Jongi Čo Pauls

Ceturtā Dimensija

Pauls Jongi Čo

Ceturtā Dimensija

Dr. Pauls Jongičo ir vecākais mācītājs Joido Pilnā Evaņģēlija Centrālajā draudzē Seulā, Korejā. Viņa draudzes locekļu skaits ir pāri par 500.000, kas sadalīta vairāk nekā 50.000 mājas grupās. Viņa biogrāfija atainota grāmatā Sapnis taviem panākumiem, Viņš ir autore tādām grāmatām kā Sekmīgas māju grupas, Kā atrisināt dzīves problēmas u. c.

PRIEKŠVĀRDS

Uzskatu par lielu godu rakstīt šos vārdus šīs aizraujošās mana brāļa Kristu Paula Jongi Čo grāmatas ievadam. Esmu personīgi viņam dziļi parādā par garīgo spēku un skatījumu, ko saņēmu no Dieva caur šo lielo kristiešu mācītāju.

Sludināju lielai draudzei Seulā, Korejā, kad mēs saņēmām telefona zvanu, ka mūsu meita traģiski cietusi ceļa negadījumā Aijovā. Pavadot mūs uz lidmašīnu, kad ar sievu steidzāmies mājās, mūsu dārgais draugs Pauls Jongi Čo mūs uzmundrināja. Un kad es pēc dažām stundām biju atgriezies mājās un atrados pie meitas, kuras kreisā kāja tikko kā bija amputēta un kuras dzīvība karājās mata galā, es lasīju šīs grāmatas nepublicēto manuskriptu, kuram tagad ar prieku pievienoju pāris vārdu.

Es atklāju šīs dinamiskās lūgšanas dimensijas īstenību, kas nāk caur dziedināšanas iztēlošanos. Šis atceļojošais mācītājs, šis ciešanās saistītais tēvs pasvītroja oriģinālajā manuskriptā rindu pēc rindas. Spēju tikai cerēt un lūgt, lai šī grāmata, kas nonākusi daudzu kristiešu-un arī neticīgo- rokās, tos ievestu pārsteidzošajās garīgajās patiesībās, kas ietvertas šajās lappusēs.

Necentieties to saprast. Sāciet to pielietot! Tā ir patiesa. Tā darbojas. Es to izmēģināju. Paldies tev, Paul Jongi Čo,- par iespēju Svētajam Garam dāvāt šo vēsti mums un pasaulei. Lai tas Kungs tevi mīl. Arī es tevi mīlu!

Roberts H.Šūlers

SATURS

Roberta H.Šūlera priekšvārds..................

Ievads.......................................................

1. Inkubācijas periods: ticības likums...

2. Ceturtā dimensija............................

3. Izrunātā vārda radošais spēks.........

4. “Rema “.............................................

5. Andreja skola..................................

6. Dieva adrese.....................................

IEVADS

,

Dzīve, pilna brīvības

Vispārējā haosā, kurš sekoja pēc Korejas konflikta, es biju viens no tiem, kurš cīnījās par izdzīvošanu. Kaut arī es biju nabadzīgs, biju neatlaidīgs un strādāju vairākus darbus dienā.

Reiz pēc pusdienām, kad es kā mājskolotājs pasniedzu stundas, pēkšņi sajutu, it kā kaut kas paceltos no manu krūšu dziļumiem. Drīz vien mana mute piepildījās ar kaut ko dīvainu. Es domāju, ka man ir elpas trūkums.

Kad strauji atvēru muti, sāka tecēt asinis. Es mēģināju asiņošanu apturēt, bet bez rezultātiem- asinis vienalga plūda un plūda pa muti un nāsīm uz leju. Ātri vien arī mans kuņģis un krūtis piepildījās ar asinīm. Man kļuva aizvien sliktāk. Es zaudēju samaņu.

Kad apziņa atgriezās, likās, ka zem manis pilnīgi viss ir sagriezies. Satriekts par notikušo, es tik tikko atvilkos mājās.

Man tad bija 19 gadu; un es miru.

«Jaunais cilvēk, varat doties mājās

Mani vecāki bija izbijušies un tūlīt pat pārdeva dažus iedzīves priekšmetus, lai mani nosūtītu ārstēties uz kādu pazīstamu slimnīcu, kura bija pazīstama ar saviem spējīgajiem ārstiem. Ārsti rūpīgi mani izmeklēja; un viņu diagnoze bija- neārstējama tuberkuloze.

Kad izdzirdēju viņu slēdzienu, es tajā pašā mirklī izjutu stipras ilgas dzīvot. Bet tomēr manām cerībām un maniem nākotnes plāniem bija lemts iet bojā, pirms vēl es būšu spējīgs dzīvot patstāvīgu dzīvi.

Izmisumā griezos pie ārsta, kurš man bija atklājis šo drausmīgo diagnozi. “Dakter", es lūdzos, “vai tad patiešām neko nevar vairs darīt manis labā?“

Dzīvais Dievs

Tagad atsaucot atmiņā to, kā es turpināju savu lasīšanu, es nesaskāros ar kādu sistematizētu filozofiju vai ar kādu teoriju par medicīnas zināšanām, vai kādiem reliģiskiem rituāliem. Bet es ievēroju vicnu-Bībele pastāvīgi runā par Jēzu Kristu kā Dieva Dēlu.

Un tomēr, nāves draudi mani vedināja atcerēties par to, ka man ir vajadzīgs kaut kas lielāks nekā reliģija- kaut kas lielāks nekā filozofija, kaut kas lielāks nekā vienkārši līdzjūtība cilvēcīgām ciešanām. Man bija nepieciešams kaut kas tāds, kas būtu spējīgs piedalīties manā cīņā un manās ciešanās un kas man varētu dāvināt uzvaru.

Turpinot lasīt Bībeli, es nonācu pie slēdziena, ka tas, kas var man palīdzēt piedalīties manās ciešanās, ir Kungs Jēzus Kristus.

Jēzus Kristus Persona neatnesa mums reliģiju jeb ētikas kodeksu, ne arī sēriju rituālu. Jēzus vienkārši praktiskā veidā ir atnesis visai cilvēcei glābšanu. Neieredzot grēku, Jēzus iemīlēja grēcinieku, uzņemot visus, kas nāca pie Viņa. Dziļi izprotot paša personīgo grēcīgo dabu, es sapratu, ka man ir vajadzīga grēku piedošana.

Kristus dziedināja slimos. Slimības izkropļotie nāca pie Viņa, un Viņš tos dziedināja caur savu pieskāršanos. Tas iesēja ticību manā sirdī. Es sāku ticēt, ka Viņš var dziedināt arī mani.

Kristus piedāvāja mieru uztrauktajiem un apbēdinātajiem. Viņš sludināja sekojoši: “Ticiet Dievam! Lai jūsu sirdis neizbīstas! Jums nav iemesla bailēm!“ Jēzus neieredzēja bailes, parādot cilvēkam, ka viņam vajag dzīvot vienīgi ticībā. Kristus piedāvāja uzticību, ticību un mieru tiem, kuri griezās pie Viņa pēc palīdzības. Šī pārsteidzošā vēsts saviļņoja manu sirdi.

Kristus augšāmcēlās no mirušiem. Es neatradu Bībelē ziņas par to, ka Kristus jebkad būtu vadījis kādas bēres. Bet Viņš atgrieza mirušos dzīvē, pārvēršot bēres par vislielāko augšāmcelšanos.

Visvairāk manu dvēseli saviļņoja tas fakts, ka Kristus bija sirdsžēlīgs pret apsēstajiem. Korejas karā daudzi zaudēja savas ģimenes un mantu. Ciešot no nervu satricinājuma, daudzi zaudēja prātu un kļuva velna apmāti. Zaudējuši pajumti, viņi bezpalīdzīgi slāja pa ielām.

Kristus bija gatavs iet palīgā šiem cilvēkiem. Viņš izdzina ļaunos garus. atbrīvoja saistītos un atgrieza tos normālā dzīvē. Kristus mīlestība

ir grandioza; tā skar katra dzīvi un tā cilvēka vajadzības, kurš nāk pie Viņa.

Pārliecinājies par to, ka Jēzus ir dzīvs, pārņemts no atziņas par to, ka Viņa kalpošana ir dzīvotspējīga, es nometos uz ceļiem. Es lūdzu Kristu, lai Viņš ienāktu manā sirdī, lai Viņš glābtu mani, dziedinātu un atbrīvotu no nāves.

Lūk, tad arī pār mani nonāca pestīšanas prieks un Kristus piedošanas miers. Es zināju, ka esmu glābts. Piepildīts ar Svēto Garu, es piecēlos un iesaucos: “Slava tam Kungam!"

Sākot ar šo mirkli, es sāku lasīt Bībeli tā, kā izsalcis cilvēks ēd maizi. Bībele radīja pamatu ticībai, kura man tik ļoti bija nepieciešama. Neskatoties uz ārstu prognozēm, neskatoties uz iepriekšējām baiļu izjūtām un nāves priekšnojautām, es ātri vien sapratu vienu: “Es dzīvošu!" Ja vietā lai nomirtu pēc trim mēnešiem, es pēc sešiem mēnešiem piecēlos no gultas.

Kopš tā laika es sāku bezbailīgi sludināt Jēzus Kristus Evaņģēliju. Meitene, kuras vārdu es tā arī neuzzināju, mani bija nostādījusi iepretī visdārgākajam no visiem vārdiem- Jēzum. Cik ļoti dārgs Viņš ir man!

Gadiem ejot, Dievs ir palīdzējis man saprast dažus svarīgus ticības principus. Tie ir principi, kurus es izskaidrošu nākošajās šīs grāmatas nodaļās,- lai jūs varētu ieiet daudz dziļākā dimensijā, daudz bagātākā dzīvē.

Kristus nemainās. Viņš ir tas pats vakar, šodien un mūžīgi.

Kristus vēlas nest jūsu nastas. Jēzus var jums piedot un jūs dziedināt. Viņš var izdzīt sātanu un jums sniegt drošību, ticību un mieru.

Kristus grib jums dāvāt mūžīgo dzīvību. Viņš grib būt par jūsu ikdienas dzīves būtisku sastāvdaļu. Ja zaglis un ienaidnieks atnāk, lai ko nozagtu, nonāvētu un nomaitātu, Jēzus Kristus nāk, lai jums dāvinātu dzīvi, pilnu dzīvības un brīvības.

Pateicoties Svētā Gara klātbūtnei. Jēzus ar mums ir kopā tieši tagad! Kristus grib jūs dziedināt. Viņš vēlas jūs atbrīvot no nāves! Viņš ir jūsu dzīvais Dievs! Paļaujaties uz Jēzu Kristu; un jau šodien jūs varat sagaidīt Viņa brīnumus!

Pēc šiem mirkļiem ikreiz, kad es atrodos šādā stāvoklī, mani piepilda Dieva tuvuma sajūta. Dievs vienmēr runā; un tāpēc es gaidīju. Tad manā dvēselē ieplūda klusa, smalka balss, un Gars sacīja: “Mans dēls, Es jau sen dzirdēju tavas lūgšanas.“

Es aizdegos. Es uzliesmoju. Prasīju. “Tad kur ir mans galds, krēsls un velosipēds?“

Gars sacīja: “Jā, tavs un visu Manu bērnu trūkums ir viens. Viņi lūdz un tik daudz prasa, bet runā tik neskaidri, ka Es tiem nespēju atbildēt. Vai tad tu nezini, ka pastāv dažādi galdi, krēsli un velosipēdi? Tu Man prasīji kaut kādu galdu, krēslu un velosipēdu, bet neteici, kādu konkrēti tu gribi?“

Tas bija pagrieziena punkts manā dzīvē. Neviens pasniedzējs Bībeles skolā mani nemācīja par to. Esmu kļūdījies, bet, lūk, tagad man bija atvērušās acis.

Pēc tam es teicu: “Kungs, vai patiešām Tu gribi, lai es lūgtu konkrēti?“ Tas Kungs vērsa manu uzmanību uz vēstules Ebrejiem vienpadsmito nodaļu: “Ticība ir pārliecība par neredzamām lietām“, “...uz ko ceram“.

Es atkal nometos ceļos un sacīju: “Tēvs, man ir ļoti smagi. Es esmu pieļāvis rupju kļūdu- es neesmu Tevi sapratis. Bet tagad es atsakos no savas nepareizās lūgšanas. Es atkal sākšu Tevi lūgt, bet tagad pareizi.“

Es izstāstīju Viņam galda vēlamos izmērus. Es gribēju, lai tas būtu no sarkankoka. Gribēju pašu labāko krēslu,- kurš konstruēts uz metāla karkasa un kuram kāju galos būtu ritenīši, lai, to pastumjot, es varētu pārvietoties jebkurā virzienā.

Tālāk es sāku domāt par velosipēdu. Šeit nonācu lielās grūtībās, jo ir tik daudz dažādu velosipēdu: korejiešu, japāņu, vāciešu. Tajās dienās velosipēdi, kuri tika ražoti Korejā vai Japānā, bija ļoti nedroši-rupji nostrādāti un nekvalitatīvi. Man gribējās ļoti izturīgu velosipēdu. Zinot, ka šādas mantas gatavo ASV un ka tās ir labākās pasaulē, es teicu: “ lēvs, es gribu, lai man būtu velosipēds, kurš ir izgatavots Amerikā. Es vēlos, lai tam varētu regulēt ātrumu“. Es izskaidroju savu prasību tik precīzi, lai Dievs nekādā ziņā nevarētu kļūdīties, apmierinot manas vēlēšanās. Pēc tam es jutu, ka ticība arvien stiprāk

pārpildīja manu sirdi. Es sāku priecāties sava Kungā. Tanī naktī es gulēju kā mazs bērns.

Kad es nākošajā rītā pus piecos pamodos, lai dotos uz agro rīta lūgšanu, pēkšņi atklāju, ka mana sirds ir iztukšota. Vakar vakarā es biju piepildīts, likās, ar visas pasaules ticību, bet pēc miega visa mana ticība bija pagaisusi. Es savā sirdī neko vairs nespēju sajust. Teicu: “Tēvs, tas vienkārši ir briesmīgi. Ticība ir viena lieta, bet pavisam cita ir,- saglabāt to līdz galam, kamēr saņemšu gaidīto“.

Šis trūkums ir raksturīgs visiem kristiešiem. Viņu priekšā var uzstāties kāds sevišķs viesmācītājs un viņi, klausoties šo kalpotāju, piepildās ar ticību, taču, pirms sasniedz savas mājas, to jau ir pazaudējuši. Viņu ticība savicina spārnus un aizlido.

Tajā rītā, kad es lasīju Bībeli- kad apskatīju tās īpašās vietas, kuras man bija nepieciešamas, lai sagatavotu savu vārdu, mans skats negaidot apstājās pie Romiešiem 4:17: “Ta Dieva priekšā, kam viņš ticēja, kas mirušos dara dzīvus un sauc vārdā to, kas vēl nav, it kā tas jau būtu". Mana sirds “pielipa“ šai vietai no Svētajiem Rakstiem, un tā manī saka vārīties. Es teicu pats sev: “Es varu apliecināt, ka esmu saņēmis visas šīs lietas, kaut arī to man vēl nav.“ Biju saņēmis atbildi uz jautājumu par to, kā saglabāt ticību.

Es steidzos uz vietu, kur notika mūsu draudzes lūgšanas. Kad cilvēki bija sapulcējušies un lūdza, pēc nedaudz dziesmām es iesāku sludināt. Izlasīju šo Rakstu vietu un tad teicu: “Dārgie klātesošie, Dievs ir svētījis, un man ir galds, krēsls un velosipēds. Galds ir no sarkankoka, krēsls ir skaists, ar metāla karkasu un maziem ritenīšiem pie kājām, bet velosipēds ir izgatavots Amerikā un tam ir ātrumpārslēdzēji abās pusēs. Slava Dievam! Esmu saņēmis visas šīs mantas.“

Cilvēki skatījās uz mani ar izbrīnu, jo viņi zināja, ka es esmu ļoti nabadzīgs. Es lielījos ar šīm mantām, bet viņi nespēja noticēt savām ausīm. Es patiešām slavēju un godināju Dievu ticībā. Rīkojos tā, kā man mācīja Dieva Vārds.

Pēc dievkalpojuma atgriezos mājās, bet trīs jaunekļi gāja kopā ar mani un man teica: “Mācītāj, mēs gribētu tikai paskatīties uz šīm jūsu mantām.“

Es sarāvos, izbijies un iztrūcināts, jo nebiju paredzējis, ka kāds lūgs mani parādīt kādu no šīm lietām. Šie jaunekļi dzīvoja graustos.

Ja viņi tagad uzzinās, ka esmu samelojies, šī ir bijusi mana pēdējā kalpošanas diena. Viņi nekad vairs neatgriezīsies draudzē. Atrados šausmīgā stāvoklī, tāpēc es sāku lūgt tam Kungam: “Kungs, no paša sākuma tā nebija mana ideja. Ta bija Tava doma. Tu pats man ieteici šādi rīkoties. Es Tev paklausīju; un, lūk, tagad esmu šajā šausmīgajā stāvoklī. Sacīju, it kā man šīs lietas jau būtu, un kā tagad man to šiem puišiem izskaidrot? Tu vienmēr esi man palīdzējis.“

Tad tas Kungs nāca man palīgā. Manā sirdī parādījās jauna doma. Teicu: “Nāciet manā istabā un skatieties“.

Viņi ienāca un apskatīja istabu, meklējot velosipēdu, krēslu un galdu. Bet es teicu: “Neskatieties apkārt. Pēc nedaudz dienām es jums visas šīs mantas parādīšu“.

Norādīju uz Pārka kungu, kurš tagad ir mācītājs vienā no vislielākajām Dieva Asamblejas draudzēm Korejā, un teicu: “Es uzdošu jums dažus jautājumus. Ja jūs varēsiet atbildēt uz tiem, tad es jums parādīšu šīs mantas. Cil ilgi jūs atradāties mātes miesās, pirms ieraudzījāt dienas gaismu?“

Viņš pakasīja galvu un teica: “Labi, deviņus mēnešus“.

Tad es atkal teicu: “Bet ko jūs savas mātes miesās darījāt visus šos deviņus mēnešus?“

“Es augu.“

“Jā“, es teicu, “bet neviens jūs nevarēja redzēt“.

“Neviens nevarēja redzēt, jo es atrados savas mātes miesās“.

Tad es turpināju: “Jūs atradāties savas mātes miesās līdz tam laikam, kad jums bija jāpiedzimst šinī pasaulē. Jūs neviens neredzēja, kaut gan jūs jau bijāt. Jūs man pareizi atbildējāt! Vakar vakarā es noliecos uz ceļiem tā Kunga priekšā un lūdzu, lai Viņš man dāvinātu galdu, krēslu un velosipēdu. Caur Svētā Gara spēku šīs mantas ir radītas. Tās ir manī un manā iekšienē aug. Tā ir patiesība, ka krēsls, galds un velosipēds manī aug. Cilvēki ieraudzīs tikai to brīdi, kad šīs mantas parādīsies dienas gaismā.“

Viņi sāka smieties un smieties. Viņi teica: “Mēs pirmo reizi redzam vīrieti, kurš ir stāvoklī, un pie tam ar velosipēdu, krēslu un galdu.“ Man bija grūti staigāt pa pilsētu, jo, aizejot no manis, šie jaunekļi ātri vien sāka izplatīt savā apkārtnē sekojošu jaunumu: viņu mācītājs savā vēderā nēsā velosipēdu, galdu un krēslu. Staigājot pa pilsētu, sievietes

bariem salasījās man apkārt, lai mani aplūkotu un pēc tam izsmietu. Svētdienā pie manis pienāca daži nekaunīgi jaunekļi. Viņi pieskārās manam vēderam un pēc tam teica: “Mācītāj, cik jums jau ir liels vēders!“

Bet visas nākošās dienas es zināju tikai vienu- manā iekšienē katra no šīm mantām aug un attīstās. Nepieciešams tikai zināms laiks, jo bērnam tik un tā ir jāpiedzimst. Tāds pat laiks nepieciešams arī jums, jo arī jūs esat stāvoklī ar savām lūgšanā skaidri aprakstītajām lietām.

Es slavēju Dievu un nezaudēju pārliecību, ka reiz pienāks tā diena, kad saņemšu no tā Kunga savas prasītās mantas. Un es patiešām saņēmu visas šīs mantas, par kurām lūdzu- sarkankoka galdu; krēslu, kas gatavots japāņu Mitsubisi kompānijā, ar riteņiem stūros tā, lai varētu ar to sēdus stāvoklī pārvietoties; un ļoti maz lietots velosipēds ar ātruma pārslēdzējiem malā no amerikāņu misionāra dēla. Es atnesu visas šīs mantas mājā, un no šī laika uz priekšu mana attieksme pret lūgšanu bija izmainījusies pašā pamatā.

Līdz tam es lūdzu neskaidri, bet tagad vairs nekad nemēģināju lūgt nenoteiktā veidā. Ja Dievs sāktu atbildēt uz jūsu nenoteiktajām lūgšanām, jūs nekad neatzītu šīs lūgšanas kā Dieva atbildētas. Jums vajag prasīt noteikti un konkrēti.

Tas Kungs nekad neatbild uz nenoteikti izsacītām prasībām. Kad aklais Bartimejs skrēja pakaļ aizejošajam Jēzum Kristum, viņš kliedza: “Dāvida dēls, apžēlojies par mani!“ Lai arī ikviens no klātesošajiem zināja, ka Bartimejs prasīja dziedināšanu no aklības, Kristus viņam vaicāja: “Ko tu gribi, lai Es daru?“ Kristus no mums gaida ļoti noteiktas, konkrētas un mērķtiecīgas lūgšanas. Bartimejs teica: “Rabi- ka es varu redzēt!“ Jēzus atbildēja: “Ej, tava ticība tev ir palīdzējusi!“ Bartimejs kļuva redzīgs.

Līdz tam laikam, kamēr viņš nelūdza Jēzu dziedināt viņa aklību, Kristus nevarēja dziedināt. Kad jūs nākat Jēzus priekšā ar noteiktu jautājumu, jums jābūt noteiktam lūgumam ar skaidri izteiktu saturu un mērķi.

Reiz, kad man nācās sludināt kādā draudzē, mācītāja sieva mani aicināja sava vīra kabinetā. Mācītājs mani aicināja: “Brāli C'o, lūdzu aizlūdziet šeit par vienu sievieti".

Es jautāju: “Kuru?“

“Viņa vēlas iziet pie vira, bet nekādi nevar atrast sev piemērotu līgavaini“.

“Aiciniet viņu atnākt šurp“.

Un tā viņa atnāca. Viņa bija pietiekoši skaista simpātiska vecmeita nedaudz vairāk par 30 gadiem. Es viņai vaicāju: “Māsa, cik ilgi jūs lūdziet par savu līgavaini?“

“Vairāk kā 10 gadus“, viņa atbildēja.

"Kāpēc Dievs šajos vairāk nekā 10 gados vēl nav atbildējis uz jūsu lūgšanām?" es vaicāju. “Kādu vīru jūs lūdzāt?“

Viņa viegli paraustīja plecus un teica: “Ta ir Viņa griba. Dievs zin visu.“

“Tieši šinī apstāklī arī slēpjas jūsu kļūda. Dievs nekad nesāks strādāt pats no sevis. Tas notiks vienīgi caur jums. Dievs ir visspēcīgs, taču darbosies vienīgi caur jūsu lūgšanām. Vai patiešām jūs vēlaties, lai es lūdzu par jūsu problēmu?“

“Jā!“ viņa atbildēja.

“Labi, tādā gadījumā atnesiet man baltu papīra lapu, zīmuli un nosēdieties man pretī.“ Viņa apsēdās, bet es teicu: “Ja jūs uzrakstīsit atbildes uz maniem jautājumiem, es varēšu lūgt pārjums. Un tā, mans pirmais jautājums: ja jūs patiešām vēlaties vīru, tad kādu vīru jūs vēlaties- no Āzijas, Eiropas vai melno?“

“No Eiropas“.

“Labi, pierakstiet. Otrs jautājums: Vai jūs gribat, lai jūsu vīrs būtu garš, teiksim, sešas pēdas; jeb mazāka auguma, apmēram piecas pēdas?“

“Es gribu, lai viņš būtu liela auguma vīrietis“.

“Rakstiet. Trešais jautājums: Vai jūs gribat, lai jūsu vīrs būtu slaids un izskatīgs vai nedaudz pilnīgs?“

“Es gribu, lai viņš būtu nedaudz kalsns un stalta auguma“.

“Rakstiet: stalts. Un ceturtais mans jautājums: Kādu jūs vēlētos viņa aizraušanos?“

"Lai viņš nodarbotos ar mūziku“.

“Rakstiet- muzikāls. Piektais jautājums: Kādu specialitāti jūs vēlētos savam vīram?"

"Skolotājs“.

“Labi, rakstiet: .skolotājs“. Uzdevis viņai desmit jautājumus, es teicu: “Un tagad izlasiet skaļi savu aprakstu". Viņa skaļi izlasīja katru savu atbildi uz visiem desmit maniem jautājumiem. Pēc tam es sacīju: "Tagad aizveriet savas acis. Vai esat spējīga saskatīt sava nākošā vīra attēlu?“

“Jā, es redzu viņu pavisam skaidri“.

“Labi. Un tagad lūgsim Dievu pēc tieši šāda vīra. Kamēr neesat skaidri savā iztēlē saskatījusi savu vīru, jūs pēc tā nevarat lūgt, jo Dievs nedos atbildi. Jums viņš skaidri jāredz, pirms iesākat lūgt. Dievs nekad neatbild uz nenoteiktām lūgšanām“.

Un tā, viņa nometās ceļos, bet es uzliku uz viņas roku. “Dievs, tagad viņa saskata savu vīru. Rs saskatu viņas vīru; un Tu šo vīru pazīsti. Mēs lūdzam Tevi, rlēvs, viņu atrast Jēzus Kristus vārdā“.

“Māsa, ņemiet sev šo papīra gabalu un pielieciet pie spoguļa. Un katru dienu, kad jūs iesit gulēt, izlasiet skaļi visas desmit savas atbildes. Izlasiet tās no rīta, kad esat piecēlusies; un tad slavējat to Kungu par Viņa atbildi".

Pēc gada es atkal braucu garām šai vietai un biju arī tajā draudzē. Man pa telefonu piezvanīja vietējā kalpotāja sieva, ar kuru es toreiz runāju. Viņa teica: “Vai jūs, mācītāj, neapciemosit mūs un vai nepaēdīsit ar mums kopā pusdienas?“

“Protams“. Un tā mēs devāmies ēst.

Tikko kā mēs bijām iegājuši kafetērijā, viņa man sacīja: “Viņa ir apprecējusies! Viņa jau ir apprecējusies.“

“Par ko jūs runājat?"

"Vai jūs atceraties to sievieti, par kuru toreiz lūdzāt? Jūs likāt viņai uzrakstīt visas desmit atbildes uz jūsu jautājumiem. Viņa ir apprecējusies".

“Jā, tagad es atceros. Kas tad ir nolicis?"

“Šinī vasarā pie mums atbrauca vidusskolas mūzikas skolotājs ar kvartetu, lai uz nedēļu kalpotu mūsu draudzē. Viņš bija neprecējies. Visas meitenes bija vai bez prāta, skatoties uz viņu. Katra vēlējās satikties ar viņu, bet šis jaunais cilvēks bija pret tām pavisam vienaldzīgs. Viņš iemīlēja šo vecmeitu. Viņš visur sekoja tai pa pēdām un

nozīmē: “dokuments, kas apstiprina jums piederošu īpašumu“. Ja jums ir skaidrs un konkrēts mērķis jūsu dzīvē, liesmojoša vēlēšanās, kura sasniegusi savu “vārīšanās punktu“, tad jums vajadzīgs nomesties ceļos un lūgt līdz tam laikam, kamēr nesaņemsit vēlamos rezultātus, pārliecību par iznākumu.

Reiz, kad es vadīju sapulci Havaju salās, pie manis pienāca kāda japāniete un jautāja, cik laika vajag veltīt lūgšanai, lai iegūtu nešaubīgu pārliecību? Es atbildēju, ka reizēm tam vajadzīga tikai minūte, un, ja viņa ir spējīga iegūt mieru un pārliecību vienā momentā, viņai vairāk nav vajadzīgs lūgt. "Bet reizēm“, es viņai teicu, “tam vajadzīgas divas minūtes, divas stundas, divas dienas, divas nedēļas, divi mēneši, divi gadi, bet, lai arī cik daudz laika tas neprasītu, ir nepieciešams lūgt līdz tam laikam, kamēr nebūs iegūta šī tik ļoti nepieciešamā pārliecība.“

Rietumu ļaudis ļoti bieži atrodas nopietnas problēmas priekšā, mēģinot dzīvot pēc sastādīta plāna. Steiga, steiga, steiga. Tamdēļ arī viņi ļoti drīz pazaudē laiku sadraudzībai ar ģimeni un draugiem un pat laiku sadraudzībai ar to Kungu. Piecās minūtēs ir gatavs viss- brokastis, pusdienas, vakariņas. Tamdēļ arī, dodoties uz draudzes sapulcēm, liekas, ka viņi lūdz sekojošā veidā: “Dievs, atbildi man. Man nav laika. Man ir tikai piecas minūtes. Ja Tu ātri un steidzamā kārtā neatbildēsi man, tad labāk aizmirsti manu lūgumu“. Viņiem nav laika sagaidīt savu atbildi no tā Kunga.

Amerikāņi bieži pārvērš savas baznīcas par garas teātra izrādes vietu. Korejā mēs cenšamies atbrīvoties no visām izrādēm- mūsu informācijas ziņojumi ir ļoti īsi. Galveno vietu mēs dodam Dieva Vārdam. Pēc Dieva Vārda sludināšanas mums ir tikai divi- trīs īsi paziņojumi, un pēc tam mēs pabeidzam savu dievkalpojumu. Bet Dieva Vārdam mums ir atvēlēta galvenā vieta.

Reiz mani aicināja sludināt kādā vakara sapulcē Alabamā. Dievkalpojums sākās septiņos vakarā. Sludinājumi un muzikālā daļa aizņēma apmēram divas stundas. Sēžot šajā sapulcē, es gandrīz aizmigu. Ari pārējie sapulcējušies bija ļoti noguruši. Beidzot sludinātājs pienāca pie manis un sacīja: “Brāli Čo, tagad, lūdzu, sludiniet, bet tikai desmit minūtes. Šovakar būs brīnišķīga televīzijas programma, tāpēc, lūdzu, sludiniet tikai desmit minūtes“. Vai tiešām man pēc viņa uzaicinājuma bija jāveic viss garais ceļš no Korejas uz ASV, lai sludinātu tikai šīs desmit minūtes?

Tādā draudzē jūs nekad nevarēsit sasniegt pilnīgu Dieva svētību izliešanos. Sapulcē nepieciešams gaidīt ilgāku laiku uz Dieva atbildēm. Ir nepieciešams Viņu slavēt, ir nepieciešama Dieva Vārda sludināšana; tas rada ticību. Un jums nepieciešams gaidīt to Kungu, kamēr neiegūsit pārliecību.

Kad mums bija nepieciešami pieci miljoni dolāru baznīcas ēkas celtniecībai, man bija skaidra un noteikta pārliecība par to, kādai jābūt šai baznīcas ēkai, kurā būtu 10 000 sēdvietu. Un tomēr, mana sirds bija pildīta ar bailēm. Jutos sevī nepārliecināts, nedrošs; mani pārņēma nedrošība. Biju līdzīgs bailīgam trusītim, jo man bija nepieciešami celtniecībai pieci miljoni dolāru, kuri man likās kā Everests. Bagātam ārzemniekam pieci miljoni dolāru liekas niecīga summa. Bet korejietim jau miljons dolāru liekas neaizsniedzams naudas daudzums. Tamdēļ es sāku lūgt izmisīgi un no visas sirds. Es teicu: “Kungs, lūk, viņi ir sākuši strādāt, bet man vēl arvien nav pārliecības. Es nezinu, kur ņemt tik daudz naudas“.

Pagāja otrs mēnesis, bet es turpināju katru dienu lūgt līdz pusnaktij. Cēlos no gultas un ar savām vaimanām griezos pie tā Kunga. Vaimanās es izlēju savu sirdi Dieva priekšā. Manai sievai likās, ka esmu zaudējis prātu, bet es biju garīgi akls. Dzīvoju, nedomājot par to, ka esmu dzīvs. Manas domas pastāvīgi biju aizņemtas ar saviem pieciem miljoniem dolāru.

Pēc trīs mēnešu uzstājīgas un izmisīgas lūgšanas mani no rīta pasauca sieva un sacīja: “Dārgais, brokastis ir jau gatavas“. Kad es iznācu no sava kabineta, lai ieņemtu savu vietu pie galda, negaidot manā priekšā atvērās debesis un manā sirdī izlējās pārsteidzoša tā Kunga svētība! Pielēcu no galda, jo mani ķēra tāds kā strāvas trieciens, un es sāku kliegt: “Esmu saņēmis! Man jau ir atbilde!“

Mana sieva izskrēja no virtuves, paskatījās uz mani. Redzēju, ka viņa bija pilnīgi nobālējusi. Viņa bija tik ļoti izbijusies, ka. paņēmusi mani aiz rokas, teica: “Dārgais, kas ar tevi noticis? Vai ar tevi viss ir kārtībā? Lūdzu sēdies.“

“Es jau esmu saņēmis nepieciešamo“, es teicu.

“Ko tu esi saņēmis?“

“Piecus miljonus dolāru“- es ļoti nopietni atbildēju.

Pēc tam viņa teica: “Tu patiešām esi sajucis prāta. Tu esi palicis traks“.

“Dārgā, tic pieci miljoni dolāru ir manī iekšā. Viņi aug manī jau tagad. Es jūtu, kā viss manī strauji aug!“ Negaidot šie pieci miljoni dolāru pārvērtās par akmenīšiem manā plaukstā. Es lūdzu ar pārliecību. Mana ticība auga, un es biju satvēris šos savus piecus miljonus dolāru-tie jau bija mani.

Es biju saņēmis pārliecību. Ja tev ir pārliecība, tad, neskatoties ne uz kādiem šķēršļiem, šīs lietas tev pieder. Tāpēc lūdziet līdz tam brīdim, kamēr iegūstat pārliecību un uzvaru.

Es lūdzu visu tā gada pirmo pusi, un Dievs man dāvināja pārliecību, ka manā draudzē būs apmēram 50 000 locekļu. Es to pasludināju un savā sirdī redzēju 50 000 locekļus. Šie draudzes locekļi jau “bija manī“. Viņi “manī auga“. Pārliecībai manī augot, tas agri vai vēlu izpaudās arī ārēji. Lūk, kur slēpjas noslēpums: lūdziet līdz tam laikam, kamēr neesat saņēmuši stingru pārliecību.

Runājiet Vārdu

Ceturtkārt, jums nepieciešams apliecināt savu ticību. Bībele apstiprina, ka Dievs uzmodināja mirušos. Tas nozīmē to, ka Dievs darīja brīnumus, padarot neiespējamo par iespējamu.

Ābramam bija 100 gadu, bet Sārai 90. Viņiem bija skaidri noteikts mērķis: viņiem vajag dēlu. Viņiem bija liesmaina vēlēšanās dabūt dēlu, un viņi par šo dēlu lūdzu divdesmit gadus. Dievs viņiem dāvināja savu apsolījumu, un, kad viņi saņēma nepieciešamo pārliecību. Dievs tūlīt pat izmanīja viņu vārdus. “Un tu vairs nesauksies Ābrams, bet būs tev jauns vārds Ābrahams, jeb Es padarīšu tevi par tēvu daudzām tautām. Sāraju- tavu sievu sauc Sāra... un tautas radīsies no viņas, un ķēnišķīgas tautas radīsies no viņas“.

Ābrams protestēja: “Tēvs, cilvēki smiesies par mani. Mums nav mājās bērna, bet Tu gribi mainīt mūsu vārdus, nosaucot mani par daudzu tautu tēvu, bet Sāraju par māti tautām un ķēniņiem. Visi cilvēki pilsētā mūs sauks par prātā jukušiem!“

Bet Dievs viņam teica tā: “Ja tu vēlies ar Mani darboties kopā, tev jādara, kā Es teikšu. Es saucu neesošu par jau esošu; un. ja tu nesāksi

tīroši runāt par to, kas vēl nav, it kā tas viss jau butu noticis, tad tu nepiederi Manu cilvēku kategorijai".

