Kudrjavcevs Igors

Dievs - mans draugs

Igors Kudrjavcevs

Dievs - mans draugs

.

SATURS

Ievads……………………………………………………………………..

Saruna ar Dievu…………………………………………………………….

Lūgšana, tās būtība un veidi…………………………………..

Dziedinošā lūgšana. No pasaulīgās pieredzes .

Dziedinošā lūgšana kalpo cilvēkiem………………………

Dziedinošā lūgšana. No personiskās pieredzes

Dievs mūsu sirdī…………………………………………………………….

Mērķis……………………………………………………………………..

Atveseļošanās…………………………………………………………

Sirds………………………………………………………………………..

Ceļš………………………………………………………………………….

Personiskā pieredze…………………………………………………

Dvēsele. Prieks. Uzvara………………………………………………….

Jā, kas tad īsti ir dvēsele?………………………………………..

Dvēsele, barojošā un kaislīgā…………………………………

Dvēseles slimības pazīmes……………………………………..

Dvēseles izdziedināšana…………………………………………

Personiskā pieredze……………………………………………………..

Mēs esam uzvarētāji…………………………………………………..

Dievišķā enerģija un dievišķā gudrība……………………………….

No brīnuma uz Brīnumu…………………………………………….

Enerģija un Augstākā Gudrība……………………………………

Augstākā Gudrība katra cilvēka dzīvē……………………….

Debesu Valdnieces mīlestība………………………………………

Kā izmantot zināšanas un spēku?……………………………..

Simts soļu pretim……………………………………………………………….

Kā savienoties ar Dievu?…………………………………………….

Aicinājums uz Debesīm………………………………………………

Dienas uz Zemes…………………………………………………………

Mūžīgie Ziemassvētki Tā Kunga piedzimšana .

Pielikums. Svētais ūdens……………………………………………………

Dažas lāses Žēlastības………………………………………………..

Svētais ūdens no krāna?……………………………………………..

Par Jordānu…………………………………………………………………

Ķīmija un fizika………………………………………………………….

Cilvēks kā magnēts……………………………………………………..

Nobeigums. Un jauns sākums……………………………………………

Grāmatā minēto darbu saraksts un interneta resursi

IEVADS

Reiz dzīvoja jauns ārsts. Pirms pāris gadiem viņš bija beidzis Rīgas Medicīnas institūtu, bija ļoti pašpārliecināts un, galvenais, ārkārtīgi racionāli domājošs. "Ir jātic," viņš domāja, "tikai tām lietām, kuras var pierādīt. Racionāli pārbaudīt un tikpat racionāli pierādīt." Un toreizējā padomju laika atmosfēra tādu domāšanas veidu atbalstīja. Zinātniskais komunisms, kura apguvi nodrošināja augstskolu marksisma-ļeņinisma katedra, pasaules uzbūvi skaidroja nepārprotami un vienkārši. Matērija ir primāra, bet apziņa sekundāra. Cilvēks radies no pērtiķa, bet pērtiķis no nejaušas molekulu kombinācijas pirms miljardiem gadu. Viss tajā senatnē notika nejauši…

Racionāli domājošajam dakterim laikam bija piemirsies, cik daudz viņš bērnībā lasīja. Gan grāmatas par dabu, mežiem, dzīvniekiem, zinātni populārzinātniskas grāmatas par fiziku, ķīmiju, pat molekulāro bioloģiju (bija tāda interesanta lasāmviela ar nosaukumu "Ceļojums uz MOB valsti", kur MOB bija abreviatūra no termina "molekulārā bioloģija"). Gan piedzīvojumu romānus par indiāņiem, ceļojumiem, atklājumiem. Gan paralēli tam visam brīnumpasakas, daudzu pasaules tautu leģendas par fejām, elfiem un neredzamo, nemateriālo pasauli. Gan zinātnisko fantastiku, it īpaši par kosmosu un ceļojumiem uz nezināmām planētām. Bērnībā un pat studiju laikos viņu ļoti vilināja zvaigžņotā debess, kurā viņš varēja lūkoties stundām ilgi, tāpēc uz Rīgas planetāriju gāja biežāk nekā uz kino. Reiz, studiju laikā, vēlu vakarā pastaigājoties ar kādu meiteni, viņš jūtu uzplūdā pēkšņi skaļi iesaucās, ar abām rokām uz debesīm rādīdams: "Skat, cik tur ir skaisti un labi!" Tā bija pēdējā tikšanās ar šo meiteni. Viņa izrādījās vēl racionālāk domājoša, tāpēc uzreiz nosprieda, ka puisis ir jocīgs. Vien noteica: "Lido turp, lūdzu, pats, bez manis." Un atvadījās. Uz visiem laikiem.

Kas īsti vilināja jauno cilvēku? Vai tikai planētas? Raudzīsim noskaidrot.

"Mājās vecvecmāmiņa lūdz Dievu, svētbilžu priekšā skaita kaut kādus tekstus nesaprotamā valodā… Tie ir viņas aizspriedumi. Kādreiz, vēl cara laikā, viltīgie popi viņai smadzenes sagrozījuši… Lūk, tagad šādas sekas. Bet tā viņai ir vieglāk, lai jau dzīvo savās ilūzijās," domāja jaunais ārsts.

Pēc tam bija Černobiļa. Smags pārbaudījums. Racionāli domājošajam dakterim bija jābrīnās, kāpēc kāds zaldātiņš no viņa vadītās medicīnas apakšvienības vakaros klusiņām kaut ko skaita… Ak, tie jau atkal no vecvecmāmiņas dzirdētie teksti! Ik pa laikam šis zaldātiņš priecājas: "Re, Viņš mums dod iespēju mocīties un attīrīt dvēseli!" "Kas viņš?" jautāja dakteris, un atbilde: "Dievs" liek viņam aizdomāties par karavīra psihisko veselību. Vajadzēja gan aizdomāties, kā tagad ir redzams, tikai kurš toreiz bija pa īstam psihiski vesels? Tomēr racionālais dakteris, būdams godīgs pētnieks, paturēja prātā: tas tiešām ir kaut kas svarīgs, kas liek šim karavīram tā justies. Pēc psihiski slima viņš neizskatās, tātad kas ir tas, kas dominē viņa domās? Toreiz atbilde netika atrasta.

Pēc tam ārstam bija kāds draugs, kurš lasīja grāmatas par kaut kādiem Rērihiem un ezoteriku. Turklāt zīmēja ļoti skaistus portretus, bet apgalvoja, ka nevis pats to dara, bet viņa roku vadot Eņģelis. A, dakterim bija skaidrs šizofrēnija, Kandinska-Klerambo sindroms, tā sauktais psihiskais automātisms, kad slimniekam liekas, ka viņu kāds vada. Taču arī draugs nemaz neizskatījās pēc šizofrēniķa. Adekvāts cilvēks, kurš normāli dzīvo un strādā. Racionālajam prātam tas atkal radīja nemieru. Vēl kāds viņa paziņa, izrādījās, ir ekstrasenss! Jūt auras. "Nu galīgi slims, halucinē," nodomāja dakteris, bet… Bet ekstrasenss uzmanīgi paskatījās uz viņu un sacīja: "Tu taču pats vari." Uzlika uz galda dažas monētas, tām virsū dvieli, lai neko nevar redzēt, un piedāvāja, izmantojot roku biolauku, tās atrast. "Biolauks? Kaut kāds murgs!" vēl pirms gada būtu teicis dakteris. Bet tagad kaut kas viņā dziļi iekšā it kā pačukstēja: "Pamēģini." Visas monētas tika atrastas. Dakteris sajuta lielu izbrīnu un… un tādu neparastu prieku krūškurvī. Tādu kā atvieglojumu! It kā dvēsele (Dvēsele? Vai tā tiešām eksistē? Jā???) smaidītu, sacīdama: "Sveiks! Te es esmu. Būsim pazīstami!"

Toreiz es… Ak jā. To jauno ārstu sauca Igors Kudrjavcevs. Taču saskaņā ar mūsdienu psiholoģijas likumiem par savu pagātnes "es" ir jāsaka "viņš", īpaši tad, ja nevēlas ar to identificēties. Tagad man tiešām liekas, ka tas bija kāds "viņš". Es neatsakos no pagātnes, man vienīgi ir žēl tā pārgudrā jaunā ārsta, kuram nebija viegli dzīvot, nemitīgi kritizējot "neracionālus" cilvēkus visapkārt un stiprinot savu materiālistisko čaulu. Taču tā sabruka vienā mirklī.

Es toreiz tiešām sajutu ko neparastu. Atbrīvotību. Es jutos kā nokļuvis mājās, savās īstajās mājās, par kurām biju aizmirsis. Es sajutu pavisam jaunu pasauli.

Bet tas vēl nebija viss. Draugs man ieteica palasīt Svaini Vivekānandas, I Ielēnas un Nikolaja Rērihu darbus. Lasīt bija interesanti: atkal kas pilnīgi jauns, turklāt neredzamās pasaules klātbūtne likās jau sajūtama. Un vairs nekaitināja, bet tieši otrādi sajūsmināja viss, kas par šo pasauli liecināja.

Taču svarīgākais vēl bija priekšā. Lasot kādu no grāmatām, pēkšņi apstājos pie nodaļas "Par lūgšanu". Izlasīju, kā praktizēja lūgšanu senie kristiešu mūki klusumā, savā sirdī atkārtojot tikai dažus vārdus vai frāzes, un kā viņiem bija atklājusies Dievišķā Gaisma… Vēl nevarēju līdz galam saprast, kas tā bija par gaismu, pareizāk sakot, prātā nebija nekāda skaidrojuma, kas tā tāda ir, bet sirdī, dvēselē jau bija sajūta es to redzu! Ne fiziski, ar acīm, tomēr redzu! Šaubu vairs nebija. Dievs ir klāt! Dievs ir ar mani! Es priecājos. Es līksmoju un smaidīdams sacīju Viņam savā sirdī: "Man prieks! Prieks! Piedod, ka tik ilgi negribēju tevi pazīt!"

Vēlāk es sapratu, kāpēc tā bija. Padomju laikā Viņš mani sargāja. Uzlicis manai sirdij neticības bruņas, Viņš pasargāja mani no vairākām nelaimēm. Mans temperaments, tieksme un talants darīt visiem zināmu to, ko zinu pats, tagad palīdz man būt par veiksmīgu lektoru un pasniedzēju. Bet tolaik es, būdams ticīgs, varētu ar savām dedzīgajām runām nodarīt pāri gan sev, gan citiem, kurus uzrunātu. Es attīstījos klusumā, pievēršot visu uzmanību izglītībai. Daudz lasīju. Tomēr nē. Tas nebūtu precīzi teikts. Es lasīju kā traks visu, ko varēja dabūt. Skolas laikā bieži slimoju, tāpēc laika man bija diezgan un es pārlasīju visu Ventspils bērnu bibliotēku. Pēc tam, izmantojot tēva lasītāja karti, "nelegāli" gāju uz pieaugušo bibliotēku. Studiju laikā lasīšana turpinājās. Un tā bija īstā augsne, kurā izauga Dieva sētā sēkliņa.

Un pēkšņi kļuva saprotama gan aizraušanās ar brīnumpasakām, gan interese par kosmosu. Debesu Valdnieks netieši gatavoja mani kaut kam citam. Lai tad, kad no manām dvēseles acīm bija noņemts tas pārsējs, kas tur ilgi bija stāvējis, es varētu ieraudzīt vai vismaz iedomāties gan neredzamo pasauli, gan visu radības diženumu un uzslavēt Radītāju. Tas ir izdevies simtprocentīgi. Tagad manā kosmosā ir gan spīdekļi, gan galaktikas, gan pašā Visuma centrā Viņa tronis. (Planetārija gan joprojām žēl. Jā, Baznīcai bija jāatdod tās ēka. Taču kāpēc brīnišķīgā zvaigžņotā debesu pasaule nevar tikt atjaunota kaut kur citur? Tas taču ir tik skaisti un aizraujoši! Sajust, ka esi Visuma sastāvdaļa, un, kas to lai zina, varbūt saņemt signālu no Debesīm… )

Mana dzīve ir mainījusies. Un pirmām kārtām tās uztvere. Tur, kur agrāk redzēju tikai nejaušības, tagad skaidri saskatu likumsakarības. Negadījumi transformējušies par pārbaudījumiem un mācību stundām. Ir arvien mazāk baiļu, jo uzticība Dievišķajai Gribai un Dievišķās Enerģijas atbalsts katru dienu pierāda praksē, ka man tagad ir ārkārtīgi spēcīgs un mīlošs aizstāvis. Turklāt dzīvs, jo komunicēt ar Viņu ir iespējams tāpat kā ar cilvēku… nē, citādi, taču Viņš ir dzīvs. Viņš dzird un atbild!

Pēc kāda laika manā dzīvē ienāca mācītājs tēvs Serafims. Mācītājs jau daudzās paaudzēs, tas tiešām bija svēts cilvēks, kurš mūs ar sievu vadīja, šķiet, ļoti ilgi, bet patiesībā tikai dažus gadus. Tie bija ļoti svarīgi gadi. Ar tēva Serafima palīdzību sapratām, kas ir īstenā Baznīca. Tā nav kāda ēka, bet gan Kristus Miesa. Dieva klātbūtne. Un Viņa Enerģijas atbalsts. I )raudzīgs atbalsts.

Dievs ir radījis cilvēku skaistu un veselu. Cilvēks ar Dievpalīgu var atgūt savu veselību (vismaz labsajūtu) un skaistumu (vismaz iekšējo). Tikai jāļauj Dieva Spēkam būt klāt. Un atveseļošanās ziņā draudzība ar Dievu nemaz nav pretrunā ar austrumu vingrošanu cigun, ko praktizēju jau divdesmit gadus. Tas cigun, ko pasniedzu es, ir medicīniska atveseļošanās un ārstnieciska prakse, nevis reliģija. Tie ir vingrojumi, kuru pamatā ir cilvēka fizioloģija, lai gan mazliet neparastā, austrumu skaidrojumā, tomēr tam ir zinātnisks pamatojums. Nekādas mistikas, "trešās acs" atvēršanas utt. Mēs nepielūdzam ķīniešu dievus, mūs tie nesaista. Mēs baudām Dieva radīto dabu, tīro gaisu un saules starus, kas nes dzīvības spēku, un saskatām tajā Radītāja diženumu!

Mēs zinām, ka Dievs ir Kungs. Mēs esam pieraduši arī pie domas, ka Dievs ir Tēvs. Viss ir pareizi, bet… Būtu pavisam labi, ja Viņš kļūtu arī par mūsu Draugu! "Kā tas ir iespējams?" jūs jautāsiet. Dievs un pēkšņi draugs? Vai tā nav zaimošana? Nē. "Es jūs esmu saucis par draugiem," saka Kristus Jāņa evaņģēlijā. Ja Viņš mūs sauc par draugiem, vai var būt vēl lielāks gods?

