes un ceļas atkal augšā" (Salamana pamācības 24:16). Taču cilvēks šajā savādajā situācijā jūtas dīvaini nu labi, pakrita, nožēloja grēku, piecēlās bet kurp viņam iet? Viņš itin kā pustumsā maldās nezināmā virzienā, uzduras dažādiem šķēršļiem un mūriem. Viņam nav skaidrs, ko īsti Dievs no viņa grib. Cilvēkam ir aizdomas, ka Dievs no viņa grib to, kas viņam nepatīk, un bieži slepus un dziļi sevī uz Viņu dusmojas.

Iztēlosimies nepatīkamu, bet gana izplatītu situāciju. Ietekmīgs ierēdnis pirms dažiem mēnešiem personiski izpelnījies dāsnu pateicību par kāda arhitektūras projekta virzīšanu, bet šis projekts ir nejēdzīgs līdz absurdam un izkropļos pilsētas tēlu. Un tamdēļ ierēdnis jūt spēcīgu spriedzi. Viņa dvēseli kaut kas kremt un nedod miera. Un, nespēdams tikt galā ar savām jūtām, viņš atkal un atkal kliedz uz savu nabaga dēlēnu. Taču nekādu saikni starp vājā projekta virzību un savu spriedzi viņš nesaskata, jo savai rīcībai ir atradis lielisku attaisnojumu: projekta autors savu pateicību tik un tā kādam būtu izteicis un kroplīgā ēka neizbēgami tiktu uzcelta. Tad jau labāk viņš pats saņem šo "paldies" un nomaina savu mašīnu pret lielāku, jo vecajā visai ģimenei nepietika vietas. Kas gan no tā mainās? It kā nekas. Izņemot pašu galveno ja viņš būtu atteicies atbalstīt slikto projektu, viņa sirdsapziņa būtu tīra un par pilsētas izkropļoto vaigu būtu vainojams kāds cits. Ne viņš. Cilvēks vienmēr zina, kad rīkojas slikti viņā mīt Dieva dotās tikumiskās jūtas. Un arī Dieva dotā slēptā vēlēšanās. Nervozajam ierēdnim tā ir skaista pilsēta. Vienīgi viņš to ar prātu nesaprot un domā, ka viņam vissvarīgākā ir nauda un jauna mašīna.

"Ko vēlas Dievs? Vairāk par visu Dievs vēlas, lai cilvēks būtu laimīgs. Ikviens cilvēks. Mēs visi atrodam laimi, kad dzīvojam saskaņā ar savu sūtību," pārliecināts saka benediktiešu mūks tēvs Lorenss Frīmens. Un Dievs nav ārējs spēks, kas grib mums uztiept šo labumu par katru cenu, pretēji mūsu centieniem. Viņa mērķis ir nevis sagādāt mums rūgtu dzīvi uz Zemes, lai pēc tam nosūtītu mūs uz Paradīzi, kur mēs starp baltās drānās tērptiem šķīstajiem strinkšķinātu arfas strauta malā. Nē, Viņš grib, lai mēs visi jūs, tu un es būtu laimīgi. Bet mēs būsim laimīgi vienīgi tad, ja būsim tie, kas patiesībā esam, savā īstajā vietā, atklājot un attīstot sevī to potenciālu, ko mūsos ielicis Dievs. Un sapratīsim, ka tā pēc savas tikumiskās izjūtas ir tieši tā pamatvēlēšanās, ko pieņemts saukt par sirdsapziņu un kas vienmēr ir saistīta ar mūsu sūtību.

Mums visiem vajadzētu saprast, ko mēs paši pa īstam vēlamies. Vai tas esmu es, kas vēlas šo vai citu karjeru, draudzību ar to vai citu cilvēku, tādu vai citādu dzīvi? Vai šī vēlēšanās izriet no manis paša, no manas dvēseles? Vai arī "manas" vēlmes noteikuši vecāki, kolēģi, sabiedrība? Sākot atzīt savas patiesās, visdziļākās tieksmes, mēs atklājam, ka to no mums grib Dievs. Un izrādās, ka mūsu patiesais, iekšējais "es", kas vēlas to pašu, ko Dievs, ir nesaraujami saistīts ar Viņu. No Dieva nav iespējams aizbēgt, tāpat kā nav iespējams aizbēgt pašam no sevis. Un vai nu mēs esam dievnamā, vai ārpus tā, šī saite pastāv.

Mēs ne vien esam savienoti, bet arī līdzdalīgi Viņam tik ļoti, cik vien tas iespējams ierobežotai būtnei. Ko nozīmē līdzdalīgi? Vienkāršoti sakot, mēs darām vienu un to pašu: mainām pasauli uz labu. Un, ja atbildīgs ierēdnis apzināsies, ka viņa patiesā vēlme ir padarīt pilsētu, kurā viņš dzīvo, par pasaules tūrisma centru un uzbūvēt tajā dažas izcili skaistas ēkas, viņš jutīsies pilnībā laimīgs, vairs neizgāzīs niknumu uz paša bērniem un nemocīsies sirdsapziņas ēdās tamdēļ, ka "pateicība bija laba", bet "projekts slikts"; un tāpēc viņam, zinot viņa kritisko nostāju, neviens vairs necentīsies iesmērēt apstiprināšanai klaju draņķi. Tāds ierēdnis var saņemt "pateicību" par brīnišķīga stacijas pārbūves projekta virzīšanu, kas viņam ļoti patīk. Un šajā gadījumā viņa sirdsapziņa būs tīra, jo viņš rīkosies saskaņā ar savu sūtību un pat par ļoti lielu naudu neatbalstīs sliktus projektus. Viņa dzīvē būs mazāk spriedzes, un viņš pārstās kliegt uz dēlu. Un paklupt un nožēlot grēkus viņam nāksies retāk. Kļūt pilnīgiem mums ir grūti. Bet dzīvot saskaņā ar savu sūtību viegli.

Dzīvi veido daudzi kompromisi; tā ir kļūdu, piekāpšanos, šaubu pilna. Un apziņa "Es daru to, kas ir saskaņā ar manām iekšējām vēlmēm" vienmēr sniedz mums laimes izjūtu. Un bez dziļas iegremdēšanās sevī, klusumā, vienotībā ar pasauli un pilnīgā atvērtībā Dievam, ko tik satriecoši savās grāmatās aprakstījis diženais Tomass Mērtons, jebkāda baznīcā iešana, rituāli, klanīšanās un lūgsnas zaudē jēgu. Tas pārvēršas mehāniskās darbībās un maz atšķiras no maģiskajiem rituāliem, kurus tā patīk nosodīt reliģioziem cilvēkiem. Var sacīt teju vai vispār neatšķiras: jūs noliekat milzīgu sveci "veiksmei biznesā" un cerat par to parakstīt ar Dievu izdevīgu līgumu. Vai ik dienas piecdesmit reižu paklanāties un ievērojat gavēni, lai Dievs jums dāvātu veselību. Vai stundu Dievam sūdzat savas likstas, problēmas un nelaimes kā kaimiņienei, pieprasāt no Viņa taisnīgumu kā no valdības, solāties Viņam labi uzvesties kā tēvam, taču neatstājat sev nekādu iespēju iedziļināties paša pārdzīvojumos, tikt skaidrībā ar savām tieksmēm un izdzirdēt Viņa atbildi savā sirdī, nevis kā Balsi no Debesīm. Iepazīt savas patiesās vēlmes ļauj meditatīvais stāvoklis, kurā jūs iegremdējaties savas dvēseles dzīlēs, kur tās mīt. Un varbūt jums tajā izdodas piedzīvot cildenu vienotību ar Dievu.

Vairs nav pretnostatījuma: Viņš un es. Nav gribu pretrunas. Ir vienotība. Dievišķā dzīve plūst manī, kā vīnogulāja sula plūst katrā atsevišķā zarā. "Es esmu vīna koks, jūs tie zari. Kas manī paliek, un es viņā, tas nes daudz augļu, jo bez manis jūs nenieka nespējat darīt."

(Jāņa evaņģēlijs 15:5)

18. nodaļa "Sargs, cik ilgi vēl nakts?" Par Tomasu Mērtonu

Tomass Mērtons (1915-1968) bija unikāla un pretrunīga personība: mūks, dumpinieks, katolis, mistiķis, dzenbudists, dzejnieks un rakstnieks, vairāk nekā septiņdesmit grāmatu autors. Dižens kristiešu mistiķis, kurš redzēja un juta Dieva klātbūtni it visā, ari zālē un putnu dziesmās. Kā dzejnieks viņš pamanījās savās grāmatās un poētiskajos sacerējumos nodot savu "Dieva izjūtu" visiem cilvēkiem neatkarīgi no viņu reliģiskās piederības vai tās neesamības.

Tomass Mērtons piedzima 1915. gadā Francijas dienvidos mākslinieku ģimenē. Viņa māte bija no ASV, tēvs no Jaunzēlandes. Drīz vecāki pārcēlās uz dzīvi ASV, pie mātes bagātajiem radiem. 1921. gadā Tomass māti zaudēja viņa nomira no vēža. Zēns dzīvoja un ceļoja kopā ar tēvu, kurš bija radis mierinājumu mākslā, ļoti daudz strādāja un otrreiz vairs neapprecējās, jo viņa izredzētā neiepatikās dēlam. 1932. gadā Tomasa tēvs saslima ar smadzeņu vēzi un drīz nomira. Pēc gada apjukušais Tomass, vēl neatguvies no zaudējuma, aizbrauca uz Angliju un iestājās Kembridžā, Klēras koledžā, kur studēja angļu valodu un literatūru.

Laikā starp diviem pasaules kariem atmosfēru Kembridžā noteica neiedomājams zinātnes, dzejas un mākslas sajaukums, papildināts ar krietnu bohēmiska noskaņojuma devu un šķipsnu dzīvespriecīga pofigisma, kas piemitis visu laiku studentiem. Un jaunais Mērtons līdz matu galiem ienira šajā mutuļojošajā, bezrūpīgajā dzīvē. Viņš rakstīja dzeju, iemīlējās, kaislīgi aizrāvās, studentu vidū labi pazīstamas vieglas uzvedības dāmas gultā studēja ungāru valodas ābeci, lasīja Freidu un Adleru, spēlēja džeza orķestri un līdz nemaņai piedzērās ballītēs. Turklāt viņš arī teicami mācījās un neaizmirsa apmeklēt lekcijas. Dažās biogrāfijās par šo viņa dzīves neilgo periodu nievājoši, puritāniski sacīts: "Viņš nolaidās līdz pašam dibenam." Patiesībā viņš vienkārši dzīvoja azartiski un afektēti, ar kaisles un iepazīšanos pārpilnību cenšoties apslāpēt vientulības izjūtu. Vienai no viņa draudzenēm piedzima ārlaulības bērns. Pēc savu aizbildņu (mātes radinieku) padoma Tomass ar jauno sievieti noslēdza finansiālu vienošanos, atteicās no tiesībām uz bērnu un samaksāja viņai lielu naudas summu. Viņa tēvocis, māsasdēla aktivitātes izbiedēts, pieprasīja, lai tas pārceltos uz ASV. Mērtona bērna liktenis nav zināms pēc vienām (ticamākajām) ziņām viņš kopā ar māti esot gājis bojā Londonas bombardēšanā Otrā pasaules kara laikā. Pēc citām palicis dzīvs un laimīgi izaudzis, taču ar tēvu nekad nav redzējies. Pats Tomass Mērtons viņu nekad nav pieminējis.

Tomass aizbrauca no Anglijas, iestājās Kolumbijas Universitātē (Ņujorkā, ASV), aizrāvās ar komunismu, vēl gadu paballējās draugi visā nopietnībā viņam ieteica uzspļaut filoloģijai, nodibināt džeza orķestri, sacerēt dziesmas un doties koncertturnejās pa Ameriku, nopelnot labu naudu.

Tomass juta, ka viņam ir talants. Taču viņa degsme nespēja rast pielietojumu talants viņu iekšēji dedzināja, un Tomass nezināja, kā to likt lietā. Viņš ieinteresējās par Viljamu Bleiku pusjukušu angļu dzejnieku, mākslinieku un mistiķi -, jo sajuta viņā radniecīgu dvēseli, uzrakstīja par to zinātnisko darbu, pamazām distancējās no skaļajām izpriecām un sekmīgi pabeidza universitāti.