Un Ābrahāms izmainīja savu vārdu- viņš gāja pie sievas un teica: “Sieva, man tagad ir cits vārds- es vairs neesmu Ābrams, bet gan Ābrahams, tēvs daudzām tautām tamdēļ, ka Dievs izmainīja manu vārdu. Un tavs vārds vairs nav Sāraja, bet gan Sāra“.

Pienāca vakars. Ābrahams aizgāja uz ieleju. Sāra gatavoja vakariņas un sauca savu vīru: “Ābraham, vakariņas ir jau gatavas!" Šie vārdi noskanēja pa visu ieleju.

Ciema cilvēki pārstāja strādāt. Viņi droši vien runāja savā starpā: “Paklausies, viņa sauc savu vīru par Ābrahamu- tas ir, daudzu tautu tēvu! Ak, nabaga Sāraja. Viņa tā gribēja bērnu. Bet vai tad patiešām viņas 90 gados ir iespējams Ābramu nosaukt par tēvu daudzām tautām un daudziem ķēniņiem. Izskatās, ka ar viņiem ir kaut kas noticis. Viņa, droši vien, ir sajukusi prātā. Mums viņas patiešām ir žēl".

Tad pēkšņi viņi dzirdēja skaļu baritonu no ielejas puses: “Sāra, es nāku.“

“Ko!" viņi, iespējams, nesaprata, “Sāra, princese, daudzu bērnu māte?“ O, viņš ir turpat. Viņi ir sajukuši abi.“

Bet Ābrahāms un Sāra nostājās pretī apkārtējo cilvēku kritikai, kas dzīvoja tajā ielejā. Viņi pastāvīgi viens otru nosauca par “tēvu daudzām tautām“ un “māti daudzām ciltīm un ķēniņiem“. Un tik tiešām, kā sekas tam, ka viņi viens otru bija tā nosaukuši un pieņēmuši, viņiem piedzima dēls īzaks- vārds, kura nozīme ir “smaids“.

Brāļi, māsas, vai jums patīk saņemt smaidu? Vai patīk redzēt smaidošas sejas jūsu mājās? Vai jums patīk redzēt smaidošas sejas darbā un draudzē? Lietojiet ticības likumu! Tad jūs redzēsiet īzaka piedzimšanu savā dzīvē atkal un atkal no jauna.

Brīnumi notiek dzīvē nevis tādēļ, ka cilvēki cīnās akli. Garīgajā pasaulē pastāv savi likumi, bet jūsu sirdīs pastāv bezgalīgas rezerves. Dievs ir jūsos, bet Dievs jums nedara neko, ja tas neiet cauri jūsu pašu dzīvei. Dievs ir gatavs sadarboties ar jums, lai darītu lielus darbus. Dievs vienmēr ir viens un tas pats, jo Dievs Jehova nemainās. Tomēr, ja cilvēki mainās, Dievs tiem nespēj sevi atklāt. Dievs lietoja Mozu un Jozua un citus cilvēkus viņu lielās ticības dēļ. Taču kad viņi aizgāja un cilvēki saka atkrist no ticības, Dievs pārstāja izpaust savu spēku.

Dievs grib parādīt sevi caur jums šodien līdzīgi kā Viņš parādīja sevi caur Kristu divus tūkstošus gadu atpakaļ. Šodien Viņš ir tikpat spēcīgs un varens kā tas bija agrāk, un Viņa spēks ir atkarīgs tikai no mums. Es ļoti viegli varēju pasludināt kā ASV, tā Vācijā vai Tokijā, ka varu uzcelt baznīcu ar vairāk nekā 10 000 sēdvietām, jo atklāsme par baznīcu nerodas ārējā pasaulē, bet cilvēka iekšienē.

Visam, kas iedzimst jūsu sirdī un prātā, vajadzīgs piepildīties jūsu dzīvē. Par visu vairāk sargājiet savu sirdi un savu prātu. Necentieties saņemt Dieva atbildi caur kādu citu cilvēku. Dievs grib atbildēt jums jūsu garā, un caur jūsu garu atbilde ienāk jūsu dzīvē.

Sludiniet savas pārliecības vārdu, jo šie vārdi ir apveltīti ar darbīgu spēku, kas rada brīnumus. Dievs teica vārdu; un radās pasaule. Jūsu vārds ir matērija, ar ko rīkojas Svētais Gars, lai radītu.

Un tāpēc sakiet pārliecības vārdu, jo tas ir ļoti vajadzīgs. Draudze šodien ir pazaudējusi spēju pavēlēt. Mēs, kristieši, esam pārvērtušies par apnicīgiem prasītājiem, jo nepārtraukti tikai prasām un prasām. Sarkanās jūras krastā Mozus lūdza: “Ak, Dievs, palīdzi mums! Lūk, tuvojas ēģiptieši“! Bet Dievs viņu sarāja un teica: “Ko tu raudi uz Mani? Saki lsraēla dēliem, lai viņi iet; bet tu pacel savu zizli un izstiep savu roku uz jūras pusi un pārdali to“.

Mēdz būt laiks, kad ir jāprasa un jālūdz, bet mēdz būt arī laiks, kad ir jāpavēl. Jums ir nepieciešams savā slēgtajā kambarītī lūgt, bet, kad esat kaujas laukā, jums nepieciešams pavēlēt. Lasot Jēzus Kristus dzīves aprakstu, jums viegli redzēt, ka Jēzus vienmēr pavēlēja. Viņš bieži lūdza visu nakti, bet, kad Viņš izgāja priekšējās līnijās, Viņš tikai pavēlēja; un ļaudis kļuva veseli. Viņš pavēlēja jūrai, un tā norima. Viņš pavēlēja ļaunajiem gariem; un tie atstāja cilvēkus.

Viņa mācekļi darīja lādas pat lietas kā Jēzus. Pēteris pavēlēja: “Sudraba un zelta man nav, bet kas man ir, to es dodu: Jēzus Kristus Nācarieša vārdā celies un ej!“ Pēteris vērsās pie kādas nomirušas sievietes miesām, pavēlot garam: “Celies!“ Pāvils pavēlēja klibajam Listrā: “Celies uz savām kājām!“ Viņš pasludināja radīšanas vārdu.

Bībele runā par slimo dziedināšanu. Jēkaba vēstulē Bībele saka: “Ticīgā lūgšana dziedina slimo“. Dievs mums skaidri pavēl dziedināt slimos, l ūk, tādēļ es savā draudzē dziedinu slimos, kā Svētais Gars mani vada. Es vienkārši nostājos slimā priekšā un pasludinu viņam:

'Tu esi dziedināts! Celies un ej!“ Un es nosaucu dažādas slimības, un desmitiem un simtiem cilvēku saņem dziedināšanu.

Nedaudz mēnešus atpakaļ es vadīju sapulci kādā Rietumu valstī. Reiz uz mūsu dievkalpojumu sapulcējās ap pusotra tūkstoša cilvēku. Tieši man pretī novietojās kāda sieviete ar ratiņiem. Viņas miesa bija savērpta un nekustīga. Viņu uzlūkojot, mani pārņēma liels smagums. Es teicu: “Kungs, kamdēļ Tu novietoji viņu tieši man pretī? Es nespēju īstenot ticību, skatoties uz viņu.“ Es sludinot centos neskatīties uz viņas pusi. Skatījos uz vienu un otru pusi; viens skatiens uz. viņu mani aplēja kā ar aukstu ūdeni.

Beidzot sludināt, pēkšņi manā sirdī ierunājās Svētais Gars. “Noej lejā un pacel viņu!“

Es atbildēju: “Ak, Svētais Gars, vai Tu patiešām man pavēli noiet lejā un viņu pacelt? Viņa ir tā savērpta, ka man liekas, vai pats Jēzus Kristus būtu spējīgs viņu piecelt? Es nevaru to izdarīt. Man bail.“

Taču Svētais Gars man turpināja teikt: “Tu noiesi lejā un viņu piecelsi“.

Es atrunājos: “Nē, es baidos!“

līs sāku atšķirt dažādus dziedināšanas veidus, ko Svētais Gars norādīja ļaudīm man apkārt, izņemot šo sievieti. Pirmā lika izdziedināta kāda akla sieviete. Viņa tā izbijās, kad es paziņoju par viņas dziedināšanu, ka tajā mirklī, kad atvērās viņas acis, pat pazaudēja samaņu. Pēc tam cilvēki sāka saņemt dziedināšanas visā telpā. Es turpināju pasludināt vienu dziedināšanu pēc otras, bet Svētais Gars turpināja man sacīt: “Noej un pacel viņu!“

Es ļoti baidījos, "Ievs, viņa ir pārāk slima, man bail.“

Beidzot dievkalpojuma pašās beigās es piekāpos. Kad mācītājs aicināja visus piecelties, lai nodziedātu beigu dziesmu, es nokāpu leja un šai sievietei klusu iečukstēju ausī: “Kundze, ja jūs gribat, jūs varat piecelties un pamest savus ratiņus“. Pēc tam es iztaisnojos un sāku ātri atkāpties.

Kad es atskatījos, visi cilvēki sāka aplaudēt, jo šī sieviete bija atstājusi savus ratiņus un kāpa uz paaugstinājuma. Kāds bezprātis es izrādījos: ja es būtu viņu pacēlis augšā pašā iesākumā, mūsu sapulcē būtu nolaidušās debesis un ko gan Dievs nebūtu varējis darīt pa visu dievkalpojuma laiku? Es stipri izbijos.

Pēc tam daudzi griezās pie manis ar jautājumu, vai man ir ticības vai dziedināšanas dāvana? Esmu pārbaudījis savu sirdi, bet neesmu atradis sevī nevienu dāvanu. Es esmu pārliecināts, ka tas viss notiek tādēļ, ka Svētajam Garam ir dāvanas, visas deviņas. Viņš atrodas mūsos. Viņš atrodas manī. Svētais Gars sevi izpauž caur mani; man nav nevienas dāvanas, vienīgi Svētais Gars, un es tikai Viņam paklausu un Viņam ticu.

Bet tomēr, kāda tad dāvana mīt manī? Es vēlos jums teikt, ka man ir tikai viena dāvana- drošība, uzticēšanās Svētajam Garam. Pateicoties šai dāvanai- drošsirdībai- mēs vienkārši iegremdējamies ticībā, bet Svētais Gars nāk kopā ar mums. Bībele nesaka, ka zīmes ies jums pa priekšu; Bībele saka, ka zīmes jums sekos. Jums jāiet, lai zīmes var jums sekot. Pakļaujaties inkubācijas perioda likumam un savā dzīvē redziet, kā zīme pēc zīmes seko jūsu ticības ceļam.

Jūsos ir ieslēgts kaut kāds liels, jums vēl neapjausts spēks. Tagad jums ir pazīstami tie elementi, kuri ir nepieciešami inkubācijas periodam, lai jūsu ticība kļūtu par vērtīgu un izmantojamu. Ar visu noteiktību sekojiet skaidri nospraustajam mērķim. Ja jums sirdī ir vēlēšanās, kura deg un ir sasniegusi savu vārīšanās punktu, turpiniet lūgt, līdz saņemat pārliecību. Pēc tam sāciet pasludināt to vārdu, kuru jums liek izrunāt jūsu pārliecība.

CETURTĀ DIMENSIJA

Līdzīgi tam, kā ir noteikti soļi, kuri mums ir jāsper, lai mūsu ticība būtu spējīga pareizi attīstīties, ir vēl centrālā patiesība attiecībā uz ticības sfēru, ko mums nepieciešams izprast. Pašu nopietnāko mācību attiecībā pret dabīgo ticības sfēru es ieguvu pēc visai nepatīkama pārdzīvojuma.

Amerikā kalpotājiem nav tādu problēmu, bet Austrumu zemēs gadās patiesas grūtības, sludinot par Dieva brīnumdarītāja spēku, jo arī budistu mūki dara fantastiskus brīnumus. Nesen Korejā no vēža nomira kāda sieviete, un neviens no ārstiem nevarēja viņai palīdzēt. Dzīva būdama, viņa griezās pēc palīdzības pie daudzām draudzēm, bet bez rezultāta. Taču tad viņa vērsās pēc palīdzības pie budistu mūka. Viņš ieveda to aizā, kur daudzi par viņu lūdza. Viņa kļuva pilnīgi izdziedināta, attīrīta, un viņai izzuda visas vēža pazīmes.

Korejā ļoti daudzi aizraujas ar jogu, bet slimie bieži liek dziedināti caur jogas vingrinājumiem. Esot klāt sapulcēs, kuras vada japāņu magi, daudzi tika dziedināti no kuņģa čūlas, kurluma, mēmuma un akluma. Bez šaubām, mums kā kristiešiem, un it sevišķi kā vasarsvētku ļaudīm ir ļoti grūti izskaidrot šīs parādības un to atnestos brīnumus. Jūs nedrīkstat šīs parādības nolikt malā kā sātana darbus. Bet, ja sātans ir spējīgs darīt visas šīs lietas, tad kādēļ gan Kristus draudze nav spējīga darīt vēl lielākas lietas?

Reiz man gadījās stipri uztraukties, jo daudzi no mūsu kristiešiem neapzinājās Dieva brīnumu nozīmi un svarīgumu. Viņi teica: “Kā man turpmāk ticēt, ka Dievam ir absolūta vara? Kā mēs varam redzēt Jehovu kā Dievu, kā vienīgo un patieso debesu Radītāju? Vies redzam daudz brīnumu budismā, jogā un sokagakaja brīnumos. Kādēļ gan mums ir jāuzskata Jehovu par vienīgo Visuma Radītāju?“

Bet es zināju, ka mūsu Dievs ir vienīgais Dievs un ka Viņš ir Jās, kas radījis Visumu. Lūk. tādēļ arī es šos viņu jautājumus pārvērtu par lūgšanu priekšmetu Dievapriekšā. Es gavēju un lūdzu, es meklēju ticību un sava Kunga atbildes. Ja rezultātā liela atklāsme piepildīja manu

sirdi un cs saņēmu ļoti izteiktu un skaidri saprotamu izskaidrojumu. Kopš tā laika es sāku izskaidrot šīs parādības savos sprediķos Korejas draudzei. Tagad es esmu spējīgs stādīt pretī visai pamatotu atbildi katram no šiem jautājumiem. Man ir viegli dot nopietnus un dziļus izskaidrojumus, kuri ir tik skaidri kā saulaina diena. Atļaujiet man jums izskaidrot šo priekšmetu.

Četras dimensijas

Visumā eksistē trīs dažādi gari: Dieva Svētais Gars, velna gars, cilvēka gars. Ja esat mācījušies ģeometriju, jums ir zināms, ka divus punktus var savienot ar vienu taisni, kuru mēs saucam par taisnes dimensiju jeb īsāko ceļu starp tiem. Tā ir tikai viena līnija, novilkta starp diviem punktiem, viena dimensija. Taču ja jūs tai pievienosiet līniju pēc līnijas, simtus un tūkstošus, tad viena dimensija rada otru dimensiju, plakni. Un ja jūs noliekat plakni uz kādas citas plaknes, jūs iegūstat kubu jeb trīsdimensiju telpu. Materiālā pasaule un visa zeme ir trīsdimensiju telpa.

Pirmā dimensija- taisne, kas atrodas ielikta otrajā dimensijā, tāpēc to kontrolē otrā dimensija, plakne; un otrā dimensija atrodas ielikta un tāpēc to kontrolē trešā dimensija, telpa. Kas ir radījis, uztur un kontrolē šo trešo dimensiju? Atbildi jūs atradīsit, ja atvērsit savu Bībeli un izlasīsit 1. Mozus 1:2: "Bet zeme bija neiztaisīta un tukša, un tumsa bija pār dziļumiem, un Dieva Gars lidinājās pār ūdeņiem“.

Ja jūs izlasīsit šo vietu senebreju valodas oriģinālā, jūs atklāsit sekojošu niansi. Svētais Gars, pārvietojoties virs ūdeņiem, radīja procesu- inkubācijas periodu. Šī haotiskā pasaule pieder trešajai dimensijai. Bet, lūk, Svētais Gars, kurš aktīvi piedalās trešās dimensijas radīšanas procesā un kurš lidinājās pāri trīsdimensiju telpai, pieder ceturtajai dimensijai. Tāpēc ticības garīgā pasaule pieder ceturtajai dimensijai.

Garīgā pasaule ir radījusi trīsdimensiju telpu un to kontrolē. Zeme tika radīta, ceturtajai dimensijai radot trešo. No vecās kārtības radās jauna, un no nāves radās dzīvība: no neglītuma skaistums; no netīrības tīrība; no nabadzības pārpilnība. No ceturtās dimensijas viss tika darīts skaists un brīnišķīgs.

Pēc tam Dievs no jauna runāja uz manu sirdi: “Mans dēls, tādēļ, ka otra dimensija sevī ieslēdz pirmo un to kontrolē, bet trešā sevī ieslēdz otro, arī ceturtā dimensija sevī ieslēdz trešo, darot radīšanas procesu kārtīgu un skaistu. Gars ir ceturtā dimensija. Katra cilvēciskā būtne ir garīga būtne, kaut arī tanī pašā laikā tā ir fiziska būtne- radība. Viņu sirdis sastāv no ceturtās dimensijas, kā arī no trešās.“ Tādēļ arī cilvēki, izpētot ceturtās dimensijas garīgo sfēru caur koncentrētām atklāsmēm un sapņiem savā iztēlē, spēj ietekmēt trešo dimensiju un to izmainīt. I.iik, ko man iemācīja Svētais Gars.

Tamdēļ pilnīgi iespējams, un tas ir dabiski, ka jogas un ari budisti tāpat var izpētīt un attīstīt savu ceturto dimensiju- savu garīgo sfēru; ar skaidri nodalītām atklāsmēm un garīgām veselības ainām viņi spēj ietekmēt savu miesu. Pateicoties dabiski nospraustajai kārtībai, ceturtai dimensijai ir vara pārvaldīt trešo dimensiju. Tādēļ arī cilvēka gars bez ierobežojumiem var pārņemt vadību, lai pārveidotu lietas un radītu jaunu kārtību. Dievs deva cilvēciskajai būtnei varu- kontrolēt materiālo pasauli un pārvaldīt viņam uzticētās lietas; atbildība var tikt realizēta caur ceturto dimensiju. Tāpēc arī neticīgie, izpētot un attīstot savu garīgo cilvēku šādā veidā, var pārvaldīt savu trešo dimensiju, kas sevī ietver fiziskas slimības un vainas.

Tālāk Svētais Gars man teica: “Paskaties uz sokagakajiem. Viņi pieder sātanam. Cilvēka gars savienojas ar ceturtās dimensijas sātana garu, un ar ļauno ceturto dimensiju viņi valda pār savu miesu un apstākļiem.“ Svētais Gars man parādīja, ka tādā veidā Ēģiptes burvji valdīja pār dažādām parādībām, līdzīgi kā to darīja Mozus.

Dievs man mācīja, ka, ja mēs savu ceturto dimensiju atdosim Svētā Tēva pārziņā, visa Visuma Radītāja pārziņā,- mēs vairāk un vairāk varēsim valdīt pār apstākļiem savās dzīvēs. Slava Dievam! Mēs esam spējīgi attīstīt fantastisku radošu iniciatīvu, mēs esam spējīgi veikt kontroli pār trešo dimensiju un to ietekmēt.

Saņemot šo atklāsmi no Dieva, es sāku viegli izskaidrot tos brīnumus un notikumus, kas notika citās reliģijās. Pie manis varēja nākt cilvēki un sacīt: “Mēs esam spējīgi darīt to pašu“.

Bet es atbildētu: “Jā, es to zinu. Tas viss ir tāpēc, ka jūsu gars ir no ceturtās dimensijas. Jūs attīstiet savu garu un pārvaldiet savu miesu un valdiet pār apstākļiem. Taču šis gars nav gars, kas atnes glābšanu, kaut gan jūs varat darīt šos brīnumus.

Jūs esat saistīti ar ceturtajā dimensijā pastāvošo ļaunumu. Ceturtajai dimensijai ir spēks ietekmēt trešo dimensiju. Jums ir kādi ierobežoti spēki, lai kontrolētu trešo dimensiju, ietekmētu jūsu apstākļus.“

Zemapziņas loma

Amerikā es redzēju daudz grāmatu, kuras runā par iekšējā cilvēka attīstību, un visur, kur uzsvars tiek likts uz zemapziņu, esmu ievērojis līdzīgas parādības. Ko nozīmē zemapziņa? Zemapziņa ir jūsu gars. Bībele to nosauc par iekšējo cilvēku, kurš ir apslēpts sirdī.

Pirms psiholoģija to atklāja, apustulis Pāvils jau to bija atklājis apmēram divus tūkstošus gadu atpakaļ, mums rakstot par iekšējo, apslēpto cilvēku. Šī patiesība tikusi atklāta un ir atrodama Bībelē jau divus tūkstošus gadu atpakaļ. Šodien zinātnieki un psihologi par šo atklājumu daudz runā, cenšoties iekļūt cilvēka zemapziņā, mēģinot valdīt pār tās enerģiju un to izmantot vēlamā virzienā. Kaut arī cilvēka zemapziņa atrodas ceturtajā dimensijā un tai ir ierobežotas iespējas, tomēr visos šajos ļaužu izteikumos slēpjas daudz melu.

Ierodoties Amerikā un izlasot nedaudz grāmatu, kuras man iedeva baznīcas kalpotāji, es kļuvu ārkārtīgi pārsteigts, jo visas šīs grāmatas pārvērta zemapziņu par visuvarenu dievu, bet tā ir ļoti liela kļūda. Zemapziņai ir zināma ietekme, bet tomēr tā ir ļoti ierobežota un nav spējīga radīt kā mūsu visuvarenais Dievs. Ievēroju, ka Amerikā Unitārā baznīca visādi mēģina attīstīt zemapziņu, tas ir, cilvēka gara ceturto dimensiju, lai cilvēka garu varētu novietot Jēzus Kristus vietā; tā patiešām ir ļoti liela kļūda un slēpj sevī ļoti lielas briesmas.

Ja mēs arī piekrītam dažām patiesībām, ko māca šīs mācības, ir arī svarīgi saprast, ka velns ir pārņēmis valdīšanā visu ceturtās dimensijas ļaunumu. Dievs ir svēts, vienīgais un visspēcīgs. Ceturtā dimensija vienmēr rada un piedāvā kārtību, pārvaldot trešo dimensiju caur inkubācijas līdzekļiem. 1. Mozus Dieva Gars nostiprināja šo inkubācijas periodu, lidinoties virs ūdeņiem; tas notika, līdzīgi vistai, kura sēž uz olām, lai izperētu cālēnus. Gandrīz līdzīgā veidā Svētais Gars rada trešo dimensiju, tā rīkojas arī sātana gars.

Reiz es skatījos televīzijas ziņas ASV. Tur kādā vietā bija izcēlušies lieli nemieri, jo bija nogalināts kāds cilvēks, bet advokāts, kurš

aizstāvēja jauno slepkavu, centās pierādīt, ka viņš ticis samaitāts caur ļaunām televīzijas pārraidēm. Tajā visā bija kāda patiesība, jo šis zēns pēc televīzijas noskatīšanās sāka pielietot savu ceturto dimensiju. Viņš īstenoja šos ļaunuma darbus un pilnīgi dabiski izdarīja to pašu grēku.

Ceturtās dimensijas valoda

Mana kalpošana ieguva pamatu, kad es atklāju patiesību par ceturto dimensiju, un tāpat arī jūs varat izmainīt savu dzīvi. Jūs varbūt būsit izbrīnījies par to, ka mēs vienmēr esam spējīgi attīstīt savu zemapziņu. Mēs atrodamies nepilnīgā miesā, bet Svētais Gars savā visuresībā pārskata visu pasauli. Bet tā kā mēs esam ierobežoti telpā un laikā, tad vienīgais veids, kā sevi attīstīt, ir caur mūsu spējām iztēloties, mūsu sapņiem un atklāsmēm.

Lūk, tieši šīs lietas dēļ Svētais Gars iestājas sadarbībā ar mums-radīt, piedāvājot jauniem ļaudīm parādības, bet padzīvojušiem sapņus. Ar parādību un sapņu redzēšanu mēs esam spējīgi pārbīdīt mūsu ierobežojumu sienas un nonākt Visumā. Tieši tāpēc Dieva Vārds saka: “Tur, kur nav parādību, ļaudis iet bojā“. Ja jums nav parādību, jūs nevarat būt radošs; un, ja jūs pazaudējat radīšanas sfēru, jūs iesit bojā.

Parādības un sapņi ir ceturtās dimensijas mēle, un Svētais Gars sarunājas ar cilvēku, izmantojot to palīdzību. Tikai caur parādībām un sapņiem jūs esat spējīgi saskatīt lielākas baznīcas ēkas. Jūs varat saskatīt jaunu misijas darba lauku; jūs varat saskatīt savas draudzes pieaugumu. Ar parādību un sapņu starpniecību jūs esat spējīgi ietekmēt nākošās lietas, sasniegt vēlamos rezultātus. Atļaujiet man šo domu apstiprināt ar piemēru no Rakstiem.

Jūs zināt, kāpēc Ādams un Ieva atkrita no Dieva žēlastības? Velns labi zināja, ka parādības un sapņi cilvēka prātā var atnest noteiktus rezultātus. Sātans izmanto noteiktu taktiku, kura pamatojas uz šo cilvēka vājību. Viņš paaicināja Ievu un sacīja: “Ieva, nāc šurp un paskaties uz šiem augļiem, kuri atrodas tajā kokā, no kura jums ir aizliegts ēst. Paskatīšanās pati par sevi ir bezvainīga liela,- tad kamdēļ tev nepieiet tuvāk un nepaskatīties uz šiem augļiem?“

Tā kā šo augļu uzlūkošana Ievai likās patiesi bezvainīga lieta, viņa piegāja un palūkojās uz tiem. Viņa neskatījās uz koku tikai

vienreiz, viņa turpināja uz to skatīties. 1. Mozus 3:6 Bībele saka: “Un sieva vēroja, ka koks ir labs, lai no tā ēstu, un ka tas acīm tīkams un iekārojams, to uzskatot...“ Pirms ņemt augļus, viņa redzēja koku, arī skatot šo koku savā iztēlē. Viņa “sevī apspēlēja“ domu apēst šo augli. Viņa nogādāja to savas ceturtās dimensijas apgabalā.

Ceturtās dimensijas sfērā tiek radīts labais vai ļaunais. Ieva atļāva savu iztēli piepildīt ar koka attēlu un augļa veidolu, skaidri saskatot augli un iztēlojoties, ka tas viņu var padarīt tikpat gudru kā Dievs. Viņa sāka izjust tik stipru šī koka pievilkšanas spēku, it kā tas būtu kāds magnēts; tad viņa paņēma augli no koka un ēda, bet tad deva to savam vīram. Ta rīkojoties, viņa iekrita.

Ja parādības nav svarīgas, kamdēļ Dieva eņģelis tik smagi skāra Lata sievu? 1. Mozus 19:17 Bībele saka: "Izglāb savu dzīvību, neskaties atpakaļ.“ 7a bija skaidri saprotama pavēle: neskaties atpakaļ. Tomēr, kad lasāt 1. Mozus 19:26, jūs atklājat, ka Lata sieva atskatījās atpakaļ un kļuva par sāls stabu. Viņa saņēma Dieva sodu tikai tādēļ, ka atskatījās atpakaļ.

Varbūt jūs domājat, ka šis sods bija pārāk smags? Bet, ja jūs saprotat šo Gara likumu, tas nav smags. Kad viņa atskatījās atpakaļ, viņa neskatījās ar miesīgajām acīm. Kad viņa atskatījās atpakaļ, skats iekļuva viņas iekšienē un satvēra viņas iztēles sfēru. Tieksme pēc bijušās dzīves iekļuva viņā, un Dievs tanī pašā mirklī īstenoja sodu.

Dievs rīkojas ar šo Svētā Gara valodu, lai izmainītu dzīves daudziem. Pievērsiet sevišķu uzmanību vārdam, kurš rakstīts 1. Mozus 13:14-15: “Un tas Kungs teica Ābrahamam pēc tam, kad Lats no viņa bija šķīries: “Pacel savas acis un raugies no tās vietas, kurā tu atrodies, ziemeļu virzienā un dienvidu virzienā, uz austrumiem un rietumiem. Jo visas tās zemes, ko Es tev rādu, Es uz mūžīgiem laikiem došu tev un taviem pēcnācējiem“.“

Dievs neteica: “Ābraham, Es tev došu Kānaānu. Tūlīt pat pasludini to par savu“. Nē, Dievs rīkojās savādāk. Dievs viņam pavēlēja pacelt savu skatu no šīs vietas, paskatīties uz ziemeļiem, dienvidiem, austrumiem un rietumiem- Viņš dāvinās šo zemi Ābrahamam un viņa pēcnācējiem.

Man ļoti gribētos, lai viņam būtu bijis helikopters un viņš varētu pacelties augstu gaisā un redzēt visus Vidējos Austrumus, lai spētu izbēgt no daudzām tā laika un mūsdienu problēmām. Bet, diemžēl,

viņam nebija ne binokļa, nedz ari helikoptera un viņa apvārsnis palika ļoti ierobežots.

Redzēt- tas nozīmē satvert, iegūt. Ābrahams redzēja šo zemi; tad viņš atgriezās savā telti, gultā, lai sapņotu par zemi, kura viņam reiz piederēs. Un savā ceturtajā dimensijā Svētais Gars sāka lietot šo valodu. Svētais Gars sāka īstenot valdīšanu.

Ir interesanti, ka Ābrahāms saņēma savu dēlu īzaku, kad viņš bija simts gadu vecs un Sārai bija deviņdesmit. Kad Ābrahamam bija gandrīz simts gadu un Sārai gandrīz deviņdesmit, Dievs nāca un viņam sacīja, ka tiem būs bērns. Kad Dievs nāca un viņam teica: “Tev būs dēls,“ Ābrahams smējās un smējās. Tas nozīmē, ka Ābrahams bija pilnīgi neticīgs.

Mēs arī redzam, ka Sāra, kas atradās telts aizmugurē, nespēja novaldīt smieklus. Dievs prasīja: “Sāra, kāpēc tu smejies?“ Viņa atbildēja: “Nē, es nesmējos“. Bet Dievs teica: “Tu smējies“.

Ābrahams un Sāra smējās- abi viņi bija neticīgi. Bet Dievam tomēr bija paņēmiens, kā likt tiem ticēt, jo Dievs izmantoja ceturto dimensiju- Svētā Gara valodu. Reiz kādā naktī Dievs Ābrahāmam teica: “Izej ārā!" Tuvajos Austrumos debesis ir spožas, tāpēc naktīs jūs varat saskatīt daudz mirdzošu zvaigžņu. Ābrahams izgāja nakts tumsā, un Dievs teica: “Ābram, vai tu vari visas šīs zvaigznes saskaitīt?“ Ābrams sāka tās skaitīt.

Zinātnieki runā, ka ar neapbruņotu aci varot saskaitīt apmēram sešus tūkstošus zvaigžņu. Tāpēc iztēlosimies, kā Ābrams skaita un skaita zvaigznes pie debess juma, iespējams, pazaudējot skaitu. Beidzot viņš teica: 'Tēvs, es neesmu spējīgs saskaitīt visas zvaigznes“. Tad levs sacīja: “Tavi pēcnācēji būs tikpat daudz kā šīs zvaigznes".

Es varu iedomāties, ka Ābrahamu, to dzirdot, pārņēma emocijas! Tad asaras sāka tecēt no viņa acīm, bet viņa skals pilnīgi aptumšojās. Kati viņš pacēla savu skatu uz debesīm, viņš varēja redzēt savu bērnu sejas. Un pēkšņi viņš sajuta, ka viņi visi to sauc: “Ābraham, tēv!” Tas viss viņu pilnīgi satrieca. Atgriezies savā teltī, viņš trīcēja un drebēja. Viņš vairs nevarēja gulēt, jo, tiklīdz aizvēra acis, tā redzēja, kā zvaigznes pārvēršas par viņa pēcnācēju sejām, kuri visi kori atkal no jauna sauca: “Ābraham, tēv!“

Šis parādības nāca viņa prātā atkal un atkal un kļuva par viņa paša sapņiem un atklāsmēm. Šīs ainas nekavējoties kļuva par viņa ceturtās dimensijas daļu, garīgo sapņu un atklāsmju valodu. Šīs atklāsmes un sapņi sāka pārvaldīt viņa simtgadīgo miesu, kura drīz pārvērtās par jauna vīrieša ķermeni. Tagad viņš patiesi sāka ticēt Dieva pasludinātajam vārdam un no visas sirds sāka slavēt to Kungu.

Kas varēja Ābrahamu izmainīt līdz tādai pakāpei? Svētais Gars, jo Dievs izmantoja ceturtās dimensijas likumus un Svētā Gara valodu. Atklāsme un sapnis izmainīja Ābrahamu, pie kam nevis tikai viņa prātu, bet arī viņa fizisko miesu, bet ne tikai to- arī viņa sievas miesa tika brīnišķīgi atjaunota. Tālāk mēs Bībelē varam lasīt par ķēniņu Abimelehu, kas mēģināja Sāru pārvērst par savu mīļāko, deviņdesmitgadīgo Sāru, kas bija tikusi atjaunota caur ceturtās dimensijas valodu un likumiem.

Mēs neesam vienkārši dzīvnieki. Kad Dievs mūs radīja, Viņš mūsos izveidoja ceturto dimensiju- mūsu garīgo pasauli. Tad Dievs teica: “Jūs valdīsit pār visu, kas atrodas trešajā dimensijā.“

Es neesmu spējīgs veikt savu kalpošanu pie dvēseļu mantošanas, vienkārši klaudzinot pie to sirds durvīm, cīnoties un nopūloties līdz nāvei. Es lietoju ticības ieroci, un draudze aug ļoti ātri. Un, kaut arī draudzē ir vairāk par piecdesmit tūkstošu reģistrēto biedru, kad ieeju savā darba kabinetā, man nav nemaz tik daudz lietu, ko risināt, jo es rīkojos ticībā un man reti nākas piepūlēt savu miesu, lai izpildītu visu darāmo, jo šīs lietas nododu Svētajam Garam, kas tās viegli atrisina un nokārto.

Esmu mācījies, ka, pat veicot kalpošanu citās zemēs, esmu spējīgs ieiet Svētā Gara ceturtajā dimensijā, lai Viņam pateiktu, kas vajadzīgs manā draudzē Korejā, un Viņš veic savu darbu. Pēc divām dienām zvanu savai sievai, bet viņa sniedz man informāciju, kas dažreiz uzpūš manu “ego“. Esmu paradis domāt, ka manas draudzes locekļi ir ļoti norūpējušies par manu atgriešanos no ārzemju ceļojumiem; viņi visi mani ar nepacietību gaida atgriežamies mājās, un esmu pārliecināts, ka svētdienas apmeklētāju skaits var samazināties. Sieva tad parasti man saka: “Nedomā tik daudz par to- draudzei tavas prombūtnes laikā iet brīnišķīgi“.

Ceturtās dimensijas likumu pielietošana

Ja Dievs varēja lietot Ābrahamu, lai ar brīnumainās ceturtās dimensijas palīdzību iegūtu zemi, ja Dievs caur Svētā Gara atklāsmju un sapņu valodu varēja gan Ābrahamu, gan arī Saru padarīt jaunus, tad ari mēs varam sekmīgi darboties ceturtajā dimensijā.

1. Mozus 30:31-43 ir atrodams lielisks apraksts par Jēkabu. Es vienmēr negribīgi lasu to daļu no Rakstiem, kas iekļauta no 30. līdz 37. pantam, kur tiek stāstīts par to, ko izdarīja Jēkabs, lai piedzimtu jēri ar plankumainiem un lāsumainiem sāniem.

Esmu ar to Kungu pat strīdējies: "Kungs, kamdēļ Tu atvēli Bībelē vietu visādām muļķībām? Šī paša iemesla dēļ arī modernisti kritizē Bībeli, nosaucot to vienkārši par leģendu kopojumu un pasaku.“

Vienmēr, kad man gadījās lasīt šo Rakstu vietu, man gribējās pārlēkt tai pāri, izjūtot kādas paniskas bailes no tās. Likās, ka tā ir Rakstu vieta, kurai es nekad nespēšu noticēt. Bet reiz man gadījās lasīt šo Bībeles daļu Svētā Gara kontrolē, un es atkal sadūros ar šīm rindām. Sevi nekontrolējot, es teicu: "Es pārlēkšu šai Rakstu vietai pāri- tas viss ir galīgās blēņas".