2011. gadā žurnāla "Mistērija" galvenā redaktore Valda Grauduma piedāvāja man uzrakstīt dažus vārdus par kristietību. Es šo piedāvājumu uztvēru kā signālu no mūsu Drauga ej un stāsti! Ilgi lūdzos, lai notiek saskaņā ar Viņa gribu. Un, lūk, teksti, kas lasāmi šajā grāmatā, tika publicēti žurnālā pusgada laikā, reizi mēnesī. Rezonanse bija ārkārtīgi liela. Kad Apgāda Zvaigzne ABC vadītāja Vija Kilbloka ieraudzīja šos rakstus, šaubu nebija tie vēlreiz jāizdod apkopoti grāmatā. To mēs arī darām "Mistērijas" publikācijas kalpo par pamatu šai grāmatai.

Tas, par ko rakstīts grāmatā, neaizstāj tradicionālo reliģisko praksi. (Galu galā šeit atspoguļoti tikai daži manas garīgās pieredzes aspekti.) Tiem, kuri jau apmeklē baznīcu, iet uz grēksūdzi un pie dievgalda, nekas nav jāmaina. Tiem es piedāvāju tikai mazliet paplašināt viņu zināšanas. Bet tiem, kuri vēl nav atraduši savu garīgo ceļu, šī grāmata, cerams, palīdzēs iepazīt dažādus kristietības aspektus un izdarīt savu izvēli.

Grāmatas nobeigumā atradīsiet bibliogrāfiju. Lai nepārslogotu tekstu, atsauces neesmu norādījis tik precīzi kā zinātniskā tekstā (iekavās uzrādīts vien attiecīgā darba kārtas numurs literatūras sarakstā). Precīzas ir atsauces uz Bībeli un uz Bazila Lielā darbu, jo tas ir ļoti svarīgs.

Ceram, ka Dieva Gaisma uzspīdēs arī jums,

dārgie lasītāji!

SARUNA AR DIEVU

"Un ticīgā lūgšana izglābs slimo."

(Jēkaba vēstule. 5:15)

A/cticīgu cilvēku nav. Vieni tic, ka Dievs ir, citi ka Dieva nav. Racionāli pierādīt nav iespējams ne vienu, ne otru. Tāpēc labāk ķersimies pie faktiem un paraudzīsimies, kāds dziedinošs spēks piemīt lūgšanai. Vai tā dziedina vai tikai veicina dziedināšanu atbildi uz šo jautājumu atradīsiet paši.

Šajā nodaļā jūs uzzināsiet,

•   kā sarunāties ar Dievu, lai Viņš jūs sadzird un atbild jums;

•   kā lūgšana palīdz uzlabot veselību;

•   kāds ir lūgšanas dziedinošais spēks.

Te jūs atradīsiet ne tikai teorētiskas zināšanas, bet arī praktiskus norādījumus. Ne gluži instrukcijas, jo būs mazliet jāpiestrādā pašiem, lai atrastu to atslēgu. Taču ar Dievpalīgu viss ir iespējams!

LŪGŠANA, TĀS BŪTĪBA UN VEIDI

.Lūgšana ir apzināta vēršanās pie Augstākajiem Spēkiem. Tieši vai ar svēto starpniecību, kuriem lūdzam, lai viņi aizlūdz Dievu par mums.

Piemēram, lūgsna Svētajam Garam:

"Debesu Ķēniņ, Iepriecinātājs, Patiesības Gars, kas visur esi un visu piepildi, Tu visa labuma saturētājs un dzīvības Devējs, nāc un mājo mūsos, un šķīstī mūs no visas nešķīstības, un, Žēlīgais, atpestī mūsu dvēseles."

Vai lūgšana Jaunavai Marijai:

"Mana Vissvētā Valdniece, Dievadzemdētāja, ar savām svētām un visspēcīgām lūgšanām aizdzen no manis, sava pazemīgā un vājā kalpa, pagurumu, aizmiršanu, nesaprašanu un bezbēdību, un no manas ļaunās sirds un aptumšotā prāta visas nešķīstas, viltīgas un zaimojošas domas; nodzēs manu kārību liesmas, jo esmu pazemīgs un bēdīgs, un pasargi mani no dažādām ļaunām atmiņām un pasākumiem, un atsvabini mani no visiem ļauniem

darbiem; jo visas tautas Tevi svētīgu teic un Tavs godības vārds top slavēts mūžīgi mūžos. Āmen."

Vai arī lūgšana Sargeņģelim:

"Dieva Eņģeli, mans Svētais Gars, Dieva piešķirtais aizstāvētājs no debesīm, sirsnīgi Tevi lūdzu: apgaismo mani šodien uu pasargi no visa ļauna, pamāci mani darīt labus darbus un vadi uz pestīšanas ceļu.

Āmen."

Saruna ar Dievu var būt lūgšanas turpinājums, tās sekas, taču pati lūgšana vienmēr ir mūsu apzināta vēršanās augšup. Ticīgais zina, ka Visaugstākā uzrunāšana nav iedomājama bez pazemības, t. i., sevis atzīšanas par bezspēcīgu, niecīgu, mazu. Tukšu. Jo tikai tukšā traukā var ieliet ūdeni un tikai cilvēks, kurš atzīst savu bezspēcību, spēj pieņemt Dievišķo dāvanu.

Šī ir būtiskākā atšķirība starp lūgšanu un meditāciju. Lūgšana ir aktīva saskarsme ar dievišķo, meditācija tikai pārdomas par Viņu. Lai gan… Tā robeža ir ļoti trausla. Tiklīdz savās pārdomās, savā meditācijā mēs piesaucam Dievu "Nāc un mājo mūsos", "Tavs prāts lai notiek…" -, Viņš atbild, veidojas saikne, un, lūk, jau notiek lūgšana!

Lūgšanas var būt kanoniskas teksti, kas veidojušies simtos un tūkstošos gadu, ierakstīti dievkalpojumu grāmatās un kas, tāpat kā takas uz Debesīm, ved mūs pa pareizajiem ceļiem. Taču lūgties var arī pats saviem vārdiem, kad sasāpējušais, uzmutuļojušais, bet varbūt bezgala priecīgais nāk tieši no sirds, no dvēseles centra, un dodas pie Radītāja. Ja ir ticība, uzklausīta tiks gan viena, gan otra lūgšana par kaut ko ļoti svarīgu… Nē!

Nevis vienkārši svarīgu, bet tādu, bez kā nevar dzīvot, kas vajadzīgs tāpat kā gaiss, kad esat zem ūdens bez akvalanga.

Tik patiesa lūgšana vienmēr tiks sadzirdēta.

Ir vairāki lūgšanu veidi. Pirmām kārtām lūgšana, kas izriet no cilvēka. Visizplatītākā ir lūdzēja lūgšana, kurā tiek izteikta vēlēšanās Radītājam vai Dievmātei. Lūgums pēc glābiņa, pēc palīdzības dažādos jautājumos, pēc padoma, gudrības utt.

Ir kāds sens šīs lūgsnas paņēmiens: kad vairs netici pats saviem spēkiem, nevari neko izdarīt lietas labā, ņem savu nedienu (šodien sakām — problēmu) rokās, padevīgi pacel to virs galvas ar domu: "Kungs, es nezinu, ko darīt, ņem un izlabo šo, jo pats nespēju…" un palīdzība no Augšas noteikti nāks.

Lūgšanas par slimo izveseļošanos visbiežāk ir lūdzēju

lūgšanas.

Saņēmis palīdzību, cilvēks skaita pateicības lūgšanu. Dievam pateicības lūgšana nav vajadzīga, tā vajadzīga prasītājam pašam. Tādā veidā cilvēks parāda, ka apzinās Augstāko Palīdzību, ka ir gatavs sadarboties ar To arī turpmāk. Tad, kā teikts mācībā, nākamajā reizē palīdzība būs klāt varbūt jau nedaudz ātrāk, lielākā apjomā un jau domāta cilvēka labklājībai.

Daudzi problēmu atrisināšanu uzskata par nejaušību vai veiksmi. Viņiem tas tā būs arī turpmāk, viss notiks nejauši varbūt būs, varbūt nebūs. Pateicīgais savu taciņu uz Debesīm iestaigā arvien platāku un platāku, un Svētība pār viņu nāk arvien lielāka un lielāka.

Tomēr cilvēks, kurš iet garīgo ceļu, praktizē un attīstās, arvien vairāk apzinās un sajūt savu nepilnību, savus trūkumus, kas traucē pietuvoties Dievam un atklāt dievišķo sevī. Tās ir nepilnības, kuras saucam arī par grēku.

Daži domā, ka grēks ir noziegums vai nekrietna rīcība, bet tā pirmām kārtām ir tieši nepilnība, trūkums, kura dēļ cilvēks nav jānosoda, bet jāārstē. Protams, ja viņš to apzinās un ir atzinis Radītājam, t. i., nožēlojis un veicis grēku nožēlošanas lūgšanu. Debesīm mūsu trūkumi tik un tā ir labi redzami. Galvenais, lai mēs paši tos saskatītu un saprastu, ka tie traucē, un dedzīgi lūgtu Visaugstāko, lai palīdz no tiem atsvabināties. Savas apziņas, uzvedības, sajūtu pārveidi mēs saucam par nožēlošanu, taču daudzu lūgšanu oriģinālvalodā grieķu valodā to apzīmē ar vārdu metanoia cita apziņa. Grēku nožēlošanas lūgšanas garīgajā praksē ir ārkārtīgi nepieciešamas. Nereti, aizlūdzot par sirdzēju, varam lūgt grēku atlaišanu arī šim slimajam cilvēkam. Bet no kaitēm cilvēks izdziedinās tad, kad pats apzinās savus grēkus.

Nelaimē nonākuši cilvēki bieži piesauc Dievu un lūdz Viņa palīdzību. Bet priecīgos brīžos par Visaugstāko un Debesu Valdnieci kaut kā piemirst. Tā ir dabiska garīgi mazpieredzējušu cilvēku reakcija. Bet, minot savu Debesu taciņu, mēs piepeši sajūtam, kā paveras sirds un dvēselē uzaust saule, bet lūpas atplaukst smaidā un pašas no sevis izrunā vārdus: "Esi slavēts, mans Dievs, esi slavēts! Cik labi, ka Tu esi!" Un tad liekas, ka Debesis atveras, no tām pār mums līst bezgalīgi skaista gaisma, itin kā Dievs pats mums sacītu: "Es esmu šeit!" Un cilvēks laimē it kā bez iemesla gluži vai pamirst, taču iemesls ir, jo viņu skārusi Dievišķā enerģija. Tad viņš savā priekā izsaka slavinošo lūgšanu. "Esi slavēts, mans Dievs, esi slavēts! Cik labi, ka Tu esi!" Šos vārdus spēj paust tikai nedaudzi, kaut arī tā ir ārkārtīgi liela dāvana, ko caur lūgšanu var iegūt katrs no mums. Spilgts slavinošās lūgšanas piemērs ir Svētā Simeona Jaunā Teologa "Dievišķās mīlestības himnas" dziļām lūgšanu pārdomām pilni teksti (13).

Vēl ir iekšējā lūgšana jeb gudrā lūgšana (prāta lūgšana, kā kristietībā Jēzus lūgšana) īss, bet pastāvīgi sirdī atkārtojams teksts, parasti Dieva Vardi (Kungs, Jēzus Kristus, Dieva Dēls, apžēlojies par mani, grēcīgu!).

Regulāri to praktizējot, šī lūgšana transformējas un kļūst par nepārtraukto lūgšanu, kad domas par Dieva klātbūtni jau vairs neizgaist. Tā palīdz uzturēt nepārtrauktu saikni ar Dievu. Slimības gadījumā, kad cilvēks lūdz par sevi vai par citu cilvēku, šī saikne ir absolūti nepieciešama (jā, un arī veselam esot!).

Mums dotas arī tādas lūgšanas, kas izriet no Dieva Paša. Lūk, kā to aprakstījis svētītājs Teofans Vientuļnieks (10): "Nepārtrauktas lūgšanas stāvoklī izdodas atrodošā lūgšana, bet to nerada cilvēks. Tā nāk pār cilvēku no Dieva, lūdzēja gars to atrod un ieaicina sirdī itin kā viens būtu paņēmis cilvēku aiz rokas un ar spēku ievilcis no vienas istabas otrā. Dvēseli sasaistījis kāds ārējs spēks, kas labprātīgi tur turas, kamēr vien pār to valda atrodošais (formradošais) gars. Ir divas atrašanas pakāpes. Pirmajā dvēsele visu redz, apzinās sevi un savu iekšējo stāvokli var gan apdomāt, gan pārvaldīt sevi vai pat šo savu stāvokli likvidēt, ja vien vēlas.

Svētajiem tēviem, sevišķi Svētajam Izākam Sīrietim, raksturīga arī otra atrodošās lūgšanas pakāpe. Tāda iepriekšminētajam ir lūgšana, kas izteikta ekstāzē vai apbrīnas pilnā sajūsmā. Un tad pār lūdzēju nāk gars no debesīm, bet dvēsele, kuru tas aizrāvis, ieiet tik dziļā apcerē, ka aizmirst savu ārējo stāvokli, vairs neprāto, bet tikai apcer, tai vairs nav varas pašai pār sevi vai savu stāvokli. Tā, lūk, izpaužas paceļošā krievu valodā восхищающая, bet ne no vārda восхитИть sajūsmināt, bet bocxMtHTb pacelt augšup; šo vārdu izmanto attiecībā pret To Kungu, Kas pacel cilvēku pie sevis, Debesīs autora piezīme) jeb apcerošā lūgšana. Dažiem tās laikā ir apskaidrota seja, ap to parādās gaismas loks, citi paceļas virs zemes. Svētais apustulis Pāvils šādā apceres stāvoklī pacēlās paradīzē. Garam paceļoties, šādā apceres stāvoklī nonāca arī svētie pareģi.

Cik liela ir Dieva žēlastība pret mums grēciniekiem! Taču tikai retais pūlas, lai to saņemtu. Tiem, kuri strādā, var droši sacīt strādājiet, ir vērts!"

DZIEDINOŠĀ LŪGŠANA. NO PASAULĪGĀS PIEREDZES

.Zinātnieki un mediķi aizvien biežāk pārliecinās, ka lūgšana uzlabo veselību, bet daudzos gadījumos pilnībā izārstē slimību.

Pazīstamajā krievu dokumentālajā filmā "Ūdens" ("Boda") tika demonstrēts intriģējošs fakts: bioķīmiķi salīdzināja parasta ūdensvada ūdens un lūgšanā svētīta ūdens struktūru; izrādījās svētītā ūdens struktūrai ir ne vien skaistāks zīmējums, bet tas arī maina savu kvalitāti un kļūst dziedniecisks. Gluži kā pasakā: mirušais ūdens, dzīvais ūdens…

Pētot šo jautājumu, konstatēju, ka par šo tematu Google uzrāda simtiem norāžu latviešu valodā (dziedinošā lūgšana), simtiem tūkstošu krievu valodā (целебная сила молитвы) un miljoniem (!) angļu valodā (healing power of prayer). Turklāt šie skaitļi kļūst lielāki ar katru gadu. Tātad šī jautājuma popularitāte pieaug un faktu kļūst aizvien vairāk!

Runa, starp citu, nav tikai par kristīgajām lūgšanām, bet ari par musulmaņu vēršanos pie Allāha un par indiešu mantrām. Islāmābādas Universitātē (Pakistānā) šai tēmai veltīts speciāls pētījums.