Jaunībā viņš sevi no sirds uzskatīja par pagānu un domāja, ka kristietībai pievērsās 1938. gadā Kubā. Havanā, Svētā Franciska baznīcā, viņš klausījās bērnu kori. Dievnama velvēs atskanēja dzidro un maigo balsu dziedātais Yo creo ("Es ticu"). Caur vitrāžām iespīdēja saule, un Mērtonu piepeši skāra apskaidrība, ko viņš vēlāk autobiogrāfijā aprakstīja kā "nesatricināmu pārliecību gaišā un tūlītējā zināšanā, ka manā priekšā ir atvērušās debesis". Satriekts par pārdzīvoto, viņš devās uz slaveno E1 Kobres Dievmātes svētnīcu, kur 1687. gadā trim vietējiem bērniem bija parādījusies Svētā Žēlsirdīgā Jaunava (Virgen de la Caridad) Melnā Madonna (Spānijā un Francijā populārā tumšādainā Madonna kā tiek uzskatīts, mistisko noslēpumu aizbildne). Simboliski, ka Mērtonam, kura personība un uzskati neiekļāvās nekādos tradicionālos kanonos, parādījās ne gluži parasta Dievmāte: viņš ieraudzīja nevis "klasisko" Svēto Jaunavu ar zilajām acīm un lēnprātīgo, bālo vaigu, bet gan tumšādaino Madonnu.

Piedzīvotās atklāsmes iespaidā Mērtons 1939. gadā pieņēma katoļticību. Viņš vēlējās iestāties franciskāņu ordenī un kļūt par garīdznieku, taču pēc grēksūdzes saņēma striktu atteikumu. Domājams, ka tas, ko izdzirda viņa biktstēvs, nekādi neatbilda "dvēseļu gana" tēlam. 1941. gadā Tomass Mērtons izdāļāja savu vecāku atstāto ievērojamo mantojumu un kļuva par trapistu mūku ordeņa klostera brāli. Trapisti nemāca, nesludina, nenodarbojas ar misionārismu un neceļo. Viņi ir piesaistīti zemei, nododas kontemplācijai, lūgšanām un darbam: brūvē alu, sien sierus un raudzē vīnus. Mūki lielāko daļu laika klusē, sarunājas vienīgi ar klostera priekšnieku (bet savstarpēji sazinās ar zīmēm) un dzīvo milzīgos dortuāros (franču vai. dortoirkopēja guļamtelpa slēgtās iestādēs. Tulk. piez.).

Šī spējā pāreja no izlaidīgās un trokšņainās pasaulīgās dzīves pie fiziskā darba, no dzejas un dziesmām pie klusēšanas Tomasa dvēselē radīja spēcīgu nepieciešamību rakstīt un izpaust savas domas uz papīra. Taču viņš nenoticēja savai sūtībai, vēl vairāk domāja, ka tā ir Dievam netīkama, un žēlojās savam garīgajam tēvam par vēlmi rakstīt kā par bīstamu kārdinājumu. Biktstēvs mūka vēlmē rakstīt grāmatas neko kaitīgu nesaskatīja un šo kārdinājumu uztvēra kā aicinājumu, kam nevajag pretoties. Tomass noturēja biktstēvu par nekompetentu un paziņoja par savu "briesmīgo kārdinājumu" klostera priekšniekam. Bet ari tā acīs viņa vēlme bija Dievam pilnībā tīkama. Mērtons sabēdājās par tādu "sapratnes trūkumu" un pasūdzējās par brīvdomīgo klostera priekšnieku baznīcas augstākajai vadībai. Bet vadība atbalstīja klostera priekšnieku un atļāva Mērtonam rakstīt, ievērojot divus nosacījumus: pirmais nepublicēt savas fotogrāfijas, otrais neparakstīt grāmatas ar savu garīgo vārdu brālis Ludoviks (vai brālis Luī). Mērtons piekrita.

1944. gadā Tomass Mērtons tika iesvētīts mūka kārtā un vienlaikus izdeva savu pirmo dzejoļu grāmatu. Mazliet vēlāk sarakstīja biogrāfiju "Septiņu pakāpienu kalns", kas negaidīti kļuva par bestselleru. 1940. gadu beigās Ģetzemanes abatijas klosteri (Kentuki, ASV), kas bija paredzēts dzīvei astoņdesmit cilvēkiem, pārplūdināja grāmatas lasītāju straume, kuri alka kļūt par klostera brāļiem un mūkiem. Klostera vadītāji atvēra vēl divas tā "filiāles" ASV. Taču visi neofīti vēlējās savienoties ar Dievu tieši tur, kur bija Mērtons. Tāpēc klosterī vienlaikus uzturējās ap trīssimt cilvēku, neskaitot atbraucējus, tūristus un ziņkārīgos. Un mūks klusētājs Mērtons attapās vispārējās uzmanības epicentrā, kas krietni apgrūtināja viņa dzīvi, bet reizē arī piešķīra tai jēgu. Viņam piemita divas pretrunīgas tieksmes: komunicēt un ceļot, lai iepazītu cilvēkus un pasauli, un klusēt un nekustēt ne no vietas, lai klusumā saplūstu ar dievišķo. Viņš alka vēl lielākas nošķirtības, un pēc Mērtona lūguma klostera priekšnieks viņa rakstniecības darbam atvēlēja vispirms stūrīti klostera pagrabtelpā, tad bijušo šķūni, kuru Mērtons nosauca par "Svētās Annas skitu", ēku ar krāsni, balsinātām sienām un brīnišķīgu skatu, kas no tās logiem pavērās uz laukiem, pauguriem un pamalē esošajiem mežiem.

Viņš sūtīja sirsnīgas un dedzīgas vēstules Borisam Pasternakam, pateikdamies par tā romānu "Doktors Zivago".

Pasternaks Mērtona sūtījumus uztvēra piesardzīgi meklēja tajos slepenu jēgu un baidījās, ka tik viņš šīs sarakstes ar "reliģijas darbinieku" dēļ nekrīt varas nežēlastībā. Mērtons sarakstījās ar pareizticības un budisma pārstāvjiem, uzturēja labas un cieņpilnas attiecības ar protestantiem, pret kuriem katoļi ilgi bija izjutuši nepatiku, pieskaitot tos "herētiķiem". Palaikam viņš atstāja klosteri, lai piedalītos konferencēs un tikšanās.

Viņš piecpadsmit gadus mācījās budismu, sarakstījās ar budisma filosofu Sudzuki un uzskatīja to par savu skolotāju. 1964. gadā abi sastapās Ņujorkā. Puskurlā, bet ārkārtīgi dzīvīgā un asprātīgā 94 gadus vecā vīra viedums Mērtonu satrieca. Viņi dzēra zaļo tēju un runāja par Dievu, kosmosu un dzeju.

Tomasa Mērtona grāmatas ir apbrīnojamas. Pati pilnība šķiet viņa darbs "Nakts sardze, 1952. gada 4. jūlijā", kas sākas ar vārdiem: "Nakts, ak Kungs, ir brīvības laiks. Tu esi redzējis dienu un nakti, un nakts ir bijusi labāka. Visu lietu sākums ir naktī, un naktī esmu uzzinājis, ka tās visas ir galīgas." Un tālāk seko stāsts, kā dežurējošais mūks vēlā vakarā ar lukturi rokā apstaigā klosteri, ko viņš redz, par ko domā un ko jūt. Viss vienkārši, skaidri, bez vārdu un domu spēlēm. To nav iespējams atstāstīt izlasiet, un sapratīsiet. Austrumos ir tāds jēdziens kā "dievišķais dao": kad nav nekā ne vārdu, ne jūtu, ne darbības, priekšmetu un pat gaisa tad paliek dao, visa esošā gars un būtība. Mērtona grāmatā arī ir klātesošs gars brīva telpa starp autora sacīto un to, kā jūs to uztverat; telpa, ko jūs, lasītājs, aizpildāt pats ar savām domām un jūtām. Izlasītais atmodina jūsu paša domas un asociācijas, bet nepiepilda prātu ar vārdiem, padomiem un idejām; norāda jums ceļu, bet nevelk pa to aiz apkakles.

Bez ticības Mērtons nespēja radīt ticība Dievam bija viņa mūza. Viņš rakstīja savas grāmatas pāvesta reformatora Jāņa XXIII laikā, kurš tiecās apvienot visu, kas labs un gaišs visās reliģijās, un, pateicoties viņam, Mērtons varēja palikt, kas viņš bija, gan savā radošajā darbā, gan mūka dzīvē. Viņš aizvien biežāk apsvēra ideju atvērt centru kaut kur pie dabas, palaikam uzņemt tajā visu ticību pārstāvjus rakstniekus, aktierus, māksliniekus un dalīties ar tiem savā "Dieva klātbūtnes izjūtā", bet pārējā laikā nošķirti radīt un lūgt. Meklējot piemērotu dabas stūrīti, viņš devās uz Kaliforniju, aizbrauca uz Sanfrancisko, kopā ar draugiem iegāja slavenajā un aizvien pastāvošajā veikalā City Lights, kur pulcējās bītņiki un hipiji, pavadīja tur vairākas stundas un nopirka… nē, ne kaudzi garīgās literatūras, bet prāvu grēdu avangarda dzejas krājumu. Viņš bija satraukts viņa dzīvē brieda lielas pārmaiņas.

1968. gada decembrī Tomass Mērtons devās uz Āzijas benediktīniešu un cisterciešu konfederāciju Taizemē. (Jn gāja bojā nelaimes gadījumā Bangkokas viesnīcā no strāvas trieciena, pieskaroties bojātam ventilatoram. Baumoja, ka šis nelaimes gadījums bijusi maskēta slepkavība un ventilators ticis sabojāts tīšām, taču nekādu pierādījumu, kas apliecinātu šo pieņēmumu, nav. Visticamāk, Mērtons bija tik satraukts par savu uzstāšanos, diskusijām, zinātniskā centra radīšanu un gaidāmo pārcelšanos, ka nepamanīja bojājumu. Skumja likumsakarība tie, kuri tiecas apvienot cilvēkus, dzīvo īsu mūžu: pārāk daudz pūļu prasa cīņa pret aizspriedumiem un maldiem, ar paša sašutumu par apkārtējo apbrīnojamo neizpratni par to, ka tas tiek darīts viņu labā, un oponentu uzbrukumiem.

"Stingri ņemot, mana lūgšana ir ļoti vienkārša. Es sakopoju visu uzmanību uz Dieva klātbūtni, Viņa gribu un Viņa mīlestību. Citiem vārdiem sakot, mana lūgšana ir ticības plūsma, kas tikai palīdz mums sajust Dieva klātbūtni. Tas līdzinās tam, par ko runā pravieši, "stāvēšanai Dieva priekšā, itin kā redzētu Viņu…" vai neredzamā, bezgalīgā un neaizsniedzamā Dieva pielūgsmei, apziņai, ka Viņš ir viss… 1a es parasti lūdzu un meditēju. Es nenododos "domām par kaut ko", bet meklēju Neredzamā Vaigu Tā, Ko mēs nekad neatradīsim, iekams neizzudīsim Viņā."

(Tomass Mērtons)

19. nodaļa "Cilvēks ir svarīgāks par likumiem." Par Antoniju Surožski

To ir teicis metropolīts Antonijs Surožskis savam draugam un skolniekam svētajam tēvam Džonam Lī. Surožskis bija ieguvis ārsta izglītību Sorbonnā, bija Aberdīnas un Kembridžas universitāšu, Kijevas un Maskavas garīgo akadēmiju teoloģijas goda doktors un jokodams mēdza sacīt, ka īstais diploms viņam esot tikai viens medicīnas, bet pārējie neīsti. Viņš, tāpat kā Mērtons, neiekļāvās "reliģijas darbinieka" standartrāmjos, bet atšķirībā no Mērtona visu mūžu nodzīvoja saskaņā pats ar sevi. Antonijs Surožskis apzinājās savu sūtību jau no agras jaunības, nebija dumpinieks un nemeklēja svētlaimīgu klusumu viņš tajā dzīvoja un nesa to ļaudīm. īpašu uzmanību viņš veltīja cilvēka saskarsmei ar Dievu, dāvāja mums "kluso lūgšanu" un atklāja Jēzus lūgšanas jēgu. Savos darbos viņš pateica priekšā, kā Dievam var tuvoties katrs, kurš uz Viņu tiecas.

Laicīgajā pasaulē Antoniju Surožski sauca Andrejs Borisovičs Blūms. Viņa tēva senči Pētera Pirmā valdīšanas laikā bija ieradušies Krievijā no Skotijas. Izsmalcināto un izglītoto māti saistīja radniecība ar diženo komponistu Aleksandru Skrjabinu. Andrejs nāca pasaulē Lozannā neilgi pirms Pirmā pasaules kara, agrīno bērnību pavadīja Persijā (tagadējā Irāna), kur viņa tēvs ieņēma konsula amatu, un viņa pirmā atmiņu aina bija bezgalīgs tuksnesis, gans un aitu bars. Bet pēc tam nāca revolūcija, nabadzība, klejojumi pa Eiropu, pazemojošā emigrantu eksistences nedrošība. Beidzot viņa ģimene apmetās uz dzīvi Parīzes pievārtē. Andrejs sāka mācīties skolā, kas atradās rajonā ar tik augstu noziedzības līmeni, ka pēc tumsas iestāšanās ielās nerādījās pat policisti.