Bet Svētais Gars tajā pašā mirkli teica: “Pagaidi mazliet. Bībelē nav blēņas. Lieta tā, ka tu nesaproti, kas tur uzrakstīts. Tu esi akls, bet Es šeit izmantoju kādu sevišķu radīšanas likumu. Skaties!"

Pēc tam mani apciemoja šausmīga un kaila patiesība; un, lūk, šis lakts manai kalpošanai sniedz pavisam jaunu pavērsienu. Ja jūs nesāksit rīkoties pēc ticības likumiem, jūs nekādi nespēsit ticēt, ka redzēsit tūkstošus jaunu biedru savā draudzē. Jūsu personīgā cīņa neatkarīgi no sadarbības ar ceturto dimensiju nenovedīs jūs pie mērķa.

Lūk, tieši tādā stāvoklī Jēkabs, kura vārds, starp citu, nozīmē "krāpnieks", devās pie sava tēvoča Lābana, pie kura apmēram divdesmit garus gadus bija strādājis kā vienkāršs strādnieks. Viņa tēvocis visādā veidā bija centies izvairīties no samaksas par viņa darbu. Visa lā rezultātā Jēkabs izrādījās smagi piekrāpts, tādēļ beidzot Jēkabs nolēma apmānīt savu tēvoci. Viņš to nolēma darīt tādēļ, ka Jēkabam bija palikuši četrdesmit gadi, viņam nebija nekādas materiālas vērtības, izņemot dažas sievas un bērnus, un viņu mocīja neizturama vēlēšanās beidzot atgriezties savās mājās.

Dievs juta līdzi Jēkaba stāvoklim, tādēļ Viņš daļēji atvēra tam ceturtās dimensijas noslēpumu. Tas nav brīnums, ka, saņemot tādu atklāsmi no tā Kunga, Jēkabs nekavējoties devās pie sava tēvoča. Viņš tam sacīja: “Tēvoci, es strādāšu pie tevis uz šādiem noteikumiem: Izej cauri savam ganāmpulkam un atdali no tā nost visus lopus ar raibumiem un lāsumiem. Ja tu tādus atradīsi, lai tie ir par balvu man.“

Jēkaba tēvocis gandrīz vai palēcās no prieka. Viņš pie sevis nodomāja: “Ak, šis muļķa puisis pats sevi ir apmānījis“. Lābana ganāmpulkā bija ļoti maz aitu ar lāsumiem un raibumiem. “Tagad es varēšu viņu izmantot, nesamaksājot viņam daudz naudas“.

Tādēļ Lābans Jēkabam sacīja: “Labi, es esmu ar mieru noslēgt ar tevi līgumu ar šādiem nosacījumiem“.

Pēc tam Lābans slepus atlasīja no sava ganāmpulka visas aitas ar lāsumiem un raibumiem un aizveda tās triju dienu attālumā ganīties, bet Jēkabs palika ar vienkrāsaino ganāmpulku uz vietas. Bet Jēkabs devās kalnos, sagrieza tur rīkstes no dažādiem kokiem, noņēma no tām mizu tā, lai uz tām paliktu svītras, un tās nolika tai vietā, kur aitas nāca ēst un dzert un kur viņas dzerdamas apgājās ar savu dzimumu.

Tur stāvēja Jēkabs, dienu no dienas, vērojot dzīvniekus šo nomizoto rīkstu priekšā. Bībele saka, ka drīz pēc tam visiem šiem dzīvniekiem sāka dzimt lāsumaini un raibi pēcnācēji.

Dievs bija Jēkaba garā sniedzis parādību. Viņa zemapziņa vēl atradās nabadzības gūstā un viņš joprojām jutās apmānīts. Bet Dievs izmainīja Jēkaba iztēli, viņa zemapziņu, lietojot šīs nomizotās rīkstes kā materiālu, kas viņam palīdzēja skatīt atklāsmes un sapņus.

Jēkabs paskatījās uz kaudzi nogriezto rīkstīšu un sāka redzēt; viņš gulēja un sapņoja par sīklopiem, kam atnesas raibi un lāsumaini pēcnācēji. Nākošajā nodaļā mēs lasām par to. kā aitas dzemdēja šos lāsumainos jērus. Cilvēka iztēle spēlē lielu lomu ceturtajā dimensijā. Dzīvnieki nespēj iztēloties tā kā mēs, jo iztēles spēja ir gara darbs.

Līdzko Jēkaba sirds un iztēle satvēra šo atklāsmi un sapni par plankumainajiem un lāsumainajiem jēriem, viņš sāka mācīties Svētā Gara valodu. Tu vari ar otru cilvēku sazināties vienīgi caur abiem zināmu valodu: tu nevari sazināties ar viņu nezināmā valodā.

Kad Jēkabs sāka mācīties Svētā Gara valodu, viņš nekavējoties sāka sazināties ar Svēto Garu, un Svētais Gars sāka darboties. Svētais

(lars izdarīja nepieciešamās izmaiņas gēnos, un Jēkaba sīklopi sāka nest raibus un lāsumainus pēcnācējus. Pavisam drīz Jēkabam radās milzums lāsumainu aitu un viņš kļuva par visbagātāko cilvēku aust-rumos.

Bībelē ir vairāk nekā astoņi tūkstoši apsolījumu; un katrs no tiem ir līdzīgs svītrainajam kokam, kas var kalpot mūsu labklājībai. Jums, protams, nevajag doties kalnos, lai sagrieztu rīkstes un zarus. Jums vienkārši vajag sākt lasīt Bībelē par šiem apsolījumiem; un, lūk, jūs ieraudzīsit, ka šie lāsumainie, raibie apsolījumu zari jūs gaida. Šie apsolījumi tomēr ir nedaudz atšķirīgi no Jēkabam sniegtajiem, jo tie ir padarīti lāsumaini ar Jēzus Kristus dārgajām asinīm.

Pēc Jēkaba nāves Dievs izmantoja citu lāsumainu koku- šoreiz tas bija tas koks, kuru uzcēla Golgātas kalnā. Šis koks izrādījās lāsumains ne tādēļ, ka tajā bija izdarīti iegriezumi- tas kļuva lāsumains no Dieva Dēla asinīm. Tagad katrs cilvēks var pieiet pie šī koka un paskatīties uz tā lāsumiem. Tagad šis cilvēks var iegūt jaunu priekšstatu, un Svētā Gara spēks ir spējīgs to izmainīt.

Atļaujiet ar jums dalīties ar kādu stāstu no savas personīgās pieredzes. Reiz Ziemassvētku priekšvakarā es biju ļoti izņemts ar gatavošanos savai sludināšanai. Agri no rīta pirmajā Ziemassvētku dienā atskanēja telefona zvans. Izrādījās, ka zvanīja kāds cilvēks no Seulas nacionālās slimnīcas, jautājot: “Vai jūs esat mācītājs Co?“

“Jā, es klausos!“

“Viens no jūsu draudzes locekļiem mirst“. Izrādījās, ka viņš ir cietis auto katastrofā. Viņu bija paņēmis kāds taksists un pēc tam visu rītu vadājis pakaļējā sēdeklī.

Korejā tanī laikā bija spēkā likums: ja taksists nosita vai savainoja kādu cilvēku, viņam bija jāatlīdzina ne tikai dažādie izdevumi, bet arī jāsamaksā divus ar pusi tūkstošus dolāru liela sāpju nauda. Ja cietušais bija tikai ievainots, tad vadītājam vajadzēja atlīdzināt visus izdevumus šī cilvēka ārstēšanai. Šī iemesla dēļ, ja vadītājs notrieca vai nosita kādu personu un šim nolikumam nebija neviena aculiecinieka, viņš to ielika savā mašīnā un vadāja līdz tam laikam, kamēr šis cilvēks nomira. Tas bija lētāk un labāk.

Šis draudzes loceklis bija savai sievai nopircis skaistu cepuri un vēl kādas cilas dāvanas. Viņš to visu nesa priecīgs mājās, gaidot to

bet Dieva spēks sevi parādīja tik varena veidā, ka mēs sajutām gultas drebēšanu.

Par pārsteigumu ķirurgam un medmāsām, šis cilvēks nedēļas laikā piecēlās no gultas un izrakstījās no slimnīcas. Tagad viņš strādā ķīmijas rūpnīcā. Viss viņa dzīvē sokas labi. Kad svētdienās es viņu re^'u sapulcēs, es sev saku: “Slava Dievam! Mēs esam sarunājušies Svētā Gara valodā. Mēs kopā ko radījām. Aleluja!"

Atļaujiet man jums izstāstīt vēl par kādu citu gadījumu. Reiz es atrados savā kantorī un pie manis negaidot ieradās kāda sieviete, ap piecdesmit gadus veca. Viņa vaimanāja: “Mācītāj, mana māja ir nojaukta un ir gājusi bojā“.

“Pārstājiet kliegt“, es teicu. “Izstāstiet visu kā pienākas“.

“Jūs ziniet, ka man bija vairāki dēli un meita. Viņa ir kļuvusi par hipiju un padauzu- guļ ar mana vīra draugiem un tāpat ar mana dēla draugiem, pārejot no vienas viesnīcas uz cilu, no vienas deju zāles uz citu.

Viņa galīgi pārvērtās par kaunu mūsu ģimenei“, viņa izkliedza. “Mans vīrs nav spējīgs aiziet uz darbu- mani dēli mirst kauna un negoda elēļ. Tagad viņi gatavojas atstāt mājas. Es darīju, ko vien varēju, lai stāvokli glābtu. Es pat lūdzu Dievu, lai Viņš uzsūta nāvi manai meitai. Ak, mācītāj Co! Ko man darīt?“

“Pārstājiet sūdzēties un vaimanāt“, es viņai teicu. “Es pavisam skaidri redzu, kādēļ Dievs nav bijis spējīgs jums atbildēt. Jūs esat piedāvājusi Dievam nepareizu priekšstatu par savu meitu. Jūsu domās pastāvīgi jūsu meita bija prostitūtas izskatā, vai ne tā?“

Šī sieviete apstiprināja manis teikto. “Jā, bet viņa īstenībā to dara. Viņa ir prostitūta“.

“Ko jūs sakāt?—Ja jūs tomēr gribat, lai viņa izmainītos, tad jums vajag saglabāt savā sirdī pavisam citu viņas atveidu“, es teicu. “Jums jāizmaina sava iztēle, jums jāsāk redzēt cita aina.“

Šī sieviete manu domu centās atraidīt, sakot: “Es neesmu spējīga to izdarīt. Viņa ir netīra, pretīga un samaitāta".

“Pārstājiet runāt tamlīdzīgas lietas. Centieties savā priekšā uzzīmēt pavisam citu savas meitas tēlu (lāsumainā koka veidā). Nometieties ceļos, bet es nometīšos jums blakus. Mēs kopā tuvosimies Golgātas

pakājei. Pacelsim rokas. Paskatīsimies uz Jēzu Kristu, kurš ir nomiris pie krusta, pārklāts ar asinīm, sasists un sadurstīts.

Kamdēļ Viņš tur karājās? Lai jūsu meita tiktu izglābta. Noliksim jūsu meitu aiz Jēzus Kristus tēla un paskatīsimies uz viņu caur krustā sisto Jēzu un caur Viņa izlietajām Golgātas asinīm; caur tām brūcēm, ko Jēzus saņēma, piesitot Viņu krustā. Vai jūs esat spējīga ieraudzīt savu meitu, kurai ir piedots, kas ir attīrīta, piedzimusi no jauna, piepildīta ar Svēto Garu, vārdu sakot, kā pilnīgi izmainītu jaunu radījumu? Vai jūs spējat uzskicēt šo jauno viņas attēlu, kas veidots caur Jēzus Kristus izlietajām dārgajām asinīm?“

“Ak, mācītāj, jā!“ atbildēja māte. “Tagad es redzu viņu pavisam jaunu caur Jēzu Kristu. Caur Kristus krusta nāvi es esmu spējīga izmainīt savas domas par meitu“.

“Brīnišķīgi, brīnišķīgi!“ es saucu. “Uzzīmējiet tagad šo jauno savas meitas attēlu. Glabājiet šo skaidri saskatāmo un vēlamo viņas atveidu savā sirdī vienmēr gan dienas sākumā, gan arī dienas beigās. Tad Svētais Gars var jūs izmantot, jo Viņš runā caur sapņiem un atklāsmēm. Mēs zinām, ka mums tiks uzzīmēta pareiza aina, jo esam nostājušies krusta pakājē.“

Un tā, mēs nometāmies ceļos un iesākām lūgt: “Kungs, Tu redzi, ka mēs tagad esam sākuši uz lietām skatīties jaunā veidā. Izmaini viņu, dari brīnumu!“

Pēc tam es no viņas šķīros, un. kad viņa atvadījās no manis, viņas seja staroja. Tagad viņa vairs neraudāja un nesūdzējās, jo viņas priekšstats par meitu bija izmainījies.

Reiz kādā svētdienā nedaudz dienu vēlāk pēc ši notikuma manā kabinetā ienāca šī pati māte, vedot sev līdzi skaistu meiteni. “Kas ir šī jaunā meitene?“- es vaicāju.

“Tā ir mana meita“, viņa pasmaidīja.

"Vai tas Kungs jums atbildēja?“

Viņa atsaucās: “Jā!"

Pēc tam viņa izstāstīja visu, kas bija noticis. Reiz kādu vakaru, pareizāk sakot, naktī, viņas meita gulēja ar kaut kādu vīrieti motelī. Bet, no rīta pamostoties, viņa sajutās tik netini un sabojāta, tik nelaimīga savā dvēselē, ka viņai radās karsta vēlēšanās atgriezties mājās. Vienīgi viņa baidījās no saviem vecākiem un brāļiem. Un vēl viņa pie sevis noteica: “Ja viņi mani aizdzīs projām, es nekad vairs nemēģināšu atgriezties pie viņiem. Šī ir mana pēdējā iespēja atgriezties un dzīvot normālu dzīvi“.

Viņa piegāja pie savu vecāku mājas un lūdza naktsmājas. Pretī iznāca viņas māte. Kad viņa ieraudzīja savu meitu, viņas seja sāka starot, it kā pār viņu būtu uzlēkusi spilgta saules gaisma. Viņa sveicināja savu meitu: “Nāc, mans bērns!“ Viņa to noskūpstīja.

Meita bija iegūta caur savas mātes mīlestību. Viņa nokrita pie savas mātes kājām un ar asarām acīs nožēloja padarīto. Viņas māte lūdza par viņu, redzot savā priekšā pavisam jaunu atveidu savai meitai.

Apmēram 2-3 mēnešu laikā māte atveda savu meitu uz draudzi. Viņa noklausījās dievkalpojumu, izsūdzēja grēkus un atdeva savu sirdi Jēzum. Viņa saņēma Svētā Gara kristību. Un viņa pārvērtās par pavisam jaunu radījumu Kristu. Dievs sūtīja viņai brīnišķīgu vīru.

Tagad šai meitai jau ir trīs bērni un viņu māja ir viena no visbrīnišķīgākajām vietām mūsu draudzē. Viņa ir liesmojoša evaņģēlistu. Un viss tas notika tikai tāpēc, ka viņas māte izmainīja savus uzskatus par savu meitu, izmantojot ceturtās dimensijas likumus.

Kā mēs redzam no Rakstiem, Dievs patstāvīgi rīkojas ar šo ceturtās dimensijas likumu. Paskaties uz Jāzepu. Pirms viņš tika pārdots verdzībā, Dievs jau bija ierakstījis viņa sirdī skaidru ainu no ceturtās dimensijas. Caur vairākiem sapņiem Dievs bija sniedzis Jāzepa sirdī redzējumu. Kaut arī Jāzeps tika aizvests uz Ēģipti kā vergs, viņš jau sevī ticībā nesa apslēptu varu. Tas nav brīnums, ka Jāzeps vēlāk kļuva par premjerministru.

Paskatieties uz Mozu. Pirms viņš uzcēla Derības šķirstu, Dievs viņu uzaicināja pie sevis Sinaja kalnā. Tur viņš atradās 40 dienas un 40 naktis. Tur viņam tika parādīts šī šķirsta satura paraugs. Tamdēļ arī viņš izveidoja tieši tādu šķirstu, kādu viņš parādības veidā bija redzējis.

Dievs apdāvināja ar parādībām arī Jesaju, Jeremiju, Ecchiēlu un Daniēlu, kā arī visus lielos Dieva praviešus. Dievs arī mācīja Svētā Gara valodu. Tikai pēc tā viņi lūdza ticības lūgšanu.

Teiktaisatliecasuzapiistuli Pēteri. Viņa vārds sākumā bija-Sīmanis, tas nozīmē- “niedre“. Kad Andrejs atveda Pēteri, Jēzus paskatījās viņa acīs un pasmaidīja. “Jā, tu esi niedre, tu Sīmani. Raksturs tev tāds neaptēsts, tu esi (ik mainīgs. Vienā un tajā pašā acumirklī tu esi spējīgs

dusmoties un smaidīt. Reizēm tu vārda tieša nozīmē esi kā piedzēries, bet reizēm prātīgs.

Jā, tu patiešām esi niedre, bet Es gribu nosaukt tevi par klinti. Lai Sīmanis- niedre nomirst pasaules priekšā, bet lai rodas Pēteris-klints“.

Pēteris bija zvejnieks, viņam bija labi zināms klints spēks un nelokāmība. Savā iztēlē viņš tūlīt pat sāka sevi uzlūkot kā klinti. Viņš ne reizi vien vēroja, kā vēja dzītie viļņi Galilejas jūrā sitās pret klinti, apsedzot to viļņu baltām putām, un klints likās neuzvarēta. Nākošajā mirklī viņš varēja redzēt ko citu- viļņi beidzot galīgi izšķīda pret klinti un notecēja zemē, bet klints palika kā bijusi. Pēteris vienmēr runāja pats sev: “Es- klints, bet vai es patiešām esmu klints? Vai tas patiešām ir tā? Jā, es esmu klints!“

Un vēlāk Pēteris izrādījās stipra un nesatricināma klints pirmajā Kristus draudzē. Bet tomēr, kamēr Pēteris vēl tikai gatavojās pārvērsties par klinti. Kristus jau viņu redzēja parādībā kā klinti. Tāda bija viņa parādība; un tikai pēc tam Pēteris kļuva par klinti.

Dievs izmainīja vārdu Jēkabam, nosaucot viņu par Israēlu, kas nozīmē “dievišķais ķēniņš“. Viņš bija tāds, kas mānās un krāpj, bet lūk- Dievs viņu nosauc par ķēniņu; un tikai pēc tam Jēkabā notika vajadzīgās izmaiņas.

Ne tikai kristieši ir tie, kas visā pasaulē aizraujas ar transcendentālām domām. Bet tomēr, cilvēkam, kurš nododas šādām pārdomām, tik ļoti ir vajadzīgs būt skaidri izteiktam mērķim un parādību izpratnei. Sokagakajā budisti iztēlē uzzīmē labklājības ainu, atkārtojot daudzas reizes vienas un tās pašas frāzes. Viņi cenšas attīstīt cilvēcīgi radītu ceturto dimensiju; šie ļaudis tik tiešām savā iztēlē kaut ko rada. Kristietība Japānā pastāv vairāk nekā simt gadu. Bet tikai 0,5 procenti iedzīvotāju sauc sevi par kristiešiem, taču sokagakajas budisti ir miljoniem cilvēku. Budisti izmanto ceturtās dimensijas likumu un tamdēļ dara brīnumus. Kristieši tikai runā par teoloģiju un ticību.

Cilvēki ir radīti pēc Dieva līdzības. Dievs ir brīnumu Dievs, tamdēļ arī bērni Viņam ir radušies ar vēlēšanos redzēt brīnumus. Neredzot brīnumus, cilvēki nevar atrast apmierinājumu Dieva varenība.

Jusu atbildība

Jūs nesat atbildību par to, lai cilvēki redzētu brīnumus. Bībele nav trešās, bet gan ceturtās dimensijas grāmata, tādēļ, ja spējam lasīt par Dievu, par dzīvi, kuru Viņš ir sagatavojis mums, mēs tāpat varam iemācīties saprast Svētā Gara valodu. Lasot Rakstus, mēs varam paplašināt savu parādību izpratni. Tāpēc radiet savas parādības. Lai Svētā Gara spēks darbojas. Lai tas nolaižas uz jums un lai atdzīvina jums Rakstus, un lai Viņš atklāj savas parādības jaunajiem, bet sapņus padzīvojušiem.

Ja jūs izjūtat parādību nepietiekamību jūsu misionāra darbam, tad apsēdieties krēslā un nododieties Svētajam Garam. Parādības, kas nāk no Svētā Gara, ir apveltītas ar lielu spēku. Lai Svētais Gars jūs aizskar un iemāca savu valodu- parādību valodu. Lai tas izskaidrojušu sapņus. Pēc tam saglabājiet šīs parādības un sapņus sevī; un lai Svētais Gars jūsos iekļūst caur tiem. Lai tie kļūst visā īstenībā par Viņa valodu un sāk radīt.

Dievs vēlas jūsu sirdīm sniegt vēlēšanās. Dievs ir gatavs izpildīt šīs vēlēšanās, jo Bībele saka: "Iegūsti prieku savā Kungā, un Viņš izpildīs tavas sirds vēlēšanās.“ Salamana pamācības 10:24 vēl saka šādus vārdus: “Ko baidās nelaimīgais, to arī saņem, bet taisnā vēlēšanās piepildās“. Vispirms noskaidrojiet savu mērķi. Pēc tam radiet redzamu un grafisku ainu, bet tad sevi iespaidojiet, visu laiku lūdzot par to. Nepiemāniet sevi-jogas un budisti attīsta tikai savu cilvēcisko domāšanu un transcendentālo meditāciju vai sokagakai. Viņi attīsta tikai cilvēcīgu ceturto dimensiju, viņu dimensija darbojas, nevis lai radītu, bet drīzāk, lai darītu ļaunu.

Celieties augšā un sāciet darīt daudz vairāk, nekā spēja paveikt Ēģiptes burvji. “Mūsdienu Ēģiptē“ ir sastopami daudz burvju, bet mēs lietosim mūsu parādības un redzējumus, kas nāk no Svētā Dieva. Pārvērtīsimies par Mozu, un veiksim pašus pārsteidzošākos brīnumus.

Brīnumi, izrādās, ir parasta darbība mūsu draudzē, un es pēc savas pieredzes varu teikt, ka cilvēki nav dzīvnieki. Jūs neesat parasti radījumi tādēļ, ka jūsu sirdī atrodas ceturtā dimensija; un šī ceturtā dimensija tur valda pār trešo dimensiju- materiālo pasauli, plaknes un līnijas pasauli.

Pateicoties ceturtās dimensijas valdošajam stāvoklim- ticības pasaulei- jūs esat spējīgi radīt jūsu apstākļos kārtību- atklāt skaistumu it visam, kas jums liekas haotisks, dziedināt visus, kam sāp un kas

cieš.

IZRUNĀTĀ VĀRDA RADOŠAIS SPĒKS

Lai mūsu ticība mūsos pareizi aizņemtos, ir nepieciešams paveikt dažus noteiktus soļus. Mums jāiemācās noteiktas patiesības par sfēru, kurā darbojas ticība. Mums nepieciešams tāpat saprast arī pamatprincipus, kas nosaka izrunātā vārda spēku. Lūk, kamdēļ man gribējās jums teikt kaut ko attiecībā par izrunātā vārda radošo spēku un tāpat arī par apstākļiem, kas nosaka tā lietošanas nenovērtējami lielo nozīmi.

Reiz kādu rītu es brokastoju kopā ar vienu no vadošajiem Korejas neiroķirurgiem, kurš man pastāstīja par dažādiem medicīniskajiem novērojumiem smadzeņu operāciju laikā. Viņš man vaicāja: “Doktor Co, vai jūs ziniet, ka runas centrs smadzenēs valda pār visu nervu sistēmu. Jūsu kalpotājiem tik tiešām pieder spēks, jo saskaņā ar pēdējiem atklājumiem neiroloģijas jomā runas centrs smadzenēs valda pār visiem pārējiem nerviem.“

Tad es iesmējos un sacīju: “Līs to jau zināju.“

“Kā jūs to varējāt zināt?“ viņš vaicāja. “Neiroloģijas jomā tas ir pēdējais atklājums."

Es atbildēju: "Es zinu tikai to, ko rakstījis doktors Jēkabs".

“Bet kas ir šis doktors Jēkabs“, jautāja viņš.

“Viņš bija ļoti pazīstams ārsts Bībeles laikos, apmēram 2000 gadus atpakaļ“, es atbildēju. “Lūk, savā grāmatā- 3. nodaļas pirmajās nedaudzajās rindās- doktors Jēkabs skaidri norāda, kāda nozīme un rīcība ir valodai un cilvēka runas centram."

Neiroķirurgs nonāca neizpratnē: "Vai patiešām tas tā ir un Bībele par to māca?“

“Jā", es atbildēju. "Mēle, tas ir mazs loceklis mūsu miesā, bet viņa liek darboties visai miesai“.

Pēc tam šis neiroķirurgs sāka stāstīt par saviem novērojumiem. Viņš man teica, ka runas centra rīcībā ir tāds spēks, ka pat vienkārši vārdi cilvēkam var likt uzņemties kontroli pār visu viņa miesu un

ir spējīgi viņu novirzīt pakļauties savām iegribām. Viņš man teica sekojošas lietas: “Ja kāds turpina sacīt, ka viņš paliek noguris, tad visi viņa nervi saņem sekojošu komandu un runā tālāk: “Sagatavosimies, lai atslābinātos, jo esam saņēmuši tādu komandu no organisma vadības centra; samazināsim spēku, jo tā ziņo vadības centrs“.

Ja kāds, piemēram, saka šādus vārdus: “F.s neesmu spējīgs vairs neko darīt!“, tad runas centrs uzreiz atbild, izdodot atbilstošas komandas, bet nervi saka to pašu. “Jā", tie atbild, “mēs no centrālās nervu sistēmas esam saņēmuši komandu, kas saka, ka mums nav spēju un mums jāpārtrauc jebkādi pūliņi attīstīt spējas. Mums jābūt par nespējīga cilvēka sastāvdaļu“.

Ja kāds saka: “Esmu vecs. Esmu tik vecs, un esmu noguris tā, ka neko nespēju darīt“, tad atsaucas runas vadības centrs, kas izdala komandas. Nervi atsaucas: “Jā, mēs esam veci. Mēs esam gatavi kapam. Būsim gatavi iet bojā.“ Ja kāds saka, ka ir vecs, šis cilvēks drīz vien mirs.“

Neiroķirurgs turpināja runāt: “Cilvēkam nekad nevajag pārtraukt strādāt. Ja cilvēks aiziet no darba, viņš turpina visu laiku atkārtot: "Es esmu jau atbrīvots no darba, esmu vecs“. Visi nervi šos vārdus atkārto. Gala rezultātā cilvēks kļūst pavisam neaktīvs un ir gatavs priekšlaicīgai nāvei.“

Sekmīgai personīgajai dzīvei

Šī saruna izrādījās ļoti nozīmīga manai dzīvei. Jā paveica šo plaši pazīstamo grūdienu manā kalpošanā. Ta palīdzēja man saprast, cik svarīga ir vārda lietošanas nozīme, jo tas var izrādīties mūsu panākumu avots personīgajā dzīvē.

Cilvēki ļoti bieži lieto valodu tās negatīvajā nozīmē: "Paklausies, es esmu ļoti nabadzīgs, man nav naudas, lai es būtu spējīgs ziedot Dievam“. Kad dzīvē rodas izdevība saņemt labu un labi apmaksātu darbu, nervu sistēma ziņo: “Mēs neesam spējīgi būt bagāti, jo neesam saņēmuši pretēju komandu no nervu centra. Un mums jābūt nabagiem, lai nespētu darīt šo darbu. Mums nav lemts iegūt daudz naudas". Viss cilvēkā ir savstarpēji saskaņots: ja tu rīkojies tā. it kā tu būtu pavisam nabadzīgs, tu droši vien pavisam drīz nonāksi paliesā nabadzībā- šāda rīcība jūs pavisam ātri ievedīs nabadzībā.

Kā Bībele jau 2000 gadus atpakaļ ir apstiprinājusi, notiek arī šodien. Bet medicīniskā zinātne šo principu atklāja pavisam nesen. Šis ķirurgs man teica, ka cilvēkiem vajadzētu sev teikt: “Es esmu jauns; esmu spējīgs; esmu spējīgs izpildīt jauna cilvēka darbu, neskatoties uz saviem gadiem u.t.t." Tikai šādā veidā padzīvojušam cilvēkam var atjaunoties nervu sistēma vai arī viņi var saņemt spēku un izturību no sava organisma enerģijas rezervēm.

Bībele skaidri paziņo, ka tas, kas kontrolē savu mēli, kontrolē arī sevi pašu. Jūs esat spējīgi paveikt tieši to, ko izsakāt. Ja jūs turpināt runāt, ka esat nabadzīgs, tad visa jūsu organisma sistēma pārorientējas uz nabadzību; un pavisam drīz jūs kļūsiet patiesi nabadzīgs.

Korejā mums ir ieradums lietot vārdus, kuri kaut kādā nozīmē ir saistīti ar nāvi. Lūk, piemēram: “Tik karsts, ka var nomirt“, “Esmu pārēdies līdz nāvei“, “Esmu nelaimīgs līdz nāvei“. Korejieši patstāvīgi lieto negatīvas nozīmes vārdus. Lūk, kādēļ mūsu piecu tūkstošu gadu ilgajā vēsturē mēs pastāvīgi mirstam un vienmēr karojam. Mūsu paaudze nekad nav baudījusi pilnīgu mieru. Es piedzimu Otrā Pasaules kara gados, uzaugu Korejas kara laikā, bet tagad dzīvoju tādā laikā, kad liekas, tūlīt pat tā atkal tiks ierauta kādā karā.

Pirms izmaināties, jums ir nepieciešams izmainīt savu valodu. Ja jūs neizmaināt savu valodu, jūs nevarat piedzīvot izmaiņas. Ja gribat redzēt savus bērnus izmainītus, jums nepieciešams tos iemācīt lielot pareizu valodu. Ja vēlaties redzēt sacēlušos un nepaklausīgu jaunatni izmainītu, jums tiem jāmāca jauna valoda.

Kur mēs varam iemācīties, kā lietot šo valodu? Grāmatā, kurā izmantoti vislabākie iespējamie vārdi- Dieva vārdi. Ta ir Bībele. Lasiet Bībeli no 1. Mozus grāmatas līdz. Atklāsmes grāmatai. Pielietojiet Bībeles valodu. Izrunājiet ticības vārdus. Barojiet savu nervu sistēmu ar vārdiem, kas rada ko jaunu- konstruktīviem, progresīviem, produktīviem un uzvaras vārdiem. Izrunājiet šos vārdus, atkārtojiet tos skaļi, lai tic varētu sākt kontrolēt visu jūsu miesu. Lūk, tad arī jūs sasniegsit uzvaru, lai arī ko darītu. Caur izrunāto vārdu tu jau esi šo uzvaru sasniedzis. Kad savā dzīvē sastapsies ar lietam un apstākļiem, tu tos uzvarēsi. Šis ir pirmais un ļoti svarīgs iemesls, lai lietotu vārdus ar jēgu, jo tie nosaka panākumus cilvēka personīgajā dzīvē.

Lai sasniegtu Dieva mērķi

Un lūk, arī otrs iemesls, kādēļ mums nepieciešams lielot radošu spēku caur izteiktu vārdu- tas ne vien palīdz mums sasniegt panākumus mūsu personīgajā dzīvē, bet arī ļaut Svētajam Garam mūs lietot, lai mēs būtu spējīgi sasniegt Dieva izvēlētos mērķus mūsu dzīvē.

Kad pirmo reizi sāku kalpot, es vienmēr jutu, ka atrodos patstāvīgā nepārtrauktā cīņā. Pat tad, kad es jau biju sludinātājs, es jutu pretestību savā garā. Bet. lūk, gadījās tā, ka tā Kunga Gars ienāca manī; un notika sekojošais. Es it kā skatījos televīzijas pārraidi. Savas dvēseles ekrānā es redzēju, kā pazūd vēža audzējs, kā cilvēki tiek dziedināti no tuberkulozes, kā klibie un paralizētie sāk staigāt un pamet savus kruķus un iet bez citu palīdzības.

Koreja ir tik tālu no Amerikas, ka man gadījās tik ļoti maz dzirdēt par šajā valstī notiekošajām atbrīvošanas kalpošanām un dziedināšanām. Pat tic daži misionāri, kuri bija ar mani, nebija apmācīti šādai kalpošanai. Kad es viņiem par to jautāju, tie apjuka.

Es nonācu pie slēdziena, ka šis šķērslis, kas nostājas mūsu dzīvē, ir sātana radīts. Katru reizi, kad es sastapos ar šādiem gadījumiem, es biju spiests teikt: “Pretestības gars, izej no šī cilvēka. Projām no šejienes. Es pavēlu tev- izej ārā!“

Bet, lūk, kas ir interesanti- jo vairāk es pavēlēju, jo skaidrāk sapratu, ka cilvēki var tikt dziedināti. Es kļuvu tik dedzīgs, ka man bija grūti pat sludināt. Nepārtraukti nāca atklāsmes, tāpēc es sāku par tām gavēt un lūgt Dievu, gaidot uz to Kungu.

Pēc tam es dzirdēju to Kungu sirdī sakām: “Mans dēls, tas nav šķērslis, ko uzcēlis sātans. Svētais Gars vēlas cilvēkus dziedināt. Ir vajadzīgs gudrības un atziņas vārds. Dievs grib dziedināt šos ļaudis, bet Dievs tos nav spējīgs dziedināt līdz tam laikam, kamēr tu neizteiksi attiecīgus vārdus.“

“Nē!“ es atbildēju. “Es neticu visam tam. Dievs ir spējīgs paveikt visu bez maniem izteiktiem vārdiem“.

Vēlāk es pievērsu savu uzmanību I. Mozus grāmatas pirmajai nodaļai: "Bet zeme bija neiztaisīta un tukša,“ un Dieva Gars lidinājās pār zemi. tos veidojot; taču nekas nenotika. Pec tam Dievs man atklāja kādu ļoti svarīgu patiesību. Viņš man teica: “Tur bija Svētais

Gars- Svētā Gara varenais svaidījums. Viņš lidinājās pār ūdeņiem, tos veidojot. Vai kaut kas bija noticis pirms tam?“

“Nē“, es atbildēju, “nekas.“

Pēc tam Dievs man teica: “Tu vari sajust Svētā Gara klātbūtni draudzē- vietā, kur notiek dievkalpojums. Pulsējošu, visaptverošu Svētā Gara klātbūtni, bet tomēr nekas nenotiks- dvēseles netiks glābtas, kamēr tu neizteiksi attiecīgus vārdus. Neprasi, kādēļ cilvēks cieš vai kas viņiem kaiš un kāda viņam vajadzība? Sniedz vārdu. Dod Man materiālu, ko varu lietot, lai darītu brīnumus un zīmes. Saki skaļi tapšanas vārdus, līdzīgi kā Es teicu savus vārdus, kad veidoju šo zemi. Saki: ‘Lai top gaisma!“ vai: “Lai atnāk pilnība!““

Šīs patiesības atklāšana bija pagrieziena punkts manā dzīvē. Es apsolīju Dievam: “Kungs, man žēl. Tagad es runāšu.“

Taču es vēl atrados baiļu varā, jo neviens man par to vēl nebija mācījis. Es vēl baidījos no tā, ka nekas no tā var neiznākt. Ja nekas nenotiks, ko par mani teiks cilvēki? Tādēļ es teicu Dievam: Tā kā es baidos klibajam teikt, ka viņu redzu izdziedinātu, vai arī, ka vēža audzējs ir pazudis, es tomēr neteikšu, ka redzu kroplos dziedinātus vai pazūdam audzējus. Tēvs, es piedzīvošu galvassāpes.“

Drīz pēc šī notikuma man gadījās sludināt. Un lūk, sludināšanas laikā manā garā viena pēc otras radās parādības, ka tiek dziedināti cilvēki. Ar Gara acīm es redzēju, kā klibie sāk lēkāt, kā pazūd vēža pazīmes, bet, diemžēl, es to visu ignorēju. Taču pietika man pateikt: “Kāds, kas sajūt galvas sāpes, šobrīd tiek dziedināts“, kad šis cilvēks tūlīt pat tika dziedināts. Es biju ļoti izbrīnījies. Biju apjucis, kāpēc mana izsacītā vārda rezultātā bija notikuši šādi brīnumi?