Pētījumi noris laboratorijās un klīnikās arī ASV, Eiropā un Krievijā. Vai zinātnes pasaule ir pietuvojusies izpratnei, ka lūgšana nav tik vien kā skaņu un frāžu savirknējums, bet drīzāk unikāla, vārdiska dzīvības eliksīra receptūra?

Viss aizsākās 20. gadsimta 60. gados, kad Ņujorkas Istmedovas slimnīcas pediatrijas nodaļas vadītājs profesors Platons Katlips veica drosmīgu eksperimentu ar leikozi slimiem bērniem. Viņš sadalīja tos divās grupās un par vienu grupu regulāri skaitīja lūgšanas. Cilvēki, kuri lūdzās, šos bērnus nekad nebija redzējuši, bet zināja, ka viņi ir uz nāvi slimi, jo, kā zināms, leikoze attīstās ļoti ātri.

Rezultāts bija, lūk, kāds: pēc diviem gadiem 70 % bērnu, par kuriem bija skaitītas kristīgās lūgšanas, bija dzīvi. No grupas, par kuru lūgšanas netika skaitītas, tobrīd bija izdzīvojuši tikai 20 % slimnieku.

Protams, ja lūdzēji būtu pazinuši savus aprūpējamos vaigā vai pēc vārda, rezultāts būtu varējis būt pavisam cits, taču zinātniekus interesēja pirmām kārtām zinātniskais novērtējums. Šādos gadījumos nav pieļaujama placebo efekta iespējamība, kad stāvokļa uzlabošanos var izraisīt pašiedvesma.

Par rezultātu profesors Katlips teica: "Es nezinu, vai lūgšana palīdz ārstēšanai vai to veic." Jā, tas ir ļoti dziļš jautājums…

Līdzīgi 1988. gadā rīkojās medicīnas doktors Randolfs Bērds, kurš novēroja 393 pacientus, kas cieta no sirds un asinsvadu slimībām un ārstējās Sanfrancisko pilsētas slimnīcā. Arī tos sadalīja divās grupās: par vienu grupu lūdzās, par otru ne.

Kad tika apkopoti rezultāti, izrādījās, La medikamentozā ārstēšana pirmās grupas pacientiem bija nepieciešama par 20 % mazāk nekā otrajā grupā un pirmās grupas pacientus 2,5 reizes retāk piemeklēja sirdslēkmes, viņi daudz ātrāk izrakstījās no slimnīcas.

Pēc desmit gadiem vēl viens ārsts Rodžero Lobo, Kolumbijas Universitātes dzemdniecības un ginekoloģijas katedras doktors, līdzīgu eksperimentu veica Seulā. Viņš novēroja 200 sievietes, un par pusi no viņām trīs planētas vietās ASV, Kanādā un Austrālijā tika skaitītas lūgšanas. Šajā gadījumā cilvēki zināja, par ko lūdzās: viņiem bija iedotas sieviešu fotogrāfijas. Tomēr pašas seulietes par to pat nenojauta. Pēc kāda laika tika noskaidrots, ka grupā, par kuru tika skaitītas lūgšanas, grūtniecība iestājās divas reizes vairāk sievietēm.

Svarīgu atklājumu veicis arī profesors Sļezins no Sanktpēterburgas Behtereva vārdā nosauktā ZPI. Viņa zinātniskajā eksperimentā piekrita piedalīties Aleksandra Ņevska klostera garīdznieki un mūki, katoļu ksendzs, musulmanis un dzenbudists. Profesors lūdza, lai viņi lasa lūgšanas, un tajā pašā laikā zinātnieku grupa veica galvas smadzeņu elektroencefalogrāfiju katram eksperimenta dalībniekam. Rezultāti bija pārsteidzoši: lūgšanas laikā elektroencefalogramma mainījās. Šos rādījumus nav iespējams viltot vai jebkādā veidā koriģēt. Eksperiments uzrādīja ceturto smadzeņu funkcionālo stāvokli (līdz tam zinātnē bija pazīstami trīs: nomods, miegs un hipnoze). Ceturtais stāvoklis nosacīti nosaukts par lūgšanu nomodu: tajā galvas smadzeņu garoza atslēdzas un cilvēks informāciju uztver tieši, izlaižot domāšanas procesus un analīzi. Profesors secinājis, ka šāds stāvoklis cilvēkam ir absolūti nepieciešams.

DZIEDINOŠĀ LŪGŠANA KALPO CILVĒKIEM

1996. gada decembrī Hārvarda Universitātes medicīnas skolā uz kongresu "Garīgums un izdziedināšanās medicīnā" ieradās aptuveni 1000 speciālisti. Pasākuma organizatori tūlīt meta izaicinājumu dalībniekiem, paziņodami, ka medicīnā sākusies jauna ēra dziedniecisko lūgšanu ēra.

Ko par to saka statistika?

Pēc ASV valdības pasūtījuma un ar tās finansiālo atbalstu Amerikas Komplementārās un alternatīvās medicīnas centrs (National Center for Complementary and Alternative Medicine, NCCAM) 2004. gadā veica laboratoriskos pētījumus, kuru tēma bija "Kādas netradicionālās medicīnas metodes visbiežāk lieto amerikāņi?".

Pirmo vietu šajā izplatītāko metožu topā ieņēma lūgšana par sevi, otrajā citu lūgšana un lūgšana par citiem, trešajā dabiska pārtika. Turpmākā secība: dziļā elpošana, lūgšanas grupā, meditācija, manuālā terapija, joga, masāža un diēta.

Interesanti, ka Amerikā, ko daudzi dēvē par garīgi trūcīgu un pragmatisku, ticība un veselība jau sen sasniegušas korelācijas stāvokli.

Starp citu, pazīstamais krievu pareizticīgais publicists diakons Andrejs Kurajevs reiz teica: "Vai nebūtu pienācis laiks dievnamos ieviest ne tikai automašīnas, dzīvokļa vai kuģa, bet arī datora svētīšanu? Tā taču ir pilnīgi atšķirīga, gudra mašīna, tai ir pašai sava saikne ar pasauli, savi informācijas kanāli tas ir ļoti nopietni." No personiskās pieredzes varu sacīt: jā, patiesi, lūgšana pirms darba pie datora, sevišķi pirms strādāšanas internetā, ir ļoti iedarbīga tu apbrīnojami ātri atrodi visu vajadzīgo. Un pat vēl vairāk!

DZIEDINOŠĀ LŪGŠANA. NO PERSONISKĀS PIEREDZES

Es meklēju ceļu pie Dieva, un drīz vien Tas Kungs man atsūtīja tēvu Serafimu Senroku, kurš man daudz ko izskaidroja. Viņš mūs ar sievu salaulāja. Pēc tam es pat izpelnījos godu kalpot pie altāra. Sadzīvē tēvs Serafims bija gauži necils: staigāja vecā, izdilušā mētelītī, novalkātā cepurē. Bet, kad iegāja altārī, pārģērbās un sāka skandēt "Lai slavēta Valstība…", pilnībā mainījās… Man jālasa pieraksti no Piemiņas grāmatiņas, bet es nevaru no viņa balss un lūgšanas man kaklā kamols.

Reiz abi ar sievu bijām nolēmuši apciemot tēvu Serafimu. Viņš bija stipri savārdzis, gandrīz necēlās no gultas sāpes kājās nomocījušas. Taču viņam nebija neviena, kas atvērtu durvis. Atceros, kā viņš pat sacīja: "Bērni, tiksimies citu dienu, labi?" Bet mēs kāpēc gan? Pa ceļam sievai ieteicu: zini, kamēr braucam, noskaitīsim lūgšanu! Tā arī izdarījām. Piepeši pār mani nāca apskaidrība nu tā, tagad varam braukt, viss būs kārtībā.

Atbraucam, skatāmies cienīgtēvs smaidīdams sagaida mūs uz sliekšņa. Kas noticis? "Man pirms pusstundas pēkšņi palika daudz labāk," viņš paskaidroja. "Pat kļuva žēl, ka biju lūdzis, lai jūs nebraucat…"

Reiz pie manis uz pieņemšanu bija ieradusies bēdu nomocīta sieviete un lūdza: "Dēls dzer jau nedēļu, nekādi nevar pārtraukt, varbūt jūs, dakter, varat viņu pēc fotogrāfijas apvārdot?" Nē, apvārdot nevajag. Pirms tam es jau bieži biju lūdzies par pacientiem dievnamā, bet te piepeši… Mēs apsēdāmies viens otram blakus, es paņēmu rokās fotogrāfiju un sāku klusi, pusbalsī skaitīt lūgšanu senslāvu valodā. Teicu, lai sieviete lūdzas, kā māk, un viņa klusi skaitīja, manuprāt, Tēvreizi latviešu valodā. Manas lūgšanas nāca no sirds, ļoti lūdzu Dievu palīdzi! Tajā pašā laikā labās rokas pirksti itin kā savienojās krusta mešanai un es domās sāku mest krustus pār nabaga puisi, pareizāk sakot, pār viņa attēlu, un viņš pēkšņi skaidri parādījās manā iekšējā redzē. Neatceros, kā paskrēja divdesmit minūtes, bet tad jaunā vīrieša tēls izbālēja, izplūda un mana uzmanība atkal bija atgriezusies kabinetā.

"Tā, lūk, dariet," es sacīju sievietei. "Lūdzieties no visas sirds, atkārtojiet ilgi un svētījiet ar krustu."

"Bet es taču esmu luterāne," viņa teica. "Un jūsu, pareizticīgo, lūgšanas nezinu, protu tikai Tēvreizi…" "Kādu protat, tādu arī skaitiet. Galvenais ir ticība. Dievu sauciet tā, it kā cita palīdzība vairs ne no viena nav gaidāma. Un tā katru dienu. Turiet tēlu acu priekšā, pārmetiet krustu un lūdzieties. Kad tēls pazūd, viss, varat atpūsties."

Sieviete man piezvanīja pēc dažām dienām dēls bija beidzis dzert! Pastāstīja, ka tūlīt pēc tam, kad mēs kopā lūdzāmies, dēls jau jūtami sācis atlabt dzēris ne vairs līdz bezsamaņai, bet krietni mazāk, un vēl pēc dažām dienām pārtraucis dzeršanu pavisam. Es viņai atgādināju, ka vajag noskaitīt pateicības lūgšanu. Pagaidām šajā ģimenē valda miers un žēlastība.

Kopš tā laika šādu praksi piekopju bieži vispirms lūdzamies kopā kabinetā par citiem vai par pašu atnācēju. Tad cilvēkam lieku lūgties mājās. Reizēm tas jādara diezgan ilgi. Ir bijuši gadījumi, kad cilvēki lūgušies divdesmit vienu dienu vai četrdesmit dienas. Galvenais ir izturēt. Jā, gadās, ka "nepalīdz! Jau divas nedēļas!", bet ir gadījies arī tā, ka trešajā nedēļā pēkšņi no Debesīm nāk Palīdzība!

Aizvien vairāk pacientu lūdz, lai par viņiem lūdzas.

Amerikā bijuši gadījumi, kad ārstu apsūdzēja par to, ka viņš pieņemšanas laikā bija atteicies lūgties kopā ar pacientu…

Sūdzēt tiesā tas gan tā kā par traku, taču cilvēki cer uz palīdzību no Augšas!

Un jūs vai cerat?

TIEŠI TAGAD!

Ja esat pieņēmuši lēmumu meklēt ceļu pie Dieva, sāciet tūlīt pat. Tieši tagad.

•   Pārlasiet vēlreiz nodaļu par lūgšanas veidiem. Kurš no tiem jums liekas tuvāks? Izmēģiniet to. Negaidiet, ka atbilde nāks drīz, gaidiet ar ticību un cerību. Esiet modri, jo Dievs var atklāt Savu gribu jebkurā brīdī un jebkurā veidā!

•  Ja jūs pazīstat kādu, kurš ir slims, lūdziet par viņa veselību. Negaidiet kādu īpašu dienu vai stundu. Dariet to šobrīd. Kanoniski vai saviem vārdiem. Pat nejautājot, vai cilvēks piekrīt, lūgties var arī, viņam nezinot.

•   Saņēmuši atbildi vai palīdzību veselības uzlabošanā, neatlieciet pateicības lūgšanu. Noskaitiet to tūlīt pat! Un jūs sajutīsiet Dievišķo Atbildi.

DIEVS MŪSU SIRDĪ

Brīnums jau notiek. Tepat un tieši ar jums!

-Pastāstīšu jums, kā rast dziedināšanu dievišķajā enerģijā, dievišķajā svētībā, jo tieši šobrīd, nevis viņsaulē, tieši tepat notiek brīnums. Cilvēki bieži vien domā, ka kristietība sola labumus tikai tālā nākotnē vai pēc nāves, taču tā tas nav. Debesu valstība ir daudz tuvāk. Tā ir tur, kur cilvēks negaida Tā Kunga otro parādīšanos, bet ir jau savienojies ar Dievu un ieraudzījis Tābora kalna dievišķo gaismu.

Šajā nodaļā jūs uzzināsiet,

•  ko nozīmē apgalvojums: lai tiktu pie veselības, vispirms jātiek pie veseluma;

•  kādi brīnumi notiek mūsu sirdī;

•  vai tiešām patiesība, kas ved pie brīnumiem, ir tik tuvu un nav jābrauc uz tāliem, nezināmiem kalniem.

Te jūs atradīsiet ne tikai teorētiskas zināšanas, bet arī praktiskus norādījumus. Ne gluži instrukcijas, jo būs mazliet jāpiestrādā pašiem, lai atrastu to atslēgu. Taču ar Dievpalīgu viss ir iespējams!

MĒRĶIS

-Kristietība nav tikai reliģija, tradīcija vai kanonu apkopojums. Tā ir Dzīvā Dieva atklāsme mums, cilvēkiem. Kristietības mērķis ir sasniegt svētlaimīgo izlīdzināšanos ar Dievu, kā mums atgādina metropolīts Jerofejs Vlahoss, kurš nesen sarakstījis grāmatu "Pareizticīgā psihoterapija" (9). Tādu pašu mērķi pirms vairāk nekā simts gadiem skaidri formulējis Svētais Sarovas Serafims tā ir Svētā Gara iemantošana. "Glābies pats," teica Serafims, "un tad izglābsies tūkstošiem ļaužu ap tevi."

Ko nozīmē glābies? Vai tad mums draud briesmas? Jā, tā savā grāmatā saka metropolīts Jerofejs. Ļaudis ir noguruši, daudzās problēmas novedušas līdz izmisumam un depresijai. Cilvēki nonāk "dvēseles depresijas" stāvoklī, meklē mierinājumu un līdzsvaru. Daudzi mūsu laikabiedri vēršas pēc palīdzības pie psihoterapeitiem, jo jūt nepieciešamību atveseļoties. "Zinot šo tik nozīmīgo nepieciešamību, es tajā pašā laikā ikdienā pārliecinos, ka kristietībai un jo sevišķi pareizticībai piemīt pamatīgs "psihoterapeitiskais potenciāls", jo pati pareizticība pēc būtības ir medicīniska zinātne. Visi līdzekļi, kurus tā izmanto, un arī pats

tās galvenais mērķis ir atveseļot cilvēku un virzīt viņu pie Dieva, tāpēc pareizticību ar visām tās definīcijām un atribūtiem dēvē arī par medicīnas zinātni un ārstniecības kursu. Tomēr tā ļoti skaidri atšķiras no citām psihoterapijas metodēm… jo savu mērķi sasniedz ar dievišķo svētību un iedarbību, dievišķajai un cilvēka gribai savstarpēji sadarbojoties."