Metropolīts Antonijs atceras: "Skolā mani sita bez žēlastības tas bija normāli, ka jauniņos pirmā gada laikā dauzīja, līdz tie iemācījās sevi aizstāvēt. Atceros reiz izrāvos no bara, metos pie pasniedzēja, saucot pēc palīdzības, bet viņš mani vienkārši atstūma ar kāju: "Nesūdzies!" Un reiz šajā skolā ar stāstiem par Kristu ieradās pazīstams teologs. Viņš runāja skolēnu priekšā, cildinādams pazemību, lēnprātību, samierināšanos visas tās rakstura īpašības, ko šie niknie pusaudži visvairāk nicināja. Andrejā garīdznieka klajie meli iesvēla bezgalīgu sašutumu, jo viņš uzskatīja, ka pasaulē izdzīvo stiprākais, un pielūdza Nīčes "pārcilvēku", kurš nepazina žēluma. Pusaudzis nespēja iztēloties, ka pieaudzis vīrietis varētu no tiesas sajūsmināties par šādām īpašībām.

Viņš atskrēja mājās un ķērās pie jaunās Derības ak, kā viņš dega nepacietībā atmaskot šī teologa melus! Izvēlējās Marka evaņģēliju, visīsāko un saprotamāko, ātri izlasīja trešo daļu. Un piepeši skaidri sajuta, ka viņa priekšā stāv Jēzus Kristus. Aizvēra grāmatu un pacēla acis Kristus nebija redzams, bet viņa klātbūtne bija skaidri jūtama. Un zēns saprata: Jēzus viņam parādījies, lai apliecinātu, ka viss šajā grāmatā rakstītais ir patiesība. Kristus neredzamās klātbūtnes sajūta Andreju pavadīja visu mūžu. Un pēc daudziem gadiem viņš agrā jaunībā pārdzīvoto izpauda, radot satriecošo, viedo "Kluso lūgšanu".

Andrejs iestājās Sorbonnas Universitātes Medicīnas fakultātē. Studiju laikā viņš piedzīvoja kādu interesantu epizodi. Prakses laikā psihiatriskajā klīnikā studentiem rādīja kādu drūmu pacientu, kurš bija iegrimis dziļā klusēšanā un vairākus gadus ne ar vienu nebija runājis. Andrejam kļuva viņa žēl, un viņš nolēma šim cilvēkam piekļūt. Bet kā to izdarīt? Viņš vairākas nedēļas nāca pie šā pacienta uz palātu, ilgi sēdēja viņam līdzās un aizgāja, nebildis ne vārda. Beidzot slimnieks kādudien paskatījās uz viņu un pajautāja: "Nu, un kāpēc tu te klusē?" Pēc tam viņš atjaunoja kontaktu ar apkārtējiem un viņa stāvoklis strauji uzlabojās.

Saņēmis diplomu, Andrejs kļuva par mūku un 1939. gadā devās uz fronti. Strādāja par ķirurgu kara hospitālī. Kad Francija tika okupēta, viņš kļuva par pagrīdes ārstu. Pēc kara līdz 1948. gadam turpināja mediķa praksi, tad kļuva par garīdznieku, priesteri mūku, un 1949. gadā viņu nosūtīja darbā uz pareizticīgo draudzi Lielbritānijā, Londonā, neraugoties uz to, ka nekādas teoloģiskas izglītības viņam nebija. Ta Andrejs Blūms kļuva par Antoniju Surožski.

Svešā valstī viņam neklājās viegli. Starp draudzes locekļiem bija daudz angļu, bet angļu valodu viņš zināja vāji. Nācās sprediķus rakstīt krieviski, dot pārtulkot mātei un lasīt no lapiņas. Kādu dienu pie Antonija pienāca garīdznieks, tēvs Ļevs Zilie, un pikti sacīja, ka nekad mūžā nav dzirdējis garlaicīgāku priekšlasījumu. Tēvs Antonijs satraucās: "Bet ko man darīt?" "Runājiet bez zīmītēm!" "Es neprotu angļu valodu. Kolīdz atvēršu muti, pateikšu ko tādu, ka jums būs jāsmejas." "Ļoti labi! Tad mēs vismaz varēsim no sirds izsmieties un neiznīksim no garlaicības." Kopš tā laika Andrejs vairs nekad nepierakstīja savus sprediķus un lekcijas. Viņa runā bija milzums kļūdu. Draudzes locekļi smējās par viņu, viņš smējās kopā ar viņiem un pamazām noslīpēja savu angļu valodas prasmi līdz pilnībai.

Gadu gaitā viņa draudze no mazas un panīkušas kļuva par solīdu daudznacionālu eparhiju. Antonijs Surožskis stāstīja: "Pie mums atnāk pareizticības savaldzināts anglis, un es viņam saku: "Pakavējies ar mums, nododies lūgšanām, iepazīsties ar citiem draudzes locekļiem." Pēc kāda laika no viņa dzirdu: "Pareizticība ir brīnišķīga, bet krievi gan ir pagalam neciešami…" Un cilvēks aiziet. Bet drīz atgriežas ar vārdiem: "Nē, pareizticības dēļ tomēr esmu gatavs paciest arī krievus.""

1979. gadā tēvs Antonijs kopā ar draudzes locekļiem izpirka no valsts savu dievnamu lai to nepārdotu ķīniešu restorāna īpašniekam. Naudu ziedoja draudzes locekļi un vienkāršie cilvēki un gada laikā izdevās savākt 80 000 mārciņu.

Tēva Antonija dvēselē aizvien mita tas neaizsargātais zēns, kuru reiz atstūma un neaizstāvēja viņa skolotājs. Viņš lieliski saprata visus vājos, juta līdzi neaizsargātajiem un, par spīti visiem noteikumiem, centās neatteikt nevienam, kas lūdza viņa palīdzību. Tēvs Antonijs uzskatīja, ka "labāk pārkāpt likumu nekā salauzt cilvēku", un dāvāja pēdējo mierinājumu visu ticību mirstošajiem, saistīja laulībā līgavaiņus un līgavas, kuri piederēja pie dažādām konfesijām, un nevienam neatteica ne padomu, ne sarunu.

Formāla pienākumu izpilde viņam bija bezgalīgi tāla. Reiz tēvs Antonijs sniedza Svēto Vakarēdienu mirstošai pusmūža sievietei un atlaida viņas grēkus. Viņš varēja ātri pāriet uz sakramenta noslēpumu un doties mājās. Taču kaut kas šīs sievietes sejas izteiksmē viņu darīja uzmanīgu. Un viņš pārjautāja tai, vai viņa visiem ir piedevusi. Sieviete, brīdi paklusējusi, atbildēja: "Visiem, izņemot znotu." Un tēvs Antonijs kategoriski atteicās sniegt viņai sakramentu. Sieviete krita panikā: "Bet kā gan nomiršu bez sakramenta? Es taču pazudīšu!" Tevs Antonijs viņai paziņoja, ka viņa jau tāpat ir pazudusi, ja nav piedevusi znotam. Sieviete aizdomājās: "Es nevaru tā uzreiz piedot…" Tad tēvs Antonijs sacīja, ka aizies uz divām stundām, bet viņai pa to laiku jāizlemj: vai nu izlīgt ar znotu, vai arī aiziet taisaulē bez sakramenta. "Un pateicieties Dievam pārjums dāvātajām divām dzīves stundām šā lēmuma pieņemšanai," viņš piebilda. Pēc divām stundām tēvs Antonijs atgriezās un uzzināja, ka sieviete paaicinājusi znotu un izlīguši ar to, sniedza viņai sakramentu, un viņa nomira rāmu sirdi.

Tēvam Antonijam bija laba sirds tāpat kā visi labsirdīgi cilvēki, viņš nepievērsa lielu uzmanību sīkumiem un pārkāpa ierastos rāmjus. Tie viņu neuztrauca. Viņam neeksistēja jēdzieni "laiks" un "precizitāte". Viņš tajos neiekļāvās, centās visur pagūt, piedalījās radio un televīzijas raidījumos, lasīja lekcijas, vadīja sanāksmes, sarunas un seminārus, tāpēc mūždien nokavēja, atcēla tikšanās vai arī pilnīgi aizmirsa par tām. Kādu dienu viņš ielūdza vakariņās savu draugu tēvu Džonu Lī ar sievu, bet septiņas reizes tās pēdējā brīdī pārcēla. Viesi ikreiz steigā apdarīja visus darbus, paaicināja pie bērniem aukli, ieradās pie viņa namdurvīm, taču arī septītajā reizē ieraudzīja uz tām zīmīti: "Atvainojiet, saimnieka nav mājās". Nākamajā dienā Džons Lī atnāca pie metropolīta un nikni paziņoja, ka šādu uzvedību viņš nepiedotu pat paša sievai. Tēvs Antonijs kārtējo reizi atvainojās un piebilda: "Dārgais Džon, atļaujiet sacīt: esmu ļoti priecīgs, ka mēs ar jums neesam vīrs un sieva." Bet tikšanās ar Džonu turpmāk kavēja retāk.

Krievijā metropolīta Antonija vārds daudzus gadu desmitus skanēja, pateicoties BBC radio krievu redakcijas kristīgajiem raidījumiem. Viņa runu audioieraksti un sprediķu samizdat (privāti, nelegāli) izdevumi gluži kā loki ūdenī izplatījās tālu aiz Maskavas robežām. Antonijs Surožskis nomira 2003. gadā Londonā draugu lokā. Viņa dzīve un uzskati interesē visus neatkarīgi no ticības, jo viņš bija izcils un labsirdīgs cilvēks.

"Klusums tas ir stāvoklis, kurā visi dvēseles un miesas spēki pastāv pilnīgā mierā un koncentrētībā, absolūtā modrībā un vienlaikus brīvi no jebkādas kņadas un kustības. Daudzu Ievu darbos mēs atrodam dīķa tēlu: kamēr dīķa virsmu klāj sīku vilnīšu ņirba, tajā nekas īsti nevar atspoguļoties ne koki, ne debesis; bet, kad virsma kļūst pilnīgi rāma, tajā pavisam skaidri atspoguļojas debesis un krastmalas koki, un šajā atspulgā viss ir tikpat labi saredzams kā īstenībā.

Tevi mēdz lietot ari citu tēlu: iekams nenosēžas dūņas, kas pacēlušās no dīķa dibena, ūdens nav skaidrs un tajā neko nevar ieraudzīt. Abi šie salīdzinājumi attiecas arī uz cilvēka sirds stāvokli."

(Antonijs Surožskis)

20. nodaļa Kā uzbūvēt māju bez rasējuma. Par Daisetsu Teitaro Sudzuki

"Lai uzbūvētu māju bez rasējuma, jāiegremdējas musin stāvoklī, kas labi pazīstams katram pieredzējušam japāņu namdarim, un tad jums izdosies uz vienas elpas radīt lielisku, samērīgu namu." Tā uzskatīja japāņu filosofs Daisetsu Sudzuki, kurš piedzima Japānā 1870. gadā un nodzīvoja lieliskus un notikumiem piesātinātus 96 gadus. Viņš bija viena no visaugstāk vērtētajām dzenbudisma autoritātēm 20. gadsimtā, kā arī pirmais, kurš sāka mācīt dzenbudismu ārpus Japānas. Sudzuki lasīja lekcijas pasniedzējiem un studentiem Kembridžā un Oksfordā, sarunājās par meditāciju ar mistiķi Kārlu Gustavu Jungu un psihoanalītiķi Kārenu Horniju, sazinājās ar geštaltterapijas radītāju Friču Pērlzu, draudzējās ar filosofu Ērihu Frommu. Viņš patiesi iemiesoja sevī dzena garu un atšķirībā no daudziem guru nealka varas un bagātības. Sudzuki vienkārši dzīvoja un stāstīja.

Viņa tēvs, vectēvs un vecvectēvs bija samuraji un ārsti, dzīvoja Kanadzavas pilsētā. Visi šķīrās no dzīves agri un atstāja savas ģimenes bez iztikas līdzekļiem, jo atraitnes tajos laikos saņēma ļoti mazu pensiju. Jaunais Sudzuki, palicis bez tēva, bieži domāja, kālab viņam tāda karma un kāpēc viņa dzimtā vīriešiem tik īss mūžs. Viņš palūdza kādam grieķu misionāram Bībeli japāņu valodā, lai gūtu jaunu garīgu pieredzi, un apstājās jau pie pirmajām rindām. Viņam nebija skaidrs, kālab Dievs radījis pasauli. Sudzuki izlasīja visu grāmatu, taču atbildi uz savu jautājumu tā arī neatrada; tajā bija aprakstīts vienīgi "kā", bet netika paskaidrots "kāpēc" un "kādēļ". Kad viņa draugs, kurš bija pieņēmis kristietību, piedāvāja arī viņam mainīt ticību, Sudzuki tam pajautāja: "Kālab Dievs radījis Zemi?" atkal nesaņēma atbildi un kristietībā nepārgāja, kaut interesi par to nezaudēja visu mūžu.