Tā, pamazām iegūstot arvien lielāku un lielāku drosmi, es sāku pasludināt, ka cilvēku brūces aizdzīst, atjaunojas dzirde u.t.t. Beidzot es biju drosmīgs pasludināt visa veida dziedināšanas, ko redzēju savā prātā. Tagad svētdienas rītos manā draudzē simtiem cilvēku saņem dziedināšanu, pateicoties šim īpašajam dziedināšanas pasludināšanas veidam. Sakarā ar to, ka daudzo dievkalpojumu dēļ laiks man parasti ir ļoti ierobežots, man ir jārīkojas maksimāli ātri. Varbūt tieši tāpēc, man pieceļoties, tas Kungs norāda uz dziedināšanām, kas šeit notiek, un es tās īstenoju caur izsacītā vārda spēku. Es vienkārši nosaucu tās slimības, kuras tas Kungs pašreiz noņem. Un cilvēki patiešām cēlās kājās, lai liecinātu par to, ka ir saņēmuši dziedināšanu.

Lūk, tā es biju atklājis kādu noslēpumu: ja jūs neizrunāsit attiecīgus vārdus, Svētajam Garam neizrādīsies rīcībā attiecīga materiāla, lai paveiktu nepieciešamo radīšanas darbu. Ja Svētais Gars iedveš mūsu sirdī ticību, lai pārstādītu kalnu, neprasiet, nelūdziet šim kalnam pārstādīties. Tā vietā labāk izsakiet: “Pazudi jūrā!“, un notiks pēc jūsu vārdiem. Ja jūs būsit iemācījušies šo patiesību, ja būsiet ieguvuši ieradumu runāt Svētā Gara svaidījumā, ticībā Dievs jums dos to, pēc kā jūsu sirds ilgosies, un jūs ieraudzīsit savā dzīvē daudz brīnumu.

Regulāri kalpot 50 001) draudzes locekļiem nemaz nav tik vienkārši. Mēs draudzē ierīkojām diennakts telefonu, un palīgi sēdēja pie aparāta, pieņemot zvanus un uzklausot lūgumus. Centos šo telefona numuru paturēt slepenībā, bet viss, kas noslēpts, drīz vien nāk gaismā. Man sāka zvanīt no vēla vakara līdz agram rītam.

Man tā gribējās pagulēt gultā. Bet pēkšņi atskan telefona zvans: "Mācītāj, manam mazdēlam ir augsta temperatūra, lūdzu, aizlūdziet par viņu“. Un es lūdzu.

Vienpadsmitos zvana cits: “Mans vīrs vēl nav atgriezies mājās pēc darba. Lūdziet par mani.“ Un es lūdzu.

Pēc tam divpadsmitos atskanēja vēl viens telefona zvans. Klausulē skanēja sievietes raudas: “Mans vīrs pārnāca mājās un mani piekāva. Cik tas ir šausmīgi. Es negribu vairāk dzīvot“. Un man atkal vajadzēja viņai dot padomus.

Vienos naktī man nācās sarunāties ar kādu piedzērušu vīru, kurš man paskaidroja sekojošo: “Mana sieva apmeklē jūsu draudzi. Kādēļ jūs viņu mācāt uzvesties tādā veidā?“ Un man atkal nācās ar viņu runāties, paskaidrojot tam visu nepieciešamo.

Agri no rīta zvanīja no hospitāļa, un balss teica: “Mācītāj, te ir viens cilvēks, kurš mirst. Vai jūs neatbrauktu pēc iespējas ātrāk? Viņa pēdējā vēlēšanās bija jūs pirms nāves redzēt“. Un man nācās viņu steidzami apmeklēt.

Mans telefons saka zvanīt nepārtraukti. Nācās to atslēgt. Es vairs ilgāk nevarēju tā dzīvot. Un es likos gultā.

Bet, kad jau laidos miegā. Svētais Gars man teica: “Vai patiešam tu esi labs gans? Labais gans nekad neatstāj savas avis!“ Un es piecēlos sēdus un atkal pieslēdzu savu telefonu. Man bija tikai īsa atelpa no ta, kad ceļoju pa valsti vai ārzemēm. Tad es vismaz varēju labi izgulēties.

Reiz aukstā ziemas vakarā, kad jau gulēju gultā un biju jau aizmidzis, negaidot atskanēja telefona zvans. Man zvanīja cilvēks un meklēja palīdzību: “Mācītāj, vai jūs mani pazīstat?

Patiešām, es esmu jums pazīstams. Jūs mani salaulājāt ar manu sievu.

Divus gadus es pieliku visus spēkus, lai mūsu ģimenē viss būtu labi. Bet, lūk, mūsu laulība tomēr neizrādījās veiksmīga. Šovakar mūsu starpā notika ļoti nopietns strīds. Mēs esam nolēmuši izšķirties. Mēs jau sadalījām visu mūsu mantu. Taču vēlētos vēl saņemt jūsu labvēlību. Mēs taču stājāmies laulībā ar jūsu atbalstu“.

Kāda var būt jušana kalpotājam, kurš dod laba vēlējumus salaulājot un spiests dot arī savu labvēlību pie šķiršanās? Es lūdzu: “Vai jūs nevarētu pagaidīt līdz rītam. Tagad ir ļoti auksts, un es jau guļu gultā. Vai es drīkstu atnākt rīt?“

“Mācītāj“, atbildēja viņš, “rīt būs jau par vēlu- mēs šķirsimies jau šonakt. Mēs negribam, lai jūs lasītu mums sprediķi. Ir jau vēls un viss ir nokārtots, mēs vienkārši lūdzam, lai jūs dotu mums savu labvēlību, lai mēs ar godu varētu izšķirties.“

Es piecēlos no gultas un iegāju dzīvojamā istabā. Mana sirds bija saniknojusies uz sātanu. Es nodomāju: "Tas nav Svētā Gara darbs. Tas ir sātana darbs.“

Sāku lūgt. Nometos ceļos, aizvēru savas acis un tūlīt pat nonācu ceturtajā dimensijā. Ta kā atklāsmes un sapņi ir Svētā Gara valoda, caur ceturto dimensiju es spēju iekļūt trešajā un to izmainīt. Es nometos ceļos, aizvēru acis un caur Jēzus Kristus krustu, Svētajam Garam palīdzot, atkal ieraudzīju šo ģimeni savienotu. Es ļoti skaidri redzēju šo parādību. Pēc tam es lūdzu: “Dievs, savieno viņus atpakaļ laulībā tā, kā es to redzu šajā parādībā.“

Lūgšanas laikā es sajutu stipru ticības pieskārienu; un pēc tam es Jēzus Kristus vārdā pārnesu šo parādību ceturtās dimensijas sfērā. Man piederēja ceturtā dimensija ar tās pozitīvo spēku, tāpēc devos uz šīs ģimenes māju.

Viņi dzīvoja fantastiski bagātā dzīvokli. lajā atradās visas iespējamās ērtības. Bet, kad es tur iegāju, es pēkšņi sajutu ledus aukstumu un ienaidu, kas pastāvēja starp vīru un viņa sievu.Tev var būt visi

materiālie labumi, ko piedāvā šī pasaule, taču, ja tavā ģimenē ir naids, šis materiālās lietas nenes svētību.

Man ieejot, vīrs atradās viesu istabā, bet sieva guļamistabā. Kad es iegāju viņu viesistabā, vīrs sāka apvainojoši izteikties par savu sievu. I’ēc tam viesistabā ieskrēja viņa sieva, saucot: “Neklausāties viņā! Paklausāties mani!“ Un viņa sāka runāt vīram pretī.

Kad klausījos, ko saka vīrs, izlikās, ka viņš ir rīkojies pareizi. Kad klausījos sievu, likās, ka arī viņa ir rīkojusies pareizi. Katrs no viņiem bija bez vainas savos uzskatos; un es atrados starp viņiem. Viņi abi apgalvoja, ka viss starp tiem ir beidzies.

“Laulība ir beigusies. Nelūdziet vairs par mums“, viņi atkārtoja. "Labāk aizlūdziet par mūsu šķiršanos.“

Bet es jau biju pieņēmis slēdzienu savā trešajā dimensijā, lietojot ceturto dimensiju savā sirdī. Būdams pilnīgi pārliecināts par to, ko daru, es paņēmu vīra roku un sievas roku savējās un teicu: “Jēzus Kristus vārdā es pavēlu sātanam atkāpties ar visu savu ienaida varu, kas sagrābusi šo ģimeni. Vienlaicīgi pavēlu visuvarenā Jēzus Kristus vārdā šai ģimenei savienoties vienam ar otru; un lai tas notiek uz mūžiem!“

Un pēkšņi es sajutu, kā karsta pile nokrita uz manas rokas. Kad paskatījos uz vīru, viņš raudāja, un viņa asaras tecēja uz leju.

Nodomāju: “Paldies Dievam! Tas ir nostrādājis!“

Kad ieskatījos sievas acīs, ievēroju, ka arī viņas acis ir mitras. Tādēļ es savienoju viņu rokas kopā un teicu: “Ko Dievs savienojis, ne cilvēkam, ne apstākļiem nebūs izšķirt“.

Piecēlos un teicu: “Es aizeju“.

Viņi sekoja man divatā līdz vārtiem. Kad aizvēru aiz sevis vārtiņus, viņi abi teica: “Uz redzēšanos, mācītāj“.

“Slava Dievam“, es teicu, “tagad viss ir labi!“

Nākošajā svētdienā viņi abi aizņēma savas vielas korī un brīnišķīgi dziedāja. Pēc dievkalpojuma es sasveicinājos ar viņiem un prasīju sievai: “Kas tad starp jums tur bija noticis?“

“Mēs nezinām“- atbildēja viņa, “bet, lūk, kad jūs izteicāt šos vārdus un kad bijāt devis tik stipru pavēli, mēs sajutām, ka kaut kas

mūsu sirdīs sagruva. Izlikās, ka sabruka kādas sienas, kas mūs atdala; un mēs atkal bijām kopā.

Negaidot mēs sajutām, ka varbūt nevajag visu sākt no gala. Šī apziņa mūs pārņēma abus vienā un tajā pašā laikā. Pēc jūsu aiziešanas mēs visu nakti pakojām ārā savas mantas. Tagad, kad atceramies savu kopdzīvi, mēs neesam spējīgi saprast, kādēļ mēs strīdējāmies un vēlējāmies šķirties. Tagad mēs mīlam viens otru kā vēl nekad agrāk".

Svētajam Garam vajadzīgs jūsu un mans pasludinātais vārds. Ja es būtu sācis aprunāties ar viņiem- ja es būtu sācis lūgt par viņiem, klusībā vēršoties pie Dieva, šī liela būtu pazaudēta. Es tikai izteicu vārdus; vārdi atbrīvojās un sāka radīt. Svētajam Garam vajadzīgs jūsu precīzi pasacītais vārds, izteiktais ticības vārds.

Jēzus izteica vārdu, lai izmainītu lietas un tās radītu no jauna. Jēzus Kristus mācekļi lietoja izsacīto vārdu, lai tas nestu izmaiņas un radītu. Par nelaimi, Jēzus Kristus draudze pārvērtās par tādu kā nepārtrauktu lūdzēju, lūdzot un lūdzot, nobijusies skaļi izteikt pavēles vārdus. Cik ļoti nepieciešams mācīties pazudušo mākslu izteikt pavēles vārdu!

Jēzus Kristus klātbūtnes efekts

Un lūk, arī trešais iemesls tam. lai varētu izmantot izrunātā vārda spēku,- ar tā starpniecību jūs radāt un atbrīvojat Jēzus Kristus klābūtni. Kad atverat Bībeli, jūs lasāt Romiešiem 10:10. “Jo ar sirds ticību panākama taisnība un ar mutes liecību- pestīšana". Tikai caur ticības liecības sludināšanu cilvēks ir spējīgs augt savā dziedināšanā vai glābšanā, kura tiek dāvināta tikai caur Jēzu Kristu.

Šim tekstā netiek runāts par nepieciešamību sūtīt kādu uz debesīm, lai panāktu, lai Jēzus Kristus nokāptu zemē un lai Viņš varētu dāvināt savu pestīšanu. Šīs rindas vienīgi mums atklāj to, ka mūsu rīcībā ir vārdi, kurus izsakot, atnāk glābšana, jo tie ir vārdi, kurus mēs turam sava sirdī un iznesam ārā ar savām lūpām.

Kur atrodas Jēzus šajā procesā? Kāda ir Viņa atrašanās vieta? Varbūt Viņu vajag meklēt kaut kur augstu debesīs? Nē, bet arī uz zemes Viņš nav jāmeklē. Jēzus mīl savā Vārdā.

Kur ir tie vārdi, kuri tev atnes glābšanu? Šie vārdi ir uz jūsu lūpām un jūsu sirdīs. Jēzus ir uzticīgs tam, ko saka savā Vārda. Tieši tāpat kā

jūs esat spējīgi atbrīvot Kristus spēku ar izteiktā vārda starpniecību, jūs varat sasniegt Jēzus Kristus klātbūtni. Ja nesāksit izrunāt skaidrus ticības vārdus, jūs nekad neatbrīvosit Kristu. Bībele saka: “Ko jūs saistīsiet uz zemes, tas būs saistīts debesīs; ko jūs atraisīsit uz zemes, tas tiks atraisīts arī debesīs“. Jūs nesat atbildību par Jēzus Kristus klātbūtnes izpausmi.

Katru reizi, kad es aicinu simts savus palīgmācītājus, es stingri viņiem paziņoju: “Mums ir uzlikta liela atbildība, lai mēs sadarbotos ar Svēto Garu it visur un visās vietās varētu izpausties Jēzus klātbūtne. Jums jāatbrīvo Jēzus un jāatrisina visas īpašās vajadzības.“ Atļaujiet man pievest nedaudz piemēru.

Mūsu apkārtnē darbojas vairākas draudzes, kuras pieder pie dažādām konfesijām. Kādā no presbiterāņu draudzēm kalpotājs runā tikai par nepieciešamību piedzimt no augšienes. Viņš sludina stingru pestīšanas vēsti, atbrīvojot un radot Jēzus klātbūtni, kas šiem ļaudīm var sniegt jaunpiedzimšanu. Cilvēki atnāk uz viņa draudzi un saņem pestīšanu, bet vairāk neko.

Ir vēl Svētuma draudze, kura runā tikai par svētīšanos. Tur nepārtraukti runā: “Svētījieties, svētījieties!“ Daudzi tur iet un saņem svētuma pieskārienu. Kalpotājs, kas tur strādā, tikai ar to vien nodarbojas- rada svētoša Kristus klātbūtni.

Manā draudzē es sludinu par glābjošo Jēzu, par svētu darošo Kristu, par kristījošo Glābēju, par svētījošo Dieva Dēlu, par dziedinošo Jēzu; un mūsu draudzē visi šie Viņa aspekti izpaužas. Es mēģinu savā kalpošanā likt parādīties Jēzum Kristum visā Viņa svētības daudzpusībā.

Jūsu loma

Ar savām lūpām jūs radāt Jēzus klātbūtni. Kad runājat par glābšanu, parādās Jēzus, kas glābj. Kad runājat par dievišķo dziedināšanu, tad jusu sapulcē parādās Kristus, kas dziedina. Ja runājat par Jēzu, kas dara brīnumus, tad parādās Je/us, kas mūsu klātbūtnē dara brīnumus. Viņš ir savienots ar jūsu lūpām un jūsu sirdi. Viņš ir atkarīgs no jums. la jūs skaidri nespējat izsacīt, jo baidāties sātana, ka gan Jēzus Kristus var šai paaudzei parādīt savu speķu? lāpēc runājiet droši.

Daudziem cilvēkiem ir grūtības viņu ģimenēs-jo tiem nav ģimenes altāra. Ja tēvs izveido ģimenes altāri un skaidri runā par Jēzus Kristus tuvuma nepieciešamību mājā un ģimenē, viņš var radīt Jēzus Kristus tuvumu, un Jēzus var uzņemties šīs ģimenes nastas. Bet, līdzko cilvēki sāk atraidīt ģimenes altāri, atsakās skaidri un saprotami runāt par Jēzus Kristus klātbūtni savā mājā un ģimenē, viņu bērni pazaudē Dieva svētību pilnību.

Jums nevajag gaidīt līdz tam momentam, kad saņemsit kādu sevišķu garīgu dāvanu. Es vienmēr runāju, ka garīgās dāvanas pieder Svētajam Garam. Paši jūs neesat spējīgi iegūt nevienu no tām.

Pieņemsim, ka man pieder dziedināšanas dāvana, bet tādā gadījumā es būšu bez garīgas izšķiršanas- es dziedināšu no slimībām visus, kas tikai vien man prasītu pēc tā. Ja man tāda dāvana būtu, es varētu dāvināt dziedināšanu ikvienam; es nezināšu, pie kā tā jāpielieto. Bet lūk. Svētais Gars redz cilvēka vajadzības, un Viņš pieļauj savas dāvanas izpaušanos caur cilvēku, kurš ir gatavs steigties palīgā, lai sniegtu dziedināšanu.

Ir ļoti svarīgi saprast, ka visas dāvanas nāk no Svētā Gara. Un tas ir tas pats Gars, kurš mīt draudzē un kurš tāpat mīt mūsos. Tikai ar Viņa starpniecību tu vari tikt sagatavots jebkura līmeņa kalpošanai-mācīšanai, evaņģelizācijai, misijai, mācītāja darbam, dievišķajai dziedināšanai. Caur tevi kā savu kanālu Svētais Gars izpaudīs sevi. Tāpēc nedomā par savu atbilstību kādai no dāvanām.

Esi drošs. Iegūsti drošību izrunāt vārdu. Izrunā vārdu skaidri- radi Jēzus Kristus tuvumu. Atbrīvo Jēzus Kristus tuvumu savā draudzē, un tu gūsi vajadzīgos rezultātus, 'Ievs ir spējīgs radīt Jēzus Kristus tuvumu caur izteiktajiem vārdiem, un Jēzus var uzņemties rūpes par viņa ģimenes problēmām. Līdzīgi, es ierodos savā draudzē sludināt vēsti, un iesēju ļaužu sirdīs sevišķas sēklas, lai pēc tam pļautu sevišķus rezultātus.

Es redzu lielu kļūdu Amerikā notiekošajos dievkalpojumos. Amerikāņu mācītāji savās draudzēs sludina brīnišķīgas svētrunas; taču pēc tam šie ļaudis tiek atstāti. Viņiem netiek dots laiks izaudzēt augli, ko šie vārdi var ienest dzīvē. Viņi uzņem visus šīs vēsts vārdus, taču tiem nav laika lūgt. lai šie vārdi iedzimtu viņos un kļūtu par to daļu.

Amerikāņu dievkalpojumi pārāk ātri beidzas. Dod sapulcei laiku; saīsini ievadu un informācijās daudzumu. Izdali Vardu, atļauj cilvēkiem

kādu laiku kopā lūgt. Lai viņi sāk šos izrunātos vārdus vairāk cienīt. Ja tas tiktu darīts, jūs redzētu šo mācītāju kalpošanās daudz lielākus rezultātus.

Jūsu vārdi veido jūsu dzīvi. Jūsu runas centrs kontrolē visu jūsu nervu sistēmu. Tāpēc runāšana jaunās mēlēs ir Svētā Gara kristības pazīme. Kad Svētais Gars sāk pārņemt vadību pār nervu centru, Viņš izpleš savu varu arī pār visiem nerviem cilvēka miesā; un rezultātā visa miesa liek pakļauta Svētā Gara kontrolei. Lūk, tādēļ, kad mēs runājam jaunās mēlēs, mēs piepildāmies ar Svēto Garu.

Sludiniet vārdu, lai kontrolētu visu savu miesu un dzīvi. Uzticiet vārdu Svētajam Garam, lai Viņš no tā kaut ko rada. Tad radiet un atbrīvojiet Jēzus Kristus tuvumu caur jūsu izsacīto vārdu.

Sludiniet vārdu. Pasacītajam vārdam ir spēks. Kad jūs atbrīvojat šo vārdu, vārds un nevis jūs radāt brīnumus.

Dievs izmantojās ne jau tādēļ, ka jūs esat pietiekoši svēti, jo, kamēr kristietis vien dzīvo uz zemes, viņš pastāvīgi cīnās ar savu miesu. Bet Dievs lieto jūs tādēļ, ka jums ir ticībā. Tāpēc, brāļi un māsas, sāksim izmantot izteikto vārdu, lai mūsu personīgajā dzīvē gūtu panākumus, lai tas būtu par materiālu Svētajam Garam Viņa radīšanas procesā un lai būtu pamats Jēzus Kristus radošajam un atbrīvojošajam spēkam.

Atcerieties to, ka Kristus ir tiešā veidā atkarīgs no jums un jūsu izsacītā vārda, jo tic atbrīvo Viņa tuvumu. Kā jūs domājat tagad rīkoties ar Jēzu, kurš ir atkarīgs no jūsu izteiktajiem vārdiem? Vai sāksiet Viņu atbrīvot, lai pārējie gūtu svētības? Vai arī Viņu ieslēgsit savā mutē un neļausit runāt? Lai tas Kungs jūs svētī un palīdz jums pieņemt pareizos lēmumus.

“REMA“

Izsacītajam vārdam ir spēcīgs radošs spēks, un tā pareiza pielietošana ir vitāli svarīga uzvaroša kristieša dzīvē. Šim izsacītajam vārdam tomēr ir jābūt pareizam pamatam, lai tas spētu būt patiešām efektīvs. Pareizu izrunātā vārda pamatprincipu atklāšana ir viena no vissvarīgākajām Bībeles patiesībām, atklāta pēdējā laikā. To es arī jums šajā nodaļā vēlos pastāstīt.

Ticība uz Dieva Vardu: problēmas un radošais spēks

Reiz manā kantorī uz nestuvēm ienesa kādu sievieti. Viņa no galvas līdz pat kāju pirkstiem bija paralizēta tā, ka nespēja tos kustināt. Kad viņu ienesa uz nestuvēm manā kantorī, es sāku izjust kādu dīvainu sajūtu. Likās, ka mana sirds jūt ko smagu. Bija izjūta, it kā viņa kaut ko gaidītu, līdzīgi kā pie Belsaidas dīķa, lai varētu tajā iekļūt. Es zināju, ka kaut kam ir jānotiek.

Piegājis pie viņas nestuvēs, es ieskatījos viņas acīs. Uzreiz sapratu, ka viņai ir ticība tikt dziedinātai: ne mirusi, bet dzīva ticība. Pieskāros viņas pierei ar roku un teicu: “Māsa, Jēzus Kristus vārdā, esi dziedināta."

Tūlīt pār viņu nāca Dieva spēks, un viņa tika dziedināta. Viņa piecēlās no nestuvēm drebot, it kā kaut ko baidoties, un visai pārsteigta.

Nedaudz vēlāk viņa atnāca pie mums uz māju un atnesa dāvanas. Ieejot pie manis, viņa prasīja atļauju: “Vai drīkstu aizvērt durvis?“

“Jā“, es atbildēju, “aizveriet durvis“. Pēc tam viņa nometās manā priekšā ceļos, vēl joprojām brīnoties par savu izdziedināšanu, un teica: “Kungs, lūdzu atveriet savu sirdi manā priekšā. Vai tik jūs neesat miesā nākušais Jēzus?“

Es pasmaidīju: "Dārgā māsa, jūs taču ziniet, ka es ēdu trīs reizes dienā, mazgājos un katru nakti guļu. Es esmu tāds pats cilvēks kā jūs. Vienīgais, kas man pieder, ir glābšana caur Jēzu Kristu."

Šī sieviete tika apbalvota ar tik brīnumainu dziedināšanu, ka runas par šo gadījumu tūlīt ātri izplatījās apkārtnē, lūlīl pēc tam uz

nestuvēm baznīcā ienesa kādu bagātu sievieti. Viņa bija kristiete jau daudzus gadus un pat bija diakonise savā draudzē. Viņa zināja no galvas daudzas Rakstu vietas, kurās ir aprakstīts, kā notiek dziedināšanas. Viņa teica: “Tas Kungs ir mans Ārsts“ (2. Mozus 15:26); “Tavās brūcēs mēs esam dziedināti“ (Jesajas 53:5); “Viņš paņēma uz sevis mūsu vājības un uznesa mūsu slimības savā miesā pie staba“ (Mateja 8:17); “Šīs zīmes sekos tiem, kas tic... neveseliem viņi rokas uzliks, un tie tiks dziedināti (Marka 16:17-18).“

Es lūdzu par viņu no visa spēka. Bet nekas tomēr nenotika. Pēc tam es saucu skaļā balsī, atkārtojot to pašu lūgšanu par dziedināšanu. Es lietoju Dieva Vārdu un pat palēcos, bet nenotika nekas. Es lūdzu viņu piecelties ticības spēkā.

Viņa piecēlās daudzas reizes, bet katru reizi, kad es atņēmu no viņas savu roku, viņa krita atpakaļ kā nozāģēts koks. Tāpēc es biju spiests teikt: “Vairojiet savu ticību, un celieties kājās!" Viņa atkal piecēlās, un atkal nokrita. Beidzot viņa paziņoja, ka viņai esot nešaubīga ticība, bet viņas ticība nedarbojās.

Es kļuvu nospiests, bet viņa sāka raudāt un sūdzēties. Pēc tam viņa teica: “Mācītāj, jūs nebijāt pret mani godīgs. Jūs ļoti mīlējāt to sievieti, tādēļ arī jūs viņu dziedinājāt. Mani jūs nemīlat. Tādēļ es joprojām esmu slima. Jūs jau to zinājāt“.

“Māsa“, es atbildēju, "es izdarīju visu, ko vien varēju. Jūs taču redzējāt, ka es lūdzu, es raudāju, es lēkāju, es skaļi saucu. Es darīju visu, kas vien ir vasarsvētku mācītāja spēkos, bet nekas nenotika, un es to nesaprotu."

Manā draudzē tā ir raksturīga parādība, ka viens tiek dziedināts, bet otrs nē; un šis nebija vienīgais šāda veida gadījums. Visā pasaulē pazīstami sludinātāji ir apmeklējuši manu draudzi un ar entuziasmu pie mums sludinājuši: “Katrs nojums tiks dziedināts! Katrs nojums!“ Viņi patiešām izrunāja ticības vārdus, un daudzi saņēma dziedināšanas.

Pēc tam viņi atstāja mūs, aiznesot sev līdz sapulcēs iemantoto slavu, bet man atlika turpināt strādāt ar tiem, kuri nevarēja saņemt dziedināšanas. Šie ļaudis nāca pie manis atraidīti, neapmierināti. Viņi teica: "Mēs neesam dziedināti. Dievs ir atteicies no mums. Mēs esam pilnīgi aizmirsti. Nav vērts vairāk lūgt par to, nav vērts vairāk nākt pie Jēzus un ticēt".

To dzirdot, cs sasprindzināju sevi līdz pēdējai iespējai un ar asarām acīs griezos pie Dieva: “Kamdēļ, Tēvs? Ko tas viss nozīmē? Dievs, dod man skaidru atbildi!“ Un Viņš man deva atbildi. Man gribētos dalīties ar jums šajā atbildē un arī nedaudzajos apsvērumos, kas palīdzēja man to saprast.

Cilvēki domā, ka viņi spēj ticēt Dieva Vārdam. Viņi spēj. Bet, par nožēlu, viņi neatšķir Dieva Vārdu, kas sniedz kopēju saprašanu par Dieva gribu, un to Vārdu, kuru Dievs lieto, lai cilvēkam radītu sirdī ticību konkrētos apstākļos. Brīnumus rada tieši šis pēdējais veids.

Grieķu valodā ir divi dažādi vārdi, kas izsaka domu vai jēgu; un tie ir Logos unrema. Visa pasaule bija radīta ar vārda Logos palīdzību. Logos- tas ir vispārējā nozīmē lietojams Dieva Vārds, kas sniedzas no I. Mozus grāmatas līdz Atklāsmei, jo visas Bībeles grāmatas tiešā vai netiešā veidā runā par Vārdu, Jēzu Kristu. Lasot Logos no 1. Mozus līdz Atklāsmes grāmatai, jūs esat spējīgi saprast nepieciešamās lietas par Dievu un Viņa realitāti, bet tomēr ar lasīšanas palīdzību jūs vēl neesat spējīgi saņemt ticību. Jūs saņemsit izpratni un saprašanu, kas ir Dievs, bet jūs nesaņemat ticību.

Romiešiem 10:17 runā, ka materiāls, no kā tiek celta ticība, nav tikai Dieva Vārda lasīšanas. “Ticība nāk no klausīšanās, bet spēja sadzirdēt no Dieva Vārda“. Lūk, dotajā tekstā minētais “vārds" vairs nav Logos, bet gan rona. Ticība rodas tad, kad mēs dzirdam ronu.

Doktora Aironsaida grieķu vārdnīcā Logos tiek izskaidrots kā "uzrakstītais Dieva vārds“. Rona- tas ir “Dieva vārds, kas tiek konkrēti izteikts“. Daudzi Bībeles pētnieki kā remu nosauc rīcību, kad Svētais Gars lieto dažas Rakstu vietas, lai liktu tām iemājot kādā cilvēkā. Bet mana personīgā izpratne par remu ir šāda: tas ir kāds īpašs vārds, pasniegts kādam cilvēkam konkrētā situācijā.

Reiz Korejā kāda sieviete, vārdā Jucn Ilae Kiunga, noturēja ļoti pacilātu un saviļņojošu jauniešu sapulci Samgaka kalnā. Viņai bija ļoti lieliska kalpošana- kad viņa piecēlās, cilvēki izgāja priekšā un krita zemē zem Svētā Gara spēka. Daudz jaunu cilvēku apmeklēja viņas sapulces, un, kad viņa tas noturēja Samgaka kalnā, tūkstošiem jaunu cilvēku piedalījās tajās.

Visu evaņģelizācijas nedēļu lija stiprs lietus,- upes izgāja ārā no krastiem. Kāda jauniešu grupa devas ceļā uz pilsētu kur notika sapulces, un viņiem bija jāšķerso upe. Kad viņi nonāca pie upes, tā bija

pārplūdusi. Tuvumā nebija ne tilla, ne laivu, un cilvēki bija apjukuši un nezināja, ko darīt.

Tad trīs meitenes paziņoja pārējiem: “Kādēļ gan mēs nevarētu staigāt pa ūdeni? Pēteris staigāja pa ūdeni, un Pētera Dievs taču ir ari mūsu Dievs; Pētera Jēzus ir arī mūsu Jēzus, un Pētera ticība ir ari mūsu ticība. Pēteris ticēja, un mums ari vajag ticēt, pie kam mēs varam pat ticēt uz daudz lielākiem darbiem par tiem, ko paveica Viņš. Tādēļ iesim pa ūdeni pāri upei!"

Upe bija pārplūdusi, bet šīs trīs meitenes nometās ceļos, paņēma viena otru aiz rokas un sāka citēt Rakstu vietas par gadījumu, kad Pēteris gāja pa ūdens virsu. Viņas paziņoja, ka spēj tāpat ticēt. Visiem pārējiem klātesot, viņas iekāpa ūdenī.

Stiprā straume viņas tūlīt satvēra savā varā un aiznesa projām. Pēc trim dienām šo meiteņu līķi tika atrasti atklātā jūrā.

Šis gadījums izsauca pastiprinātu uzmanību visā Korejā. Avīzes, kuras neaizstāvēja kristiešus, visu šo notikumu attēloja rakstā zem virsraksta: “Viņu Dievs tās nevarēja glābt!“ “Kamdēļ Dievs neatbildēja uz ticības lūgšanu?“ Neticīgajiem tie bija lieli svētki. Kristiešu draudzes pieklusa, izjūtot apkaunojumu. Radās visādas izjūtas, bet neviena nespēja rast atbildi.

Šis gadījums pārvērtās par diskusiju tēmu visā Korejā. Pie tam daudzi no ticīgajiem zaudēja ticību un paziņoja par savu neizpratni: “Jās meitenes taču runāja tieši tā, kā māca mūsu mācītāji. Viņas gribēja nodemonstrēt savu ticību. Tieši no šīs platformas mūsu mācītāji mums vienmēr sludina šīs lielas un vienmēr iedrošina mūs vingrināties mūsu ticībā uz Dieva Vārdu. Šīs meitenes ticēja- kādēļ gan Dievs viņām neatbildēja? Jehovam taču jābūt dzīvajam Dievam. Tādā gadījumā izrādās, ka mūsu ticība ir tikai reliģija."

Ko jūs būtu atbildējuši šiem cilvēkiem? Šīs meitenes patiešām ticēja. Viņas īstenoja ticību, kura pamatojas uz Dieva Vardu.

Bet, lūk, Dievam nebija nekādas vajadzības paklausīt viņu ticībai. Pēteris nekad negāja pa ūdeni Logos dēļ, kas sniedz vispārējas zināšanas par Dievu. Pēteris prasīja Jēzum, lai Viņš tam dotu atsevišķu, īpašu Vārdu: Pēteris sacīja: “Kungs, ja tu esi Jēzus, tad liec man nākt.“

Jēzus teica: “Nāc.“

Vārds, ko Kristus deva Pēterim, nebija Logos, bet gan rema. Viņš sacīja īpašu vārdu “nāc“ īpašam cilvēkam, Pēterim, īpašā situācijā, vētrā.

Ticību radīja rcnui. Ticība rodas no dzirdētā, bet dzirdētais- no remas Pēteris nekad neiekāpa ūdenī, sekojot atziņai par Dievu. Pēterim bija rema.

Bet šīm meitenēm bija tikai vārds Logos- vispārēja Dieva pazīšana. Apskatītajā gadījumā Dievs parādīja sevi caur Pēteri. Bet meitenes radīja savu cilvēcisko ticību caur Logos; un tā bija viņu kļūda. Šī iemesla dēļ Dievs nenes atbildību par cilvēka ticības uzturēšanu. Starpība starp veidu, kā attīstījās ticība Pēterim un šīm meitenēm, ir atšķirīga kā nakts pret dienu.

Pirms diviem gadiem divas Bībeles skolas beidzējas cieta pilnīgu neveiksmi pirmajā riskantajā pasākumā savā kalpošanā. Tas bija manas skolnieces- viņas klausījās manas lekcijas un apmeklēja manu draudzi. Viņas bija apguvušas ticības principus.

Viņas sāka savu kalpošanu ar to, ka vēlējās apliecināt savu ticību, citējot tādas Rakstu vielas kā: “Atver savu muti, un es to piepildīšu" (Psalms 81:10 angļu Bībelē); “Ko jūs lūgsit manā vārdā, to es darīšu" (Jāņa 14:14).

Viņas devās uz banku un paņēma lielu aizņēmumu, bet pēc tam devās pie kāda cita bagāta cilvēka, un paņēma otru aizņēmumu. Par iegūto naudu viņas nopirka zemi un uzcēla lielisku draudzes ēku, kaut gan draudzes vēl nebija. Viņas iesāka sludināt, gaidot, ka ļaudis steigsies pie viņām veseliem simtiem. Viņas jau bija izrēķinājušas, ka šādā veidā viņas būs spējīgas nomaksāt parādu. Tomēr viņu darbs izrādījās bez. rezultāta.

Viena no šīm jaunajām meitenēm bija aizņēmusies aptuveni 30 000 dolārus, bet otra- ap 50 000. Drīz vien ieradās kreditori. Skaidrs, ka viņas nonāca šausmīgā stāvoklī. Viņas bija tādā stāvoklī, ka gandrīz zaudēja savu ticību uz Dievu.

Pēc tam viņas nāca pie manis pēc padoma. Viņas man teica: “Mācītāj Čo, kādēļ jūsu Dievs atšķiras no mūsu Dieva? Jūs sākāt celtniecību, kad jums bija tikai 2,5 tūkstoši dolāru, bet pabeidzāt celt pie galējās tāmes vērtības 5 miljoni dolāru. Mēs uzcēlām baznīcas, kuras izmaksāja tikai 80 000 dolāru. Kamdēļ gan Dievs mums neatbildēja?

Mēs taču ticam vienam un tam pašam Dievam. Mes vingrināmies vienā un tajā pašā ticībā. Kādēļ Viņš neatbildēja?“

Pēc tam viņas sāka citēt Rakstus, kuri saturēja apsolījumus no Vecās un Jaunās Derības, piebilstot: “Mēs rīkojāmies tieši tā, kā jūs mācījāt, un cietām neveiksmi“.