ATVESEĻOŠANĀS

Metropolīts Antonijs Surožskis, kurš 20. gadsimta beigās un 21. gadsimta sākumā dzīvoja un kalpoja Londonā, par atveseļošanos raksta (8): "Evaņģēlijs mums vēsta, ka, dziedinādams slimos, Kristus Glābējs vieniem jautājis: "Vai ticat, ka es to spēju paveikt?" Un, kad slimie apstiprinājuši savu ticību, viņi vienlaikus apliecinājuši, ka ir iepazinuši un atzinuši Kungā Jēzū Dieva Dēlu, kam pieder vara kā debesīs, tā arī virs zemes. Citos gadījumos Pestītājs jautājis: "Vai tu patiešām gribi atveseļoties?" Taču vārds "atveseļošanās" nenozīmē vienkāršu ķermenisku izārstēšanos; atveseļoties nozīmē kā no jauna radītam būt atkal vienotam, veselam, bez defektiem, pilnīgā harmonijā ar Dievu un sevi pašu, harmonijā ar sirdsapziņu un iekšējo patiesību, ar dzīvi.

Un, lūk, vienu vai otru no šiem diviem jautājumiem Kristus Glābējs uzdeva katram. Ikviens no mums būtu gatavs sacīt: "Jā, es gribu atveseļoties!" Bet vai tas tā patiesi ir? Vū mēs vēlamies savas dabas un prāta veselumu, kas atbrīvots no visiem aptumšojumiem, sirdi, kas atbrīvota no visa nešķīsta, gribu, kas meklē harmoniju tikai un vienīgi ar dievišķo gribu, un ķermeni, kas ir brīvs no jebkādām netīrām vēlmēm? Vai mēs to patiesi vēlamies? Vai gribam būt veseli, lai mūsos nepaliktu nekas, kas nav dievišķs un kas nebūtu mūsu cilvēciskā lieluma un cieņas vērts?

Kā jūs, dārgie lasītāji, atbildētu uz šo jautājumu? Psihologi runā par veselumu, kad cilvēks

•    vēlas,

•     domā,

•    saka,

•    dara

vienu un to pašu, turklāt vēl gūst baudu no rezultāta.

Vairums ļaužu pat skaidri nezina, ko grib, vai arī zina, bet neizpauž. Domā pavisam citu, saka atkal kaut ko citu un dara vēl pavisam citu, no tā nekad tā arī negūstot baudu. Enerģija aizplūst uz visām pusēm. Bet veselums Dievā nozīmē arī brīvību no dažādām atkarībām un ķermenisko veselību.

SIRDS

J/'ispirms iepazīsimies ar to ceļu, kas ved pie veseluma un tātad pie pilnības Dievā. Laime jau nav aiz kalniem. Tā sākas tepat. Tiklīdz apzināmies, cik nepilnīgi esam, un vēršamies pēc palīdzības. Kristietība mūsu laimi nepārccļ uz tālu nākotni. Atliek vien pastrādāt pašam ar sevi un darīt to regulāri un sistemātiski. Tīd arī būs rezultāti, kurus nevajadzēs gaidīt veselu mūžību! Taču, ja neko nedarīsim, paliksim tādi paši, kādi esam.

Es pazīstu daudzus, kuri nav spējuši iemantot laimi, jo uzskata: "Esmu tāds/tāda, kāds/kāda esmu!" Bet pasaule it kā atbild: "Paldies, bet tādi pašlaik nav vajadzīgi. Pienāciet pēc simts gadiem!"

Kāda mana paziņa, kristīgās konfesijas aktīviste, stāstīja, ka viņa reiz gribējusi pārliecināt nejauši satiktu cilvēku par nepieciešamību ticēt Kristum. Šis cilvēks uzdevis viņai vienu vienīgu jautājumu: "Vai jūs esat laimīga savā ticībā?" Dāma atbildējusi, ka pagaidām gan ne, bet… "Paldies," atteicis svešinieks un pieklājīgi atvadījies. Viņa tolaik vēl tikai cerējusi uz laimi debesīs. Bet, ja viņa būtu praktizējusi klasisko kristīgo lūgšanu un attīrījusi dvēseli, nevis tikai runātu par Dievu, atbilde būtu jā! Jā! JĀ!

Dievs nav jāmeklē tālās zemēs vai augstu kalnos. Viņam ir organiska saikne ar cilvēku. Mums tikai tā jāatklāj sevī. Taču cilvēks ir diezgan interesanti veidots. Viņš pat nedomā meklēt Dievu, ceļu, patiesību un dzīvi kaut kur tepat tuvumā. Tas būtu pārāk vienkārši, tā nevar būt!

Cita lieta aizbraukt, piemēram, uz Tibetu vai Indiju, klaiņot pa kalniem un ielejām, aukstumā nosaldēt kājas un pārkarst pusdienlaika svelmē; meklēt, meklēt un meklēt alās, ašramos un klosteros kaut ko nezināmu, kādu pasaulē vienīgo grāmatu, kas sarakstīta senā valodā, kuru visi sen jau aizmirsuši, taču ir kāds mūks, speciāli norīkots to atcerēties, bet viņam gan teikts, ka, tiklīdz šo valodu iemācīs vēl kādam, tā pats mirs. Tad nu, lūk, viņš to iemāca mūsu klejotājam un tūdaļ nomirst, pareizāk sakot, dodas reinkarnācijā, bet mūsu klejotājs, pārciezdams nāves bailes, izlasa šo nevienam nezināmo un ārkārtīgi slepeno grāmatu, kas pieejama vienīgi iesvētītajiem, un uzzina vislielāko noslēpumu, kurn nezina neviens, un kļūst patiesi apgaismots un attīstīts Guru-Mahāriši-SriŠrimad-Mahatma utt. Pēc tam mūsu apgaismotais atgriezīsies mājās un stāstīs par jauno, nevienam līdz šim nezināmo patiesību, piesaistīdams tai ļaudis. Kā gan citādi, ja reiz jaunās viedības atvedis no tālienes un tās vēl nevienam nav bijušas zināmas! Kā citādi, tās taču būs īstās! Bet te, mājās, vai gan šeit var būt kaut kas interesants?

Es jau nesaku, ka jāatsakās no visa svešzemnieciskā. Ceļošana bagātina pasauli, arī iekšējo. Taču meklēt vajag sevī! Bībelē ir kāda interesanta vieta:

"Jo šis bauslis, ko es tev šodien pavēlu, nav tev nedz pārāk grūts, nedz par tālu; tas nav debesīs, ka tev būtu jāsaka: kas

mūsu dēļ kāps debesīs un mums to paņems un mums to paziņos, ka mēs to varētu pildīt? Tas nav arī viņpus jūras, ka tev būtu jāsaka: kas mūsu dēļ celsies pāri jūrai un mums to atvedīs un mums to paziņos, ka mēs to varētu pildīt? Nē, tas vārds ir ļoti tuvu pie tevis, tavā mutē un tavā sirdī, lai tu to pildītu." (Piektā Mozus grāmata. 30; 11-14)

Seno laiku svētie ir teikuši ja tu vēl neesi atradis ceļu uz savu paša sirdi, tad par labu nāks ceļojumi un svētceļojumi; bet, tiklīdz šo ceļu būsi atradis, tie var tev nodarīt pāri, novirzīt. Dosimies ceļojumā uz savu sirdi, lai ieraudzītu Tābora gaismu.

Iekšējā pastāvīgā lūgšana noved pie tiešas saskares ar Dievu, kad cilvēks saskata dievišķo, brīnumaino apskaidrošanās gaismu vizuālu dievišķā spēka vai dievišķās enerģijas parādīšanos, Viņa darbošanos radītajā pasaulē. Tieši šo neradīto gaismu saredzēja apustuļi Tābora kalnā Jēzus Kristus pārtapšanas brīdī, kad parādījās Viņa dievišķais spēks:

"… un tika apskaidrots viņu priekšā, un Viņa vaigs spīdēja kā saule, un Viņa drēbes kļuva baltas kā gaisma." (Mateja evaņģēlijs. 17:2)

"Un, Viņam lūdzot, Viņa vaigs dabūja citu izskatu un Viņa drēbes kļuva spoži baltas." (Marka evaņģēlijs. 9:3)

Katrā no mums ir ielikta spēja pārvērsties un spīdēt tieši tāpat. Kristus ir Dieva cilvēks, un Tābora kalnā Viņš parādīja mums nevis to, ko pats prot, bet to, kas mums ir pieejams! Jo cilvēks ir būtne, kas vienlīdz pieder zemei un debesīm; dievišķa būtība un enerģija arī mums ir gluži reāla, bet ceļš pie tās ved caur šķīstīšanos un pirmais solis ir lūgšana.

Par pastāvīgo, nepārtraukto iekšējo lūgšanu bija stāstīts iepriekšējā nodaļā. Nepārtrauktās lūgšanas tradīcija nāk no sirmas senatnes. Tā ir absolūti nepieciešama pastāvīgai saskarsmei ar Dievu. Un norisinās tā cilvēka sirdī. (Jāpiebilst, ka šo lūgšanu nepieciešams praktizēt garīgi pieredzējuša, iesvētīta skolotāja vadībā, lai neaizietu pa nepareizu ceļu. Turpinājumā es runāšu par sirds saskarsmes būtību, neiedziļinoties tehnikā.)

Kā rakstījis sirdsskaidrais Siluāns (3), cilvēks, kurš dzīvo lūgšanās, "uzzina, ka viņa sirds nav tikai fizisks orgāns vai psihiskās dzīves orgāns, bet kaut kas tāds, kas nepakļaujas definīcijai, kas ir spējīgs nonākt saskarsmē ar Dievu, visas esības avotu". Sirds ir fizisks orgāns, taču arī garīgs. Tā ir mūsu personības centrs, kurā noris satikšanās un saplūšana ar Dievu. Sirds, teicis Svētais Makārijs Lielais, ir nesasniedzams bezdibenis, un cilvēks, kurš dzīvo tikai ar prātu, nespēj saprast, ko tā nozīmē. Tieši sirdī Dievs ir ielicis daļiņu no Sevis, logosa sēklu. Tieši tur rosās neradītā dievišķā enerģija. Tur Dievs mums atklājas kā mīlestība un gaisma.

Bet mūsu personība, kā to definē metropolīts Jerofejs, ir realitāte, kas radusies ar Dieva žēlastību. Tā ir unikāla, rodas debesīs un nāk no turienes, un, ja reiz tā nonāk personības centrā sirdī, tad arī sirds rodas debesīs. Tieši tāpēc sirds lūgšana aizved tieši pie Dieva, kura aizmetnis mīt cilvēka sirdī.

(Interesanti, ka dažādas reliģijas un mācības sirdi traktē līdzīgi kā personības centru un Radītāja mītni. Indieši sirdī ievietojuši anāhata čakru, uzskata to par centrālo čakru, kurā sākas un beidzas visi enerģētiskie kanāli jeb meridiāni. Daoisti apgalvo, ka Radītāja (Dao) enerģija iemājo sirdī, tiklīdz cilvēks tapis ieņemts, un atrodas tur līdz viņa fiziskajai nāvei. Roberto Asadžioli, kurš dzīvoja 20. gadsimtā un psihoterapijā ir izveidojis psihosintēzes metodiku, uzskatīja, ka personības centrs ir tieši sirdī, un ieteica savienot prātu ar šo centru un jau pēc tam saplūst ar Augstāko Centru, kurš atrodas debesīs. Dažas mūsdienu prakses, piemēram, Saulīte (sk. www.labsajuta.lv ) arī pamatotas tieši sirds enerģijā.)

CEĻŠ

jau teicu, šeit minēti nepārtrauktās lūgšanas piemēri. Sākumā šo lūgšanas veidu, protams, labāk praktizēt pieredzējuša skolotāja vadībā. Taču apraksts vien jau ir brīnumains, jo atklāj mūsu iekšējās pasaules noslēpumus.

Lūk, ko raksta Simeons Jaunais Teologs, viens no apcerošās lūgšanas adeptiem "Dievišķo himnu" (13) autors, kurš saņēmis Dieva brīnumdarīšanas dāvanu un jau savas dzīves laikā redzējis Debesu mājokļus, Tā Kunga mitekli:

"Paraugies ar savu prātu uz sirdi, vērs turp arī savas jutīgās acis un mēģini ar prātu atrast to vietu, kur atrodas sirds. Vispirms tu sastapsies ar tumsu un nežēlību, bet tad, ja turpināsi to darīt dienu un nakti, tu atradīsi tur bezgalīgu prieku. Prāts atradīs vietu sirdī, un tad tu drīz vien arī redzēsi to, ko nekad vēl nebiji ne redzējis, ne zinājis. Redzēsi sevi gaišu, apskaidrota prāta un spriedumu pilnu. Un no šī brīža tavas domas, lai kur arī radušās, pirms ienāks un iemājos tavā sirdī, prāts raidīs prom un prasīs piesaukt Jēzus vārdu, sakot: "Kungs, Jēzu Kristu, apžēlojies par mani!""

Doma, kas iekļuvusi sirdī, raksta svētais, kļūst apvaldīta, atdzīvojusies sajūtās un sasaistīta ar Viņu, tā iegūst tādu enerģiju un spēku, ka nekas un nekādi nespēj mainīt tās kvalitāti vai arī iekļūt tajā. Prātam nav jāpieliek ne mazākās pūles, lai uzmanība neaizmaldītos: visa garīgā darbība noris centrtieces kustībā neatvairāmi tieši uz to vietu ķermenī, kas "ir radniecīgāka dvēselei nekā dvēsele pati". Tas ir spēks, kas dara sirdi dzīvu un domu veselu.

Mūsdienās šī prakse būtībā nav mainījusies. To detalizēti aprakstījuši Svētais Teofans Vientuļnieks un katoļu pasaulē pazīstams iekšējās lūgšanas adepts Tomass Kītings (Thomas Keating), kas par šo praksi sarakstījis daudzas grāmatas, un viena no populārākajām ir "Tuvība ar Dievu" (Intimacy with God. (4)), kurā sīki aprakstīta prāta ienākšana sirdī un pati sirds lūgšana.