Vecākais brālis apmaksāja viņa mācības universitātē, bet paralēli tām Sudzuki kā laicīgais skolnieks klosterī studēja dzenbudismu, lasīja filosofiskus traktātus un četrus gadus meditēja par koanu "vienas plaukstas skaņa", līdz apzināja tajā ietverto gudrību un piedzīvoja satori apgaismību. Viņš gāja pa dzīvi nesteidzoties vispirms svešvalodu pasniedzējs skolā, tad universitātes zinātniskais līdzstrādnieks, Japānā pazīstams, bet vēlāk jau slavens zinātnieks, dzena filosofijas speciālists.

Sudzuki apvienoja sevī izsmalcinātību un diženu vienkāršību. Iztēlojieties ainu: seminārs, tēma ievads dzenā. Sudzuki stāsta klausītājiem par Ceļu uz Pilnveidošanos: "Šorīt mēs aplūkosim Ceturto Cildeno patiesību, ko dēvē par Cēlo Astoņposmu Ceļu. Cēlā Astoņposmu Ceļa pirmais pakāpiens ir sjoken. Sjoken nozīmē pareizu uzskatu. Patiesībā pareizs uzskats jau ir visam budismam, jo pareizs uzskats nozīmē, ka cilvēkam vispār nav nekāda konkrēta, fiksēta uzskata. Otrs Cēlā Astoņposmu Ceļa pakāpiens… (Seko ilga pauze.) O, esmu piemirsis otro pakāpienu. Varat par to izlasīt grāmatā."

Aiz Sudzuki vienkāršības slēpjas šķelmīga gudrība: viņš zināja, ka dzenu nav iespējams izprast, tajā var vienīgi ieiet, to izjust un atskārst. Ja reiz viņš lekcijā piemirsa otro pakāpienu, tātad tas nav tik svarīgs, lai piekļūtu dzena garam. Bet tas, kurš to nespēj saprast un centīgi sasprindzina prātu, lai atver grāmatu un iezubrī visu, kas sacīts par otro pakāpienu.

Savu māju Japānā, Kamakurā, Sudzuki uzbūvēja pēc eiropiešu parauga gaiteņi un daudz istabu. Viņa darba materiāli aizņēma vairākus kabinetus. Sudzuki ceļoja no viena kabineta uz nākamo un katrā sarakstīja citu grāmatu. Turklāt lieliski orientējās šķietamajā haosā. Viņš mīlēja savu māju, negrasījās pārcelties uz Eiropu vai, sekojot daudzu indiešu guru pēdās, radīt "savā vārdā nosauktu reliģiju".

1963. gadā Sudzuki uzaicināja uzstāties Pasaules reliģiju kongresā, kas notika Londonā, Kvīnsholā. Runu tēma bija iespaidīga "Augstākais garīgais ideāls". Pēc vairākiem referātiem, kas tricināja gaisu ar skaļiem aicinājumiem, gudrām pamācībām un efektīgiem prāta slēdzieniem, tribīnē kāpa Sudzuki.

"Kad mani palūdza izteikties par augstāko garīgo ideālu, es nezināju, par ko runāt. Jo, pirmkārt, esmu vienkāršs provinciālis no tālas valsts, kurš pēkšņi nonācis Londonas centrā, pašā notikumu mutulī. Esmu apmulsis un vairs nespēju domāt, kā esmu radis domāt savā dzimtenē. Otrkārt, kā gan tāds mazs cilvēks kā es var runāt par tādām augstām būtībām kā augstākais garīgais ideāls? Patiesībā es pat nezinu, kas ir "garīgs" un kas "ideāls", nemaz nerunājot par augstāko garīgo ideālu…"

Pēc tam viņš pastāstīja par savu māju un dārzu Japānā, salīdzināja savu dzīvi ar lielpilsētas iedzīvotāja dzīvi un smalki noveda klausītājus pie domas, ka garīgais nav nošķirams no materiālā un strīdēties par to, kas ir augstāks un vērtīgāks, ir bezjēdzīgi. Sudzuki runas noslēgumā zāle vairākas minūtes aplaudēja viņam, kājās stāvot.

Sudzuki piemita izsmalcināts, metafizisks dzena humors. Reiz lekcijā kāds skrupulozs klausītājs viņam uzdeva jautājumu: "Doktor Sudzuki, vai, lietojot vārdu "realitāte", jūs domājat fiziskās pasaules relatīvo realitāti vai transcendentālo dimensiju absolūto realitāti?" Sudzuki uz minūti pievēra plakstus, ieturēja pauzi, tad atvēra acis un atbildēja: "Jā!"

Viņš nesirga ar "akadēmisku svarīgumu", neuzskatīja, ka zina visu, un, būdams pasaulslavens vīrs, divdesmitgadīgam studentam Alanam Votsam nekautrējās lūgt padomu, kā pareizi noformēt un sagatavot publicēšanai zinātnisku rakstu. Un ne vien uzmanīgi viņu uzklausīja, bet arī sekoja viņa norādījumiem. Sudzuki darbus nepavadīja garum gari izmantotās literatūras saraksti, jo viņš neko nenorakstīja, bet radīja pats. Viņa grāmatās bija sastopamas vēsturiskas neprecizitātes un faktu neatbilstības kaut kas neiedomājams no zinātnieku viedokļa. Bet viņš nemaz necentās izlikties "ļoti erudīts". Viņa sacerējumi mirdzēja ar negaidītiem intelektuāliem atradumiem un ieveda dzenbudisma pasaulē nevis caur formālo loģiku un informāciju, bet gan caur iegremdēšanos citā, Rietumiem neraksturīgā apziņas plūsmā.

Par musin stāvokli jāsaka, ka tas iestājas tad, kad jūs visu esat apguvis tik labi, ka visas jūsu zināšanas ir nogrimušas zemapziņā, jūsu prāts no tām ir atbrīvojies, visu aizmirsis un jūs uztverat vienīgi risināmo uzdevumu. Un tad, pilnīgas atsvešinātības un miera stāvoklī, no jūsu "es" dzīlēm uznirst tas, kas nepieciešams tā atrisināšanai, un ārpasaulē vienā veselumā savienojas viss, kas palīdz to īstenot, ieskaitot pat labus laikapstākļus. Un jūs bez nevienas apzinātas domas radāt to, par ko esat sapņojis. Musin stāvoklī japāņu namdaris būvēja māju, budistu mūks ar slotu slaucīja pagalmu un filosofs Sudzuki vāca materiālus savai kārtējai grāmatai. Bet slavenais pianists Glens Gūlds spēlēja Bahu.

Sudzuki nodzīvoja 96 gadus jo, bez šaubām, bija atradis atbildi uz savu jaunības jautājumu: kālab viņa tēva un vectēva mūžs bija tik īss. Viņi bija samuraji, tātad viņiem bija savs viedoklis un viņi zināja, kā vajag. Un, ja kaut kas notika pretēji viņu viedoklim vai ne tā, kā vajadzētu, viņi ar to cīnījās un gāja bojā vai saslima, jo nespēja mainīt dzīvi. Viedais Sudzuki necīnījās ar dzīvi viņš to aptecēja kā upe akmeņus, un viņam nebija iemeslu ciest un slimot. Patiesībā "pareizs uzskats tā ir jebkāda fiksēta uzskata neesamība".

21. nodaļa Virs mums tikai debesis. Par brāli Rožē

Kādam cilvēkam ceļš uz viņa aicinājumu ir ērkšķains, grūts un mokošs. Kāds cits to atrod ātri un uzreiz. Kalvinists brālis Rožē meklēja un atrada kopējo, kas vieno visu konfesiju pārstāvjus, ticību. Pats savā pieredzē viņš pārliecinājās, ka visvienkāršāk ir karot, bet visgrūtāk aizstāvēt pasauli. Lai atturētu ļaudis no sadursmēm un panāktu vienošanos, ir jāpiemīt prātam, loģikai un dzelžainam gribasspēkam, un tā tēvam Rožē vienmēr bijis gana.

Attiecības starp katoļu un pareizticīgo baznīcu ir radniecīgas. Un nebūs aplami sacīt, ka domstarpības starp tām bijušas tikpat "skandalozi greizsirdīgas" un dažkārt kašķīgas kā starp māsām vērtības tām vienas, taču abas strīdas, kura vecāka un "galvenāka" un kuras noteikumi vispareizākie. Bet par savu radniecību tomēr neaizmirst. Starp katoļiem un protestantiem attiecības ir teju vai naidīgas. Dažkārt pat klaji, nesamierināmi naidīgas. Vēstures mācību grāmatas ņirbēt ņirb no spilgtiem Viduslaiku reliģisko karu aprakstiem. Bet kas tajos cīnījās? Katoļi un protestanti. Un abiem Rietumu kristietības virzieniem ir visai grūti pārkāpt pāri šai skarbajai pagātnei. Tāpēc kalvinisma novirziena pārstāvja, protestanta brāļa Rožē dzīve, kurš tiecās samierināt un apvienot visus trīs kristīgās ticības pamatvirzienus, raisa cieņu, bijību un sajūsmu.

Rožē Luijs Šics-Marsošs piedzima 1915. gadā Šveicē franču katolietes un kalvinistu (protestantiskas konfesijas) garīdznieka ģimenē. Rožē māte bija pieņēmusi katoļticību apzināti, jau brieduma gados, turklāt nevis kā izaicinājumu vīram, bet tādēļ, lai visi redzētu, ka dažādas konfesijas cilvēkiem netraucē mīlēt vienam otru un būt laimīgiem laulībā. Rožē ģimene nekad nav piedzīvojusi reliģiskus strīdus. Vecāki lieliski sadzīvoja. Bet reiz, kad Rožē vēl bija bērns, viņš redzēja, kā viņa tēvs, pastaigādamies kalnos, iegāja noskaitīt lūgšanu katoļu baznīcā. Un atcerējās to uz visiem laikiem. Kad Rožē, kalvinists, iestājās vidusskolā, vecāki noīrēja viņam istabu mājā pie katoļu saimniekiem tikai tāpēc, ka šiem cilvēkiem bija vairāk vajadzīga nauda nekā protestantiem.

Jaunībā Rožē daudz domāja, kāda ticība tēva vai mātes ir pareizāka, kurai no tām sekot, vai kļūt par protestantu vai katoli. Viņš ilgi slimoja ar tuberkulozi šī slimība bieži skar tos, kuri sev izvirza pārāk smagus uzdevumus un pūlas atrisināt globālas problēmas. No 1936. līdz 1940. gadam viņš studēja teoloģiju Lozannā, tad turpināja studijas Strasbūrā. Un savus meklējumus noslēdza, pacēlies pāri rituāliem un konfesijām pie tīrās ticības. Pilnībā atveseļojās. Palika kalvinists. Nekad nemainīja konfesiju. Un vienmēr ar cieņu izturējās pret visu citādo.

Rožē uzauga, klausoties sarunās par to, ka "cilvēki taču nemūžam nebūs tādi muļķi, lai uzsāktu jaunu karu". Visi runāja par mieru tik daudz un dedzīgi, ka neviens nebrīnījās, kad 1939. gadā sākās karš. Rožē atstāja Šveici, lai apmestos mātes dzimtenē okupētajā Francijā -, nodibinātu tur nelielu reliģisku kopienu un palīdzētu tiem, kurus vajāja nacisti. Uz velosipēda viņš ieradās Burgundijas provinces pilsētiņā Tezē, kas atradās vāciešu ieņemtajā teritorijā netālu no demarkācijas līnijas. Šī vieta ideāli atbilda viņa plāniem divas jūdzes no Tezē atradās brīvā Francija.

Mājas Burgundijā tolaik varēja nopirkt teju par baltu velti, jo vietējos vīnogulājus bija skārusi bīstama slimība un tie iznīka. Bet bez vīnogulājiem vecās savrupmājas nevienam nebija vajadzīgas. Rožē mazajā pilsētiņā iegādājās divus vecus namus ar piebūvēm. Pie viņa atbrauca māsa Ženevjēva, un abi kopā organizēja misiju uzņēma vāciešu vajātos bēgļus un palīdzēja tiem slepus nokļūt brīvajā zonā. Lūgt Dievu Rožē devās uz birztalu lai ar svešādajiem rituāliem nemulsinātu bēgļu vidū esošos katoļus, jūdaistus un ateistus. Un viņam ne prātā nenāca apmaiņā pret viesmīlību un glābiņu kādam uztiept savu ticību. Viņa vecāki zināja, ar ko viņš nodarbojas, un ar pazīstama franču virsnieka starpniecību, kurš sadarbojās ar vāciešiem, laikus brīdināja viņu, ka gestapo misijā gatavojas veikt kratīšanu. Kādā tumšā 1942. gada rudens naktī Rožē no kopienas slepus devās uz Francijas brīvo teritoriju, aizvedot sev līdzi visus aizbilstamos. Viņi palika Francijā. Rožē devās uz Šveici.