Tad es teicu: “Es pat esmu priecīgs, ka jūs cietāt neveiksmi pēc tam, kad bijāt dzirdējušas manu mācību. Patiešām, jūs esat manas mācekles, bet jūs neesat bijušas Jēzus Kristus mācekles. Jūs esat nepareizi sapratušas manus norādījumus un pamācības. Es sāku celtniecību, pamatojoties uz remci, bet nevis uz Logos. Dievs skaidri teica manā sirdī: “Celies un ej. Uzcel draudzes ēku 10 000 vietām. Dievs ielika savu ticību manā sirdī, un es gāju, un notika brīnums. Bet jūs sākāt darbu, pamatojoties uz Logos- uz Dieva un Viņa ticības vispārēju pazīšanu. Lūk, tamdēļ Dievs nenes atbildību par to, ka notiek, pat, ja jūsu kalpošana notiek Jēzum Kristum.“

Brāļi un māsas, ar Logos palīdzību jūs varat iegūt vispārējas zināšanas un atziņu par Dievu. Taču Logos ne vienmēr pārvēršas par rona.

Iedomājieties, ka jūsu priekšā kāds slims cilvēks, kurš atnācis līdz ar pārējiem uz Betezdas dīķi, runā uz apkārt sapulcējušamies: “Ko jūs te gaidiet, jūs, neprāši? Tas taču ir tas pats dīķis. Tas atrodas vienā un tajā pašā vietā. Arī ūdens tajā ir tas pats. Ko jūs te gaidiet dienu no dienas? Lūk, es tūlīt ielēkšu un nomazgāšos.“

Šis cilvēks patiešām var iekāpt dīķi un nomazgāties, bet, iznākot ārā no ūdens, viņš vienalga paliks tāds pat slims kā bija, nesaņēmis dziedināšanu. Taču pēc tam, kad tā Kunga eņģelis bija šajā dīķī saviļņojis ūdeni, cilvēki varēja iegremdējoties saņemt dziedināšanu. Tas bija tas pats Betezdas dīķis, tas atradās vienā un tajā pašā vietā, un šajā dīķī atradās viens un tas pats ūdens. Brīnums notika tikai pēc tam, kad Dieva eņģelis bija saviļņojis tajā ūdeni.

Rema rodas no Logos. Logos ir kā Betezdas dīķis. Jūs varat dzirdēt Dieva Vārdu, varat izlasīt Bībeli, bet tikai tad. kad uz jums nolaidīsies Svētais Gars un darīs Rakstus dzīvus jūsu sirdi, iededzinot tos jūsu dvēselē un liekot zināt, ka tie ir doti konkrētā situācijā, jūs būsit ieguvuši no Logos remu.

Logos tiek dots katram cilvēkam. Logos ir kopīgs korejiešiem, eiropiešiem, afrikāņiem un amerikāņiem. Tas tiek dots visiem, lai tie varētu iegūt zināšanas par Dievu; bet rema netiek dota kuram katram. Rema tiek dots noteiktam cilvēkam, kurš gaida uz to Kungu, kamēr Svētais Gars nepārvērš Logos remā. Ja jums nav laika gaidīt uz to Kungu, tad tas Kungs nekad nenāks un neiededzinās vajadzīgo Rakstu vietu jūsu sirdī.

Mūsu gadsimts ir pilns steigas. Cilvēki atnāk uz draudzi, bet ari tur ir aizņemti ar savām domām. Viņi dzird īsu sprediķi, bet pēc tam izklīst un dodas katrs savās gaitās, neatrodot laiku, lai gaidītu uz to Kungu. Viņi saņem logos, taču, tā kā tie nesaņem remu, zaudē iespēju redzēt Dieva brīnumainos darbus un sāk šaubīties par Viņa spēku.

Cilvēkiem jānāk uz baznīcu, uzmanīgi jāklausās mācītājs un jāgaida uz to Kungu. Bet viņi nenāk un uzmanīgi neieklausās tajā, ko saka sludinātājs, negaida uz to Kungu, lai saņemtu rema. Tāpēc viņi arī viņi nav spējīgi saņemt to ticību, kura nepieciešama to problēmu atrisināšanai. Viņu problēmām pieaugot, tie pastiprināti studē Bībeli, un, kaut gan tie nāk regulāri uz baznīcu, nekas nenotiek. Rezultātā viņi sāk atkrist un pazaudē ticību.

Vēl viena problēma, ar ko sastopas draudzes šajā laikmetā, ir tāda, ka kalpotāji ir aizņemti ar pārāk daudzām lietām. Viņi pazaudē daudz laika, strādājot par sētniekiem, finansistiem un dodoties simtiem dažādos virzienos.

Sestdienā viņi ir tā nomocīti un noguruši, ka tiem ir grūti atrast pat kaut kādu logos, lai būtu spējīgi to pasludināt viņu dievkalpojumā. Viņi ir tā noguruši, ka tiem nav laika sagaidīt atbildes no Dieva, lai pārvērstu zaļo zāli baltajā pienā. Un viņu sapulces pārvēršas par barošanu ar zāli; viņi pat nedod Vārda pienu. Tīt ir ļoti smaga kļūda.

Pārējie draudzes darbinieki nav mācītāja ienaidnieki- tie ir viņa sirdsdraugi. Kā rīkojās apustuļi, tā nepieciešams rīkoties ar mācītājam- uzliekot draudzes diakoniem pienākumus, pašam censties likt atbrīvotam lūgšanai un kalpošanai ar Dieva Vārdu.

Es sava draudzē sekoju tieši lādam paraugam. Es neuzdrošinos runāt no katedras, negaidījis uz to Kungu un nesaņēmis no Viņa remu, lai zinātu, ko sludināt. Ja es nesaņemu remu no tā Kunga, es nedodos sludināt.

Lūk, kamdēļ es paceļos savā Lūgšanu kalnā sestdienās- es ielienu alā, aizveru aiz sevis durvis un gaidu līdz tam laikam, kamēr Svētais Gars man neiedos visu nepieciešamo remu. Reizēm man nākas pavadīt visu nakti lūgšanā, lūdzot: “Kungs, rīt cilvēki atnāks uz draudzi ar visāda veida problēmām, kuras man ir grūti iedomāties- slimībām, ģimenes problēmām, darba problēmām.

Viņi nāks, lai ne tikai dzirdētu Vardu un iegūtu kopēju izpratni par Tevi, bet arī, lai saņemtu atrisinājumu savām problēmām. Ja mēs viņiem nedosim dzīvu ticības remu, viņi dosies atpakaļ uz mājām, nesaņēmuši atbildes. Kungs, man ir vajadzīga sevišķa vēsts sevišķiem apstākļiem.“

Pēc tam es gaidu kādu laiku, kamēr tas Kungs man dod šo vēsti. Kad es pieceļos un dodos uz katedru runāt, es eju kā ģenerālis, zinot, ka šī vēsts, kuru man nāksies runāt, atrodas zem Svētā Gara svaidījuma.

Pēc sludināšanas pie manis parasti pienāk cilvēki un saka: “Mācītāj, jūs šodien runājāt tieši par mani- man bija tik ļoti nepieciešama šī vēsts. Es patiesi ticu, ka manas problēmas tiks atrisinātas“. Tas ir tāpēc, ka tos esmu nodrošinājis ar remu.

Brāļi un māsas, mēs draudzē neveidojam svētu klubu; mēs risinām dzīvības un nāves jautājumu. Ja mācītājs saviem ļaudīm nesniedz remu, jums ir tikai reliģiozs klubs. Sociālajā pasaulē mēs varam redzēt šādas organizācijas kā piemēram kivi kubus, rotarī klubus, un viņu locekļi tāpat savāc ziedojumus to pastāvēšanas vajadzībām.

Tam draudzēm, kuras mēs veidojam, ir jābūt vietām, kur cilvēki saņem tā Kunga atbildes un risinājumus savām problēmām, saņem brīnumus savās dzīvēs un gūst zināšanas par Dievu, lai iepazītu Viņu personīgi. Bet. lai tas notiktu, mācītājam visupirms ir nepieciešams saņemt remu.

Kristiešiem ir jādod laiks gaidīšanai uz to Kungu, lai Svētajam Garam būtu dota iespēja darboties viņu dzīvēs un tos iespaidot caur Rakstiem. Svētais Gars var ņemt Rakstus, "pasludināto vārdu“, un pielietot to cilvēka sirdi, darot to par “izsacīto vārdu". Logos tad kļūst par remu.

Bet tagad es varu jums pateikt, kādēļ daudzi nevar saņemt dziedināšanu. Visi apsolījumi ir ar potenciālu darbošanās spēju, bet tomēr

nav jūsu. Nekad nemeklējiet vienkārši apsolījumus no Dieva Vārda un nesāciet tos apliecināt: “Lūk, šis ir mans apsolījums, es to apliecināšu vienumēr!“ NĒ! Tas var būt jums derīgs vienīgi potenciālā nozīmē, bet jūs esat spējīgi šo apsolījumu saņemt praktiski vienīgi, gaidot uz to Kungu.

Pirms tas Kungs cilvēkam apgaismo Rakstus, Viņam jāpadara daudzas lietas. Tas Kungs vēlas attīrīt jūsu dzīvi un likt jums pakļauties Viņam. Tas Kungs nekad nedos savus apsolījumus jums bez vajadzības un nevietā. Kad tas Kungs nodarbojas ar jums, atrodiet laiku, lai gaidītu uz Viņu; izsūdziet grēkus, pakļaujiet savu dzīvi Viņam. Kad būsit izpildījuši šos apsolījumus, pārjums nolaidīsies Dieva spēks. Jūsu sirdis ir līdzīgas Bctezdas dīķim- tās saduļķojas no atsevišķām Rakstu vietām; un jūs uzziniet, ka tieši šī vieta ir jūsu apsolījums. Tikai pēc tam jūs iegūstat ticību, lai varētu notiki gaidāmais brīnums.

Dieva visaugstākais mērķis

Fiziskās miesas dziedināšana nav pats galvenais Gara mērķis. Jums ir nepieciešams zināt, kas Viņam ir vissvarīgākais. Galējais Dieva mērķis ir mūsu dvēseļu dziedināšana. Kad Dievs darbojas piejums, Viņš vienmēr dziedina jūsu dvēseli. Ja jūsu dvēseles stāvoklis nav pareizs Dieva priekšā, trūkst lūgšanas, jānāk remai, lai jūs dziedinātu.

Jums ir nepieciešams vispirms savest kārtībā savas attiecības ar to Kungu. Izsūdziet savus grēkus, pielietojiet Jēzus Kristus asinis, saņemiet grēku piedošanu un mūžīgo dzīvību; tikai pēe tam Svētais Gars var ienest jūsu sirdī dievišķās dziedināšanas apsolījumus, iedvesmot un sniegt jums tik nepieciešamo remu. Bet lai tas viss notiktu, jums jāgaida uz to Kungu.

Dievišķā dziedināšana ir saskaņota ar Dieva īpašo gribu. Reizēm cilvēks tiek dziedināts uzreiz. Citos gadījumos cilvēkam nākas gaidīt daudz ilgāku laiku.

Reiz saslima viens no mūsu draudzes vislabākajiem diakoniem. Šis diakons visu bija atdevis tam Kungam. Viņš tā mīlēja savu Kungu un strādāja priekš Viņa. Tam tika pateikts, ka viņa miesās atrodas audzējs un ka ārsts gribot viņu operēt. Katram mūsu draudzē bija zināms, ka Dievs viņu dziedinās, jo viņš bija patiess svētais, apveltīts ar lielu ticību. Tā domāja mūsu draudzes ticīgie.

Es ari lūdzu par viņa dziedināšanu. Visa četrdesmittūkstoš cilvēku lielā draudze lūdza par viņu, savas lūgšanas virzot uz Žēlastības troni. Un šis diakons apliecināja dziedināšanu.

Taču nekas nenotika. Viņam kļuva arvien sliktāk un sliktāk. Beidzot viņam kļuva tik slikti, ka viņu aizveda uz slimnīcu un tur operēja. Daudzi no maniem kolēģiem uztraucās, pārdomājot notikušo. “Kur tad ir Dievs? Kamdēļ Dievs pret viņu izturas šādā veidā?"

Turpretī es slavēju Dievu, jo zināju, ka Viņam ir sevišķs plāns visā, kas notiek.

Kad viņu ievietoja slimnīcā, viņš sāka sludināt Evaņģēliju visiem cilvēkiem, ar kuriem stājās kontaktos. Drīz visa slimnīca uzzināja par (o, ka Jēzus ir dzīvs, jo Viņa pārstāvis atradās ievietots slimnīcā. Katru dienu kāds no ārstiem, medicīnas personāla vai slimniekiem pieņēma Jēzu Kristu par savu Glābēju.

Lūk, tad arī mūsu draudzes locekļi sāka līksmot, saucot: "Slava Dievam! Viņam bija jānokļūst slimnīcā, bet nevis jāguļ mājās, lai vienā mirklī kļūtu vesels."

Dievs parādīja, ka Viņa galvenais mērķis ir izglābt dvēseles mūžībai, nevis tikai dot fiziskās miesas dziedināšanu.

Tur, kur ir mokas un ciešanas, mums jāpasludina atbrīvošanu. Taču to mēs nedarīsim. Ja jūsu ciešanu rezultātā kādi var iegūt grēku piedošanas žēlastību, vai, ja jūsu ciešanas kļūst par kanālu, caur ko plūst Viņa piedošanas žēlastība, tad jūsu ciešanas ir no Dieva. Ja turpretī jūsu ciešanas dara jūs nevarīgu un iznīcina, tās ir no sātana un jums jālūdz. lai liktu atsvabināts no tā.

Es vēlos jums pastāstīt par kādu atgadījumu, kad Dievs neatbrīvoja cilvēkus no viņu ciešanām.

Tas bija Korejas kara laikā, kad paņēma gūstā 500 baznīcas kalpus un nekavējoties nošāva, kad noārdīja līdz pamatiem apmēram 2000 baznīcu.

Komunisti bija nikni pret kalpotājiem. Kāda kalpotāja ģimene līdumā, Korejā, lika saņemta gūsta. Komunistu vadoņi pavēlēja tos izvest tautas priekšā. Apvainotāji paziņoja: "Viens cilvēks ir atrasts par vainīgu šajā grēkā, un viņš jāsoda."

Vienīgā atbilde, kuru izkliedza sapulcējušos pūlis, bija: “Jā! Jā!"

Viņi izraka lielu bedri un gatavojās tur iemest mācītāju, viņa sievu un bērnus. Pēc tam vadonis teica: “Visus šos gadus jūs ar Bībeles starpniecību vedāt tautu maldos. Tagad ja jūs publiski atzīsities visu šeit sapulcējušos cilvēku priekšā un nožēlosit, ka esat viņus apmānījis, mēs jūs, jūsu sievu un jūsu bērnus atbrīvosim. Taču ja jūs paliksiet pie sava, tad mēs jūs ar visu ģimeni apraksim dzīvus. Tādēļ padomājiet labi!“

Visi bērni sāka raudāt un lūgt savu tēvu: “Tēt, tēt, padomā par mums!“

Padomājiet par to. la jūs būtu nonākuši viņa vietā, ko jūs būtu darījuši? Esmu tēvs trim bērniem un drīzāk būtu piekritis doties uz elli, nekā skatīties savu bērnu nāvē. Un šis tēvs sāka pārdomāt. Viņš pacēla savu roku un teica: “Jā, jā, es izdarīšu visu, kas vajadzīgs, es atteikšos... es...“

Bet viņa sieva to pārtrauca, atgrūžot viņu nost un saucot: “Nē! Saki NĒ!“

“Nē, bērni! Šodien vakarā mēs visi būsim jau vakariņās pie kungu Kunga un ķēniņu Ķēniņa.“

Viņa aizveda visus pie bedres malas un sāka dziedāt psalmus. Un tā ienaidnieks sagatavojās viņus aprakt dzīvus. Drīz vien viņus iegrūda bedrē un apraka, bet viņi dziedāja, kamēr vien spēja dziedāt. Cilvēki, kuri bija sapulcināti, ar izbrīnu skatījās uz notiekošo. Dievs šo ģimeni neizglāba, jo vairākums no tiem, kas visu to redzēja, vēlāk savās dzīvēs kļuva par kristiešiem. Daudzi no viņiem tagad ir manas draudzes locekļi.

Pateicoties mācītāja ģimenes ciešanām, uz apkārtējiem nolaidās Dieva žēlastība. Dievs atdeva savu vienpiedzimušo Dēlu nāvē pie krusta, lai glābtu cilvēci. Tādēļ augstākais Dieva mērķis ir un paliek-dvēseļu izglābšana. Ja jums ir vajadzīga dziedināšana no Dieva, ja jums ir vajadzīga atbilde no augšienes, vienmēr skatieties kā caur palielināmo stiklu uz visaugstāko mērķi- dvēseļu izglābšanu. Ja redzat, ka jūsu ciešanas sniedz vairāk grēku piedošanas nekā dziedināšanas, tad nelūdziet par atbrīvošanu- lūdziet Dieva spēku, lai būtu spējīgi pastāvēt un izturēt.

Ne vienmēr ir viegli atšķirt tās ciešanas, ar kurām jūs nospiež sātans, no tiem pārbaudījumiem, ko jums uzliek Dievs, lai caur tiem jūs

varētu tikt izmantoti pie citu dvēseļu atbrīvošanas. Lai iegūtu atbildi šajā sakarībā, jums jāgaida uz to Kungu un jāzin tā Kunga griba. Nesarūgtinieties, ejiet saņemt lūgšanu no viena evaņģēlista, bet tad no cita. Taču caur jūsu pašu lūgšanu, gavēšanu un ticību atļaujiet Dievam parādīt savu gribu.

Kad Svētais Gars apgaismo Rakstu Logos, jūsu sirdī dzimst brīnumaina ticība. Jūs zināt, ka Raksti vairs nav tikai “Dieva sacītais“ vārds, bet ir kļuvuši par Dieva “konkrēto“ vārdu, Dieva Vardu jūsu situācijā. Tad jums jāpaliek uz šī Vārda, jāiet un tas jāīsteno, kaut gan nekā nespējat saskatīt. Kaut gan jūs neko nevarat sataustīt un visa jūsu dzīve ir neziņā, ja esat saņēmis remu, neizbīstaties. Ejiet uz priekšu un staigājiet pār ūdeņiem; jūs redzēsit brīnumus. Tomēr uzmanieties neizsteigties priekšā Dievam.

Bet, diemžēl, daudzi aizsteidzas Dievam pa priekšu, kā tas atgadījās pat, piemēram, Pāvilam viņa pārliecīgajā dedzībā sludināt Jēzus Kristus evaņģēliju. Jēzus Kristus mums pavēlēja doties līdz pašai pasaules malai, lai sludinātu Evaņģēliju visai radībai. Tādēļ arī Pāvils, paļaujoties uz Logos vārda, nolēma doties uz Āziju. Bet Jēzus Kristus Gars neatļāva viņam turp doties.

Tad Pāvils teica: “Iešu uz Betāniju." Bet tā Kunga Gars atkal teica “NĒ!"

Tad Pāvils ar saviem līdzstrādniekiem devās uz Troadu- viņiem pavisam nezināmu pilsētu. Mēs varam iedomāties, kā viņš domāja pie sevis: “Es taču paklausīju Jēzus pavēlei. Jēzus teica, ka mums ir jāiet līdz pat zemes galam, lai sludinātu Evaņģēliju. Vai tā būtu kāda kļūda?“

Bet, sākot lūgt un gaidīt atbildi no tā Kunga, viņš saņēma rema. Parādībā pie viņa ieradās maķedonietis un teica: “Nāc uz Maķedoniju un palīdzi mums!“ Un Pāvils uzkāpa uz kuģa, lai dotos uz Eiropu.

Caur šo Pāvila dzīves piemēru mēs varam atkal redzēt starpību starp Logos un remu.

“Remas“ saņemšana

Pie manis ir nākuši daudz cilvēku un stāstījuši: “Brāli Co, es varu lūgt par dažādiem Bībeles apsolījumiem, varu gaidīt to mirkli, kad

Svētais Gars atdzīvinās tos manā garā. Bet kā man iegūt remu, lai es ] varētu izvēlēties savā dzīvē vīru vai sievu? Es izlasīju Rakstus, bet, lūk, Bībele neko nesaka attiecībā uz to, vai man vajag apprecēties ar Elizabeti, Mariju vai Džoannu. Kā man iegūt remu šādā gadījumā?

Bībele tāpat nekā nesaka par to, vai man jādzīvo Leiklandē vai Losandželosā, vai arī citā pasaules rajonā? Kā uzzināt Dieva gribu šajos jautājumos?“

Šie jautājumi ir pilnīgi vietā, un šāda problēmas nostādne ir pareiza. Atļaujiet man vērst jūsu uzmanību uz pieciem soļiem, kurus es lietoju dēļ tā, lai saņemtu remu tāda veida lēmumiem.

Neitrāls stāvoklis

1. solis- tas ir atrasties neitrālā stāvoklī- ne soli uz priekšu un ne soli atpakaļ- saglabājot pilnīgu mieru savā sirdī. Pēc tam, gaidot uz to Kungu, es Viņam saku: “Kungs, esmu šeit. Es būšu uzmanīgs pret Tavu balsi! Ja Tu teiksi “jā“, es iešu uz priekšu, ja “nē“, es nekur neiešu. Es negribu pieņemt lēmumus savā gribā, bet gan saskaņā ar Tavu gribu. Vai tas man liksies labi vai slikti, es esmu gatavs pakļauties Tavai vadībai“.

Ieņemot tādu stāvokli, es gaidu atbildi no tā Kunga. Ļoti bieži pats labākais solis šajā gadījumā ir gavēšana un lūgšana, jo, ja jūs ēdat pārāk daudz, jūs esat pārāk noguris tā, ka nespējat lūgt. Pēc tam, ja esat pārliecināts, ka esat patiesi nomierinājies, jūs varat spert nākošo soli.

Dievišķa vēlēšanas

Otrais solis, ko es daru, ir: vaicāju tam Kungam atklāt Viņa gribu caur manējo. Dievs vienmēr tuvojas jums caur jūsu paša vēlēšanos. “Meklē savu prieku savā Kungā, tad Viņš tev dos, pēc kā tava sirds ilgojas!“ (Psalms 37:4) “...pēc kā taisnajiem sirds prasās, to Viņš tiem piešķirs“ (Salamana pani. 10:24). “Visu, ko jūs lūgdami lūgsit, ticiet, ka jūs dabūsit, tad jums tas notiks" (Marka 11:24).

Vēlēšanās ir viens no Dieva fokusa punktiem. Vēl vairāk, Fili-piešiem 2:13 saka: “Jo Dievs ir tas. kas jums dod gribu un veiksmi pēc labpatikas.“

Caur Svēto Garu Dievs ieliek jūsu sirdī vēlēšanos, liekot jums vēlēties un darīt Viņa gribu. Tāpēc lūdziet to Kungu,: “Kungs, ieliec manī vēlēšanos un gribu saskaņā ar Tavu prātu.“

Lūdziet un gaidiet uz to Kungu, kamēr Dievs iedos jums šo vēlēšanos. Kad jūs lūgsiet, liels daudzums vēlēšanos izskries cauri jūsu sirdij. Tādēļ parādiet savā lūgšanā izturību un sagaidiet, lai Dievs izgaismo savu vēlēšanos. Nepārtrauciet lūgt un nesāciet stāstīt: “Esmu jau saņēmis“, lai skrietu dzīvē tālāk. Pagaidiet vēl mazliet, meklējot to Kungu. Vēlēšanos var dot arī sātans, jūsu paša gars vai Svētais Gars.

Laiks vienmēr ir vislabākā pārbaude. Ja jūs turpināsit pacietīgi gaidīt, jūsu personīgās vēlēšanās un sātana vēlēšanās sāks zaudēt savu ietekmi un spēku, taču vēlēšanās no Svētā Gara kļūs stiprāka un stiprāka. Tamdēļ gaidiet un saņemiet tās vēlēšanās, kas nāk no Dieva.

Parbaudīšana caur Rakstiem

Kad mana vēlēšanās kļūst ļoti skaidra, es speru trešo soli: es salīdzinu šo vēlēšanos ar Bībelē sacīto.

Reiz pie manis atnāca kāda sieviete. Viņa man teica: “Mācītāj Co, es vēlos jūsu kalpošanu atbalstīt ar zināmu naudas summu.“

“Slava Dievam!“ es iesaucos. “Sēdieties un izstāstiet man par jūsu vēlēšanos“.

Lūk, ko viņa man pastāstīja: “Man radusies fantastiska vēlēšanās nodarboties ar biznesu. Šis bizness jau notiek, un, ja es tajā iesaistīšos, domāju, ka varu gūt daudz naudas.“

“Kas tā ir par lietu?“ es jautāju.

Viņa atbildēja: “Man ir degoša vēlēšanās nodarboties ar cigarešu monopola tirdzniecību. Tabaka, jūs zināt.“

“Aizmirstiet par to...,“ es ieteicu.

“Bet man ir stipra vēlēšanās!“ viņa teica. “Karsta, liesmojoša vēlēšanas, kā jūs sludinājāt.“

“Ta ir jūsu personīgā, miesīgā vēlēšanās“, es atbildēju. “Vai mēģinājāt to pārbaudīt caur Rakstiem, lai zinātu, ka tas ir pamatots Rakstos?“

“Nē“.

“Jūsu vēlēšanās ir jāpārbauda ar Rakstiem,“ es viņu pamācīju. “Bībele saka, ka jūs esat Svētā Gara templis (1. Korintiešiem 6:19). Ja Dievs gribētu, lai Viņa ļaudis smēķētu, Viņš savādāk būtu ierīkojis mūsu degunu. Tad mūsu nāsis noteikti būtu vērstas uz augšu, nevis uz leju. Padomājiet par degunu; tas nav vērsts uz augšu, bet uz leju. Dievam nav mērķis likt cilvēkiem smēķēt, jo to nāsis ir vērstas uz leju. Jūsu miesa ir Svētā Gara mājas vieta. Ar smēķēšanu jūs tikai piesārņojat gaisu un piedūmojat paši sevi- Svētā Gara templi. Jūsu vēlēšanās nav no Dieva. Būs labi, ja jūs aizmirsīsit par šo jauno biznesu.“

Reiz pie manis atnāca kāds vīrietis un teica: “Mācītāj, esmu nodibinājis draudzību ar kādu patīkamu sievieti, atraitni. Viņa ir tik mīļa un jauka un, kad es lūdzu, manī ir degoša vēlēšanās viņu apprecēt. Bet man ir sieva un bērni.“

"Aizmirstiet par to, jo šī jūsu vēlēšanās ir no sātana“.

“O, nē, tā nav no sātana,“ viņš nepiekrita. “Kad es lūdzu, Svētais Gars runāja uz manu sirdi un teica, ka mana sieva nav tā riba, kas izņemta no mana sāna. Mana pašreizējā sieva ir ērkšķis manā miesā. Svētais Gars teica, ka tieši šī atraitne ir mana patiesā riba, kura man pilnīgi atbilst“.

Es šim vīrietim atkārtoju: “Jūsu vēlēšanās nav no Svētā Gara, bet gan no sātana“.

Ļoti daudzi pieļauj šādas kļūdas. Ja viņi lūdz pretēji rakstītajam Dieva Vārdam, runās velns. Svētais Gars nekad nebūs pretrunā ar rakstīto Dieva Vardu. Šis cilvēks tā arī man nepaklausīja- viņš izšķīrās ar savu sievu un apprecējās ar atraitni. Tagad viņš ir pats nelaimīgākais no visiem cilvēkiem. Viņš pārliecinājās, ka viņa otrā riba ir daudz sliktāka par pirmo.

Jāpēc visas mūsu vēlēšanās ir rūpīgi jāpārbauda ar Vārdu. Ja jums nav paļāvība to darīt pašam, dodieties pie sava mācītāja.

Brīdinājumā signāls

Pēc tam, kad esmu pārbaudījis savu vēlēšanos ar uzrakstīto Vārdu un Dieva mācībām, varu spert ceturto soli: lūgt no tā Kunga man sniegt brīdinājuma signālu caur apkārtējiem apstākļiem. Ja Dievs patiešām ir

runājis jūsu sirdī, Viņš jums dos nepieciešamo signālu caur apkārtējās pasaules apstākļiem.

Kad Elija lūdza pēc lietus septiņas reizes, viņš saņēma zīmi debesīs- parādījās mākonītis cilvēka plaukstas lielumā.

Arī Gideons mums rāda piemēru, jo arī viņš lūdza pēc zīmes. Dievs arī man vienmēr parāda zīmi caur apstākļiem; dažreiz šī zīme ir maza, bet tomēr tā ir zīme.

Dieva laiks

Kad esmu saņēmis zīmi, es varu veikt noslēdzošo soli- es lūdzu, kamēr zinu, ka ir pienācis laiks. Dieva laiks atšķiras no cilvēku laika.

Jums nepieciešams lūgt līdz tam laikam, kamēr iegūstat pilnīgu mieru, jo miers ir galvenā pazīme. Ja pēc lūgšanas jūs turpiniet savā garā izjust nemieru, tas nozīmē, ka vēl joprojām turpinās gaidīšanas laiks. Tas nozīmē, ka vēl joprojām deg sarkanā uguns; pastāviet lūgšanā un gaidīšanā. Kad sarkanā gaisma izdziest un iedegas zaļā uguns, jūsu sirdī ienāks miers.

Tagad jūs varat lekt un skriet. Steidzieties maksimālā ātrumā, bruņoti ar Dieva svētību un Dieva remu. Brīnumi jums sekos.

Savā dzīvē es sāku savu kalpošanu, stingri ievērojot šos piecus soļus. Un Dievs vienmēr manas pūles svētīja ar sekojošām zīmēm un brīnumiem. Šiem rezultātiem ir skaidri jānorāda uz atšķirību, kas pastāv starp Logos un remu.

Nākotnē nekad nevajag Dieva apsolījumus novērtēt par zemu. Viņu nepārliecinās ne jūsu cīņas, ne asaras, ne vaimanas. Dievs pats dos jums pārliecību par atbildi, ieliekot savu ticību jūsu sirdīs.

Marka 11:22-23 saka, ka jums jāiegūst ticība uz Dievu, un tad jūs spēsit pavēlēt kalnam pārstāties un tikt iemestam jūrā. Grieķu valodā ir sacīts, ka jums ir jābūt Dieva ticībai.

Kā jūs varat iegūt Dieva ticību? Kad saņemsiet remu. tad atcerieties, ka jums iedotā ticība nav jūsu personīgā ticība. Tā ir ticība, kuru jums dāvinājis Dievs Kad būsit saņēmis šo ticību, jūs būsit spējīgs pavēlēt kalniem pārstāties. Bez Dieva ticības jūs nevarat darīt neko.

Ja nav citu mērķu, jums ir jāstudē Bībele- no 1. Mozus grāmatas līdz Atklāsmei- lai dotu Svētajam Garam materiālu, kas Viņam vajadzīgs darbam. Tad, gaidot uz to Kungu, Svētais Gars jūsos radīs Viņa ticību. Jums sekos lieli brīnumi, ja darbosities saskaņā ar šo ticību, jūsu kalpošana un mājas dzīve piedzīvos neparastas lietas.

Tāpēc gaidiet uz to Kungu; nekad neuzskatiet to par laika izniekošanu. Kad Dievs runā jūsu sirdī, Viņš varvienā sekundē izdarīt daudz lielākas lietas nekā jūs veselā gadā. Gaidiet uz to Kungu, un jūs redzēsit notiekam patiesi lielas lietas.

ANDREJA SKOLA

Kad jūs pieņemat Jēzu Kristu kā savu personīgo Glābēju, jūsu Gars vienā mirklī piedzimsi no jauna. Tūlīt pēc tam Dieva dzīvība jūsos sāk izlielies un jūsu garīgā būtne iegūst mūžīgo dzīvību. Taču jūsu dvēseli un jūsu domas vēl nepieciešams atjaunot saskaņā ar jūsu jaunatdzimušo garu; šis atjaunošanās darbs ir ilgstošs process un sniedzas visas jūsu dzīves garumā. Tas prasa laiku, enerģiju un spēku. Šī atjaunošanās ir nepieciešama un ir neatlaidīga cīņa visu mūžu. Tā vajadzīga arī tad, ja, cilvēks vēlas saņemt remu no Dieva un atļaut izrunātā vārda radošajai spējai palikt vitāli spēcīgai.

Prāta atjaunošana

Daudzi pārdzīvo garīgo atdzimšanu, bet viņi tā arī neatjauno savu prātu, lai viņa domas varētu satvert Dieva domas. Viņi nepakļauj savas personīgās dzīves saskaņā ar Dieva domām. Šī iemesla dēļ Dievs, kas atrodas viņos, nav spējīgs brīvi darboties caur viņu domu dzīves kanālu. Atļaujiet man to izteikt skaidrāk.

Reiz pie manis pienāca mans vecākais dēls, kurš tajā laikā mācījās ceturtajā klasē. Varēju nojaust, ka viņš gribēja man par kaut ko jautāt, bet sakarā ar to, ka viņš bija uz runāšanu lēns, es viņam devos palīgā un teicu: “Mans dēls. tu droši vien gribi man kaut ko jautāt?“

Viņš pasmaidīja: “leti, ja es uzdošu tev dīvainu jautājumu, vai tu nesāksi dusmoties uz mani?“

“Nē, es nedusmošos“, es viņu iedrošināju. “Runā droši“.

“Labi“, viņš turpināja, “kamdēļ tu atļaujies runāt sapulcē melus?“

Hs biju patiesi šokēts. Ja mans dēls neuzticējās man, kas tad cits man vēlēsies ticēt? “Mans dēls, apsēdies šeit un saki. kad es runāju melus“?

“Tēti, tu tik bieži savās sapulcēs runā, ka esi dzirdējis, ka Dievs uz tevi ir runājis. Tamdēļ es katru sestdienu klausījos pie tava kabineta durvīm, kad tu gatavojies svētdienas sapulcēm. Es pat klusām atvēru tava kabineta dūms, lai paskatītos, vai tu tiešām satiecies ar savu Dievu.

Taču cs nekad neredzēju, ka tu būtu saticies ar Dievu savā kabinetā. Bet tu visu laiku cilvēkiem baznīcā no katedras stāsti, ka esi saticies ar Dievu. Tie taču ir salti meli, vai ne tā? Nebaidies man teikt patiesību-es taču esmu tavs dēls. Es neko citiem neteikšu“.

Tā kā viņš bija pavisam jauns, es zināju, ka viņš mani nesapratīs, ja sākšu viņam izsacīt savas izjūtas ar teoloģiskiem izteicieniem. “Kungs", cs lūdzu, “dāvini man gudrību, kā izskaidrot šai jaunajai dvēselei savas attiecības ar Tevi“.

Negaidot cauri manai sirdij izskrēja pārdroša doma. Es paskatījos uzšāvu dēlu un teicu: “Dēls, atļauj man uzdot tev vienu jautājumu: vai tu jebkad esi redzējis savas domas?“

Viņš apstājās uz mirkli: “Nē, es nekas neesmu redzējis savas domas“.

“Tādā gadījumā tev ir tukša galva“, es atbildēju. “Izrādās, ka tev nav nekādu domu!“

“Nē, tēt“, viņš neatlaidās, “man ir domas. Man ir domas, tāpēc es varu runāt.“

“Bet tomēr,“ arī es neatkāpos, “es nevaru redzēt tavas domas.“

“Kā tu vari redzēt manas domas, ja tās ir kaut kur dziļi manās smadzenēs un es pats tās nevaru redzēt ?“

“Labi“, es teicu, “ja tu pat nevari redzēt savas domas, tad tomēr tās ir tevī, vai ne tā?“

“Jā, tēt“, atbildēja viņš.

“Labi,“- es turpināju skaidrot. “Es tiekos ar Dievu, kaut tu to nevari saredzēt ar savām acīm. jo Dievs ir līdzīgs lavām domām. Bībele saka, ka Dievs ir Vārds.

Dēls. kas ir Vārds? Tā ir doma, kas ietērpta vārdos. Un ja Dievs ir doma, ietērpta ķīniešu valodā, ķīnieši saprot Dieva domas; kad Dieva domas ir ietērptas angļu valodā, amerikāņi tās saprot. Kad Dieva domas nāk ietērptas korejiešu valodā, korejieši tās saprot.