PERSONISKĀ PIEREDZE

»Sirds lūgšanu es pirmo reizi izmēģināju jau pirms daudziem jo daudziem gadiem. Tolaik mans garīgais ceļš bija tikai sācies, vēl pavisam nesen es biju rūdīts materiālists un pirmoreiz sāku interesēties par garīgo literatūru. Padomju laikā un perestroikas sākumposmā, kad nekādas lielās izvēles nebija, manās rokās nonāca Agni jogas grāmatu un citu ar to saistīto tekstu fotokopijas. Bija interesanti, taču man kaut kā pietrūka. Un tad es sāku lasīt A. Klizovska "Jaunā laikmeta pasaules izpratnes pamatus". Grāmata, kā zināms, ir bieza un garlaicīga. Lai ātrāk to pabeigtu, sāku lasīt "pa diagonāli". Piepeši (ak, nejau nu piepeši, bet par to nedaudz vēlāk) mani gluži kā zibens ķēra un manu uzmanību piesaistīja nodaļa "Par lūgšanu un varoņdarbu". Tajā bija stāstīts par Filokalijas (labestības) grāmatām unikāliem, daudzos sējumos apkopotiem 4.-8. gadsimtā tapušiem Baznīcas tēvu rakstiem par viņu garīgo pacelšanos, kā arī par praksēm, kas izmantojamas šī mērķa sasniegšanai. (Daži autori labestību dēvē par pareizticīgo jogu. Tas, protams, nav pareizi, taču ir saprotams, kāpēc šāds salīdzinājums radies.)

Mati vairs nekas cits neeksistēja, lasīju tikai par lūgšanu, sāku meklēt kristīgo literatūru, bet Pilokalijas nekur nebija. Postpadomju telpā tā vēl nebija izdota. Tomēr, tā kā nekas nenotika tik zibenīgi un tas nebija nekas cits kā Dieva nodoms, jo Tas Kungs tieši tādā veidā vēlējās aicināt mani pie sevis, es šīs grāmatas pavisam drīz ieraudzīju. Tolaik biju labi pazīstams ar radio "Brīvība" korespondentu Rīgā Mihailu Bombinu, dziļi pareizticīgu cilvēku (lai viņam Debesu valstība! 2011. gada vasarā Miša aizgāja, un nu es lūdzos, lai Dievs viņu pieņem…) Un, lūk, reiz, iegājis pie Mišas kādās darīšanās, es apstulbu uz galda stāvēja pieci milzīgi folianti ārzemēs izdotā Filokalija. Tajā laikā šie sējumi maksāja ļoti lielu naudu un bija iespiesti vecajā krievu rakstībā, ar burtu "jatj" un cietinājuma zīmēm, gluži vai piesātināti ar dievišķo enerģiju. Mana sirds bija veikusi pareizo izvēli, un ceļš pie Kristus bija atvēries.

Pārnācis mājās, sāku mēģināt "ievest prātu sirdī". Tas nepadevās viegli. Tolaik es vēl nebiju saticis savu garīgo skolotāju mācītāju Serafimu Šenroku un pa garīgās izaugsmes ceļu nācās iet vienam, taustoties, liet notika brīnums. Man laimējās iedraudzēties ar rakstnieci un brīnišķīgu, gaišu cilvēku Alisi Eku. (Līdz pat šim laikam man plauktā stāv maza viņas grāmatiņa, kuru šad tad atveru, lai kaut ko pārlasītu. Liekas, ka neko tādu šodien jau neviens vairs neraksta… Lai Dievs dod, ka kļūdos!) Viņa it kā starp citu ieminējās, ka viņai ļoti patīkot lasīt "Svētceļnieka dvēseles atklājumus". Tajā sīki aprakstīta Jēzus sirds lūgšanas prakse. Nudien brīnums, es toreiz nodomāju! Alise aizdeva man šo grāmatu, es to "apriju" vienā naktī, un mana sirds jau alka lūgšanas.

Kad pirmoreiz izdevās sajust sirds siltumu, tīras apziņas centru un dievišķo klātbūtni savās krūtīs, asaras lija pašas no sevis. Un tās bija asaras, kas attīra sirdi. Tās nav ciešanu vai sāpju asaras, tas ir pavisam kas cits. Vēlāk uzzināju, ka mūki lūgšanās izlūgušies šīs asaras kā Dieva dāvanu, bet, kad tās pašas sākušas ritēt, bijis tik brīnišķīgi, ka vārdos to neizteikt. Ieiedams sirdī, cilvēks atgriežas savās īstajās mājās, pie sava īstenā, dievišķā ES. Pie mīlestības, miera, prieka. Pie spēka, pārliecības, skaidrības. Pie veseluma.

TIEŠI TAGAD!

•  Vēlreiz pārlasiet tos šīs nodaļas fragmentus, kuri jūs uzrunāja. Nesteidzieties. Dariet to, kā sarunājoties ar tuvu cilvēku vai ar pašu Dievu.

•   Uzrakstiet uz papīra šeit minēto autoru vārdus un grāmatu nosaukumus un, kad būs iespēja, sameklējiet tos internetā, bibliotēkā vai grāmatnīcā.

•Ja šobrīd neviena no šīm grāmatām jums nav pieejama, izlasiet un izmēģiniet manis piedāvāto meditāciju "Ceļojums uz sirdi" un "Dziedinošo Saulīti".

Ceļojums uz sirdi

Apsēdieties ērti. Galvenais, lai jums ir ērti. Tagad, sēžot vai guļot, nav jādomā par to, kas notiek ķermenī, kājās un rokās. Vērojiet savu elpu. Varat aizvērt acis, jo jūs atkal gaida iekšējs ceļojums, kas būs tikpat skaists kā parasti, taču citāds.

Aizvēruši acis, jūs varat iedomāties, ka uzmanība pakāpeniski vēršas dziļāk ķermenī. Domājiet par elpošanu! Vai jūs jūtat savu elpu? Izelpa ir mazliet siltāka par ieelpu. Sajūtiet to siltumu, kas rodas izelpojot. Un sajūtiet arī to, ka izelpojot mēs varam ļaut šai izelpai izplatīties pa visu ķermeni.

Lai jūsu uzmanība ir ķermeņa iekšpusē! Ļaujiet tai tur būt, jo tagad nav jāseko tam, kas notiek apkārt. Jūs visu kontrolējat. Šeit ir droši. Jūs varat |aut savai uzmanībai līdz ar katru izelpu vērsties vēl dziļāk. Un vēl dziļāk. Un vēl. Esiet pilnīgi brīvi un droši!

Ja gribas pakustēties, droši dariet to. Ja gribas atbrīvot elpu, dariet to. Ja gribas dziļāk ieelpot un izelpot, tad dariet to. Visam jānotiek dabiski. Ķermenis dzīvo. Tam patīk dzīvot. Tikai uzmanība līdz ar katru izelpu vēršas aizvien dziļāk. Ļaujiet tam notikt!

Kad jūs jau jūtat savas rokas, savas kājas, muguru un vēderu, turklāt no iekšpuses, tad varat atļauties sajust arī savu dvēseli, kas ir visā ķermenī. Bet tā ir dziļi iekšā. Dvēseles centrs ir tur, kur ir sirds.

Sirdī dvēselei ir tādi kā vairāki līmeņi jeb slāņi. Daži saka, ka tā ir kā sfēra vai kā neliela telpa sirds apvidū. Vistuvāk mūsu apziņai ir tās virspusējais slānis jeb līmenis, kurā ir mūsu domas, vārdi.

Jums ir domas. Tās ir ļoti vieglas. Rodas nemanāmi un ātri pazūd. Vai arī ilgi kavējas kaut kur uzmanības centrā. Jūs šīs domas sajūtat. Un saprotat, kur tās ir. Arī vārdi ir. Dažādi. Tos reizēm var pat saskatīt vai sajust. Re, te ir viens vārds! Un te otrs. Skaisti. Un tas ir labi.

Vardi un domas. Bet vēl dziļāk, ja jūs ļausiet savai uzmanībai aiziet vēl dziļāk dvēselē, sirds centrā, ir kaut kas tāds, kas jau ir grūti aprakstāms vārdos. Vai tās ir jūtas? Emocijas? Varbūt tie drīzāk ir tēli, kas reizēm ir bez konkrēta veidola. Piemēram, mīlestība. Kas tā ir? Vai to var redzēt? Laikam jau ne. Bet noteikti var sajust. Mīlestība pati par sevi ir tur dziļi iekšā. Kad jūs par to domājat, tā jums tā kā uzsmaida vai vienkārši sūta savas skaistās mīlestības enerģijas stariņus. Katrai jūsu šūniņai. Jā, mīlestība pati par sevi.

Kas vēl labs ir šajā dvēseles dziļākajā līmenī? Varbūt tur ir, piemēram, skaistums pats par sevi. Kas tas ir? Vai to var redzēt vai dzirdēt? Lai gan tas reizēm ir gandrīz netverams, tomēr ir. Arī dievišķo enerģiju diez vai varam redzēt. To varam tikai iedomāties un sajust. Tas viss ir kaut kas bez konkrēta veidola. Un ir arī globāli tēli. Saskaņa pati par sevi. Harmonija. Dziļāk dvēselē. Tagad vienkārši uzsmaidiet! Tas ir tāds dvēseles līmenis, kas atrodas dziļāk par domām un vārdiem.

Bet vēl dziļāk ir līmenis, kas atrodas vēl tuvāk sirds centram. Vārdos to izteikt ir ārkārtīgi sarežģīti. Mēs varam to saukt par tīrās apziņas centru vai lauku. Tomēr šie vārdi neizsaka gandrīz neko, iekams jūs tos neesat sajutuši. Ejot vēl dziļāk iekšā savā sirdī, jūs sastapsiet kaut ko ļoti tīru, ko neskar neviena negatīva enerģija, emocija vai doma no malas. Tur jūs varat apzināties sevi. Satikties ar savu īsto būtību. Pēkšņi ir jūtams enerģijas pieplūdums. Mainās kopīgais enerģijas līmenis. Ir jūtams, ka šī gaišā enerģija jums ir ārkārtīgi dabiska. Katra šīs gaismas molekula, katra tās daļiņa ir pilnīgi pieņemama. To gribas paņemt sevī, lai ķermeņa katrā daļiņā, katrā šūniņā ir šis patīkamais spēks. Varat palikt uz kādu laiku tur apkārt sirds centram un pašā sirds centrā, kur ir šī dabiskā gaisma, kur dzīvo jūsu īstais "es" un jūsu īstā būtība. Tur tiešām gribas uzkavēties kādu laiku, jo ir jūtams, ka tur ir droši un līdz ar to arī mierīgi. Kaut kur ārpusē tālu, tālu ir pasaule, kas ir pilna ar dažādiem apgalvojumiem, vārdiem, domām, izsaucieniem, bet tur iekšā ir kaut kas īsts. Kad Dievs radīja cilvēku, viņš ielika mazu gabaliņu no sevis katra cilvēka pašā sirds centrā. Un, būdami tur, mēs varam just, ka tieši tur mēs uzlādējamies ar kaut ko tik skaistu, kas iepriekš nav redzēts. Vai arī ir redzēts, bet nav izjusts. Iespējams, reizēm bijuši jūtami kādi minimāli mājieni no sirds centra, bet tagad jūs jūtat, kas īstenībā ir šis centrs. Jūs varat būt tur, cik ilgi vien vēlaties, tomēr palieciet tur vismaz divas minūtes nerunājot.

Tad, kad esat sirdī, varat sasveicināties ar tur esošo Dieva enerģi ju tā, kā tas tika praktizēts un tiek praktizēts jau gadu tūkstošiem: "Kungs, Jēzu Kristu, Dieva dēls, apžēlojies par mani!" Atkārtojiet šos vārdus nemitīgi. Līdz ar katru izelpu jūs varat ļaut savai uzmanībai virzīties vēl dziļāk jūsu sirds centrā. Kas tur ir? Izrādās, ka tur ir tas, ko ir vēl grūtāk izteikt vārdos. Tas ir ceļš. Ceļš, pa kuru pie jums nonāk brīnišķīgas dāvanas no paša Radītāja.

Dievs ar mums runā tieši caur sirdi. Vai mēs to zinām? Reizēm ne, bet reizēm jā. Tieši tur sirdī ir nepārtraukta saikne ar Visaugstāko, Vistuvāko un Visskaistāko. Ir sajūta, ka katrs cilvēks pēkšņi pamana: "Jā, es nedzīvoju vientulībā! Man ir brīnišķīgs atbalsts. Es jūtu to savā sirdī. Un no sirds visā ķermenī." Tas ir spēks. Tā ir mīlestība. Tā ir aizsardzība. Tā ir drošība. Cilvēks, kuram nav šīs saiknes, jūtas nedrošs, bet jūs varat justies brīnišķīgi. Tas var būt, un tas ir. Pašā sirdī. Vai jūs jūtaties tā, kā pats Dievs? Grūti teikt. Es nezinu. Bet vismaz var salīdzināt. Un, savā sirdī viegli uzsmaidot Radītājam, pa šo gaismas ceļu jūsu smaids aiziet uz Visuma centru ārkārtīgi ātri. Un jūs saņemat arī atbildi. Jūs jūtat šo saikni pat bez vārdiem. Izjūtiet to vēl pāris minūšu!

Regulāri praktizējot "Ceļojumu uz sirdi", jūs sasniegsiet tādu stāvokli, ka šī saikne nekad neizzudīs. Un tas būs īsts brīnums, kas ir pavisam tuvu jums. Tikai jāizsaka sevī vēlme: "Es gribu šo Dievišķo enerģiju." Un jūs redzēsiet kad šajā virzienā spersiet vienu soli, šis spēks panāks jums pretī desmit vai pat simts soļus.

Lai notiek šis brīnums!

Dziedinošā Saulīte

Šī prakse ir dāvana no Dieva, ko lietoju pats un mācu citiem jau sen. Tā ir brīnišķīga!

Mūsu sirdī mājo īstais personības centrs. Tā ir vieta, kurā Radītājs ir ielicis Savu Daļiņu, Debesu Gaismas dzirkstelīti. Sirdī atrodas īstais Miera avots. Ja mēs koncentrējam savu uzmanību, savu prātu sirdī, tad jūtam šo Debess Mieru un Dieva klātbūtni. Mūsu sirdī tajā brīdī spīd tāda kā maza Saulīte.

Ja mēs uzsmaidām Dievam ar savu Saulīti, tad Viņš atbild ar Savu! Un tad ir jūtams kaut kas brīnišķīgs! Jo tajā brīdī dievišķā enerģija ir klāt. It kā tā būtu lūgšana bez vārdiem. Bet varbūt arī ar vārdiem, ar vienkāršiem vārdiem, lūgumu, vēlmi. "Nāc un mājo manī, mūsos!" kā tas ir teikts kādā senā lūgsnā.

Ja nemitīgi uzturam tādu saikni ar Dievu no Saulītes savā sirdī, tad dievišķā enerģija vienmēr ir klāt. Tā maina mūs no iekšpuses, tā sargā, tā apgaismo. Kad runājam ar kādu cilvēku, tad mūsu Saulīte uzsmaida viņa Saulītei. Un viņa sirds to var just! Pat ja cilvēks nezina par savas Saulītes esamību, tik un tā Saulīte ir! Un kaut kas labs ir jūtams! Savā sirdī pat bez vārdiem uzsmaidot Dievam un arī kādam cilvēkam, mēs itin kā veicam aizlūgumu par šo cilvēku.

Dziedinošo Saulīti jau sen izmantoju savā praksē. Ja mēs domājam par kādu, kuru mīlam, un pie sevis ar mīlestību uzsmaidām ar savu Saulīti viņa Saulītei, cilvēks to sajūt no jebkura attāluma.