Rožē savāca ap sevi domubiedru pulciņu un nolēma sazināties ar Dievu nevis lūgšanās jo katrs taču lūdz pa savam bet gan dziesmās un klusēšanā. Jo mūzika un klusums vieno mūs visus. Lai cilvēki pierastu pie klusuma, viņš vispirms ieviesa paradumu nesarunāties pusdienojot. Jaunā maniere viņa draugiem sākumā šķita savāda un nepierasta kad tad vēl parunāties, ja ne pie pusdienu galda! Stāsta, ka reiz pie viņiem pusdienās atnācis viesis ar lielu pīrāgu, kas bijis pildīts ar svaigiem ķiršiem. Viņi pagatavojuši tēju, sagriezuši pīrāgu un klusējot nodevušies tā baudīšanai. Kādu laiku viesistabas kapa klusumu pārtraukusi vienīgi dzidrā un skanīgā ķiršu kauliņu džinkstēšana pret tasīti. Viesis metis baiļpilnus skatienus visapkārt, līdz neizturējis un dziļā nožēlā apdullinoši skaļi nočukstējis: "O, ja vien es būtu zinājis! Būtu taču izņēmis no ķiršiem kauliņus…" Un tad visi klātesošie, arī Rožē, sākuši tā smieties, ka teju vai nokrituši no krēsliem.

1949. gadā Rožē ar biedriem atgriezās Tezē. Un radīja sava veida mūku ordeni ar bezlaulības un kopējas īpašuma pārvaldības zvērestiem, kā arī ar saviem statūtiem "Tezē likumiem", kas tika sarakstīti laikā no 1952. līdz 1953. gadam. Pēc šiem statūtiem viņi nedrīkstēja pieņemt nekādus ziedojumus un dzīvoja vienīgi no pašu nopelnītā. Sākumā Tezē kopienā iestājās tikai protestanti, bet vēlāk tiem pievienojās arī katoļi. 1950. gadu beigās uz Tezē sāka plūst svētceļnieki ļaudis, kas meklēja Dievu, mīlestību un saskarsmi. Viņi uzcēla teltis netālu no kopienas, nāca uz dievkalpojumiem, sarunājās ar brāli Rožē. Daži brāļi, kuru mieru svētceļnieki traucēja, piedāvāja kopienu pārcelt uz klusāku un nomaļāku vietu, taču Rožē atteicās. Un 1957. gadā, kad visapkārt valdīja dziļa vilšanās un plosījās jauniešu dumpji, nometnē līdzās viņa kopienai teltīs vienlaikus dzīvoja ap 3000 cilvēku. Viņi iemaksāja nelielas summas par uzturēšanos un ēdināšanu, paši uzbūvēja sev ēdnīcas un dušas telpas un ievēroja higiēnu.

Fotogrāfijās uzreiz piesaista uzmanību brāļa Rožē āriene skarba viduslaiku kareivja seja, kvadrātveida zods un sejas pantos iegūlusi nelokāmas gribas izteiksme. Viņam piemita apbrīnojama spēja caur atšķirībām iedziļināties lietu būtībā un pamanīt kopējo. Un viņš nekādi nesaprata, kāpēc gan vajadzētu kādu apsūdzēt par to, ka tas dievkalpojuma laikā šūpo vīraka kvēpināmo trauku, kā to dara pareizticīgo priesteris, kas gan tajā nosodāms? Kāpēc gan (protestantu skatījumā) netiks pestīti katoļi, kuri godā svētos labus, cēlus un garīgus cilvēkus un pielūdz Kristus māti Mariju? Un kāpēc katoļi savukārt iestājas pret tiem, kuri kā protestanti negodā svētos? Dievs taču ir viens un pieņem visus. Un piedod visiem. Rožē runāja par Dieva mīlestību pret mums, sarakstīja par to grāmatas un nekad nepieminēja grēku, par ko viņu nesaudzīgi kritizēja, jo daudzi garīdznieki uzskata grēcīgumu par ko līdzīgu pātagai: ar ko gan vēl ļaudis biedēt, ja ne ar cilvēka dabas grēcīgumu; kā citādi noturēt tos baznīcā? Visvairāk viņu kritizēja, protams, savējie dažādu protestantiskās baznīcas strāvojumu pārstāvji.

Brālis Rožē izstrādāja īpašu, universālu lūgšanas stilu dziedājumus, kas mijas ar klusumu. Mūziku tam radīja viņa draugs, francūzis Žaks Bertjē. Tezē kopienas lūgšanās 15 reizes skan īsas, melodiskas himnas, un pēc katras seko klusuma brīdis. Lūgšanas kulminācija ir desmit minūšu ilga vēršanās pie Dieva klusumā. Viss. Brāli Rožē no visām pusēm apbēra ar niknām apsūdzībām: "Tas taču ir mantras un budisms!" Bet viņš ne ar vienu nestrīdējās, necentās neko pierādīt un netaisnojās, vienkārši turpināja lūgties. Viņš nenoliedza pasaules reliģiju milzīgo daudzveidību, attiecās pret to ar visdziļāko cieņu un visas atšķirības uzskatīja par nebūtiskām. Necentās aptvert neaptveramo un izskaidrot neizskaidrojamo. Viņš sacīja: "Man nav laika teoloģijai." Un vēlējās, lai pasaulē būtu mazāk naida un vairāk mīlestības.

Brālis Rožē bija izcils un apdāvināts diplomāts: ar viņa starpniecību sarunas risināja dažādu kristietības novirzienu priekšstāvji. Un viņš pamanījās nevienu neaizskart ar asāku vārdu. Viņa kopiena uzņēma pāvestu Jāni Pāvilu II, četrus Kenterberijas (anglikāņu baznīcas) arhibīskapus, pareizticīgos metropolītus, četrpadsmit luterāņu bīskapus no Zviedrijas un daudzus jo daudzus mācītājus no visas pasaules. Kardināls Racingers, kurš tikko bija ievēlēts par pāvestu, bet vēl nebija oficiāli stājies amatā, vadot mirušajam pāvestam Jānim Pāvilam II veltīto aizlūguma mesu, tajā līdz ar katoļiem iesaistīja arī kalvinistu brāli Rožē. Šis fakts ir pieminēšanas vērts, jo Racingers, kad vēl ieņēma Ticības Mācības

Kongregācijas prefekta amatu, bija izslavēts ar savu bargo nostāju pret protestantu klātbūtni katoļu ceremonijās. Bet brāli Rožē viņš padarīja par izņēmumu.

2005. gada augustā brāli Rožē, kurš bija 90 gadus vecs, nogalināja prātu zaudējusi svētceļniece no Rumānijas. Dievkalpojumā, kurā kopienas galva vienmēr piedalījās bez jebkādas apsardzes, viņa uzbruka tam, vairākkārt iedurot kaklā ar līdzpaņemtu nazi. Kad sievieti aizturēja policija, viņa atzinās, ka šādā veidā esot gribējusi kļūt slavena visā pasaulē. Viņa pūlējās panākt tikšanos ar brāli Rožē, lai atklātu viņam "masonu sazvērestības noslēpumu", kas pastāvēja vienīgi viņas iztēlē, un tādējādi kļūtu par vienu no viņam pietuvināto personu loka. Viņai šo tikšanos atteica. Tad sieviete izlēma iegūt "nozīmīgumu" citā ceļā. Tūdaļ tika noskaidrots, ka Rumānijā viņa bija ārstējusies psihiatriskajā klīnikā. Diemžēl atentāti ir ikviena sabiedriskā darbinieka profesionālais risks. Bet tas taču nav iemesls slēpties no cilvēkiem!

Pēc tēva Rožē bojāejas kopienu vada viņa pēctecis brālis Aloīzs. Un ik nedēļu Tezē ierodas pieci seši tūkstoši cilvēku no visas pasaules.

"Arī mūsu iekšējā lūgšana ir vienkārša. Vai gan tai vajag daudz vārdu? Nebūt ne. Pilnīgi pietiek ar dažiem, kaut neveikliem vārdiem, lai uzticētu Dievam visu gan savas bailes, gan savas cerības."

(Brālis Rožē)

5. daļa NO CILDENĀ PIE PROZAS

..

22. nodaļa Kas meditācijas laikā notiek cilvēka organismā

Meditācija samazina ilgstošu smagu pārdzīvojumu, spriedzes, baiļu un trauksmes, ko mēs saucam par "hronisku stresu", negatīvo ietekmi un dāvā mums līdzsvaru un iekšēju mieru. Meditācijas ietekmē uz organismu nav nekā mistiska: tā maina galvas smadzeņu elektrisko aktivitāti un līdz ar to iedarbina iekšējo orgānu pašregulācijas mehānismu. Un šie mehānismi darbojas ne tikai tad, kad esam transā, bet pastāvīgi.

Cilvēku dzīve allaž bijusi spriedzes pilna un sarežģīta, un tajā parasti ir vairāk grūtību un problēmu nekā līksmu notikumu un patīkamu pārsteigumu. Katra neziņa, bīstamība vai tās gaidas mūsos rada stresu. Bet ne katrs stress mūs iespaido slikti. Īslaicīga stresa laikā, kas ilgst ne vairāk kā trīs četras nedēļas, virsnierēs veidojas adrenalīns un noradrenalīns aktīvas darbības hormoni. Tie uzlabo mūsu atmiņu, palielina domāšanas ātrumu un muskuļu spēku un dara mūs "gatavus cīņai": daži cilvēki stresa brīžos ir gatavi kauties, citi bēgt, vēl citi slēpties; un gan vienu, gan otru, gan trešo mēs esam gatavi darīt labi un ātri. Šādi īslaicīgi stresi mums ir noderīgi un dažiem pat sagādā prieku: cilvēki labprāt lec ar galvu lejup no tilta, iekārušies gumijā, vai skatās šausmu filmas, lai atkal un atkal izbaudītu šo nervus kutinošo emocionālā un fiziskā pacēluma sajūtu.

Taču, ja viens un tas pats stress turpinās ilgāk par sešām nedēļām un mēs šajā laikā neskrienam, necīnāmies, nebūvējam piemērotu patvērumu, bet ciešam, tas pārvēršas mūsu dzīves stilā. Kaut kas mūs pastāvīgi spiež pie zemes kā melns mākonis tuvinieka slimība, konflikti ar kolēģiem, neapmierinātība ar slikto dzīvesvietu vai draudi tikt atlaistam no darba un neļauj ne atpūsties, ne atslābināties. Un mums nākas savam dzīves stilam pielāgoties. Virsnieres sāk ražot citu hormonu kortizolu. Tas mūs gatavo nevis cīņai vai bēgšanai, bet izdzīvošanai psiholoģiski grūtās situācijās un dod organismam komandu uzkrāt zemādas tauku rezerves un asinīs paaugstināt cukura līmeni ja nu pēkšņi paliekam bez ēdiena. Tāpēc hroniska stresa apstākļos daudzos no mums mostas vilka apetīte, turklāt sievietes vairāk sliecas uz saldumiem, lai izvairītos no enerģijas deficīta, bet vīrieši uz trekniem ēdieniem, jo taukiem piemīt psihi nomierinošs efekts. Daudziem no mums kortizols rada pastāvīgas galvassāpes, paaugstina arteriālo spiedienu un nedaudz samazina imunitāti pret infekcijām. Tas nebūtu nekas briesmīgs, ja vien mēs šajā stresā nedzīvotu mēnešiem un gadiem. Bet ilgstoši augsta kortizola līmeņa dēļ mums dažkārt rodas otrā tipa cukura diabēts, aptaukošanās, arteriālā hipertonija, agrīna stenokardija un citas hroniskas kaites.

Teorētiski no hroniska stresa ir jāizvairās. Bet praktiski to izdarīt ir ļoti grūti. Ne vienmēr mēs varam paspert ar kāju un pasūtīt tālāk nemīlamu darbu tas taču ienes naudu un tādēļ mēs varam uzturēt ģimeni un pieklājīgu dzīves līmeni. Un ko iesākt ar vīramāti, kas mūždien ierodas, lai jauktos jūsu darīšanās? Nedzīsi taču no mājas ārā laulātā drauga miesīgo māti!

Meditācija mums palīdz tikt galā ar pārmērīgu kortizola daudzumu un pazemina tā līmeni to apliecina daudzi zinātniski pētījumi, la samazina vai pavisam kliedē hroniska stresa izpausmes kā neatturamu vēlmi vakarā pieēsties, kas parasti iestājas kā reakcija uz saspringtu darba dienu un sīkām nepatikšanām tās gaitā, un paaugstina noturību pret vīrusiem un mikrobiem.