Dēls, esmu sastapies ar Dievu, lasot Rakstus, Dieva Vārdu; un Dieva domas pieskārās manām domām neredzamajā pasaulē, un man iznāca saruna ar debesu Ievu caur Dieva Vārdu. Dievs ir kā domas.“ Tagad mans dēls saprata manu vārdu nozīmi un man piekrita. “Es nevaru redzēt savas domas, bet es zinu, ka man tās ir. Jā, Dievs ir kā domas. Es nevaru Dievu redzēt, bet Dievs ir šeit. Esmu apmierināts. Atvaino, tēt, es tevi nebiju sapratis.“

Kad viņš aizgāja, es pateicos Dievam un slavēju Viņu: “Tēvs, es baidījos, ka viņš var mani nesaprast, bet viņš saprata; un es zinu, ka tas nebiju es, bet gan Svētais Gars, kas man palīdzēja lietot pareizos vārdus, lai izskaidrotu Tavu brīnišķīgo tuvumu.“

Un tagad atļaujiet man jums uzdot jautājumu. Kam ir līdzīgs Dievs? Vai Dievam ir kaut kāda forma? Vai Viņš izskatās kā cilvēks? Kā jūs varat izskaidrot Dieva klātbūtni?

Dievs ir līdzīgs domai. Ja jums nav nekādu domu, tad Dievam nav nekāda kanāla, ar kura starpniecību Viņš varētu sarunāties ar jums. Jūs nevarat pieskārties Dievam ar rokām, jūs nevarat Dievu ieelpot ar savām plaušām, jo Dievs nepieder sajūtu pasaulei. Jūs varat sastapt Dievu vienīgi caur savu domu pasauli.

Dieva domas nāk caur Viņa Vārdu vai Viņa Svēto Garu. Viņa domas pieskaras jūsu domām; šajā vietā jūs sastopaties ar Dievu. Tamdēļ, ja jūs neatjaunosit savu domāšanas dzīvi, ja jūs neatjaunosit savu prātu pēc nākšanas pie Dieva, Dievs nevarēs jums sevi atklāt.

Daudzi pēc atnākšanas pie Dieva joprojām dzīvo pēc sava vecā domāšanas veida. Vecais domāšanas veids ierobežo; vadoties pēc tā, caur nepareizu domāšanu tiek ierobežots Dievs. Lai staigātu ciešā sadraudzībā ar Dievu, jums nepieciešams atjaunot savu prātu un savu domu dzīvi. Ja jūs neatjaunosit savu domu dzīvi, Dievs nevarēs nākt un sarunāties ar jums. Dievs nedzīvos piesārņotā prātā, līdzīgi kā zivis un putni nespēj palikt piesārņotā ūdeni.

Jums ir nepieciešams atjaunot savu domāšanu, lai caur jūsu domu dzīvi par izlauzties ticība. Ticība nenāk no jūsu iekšējā gara. Ticība nāk sadarbībā ar jūsu domām, jo ticība nāk no klausīšanās, bet spēja sadzirdēt no Dieva Vārda.

Pašā iesākumā jums ir jāklausās; caur klausīšanos Dieva Vārds ienāk jusu domās; cauri jūsu domu dzīvei Dieva domas iekļūst jūsu garā

un rada ticību. Tāpēc, ja jūs neatjaunojat savu domāšanu, jūs nevarat pilnībā saprast Dieva Vārdu; un bez prāta atjaunošanas un Vārda sadzirdēšanas jūs nevarat iegūt ticību. Ticība nāk no dzirdēšanas.

Un ko jūs dzirdat? Jūs dzirdat Dieva domas. Jūsu domu dzīve satver Dieva domas un rada ticību, un caur ticību Dievs var darboties caur jums uz citiem. Jūsu domu pasaule ir tik svarīga; jums jāatjauno savs prāts. Ir trīs soļi, caur ko jūs varat atjaunot savu prātu, un šiem trim soļiem ir jāliek spertiem, pirms jūs varat sasniegt atjaunotu domu dzīvi.

Izmainīta domāšanas attieksme

Pirmais solis-jums ir nepieciešams atmest savas domāšanas veco veidu- aizgriezties projām no vecās negatīvās attieksmes un nonākt pie pozitīvas attieksmes. Pievērsiet savu uzmanību Pēterim- Jēzus Kristus māceklim- un ielūkojieties viņa piemērā.

Jēzus Kristus mācekļi bija laivā Galilejas jūrā. Bija tumša un vētraina nakts. Viļņi bija tik augsti, ka laiva tika mētāta no vienas malas uz otru. Mācekļi izmisīgi cīnījās ar jūru, saprotot, ka cīņu nāksies zaudēt un laiva nogrims. Un tad pēkšņi viņi ieraudzīja Jēzu Kristu, kurš pa ūdens viļņiem nāca pie viņiem. Tajos laikos tautā valdīja ticējums: ja jūrnieks ierauga garu, tad viņa laiva nogrims. Tāpēc, kad šie zvejnieki- mācekļi redzēja Kristu, tie izbijās, domājot, ka viņu laiva nogrims un viņi ies bojā.

Bet Jēzus tiem teica: “Tas esmu Es, Kristus! Nebaidieties!“

Pēteris iesaucās: “Ja Tu tas esi, tad liec man iet pie Tevis pa ūdeni“.

Pēteris vienmēr runāja par ātru. Viņš bija ļoti emocionāls cilvēks, bet viņam bija dievišķa drosme, tāpēc Dievs varēja viņu lietot.

Kristus lika Pēterim izkāpt ārā no laivas un iet pie Viņa. Kad Pēteris izdzirdēja šo pavēli, viņš tūlīt pat savā prātā pieņēma Jēzus pavēli, un viņa domu pasaule tika atjaunota.

Runājot cilvēciski, Pēteris nekad nevarētu iet pa ūdeni, bet, kad viņš pieņēma vārdu no Jēzus Kristus, viņa domāšana nekavējoties tika izmainīta. Pēteris izmainīja savu domāšanu no negatīvas uz pozitīvu. Pēteris nekāri nespēja iedomāties, ka spēj staigāt pa ūdeni, taču. izdzir-

dot Jēzus pavēli un to pieņemot, viņš sāka ticēt, ka ir spējīgs staigāt pa ūdeni. Viņš izmainīja savu domāšanu; cilvēks vienmēr darbojas saskaņā ar savām domām.

Kad Pēteris bija izmainījis savas domas, ticībā pieņēmis, ka spēj staigāt pa ūdeni, viņš attiecīgi rīkojās un izlēca no laivas. Bija ogļmelna nakts, viļņi bija augsti. Bet viņš drosmīgi riskēja ar savu dzīvību, sniedzoties ticībā, un sāka staigāt pa viļņiem.

Brīnumi seko atjaunotam prātam, un, Pētera prātam atjaunojoties, viņš spēja staigāt. Viņš gāja pa viļņu virsotnēm; viņš tik tiešām staigāja pa ūdeni!

Bet tad viņš paskatījās apkārt. Pēteris redzēja viļņu tumšās muguras un sāka atgriezties atpakaļ vecajā domāšanā. “Paskat,“ viņš domāja, “vai tad es neesmu tikai cilvēks? Es eju pa ūdeni, bet es taču neesmu radīts dēļ tā, lai staigātu pa ūdeni. Mēs- cilvēki- esam radīti dēļ tā, lai staigātu pa sauszemi, bet nevis pa ūdeni. Es neesmu zivs, bet lūk- es staigāju pa ūdeni. Šeit kaut kas nav pareizi; tas man nav iespējams.“

Viņš izmainīja savu domu gaitu. Viņš domāja, ka nespēj staigāt pa ūdeni, un sāka grimt.

Dievs attiecas uz katru no mums vienīgi saskaņā ar mūsu domu dzīvi. Kad Pēteris saņēma remu no Kristus, atjaunoja savu domu pasauli un sāka domāt, ka ir spējīgs staigāt pa ūdeni, viņš gāja. Bet kad viņš “apgrieza“ savu domāšanu un saprata, ka pa ūdeni staigāt nav iespējams, Pēteris sāka grimt.

Ta ir ļoti svarīga doma: kā cilvēki domā, tā arī rīkojas... Ja jūs domājat, ka esat karalis vai karaliene, jūsu rīcība būs atbilstoša karalim vai karalienei. Ja domājat, ka jūs esat zaudējuši jebkādu cieņu un vērtību, jūs arī sevi parādīsit kā cilvēks, kuram atņemta jebkāda vērtība un kas zaudējis jebkādu cieņu.

Tamdēļ tik ļoti svarīgi mums mūsu dzīvēs ir atjaunot domas un domāt pozitīvi. Atļaujiet man jums piedāvāt vienu piemēru.

Reiz es biju pazīstams ar kādu ārstu, kurš apliecināja, ka viņš ir ateists. Es viņa dēļ daudz cietu, jo ilgu laiku viņš bija liels pretinieks manai kalpošanai, izsmejot manu ticību, uzbrūkot maniem izteicieniem un cenšoties paralizēt manas domas.

Un tad gadījās, ka viņš saslima. Šo ārstu bija sasaistījusi paralīze. Rezultātā viņš lēnām gāja bojā. Tad ārsts ieradās manā draudzē, aicinot mani lūgt par viņa dziedināšanu.

Ļoti daudzi lielās ar saviem ateistiskajiem uzskatiem. Kad beidzot šiem cilvēkiem nākas pārdzīvot melno nakti- kad tiem nākas sastapties ar vētrām un viļņiem, tad viņu ateisms paliek sīks un vājš.

Un tā gadījās, ka šis ārsts griezās pie draudzes, un es lūdzu Dievu par viņa dziedināšanu. Viņš pieņēma mūsu ticības lūgšanu, piecēlās no ratiņiem un stingrā solī sāka soļot pa zāli. Visi klātesošie sāka applaudēt un saucot: “Slava Dievam!“

Nākošajā svētdienā viņš atnāca uzdraudzi bez citu palīdzības. Viņš atkal prasīja, lai es lūgtu par viņu, bet, tā kā es biju ļoti aizņemts, es nevarēju atrast laiku par viņu lūgt. To ievērodams, viņš izmainīja savu domāšanas veidu. Viņa domas atkal ieguva iepriekšējo veidu un viņš atgriezās savā vecajā "es“. Sakarā ar to, ka es nevarēju lūgt par viņu ticības lūgšanu, viņš atkal kļuva neticīgs. Izejot ārā no mana kantora un dodoties uz savu automobili, viņš nokrita uz ceļa un viņa sievai nācās izsaukt ātrās palīdzības mašīnu, lai to nogādātu slimnīcā.

Viņš krita tādēļ, ka bija izmainījis savu domāšanas veidu! Dievs spēks viņu bija atstājis lidzīgi Pēterim, kad viņš pieļāva šaubas un sāka slīkt Galilejas jūrā. Šis ārsts sevi atkal paslēpa bailēs un kļuva par paralīzes upuri.

Domas ir ļoti svarīgas, tāpēc neatsakāties no savas domu dzīves atjaunināšanas. Esiet absolūti pozitīvs savā domāšanā. Neatļaujiet nevienai negatīvai domai ienākt jūsu prātā. Dievs ir gaisma, un Viņā nav nekādas tumsības; Dievā nav nekā negatīva, jo Dievā viss ir pozitīvs. Pozitīvas lietas notiek; tāpēc, lai varētu veikt sarunu ar Dievu, jums jāatjauno savs prāts un jāsāk domāt pozitīvi. Piepildiet savu prātu ar Rakstiem, jo Dieva Vārds ir pilns ar pozitīvo.

Esiet uzmanīgs, barojoties ar Dieva Vardu, lai jūsu domāšana nekļūtu tradicionāla.

Esiet revolucionārs. Daudzi cilvēki ir saistīti, jo viņi domā tradicionāli, vispārpieņemta veidā, tādēļ Dievs nav spējīgs caur tiem darīt tos darbus, ko vēlas. Taču ja jūs saņemat Dieva Vārdu un revolucionizējat savu domāšanu, jūs aizsniegsit tādus augstumus, kādi tālu pārsniedz jūsu pašreizējās iespējas tos sasniegt.

Kad es atrodos Korejā, man katru rītu vajadzīgs sarunāties ar simtiem manu palīgmācītāju. Katru rītu no deviņiem līdz pus desmitiem es aicinu viņus revolucionizēt viņu tradicionālo domāšanas veidu.

“Nedomājiet tradicionāli,“ es tos iedrošinu. “Neejiet dzīvē saskaņā ar Čo domāšanu un mācību. Ejiet, Dieva Vārda vadīti. Saņemiet Dieva Vārda barību. Revolucionizējiet savu domu dzīvi! Izpletiet savu domu pasauli saskaņā ar Rakstiem; tad Dievam būs pilnīga brīvība izteikt sevi caur jūsu domām.“

Kad es izsaku šādus vārdus, maniem palīgiem sejās sāk izpausties reakcija. Viņi pieņem Vārdu. Ja viņus trāpa kāda patiesi revolucionāra doma, tie to izdala no pārējo vidus, un es ieraugu rezultātus. Es absolūti neiejaucos viņu darbā. Tas notiek tikai tajos gadījumos, kad viņi sastop nepārvaramas grūtības.

Reiz man tika uzticēts spēks, šis spēks man paliek uzticēts, un es par to vairs neuztraucos. Caur šādu pozitīvu domāšanu es varu strādāt ar saviem palīgiem, ļoti spējīgiem kalpotājiem, no kuriem katrs nes savu daļu atbildības darbā pie 51) 000 pieaugušajiem draudzes locekļiem.

Domājot brīnumu izteiksmē

Ja jums ir izdevies izmainīt savas domāšanas veidu, pārejot no negatīvā uz pozitīvo, jums ir nepieciešams spert otro soli-, pastāvīgi sevi trenēt domāt brīnumu izteiksmē. To var novērot Kristus mācekļu dzīvē.

Reiz Jēzus atradās tuksnesī kopā ar pieciem tūkstošiem cilvēku, kas Viņam sekoja. Bez 5 000 vīriešiem tur bija arī apmēram 10 000 sievietes, sievietēm bija bērni. Tāpēc par pieņemt, ka tur bija apmēram 20 000 cilvēku liels pulks. Tuvojās vakars, un ļaudis sajuta izsalkumu. Kļuva tumšs un palika auksti, un sievietes un bērni iepalika abās ceļa pusēs.

Kristus pasauca Fīlipu: “Fīlip, es redzu, ka tauta grib ēst. Paēdini viņus“.

Fīlips bija saņēmis uzdevumu no tā Kunga paēdināt šo lielo pūli. Ja tas būtu noticis šodien, patiesi grūti iedomāties, kā Fīlips būtu rīkojies? Vai viņš organizētu kādu komiteju, lai tā meklētu kopīgu saprašanu, kā rīkoties, lai paēdinātu šādu milzīgu ļaužu daudzumu? Iedomāsimies viņu pārskatot savas komitejas locekļu spējas un saucot kopā tikai tos, kas ir augsti izglītoti un inteliģenti.

Fīlips atklāja sapulci kā priekšsēdētājs, sakot: “Kungi, mūsu Kungs Jēzus Kristus man pavēlēja pabarot šos 20 000 tuksnesī atrodošos cilvēkus. Tāpēc mūsu komitejai ir uzticēts atrast, kā to izdarīt. Vai jums ir kādas idejas?“

Kāds pacēla savu roku. Kad Fīlips viņu bija ievērojis, viņš sacīja: "Vai tad jūs nezināt, ka atrodamies tuksneša vidū? Mēs neesam Jeru-zālemes vecpilsētā. Ir pilnīgi neiespējami pat domāt, kā šos ļaudis paēdināt.“

“Arī es tā domāju,“ Fīlips varēja atbildēt. “Rakstveža kungs, atzīmējiet protokolā.“

Tad piecēlās kāda cita roka. “Priekšsēdētāja kungs, es vēlos jums uzdot vienu jautājumu. Vai mums ir naudas? Mums vajadzīgi ne mazāk kā divi simti denāriju, lai pabarotu kaut niecīgu daļu no tiem. Vai mums ir kaut cik naudas?“

“Nē,“ Fīlips atbildēja, “mums nav ne santīma.“

“Tad tas nav iespējams,“ šis cilvēks noslēdza.

“Labi, esmu ar jums vienisprātis,“ Fīlips teica. “Rakstveža kungs, pierakstiet arī to.“

Tad runāja trešais vīrietis: “Priekšsēdētāja kungs, vai jūs nezināt kādu maizes ceptuvi, kas īsā mirklī var izcept tik daudz maizes?“

"Nē,“ sacīja Fīlips, “Es tuvumā nezinu nevienu maizes ceptuvi.“

“Tādā gadījumā mums būs vajadzīgas nedēļas, lai pabarotu šos cilvēkus, un tas nav iespējams!“

“Jā, es jums piekrītu,“ teica Fīlips. “Rakstveža kungs, atzīmējiet

to."

Tad runāja kāds cits māceklis: "Priekšēdētāja kungs, es tikai vēlētos izteikt savu viedokli. Jūs zināt, ka paliek tumšs. Kāpēc jums neļaut ļaudīm izklist un nelikt tiem pašiem rūpēties, kur atrast naktsmieru un

maizi?“

Sapulce beidzās, un Fīlips savāca informāciju. Taču šī informācija bija tikai ar negatīvu raksturu, informācija, kas neatbilda Jēzus Kristus mācībām un bija pretēja Viņa pavēlei.

Fīlips devās pie Jēzus, lai Viņu informētu, bet, līdzko viņš sāka runāt, atnāca Andrejs ar piecām maizēm un divām zivīm rokās. “Andrej,“ Fīlips iesaucās, “tu smejies par mums? Ko tu domā darīt? Tev ir piecas maizes šķēles un divas zivis, lai pabarotu 20 000 cilvēku! Tu esi izgājis no prāta!“

Bet Andrejs viņam neatbildēja. Viņš vienkārši pienesa šīs piecas maizes un divas zivis Jēzum.

“Jēzu, 1as ir par maz, lai pabarotu tik daudz cilvēku, bet es tomēr to atnesu.“

Andrejs bija dzirdējis Jēzus pavēli; viņa prāts pieņēma pavēli un, kaut gan viņš šaubījās, tomēr atnesa to, ko bija spējis atrast, Kristum. Andrejam bija pozitīva domāšana, un caur savu domāšanu viņš notvēra Jēzus Kristus domu.

Tad Jēzus svētīja šo maizi un zivis, to visu pavairoja tā, ka lielais ļaužu pulks tika paēdināts.

Visi kristieši pieder Jēzum Kristum, bet Kristu pastāv divas prāta skolas: Fīlipa skola un Andreja skola. Diemžēl, lielais vairums draudžu pieder pie Fīlipa skolas, kur liek runāts vienīgi par neiespējamām lietām. Viņi sauc, ka ir tuksnesī un ka ir pārāk vēls, un, ka cilvēkus nav iespējams paēdināt. Viņi runā ar mazu ticību, runā tikai par neiespējamo.

Kādai skolai piederat jūs? Es zinu, ka daudzi apmeklē dažādas skolas un koledžas, bet kādai skolai piederat jūs savā domu dzīvē? Vai jūs piederat Filipa skolai, vai arī Andreja skolai?

Kad Dievs 1969. gadā runāja mana sirdī un lika celt baznīcu ar 10 000 sēdvietām, es pārbijos. Šajā mirklī esjutos kā Fīlips. Es apspriedos ar draudzes vecajiem; visi viņi izteicās kā Fīlipa padomdevēji. Viņi visi man paziņoja, ka šī lieta ir pilnīgi neiespējama.

Kad sarunājos ar saviem 600 diakoniem, es atkal atklāju, ka visi viņi domāja līdzīgi. Tāpēc arī es, pievienojies Fīlipa skolai, nācu pie Jēzus un Viņam sacīju, ka nevaru būvēt šādu baznīcu. Taču sirdī Kristus man pavēlēja: “Es tev neliku meklēt padomu pie saviem diakoniem un vecajiem. Es tev liku iet un celt."

“Kungs“,- es atbildēju, “Tu taču zini, ka man nav naudas un spēka, lai pat iesāktu to celt. Tas paņems daudz vairāk naudas, cik man ir.“ {

Tad Jēzus caur Svēto Garu man teica: “Kas tev ir, ko tu vari dot?“

Savā sirdī es jau zināju, par ko Viņš runā, bet negribēju atbildēt uz Viņa jautājumu un teicu: “Jēzu, neprasi man to darīt. Es apprecējos, kad man bija 30 gadu, un pa šiem gadiem esmu iekrājis naudu, tik daudz, lai uzceltu labu māju savai sievai. Es nevaru pārdot savu māju.“

Bet tas Kungs atkārtoja: “Atdod, kas tev ir“.

“Tēvs, tie ir tikai 20 000 dolāri, tas ir nepietiekoši, lai uzceltu ēku draudzei un palīgēku kompleksu, jo tas viss maksās apmēram 5 miljonus dolāru. Tā summa, kuru es varu ziedot, pārdodot savu māju, būs nepietiekoša šādai lietai.“

Bet Dievs teica: “Pārdod savu māju un atnes šo naudu Man ar ticību“.

“Dievs, tas ir šausmīgi!“ es atsaucos. “Kā es to varu izdarīt?“

“Ja tu vispār tici Manam Vārdam,“ tas Kungs mani uzmundrināja, “tev iesākumā visam jāvēlas atdot visu, kas tev ir un kas tev pieder.“

Korejiešu sievietei māja ir viss. Tā ir vieta, kur audzināt savus bērnus, tā ir vieta, kur sajusties dzīvai,- tā ir ļoti dārga viņas sirdij. Tādēļ es baidījos savai sievai par to stāstīt un sāku izmisīgi lūgt. Lūdzu, lai mana sieva mani saprastu un piekristu mūsu mājas pārdošanai.

Tajā vakarā es viņai nopirku dāvanas- ziedus, šalli un lakatu. “Kamdēļ tu atnesi man šīs dāvanas?“ viņa vaicāja. “Vai patiešām tu esi nonācis pie domām, ka esi tevi vairs nemīlu?“ Bet vienalga, viņai bija tas patīkami; un tā mēs tajā vakarā laimīgi pasēdējām pie vakariņu galda.

“Paldies Dievam!“ es teicu. “Esmu tik laimīgs, ka izvēlējos tevi. Ja Dievs man dotu vēlreiz iespēju izvēlēties kādu meiteni, es būtu izvēlējies tevi. Ar katru dienu tu kļūsti aizvien jaukāka un jaukāka priekš manis.“ Izvēloties izdevīgu momentu, es teicu: “Dārgā, es stāvu lielas problēmas priekšā“.

Viņa paskatījās uz mani ar rūpju izteiksmi savā sejā un uzstājīgi prasīja: “Saki!“

“Mēs gatavojamies celt lielu draudzes ēku 1(1 000 vietām. Kopējā tāmes vērtība sastāda 5 miljonus dolāru. Kad es lūdzu par to, Svētais Gars man teica, ka man ir nepieciešams dabūt naudu draudzes ēkas celtniecības darbu uzsākšanai, pārdodot mūsu māju. Dievs grib, lai es piedāvāju Viņam piecas maizes un divas zivis... un šīs piecas maizes un divas zivis ir mūsu māja!“

Mana sieva nobālēja. Pēc tam viņa cieši ieskatījās man acīs un teica: “Ta ir mana māja un nevis tava- neuzdrošinies tai pieskārties. Šī māja pieder man un maniem bērniem. Tev nav daļas par to.“

Viņas reakcija bija tāda, ka es nobālēju. Tad es griezos pie tā Kunga un lūdzu: “Kungs, tagad esmu darījis visu, ko spēju. Pāri palikušais ir Tavā ziņā. Sūti savu Svēto Garu, lai Tas runā viņas sirdī un viņa pakļaujas.“

Tajā naktī lūdzot, varēju redzēt, ka sieva guļot pastāvīgi mētājas no vieniem sāniem uz otriem. Zināju, ka darbojas Svētais Gars. bis sacīju tam Kungam: “Dievs, turpini pie viņas strādāt.“

Un patiesi, tas Kungs pie viņas strādāja. Gandrīz nedēļu viņa nespēja gulēt; viņas acis bija kļuvušas pilnīgi sarkanas. Beidzot viņa atnāca pie manis un teica: “Es vairs neesmu spējīga pretoties. Nevaru atteikt to, ko prasa Svētais Gars. Esmu gatava atteikties no mājas“. Tā mēs atdevām savu māju baznīcas celtniecībai. Mēs līdzinājāmies Andrejam, kurš domāja, ka viņam rokās bija piecas maizes un divas zivis, bet viņam bija ticība, ka Jēzus ar šo mazo pārtikas riecienu paēdinās visu šo lielo cilvēku pūli. Ta arī mēs atradāmies Andreja skolā.

Pienāca diena, kad sakarā uz zemes gabalu, kuru mēs vēlējāmies pirkt draudzes ēkas celtniecībai, mūsu priekšā nostājās problēma. Korejas valdība izdalīja zemes gabalus tā saucamajā Joido salā. Šīs teritorijas attīstību plānoja pēc Ņujorkas Manhetenas salas parauga. Tur būvēja valsts iestādes un atļāva uzcelt likai vienu baznīcu. Iesniegumi baznīcas celtniecībai šajā vietā nāca no visas Korejas: prezbilerāņiem, metodistiem, baptistiem, katoļiem, budistiem un konlūciānistiem. Visi viņi griezās pie valdības. Visi šie iesniegumi tika izskatīti Kongresā, lai saņemtu atļauju celt baznīcu šajā īpašajā vietā.

Es arī uzrakstīju iesniegumu. Atbildīgā persona skatījās uz mani un jautāja: “Pie kādas dcnominācijas jūs piederat?“

“Pie Dieva Asamblejas!" es atbildēju.

“Jus domājat draudzi, kur viņi slavē Dievu tik skaļā un trokšņainā veidā? Un viņi lūdz par slimajiem un runā savādās valodās?“

“Jā“, es atbildēju.

Viņš pašūpoja ar galvu: “Vai jūs zināt, ka šai draudzes ēkai ir jāatrodas jaunās Kongresu Pils pašā priekšā. Šai baznīcai jābūt valsts lepnumam, un jūsu draudze tāda nav. Mēs nevaram pieņemt jūsu iesniegumu.“

Es nopriecājos savā sirdī, sapratis, ka, iespējams, šis apstāklis mani atbrīvos no idejas par baznīcas celtniecību. Tomēr atgriezos lūgšanā pie Dieva. “Kungs, Tu visu dzirdēji, vai ne? Mūs uzskata par necienīgiem, lai mēs tur celtu draudzes ēku.“

Jūs varat atrast jebkādu aizbildināšanās veidu, uz kādu vien esat spējīgi, bet Svētajam Garam vienmēr būs atbilde. Svētais Gars atbildēja: “Kad Es tev esmu prasījis, lai tu grieztos pēc atļaujas saņemšanas?“

“Bet vai to man nevajadzēja darīt?“ es jautāju.

“Mans bērns“, Viņš atbildēja,- “tev nav jāiet pa ceļu, kuru tu tagad ej. Tev nepieciešams iet citu ceļu. Tev jāiet pa citu ceļu, lūgšanas un ticības ceļu.“

Ta es sāku gavēt un lūgt. Pēc tam man sirdī atskanēja Svētā Gara gudrības balss, kura teica: “Ej, atrodi to cilvēku, kas nes atbildību par šīs salas attīstību.“

Es aizgāju un drīz vien uzzināju, ka par apbūves attīstību visā šajā rajonā nes atbildību pilsētas mēra vietnieks. Es sāku izprašņāt par viņa dzīvi un ģimeni un drīz vien atklāju, ka viņa māte ir prezbiterāņu draudzes locekle. Es viņu apciemoju, lūdzu par viņu, un viņa saņēma Svētā Gara kristību. Tad viņa sāka apmeklēt manu draudzi.

Korejā valda tāda kārtība, ka vīramātei ir vara pār vedeklu. Es ieteicu šai sievietei atvest savu vedeklu uz draudzi, sakot viņai: “Jūsu vedeklai ir laiks iegūt pestīšanu“.

Ta mēs abi kopīgi lūdzām, un viņa atveda dēla sievu uz draudzi. Noklausoties dievkalpojumu, viņa atdeva savu sildi Kristum un lika piepildīta ar Svēto Garu.

Tad es sāku caur viņu strādāt, pie sevis domājot: “Ja esmu ieguvis Dievam sievu, es zinu, ka varu iegūt ari vīru.“ Tāpēc es viņu pamācīju: “Jums jāatved uz draudzi savu vīru.“

“Bet viņš ir tik aizņemts“- viņa atbildēja.

“Jūs droši vien negribat, lai viņš atrastos ellē“? es nopietni prasīju. “Atvediet viņu uz. draudzi“.

Kad viņa atveda savu vīru uz draudzi, es tajā reizē sludināju spēcīgu sprediķi. Kaut arī es neskatījos tieši viņa sejā, faktiski es sludināju tieši viņam; un viņš dīvainā kārtā atdeva savu sirdi tam Kungam.

Nākošajā svētdienā viņš ienāca manā kabinetā. “Mācītāj, jūs ziniet, ka es atbildu par Joido salas attīstību. Mēs atļaujam vienai no Korejas draudzēm tur uzcelt baznīcu. Es gribētu, lai mēs uzceltu tur savu draudzes ēku.“

Man gribējās kliegt aiz prieka, bet Svētais Gars man to neatļāva darīt. Dažreiz Svētais Gars darbojas ļoti noslēpumaini. Svētais Gars iespaidoja manu sirdi sacīt “nē“, bet es strīdējos: “Nē. Man ir tik smagi nācies tikt līdz šim mirklim.“ Kamēr mana sirds sauca “jā“, es atteicu: “Nē, mēra vietnieka kungs. Lai uzceltu šādu baznīcu Joido, būs vajadzīgs milzums naudas, un mums būs jāatpērk ne mazāk kā divus vai trīs akrus zemes. Tas prasīs vairāk nekā piecus miljonus dolāru. Domāju, ka tas nav iespējams. Pie tam mēs kā pentekostu draudze neesam ieredzēta un viņi nepieņems pat manu iesniegumu.“

Viņš smaidīja un sacīja: “Es domāju, ka man ir izeja. Lūdziet vienu nedēļu, un tad es būšu atpakaļ. Jūs varēsit man atbildi sniegt tad, jo arī man ir kas šajā sakarībā ko darīt.“

Es lūdzu vienu nedēļu; un nākošajā nedēļā viņš atgriezās manā kabinetā. “Mācītāj,- ja jūs esat nolēmis celt savas draudzes ēku tieši šeit, es izdarīšu visu nepieciešamo, lai atrastu tai pašu izdevīgāko novietojumu. Es arī nokārtošu visu dokumentāciju, mans kantoris samaksās visus izdevumus. Es aizsūtīšu savu cilvēku uz Kongresu, lai dabūtu visus nepieciešamos saskaņojumus, un es arī sagatavošu visu nepieciešamo dokumentāciju šai vizītei. Es izdarīšu visu priekš jums, un jums būs šī zeme. Vēl vairāk, es veikšu visu nepieciešamo saskaņošanu, lai jūs varētu šo zemi iegādāties uz kredīta no pilsētas valdes.“

Lūk. tad Svētais Gars manā sirdī teica: "PRIECĀJIES!“

"Pilsētas mēra vietnieka kungs, es esmu ar mieru!"

Dievs bija noturējis mani veselu nedēļu, lai es neteiktu nevienu “jā!“

sāka atjaunoties, ieskaitot tos, kuri bija jau pametuši mūsu draudzi. “Glābsim mūsu mācītāju“, viņi izsaucās, “glābsim Dieva cilvēku!“

Lūk, tieši tādā veidā ari sākās kustība “Glābsim mūsu mācītāju!“ Bija auksta ziema, mums nebija apkures, bet tūkstoši sāka sapulcēties uz zemes gabala neuzbūvētajā draudzes ēkā; citi tūkstoši gavēja un lūdza Dievu vairākas naktis. Viņi tā arī lūdza: “Dievs, glāb savu kalpu! Glāb mūsu mācītāju!“

Un Dievs sāka rīkoties. Sievietes nogrieza savas garās bizes un krāva kaudzē pie katedras, lai pēc tam tās pārdotu. Reiz notika gadījums, kas mūs ļoti aizkustināja: astoņdesmit gadus veca sieviete, kurai nebija bērnu, nebija nekāda materiāla pabalsta, piegāja pie katedras ar trīsām un asarām sejā. Viņa bija atnesusi rīsu bļodiņu, nūjiņas un karoti. Stāvot tur un raudot, viņa sacīja: “Mācītāj, es vēlos redzēt jūs atbrīvotu no šīs situācijas. Es vēlos redzēt, ka esat saņēmis palīdzību, jo jūsu kalpošana ir man bijusi par tādu svētību visus šos gadus. Gribu kaut ko darīt lietas labā, bet man nav naudas. Tas ir viss, kas man pieder- rīsu bļodiņa, nūjiņas un karote. Tomēr es gribu to dot tā Kunga darbam. Es varu ēst ar pirkstiem un uz kartona gabala.“

Mana sirds bija pilnīgi satriekta. “Māsa“, es teicu, “es nevaru to pieņemt, jo tas ir viss, kas jums pieder. Jums vajadzīgas šīs lietas, lai varētu ēst. Es to nevaru pieņemt.“

Viņa izslējās un ar asarām acīm teica: “Vai patiešām Dievs nevar pieņemt šo dāvanu no vecas, mirstošas sievietes? Vai patiešām? Es zinu, ka tā ir maznozīmīga palīdzība priekš jums, bet ari es gribēju kaut ko dot.“

Negaidot piecēlās kāds biznesmenis un teica: “Mācītāj, es gribu visu to nopirkt!" Un viņš samaksāja par ieplīsušo bļodiņu ar rīsiem, pāris nūjiņām un karoti aptuveni trīsdesmit tūkstošus dolāru.

Lūk, tā iedegās uguns- cilvēki sāka pārdot savas mājas, pārgāja dzīvot uz mazākiem dzīvokļiem. Jaunlaulātie pāri atdeva savus gada ienākumus, lai varētu turpināt celt draudzes ēku, nolemjot dzīvot ticībā.

Šī lielā kustība sāka dot savus rezultātus, jo drīz vien sāka ienākt nauda un es samaksāju visus savus parādus un atbrīvojos no visiem aizņēmumiem. Bankas atvēra man durvis un par brīnumu mazāk nekā vienā gadā viss sāka nokārtoties. Līdz 1973. gadam es ne

tikai norēķinājos ar visiem kreditoriem, bet ari atradu piecus miljonus dolāru, kas bija nepieciešami, lai nobeigtu draudzes ēkas un palīgkomplekšu celtniecību.

Dievs atkal pierādīja, ka Andreja skola- tā ir pati labākā skola, lai vārdos izteiktie brīnumi pārtaptu realitātē un mēs sāktu domāt tādā veidā, kā to vēlas Dievs.

Daudzi domā, ka, ja jums ir ticība, viss noritēs ļoti viegli un mēs nesaskarsimies ar daudz problēmām. Tomēr ir ļoti svarīgi atcerēties, ka tas tā nav. Paskatoties uz Ābrahāmu, mēs redzam, ka viņam bija ti-ciba, bet viņš sastapās ar bēdām un ciešanām veselus divdesmit gadus. Jēkabs pārcieta grūtības divdesmit gadus, Jāzeps trīsdesmit gadus, Mozus četrdesmit gadus, bet Kristus mācekļi pārcieta grūtības visā savas dzīves garumā.

Nesāciet skumt, ja jums iznāks iziet cauri nedaudzu nedēļu grūtībām vai dažu mēnešu bēdām. Nenolaidiet savas rokas sakāvē un nekliedziet: “Kur tad ir Dievs?!“

Dievs vienmēr ir ar jums, un Viņš jūs pārbauda. Dažreiz Dievs grib nostiprināt mūsu mugurkaulu, dažreiz jūsu iztaisnošanas brīdī jūs par varat dzirdēt kaulu krakšķēšanu. Bet, ja jūs stāviet uz Dieva Vārda un jums ir ticība, Dievs nekad neatstās jūs nogrūstu zemē. Lai to ilustrētu, es pastāstīšu par kādu savu piedzīvojumu.

Es reiz parakstīju čeku par 50 tūkstošiem dolāru, kurus apņēmos samaksāt līdz 31. decembrim. Es centos savākt šo naudu, kur tik vien varēju to dabūt, bet tā arī nevarēju dabūt pat mazāko daļu no tās. Es zināju: ja nenomaksāšu šo naudu noteiktā laikā, avīzes izziņos pa visu Koreju, ka pašas lielākās Korejas draudzes mācītājs ir parakstījis čeku. kuru nevar samaksāt.