Praktizējiet to regulāri! Tie, kuri vēlas un var. Katru dienu deviņos no rīta un deviņos vakarā tikai kādas trīs minūtes uzsmaidīsim Radītājam ar savu Saulīti! Iedomāsimies sev līdzās tos, kurus mīlam (vai paraudzīsimies uz viņiem, ja tie ir blakus), un tos, kuriem patlaban ir vajadzīgs atbalsts. Un no savas sirds, ar vārdiem vai bez tiem, lūgsim Dievišķo Gaismu: "Nāc un mājo mūsos!" Lai mūsu smaidi savieno mūs, un lai nāk Dievišķā Gaisma!

Darīsim tā regulāri. Brīvprātīgi kurš vēlas. Deviņos no rīta un deviņos vakarā. Tikai kādas trīs minūtes, ja nevar vairāk. Būsim kopā savās sirdīs, kopā ar Dieva Gaismu. Un vērosim brīnumus, kas noteikti nāks saskaņā ar mūsu ticību un mīlestību!

Tie, kuri ir izmēģinājuši Saulīti un izjutuši tās iedarbību, vajadzības gadījumā to atkārto. Kad ir slikti. Kad sāp. Kad priekšā svarīgs notikums. Un dievišķā enerģija nāk talkā!

Un vēl. Ir cilvēki, kuri praktizējuši Saulīti jau tik bieži, ka ir sapratuši jo biežāk to darām, jo vairāk citu Saulīšu Gaismu saņemam atpakaļ, jo biežāk to darām, jo spēcīgāk tā atstarojas un nāk atpakaļ. Jo tikai dodot mēs atbrīvojam vietu, kurā var ieplūst citu vai mūsu pašu Saulīšu atstarotā Gaisma. Tāpēc dalīsim Saulīti katram, kas pievērš mūsu uzmanību ar to, ka rada sajūtu jāļauj manai Saulītei starot tieši šim cilvēkam.

Un tā mēs starojam nejaušam garāmgājējam, bēdīgam vai priecīgam, nešķirojot un nedomājot par ko. Tāpēc, ka nevaram nedot!

Un, kas zina, varbūt to pēkšņo labsajūtas, prieka un laimes vilni, ko kādreiz esat sajutuši, radījusi tieši tāda Saulīte, jo mūs var sastapt visur uz ielas un birojos, kafejnīcās un veikalos, koncertos un bibliotēkās visur.

Pievienojieties mums, Dziedinošās Saulītes praktizētājiem! Tas taču ir pavisam vienkārši! Atveriet savas sirds durvis un ļaujiet savai Saulītei starot pirmajam garāmgājējam! Izbaudiet došanas prieku! Izbaudiet Saulītes brīnumdarbus!

Pamēģinājāt?

Esiet sveicināti Dziedinošo Saulīšu pulkā!

DVĒSLE, PRIEKS, UZVARA

Mums, kristiešiem, piemīt milzu spēks. Nē, tā nebūt nav maģija, mēs neizmantojam slepenas zīmes, klusībā nebubinām buramvārdus garu izsaukšanai. Ar mums ir tas spēks, kas radījis Visumu. 175 miljardi zvaigžņu ir mūsu Piena Ceļa galaktikā vien, bet cik gan galaktikas ir zināmas un cik vēl nezināmas! Tas ir Radītāja, paša Dieva spēks. Šis spēks pie mums nonāk caur lūgšanām un var veikt brīnumus. Taču tikai tad, ja mūsu sirds ir atvērta un dvēsele tīra. Izdziedināta. Tad mēs varam uzņemt Dievišķo enerģiju, nenodarot sev pāri. Jo netīru, slimu dvēseli šī enerģija var pārvērst pelnos, uzspridzināt, noārdīt līdz pamatiem.

Bet tīru dvēseli tā iepriecinās.

Šajā nodaļā jūs uzzināsiet,

•   kas īsti ir mūsu dvēsele, kā tā slimo un kā atveseļojas;

•   kā dvēsele baro mūs ar dievišķo spēku;

•   ka kristietība ir nevis zaudētāju, bet uzvarētāju ceļš.

Kā parasti, te jūs atradīsiet ne tikai teorētiskas zināšanas, bet arī praktiskus norādījumus. Ne gluži instrukcijas, jo būs mazliet jāpiestrādā pašiem, lai atrastu to atslēgu. Taču ar Dievpalīgu viss ir iespējams!

Ir cilvēki, kas apgalvo, ka nav iemesla priecāties. Visapkārt sliktais vien. Krīze. Vieni zagļi un krāpnieki. Zemes globālā sasilšana. Nomiris mīļais suns. Vīrs ir dzērājs. Kas te ko priecāties?

Bet ir teikts: ja gribi būt laimīgs, esi tāds! Esi, un viss. Bez jebkāda iemesla. Vienkārši ļauj priekam izlauzties no iekšienes. Tas dzīvo sirdī, kur to ielicis Dievs, kad radīja cilvēku. Šis prieks ir mūsu dvēseles gaisma. Un vienmēr ir mūsos, vajag tik izlaist to ārā. Dvēsele ir gatava sniegt mums ne vien prieku un gaismu, bet arī daudz spēka, Dzīvības enerģiju. Taču mūsu nemirstīgā dvēsele ir jāatmodina, jāattīra un jāiemīl. Jāizdziedina.

"Ak tā! Dvēsele slima? Un kā tad to izdziedināt?" jūs jautāsiet. Es centīšos īsumā pastāstīt to, kā dvēseles dziedināšanu izprot kristietība. Ticiet man, nav nekā jaukāka un iepriccinošāka par attīrītas, izdziedinātas dvēseles mošanos! Gluži kā Saule jūs piepilda ar saviem siltajiem stariem no pašiem sirds dziļumiem līdz pirkstgaliem un katrā šūnā ielīst gaisma un pulsē dzīves enerģija! Un dzīve visapkārt piepeši iegūst apjomu, daili un dzīvības sulas; smaržas un skaņas jūs apņem maigi un droši. Jūsu lūgšana atdzīvojas un iedarbojas, jūs skaidri zināt, ka Dievs jus sadzird, ka eņģeļi steidz palīga, ka Debesu spēki ir tepat blakus, kopā ar jums. Taču vispirms…

JĀ, KAS TAD ĪSTI IR DVĒSELE?

.Definēt dvēseli (grieķiski psyche) ir visai sarežģīti. Tā ir gan cilvēka garīgā komponente, gan arī pati dzīve. Dvēseli, tāpat kā ķermeni, ir veidojis Radītājs. Tā ir mūsu dzīvības nesējs, kas izpaužas caur ķermeni un padara to par veselumu, par unikālu dzīvu radību. Atcerēsimies, ka cilvēka personība ir neatkārtojama, ka ikkatru no mums Dievs veidojis atsevišķi. Tieši tāpēc dvēseles ārstēšana ir svēts darbs, kuru veicot irī psihiatram ir jābūt kontaktā ar dievišķo. Neticīgs psihoterapeits, kurš nepieņem pat Dieva ideju, ir kā putns bez spārniem: saceļ lielu troksni, bet lidot nespēj.

Damaskas Jāņa fundamentālajā darbā "Pareizticības pamatots izklāstījums" (12), kur sniegtas daudzu kristīgo jēdzienu definīcijas, par dvēseli teikts: "Un tātad, dvēsele ir dzīvais saturs, šķīsta un bezķermeniska, pēc savas dabas ķermeniskām acīm nesaredzama, nemirstīga, ar saprātu un gudrību apveltīta, bez formas, tā izmanto ķermeņa orgānus, dod šim ķermenim dzīvību un ļauj attīstīties… neatkarīga un apveltīta ar spēju vēlēties, kā arī iedarboties, mainīga, t. i., tai piemīt pārlieku svārstīga griba, jo ir radīta, saņemot to visu kā sava Radītāja žēlastību."

Baznīcas tēvi apraksta trīs dvēseles spēkus.

Pirmkārt, dvēselei piemīt kaislības jeb uzbudinājuma spēks tas, kas spēj reaģēt un saskaņā ar Radītāja nodomu radīt mīlestību un prieku. Tomēr nereti ir otrādi, no tās izriet dusmas un naids.

Otrkārt, kārdinājuma spēks, kas izraisa spēcīgu vēlēšanos. Ja šis spēks kāro saplūst ar Dievu, cilvēks iegūst visas spējas, kādas vien Dievs devis. Taču visbiežāk mūsu iekāre ir vērsta uz acumirklīgu pasaulīgu iegribu, kaislību vai pat atkarību apmierināšanu.

Treškārt, dvēselei piemīt arī saprāta, domāšanas spēks. Spēks, kam piemīt prāta gaisma. Tiekdamies pie Visaugstākā, domāšanas spēks rosina mūs līdzināties dievišķajam, kaut arī mūsu domas bieži vien ir tālu no pilnības. (Ak Kungs! Par ko vien mēs nedomājam! Tikai ne par Tevi…)

Dvēseles mainīgumu, t. i., spēju maksimāli brīvi izvēlēties rīcības virzienu, mūsos ielicis Radītājs. Un mēs paši izvēlamies, kurp doties, ko gribēt, kā rīkoties. Tiklīdz to apzināmies, mēs saprotam, ka daudz ko patiešām nosaka mūsu griba. Griba, nevis raksturs, kas ir tikai ieradumu kopa, kuru paši, ja vēlamies, varam itin viegli mainīt, atzīstot, ka viens vai otrs ieradums ir kaitīgs. Bet gadās, ka vainu noveļam uz horoskopiem mana zīme mainīties nespēj, stūrgalvība man lemta, jo tā zvaigznēs rakstīts. Zvaigznes nelemj neko, vienmēr lemjam mēs paši. Dvēsele, t. i., mūsu dzīve, ir kustīga un mainās pēc mūsu gribas un ar Visaugstākā palīdzību. Bet horoskopus nevajadzētu ņemt galvā.

Kā teicis dižais zinātnieks, matemātiķis, fiziķis un lingvists, kā arī garīdznieks, Maskavas Garīgās akadēmijas profesors Pāvels Florenskis: "Dieva žēlastība nomazgā zvaigznāju spiedogu." Un es par to savā personiskajā pieredzē ne vienu reizi vien esmu pārliecinājies.

DVĒSELE, BAROJOŠĀ UN KAISLĪGĀ

Grāmatas "Pareizticīgā psihoterapija" (9) autors metropolīts Jerofejs Vlahoss sīki apraksta cilvēka dvēseles stāvokli agrāk un tagad. Baznīcas tēvi māca, ka sākumā, pirms grēkā krišanas, cilvēka dvēsele bijusi pilnībā atvērta Dievam. Dievišķā svētība un enerģija dvēseli nepastarpināti baroja ar visvisādiem iedomājamiem un neiedomājamiem labumiem. Cilvēkam, protams, arī pašam vajadzēja kaut ko darīt, kā šodien saka piekopt garīgo praksi -, lai savienotos ar Dievu. Lai gan cilvēks arī tāpat baudīja dievišķās veltes, tomēr tie, kas kaut ko darīja, ieguva vairāk. Tādējādi dvēsele saņēma barību no Radītāja pārpilnības, bet ķermeni, kas vienots ar dvēseli, baroja dvēseli cauraudusī dievišķā enerģija, un rezultātā viss cilvēks baudīja Dieva dāvanas. Ēdienu praktiski nevajadzēja. Nevajadzēja ari papildu izklaides, jo dvēselei bija visa nepieciešamā enerģija. Tā baroja arī ķermeni.

Cilvēks attālinās no Dieva, un dvēsele, atrauta no sava patiesā dzīvības Avota, vairs nesaņem barību. Bet tās meklējumos devusies dvēsele sāk sūkt ķermeņa sulas. Un, kā māca svētie tēvi, tieši tad dzimst kaislības, t. i., pārdzīvojumi, kas mūs tikai novājina, nevis dod spēku. Turklāt kaislības ir grūti pakļaujamas un mēs it bieži kļūstam par to vergiem. Savukārt dzīves enerģijas avotu zaudējušais ķermenis sāk meklējumus iekšējā pasaulē un tādējādi kļūst jo dienas, jo atkarīgāks no matērijas, no apkārtējiem apstākļiem, no Zemes stihiju stāvokļa. Cilvēks tiek ievilkts trūdēšanas un nāves virpulī, viņa dzīve arvien straujāk saīsinās. Taču ikvienam ir dabiska tiekšanās pēc prieka, un tā avots ir dvēselē, sirdī, bet dvēsele ir jau saslimusi un pavisam tālu no Dieva, tāpēc ķermenim jāmeklē šis prieks materiālajā pasaulē. Nē, pasaulei nav iebildumu. Lūdzu, tā ir gatava sadarboties, dot visu, kas tai ir. Tikai mums to nevajag, jo, saplūstot ar pasauli pilnībā, mēs nonākam vienā līmenī ar to. Taču cilvēks ir pa pusei materiāla, pa pusei garīga būtne. Dzīvojot vienīgi materiālajā pasaulē, mēs sevi pazaudējam.

Tad, raksta metropolīts Jcrofejs (9), "iestājas ķermeņa un, pats galvenais, dvēseles nāve. Turpretī, dzīvojot garīgo dzīvi, dzīvojot Kristū, mēs tiecamies pievērst dvēseli Dievam, lai tā barotos no Viņa un tā rezultātā arī ķermenis turpmāk varētu saņemt barību no "svētīgās dvēseles", un gaismu saņemtu viss cilvēks. Tam par piemēru kalpo mūsu Baznīcas svētie tēvi, kam fizioloģiskie procesi dažkārt apstājušies." Apustulis Pāvils ir teicis: "Jūs esat ar Kristu nomiruši pasaules pirmspēkiem." (Pāvila vēstule kolosiešietn. 2:20) Un tieši to tas nozīmē būt neatkarīgam no materiālā.

Atzīstos, ka pagaidām esmu tālu no šī ideāla. Bet laba lūgšana un iekšējā veseluma stāvoklis būtiski mazina nepieciešamās pārtikas daudzumu. Kādas tur izklaides kad nāk patiesa Žēlastība (sk. iepriekšējo nodalu), tas ir tāds prieks, ka vairāk neko citu negribas. Tikai dalīties šai priekā ar citiem.

DVESELES SLIMĪBAS PAZĪMES

Dvēseles slimības ir kaislības, kuras tur to savā gūstā. Cilvēks nevar dzīvot dabiski, nevar priecāties par katru savas dzīves dienu, nevar izbaudīt brīvību Dievā, nedz arī to spēku, ko Viņš devis.

Prieka vairs nav. Ir dusmas, aizdomīgums, niknums un visvisādas bailes. Ir atkarība no alkohola, no azartspēlēm, no vēlēšanās patenkot. Ir depresija, tātad tablešu kalni, kam visbiežāk nav nekādas jēgas, jo ar tām vien dvēseli izārstēt nevar. Ir vēlēšanās skatīties šausmenes un sliktas ziņas, zemapziņā priecājoties, ka redzētais "nenotiek ar mani".

Miera vairs nav. Gribas, lai tuvumā visu laiku kaut kas skan vai un mūzika, vai televizors, vai paša pļāpāšana. Būsiet taču redzējuši cilvēku, kas strādā pie datora ar "austiņām" uz ausīm, bet blakus vēl dārdina televizors. Citādi klusumā kļūst pamanāms iekšējais tukšums un metas baisi.