Otrs mehānisms, ar kura palīdzību meditācija regulē mūsu veselību, ir melatonīna ražošana. Šo hormonu izstrādā galvas smadzenēs esošais čiekurveida dziedzeris epifīze. Melatonīns vēl nav līdz galam izpētīts, bet ziņas par to satriec iztēli: tas aktīvi veidojas diennakts tumšajās stundās, regulē miega un nomoda režīmu un naktī iedarbina organisma "skenēšanas" un audu reģenerācijas mehānismus, par ko atbild noteiktas galvas smadzeņu struktūras. Iekšējais "skeners" uzrāda organisma vājākās vietas, ieslēdz pašdziedināšanās sistēmas, un tādēļ nakts laikā mums izlīdzinās grumbiņas, sadzīst rētas, tiek atpazītas un likvidētas pirmsvēža šūnas, iznīcināti infekcijas perēkļi un pāriet iekaisumi. Dienā šīs norises nav tik aktīvas. Melatonīns, pēc daudzu zinātnieku domām, mums nodrošina apmierinātību un labsajūtu, kas nav atkarīga no reālās dzīves notikumiem, jūs apzināties, ka jums ir sirdēsti un nepatikšanas, bet spējat no tiem norobežoties un priecāties par acumirkli, ko dzīvojat: par tasīti labas kafijas vai tējas vai skaistu mūziku. Ja gulēsiet dienā, jūs atpūtīsieties un spēsiet asāk domāt, taču melatonīna sintēze nepaaugstināsies un jūsu organisms neatveseļosies. Meditācijas speciālisti uzsver, ka jauna Mēness fāzē čiekurveida dziedzeris ražo vairāk melatonīna nekā parasti un cilvēks, meditējot jaunā Mēnesī, izjūt īpašu svētlaimi un iekšēju prieku. Lai to piedzīvotu pilnībā, pirms nakts meditācijas iesaka dienu neko neēst. Tomēr iesācējiem ar šādu meditācijas tehniku neiesaka aizrauties, jo tā prasa īpaši dziļu iegremdēšanos.

Ja ik dienu meditācijai tiek veltītas 15-30 minūtes, čiekurveida dziedzeris darbojas aktīvāk, melatonīna ražošana diennakts tumšajā laikā pieaug un cilvēks lieliski guļ naktī, jūtas mundrs dienā un reti slimo.

Meditācijas laikā sinhronizējas galvas smadzeņu abu pusložu darbība. Lielākā daļa no mums zina, ka kreisā puslode atbild par loģisko domāšanu, bet labā par intuitīvo un tēlaino. Kad mēs domājam ar kreiso puslodi, tad verbalizējam savas domas, bet labās puslodes idejas attīstās kā vizuāli tēli vai piemeklē mūs kā pēkšņi uzplaiksnījumi. Iegremdēšanās meditācijā mums ļauj ar laiku līdzsvarot abus domāšanas veidus un pārbaudīt viena secinājumus ar otra darbībām piemēram, necenšoties loģiski atrisināt uzdevumu, kurā ir pārāk maz faktu analīzei, un nepaļauties vienīgi uz intuīciju gadījumā, ja pietiek izskaitļot variantus.

23. nodaļa Meditācija un bērni

Bērni iegremdējas meditatīvā stāvoklī labprāt un ļoti viegli vienkārši tāpēc, ka cilvēkiem neatkarīgi no tā, kur tie dzimuši un dzīvo rietumos vai austrumos, ziemeļos vai dienvidos -, meditēt ir dabiski.

Pavērojiet, kā uzvedas divus trīs gadus veci bērni: lūk, mazais rotaļājas uz paklāja ar mašīniņām vai lellēm, kaut ko pie sevis runā, bet tad piepeši uz pāris sekundēm vai minūti sastingst, ar vieglu smaidu skatoties kaut kur sev priekšā, un tad atkal turpina spēlēties. Šīs pauzes laikā viņš diezin vai domā par to, vai mamma grasās viņu vest uz gultiņu diendusā un kā viņam no tā izlocīties. Viņš ne par ko nedomā, bet vienkārši ir šajā pasaulē, sajūt sevi kā daļu no tās un ir harmonijā ar to…

Viens no mūsu draugiem, vārdā Māris, kurš jau sen praktizē meditāciju, reiz vasarā viesojās vasarnīcā pie paziņām, kuru piecgadīgā meita Laura izcēlās ar īpašu kustīgumu un nepaklausību. Vecāki augām dienām skraidīja viņai pakaļ, cenšoties šo nemiera garu apvaldīt, ķīvējās ar viņu bet meitene nevienu neklausīja. Tad kādā saulainā jūlija rītā Laura ieraudzīja, kā viesis lotosa pozā sēž zālē zem ābeles un ieinteresējās, ko viņš tur dara. Māris viņai kā pieaugušai nopietni, tikai vienkāršākos vārdos izskaidroja notiekošā būtību. "Es arī gribu pamēģināt," sacīja Laura, atnesa spilvenu, apsēdās uz tā un pilnīgi nekustīgi pavadīja tā aptuveni piecas minūtes. Bet pēc tam pajautāja: "Vai es drīkstu ar tevi meditēt katru dienu?" Un visu nedēļu ar savu spilventiņu nāca zem ābeles un klusējot sēdēja kādas piecas desmit minūtes. Uz pieaugušo jautājumiem, kāpēc viņai patīk meditācija, viņa atbildēja: "Interesanti!" Kad Māris aizbrauca, Laura savu spilventiņu atnesa uz viesistabu un nu ik vakaru pieprasa, lai mamma un tētis pirms iemigšanas "meditētu" kopā ar viņu. Un vecākiem nebija grūti, bet pat patīkami kopā ar mīļoto meitiņu desmit minūtes pasēdēt un paklusēt. Un viņi pamanīja, ka rudenī Laura kļuva maigāka un rāmāka. Tiesa, viņa tāpat kā senāk mēdz, skaļi klaigājot, gaismas ātrumā joņot pa māju bet tur ir vainīgs iedzimts temperaments (galu galā mēs visi esam atšķirīgi).

Bērnam, tāpat kā pieaugušajam, meditatīvā iegremdēšanās kliedē stresu un bailes viņš vairs nebaidās no pērkona un tumsas, ātrāk iemieg. Regulāras meditācijas veicina spēju domāt un atrisināt uzdevumus bez sasprindzinājuma, kā rotaļājoties to nodrošina smadzeņu abu pusložu aktīvā darbība. Emocijas kļūst izsmalcinātākas un vairāk diferencētas kā saka ķīnieši, "simt prieka un simt skumju nokrāsu" -, un tas bagātina mūsu dzīvi.

Turklāt vecāki un bērni kopēju meditāciju laikā kļūst tuvāki cits citam. Ir tāda psihiska slimība kā agrīnais bērnības autisms, ar kuru sirgstošais bērns vāji izprot atšķirību starp dzīvu un nedzīvu objektu; viņam ir grūti pārdzīvot un just kādam līdzi, viņš pierod pie noteikta darbību stereotipa un uz ikvienu atkāpi no tā reaģē ar kliegšanu kā uz kaut ko šausmīgi bīstamu. Tādam bērnam pasaule šķiet naidīga. Viņam meditācija ir brīnišķīgs veids, kā izjust emocionālu tuvību ar māti un tēvu. Vecāki klusē, bet ir līdzās un tikai klusi elpo. Un bērnā dzimst mīlestība pret šīm labajām, neuzbāzīgajām būtnēm, ar kurām kopā var klusēt par vienu un to pašu, viņā rodas uzticība pret tām un drošības sajūta. Bērns kļūst atvērtāks un mierīgāks, jo pieaug viņa pasaules drošības pakāpe.

Meditācija ir efektīva un droša nefarmaceitiska metode, ārstējot uzmanības deficīta sindromu hiperaktīviem bērniem, uzskata Džordža Vašingtona Universitātes (ASV) speciālisti. Zinātnieki pētīja grupu skolēnu vecumā no 11 līdz 14 gadiem, kuri ilgstoši meditēja divreiz dienā. Trīs mēnešus pēc meditācijas uzsākšanas ārsti konstatēja, ka bērniem par 50 % pazeminājusies fiziskā reakcija uz stresu (pulsa ātrums, arteriālā asinsspiediena pieaugums utt.). Skolēni izturējās daudz mierīgāk, viņiem uzlabojās atmiņa un sekmes. Skolotāji ziņoja, ka bērni ne tikai kļuvuši rāmāki, bet viņos parādījusies zinātkāre un interese par mācībām.

Bērns var meditēt kopā ar vecākiem, sākot no 4-5 gadu vecuma. Meditācija ilgst tik minūšu, cik bērnam gadu. Lai viņu ieinteresētu, to var nosaukt par spēli. Bet bērnus nekādā gadījumā nevajag piespiest meditēt, ja viņi labprātāk vēlas rotaļāties vai pastaigāties.

Psihologi bieži par "meditāciju" sauc bērnu rotaļas "iztēlosimies, ka esam krītošas sniegpārsliņas" vai "mazi mākonīši". Taču tā nav meditācija, bet gan ieiešana tēlā. Par meditāciju nevaram nosaukt ari stāvokli, kad bērns ir iegrimis pasakas notikumos. Visas šīs nodarbes ir katra savā veidā svētīgas, bet meditācija nozīmē brīvību no ārējiem tēliem un domām, kas ielaužas mūsu apziņā.

24. nodaļa Vai ar meditāciju var novērst depresiju

Mēs jau aplūkojām šo jautājumu, sniedzot vispārīgās ziņas par meditāciju. Taču gribētos iztirzāt to detalizētāk, jo droši vien ikviens kaut reizi mūžā ir izjutis depresiju.

Par depresiju mēs saucam grūtsirdīgu, nomāktu stāvokli, kad pasaule šķiet drūma, bez prieka, neko negribas un viss šķiet veltīgs, bezcerīgs un bezjēdzīgs. Tai ir divi veidi. Pirmā veida depresija attīstās, ja galvas smadzenēs sintezējas pārāk maz prieka hormonu, proti serotonīna un dopamīna. Dažkārt neiromediatoru sintēze ir pietiekama, bet smadzeņu šūnas pret tiem ir neuzņēmīgas. Cilvēks jau piedzimst ar noslieci uz depresiju, un tā skar savu upuri ne no šā, ne no tā, kaut viņam ir itin veiksmīga dzīve: nav ne bēdu, ne lielu problēmu.

Otrā veida depresijai vienmēr ir kāds iemesls dažkārt nopietns un visiem apkārtējiem saprotams: cilvēks atlaists no darba, viņam nomiris kāds tuvinieks, pametis vīrs, aizgājusi sieva. Taču dažkārt šis iemesls šķiet nozīmīgs tikai mums, bet ir tīrais sīkums citu acīs. Piemēram, nepaaugstināja amatā, nepiešķīra prēmiju, neizvirzīja, aizmirsa, neapsveica. Novilkt skaidru robežu starp pirmā un otrā veida depresiju ir visai sarežģīti piemēram, ja depresija pēc šķiršanās vai tuva cilvēka zaudējuma ievelkas ilgāk par gadu, to jau uzskata par slimību, jo nelaime radījusi noturīgu neiromediatoru sintēzes disbalansu galvas smadzenēs.

Depresija ir nomācošs un visai nepatīkams stāvoklis. Pat vieglas depresijas gadījumā cilvēkam neko negribas un nākas sevi piespiest veikt visparastākās darbības sākot ar piecelšanos no gultas un beidzot ar gājienu uz veikalu. Viss, kas agrāk sagādājis prieku, grāmatas, sarunas ar draugiem, mūzika šķiet neinteresants un nevajadzīgs. Ļoti dziļu depresiju, kuras laikā cilvēks nestrādā un lielāko daļu laika pavada uz dīvāna grūtsirdīgā apātijā, ārstē ar zālēm un psihoterapiju. Ar mazāk izteiktu un vieglu depresiju cilvēks vēršas pie psihoterapeita vai cīnās, kā nu pats prot: ar ceļojumiem, iepirkšanos, alkoholu, sportu. Un meditāciju šajā "pašpalīdzības" sarakstā var izvirzīt vienā no pirmajām vietām.

Psiholoģijas un medicīnas literatūrā meditācijas tehniku izmantošana tiek vērtēta pozitīvi. Meditācija ir efektīva tad, kad cilvēku nomoka rūgti jautājumi un pārdzīvojumi: "Kāpēc gan pasaule ir tik netaisni iekārtota? Par ko man visas šīs likstas? No kurienes es tāds neveiksminieks esmu cēlies? Ko darīt, lai man jel ko gribētos? Kā atgūt dzīvesprieku?" Mēdz teikt: ja jums rodas jautājums, tad apkārtējā pasaulē uz to jau ir sagatavota atbilde. Un, iegremdējoties meditācijā, jūs ja ne izdzirdēsiet balsi klusumā, kas norādīs jums ceļu, tad vismaz sajutīsiet virzienu, kurp doties, lai atveseļotos.