Bija pulkstens pusviens dienā un naudu vajadzēja nest uz banku, bet es vēl visu šo laiku lūdzu: “Ak, Dievs, es esmu iztērējis visu naudu, man nav vairs nekā. Es esmu centies aizņemties naudu, kur vien varēju. Tēvs, kur man vēl griezties? Man nav vairs tādu vietu, kur griezties pec naudas.“

Es turpināju lūgt. Pulkstens nosita jau viens pēcpusdienā, pēc tam divi, pēc tam trīs. Mana sieva pazvanīja un man jautāja, vai es esmu dabūjis kaut kur iztrūkstošo naudu?“

“Paceliet klausuli un pazvaniet uz policiju un nosauciet vārdu Jongi Čo; un jūs uzzināsit, ka viņš ir mācītājs vislielākajai draudzei Seulā un ka viņa draudzē ir vairāk nekā desmit tūkstoši locekļu. Viņam arī ir liela autoritāte pie pārējiem kristiešiem. Viņš ir spējīgs pārliecināt viņus pārvietot savus kapitālus no citām bankām uz jūsu nākošajā gadā. Un es jums piedāvāju šo lielo iespēju, ja jūs man dosit citu."

Viņš pazvanīja savam sekretāram un prasīja pārbaudīt visu, ko es stāstīju par sevi. Viss manis teiktais izrādījās patiesība. Tad viņš prasīja: “Ko es jums varu palīdzēt?“

“Jūs izrakstāt man čeku par piecdesmit tūkstošiem“, es teicu viņam. “Man nav laika sagatavot visus nepieciešamos papīrus. Jūs taču esat darījumu cilvēks, vai ne tā? Esmu Dieva darba darītājs. Bieži gadās tā, ka darījuma cilvēks ķeras pie milzīga pasākuma ticībā un cenšas parādīt, ka viņu sagaida sekmes. Sīkas lietas prasa daudz vairāk darba, bet, ja mēs ķeramies pie lielām un uzticamies, ar ticību mēs varam gūt daudz lielākas sekmes. Ja jūs esat darījumu cilvēks- un es domāju, ka jūs tāds esat- es domāju, ka jūs piekritīsit manam priekšlikumam“.

Pārvaldnieks pazvanīja savam viceprezidentam, bet tas teica: “Jās nedrīkstat to darīt! Jūs pazaudēsit galvu. Tie nav tikai 5,000 dolāru. Tie ir 50,000 dolāru, un viņam nav garantijas dokumentu. Jūs nedrīkstat to darīt.“

“Ja jūs to nevēlaties darīt, tad man ir citas vielas, kur doties. Es varētu darīt šo godu Co Heunga Banka kungam.“

Šis cilvēks apsēdās un pakratīja ar galvu. Tad viņš teica: “Ser, tas ir tiešām smieklīgi, es nekad savā dzīvē neesmu piedzīvojis šādas sajūtas. Es jums ticu. Ja es nebūtu jums uzticējies, es nekad nebūtu to pieļāvis. Man patīk tādi cilvēki. Jūs esat drosmīgs cilvēks. Man patīk jūsu ticība. Es atdodu visu savu karjeru un visu savu dzīvi jūsu rokās, to darot; vairāk savā dzīvē es tādas lietas nekad nedarīšu. Es jums piekrītu. Es apņemos uz sava kakla uzlikt cilpu." “Atnesiet man čeku par 50 tūkstošiem dolāru,“ viņš teica savam viceprezidentam. “Es ticu, ka jūs izpildīsit savu solījumu“, viņš teica un izrakstīja man čeku par 50 tūkstošiem dolāru no saviem personīgajiem iekrājumiem.

Kad izgāju ārā no bankas ar Čeku rokās, es sajutu, ka esmu it kā paaudzies par desmit pēdām. Es atkal atrados Andreja skolā. Es

saņēmu naudu tieši pulksten sešos, pirms bankas aizvēršanas. Es biju glābts!

Dievs bieži vien nogaida beidzamo momentu. Kad jūs esat atjaunojuši savu prātu un mācījušies staigāt ar Dievu, jums vēl jāiztur līdz pēdējam mirklim. Nebīstieties.

Atjaunojiet savu domu dzīvi. Nepiekrītiet tradicionālajam domāšanas veidam, bet mācieties Dieva Vārdu. Tā ir grāmata, kura jums palīdzēs atjaunot prātu, piepildīt to ar pozitīvu domāšanu un mācīties domāt brīnumu izteiksmē.

Vērsiet savu prātu uz Dieva panākumiem

Trešais solis, lai atjaunotu prātu, ir to orientēt uz panākumiem. Jums vajadzīgs savu prātu piesātināt ar uzvaras apziņu, lieluma apziņu. Dievs nekad necieš sakāves. Ja tās ir Dieva domas, ko jūs saņemat, jūs vienmēr gūsit panākumus.

Dievs nekad nezaudē karu, jo ir vienīgais uzvarētājs; jums arī jāiegūst uzvaras apziņa. Dievam nekad nekas netrūkst; jums jāiegūst pārpilnības apziņa.

Šī apziņa ir svarīga. Ja jums ir mazvērtības komplekss, nabadzības apziņa, slimības apziņa vai sakāpes apziņa, Dievs nespēj darboties.

Dievs ir jūsu palīgs. Dievs ir jūsu pārpilnība. Dievs ir jūsu panākumi, un Dievs ir jūsu uzvara. Ja divi cilvēki savā starpā nav vienprātībā, kā gan viņi var strādāt kopā? Tāpēc, lai staigātu un strādātu kopā ar Dievu, jums jāiegūst dievišķa apziņa.

Atjaunojiet savu prātu. Nepārtraukti domājiet par panākumiem, par uzvarām, par pārpilnību. Kad būsit pilnīgi atjaunojuši savu domāšanas procesu, jūs būsit spējīgi saņemt remu no Dieva. Droši uzņemiet Dieva Vārdu savā domu dzīvē. Caur lūgšanu rodas ticība, un caur ticību jūs spēsit pacelt augstu savu ragu.

Lūkojieties vienīgi uz to Kungu. Lai arī jūs varat neko nejust, lai arī jūs nevarat nekam pieskārties un, lai arī jūsu nākotne liekas kā tumša nakts, nebīstieties. Jūs dzīvojat no atklāsmju zināšanām. Jūs dzīvojat ar jaunām domām. Dieva domām, domām par Viņa Vārdu, Bībeli.

Jēzus ir tas pats, kas bija vakar, šodien un mūžīgi. Dievs Jehova nekad nemainās, un Dieva Vārds nekad nekrīt zemē, nenesot augļus.

Mēs nevaram pārtikt tikai no maizes vien, bet no Dieva Vārda. Mēs esam patiesie Dieva bērni, un mums ir jādzīvo ticībā. Jēzū Kristu nav ne pārmaiņu, ne pārgrozības ēnu. Neskatoties uz to, ka viens no mums ir ar baltu ādas krāsu, cits melns, dzeltens vai sarkans- mēs visi piederam vienai tautai- Jēzus Kristus tautai. Un mēs dzīvojam caur Viņa domāšanu. Tāpēc atjaunojiet savu prātu un pārveidojiet savu domāšanas dzīvi.

Domājiet lielas domas. Redziet ko lielu un varenu. Jums ir tikai viena dzīve, kuru jums jānodzīvo, tādēļ nevārtieties dubļos, dzīvojot ar kļūdainu apziņu. Jūsu dzīve ir ļoti dārga Dieva acīs, un jums ir kaut kas šajā pasaulē jāizdara. Jēzus Kristus mājo katrā kristietī. Jums dzīvē ir neizsīkstoši krājumi.

Kristus ir tikpat spēcīgs kā Viņš bija divus tūkstošus gadu atpakaļ. Jūs varat atjaunot savu domāšanas veidu, ieliekot savā sirdī Jēzus Kristus domas, domājot pozitīvi, domājot brīnumu domas un attīstot orientāciju uz panākumiem, uzvaru, pārpilnību. Tas rada pamatu, no kura varat sākt skatīt Dieva vārdu savā prātā, to pilnībā atjaunojot. Tad jūs redzēsit lielus brīnumus.

Domāšanas un lūgšanas likums

Efeziešiem 3:20 mēs lasām: “Bet Viņam, kas darbodamies mūsos ar savu brīnišķīgo varu, spēj darīt daudz vairāk par visu, ko lūdzam vai saprotam, lai ir gods draudzē un Kristū Jēzū uz. audžu audzēm mūžu mūžos“. Es nosaucu šo principu par domāšanas un lūgšanas likumu. Daudzi domā, ka viņi saņems prasīto tūlīt pēc lūgšanas par to. Bet Bībele tomēr saka: “lūdzam un saprotam“. Dievs dod savas atbildes ar jūsu domu dzīves starpniecību. Viņš var izdarīt nesamērojami vairāk par to, ko mēs lūdzam vai saprotam.

Par ko jūs domājat? Vai domājat par savu nabadzību? Vai jūs domājat par slimībām? Vai jūs domājat par neiespējamām lietām? Vai jūs domājat negatīvas domas? Vai jūs domājat par sakāvēm? Ja jūs lūdzat šādā veidā, Dievam nav kanāla, caur ko darboties.

Kāda ir jūsu domu dzīve? Vai esat atjaunojis savu domu dzīvi? Dievs vēlas veikt jūsu labā nesalīdzināmi vairāk par to, ko jūs lūdzat vai saprotat, bet jums ir jāatjaunojas savā domāšanas veidā.

Jums nepieciešams lasīt Bībeli. Tikai nelasiet Bībeli reliģiozi; nelasiet Bībeli, lai meklētu likumus, pēc kā jādzīvo; nelasiet Bībeli kā vēstures grāmatu. Drīzāk lasiet Bībeli, lai barotu savu prātu un atjaunotu savu domu dzīvi. Piepildiet savu domāšanu ar Dieva Vārdu. Tad Dievam būs brīva pieeja jūsu dzīvē un iespēja darboties, lai darītu varenas lietas Dieva godības dēļ, kas plūdīs caur jums.

DIEVA ADRESE

Kad kļūstam par kristiešiem, mums ne tikai vajadzīgs atjaunot mūsu domu dzīvi caur pozitīvo domāšanu, domājot brīnumu kategorijās un attīstot orientāciju uz panākumiem; mums tāpat jābūt drošiem par mūsu spēka un spēju avotu.

Izmisums

1958. gadā es pirmo reizi sāku savu kalpošanu pašās nožēlojamākās vietās mūsu pilsētā. Taču es nebiju ne sagatavots, ne apmācīts šāda veida kalpošanai. Mazāk nekā trīs mēnešos es iztērēju visus savus sprediķus un man vairs nebija ko sludināt.

Tu viegli vari sacīt, ka iziesi priekšā un stāstīsi pestīšanas vēsti, taču tu nevari dienu no dienas runāt par pestīšanu. Lai sagatavotu vienu svētrunu, cs pavadīju veselu nedēļu, ejot no 1. Mozus līdz Atklāsmes grāmatai, un man bija citāti no visām Bībeles grāmatām, taču nebija svētrunas. Es gandrīz jutu, ka neesmu aicināts kalpošanā, jo nespēju vairāk sagatavot svētrunas.

Nabadzīgie ļaudis šajā rajonā bija ne sevišķi ieinteresēti dzirdēt vārdus par debesīm un cili. Viņi dienu no dienas pārtika no tā, ko nopelnīja; un viņu galvenās rūpes bija dienišķā iztika. Viņiem nebija laika domāt par savu nākotni. Lai kur es arī nedotos, man visur prasīja, lai cs palīdzu ar rīsiem, drēbēm vai naudu, lai tie būtu spējīgi uzcelt māju, kur dzīvot. Taču tajā laikā es biju tāds pats kā viņi un arī es dzīvoju trūkumā, neēdis un tikai ar vienu uzvalku. Man nebija nekā, ko viņiem dot.

Es atrados visai neapskaužamā stāvoklī. Kaut arī zināju, ka Dievam ir visi resursi, tajā laikā es nezināju, kā satvert to Kungu un piekļūt šiem resursiem. Bija laiki, kad man likās, ka esmu ļoti tuvu Dievam. Sajutu, ka pieskaros Viņam; taču jau nākošajā dienā man likās, ka viss kontakts pazudis.

Lūk, tamdēļ es bieži šaubījos un pat brīnījos: vai patiešām es dzīvoju Svētajā Garā? Ne vienreiz vien es sev teicu: “Ak, Kungs, es zinu, ka es esmu Jēzū Kristū.“ Bet tomēr, pēc grūtas dienas, kad vakarā centos lūgt, likās, ka esmu tālu no Viņa. Tamdēļ es tā arī teicu: “Tēvs, es esmu tik skumjš. Es tik bieži esmu Tevī un ārpus Tevis, ka nezinu, kā Tevi saglabāt būt ar mani pastāvīgi kopā?“ Tad iesākās mani cīniņi atrast pastāvīgu un neizzūdošu Dieva tuvumu.

Austrumu ļaudis, starp citu, grib zināt adresi un vietu, kur atrodas dievs, kura priekšā viņi zemojas. Vairums cilvēku austrumos tika audzināti pagānu dievu pielūgšanas vidē un ietekmē, tādēļ viņiem ir nepieciešams zināt viņu dieva mājas vieta, lai varētu viņam kalpot un to pielūgt. Kad es vēl biju pagāns un man bija vajadzīgs dievs, es vienkārši gāju uz templi un nometos ceļos elka priekšā, lai varētu viņam izteikt savu lūgumu. Pagāniem kalpošanā vienmēr ir zināma viņu dieva mājas vieta.

Kad kļuvu par kristieti, es nespēju atrast mūsu Dievam mājas vietu. Tas vienmēr manī radīja lielas skumjas. rlā Kunga lūgšanā mēs sakām: “Mūsu Tēvs debesīs.“ Es prātoju: “Bet kur ir debesis?“ Tā kā zeme ir apaļa, cilvēkiem zemes virspusē debesis ir augšā, bet tiem, kas atrodas zemes otrajā pusē, debesīm jābūt lejā.“

Tāpēc vienmēr, kad tika pieminēts “debesu Tēvs“, es biju izmisis. “Tēvs, kur tu esi?“ es vaicāju. “Vai Tu esi tur? Šeit? Kur? Tēvs, paziņo man, kur Tu mājo!“

Tāpēc austrumu ļaudīm, kas nāk pie Kristus, ir cīņas- tie nespēj atrast Dieva mājas vietu. Daudzi nāk pie manis un prasa: “Mācītāj Co. sniedziet mums priekšstatu vai ainu. Jūs aicināt mūs ticēt Dievam, bet kur Viņš atrodas?“

Savas kalpošanas iesākumā es tiem atbildēju: “Sarunājieties ar debesu Tēvu. Es nezinu, kur Viņš atrodas. Dažreiz Viņš nāk pie manis, bet dažreiz nē.“

Es bieži raudāju Viņa priekšā, jo nevarēju turpināt vairs šādā veidā sludināt. Man bija vajadzīgs zināt mana Dieva precīza adrese. Es sāku meklēt mūsu Dieva adresi.

Iztēlē es devos pie Ādama un viņam teicu: “Ādam, es esmu pārliecināts, ka tu esi mūsu priekštecis. Es zinu, ka tev ir zināma šī adrese. Lūdzu, parādi man mūsu debesu Tēva adresi."

Tad viņš man it kā teica: "Viņš mīt Ēdenes dārzā. Ja dosies turp, tu atradīsi Tēva mājas vietu.“

“Kad tu atkriti no žēlastības,“ es vaicāju, “tu tiki izraidīts no Ēdenes dārza. Kur tas atrodas?“

Ādams atteica: “Es nezinu.“

Tad savā iztēlē iedomājos apciemot Ābrahāmu. Biju sarūgtināts, taču aizgāju līdz Ābrahāmam un sacīju: “Ābrahāma tēv, tu esi ticības tēvs un bieži sastapies ar Dievu. Vai tu man nepastāstītu, kur ir mūsu Tēva mājas vieta?“

Ābrahāms atbildēja: “Vienmēr, kad man bija vajadzīgs Dievs, es sarīkoju altāri un nogalināju dzīvnieku, bet tad gaidīju uz Viņu. Dažreiz Viņš ar mani sastapās, bet citās reizēs nē. Es nezinu Viņa adresi.“

Tad es atstāju Ābrahāmu un gāju pie Mozus. Sacīju: “Mozu, tu taču zini Dieva Tēva mājas vietu. Tu visā savā dzīvē izjuti Viņa tuvumu.“

“Bez šaubām, es Viņu pazīstu,“ Mozus atbildēja. “Viņš bija teltī, kas tika uzcelta tuksnesī. Dienas laikā Viņš atradās mākoņa stabā, bet naktīs uguns stabā. Dodies turp, un tu atradīsi Dievu. Dievs atrodas tur.“

“Bet,“ es teicu, “kad israēlieši nonāca Kānaānas zemē, telts pazuda. Kur ir tuksneša telts?“

“Es nezinu,“ Mozus atbildēja.

Vēlreiz sarūgtināts, es devos pie ķēniņa Sālamana. Es sacīju: “Ķēniņ Sālaman, tu uzcēli varenu templi ar krāsainiem granīta akmeņiem. Vai tagad zini, kur mīt Dievs?“

“Protams. Dievs atrodas brīnišķīgajā Sālamana templī“, viņš man sacīja. “Kad kāds lāsts, epidēmija vai kāda slimība izplatījās manā zemē, cilvēki lūdza Dievu, kas mīt templī, un Dievs tos uzklausīja un atbildēja uz viņu lūgšanām.“

“Bet kur tagad atrodas templis?“ es jautāju. “Templis tika nojaukts 600 gadus pirms Kristus; to izdarīja babilonieši. Mums nav pat zināms, kur šodien atrodas šis templis.“

“Žēl“, atbildēja Sālamans, “tas templis tagad ir nojaukts un man nav zināma pat vieta, kur to meklēt.“

Tad es devos pie Jāņa Kristītāja. Sacīju: “Jāni Kristītāj, tu taču zināsi Dieva adresi.“

“Jā“, atbildēja Jānis. “Paskaties uz Dieva Jēru, kurš nesa visas pasaules grēkus- Jēzu Kristu. Dievs ir Viņā.“

Un tā, meklējot Dieva mājas vietu, es nonācu pie Jēzus. Patiešām, Jēzū es atradu Dievu. Dievs runāja tikai caur Jēzu Kristu; tikai caur Viņu Dievs darīja savus brīnumus. Kur atrodas Jēzus, tur atrodas Dievs.

Es nopriecājos sirdī, jo biju atradis Dieva adresi. Bet tad atkal manas sirds priekšā nostājās liels jautājums. Jēzus nomira, augšāmcēlās un uzbrauca debesīs; kur tagad atrodas Jēzus Kristus? Un atkal es atgriezos pie sākuma punkta. Vaicāju: “Jēzu. kur Tu esi? Man nav zināma Tava atrašanās vieta, tāpēc es nevaru cilvēkiem norādīt uz vietu, kur Tu atrodies.“

Risinājums

Un tad nāca atbilde. Jēzus teica: “Es nomiru, un, redzi, Es esmu dzīvs. Es sūtīju Svēto Garu katram saviem sekotājam. Es teicu jums, ka nekad jūs neatstāšu bāreņus. Un Es jums teicu, ka lūgšu Tēvu, lai Viņš jums sūtītu Svēto Garu, un tajā dienā jūs uzzināsiet, ka Es esmu Tēvā un Tēvs manī; ka Es esmu jūsos un jūs esat manī“.

Pakāpeniski es sāku saskatīt, ka caur Svēto Garu Dievs Tēvs un Dievs Dēls atrodas manī. 2. Korintiešiem izlasīju, ka Dievs apzīmogoja mūs un sūtīja mūsu sirdīs savu Svēto Garu. Tā es atradu adresi savam Dievam. Es pārliecinājos, ka šī adrese esmu es pats.

Tad es droši devos pie saviem kristiešiem un sāku ar visu drošību sludināt viņiem: “Mēs varam atrast to vietu, kur atrodas mūsu Dievs. Tagad es esmu atradis savam Dievam mājas vietu. Viņa adrese esmu es pats. Viņš atrodas ;manī visā savā spēkā un varenībā. Caur Svēto Garu Dievs Tēvs un Dievs Dēls atrodas manī un pavada mani visur, lai kur es arī neietu.

“Viņš tāpat atrodas arī jūsos, un Viņa adrese ir jūsu adrese. Ja jūs atrodaties mājās, arī Dievs atrodas mājās; ja jūs dodaties uz darbu, Viņš ir tur; ja jūs strādājat virtuvē. Viņš ir tur. Dievs atrodas jūsos, un Viņa resursi atrodas jūsos.

“Brāļi“, es turpināju, “zelta un sudraba man nav. Pārtikas, rīsu un drēbes man nav, man ir kaut kas, ko jums sniegt. Dievs atrodas

jūsos! Tie no jums, kas to vēl neesat darījusi, nāciet pie Jēzus Kristus, pieņemiet Viņu kā savu personīgo Glābēju; un debess un zemes Radītājs ar visiem saviem resursiem mājos jūsu sirdīs. Viņš nodrošinās katru jūsu vajadzību.“ Dzirdot šo vēsti, viņi sāka attīstīt savu ticību.

Tāds bija sākuma punkts manai kalpošanai un pamatakmens manai sludināšanai. Līdz tam laikam es pastāvīgi meklēju Dievu. Kad ieradās pazīstami evaņģēlisti, es steidzos pie tiem, lai varētu satvert Dievu. Reizēm es devos lūgt kalnā, reizēm nolaidos ielejā. Es visur centos atrast Dievu, bet pēc šīs patiesības atklāšanas es vairs nemeklēju. Biju Viņu atradis un zināju, kur Viņš mīt.

Tagad es cilvēkiem saku: “Dievu nevajag meklēt miljoniem jūdžu tālumā. Viņš nav divus tūkstošus gadus atpakaļ dzīvojis Dievs, Viņš arī nav nākotnes Dievs. Jūsu Dievs mājo jūsos ar visiem Viņa resursiem, spēku un autoritāti; Viņa adrese esat jūs pats. Tāpēc jūs varat katru dienu ar Viņu sarunāties un lūgt, katrā laikā. Jūs varat Viņam pieskār-ties un ikdienas satvert Viņa resursus caur lūgšanu un ticību. Kad skaļi lūdzat. Dievs jūs dzird. Kad runājat maigi, Dievs dzird. Kad pārdomājat, Dievs jūs dzird, jo Viņš mīt jūsos un spēj nodrošināt visas jūsu vajadzības."

Pēc Korejas kara, kad misionāri sāka šajā zemē strādāt tā Kunga darbā, es piedalījos izpildu komiteju sanāksmēs. Vairums Korejas kalpotāju piedāvāja tur dažādus projektus un plānus, tādus kā baznīcu projekti vai Bībeles koledžu darbība, un šajā sabiedrībā tika pārrunāti dažādi problēmu risinājumu celi. Taču kad radās jautājums par finansēm, viņi ātri pasludināja lēmumu: “Lai ar šo jautājumu nodarbojas misionāri“. Viņi domāja, ka misionāri ir finansisti.

Tas mani ļoti aizskāra. Tādēļ es tiem jautāju: “Kāpēc jūs vienmēr visu uzveliet uz misionāra pleciem?“

Viņi atbildēja: “Dievs nodrošina vienīgi caur misionāriem, nevis caur mums.“

Kopš Bībeles skolas beigšanas es biju nolēmis, ka mans vienīgais iztikas avots būs vienīgi Dievs, bis pārliecinājos, ka Dievs atrodas manā sirdī ar visiem nepieciešamajiem resursiem. Atklāju, kā pieslēgties Dieva resursiem, un pa šiem divdesmit kalpošanā pavadītajiem gadiem neesmu bijis atkarīgs ne no kā cila.

Esmu devies pāri Klusajam okeānam vairāk nekā 40 reizes, lai kalpotu citās zemēs. Taču nekad neesmu prasījis ne santīma nevienai draudzei. Lūdzot sūtīt misionārus uz Koreju, nekad neesmu lūdzis kādu finansiālo palīdzību no ārzemju draudzēm.

Vienmēr esmu bijis atkarīgs no Dieva; Viņš ir par mani rūpējies visos laikos: būvējot draudzes ēku, izsūtot misionārus no manas draudzes uz citām zemēm un veidojot Bībeles koledžu.

Pašreiz mēs būvējam jaunu Bībeles skolas ēku mūsu Korejas Dieva Asamblejai, un mūsu draudze tai dāvina pusmiljonu dolāru. Dievs patiesi nodrošina visas mūsu vajadzības.

Izaicinājums

Vēlos jums atgādināt, ka jūsos atrodas visi nepieciešamie resursi-nevis rītdien, nevis vakardien, bet tagad; jūsos atrodas jūsos mītošais Dievs. Dievs mūsos neguļ. Dievs nekad nav nācis, lai apjums apliktu telti un baudītu brīvdienas. Dievs ir jūsos, lai īstenotu jūsu pestīšanas procesu. Un Dievs nekad neko nedara, neizmantojot jūsu domāšanu, neienākot jūsu atklāsmē, jūsu ticībā. Jūs esat kanāls.

Jūs varat teikt: "Dievs, lūdzu strādā kosmosā un īsteno visas vajadzīgās lietas tur.“ Dievs atbildēs: “Nē! Es mītu tevī. Es nekad nedošos pasaulē bez spēka, kas plūst cauri tavai dzīvei.“

Jūs esat kanāls. Jums pieder visa atbildība. Ja jūs neattīstīsit savu ticības ceļu, lai sadarbotos ar Dievu, Dievs tiks ierobežots. Dievs ir tik plašs, cik jūs atļaujat Viņam būt; Viņš ir tik niecīgs, cik mazu jūs Viņu darāt.

Kad grēcinieki nāk tā Kunga priekšā satriekti un nelaimīgi, vispirms es runāju ar viņiem par to, ka Dievs atrodas viņos un ka viņiem visiem pieder Jēzus Kristus resursi. Tad es tos apgaismoju, attīstot viņu sirdīs vēlēšanos sadarboties ar Dievu. Viens pēc otra, bez izņēmuma, viņi iegūst jaunu ticību un tiek vadīti jaunā, brīnumainā, uzvarošā dzīvē.

Ja šie ļaudis būtu nabadzības varā un pildīti ar kļūdu apziņu, kā tas nāk, ka viņi ir ziedojuši vairāk nekā divdesmit miljonu dolāru savai draudzei laika posmā no 1969. gada līdz 1977. gadam? Katru gadu mēs īstenojam projektus, kuru vērtība ir no pusotra miljona līdz diviem miljoniem dolāru. Šie draudzes locekļi spēj dot, jo ir bagātības apziņā un gūst brīnumainus panākumus; tie zin, kā pieslēgties resursu Avotam. Taču pašā iesākumā viņierm jābūt nomazgātiem no visiem miesas grēkiem.

Lielākā daļa cilvēku atrodas karā ar četriem miesas grēkiem tā, ka nespēj aktīvi strādāt ar Dievu. Neatdalot sevi no šiem grēkiem, viņi ir tik sasaistīti, ka Dievam netiek dota iespēja darboties caur tiem. Tas ir četras lietas, ko esmu atklājis divdesmit gadu darbā ar cilvēkiem, sniedzot tiem garīgus padomus.

Ienaida grēks

Ļaudis cieš no ienaida. Tas ir pirmais grēks, par kuru mēs runāsim. Ja jūs glabājat savā sirdī ienaidu, Dievs nekad nedarbosies caur jums. Šis nepiedošanas un ienaida grēks ir ienaidnieks numur viens, kas gremdē jūsu ticību. Mateja evaņģēlijā 6:14-15 Jēzus Kristus norādīja: "Ja jūs piedosiet cilvēkiem viņu grēkus, tad arī jūsu lēvs debesīs piedos jums: Bet ja jūs cilvēkiem viņu grēkus nepiedosiet, tad arī jūsu Tēvs nepiedos jums jūsu grēkus."

Parasti pēc ceturtā svētdienas dievkalpojuma esmu tik ļoti noguris, ka pēc sava sprediķa nepieņemu nevienu cilvēku. Bet, ja kādam tomēr vajag pie manis atnākt, viņam vajag iziet cauri manam sekretariātam, kur mani palīgi uzmanīgi izklaušina cilvēkus. Tikai tad viņi dabū atļauju tikties ar mani. Bet, ja kāds tomēr ir sasniedzis mana kabineta durvis, tad tas nozīmē, ka viņam ir vajadzīga liela palīdzība.

Reiz kādā svētdienā pēc ceturtā dievkalpojuma kāds pieklauvēja pie mana kabineta durvīm.

Es atvēru, un manā kabinetā ienāca cilvēks. No sākuma es nodomāju, ka viņš ir piedzēries, jo viņš gāja visai nedrošā soli un viņa kājas visu laiku streipuļoja. Viņš apsēdās un kaut ko izvilka no savas kabatas. Tas bija ass nazis, un es izbijos. Domāju: “Kā gan viņš ticis tik tālu? Viņš ir ar nazi, un kas viņam atļāva nokļūt līdz man?"

Biju patiešām nobijies. Viņam glaudot nazi, es sagatavojos sevi aizsargāt. Sacīju: "Nelietojiet šo nazi. Labāk pastāstiet, kādā vajadzībā esat atnācis pie manis.“

Viņš atbildēja: "Ser, es esmu apņēmies izdarīt pašnāvību, bet pirms tam es gribu nogalināt savu sievu, sievastēvu, sievasmāti un

visus, kas man atrodas apkārt. Mans draugs ieteica mani apmeklēt kādu no jūsu dievkalpojumiem, pirms es ķeros pie sava nodoma izpildīšanas. Tā, lūk, es atnācu un apmeklēju jūsu ceturto dievkalpojumu. Uzmanīgi klausījos, bet es nevarēju saprast nevienu vārdu. Jūs runājāt dienvidnieku izloksnē. Es nevarēju saprast jūsu akcentu, tāpēc nespēju saprast, ko jūs runājat. Pēc jūsu uzklausīšanas es iešu un īstenošu savus plānus.

Es mirstu- man ir tuberkuloze. Es pastāvīgi klepoju. Es eju bojā.“

“Nomierinieties“- es uzstājīgi teicu. “Sēdieties un izstāstiet man par savu pagātni.“

“Labi“, atteica viņš. “Vjetnamas kara laika pēdējās dienās es tiku iesaukts armijā kā tehniķis un buldozera vadītājs. Es strādāju uz frontes līnijas- cēlu bunkurus un būvēju ceļus, riskējot ar savu dzīvību, lai nopelnītu vairāk naudas. Es sūtīju šo naudu savai sievai. Bet kad karš beidzās, man tik tikko pietika līdzekļu, lai atgrieztos mājās no Vjetnamas.

Nosūtīju telegrammu no I Ionkongassievai, un, kad ielidoju Seulas lidostā, es gaidīju, ka ieraudzīšu savu sievu kopā ar mūsu bērniem. Bet, lai kā arī es centos skatīties, es tomēr nevarēju atrast pat viņu ēnu. Nodomāju, ka viņa droši vien nav saņēmusi manu telegrammu. Bet, kad es ierados mājā, tad ieraudzīju, ka tur dzīvo sveši cilvēki.

Uzzināju, ka mana sieva ir aizbēgusi ar kādu jaunu cilvēku. Viņa mani bija pametusi, paņemot līdzi visus savus ietaupījumus, aizbēgusi ar citu vīrieti, un tagad dzīvoja citā pilsētas daļā. Devos pie viņas un aicināju viņu atgriezties mājās, bet viņa bija nolēmusi neatgriezties.

Devos pie sievastēva un sievasmātes un protestēju. Viņi iedeva man 40 dolārus un pēc tam padzina no savas mājas. Pēc nedēļas manā sirdī parādījās degoša naida uguns un sāku spļaut asinis. Tagad tuberkuloze vienkārši mani saēd un man nav vairs nekādu cerību. Tādēļ es esmu nolēmis iznīcināt viņus visus, bet pēc tam nonāvēšu arī sevi.“

“Scr“, es viņam teicu, “tā nav metode, lai iegūtu uzvaru. Pats labākais ceļš, kā iegūt dziedinājumu, ir atrast jaunu darbu un daudz skaistāku māju un atsacīties no bijušās dzīves. 'Pikai tādā veida jūs patiešām esat spējīgs tiem atriebt. Taču ja jūs nonāvēsit viņus un pēc tam sevi, tas nedos jums nekādu apmierinājumu“.

“Es neieredzu viņus“,- viņš iesaucās.

“Kamēr jūs viņus ienīdīsit, jūs tikai turpināsit sevi bojāt un iznīcināt,“ es sacīju. “Kad jūs ienīstat, jūs sevi iznicināt vairāk nekā citus.“

“Kāpēc jūs negribat sevi atdot Jēzum?“ es viņam jautāju. “Kad Jēzus ienāks jūsu sirdī, jūsos ieplūdīs viss Dieva varenais spēks un paliks jūsos. Dieva spēks plūdīs cauri jums. Dievs jums pieskārsies, jūs dziedinās un atjaunos jūsu dzīvi. Jūs varat atjaunot savu dzīvi; un tā būs īstā atriebība jūsu ienaidniekiem.“

Es aizsūtīju viņu uz Lūgšanu kalnu, kur viņš pieņēma Jēzu Kristu kā savu personīgo Glābēju. Bet viņš vēl aizvien nevarēja visā pilnībā piedot savai sievai. Es lūdzu viņu svētīt savu sievu: “Pats labākais veids, kā piedot savai sievai, ir viņu svētīt: viņas garu, dvēseli un dzīvi. Lūdziet Dievu. Lai iegūtu dziedināšanu savai sirdij, pats labākais veids ir viņu svētīt viņas jaunajā dzīvē. Lūdziet Dievu, lai Viņš atver debesu logus un izlej savas svētības pār viņu.“

“Es nespēju viņu svētīt!“ viņš iesaucās. “Es viņu nenolādēšu, taču svētīt viņu nevaru.“

Es atbildēju: “Ja viņu nesvētīsit, jūs nesaņemsit dziedināšanu. Kad jūs svētījat, no jums sāk izplūst svētības; un rezultātā jūs izrādāties saņēmis vēl vairāk svētību nekā viņa. Korejā pastāv sena paruna: “Ja jūs gribat citus apmētāt ar mēsliem, jums vispirms ir jānosmērē ar tiem savas rokas“. Ja jūs gribat nolādēt savu sievu, lāstam ir jānāk vispirms no jūsu mutes, un jūs tiksit pirmais caur to nolādēts. Bet ja jūs svētīsit savu sievu, tad svētība vispirms izliesies no jūsu sirds, ies caur jūsu sirdi, un atkal jūs tiksit svētīts pirmais. Tāpēc ejiet un papriekšu svētījiet viņu.“

Viņš apsēdās un sāka svētīt savu sievu, no sākuma gan tā savādi rūcot caur zobiem. Viņš lūdza: “Dievs, es svētīju... savu sievu. Svētī... viņu. Un... sniedz viņai pestīšanu. Dievs, sniedz viņai... svētības.“

Viņš turpināja to svētīt un pēc mēneša visā pilnībā tika izārstēts no tuberkulozes. Viņš kļuva par citu cilvēku. Dieva spēks sāka plūst no viņa, un viņa seja sāka starot.

Kad pēc mēneša ar viņu satikos, viņš man teica, ka ir tik pacilātā garastāvoklī: “Mācītāj Co, es priecājos savā Kungā! Slava Dievam par to, ka es pareizi novērtēju savu sievu. Viņai bija jāaiziet no manis, lai es atrastu Jēzu. Es lūdzu par viņu katru dienu. Esmu atjaunojis savas

vadītāja tiesības un tagad atkal strādāju uz buldozera. Man ir jauns darbs, es ceļu jaunu māju un gaidu, ka mana sieva atkal atgriezīsies pie manis.“

Šis cilvēks slavēja to Kungu. Viņš bija pārveidojis savu domu dzīvi caur Dieva spēku, kas bija sācis plūst caur viņu. Viņš bija dziedināts kā miesā, tā arī garā.

Neatbrīvojoties no sava ienaida, jūs nevarat pieskārties tam Kungam. Jums izejot kalpošanas darbā, jums jāpalīdz arī citiem cilvēkiem to saprast.

Reiz mani apmeklēja kādas skolas skolotāja. Viņa bija skolas direktore un cieta no artrīta. Viņa bija griezusies daudzās slimnīcās pēc palīdzības, bet neviens viņai nebija spējis palīdzēt. Es uzliku rokas uz viņas un lūdzu par viņu, satriecu slimību un slavēju Dievu- es darīju visu iespējamo, taču Dievs viņai nepieskārās.

Daudzi cilvēki draudzē tiek dziedināti, taču, neskatoties uz visu, viņa netika dziedināta. Likās, ka man jāpadodas. Taču kādu dienu Svētais Gars sacīja: “Nesauc, nelūdz un nesatriec slimību. Es nevaru no viņas izplūst, jo viņa ienīst savu bijušo vīru.“

Zināju, ka viņi ir šķīrušies pirms desmit gadiem. Viņai sēžot manā priekšā, es sacīju: “Māsa, lūdzu izšķirieties ar savu vīru.“

Viņa paskatījās uz mani un sacīja: “Mācītāj, ko jūs ar to domājat, izšķirties ar vīru? Mēs esam šķīrušies vairāk nekā desmit gadus atpakaļ.“

“Nē,“ es atbildēju.