Nav vairs mīlestības. Ir miesas kārība, vēlēšanās apmierināt pēkšņi radušās "vajadzības" dzimuma, dzeršanas, ēšanas. Acumirklīgas iekāres dēļ tūlīt viss jāpamet un jāapmierina šī tieksme. Bet mīlestības brīnums, ģimenes dzīves vienotības, tuvības brīnums, kad divi kļūst par vienu miesu (kad, kā saka svētītāji, iestājas Debesu valstība), šis brīnums pārvēršas par "mazo seksiņu", sagādājot minimālu baudu un milzīgus dzīvības enerģijas zudumus. Tam seko impotence, viagra, tad vēl un vēl, līdz beidzot iestājas pilnīgs spēku izsīkums.

Ticības vairs nav. Ir neaizsargātības sajūta šajā drausmīgajā pasaulē, kur paļauties var tikai uz sevi, bet apkārt vieni nelieši, kas to vien gaida, lai varētu apšmaukt, apzagt, izvarot un pat nogalināt! Tādās bailēs dzīvo daudzi, jo dvēselē nav Dieva. "Saule noriet naktī; Kristus aiziet no dvēseles tā ieslīgst kaislību tumsā, un domas kā zvēri plosa to gabalos," raksta Filadelfijas metropolīts Sv. Teolepts (9).

DVĒSELES IZDZIEDINĀŠANA

Protams, vienā rakstā nav iespējams sniegt pilnīgu dvēseles izdziedināšanas recepti. Es izklāstīšu tikai pamatprincipus. Bet garīgais ārsts, Dieva kalpotājs, kam piešķirta Dieva žēlastība, jāmeklē pašiem. Un ticiet man tādi ir!

Visi sakramenti un visa Baznīcas garīgā prakse, jo sevišķi grēksūdze un dievgalds, kalpo dvēseles dziedināšanai. Kā mums vēsta pirmo kristietības gadsimtu svētie, pilnīga ir tā dvēsele, kura nostiprinājusies tikumos. "Pilnīga dvēsele ir tā, kurā viss iekāres spēks pilnībā virzās uz Dievu… Tīra ir tā dvēsele, kura atbrīvojusies no kaislībām un kuru pastāvīgi ceļ augstumos dievišķā mīlestība," raksta Sv. Maksims Apliecinātājs (9). Izdziedināšanās principi ir vienkārši. Sarežģīta un grūta ir dienišķā, nepārtrauktā prakse (svēt)darīšana, kā to dēvē kristietībā, un pastāvīga cīņa ar domām par šīs darīšanas pārtraukšanu, jo dēmoni jau nesnauž, tie nerimtīgi kūda mūs ļauties kārdinājumam un baudīt "pasaulīgos labumus", kas patiesībā ir tikai dvēseles paverdzināšanas veids.

Dvēsele izdziedinās, kad novēršas no zemā un caur mīlestību pieķeras labajam, saka Sv. Grigorijs Palama (5), pamatlicējs mācībai par dievišķajām enerģijām un viens no pasaulē pazīstamākajiem iekšējās, sirds lūgšanas praktizētājiem. Cik vienkārši! Pieķerties labajam un censties šo labo iemīlēt.

Jau pieminētais Maksims Apliecinātājs aicināja pievērsties šādai darīšanai: "Straujo dvēseles spēku apvaldi ar mīlestību, kārdinājumu ar atturēšanos, domas cel spārnos ar lūgšanu, un tevi nekad nepametīs prāta gaisma."

Straujo, kaislīgo dvēseles dabu mēs piesaistām mīlestībai. Ja mīlestības nav, un sākumā tās var nebūt, ir svarīgi izvēlēties pozitīvu vērtējumu. Un paši sev sakiet: "Es nevēlos uz to reaģēt slikti. Negribu neieredzēt un gānīt. Es gribu par to domāt labu." Meklēt norādes uz labo it visā ir pirmais solis uz mīlestību. Tiklīdz sāksiet ap sevi saskatīt labo, jums tūdaļ atklāsies Radītājs. Daži domā, ka Dievu var redzēt kā filmā pērkonam dārdot, ratos braucam debesu plašumos, bet visapkārt tam spoži stari. Nē. Gan mēs to redzēsim, kad Kristus nāks otrreiz, bet pagaidām tikai filmās. Mēs varam ieraudzīt Dievmāti vai svētos, visbiežāk tā ir balva par centīgā lūdzēja ilgo garīgo darbu. Bet Tas Kungs mums parādās garām skrienoša bērna smaidā, medusbites dūkšanā virs zieda, gardas kafijas smaržā agrā rītā kādā saulainā Vecrīgas ieliņā, sekmīgi realizētā darbā, kad viss gājis no rokas. Atliek to tikai pamanīt, aptvert un tad pateikties vai nopriecāties: "Kungs, cik labi ir būt ar Tevi!" Vakarā pirms miega atcerieties visus brīžus, kad jums bijis labi bez iemesla, un sūtiet savu mīlestību Debesīm. Atbilde nekavēsies. Tikai esiet uzmanīgi un jūtīgi.

Un vēl, lai atraisītu mīlestību sevī, vajag pēc iespējas vairāk smaidīt, kaut pacelt uz augšu lūpu kaktiņus, jo smaids, kā zināms, sekmē endorfīnu jeb "laimes hormonu" rašanos galvas smadzenēs. Izskatās gan nedaudz samāksloti, taču būt niknam un depresīvam ir vēl pretdabiskāk. Tāpēc sāksim ar smaidu!

Dvēselē mītošo kārdinājumu, tā sajūtas labāk piesaistīt atturībai. Nevajag censties uzreiz, tiklīdz pamanāt kaut mazāko mājienu, katru iegribu apmierināt. Ierobežojiet sevi. Neilgi uz pāris sekundēm -, un iekāres uzliesmojums apdzisis. Ja neapdziest, aiciniet To Kungu vai Debesu Valdnieci palīgā. Jūs noteikti saņemsiet palīdzību. Vajag tikai pieņemt lēmumu un rīkoties! Vislabāk tā, kā ieteicis Surožas metropolīts Antonijs tiklīdz sajūtat kādu vēlēšanos, skaitiet lūgšanu: "Kungs, ja tas nāk no Tevis, lai paliek un nostiprinās; bet, ja ne, tad ņem to prom nekavējoties!" Ja patiesi lūgsiet, liekais tūdaļ atkāpsies. Cik reižu esmu to izmēģinājis! Reizēm rodas tāds tīkams kārdinājums, it kā kāds čukstētu: "N11, izdari to, tas taču nav nekas sevišķs, bet cik patīkami! Un Dievs piedos, jo Viņš taču ir mīlestība." Bet atliek tikai izrunāt: "Ja tas nāk no Tevis," un viss nostājas savās vietās. Regulāri to praktizējot, jūs sajutīsiet kāds neredzams spēks remdē šo badu, iekāri strauji nomaina miers un rimtums, kaislīgā vēlēšanās uzsmēķēt izgaist bez pēdām.

Ne tikai kristietībā, bet visās pasaules garīgajās mācībās atturēšanās ir rezultātu sasniegšanas pamatprincips. Kurš to apšauba? Neviens. Taču grūti gan, ai, cik grūti! Bet Dievs palīdzēs.

Dvēselē mītošo saprātu, domāšanu mēs uzklausām, ja likvidējam savā ceļā visu, kas traucē tai pacelties pie Dieva. Pareizticīgajā praksē to dēvē par atskurbšanu. Šķiet vienkārši nedomā par slikto, domā par labo. Bet katrs, kurš kaut reizi ir pamēģinājis kontrolēt savas domas, zina, ka tas nepavisam nav viegli. Nepieciešama nepārtraukta uzmanība. U11 te līdzēt var iekšējās koncentrēšanās metodes prāts sirdī, kā jau rakstīju iepriekšējā nodaļā, vai centrēšanās, kas aprakstīta vietnē www.medintegra.lv un manā grāmatā "Miera ārsta padomi". Un, protams, pastāvīga Dieva Varda piesaukšana. Kāpēc cīnīties ar kārdinājumu vienatnē, ja mums ir tāds Aizstāvis un Draugs! Noderēs arī, kā mēdz izteikties mūsdienu psihologi, "mednieka stāvoklis", lai izsekotu paši sev.

Jābūt nesaudzīgam pret sevi tiklīdz domas ievirzās nevajadzīgā gultnē, tās nešauboties jāaprauj. Virziet tās Augšup. Raidiet kliedzienu no pašas sirds: "Kungs, es gribu domāt par Tevi! Palīdzi manai neticībai!" Palīdzība nāk drīz.

Bez šīs darīšanas ir arī apceres metodes dvēseles izdziedināšanai. Lūk, viena no tām. Tur, kur ir Dieva mīlestība, domāšanas darbu darīšana un neaizsniedzamās gaismas klātbūtne, ir arī garīgo spēku pasaule, prāta attīrīšanās un Svētās Trīsvienības miteklis. Tā no senlaikiem mums vēsta Sv. N'kita Stifats. Neaizsniedzamā gaisma ir tā Gaisma, par kuru runājām jau iepriekšējā nodaļā Apskaidrošanās, Dievišķo pārvērtību Gaisma. Ja mēs pastāvīgi, katru mīļu brīdi kā lūgšanā piesaucam Dievu, Viņa spēks, mīlestība mums panākas pretim un mēs ejam pie Gaismas dievgalda. Domāšanas darbu darīšana ir pielīdzināma fiziskajai darīšanai. Tikai dariet, dariet un dariet to, lūdzu…

PERSONISKĀ PIEREDZE

Oevišķs dvēseles dziedināšanas spēks piemīt lūgšanai par citiem. Pirmo šādas izdziedināšanās pieredzi guvu pirms daudziem gadiem. Mani uzrunāja pacients, kurš nodarbojās ar sadomazohismu. Šī kaislība viņam sagādāja acumirklīgu apmierinājumu, taču ne uz ilgu laiku, un tad to gribējās atkal un atkal. Viņš lūdza, lai izārstēju viņu no tā, jo brūkot ģimenes dzīve viņš vairs neizjūtot dzimumapmierinājurnu, visu laiku lūdzot, lai sieva viņu pletnē, bet nelaimīgā sieviete jūkot vai prātā. Pacients dzīvoja Kanādā, tāpēc ikdienas psihoterapijas seansi nebija iespējami. Skype vēl nebija izgudrots.

Mēs norunājām, ka noteiktā laikā viņš skaitīs lūgšanas, bet es tajā pašā laikā skaitīšu "Lūgšanu dziedājumu par daudzajiem sirdzējiem jeb par veselumu" (speciālas pareizticīgo lūgšanas, ko skaita par slimajiem). Pēc divām nedēļām pacients paziņoja, ka sadomazohisms viņu vairs nesaista, bet ir parādījusies dabiska vēlēšanās. Paldies Dievam, neko citu es arī nebiju gaidījis. Taču interesantākais ir tas, ka arī es pats biju kļuvis rāmāks un vairs nesaniknojos par katru nieku, bet tolaik tā man bija liela problēma. Tas Kungs atrisināja manu problēmu pat bez mana lūguma, jo redzēja, kas mani patiesībā tracina! Un tā bija dāvana par darbu otra cilvēka labā. Kopš tā laika tamlīdzīgi brīnumi jau vairs nepārsteidz, jo notiek regulāri, tie iepriecina un motivē strādāt.

MES ESAM UZVĀRĒTĀJI

Bet kur tad tās slepenās lūgšanas dvēseles attīrīšanai, kuras zina tikai iesvētītie? Tā varētu jautāt lasītājs. Kur sakrālie teksti, vēl nepārtulkoti no senajām valodām un zināmi tikai šo rindu autoram? Austrumu reliģijās ir mantras, kurās jāiesvētī, kur jādod slepeni zvēresti, kuras jālasa tikai noteiktās vietās un noteiktā laikā. Bet jums te kaut kādi psiholoģiskie eksperimenti… Es atbildēšu, ka nekā slepena te nav, jo tā taču ir kristietība! Dzīvā Dieva atklāšana! Reiz Dievs nonāca uz Zemes un sacīja: "Lūk, te nu Es esmu līdz laika beigām!" Tas arī viss noslēpums. Viņš ir ar mums. Ir labi, ja ari mēs gribam būt kopā ar Viņu. Tad viss izdodas vislabākajā veidā un mēs esam uzvarētāji. Jo Jāņa Atklāsmes grāmatā teikts: "Es došu izslāpušajam bez maksas no dzīvības ūdens avota. Kas uzvar, tas to iemantos, un Es būšu viņa Dievs, un viņš būs Mans dēls." (21: 6-7)

Strādājot ar sevi visu laiku, vienatnē ar Dievu un Baznīcu, izsūdzot grēkus un ejot pie dievgalda, mēs pamanām, ka ir vēl ļoti, ļoti daudz, ar ko cīnīties, no kā attīrīties, ko nožēlot grēksūdzē; kas mums traucē, kas dara mūs seklus un zemus, kas bremzē mūsu virzīšanos pie Augstākā. Bet tas ir normāli, jo cilvēks ir neierobežots un pilnība ir bezgalīga. Taču brīnums, kā jau runājām, notiek ar katru no mums jau šeit un tagad. Kādas brīnumu lietas mēs varam sasniegt par to nākamajā nodaļā.

TIEŠI TAGAD!

•   Sirds lūgšanā iedomājieties, kas ir dvēsele, sajūtiet saikni ar Dievu un lūdziet, lai Viņš caur jūsu dvēseli dod Savu žēlastību, lai dvēsele sāk barot jūs ar Dieva spēku.

•   Izmēģiniet un pārbaudiet savas jūtas, iespējas un īpašības (ne visas, bet kaut dažas) pēc principa "Vai tas ir no Tevis, Kungs?". Un lūdziet Viņu: "Ja tas nav no Tevis, paņem to prom, bet, ja ir no Tevis, tad atstāj un pastiprini!" Nežēlojiet to, kas ir zudis. Jums nevajag to, kas nav no Dieva.

•   Noskaitiet pateicības lūgšanu kanonisku vai saviem vārdiem par to, ka esat ne tikai grēcinieki, bet arī uzvarētāji. Atcerieties šo domu nemitīgi!

DIEVIŠĶĀ ENERĢIJA UN DIEVIŠĶĀ GUDRĪBA

Mums piemīt dievišķā enerģija, tikai mēs paši to nezinām.

Kā es esmu ilgojies pec brīnuma, par kuru biju lasījis Bībele! Un kurš gan pēc tā nav ilgojies? Ejam uz dievnamu, mums tur kaut ko stāsta, mēs lūdzamies, izsūdzam grēkus, ejam pie dievgalda; reizēm piedzīvojam patīkamus brīžus… Bet vai tie ir brīnumi? Jā! Tie sākas ar nelielām pārmaiņām pasaule kļūst skaistāka, cilvēki izskatās mazliet citādi, sirds jūt siltumu ne tikai svētkos, bet pastāvīgi. Uzskatiet šādas mazas pārmaiņas par brīnumu, pateicieties Tam Kungam par to, un jums taps dots vēl.