Vieglas depresijas gadījumā īpaši ieteicamas ir meditācijas dabā, lai ielaistu savā iekšējā pasaulē skaistumu, kas ir brīnišķīgas zāles pret ikvienām skumjām. Vidēji smagas depresijas gadījumā vēlams dot priekšroku dinamiskām meditācijām, jo fiziskās slodzes laikā organismā vienmēr veidojas dabiskie antidepresanti endorfini, kuru fonā jūsu iegremdēšanās meditatīvajā stāvoklī noritēs ātrāk. Varat meditēt pēc nodarbībām sporta zālē vai pēc skrējiena pa parku, kolīdz elpošana izlīdzinājusies un sirds ritms kļuvis lēnāks.

Meditāciju lieliski var apvienot ar vizītēm pie psihoterapeita, tā ļauj samazināt antidepresantu devu un paātrina atveseļošanos.

Viskonsinas Universitātē (Medisona, ASV) zinātnieki ar neiroskeneru pētīja smadzenes cilvēkiem, kuri vairākus gadus ik dienas bija praktizējuši meditāciju, un atklāja, ka viņiem ļoti aktīvi darbojas baudas centrs (smadzeņu zona, kas atbild par labu noskaņojumu, pozitīvām emocijām un paškontroli) tajā nemitīgi nonāk elektriskie signāli. Un, kā uzsvēra pētnieki, šis laimes pilnais stāvoklis meditācijas praktizētājiem novērojams pastāvīgi, nevis tikai meditēšanas laikā.

Kalifornijas Universitātes Sanfrancisko medicīnas centrā tika noskaidrots, ka meditācija neitralizē tās smadzeņu daļas darbu, kura atbild par cilvēka neirotiskajām un negatīvajām reakcijām aizkaitinājumu, bailēm, niknumu. Proti, atklājās, ka cilvēki, kuri vairākus gadus regulāri bija nodarbojušies ar meditāciju, mazāk par citiem pakļauti bailēm un trauksmei. Viņi spēj novērtēt savas problēmas no malas un, skatoties televīzijā traģiskas ziņas, neidentificē sevi ar katastrofu upuriem.

25. nodaļa Retrīts

Par retrītu sauc ilgāku laiku, kas veltīts, lai praktizētu meditāciju. Parasti retrīts notiek dabā, kurp dodas domubiedru grupa, lai visi kopā, tālu prom no ierastās ikdienas, darba un rūpēm, meditētu skolotāja vadībā. Retrīts var notikt dzimtajā valstī vai ārvalstīs piemēram, Indijā vai Nepālā. Budisma tradīcijā pieņemts meditēt vienatnē, bet pēc tam sapulcēties grupā, sarunāties, jokot un atpūsties. Eiropiešiem šķiet pievilcīgāka grupas meditācija citu klātbūtne mūs disciplinē un neļauj celties kājās pirms laika. Retrītiem piemīt divas milzīgas priekšrocības. Pirmā izrāvies no ikdienas, jūs nodosieties meditācijai ar īpašu aizrautību. Otrā dažu dienu laikā jums izdosies lieliski atpūsties, sastapt jaunus cilvēkus, uzkrāt spēkus un iegūt jaunu un neparastu pieredzi.

Kristīgās meditācijas kustība rīko savus retritus dažādās valstīs un aicina uz tiem visu konfesiju kristiešus, kā ari tos, kuri vēlas virzīties tālāk savā garīgajā attīstībā. Kristīgajā retrītā jūs kopā ar grupas biedriem pavadāt dažas dienas ārpus pilsētas, pie dabas krūts, un meditējat, nošķīrušies no visas pasaules.

2009. gadā arī Latvijā, netālu no Ventspils, atvērts Meditācijas nams, ko vada pazīstamais luterāņu mācītājs Juris Rubenis, kurš sarakstījis vairākas grāmatas par kristīgo meditāciju un līdzību krājumus.

26. nodaļa Jūsu personiskais retrīts

Pa ASV Rietumu piekrasti gar Kluso okeānu kā serpentīns augstu kalnos aizvijas slavenā "Šoseja nr. 1" (State Route 1; Highivay 1), kas izdaudzināta ar saviem krāšņajiem dabasskatiem. To uzbūvēja pagājušajā gadsimtā Lielās depresijas laikā izcirta klintīs, kuru sienas vertikāli ieslīd okeānā, lai varētu braukt gar visu Kalifornijas piekrasti no Sanfrancisko līdz Losandželosai. Ainava ir satriecoša: pa kreisi bezgalīgs okeāns, pa labi kalni un līdzenumi. Mēs, liela draugu kompānija, reiz ar automašīnām ceļojām pa šīm vietām. Tiesa, tiem, kuri sēdēja pie stūres, dabas vērošana nebija ne prātā pārāk sarežģīti ceļa līkumi. Bet pasažieriem interesanti, un arī vadītājiem ik pēc 100-500 metriem ierīkoti laukumiņi atpūtai un dabasskatu baudīšanai. Virs pašas kraujas, kas stāvus ietiecas ūdenī, kā bezdelīgu ligzdas bija ierīkoti mazītiņi moteļi. Mūsu kompānija pārnakšņoja motelī, pa kura logiem bija redzams vienīgi okeāns bez neviena sauszemes pleķīša. No rīta, norēķinoties ar īpašnieci, mēs pievērsām uzmanību jaunam vīrietim ar mugursomu plecos. Arī viņš posās ceļā un tavu brīnumu! bez auto. Vai patiesi grasījās iet pa šoseju kājām? Uzsākām sarunu. Izrādījās, ka jaunais cilvēks strādā par juristu kādā Sanfrancisko apdrošināšanas kompānijā. Viņš bija paņēmis atvaļinājumu un, lūk, jau nedēļu kājām gājis pa šoseju Losandželosas virzienā, nakšņojis moteļos un ik rītu un ik vakaru stundu meditējis, lūkojoties okeānā. Viņš sacīja, ka tas ir viņa "garīgais retrīts".

Visai loģiska un pievilcīga ideja: cilvēks, kurš diendienā radis risināt citu konfliktsituācijas, tiecas pēc vientulības. Fiziskā slodze viņam palīdz atbrīvoties no emocijām un nevajadzīgām domām, bet okeāna skaistums ļauj viegli ieslīdēt meditatīvā transā. Jaunais cilvēks bija izvēlējies ne tikai personisku retritu, bet arī personisku meditācijas stilu dinamiskās un kontemplatīvās metodes apvienojumu.

Lai sarīkotu šādu personisko retritu un vienatnē vai ar draugiem meditējot apceļotu skaistas vietas, nebūt nav jāšķērso puspasaules. Pietiek vasarā kājām paieties gar Baltijas jūru, nakšņot teltī vai viesu namos un meditēt jūras krastā. Var mašīnā apceļot dzimtās puses visgleznainākās vietas, ieraudzīt skaistumu, sajust to un meditēt svaigā gaisā, kur dvēsele to vēlas.

27. nodaļa Laikmeta bērns "automeditācija"

Tie, kuri labi vada mašīnu, pazīst īpašo atslābinātās koncentrētības stāvokli, kas nereti piemeklē uz ceļa vakarā: visu jūsu uzmanību aprij ceļš, jūs esat koncentrējies uz to kā meditējošs jogs uz elpošanu; galvā nav nevienas domas tikai ātruma un kustības izjūta. Tieši šādos mirkļos mums piepeši iešaujas prātā īstie risinājumi un labas domas turklāt uzreiz gatavas, skaidri formulētas.

Pēc formas tas it kā šķiet tālu no klasiskās meditācijas, bet pēc būtības tuvu. Šāds meditācijas veids mums palīdz atrisināt nopietnus uzdevumus pa ceļam uz mājām pēc darba. Šo stāvokli varētu nosaukt par tipisku neapzināto meditāciju, ja vien daudzi autobraukšanas cienītāji to apzināti un regulāri neizmantotu, lai nomierinātos, distancētos no problēmām un sakārtotu domas. Ja jūs mēdzat ieslīgt šādā stāvoklī, tad spējat sasniegt arī klasiskās meditācijas virsotnes.

28. nodaļa Meditatīvā mūzika vai mums tā ir vajadzīga

Ja jūsu meditācijas mērķis ir kliedēt spriedzi un atbrīvoties no negatīvām emocijām pēc nogurdinošas un grūtas darba dienas, piemērota mūzika meditācijas gaitā ļauj jums iegrimt patīkama atslābuma un miera stāvoklī, niknumu un dusmas pārvērš cildenās, klusās skumjās. Meditatīvā mūzika neļauj jūsu satrauktajai iztēlei aizplūst aizvainojuma gultnē, bet pavērš to vēlamajā dvēseles līdzsvara virzienā.

Meditācijai izvēlieties jums tīkamus skaņdarbus ar plūstošu, rāmu melodiju, kas atkārtojas, bez izteikta asa ritma. Pie Bēthovena "Mēnesnīcas sonātes" meditēt var to veido vienots skaņu vijums, un tā ļauj mums iegremdēties domīga miera stāvoklī. Bet pie šī paša autora patētiskās sonātes nevar, jo tā sastāv no daudziem pēc noskaņas, tempa un ritma atšķirīgiem fragmentiem. Veikalos var iegādāties diskus ar īpaši meditācijai sacerētu mūziku. Tajā apzināti izmantotas valdzinošas melodiskas konstrukcijas un skaņas, kas cilvēku maigi ieved transā. Bet pārlieku emocionāla un saspringta mūzika meditāciju pārvērš skaņdarba klausīšanās seansā.

Mūziku bieži izmanto kā "vārtus", lai ātrāk ieietu meditatīvajā transā: 5-10 minūtes skan melodija, pēc tam tā "pamirst", bet jūs turpināt meditēt bez tās.

Šāda iegremdēšanās metode ir laba tiem, kuri sāk apgūt kristīgo meditāciju skaistas melodijas vieš rāmu noskaņojumu, mums neko nediktējot. Tā ir laba arī tiem, kuri meditācijas laikā izjūt bailes, skumjas un grūtsirdību, jo palīdz ātrāk pārdzīvot šīs jūtas. Bet ar laiku, kad jau būs uzkrāta pieredze, jūs spēsiet viegli un brīvi meditēt arī bez mūzikas pavadījuma.

PĒCVĀRDS

Ko mums visiem un vienmēr dod meditācija

Lai kādu apsvērumu dēļ jūs nodotos meditācijai, tā ienesīs jūsu dzīvē apzinātību un garīgumu. Bet viss pārējais veselība, stipra imunitāte un labs miegs ir, ja tā var sacīt, tās blakusefekti.

Kas ir apzinātība? Apzinātība nozīmē, ka jūs saprotat, kālab rīkojaties tieši tā, kādas būs jūsu rīcības sekas, un esat gatavs ar tām rēķināties. Apzinātība ļauj pieņemt dzīvi bez protestiem, būt tolerantam pret apkārtējiem, nepārmest sev savu rīcību un būt garīgā līdzsvarā. Pateicoties apzinātībai, mēs nemaldāmies aklā tumsā, uzduroties asiem stūriem, bet skaidri saskatām saikni starp cēloni un sekām. Bez apzinātības mēs līdzināmies cilvēkam, kurš iziet uz ielas lietū bez lietussarga, bet pēc tam vaino dabu un citus pie tā, ka izmircis, un šī fakta dēļ uzskata, ka dzīve pret viņu ir netaisna. Apzināta rīcība būtu paņemt lietussargu vai nogaidīt mājās, līdz lietus mitējas. Bet, ja jau lietū kaut kur jāsteidzas, tad pēc tam nevajag nevienu vainot un dusmoties uz pasauli, ja saaukstējies. Apzinātība ļauj sievietei nerauties uz pusēm starp ģimenes dzīvi un darbu "līdzsvara" meklējumos šāda līdzsvara nav, un nav vērts to meklēt, bet dažādos dzīves posmos vajag izvirzīt sev dažādus uzdevumus un nemocīt sevi ar izvēli. Pateicoties apzinātībai, vīrietis nonāk pie domas, ka šajā darbavietā viņš sasniedzis karjeras griestus un nav vērts konfliktēt ar kolēģiem, kuri ne pie kā nav vainīgi, bet laiks aiziet, lai cik vilinoša būtu alga.

Cilvēka eksistence nav iedomājama bez garīguma. Tie nav skaisti vārdi, bet fakts. Garīgums nozīmē atzīt to, kas pastāv ārpus mums dotās materiālās pasaules, un mūsu vēlmi tam pieskarties. Kristiešiem meditācija nozīmē sakrālo saskarsmi ar Jēzu Kristu. Kādam citam meditācija ir kontakts ar Augstāko saprātu vai pasaules informācijas lauku, vai ar Dabu un Visumu. Ja jūs vispār noliedzat jebkādus augstākos spēkus, padomājiet, ka pasaule taču ir enerģijas pilna: enerģija savstarpēji saista planētas, to izstaro Saule tā ir gravitācija, siltums un gaisma, kuru dēļ pastāv viss dzīvais uz Zemes.