“Jā, esmu šķīrusies!“ viņa neatlaidās.

“Jā," es atkārtoju, “protams, jūs esat šķīrusies- juridiski. Taču garīgi jūs ar viņu neesat šķīrusies. Katru rītu jūs viņu nolādat; savā iztēlē jūs neesat atstājusi savu viru. Savā prātā jūs vēl arvien dzīvojat ar viņu, un šis ienaids jūs sagrauj un kaltē jūsu kaulus. Tādēļ jūsu artrīts nav dziedināms. Neviens ārsts jums nevar palīdzēt.“

Viņa atsaucās: “Jā, bet viņš man ir nodarījis tik daudz sāpes. Pēc mūsu apprecēšanās viņš nevarēja atrast darbu. Viņš izlietoja visu manu naudu. Viņš izniekoja manu dzīvi, tad mani atstāja un aizgāja ar citu sievieti. Kā es viņu spēju mīlēt?"

Es atsaucos: "Mīlēt viņu vai ne. tā ir jūsu lieta, bet, ja jūs nemīlēsit viņu, jūs nomirsit no artrīta. Tikt vaļā no tā jūs varēsit tikai Dieva Gara spēkā. Bet Dieva spēks nekad no debesīm nekritīs, lai jums pieskārtos un jūs dziedinātu.“

“Nē!“ es turpināju, “Dievs mīt jūsos, Viņš grib no jums plūst un jūs dziedināt. Tikai jūs apturat Dieva spēka plūdumu sava ienaida dēļ. Lūdzu sāciet svētīt savu bijušo vīru. Svētījiet savu bijušo ienaidnieku un dariet labu viņam. Tad jūs sāksit izjust pret viņu mīlestību un radīsit kanālu, caur ko Dieva Svētais Gars sāks plūst un jums pieskārties.“

Viņai bija tāda pati cīņa kā vīram ar tuberkulozi. Raudot viņa sacīja: "Es nespēju viņu mīlēt. Mācītāj, lūdzu, piedodiet maņ. Es viņu neienīdīšu, taču ari mīlēt netaisos.“

“Jūs nespēsit apturēt savu ienaidu pret viņu, ja nesāksit viņu mīlēt,“ es teicu. “Iedomājaties savu vīru, ka jūs viņu mīlat un viņu svētījat“.

Viņa sāka cīnīties ar sevi, bet es sāku par viņu lūgt. Viņa kliedza, raudāja caur sakostiem zobiem. Bet gala rezultātā viņa sāka to mīlēt. Lūgšanā viņa prasīja Dievam, lai Dievs viņu svētī un dod viņam visāda veida svētību. rIā Dieva spēks sāka plūst viņā, jo viņa bija sākusi mīlēt savu bijušo vīru. Pēc trim mēnešiem viņa tika pilnīgi dziedināta no artrīta.

Jā, Dievs mājo jūsos. Bet, ja jūs no sava ienaidnieka tēla neatbrīvosities un nenoliksit pie malas veco ienaidu, Dieva spēks nespēs caur jums plūst.

Baiļu grēks

Daudzi dzīvo baiļu varā. Mums kā kristiešiem ir uzlikta liela atbildība palīdzēt cilvēkiem tikt vaļā no bailēm, otrā no četriem grēkiem.

Es kādreiz slimoju ar tuberkulozi. Man bija tuberkuloze, jo pastāvīgi dzīvoju bailēs no tuberkulozes. Kad mācījos jaunākajās vidusskolas klasēs, man gadījās ieiet klasē, kur atradās stikla trauki, kas bija piepildīti ar spirtu, kurā bija ielikti kauli un daļa zarnu. Šis skats mani noveda galējā baiļu stāvoklī.

Kādreiz no rīta pasniedzējs stāstīja par tuberkulozi. Tad vēl nebija brīnumaino tablešu un mācītājs stāstīja: ja gadījumā jūs saslimstiet ar tuberkulozi, tad jūsu iekšiene sadalīsies un būs līdzīga tai miesai, kas atrodas šajos stikla traukos. Tāds būs jūsu dzīves iznākums.

Viņš stāstīja par tuberkulozes briesmām un nobeigumā teica: “Ir cilvēki, kuri ir piedzimuši ar noslieci uz tuberkulozi. Cilvēki, kuriem ir šauri pleci un garš kakls ir vairāk uzņēmīgi pret tuberkulozi kā pārējie“.

Tūlīt visi, kas atradās klasē, sāka izplest savus plecus un mērīt savus kaklus. Veroties visapkārt, es ieraudzīju, ka man ir pats garākais kakls. Tajā pašā brīdī es zināju, ka saslimšu ar tuberkulozi. Bailes mani bija trāpījušas. Kad es atgriezos savā istabā, es stāvēju pie spoguļa, skatīdamies uz savu kaklu. Bailes iekļuva manā sirdī; no tā laika nebija mirkļa, kad es būtu brīvs no šīm paniskajām bailēm saslimt ar tuberkulozi.

18 gadu vecumā man bija tuberkuloze. Ja jums ir bailes, sātanam ir kanāls, caur kuru viņš var piekļūt jums un jus saistīt; bailes ir negatīva ticība, 'lā kā es baidījos no tuberkulozes, es ar to saslimu. Spļaujot asinis, es sev sacīju: “Jā, tas ir tieši tas, ko es gaidīju.“

Kādā medicīnas žurnālā es izlasīju, ka daži ārsti apstiprina to, ka korejieši reizēm nomirst no kaitīga ieraduma. Es toreiz sevī padomāju: “Kā tas var būt- nomirt no ieraduma?“ Pēc tam es izlasīju šo rakstu.

Šie ārsti nebija kristieši un rakstīja par to, kādu lielu lomu mūsu dzīvē ieņem bailes. Lūk, kāds cilvēks nomira no augsta asinsspiediena 50 gadu vecumā. Viņa dēls, sasniedzis to pašu vecumu, nomira ar to pašu slimību. Tamdēļ arī viņu mazdēls dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka, sasniedzis piecdesmit gadu vecumu, arī viņš var nomirt no šīs pašas slimības.

Sasniedzot 50 gadu vecumu, iestāsies laiks, kad ari viņam sāksies stipras galvassāpes un viņš sev teiks: ‘Tuvojas nāve. Esmu tai gatavs“. Ja viņš sajutīs kaut ko pakrūtē, viņš būs gatavs uz acumirklīgu nāvi. Katru dienu viņš pavadīs bailēs un nedrošībā. Bailes viņa miesā rada šo situāciju, un drīz vien viņš tik tiešām nomirs no asinsizplūduma.

Daudzas sievietes nomirst no bailēm par vēzi. Kāda sieviete teica, ka viņas māte un tante ir mirušas no vēža un, droši vien, arī viņa nomirs no lā paša.

Kad viņa sasniegs tādu vecumu, kurā nomira viņas māte un tante, viņa sāks sajust tās pašas sāpes un teiks: “Tas ir vēzis. Tas tik tiešām nāk.“ Viņa sagaida katru dienu, pie sevis sakot, ka viņai būs vēzis, atkārtojot to atkal un atkal no jauna. Šis ir iemesls, kāpēc ārsti saka, ka cilvēki mirstot ieraduma pēc. Ja cilvēkam ir kadas īpašas bailes, sāks plūst iznīcības spēks.

1969. gadā, kad Dievs mani aicināja aiziet no manas otrās draudzes, man bija 10 000 locekļu, bet 12 000 regulāri apmeklēja dievkalpojumus. Es biju laimīgs. Jutos laimīgs, man bija tik labi un biju apmierināts. Man bija laba māja, brīnišķīga sieva un bērni, brīnišķīga automašīna un pat personīgais šoferis. Es teicu Dievam: “Dievs, es gribu palikt šeit līdz tam laikam, kamēr man nosirmos mati...“

Bet kādu dienu, kad es reiz lūdzu savā kabinetā, Svētais Gars nāca pār mani un teica: “Čo, tava darbība šeit ir beigusies. Tev ir jābūt gatavam doties uz citu vietu“.

“Ak, Kungs“, es teicu, “aiziet no šejienes? Esmu jau nodibinājis vienu draudzi, un šī ir mana otrā darba vieta. Vai patiešām Tu gribu, lai es atkal no jauna dibinu draudzi? Kamdēļ man vienmēr jāsāk no jauna? Es neesmu šī persona. Atrodi kādu citu manā vietā,“ un es sāku ar Dievu strīdēties.

Bet tomēr neviens nevar pretoties Dievam, jo Viņam vienmēr ir taisnība. Dievs man teica: “Tu iesi un uzcelsi baznīcu ar 10 000 sēdvietām. Ta būs draudzei, kura izsūtīs darbā 500 misionārus“.

“Tēvs, es neesmu spējīgs to izdarīt. Es baidos līdz nāvei no tā.“

Bet Dievs teica: “Nē, Esmu tev licis iet. Tagad ej.“

Es kopā ar līgumslēdzēju aptuveni paskaitīju, cik tas izmaksās. Viņš teica, ka, lai uzceltu šāda izmēra ēku, būs vajadzīgi divi ar pus miljoni dolāru un vēl pusmiljona dolāru zemes nopirkšanai, bet tad vēl divi ar pusi miljoni, lai uzceltu palīgēku kompleksu. Un tā, man bija vajadzīgi pieci ar pus miljoni dolāru.

Darba izpildītājs prasīja, cik man ir naudas. Es teicu, ka divi ar pusi tūkstoši dolāru. Viņš ar izbrīnu paskatījās uz mani, pašūpoja savu galvu un neko neteica.

Pēc tam es sapulcināju savas draudzes vecajus un pastāstīju viņiem par savu nodomu. Kāds no vecajiem man teica: “Mācītāj, cik daudz jums ir padomā iegūt naudas Amerikā?“

“Ne graša!" es atbildēju.

Cils vecajs prasīja: “Cik naudas jūs varētu aizņemties Amerikas bankās?“

“Ne graša!“ es atbildēju.

Viņi teica: “Jūs esat patiess kalpotājs, bet nc darījumu cilvēks. Jūs neesat spējīgs uzcelt tādu ēku draudzei un vēl tādu milzīgu palīgēku kompleksu.“

Tad es savācu kopā oOO diakonus. Es izstāstīju viņiem savu plānu, bet viņi tūlīt sāka rīkoties kā izbiedēti truši, it kā es būtu viņu dzīvi aplicis ar augstu nodokli.

Es apjuku. Baiļu pilns vērsos pie Dieva un teicu: “Kungs, Tu dzirdēji katru vārdu, kurus man teica vecaji un diakoni. Visi viņi ir izrādījušies vienprātīgi savās domās, tādēļ, Kungs, padomā par šo lietu vēlreiz.“

Tad Gars runāja spēcīgi manā sirdī: “Dēls, kad Es tev esmu licis izprašņāt savus vecajus un diakonus?“

“Vai man tas nebija jādara?“ es vaicāju.

Gars atbildēja: “Es pavēlēju tev uzcelt ēku draudzei un nevis apspriest šo jautājumu. Ta ir mana pavēle."

Uztrūcies es sacīju: “Jā, ja tā ir Tava pavēle, tad es to darīšu.“

Es devos uz pilsētas valdi, nopirku uz kredīta četrus akrus visai dārgu zemi, kas atradās līdzās Kongresa ēkai. Pēc tam es devos pie līgumslēdzējiem un noslēdzu līgumu par draudzes ēkas celtniecību ar visu palīgēku kompleksu, protams, uz kredīta. Pie sevis domāju: “Viņiem būs viegli celt draudzes ēku. Es tikai uzticēšos Dievam un vērošu, kas notiks.“

Pēc dievkalpojuma, kas bija veltīts draudzes ēkas pamata ielikšanai, es aizgāju skatīties būvdarbu gailu. Domāju, ka viņi būs tikai izrakuši dažu jardu platumā un varēs būvēt ēku. Bet viņi raka zemi tik dziļi, it kā tur vajadzētu atrasties kādam ezeram. Ducis buldozeru stūma zemi.

Gandrīz vai sajuku prātā no bailēm. Vaicāju: “Tēvs, Tu redzi, kā viņi rok? Un man nāksies maksāt par visu to? Ak, Dievs, es neesmu spējīgs maksāt,“ un mani pārņēma bailes. Ceļi man trīcēja, un es jau iedomājos, ka mani ir ielikuši cietumā. Nometos ceļos un sāku lūgt: "Ak, Dievs, ko man darīt? Kur man stāvēt? Kur Tevi atrast? Es zinu, ka Tu esi Avots, un es lieku visas savas cerības uz Tevi!“

Ta lūdzot, es uzskatāmi redzēju, ka par mani rūpējas Dievs, un manas bailes pazuda. Kad es atvēru acis un paskatījos uz visu noliekošo apkārt, mani atkal pārņēma bailes. Lūk, tādēļ arī celtniecības laikā es vairāk dzīvoju ar aizvērtām acīm nekā atvērtām.

Šie paši principi paliek pareizi arī daudzos citos gadījumos. Ja jūs paskatīsities uz saviem apstākļiem ar fiziskajām acīm un vadīsities no sajūtām, sātans jūs iznīcinās ar bailēm. Bet, ja jūs aizvērsit aci« "n skatīsities uz Dievu, varēsit ticēt.

Ir divi atšķirīgi zināšanu veidi- kas nāk caur jūtām un atklāsmi. Mums jādzīvo no atklāsmes zināšanām, kas atrodamas no 1. Mozus līdz Atklāsmes grāmatai, un nevis no mūsu caur sajūtām iegūtām zināšanām.

Mums ir jāiemāca ļaudīm atteikties no bailēm, kuras radušās no apstākļiem vai situācijām. Ja cilvēki to nevar, viņi nav spējīgi attīstīt savu ticību, un Dievs nevar caur tiem darboties. Lūdziet, lai viņi pakļauj savas bailes tam Kungam, māciet viņus savu ticību balstīt tikai uz Dieva Vardu.

Nepilnvērtības grēks

Daži dzīvo ar mazvērtības kompleksu un vienmēr ir nedroši; mazvērtības izjūtas ir trešā problēma, par ko mēs runāsim.

Ja cilvēki jūt, ka viņi ir nepilnvērtīgi, jo viņi dzīvo graustos, jūs nevarat viņus izvilkt ārā no tiem. Iespējams, viņi ir kļūdījušies biznesā un tagad uzskata sevi kā neveiksminiekus. Bet līdz tam laikam, kamēr tiem ir šāda attieksme, jūs nevarat viņiem palīdzēt. Jums katru no viņiem jāaicina atdot savu mazvērtības kompleksu Dieva mīlestībai un atļaut Viņam sevi pārveidot.

Reiz kāds sākumklašu skolnieka vecākais brālis ar nazi nogalināja savu jaunāko brāli. Šis notikums bija liela sensācija. Atklājās, ka vecāki ļoti mīlēja savu jaunāko dēlu, pastāvīgi lielīja viņu vecākā dēla klātbūtnē; rezultātā tā vecākais brālis sāka ļoti sāpīgi izjust savu nepilnvērtību. Reiz, kad vecāki nebija mājās, bet mazākais brālis atgriezās no skolas, vecākais to nogalināja. Nepilnvērtības komplekss darbojas ļoti iznīcinoši.

Es arī kādreiz cietu no nepilnvērtības. Pēc divu gadu kalpošanas pirmajā darbā mana draudze sāka strauji augt; taču tā bija skaļa vasarsvētku draudze. Ļaudis tika pildīti ar Svēto Garu, un daudzi saņēma dziedināšanas. Reiz man pazvanīja reliģijas lietu komitejas pārstāvis, kas pārskatīja manu denomināciju. Tajā laikā viņi atradās kaut kur starp ekspresīvajiem pentekostiem un atturīgajiem presbiterāņiem.

Man jautāja: “Vai jūs patiešām lūdzat par slimajiem un vai jūsu sapulcēs cilvēki patiešām skaļi sauc un runā citās mēlēs?“

“Jā!“ es atbildēju.

“Tad jūs esat fanātiķi“, viņi teica.

“Es neesmu fanātiķis, bet rīkojos pēc Bībeles norādījumiem“, es aizstāvējos.

Pēc šīs sarunas man atņēma apliecību un izdzina no manas de-nominācijas rindām. Tikai vēlāk misionārs Džons Harstons nāca un atjaunoja manu stāvokli manā denominācijā.

Kad mani izdzina, es cīnījos ar nepilnvērtības izjūtām. Šis nepilnvērtības komplekss mani vedināja uz iznīcības domām, un man šis bija grūts laiks.

Tanī laikā reliģijas lietu pārvaldes biedri mani izmeta no savām aprindām, tomēr viņi nezināja, ka reiz es būšu tās pašas konfesijas vadītājs. Šo amatu man piedāvāja pavisam nesen. Kad man pirmo reizi tika izteikta šāda vēlēšanās, mums bija tikai divi tūkstoši biedru. Pielietojot ticības likumus un tos mācot mācītājiem, mēs piedzīvojām strauju izaugsmi. Līdz laikam, kad es aizgāju no šī amata, mūsu reģistri rādīja, ka konfesija izaugusi līdz 300 draudzēm ar vairāk nekā 200 000 draudzes locekļiem.

Mums jāsaskaras ar tiem, kas jūt, ka nav spējīgi uzvarēt apstākļus. Mums nepieciešams viņus izraut no depresijas un pesimisma, jāstiprina Jēzus Kristus mīlestībā un viņos jārada ticība, sakot, ka tam, kas tic, nekas nav neiespējams. Mums viņi jādziedina un jātrenē, kamēr pakāpeniski tie pazaudē savas nepilnvērtības apziņu.

Reiz kādā svētdienas rītā sludinot otrajā dievkalpojumā, es redzēju cilvēku, par kuru zināju, ka viņš ir garīgi slims. Viņam bija sasietas rokas un kājas. Šinī dienā mēs vācām ziedojumus, lai varētu uzcelt mūsu ēkas piekto stāvu. Daudzi aizpildīja nepieciešamās kartiņas. Viena kartiņa tika piedāvāta arī viņam. Viņš ar savu sasieto roku uzrakstīja: 100 dolāri.

Viņa sieva pasmaidīja, kad diakons piegāja, lai paņemtu šo kartiņu no viņa. “Neticiet viņam“, viņa teica. “Viņš ir traks“.

Bet, kad es pēc kalpošanas tikos ar viņu. Svētā Gara spēks viņu bija pilnībā dziedinājis un viņš bija pie skaidra prāta un saprašanas. Viņš bija ļoti cietis no savas nepilnvērtības kompleksa. Viņš izskaidroja: “Man bija fabrika, kura ražoja minerālmēslus, bet es nonācu parādos. Es tik ļoti bēdājos, ka sajuku prātā. Tad viņi mani nogādāja uz ārstniecības iestādi un pakļāva elektiskā šoka eksperimentiem, taču tas man nepalīdzēja.

Bet kad es tur sēdēju un klausījos jūsu vārdos, es pēkšņi kļuvu brīvs no slimības un pār mani nāca pārliecība, ka esmu brīvs. Esmu pazaudējis draugus, prestižu un naudu. Man ir tagad kaudze parādu. Es vairs neko nevaru darīt sava stāvokļa glābšanai. Esmu tukša vieta.“ “Jūs esat gan kaut kas,“ es viņam teicu. “Jūs neesat neveiksminieks. Jūs esat atnācis pie Jēzus, un tagad viss Kristus spēks un visi Viņa resursi mīt jūsos. Jūs tiksit Dieva lietots. Jūs neesat nevērtīgs, jo jūs esat Dieva cilvēks. Celieties uzvaras apziņā. Jūsos mīt viss spēks un visi resursi, tie tikai gaida, lai jūs tos lietotu.“

“Kādu darbu es dabūšu?“ viņš jautāja.

“Es nezinu,“ es teicu, “bet turpiniet lasīt Bībeli un lūgt.“

Pēc dienas viņš atkal atnāca pie manis lielā pacilātībā. “Mācītāj, es lasīju tās rindas Rakstos, kurās ir teikts, ka mēs esam zemes sāls. Kā jūs domājat, vai man nevajadzētu nodarboties ar sāls pārdošanu.“

“Ja jūs tam ticat“, es teicu, “tad sāciet. Dariet to!“

Viņš sāka nelielos apjomos pārdot sāli. Viņš pienesa savu desmito tiesu un vienmēr priecājās savā Kungā. Dievs viņu pastāvīgi svētīja, un viņa sāls bizness auga un auga. Viņš uzcēla lielu noliktavu upes krastā, kur uzglabāja sāli par 50 tūkstošiem dolāru.

Taču reiz kādā vasaras vakarā sāka līt stiprs lietus. No rīta viss šis rajons bija pārplūdis ar ūdeni. Applūdusi izrādījās arī viņa sāls noliktava; un es ārkārtīgi izbijos. Kad pēc pusdienas pārstāja līt, steidzos uz upes krastu, lai palūkotos uz viņa noliktavu.

Citus priekšmetus un materiālus pēc plūdiem ir viegli atrast un plūdi tiem nenodara nekādu ļaunumu, bet sālij ūdens ir nāvējošs. Kad es iegāju viņa noliktavā, tur vairs nebija ne mazākās sāls paliekas. Šis cilvēks, kas tagad ir draudzes vecajs, sēdēja sāls noliktavas vidū un dziedāja slavas dziesmas savam Kungam. Es iegāju noliktavā, lai pārbaudītu, vai viņš nav atkal no jauna sajucis prātā. Es piegāju pie viņa un vaicāju: “Vai ar jums viss kārtībā. Vai neesat sajucis prātā?“

“Mācītāj, esmu tas pats, kas biju," viņš smaidīja. "Neesmu sajucis prātā. Nebīstieties. Esmu visu pazaudējis. Dievs paņēma visu to no manis, bet, kā jūs man vienmēr esat teicis, visi mani resursi atrodas šeit. Ūdens varēja aiznest manu sāli, bet ūdens nevarēja aizskalot Dieva tuvumu, kas mīt manī. Caur lūgšanu un ticību es varu pieslēgties šiem resursiem atkal un atkal. Pagaidiet mazliet. Pēc neilga laika es atkal atjaunošu savu biznesu".

Viņš vairāk necieta no mazvērtības kompleksa. Viņš bija pilns uzticības Dievam. Tagad viņš, pateicoties sāls tirdzniecībai, ir multimiljonārs. Viņš tāpat arī sāka ražot pulksteņus un viņam ir sava kompānija. Viņš pavadīja mani uz Losandželosu, Vankūveru un Ņujorku; nesen viņš pārcēlās dzīvot uz Eiropu.

Viņš ir tikai piemērs tam, kā mēs varam cilvēkiem palīdzēt tikt vaļā no nepilnvērtības jūtām, tos spiežot pieņemt visus Dieva resursus, kas atrodas viņu rīcībā.

Vainas apziņas grēks

Daudz ļaužu tāpat cieš no vainas apziņas, ceturtās problēmas, kuru nepieciešams pārvarēt, pirms kristietis var aktīvi sadarboties ar Dievu. Kamēr kāds cieš no vainas apziņas, Dievs nespēj darboties caur viņu. Mums vajadzīgs palīdzēt cilvēkiem atbrīvoties no lajos mītošās vainas apziņas; mums vajadzīgs viņiem likt pie sirds, ka, jūtoties nevērtīgam un vainīgam, viņš var vienkārši nākt pie tā Kunga, un Viņš to šķīstīs.

Reiz es atrados savā kabinetā, un ienāca brīnišķīga ģimene. Vīrs bija skaists, simpātisks vīrietis, bet sieva ļoti jauka, mīlīga būtne. Kaut arī šai sievietei vēl bija tikai trīsdesmit, viņa izskatījās tik ļoti pārgurusi un nomocīta, ka tik tikko varēja atvērt savas acis.

Viņas vīrs teica: "Mācītāj, mana sieva mirst. Es esmu izmēģinājis visus līdzekļus- psihologus, psihiatrus, visādus iekšējus un arējus līdzekļus. Es esmu bagāts cilvēks. Esmu iztērējis viņas vajadzībām tūkstošiem dolāru, bet ārsti neko nevar darīt. Tagad viņi ir zaudējuši cerības. Dzirdēju, ka jūs patiešām spējat daudziem cilvēkiem palīdzēt un viņi ir saņēmuši dziedināšanu."

Es leicu, ka tā ir taisnība. Skatoties uz viņu, meklēju gudrības vārdu, kuru viņai tik ļoti vajadzēja saņemt. Klusībā lūdzu: “Kungs, lūk, kur atnākusi šī sieviete. Ko es varētu viņas labā izdarīt?“

Dievs tūlīt klusā, smalkā balsī atbildēja: “Viņa cieš no psihosomatiskas slimības. Ta nav miesīga vaina, bet gan garīga.“

Palūdzu vīram atstāt istabu, bet viņai vaicāju: “Kundze, vai jūs gribat dzīvot?

Jums vismaz būtu jādzīvo sava vīra dēļ. Ja jums būtu jāmirst, jums būtu bijis jānomirst daudz agrāk, jo jums tagad ir trīs bērni. Ja jūs tagad nomirsiet, jūs atstāsit savus bērnus ar vīru, bet tas sarežģīs viņam dzīvi. Tādēļ saņemieties. Jums vajag dzīvot vīra un savu bērnu dēļ“.

“Es gribu dzīvot“, viņa man teica.

“Tad esmu gatavs jums palīdzēt, bet tikai ar vienu noteikumu. Jums ir jāizstāsta sava bijušā dzīve“, es turpināju.

Viņa iztaisnojās un ar dusmām acīs sacīja: “Vai es atrodos nopratināšanā policijā? Vai jūs esat šeit kāds diktators? Kamdēļ jūs man par to jautājiet? Tā nav nopratināšana, un man nav nekādas vajadzības stāstīt par manu pagātni“.

“Tad es nevarēšu jums palīdzēt“, es atbildēju. “Ja jūs tiepjaties un paliekat spītīga, tad man nāksies griezties tieši pie Dieva; un Viņš man atklās jūsu pagātnes problēmu“.

Viņa nobijās un, izņēmusi no savas somas kabatas lakatiņu, sāka raudāt. Pēc dziļas ieelpas viņa teica: “Ser, es atklāšu jums savu pagātni. Taču nedomāju, ka tur slēpjas kāds iemesls“.

“Jā, tur ir sakne jūsu problēmai!“ es teicu.

“Mani vecāki nomira, kad cs vēlāk biju maza. Es izaugu savas vecākās māsas mājā. Mana vecākā māsa man bija kā māte, bet viņas vīrs man kā tēvs. Viņi brīnišķīgi rūpējās par mani. Es dzīvoju pie viņiem, kad mācījos skolā un pēc tam koledžā.

Kad es biju trešajā kursā, mana vecākā māsa tika aizvesta uz slimnīcu dzemdēt savu pēdējo bērnu. Šajā laikā es rūpējos par saimniecību un bērniem. Nesaprotot, kas noticis, manas māsas virs bija iemīlējies manī, un arī es viņu iemīlēju.

Nezinu, kā tas nācās, bet mēs nonācām amorālās attiecībās; pēc tam mani galīgi pārņēma vainas apziņa. Sākot ar šo brīdi, es gāju bojā no vainas apziņas. Manas masas vīrs zvanīja no darba, un mēs bieži tikāmies moteļos, viesnīcās un citās atpūtas vietās.

Ne vienu reizi vien esmu bijusi slimnīcā un taisījusi abortus. Bet es nekādi nevarēju pateikt “nē“ savas māsas vīram. Es gandrīz vai miru no bailēm, iedomājoties par to, ka visu var uzzināt mana māsa. Bet viņas vīrs patstāvīgi biedēja mani ar to; es lēnām miru.

Kad pabeidzu koledžu, es nolēmu, ka apprecēšos ar pirmo, kas pagadīsies manā priekšā. Es atradu darbu; un, lūk, jaunais cilvēks, kurš tagad ir mans vīrs, lika man priekšā apprecēties, ncizjautājot par manu pagātni. Es domāju, ka līdz ar to es tikšu vaļā no savas māsas vīra. Mēs apprecējāmies. Darījumos viņam veicās. Viņš pārtrauca savas bijušās darba attiecības un iesāka savu paša biznesu. Tagad viņam ir viss pa pilnam. Mums ir nauda un laba māja. Ir viss, ko vajag.

Bet kopš tā laika, kā es stājos sakaros ar savas māsas vīru, mani neatstāj vainas apziņa. Kad mans vīrs mani cenšas mīlēt, es jūtos kā prostitūta, jo man nav tiesību saņemt viņa mīlestību; iekšienē esmu saplēsta gabalos un raudu. Mani bērni ir kā eņģeļi- kad viņi pienāk pie manis, tie mani apkampj un saka: “Mamma!“ Un es tanī pašā brīdī ienīstu pati sevi. Zinu, ka esmu prostitūta. Neesmu cienīga saņemt tādu mīlestību no saviem bērniem. Es negribu skatīties uz sevi spogulī. Lūk, tas ir iemesls, kāpēc es nevēlos sakārtot sevi un esmu pazaudējusi apetīti uz ēdieniem. Sirdī man nav prieka, nav īstas laimes izjūtas.“

“Jums ir jāpiedod pašai sev“, es viņai teicu. “Man jums ir labas vēstis. Jēzus Kristus atnāca un nomira par jūsu grēkiem pie krusta.“

“Nē, pat Jēzus man nevar piedot“, viņa sauca. “Mani grēki ir pārāk lieli un dziļi, lai varētu man piedot. Es esmu darījusi visu. Var piedot visiem citiem, bet man nē! Esmu pievīlusi savu māsu un nevaru izstāstīt, ko esmu izdarījusi viņai. Esmu uz visu mūžu viņu pazaudējusi."

Klusībā jautāju tam Kungam: “Kā man tagad viņai palīdzēt? Tev man jāpalīdz, Dievs." Pēc tam es ieklausījos klusajā un smalkajā balstiņā sirdī un atradu domu.

"Māsa, aizveriet savas acis," es viņai teicu, darot to pašu. “Pieiesim tagad pie ļoti klusa un skaista ezera. Lūk, mēs sēžam blakus krastmalā, un tur ir daudz oļu. Manās rokas ir neliels akmentiņš, bet jūs, luk, pieskaraties tai lielajai klintij. Pamēģināsim tagad iemest ezerā šo akmentiņu un to klinti.

Tagad ir mana kārta. Es satveru šo akmentiņu un to iemetu ūdeni. Vai dzirdējāt šī akmentiņa radīto plunkšķi. Pēc tā uz ūdens virsas ir parādījušies sīki vilnīši. Kur tagad atrodas šis akmentiņš?“

Viņa atbildēja: “Tas ir nogrimis ezera dibenā.“

“Pareizi,“ es atsaucos. “Bet tagad ir pienākusi kārta jums. Metiet savu klinti. Ja jūs nevarat iemest, tad grūdiet. Stumjiet šo klinti ezerā. Lūk, jūs jau esat to iestūmusi, bet vai troksnis bija mazs?“

“Nē,“ viņa sacīja, “tas radīja lielu troksni un sacēla lielus viļņus.“

“Bet kur ir jūsu klints?“ es vaicāju.

“Ezera dibenā,“ atbildēja viņa.

“Labi, skaidrs. Gan akmentiņš, gan arī klints guļ ezera dibenā, kur mēs tos iemetām. Starpība tikai ir skaņā un viļņos. Mans akmentiņš krītot radīja tikai šļakatas, bet jūsu klints radīja lielu troksni un viļņus. Cilvēki dodas ellē gan ar maziem, gan arī ar lieliem grēkiem, jo tie ir bez Jēzus Kristus. Un kur ir atšķirība? Skaņā un tās ietekmē uz sabiedrību. Katram vajadzīga Jēzus Kristus piedošana. Jēzus Kristus asinis dziedina cilvēku no visiem grēkiem, gan lieliem, gan maziem.“

Šis vārds aizskāra šīs sievietes dvēseli, un viņa uzmodās patiesības priekšā.

“Vai tas nozīmē, ka Dievs grib piedot arī manus grēkus?“

“Bez šaubām, tā tas ir!“ es sacīju.

Viņa nolaidās savā krēslā un sāka raudāt un vaimanāt. Es centos viņu stiprināt, bet viņa turpināja raudāt un raudāt. Tad es viņai uzliku roku un vadīju grēcinieka lūgšanā.

Kad viņa pacēla savu seju, es redzēju viņas acis starojam kā zvaigznes, no viņas sejas plūda godība. Viņa uzlēca kājās un sauca: “Mācītāj, esmu glābta! Visas manas nastas ir noņemtas!“

Es sāku dziedāt, bet viņa sāka dejot. Līdz tam viņa nekad nebija dejojusi tā Kunga priekšā, bet šajā dienā viņa lēkāja un dejoja, radot daudz trokšņa. Viņas vīrs izdzirdēja troksni un iesteidzās kantorī. Kad viņa to ieraudzīja, tā piesteidzās pie vīra un apķērās ap viņa kaklu. Viņa nekad nebija tā darījusi, un viņas vīram bija grūti tam noticēt.

Viņš man prasīja: “Ko jūs esat izdarījis ar viņu?“

“Dievs ir izdarījis brīnumu!“ es priecīgi atbildēju.

“Tagad jums vajag atdot savu sirdi tam Kungam," es teicu viņa sievai. “Tas Kungs ir veicis varenus brīnumus jūsu labā“. Pavisam drīz viņa visā pilnībā bija atbrīvojusies no savas vainas apziņas; tad viņā ļoti spēcīgi izpaudās Dieva spēks, un viņa bija pilnīgi dziedināta.

Tagad šī ģimene apmeklē manu draudzi; un vienmēr, kad man iznāk ieskatīties šīs sievietes sejā, es nevaru nedomāt par Jēzus Kristus mīlestību. Tagad viņa ir vesela un pilnīgi dziedināta; kad viņa atbrīvojās no vainas apziņas par grēku, pār viņu varēja plūst Dieva spēks.

Brāļi un māsas Kristū, jūsos mīt viss Dieva spēks, pašlaik. Jūs varat satvert šo spēku, lai iegūtu iztiku, drēbes, grāmatas, veselību, darbu, visu! Kad ejat sludināt evaņģēliju, jūs nesludināt teoriju, filozofiju vai humānistisku reliģiju. Jūs cilvēkiem mācat, kā satvert nebeidzamus resursus. Jūs tiem sniedziet Jēzu, un caur Jēzu atnāk Dievs un iemājo mūsu sirdīs.

Pasaules vislielākās un visātrāk augošās draudzes mācītājs, grāmatu autors un plaši pazīstams sludinātājs, atklāj

atbildētas lūgšanas, draudzes pieaugšanas un personīgā brieduma garīgos noslēpumus.

Lasot Ceturto Dimensiju, es atklāju šīs dinamiskās lūgšanas dimensijas īstenību, kas nāk caur dziedināšanas iztēlošanos. Šis atceļojošais mācītājs, šis ciešanās saistītais tēvs pasvītroja oriģinālajā manuskriptā rindu pēc rindas. Spēju tikai cerēt un lūgt, lai šī grāmata, kas nonākusi daudzu kristiešu- un arī

neticīgo- rokās, tos ievestu pārsteidzošajās garīgajās patiesībās, kas ietvertas šajās lappusēs.

MĀC, ROBERTS H.ŠŪLERS

Kristāla Katedrāles mācītājs

tevi gaida!

Šī grāmata tevi aizvedīs pāri

parastai, ikdienišķai dzīvei

• radošā dzīvesveidā

• atbildētas lūgšanas pasaulē

• dinamiskā ticībā

• patiesā sadraudzībā ar Dievu

DR. PAULS JONGI ČO ir vecākais mācītājs Joido Pilnā Evaņģēlija Centrālajā draudzē Seulā, Korejā. Viņa draudzes locekļu skaits ir pāri par 500.000, kas sadalīta vairāk nekā 50.000 mājas grupās. Viņa biogrāfija atainota grāmatā Sapnis taviem panākumiem, Viņš ir autors tādām grāmatām kā Sekmīgas māju grupas, Kā atrisināt dzīves problēmas u. c.

Content

Jongi Čo Pauls Ceturtā Dimensija

PRIEKŠVĀRDS

SATURS

IEVADS

Dzīve, pilna brīvības

CETURTĀ DIMENSIJA

IZRUNĀTĀ VĀRDA RADOŠAIS SPĒKS

ANDREJA SKOLA

DIEVA ADRESE