Meditējot jūs pieslēdzaties "pasaules baterijām", sākat uztvert tīru enerģiju no visa, kas ir apkārt, un jūtat spēku pieplūdumu. Meditācija saasina intuīciju un pārjuteklisko uztveri, kas palīdz mums atrast izeju no šķietamām bezizejas situācijām un pieņemt īsto risinājumu, kaut mūsu rīcībā ir minimāla informācija vai tās nav vispār. Meditācija vienmēr ir saistīta ar noslēpumu iegremdējoties meditatīvajā stāvoklī, jūs nekad nezināt, ko tas jums šoreiz atklās.

Meditējiet, un jūs iepazīsiet sevi, savus mērķus, pasauli un Dievu tieši tik daudz, cik jums tas būs nepieciešams tieši šajā brīdī. Jūsu dzīve mainīsies, jo pasaulē nav nekā pastāvīga, jūs pakāpsieties vēl vienu pakāpienu augstāk, spersiet vēl vienu soli tālāk, un jums pavērsies jauni apvāršņi. Un kas zina, ko jūs atklāsiet un iemantosiet šajā ceļā!

Ko palasīt

Frimens, L. Iekšējais svētceļojums. R.: Latvijas Kristīgās meditācijas kopiena, 2007.

Frimens, L. Kristīgā meditācija. Jūsu ikdienas prakse. Rīga : Latvijas Kristīgās meditācijas kopiena, 2007.

Frimens, L., Rubenis, J. Krīzes iespējas. Meditācija kā dzīves līdzsvarošanas māksla. Rīga : Zvaigzne ABC, 2010.

Meins, Dž. Vārds klusumā. Rīga : Apgāds Zvaigzne ABC, 2009.

Rubenis, J. Ievads kristīgajā meditācijā. Rīga : Apgāds Zvaigzne ABC, 2009.

Rubenis, J., Subačs, M. Domas un līdzības. Rīga : Apgāds Zvaigzne ABC, 2007.

Rubenis,., Subačs, M. 365 pasakas katrai gada dienai. Ceļš uz Emavu. Rīga : Apgāds Zvaigzne ABC, 1998.

Дюкофф, П. Неизреченная молитва по Иоанну Кассиану. Санкт-Петербург : Ступени, 1996.

Зайцев, А. Митрополит Антоний Сурожский. Жизнь, творчество, миссия. Москва : Эксмо Пресс, 2009.

Kur ielūkoties

Latvijas Kristīgās meditācijas kopiena www.jesus.lv Pasaules Kristīgās meditācijas kopiena (The World Community for Christian Meditation) www.wccm.org

Bibliogrāfija

Голмен, Д. Многообразие Atedumamuenozo опыта. София, 1993.

Дюкофф, II. Неизреченная молитва по Иоанну Кассиану / I lep. с нем. А. И. Смирнова. Санкт-Петербург : Ступени, 1996.

Мертон, Т. Семена созерцания. Москва : Изд-во Ун-та, основанного прот. А. Менем, 2009.

Моаканин, Р. Психология Юнга и буддизм. Воронеж : Социум, 2010.

Омэнн, Дж. Христианская духовность в католической традиции Рим-Аюблин : Изд-во Святого Креста, 1994.

Судзуки, Дайсецу Тайтаро. Основы дзен-буддизма. Харьков : Одиссей, 1993.

Судзуки, Дайсецу Тайтаро. Основные принципы буддизма махаяны. Москва: Наука, 2002.

Main, John. Word into Silence: A manual for Christian meditation. Norwich : Canterbury Press, 2006.

Nataraja, Shanida. The Blissful Brain: Neuroscience and proof of the power of meditation. London : Gaia, 2008.

Elektroniskie informācijās resursi

Блум, А. Молитва и жизнь. http:// www.metropolit-ant-

hony.orc.ru/molJizn/a_main.htm Блум, А. Пути христианской жизни. http://www.metro-

polit-anthony.orc.ru/pouty/a_main.htm Джонсон, В. Христианский дзен. Путь медитации, http://

nervana.net.ru/books/christen.zip http://www.zen.ucoz.ua/load/l-l-0-50 Откровенные рассказы странника духовнол1у своему отцу. -

http://www.hesychasm/ru/library/strannik/ ; http://www.wco.ru/biblio/books/strannik/Main.htm Чистяков, Г. Религиозное чувство как психологический феномен. http://www.gumer.info/bogoslov_Buks/ Relig?Article?Chist_RelChuvstv.php Эверли, Дж. С., Розенфельд, Р. Медитация. http://www .

psynavigator.ru/terms.php?code=7795; http ://lib.rin.ru/doc/i/31143pl.html

SATURS

Jura Rubeņa ievadvārdi……………………………………………………..

Lorensa Frīmena ievadvārdi……………………………………………….

Autoru priekšvārds……………………………………………………………

1. daļa. Pieskaršanās noslēpumam……………………………….

1.   nodaļa. Kā trūkst tam, kuram viss ir…………………………………

2.   nodaļa. Kas ir mistiskā pieredze………………………………………

3.   nodaļa. Necīnieties ar tumsu! Nesiet sevī gaismu,

un tumsa atkāpsies pati…………………………………….

2.  daļa. Atver sevi pasaulei, un pasaule nolaidīsies

pie tevis…………………………………………………………..

4.   nodaļa. Gatavība pārmaiņām…………………………………………..

Katolicisms par "patiesības staru"………………………..

Pareizticība un tās divas tendences……………………..

Luterānisms……………………………………………………

5.   nodaļa. Kas ir kristīgā meditācija……………………………………..

Kad tā bija populāra………………………………………..

Kāpēc tā tik ilgi bija piemirsta……………………………

Kad satuvinājās Austrumi un Rietumi…………………

6.   nodaļa. "Klusās lūgšanas" pareizticībā………………………………

7.   nodaļa. "Kurš nemāk būt viens, lai vairās

ari no kopības." Meditācijas tradīcijas luterānismā..

8.   nodaļa. Ar ko meditācija atšķiras no lūgšanas……………………

3.  daļa. Meditācijas tehnika…………………………………………

9.   nodaļa. Divi galvenie meditācijas mērķi……………………………

Atveseļojošais………………………………………………..

Garīgais………………………………………………………..

9.  nodaļa. Populārākās meditācijas tehnikas………………………………………… 51

Mantras (monoloģiskā) meditācija……………………………………. 51

Dinamiskā meditācija…………………………………………………….. 52

Vizuāli priekšmetiskā meditācija……………………………………… 53

Meditācija ar sižetiskās fantāzijas

vizualizāciju………………………………………………………………… 54

Meditācija dabā……………………………………………………………. 56

Meditācija par paradoksālu uzdevumu……………………………… 57

Muzikālā (skaņu) meditācija……………………………………………. 58

Diskursīvā meditācija…………………………………………………….. 59

Jauktā meditācija………………………………………………………….. 60

Bet ko izvēlēties man?…………………………………………………… 61

Un vēl daži vārdi par meditācijas saikni

ar tās mērķi…………………………………………………………………. 62

Pie kā mācīties meditāciju………………………………………………. 64

10.   nodaļa. Meditācijas tehnika…………………………………………………………… 65

Divi noderīgi ieteikumi…………………………………………………. 67

11.   nodaļa. Ko iesākt, ja……………………………………………………………………. 68

… nepārtraukti kaut kas knieš, kaut

kur dur, smeldz vai stipri sit sirds……………………………………. 68

… domas nekur nepazūd, bet drūzmējas

apziņā kā alkatīgs un pļāpīgs pūlis…………………………………… 68

… meditācijas stāvoklī jūs pārņem

nepārvarama garlaicība………………………………………………….. 69

… jums gribas raudāt un noskaņojums

pēc meditācijas ir briesmīgs…………………………………………….. 71

… meditācijas laikā jūs pārņem eiforija un jums

šķiet, ka esat sasniedzis meditācijas virsotni……………………….. 72

… jūs redzat un dzirdat tik daudz visa kā, ka jums šķiet: tas nav gluži normāli. Un jūs pārņem bailes, ka varbūt zaudējat prātu 72

12.   nodaļa. Kā saprast, ka meditācija darbojas…………………………………

13.   nodaļa. Vienatnē vai kopā ar citiem…………………………………………

14.   nodaļa. Ja nav izejas izejiet caur ieeju.

Meditācija kritiskos dzīves brīžos……………………………….

15.   nodaļa. Bet ko tālāk? Ko mēs vēlamies sasniegt

meditācijā………………………………………………………………

4.   daļa. Meditācija un garīgā dzīve………………………………………………..

17.   nodaļa. Jūsu brīvības mērs……………………………………………………..

18.   nodaļa. "Sargs, cik ilgi vēl nakts?" Par Tomasu Mērtonu

19.   nodaļa. "Cilvēks svarīgāks par likumiem."

Par Antoniju Surožski………………………………………………

20.    nodaļa. Kā uzbūvēt māju bez rasējuma.

Par Daisetsu Teitaro Sudzuki…………………………………….

21.    nodaļa. Virs mums tikai debesis. Par brāli Rožē…………………………

5.   daļa. No cildenā pie prozas………………………………………………………

22.    nodaļa. Kas meditācijas laikā notiek cilvēka organismā .

23.    nodaļa. Meditācija un bērni……………………………………………………

24.    nodaļa. Vai ar meditāciju var novērst depresiju………………………….

25.    nodaļa. Retrīts……………………………………………………………………..

26.   nodaļa. Jūsu personiskais retrīts………………………………………………

27.    nodaļa. Laikmeta bērns "automeditācija"…………………………………..

28.    nodaļa. Meditatīvā mūzika vai tā mums ir vajadzīga…

Pēcvārds. Ko mums visiem un vienmēr dod meditācija…………………….

Bibliogrāfija…………………………………………………………………………….

Content

Panca Gaļina, et al Balss klusumā

Lorensa Frimena ievadvārdi

Autoru priekšvārds

Kāpēc nolēmām to uzrakstīt

Gaļinas Pancas ievadvārdi

Georga Indulēna ievadvārdi

1.    daļa PIESKARŠANĀS NOSLĒPUMAM

1. nodaļa Kā trūkst tam, kuram viss ir

2. nodaļa Kas ir mistiskā pieredze

3. nodaļa Necīnieties ar tumsu! Nesiet sevī gaismu, un tumsa atkāpsies pati

2      daļa ATVER SEVI PASAULEI, UN PASAULE NOLAIDĪSIES PIE TEVIS

4. nodaļa . Gatavība pārmaiņām

Katolicisms par "patiesības staru"

Pareizticība un tās divas tendences

Luterānisms

5. nodaļa Kas ir kristīgā meditācija

Kad tā bija populāra

Kāpēc tā tik ilgi bija piemirsta

Kad satuvinājās Austrumi un Rietumi

6. nodaļa "Klusās lūgšanas" pareizticībā

7. nodaļa "Kurš nemāk būt viens, lai vairās arī no kopības." Meditācijas tradīcijas luterānismā

8. nodaļa Ar ko meditācija atšķiras no lūgšanas

3 daļa MEDITĀCIJAS TEHNIKA

9. nodaļa Divi galvenie meditācijas mērķi

10. nodaļa Populārākās meditācijas tehnikas

11. nodaļa Meditācijas tehnika

Divi noderīgi ieteikumi

12. nodaļa Ko iesākt, ja…

14. nodaļa Vienatnē vai kopā ar citiem

16. nodaļa Bet ko tālāk? Ko mēs vēlamies sasniegt meditācijā

4. daļa MEDITĀCIJA UN GARĪGĀ DZĪVE

17. nodaļa Jūsu brīvības mērs

18. nodaļa "Sargs, cik ilgi vēl nakts?" Par Tomasu Mērtonu

19. nodaļa "Cilvēks ir svarīgāks par likumiem." Par Antoniju Surožski

20. nodaļa Kā uzbūvēt māju bez rasējuma. Par Daisetsu Teitaro Sudzuki

21. nodaļa Virs mums tikai debesis. Par brāli Rožē

5. daļa NO CILDENĀ PIE PROZAS

22. nodaļa Kas meditācijas laikā notiek cilvēka organismā

23. nodaļa Meditācija un bērni

24. nodaļa Vai ar meditāciju var novērst depresiju

25. nodaļa Retrīts

26. nodaļa Jūsu personiskais retrīts

27. nodaļa Laikmeta bērns "automeditācija"

28. nodaļa Meditatīvā mūzika vai mums tā ir vajadzīga

PĒCVĀRDS

Ko palasīt

SATURS