Šajā nodaļā jūs uzzināsiet,

•   kāpēc ir iespējami brīnumi un ko nozīmē "esam vienoti";

•   vai dievišķā enerģija ir pieejama katram cilvēkam;

•   kas ir Augstākā Gudrība un kā tikt pie visaugstākā līmeņa zināšanām.

Te jūs atradīsiet ne tikai teorētiskas zināšanas, bet arī praktiskus norādījumus. Ne gluži instrukcijas, jo būs mazliet jāpiestrādā pašiem, lai atrastu to atslēgu. Taču ar Dievpalīgu viss ir iespējams!

NO BRĪNUMA UZ BRĪNUMU

Dievišķa enerģija caurauž itin visu. Tā ir visur kos-

mosā un ikkatrā mūsu ķermeņa šūnā. Tā mēs esam radīti. Un šķiet, ka nav nekādu šķēršļu, lai kontaktētos ar to. Jā, nav gan. Tomēr šai enerģijai piemīt dievišķas īpašības un tā darbojas apzināti. Tā nav tāda kā elektrība vai ūdens ūdensvadā ņem, cik tik gribi, bet tālāk tiec galā pats. Nē, katrs to saņem pēc spējām. Tā noteicis Radītājs, lai mēs nenodarītu sev ļaunu.

Viss notiek pakāpeniski. Vai atceraties, ka gadsimtu mijā

pasauli pāršalca ziņa, ka ūdenim piemīt spēja uztvert informāciju, mainīties mūzikas, domu un lūgšanu ietekmē? Japāņu zinātnieka Masaru Emoto darbi, kas šodien ir pazīstami katram izglītotam cilvēkam un ir tulkoti arī latviešu valodā, tolaik izraisīja sensāciju ūdens atceras! Tas no lūgšanām kļūst tīrāks! Pēc tam uz ekrāniem parādījās krievu dokumentālā filma "Ūdens". Tajā šī šķidruma brīnumainās īpašības komentēja ne vien zinātnieki, bet arī baznīcas kalpotāji. Protams, tūdaļ nolēmu pamēģināt, kā tas izdodas gluži parastam cilvēkam. Es paņēmu glāzi ūdens, pagaršoju, tad turēju glāzi rokās un no sirds lūdzos: "Kungs, dari brīnumu!" Pēc piecām minūtēm atkal liku glāzi pie lūpām un garša

bija mainījusies! Ūdens bija mīkstāks un pat tāds kā saldāks! Turot glāzi rokās, centos nodoties gaišām domām, sūtīt laba vēlējumus un veselību. Nostrādāja arī tas. Atkārtoju to kopā ar kolēģiem un cigun grupās, pat starptautiskajā kongresā Vācijā. Vairums eksperimenta dalībnieku apliecināja: jā, ūdens garša mainās. To atzina pat pragmatiskie vācieši (turklāt veseli 55!). Tolaik Integratīvās medicīnas laboratorijā mēs veicām vairākus zinātniskos eksperimentus, kas apliecināja ūdens neparastās īpašības. Pierādījās tas, par ko zinātnieki runāja daudzās pasaules valstīs, jā, ūdens mūs sajūt, tas uzņem mūsu domas, vēlēšanās, ūdenī atspoguļojas mūsu dvēsele. Tas kļūst ne tikai garšīgāks, bet, kā saka zinātnieki, strukturējas. Un tas nozīmē, ka ūdens īpašības ir piemērotas bioloģiskajiem procesiem. Taču ūdens strukturējas vienīgi lūgšanu un labu domu iespaidā.

Tātad, kad mēs domājam labas domas, bet vēl labāk skaitām lūgšanas, mūsu šūnās uzlabojas ūdens bioloģiskās īpašības! Un aktīvāk noris visi vielmaiņas procesi. Tas nozīmē, ka uzlabojas veselība un dzīves kvalitāte. Lūk, cik vienkārši un gudri esam veidoti!

Bet, ja pat mūsu domas spēj mainīt ūdens struktūru, cik gan daudzveidīga savās izpausmēs ir paša Radītāja enerģija! Mēs nemanāmi, bet neapšaubāmi esam saistīti ar Dievu. Katra matērijas daļiņa sevī ietver… Ko īsti? Surožas metropolīts Antonijs raksta (8):

"Visiem, ko radījis Dievs, ir dzīvība; ne gluži apziņa, kas piemīt mums, bet kaut kas cits: visi Dieva radītie kaut kādā veidā

…

ar prieku un gavilēm var iekļauties harmonijā… Ja vien savā nereti aukstajā, smagajā un aptumšotajā pasaulē mēs spētu notvert to matērijas stāvokli, kas mums ir visnepieejamākais, jo neskatām to nedz ar Dieva acīm, nedz arī caur savu iekšējo garīgo pieredzi, tad gan mēs redzētu, ka Dievs un viss, ko Viņš radījis, ir savstarpēji saistīti…

Tur slēpjas sakramenta dziļums un nozīmīgums. Sakramenti nav tikai tukši rituāli. Tie ir notikumi, kad cilvēks ar savu ticību, t. i., ar pārliecību par Dieva eksistenci, uzticēšanos Viņam, mīlestību pret Viņu, atkal atdod Dievam, ienes debesu valstībā un atbrīvo matēriju, pavērš to sākuma vai beigu spozmē un brīvībā. Un matērija, ko apgaismojusi šī atbrīvošana, šī piesātinātība ar Dievišķo žēlastību, mūs atjauno tik lielā mērā, ka spējam to uztvert un uzsūkt. To, ka tā notiek, redzam savā reliģiskajā pieredzē: Dievs var iedarboties uz mums tieši caur miesu, caur mūsu vieliskumu."

Kas tad ir tas, kas sasaista un piesātina mūs?

ENERĢIJA UN AUGSTAKA GUDRĪBA

Dievišķās enerģijas macibas pamatlicējs svētītājs Gregorijs Palama saka (5):

"Dievam ir tas, ko sauc par dievišķo gribu un enerģiju. Enerģija ir tā, kas Absolūtajā un Nesaistītajā dievišķumā ir vērsta uz pasauli, kura šai enerģijai atklājas un caur uztveri kļūst pieejama… Dievā bez Viņa būtības un dievišķās dimensijas mums jāierauga arī vispārējā dievišķā enerģija, kas ir viena, bet izpausmēs daudzveidīga: dzīvotspēja, spēks, labestība, priekšnojauta, brīnumdarīšana, ziedošana, radīšana… Dievišķā enerģija un dievišķā būtība neatdalāmi piemīt it visam. Dieva enerģijas ir pieejamas arī mums, radītajiem cilvēkiem, jo, kā teikts teologu mācībās, dievišķā daba ir un paliek neatdalāma… Baznīcas tēvi un skolotāji pasauli vienmēr uztvēruši kā harmonisku un ierobežotu veselumu, ko caurauž radīt spējīgā Logosa un Augstākās Gudrības stari. It visur ir vērojama šī radīšanas spēja caur vārdu, tā atspoguļo Radītāja un ledzīvinātāja gribu. Lietu, parādību un stihiju logosi ir Dievišķā Logosa atspulgi."

Gadās, kāds saka: "Mums, kristiešiem, nekādas enerģijas nav. Tā ir jums okultistiem. Mēs nezinām, kādas enerģijas jūs izmantojat, ar kādām ārstējat." Tad es mierīgi paskaidroju: "Palasiet grāmatas! Mums ir enerģija. Dievišķā enerģija. Tā, kas radījusi Visumu. Un labākas izvēles nevar būt."

Ikvienā no mums pat katrā lietā ir daļiņa Radītāja. Logosa stari ir emanācijas, Radītāja starojums. Logoss ir Vārds, tas pats, no kura viss sācies. Kā rakstīts Jāņa evaņģēlijā: "Iesākumā bija Vārds." Logoss ir Dieva Dēls. Viņš pats mums gan neaizsniedzams, taču Viņa stari aizsniedzami, tieši tāpat kā Saule, kuras virsma ir tik karsta, bet kuras staros tik labprāt sildāmies. Un Augstākā Gudrība brīnumainā Sofija nav daļiņa no Dieva vai Viņa emanācija. Tā ir Viņa radīta. Patiesi brīnumains veidojums! Visu pazīst un zina, jo ir piedalījusies pasaules radīšanā:

"Es esmu bijusi Tā Kunga rīcībā jau Viņa ceļu pašā sākumā; iekams Viņš kaut ko radīja, es biju pie Viņa, jau no pirmlaikiem. Es esmu ielikta un pastāvu jau no mūžības, no paša sākuma, iekams pat vēl zemes nebija. Kad vēl nebija dziļumu, es jau biju dzimusi, kad ūdens avoti vēl neburbuļoja savā plūsmā. Iekams vēl nebija ielikti kalnu pamati un pakalni nebija radušies, es jau pastāvēju, iekams Tas Kungs vēl nebija izveidojis zemi, nedz arī to, kas ir uz zemes, pat arī vēl ne kalnus zemes virsū. Kad Viņš darināja debesis, es biju tur klāt, tāpat tad, kad Viņš pārstiepa pāri visiem dziļumiem Savu augsto debesjumu. Kad Viņš augšā nostiprināja padebešus, bet zemes dziļumos drošās vietās iestiprināja avotus un akas, kad Viņš novilka robežas jūrai un ūdeņiem, lai tie nepārkāptu Viņa pavēles un neplūstu šīm robežām pāri, kad Viņš nostiprināja pamatus pašai zemei, tad es biju pie Viņa kā palīdze darbos un to kārtotāja, un man bija ik dienas savs prieks, un es vienmēr līksmojos Viņa priekšā, un es līksmojos Viņa zemes virsū, un mans prieks ir joprojām pie cilvēku bērniem." (Salamana pamācības. 8: 22-31)

Modernajā literatūrā sastopams jēdziens "informatīvais lauks" tas, kur ietilpst visa informācija par visu, kur ierakstās informācija par notiekošo. Indiešu kultūrā to sauc par Akašas hronikām, ķiniešu U Czi. Tie, kas izpelnījušies iespēju piekļūt šim laukam, var iegūt jebkuru informāciju. Sofija, neapšaubāmi, ir kaut kas vairāk nekā vienkārši lauks. Viņa ir saprātīga un mīloša. Ar viņu var runāt mīlestības valodā. Mīlestības un skaidrības, šķīstības valodā, jo tieši tādam cilvēkam tā ir pieejama. Tomēr ir vēl kāda būtiska nepieciešamība vēlēšanās mācīties!

"Spulga ir gudrība, tā nevīst nekad; kas viņu mīl tiem viegli pamanāma; kas pēc tās tiecas atrodama; kas alkst tos apsteidz, pirmā iepazīstinot ar sevi. Kas pēc tās agri ceļas nepagurs, bet atradīs to vārtos piesēdušu. Jo gudrības apcerē sapratnes pilnība, un, kas gudrības dēļ paliek nomodā, drīz būs bez bažām tādēļ, ka pati tā sevis cienīgos meklē, visapkārt klaidojot, tiem ceļā labvēlīgi atklājas, ik domā pretī nāk.

Gudrības sākums alkas audzināšanai ļauties; pēc tās tiekties nozīmē to mīlēt; mīlēt nozīmē tās likumus ievērot; paklausība likumiem ir neiznīcības ķīla; neiznīcība dara tuvu Dievam; tātad tās ir alkas pēc gudrības, kas ved augšup uz valstību; un, ja par troņiem un scepteriem jūsmojat, patvaldnieki, kas valdāt pār tautām, godājiet gudrību un valdīsit mūžīgi." (Salarnana gudrības grāmata. 6: 12-21)

Sv. Teofans Vientuļnieks vienā no savām vēstulēm

raksta (6):

"… Es uzskatu, ka pastāv nemateriālas dabas garīga rakstura pakāpieni. Savstarpējo pievilkšanos, ķīmisko saderību, kristalizāciju, augus, dzīvniekus veido atbilstoši nemateriāli spēki, kuri pakāpeniski virzās arvien augstāk. Visu spēku substrāts ir pasaules dvēsele. Dievs, radīdams nemateriālo dvēseli, ielicis tajā visu radību idejas, un šī dvēsele instinktīvi, tā sacīt, veido tās pēc Dieva mājiena un pamudinājuma."

Ar šo dvēseli, protams, jāsaprot Dieva gudrība, kura aptver "visu radību idejas".

Tēvs Pāvels Florenskis savā fundamentālajā darbā "Pīlārs un īstenības apliecinājums" (11) par Sofiju raksta:

"Sofija ir radības Diženā Sakne… ar kuru radība ietiecas Trīsvienīgās dzīves iekšienē; Sofija ir Radītāja pirmradītais veidojums, "mūsu sirdīs izlieta Dieva mīlestība ar Svēto Garu, kas mums dots" (Apustuļa Pāvila vēstule romiešiem. 5:5)"

Un turpina:

"Sofija piedalās Trīsvienīgās būtības dzīvē, ieiet Trīsvienības dzīlēs un savienojas ar Dievišķo Mīlestību. Bet, būdama ceturtā, ir radīta un līdz ar to nav no tās pašas vielas, viņa "neveido" Dievišķo vienību, viņa nav Mīlestība, bet ir tikai saskarsmē ar Mīlestību, šī saskarsme viņai dota caur neizsakāmo, neaptveramo, neiedomājamo Dievišķo pazemību. No Dieva Tēva redzes leņķa Sofija ir ideāla substance, radības pamats, tās spēks un vara; ja vērosim no Dievišķā Varda pozīcijām, Sofija ir radības saprāts, jēga, patiesība jeb taisnība; un, visbeidzot, no Svētā Gara viedokļa, Sofijā ieraugām radības garīgumu, svētumu, skaidrību un šķīstību, t. i., skaistumu."

Padomājiet par šo vārdu jēgu. Mūsu pamats, mūsu saprāts un mūsu skaidrība tie patiesi ir no Dieva. Atliek tikai to aptvert un sākt dzīvot jaunu dzīvi dzīvi, apzināti sekojot Radītājam. Daži apgalvo, ka savienoties ar Augstāko Gudrību nozīmē iespēju iegūt jebkuru informāciju. Jā, tā tas ir, bet ne tikai. Ne velti Bībelē teikts, ka Augstākā Gudrība ir dārgāka par sudrabu un zeltu. Tās nav tikai zināšanas. Tā ir prasme un spēks, un gudrība viss dievišķais nodoms un pasaules struktūra. Paveras elpu aizraujoša perspektīva! Vai tad jums ne?

AUGSTĀKĀ GUDRĪBA KATRA CILVĒKA DZĪVĒ

Taču, ja draudzējamies ar Augstāko Gudrību, mums paveras ne tikai kosmiskas perspektīvas. Ko nozīmē "atradīs to vārtos piesēdušu"? Tā ar prieku nāk palīgā ikvienam, kurš nepārstāj pašpilnveidoties, kurš attīstās. Daudziem pazīstama situācija, kad mums kādā jaunā nodarbē "nejauši" izdodas sastapt vajadzīgos cilvēkus, it kā pašas no sevis ceļu pie mums atrod vajadzīgās grāmatas, no visiem iespējamiem avotiem pienāk informācija. Pat garāmgājējs uz ielas izmet vārdu vai frāzi, kas atbild uz mūs interesējošo jautājumu. Tikai atliek būt uzmanīgam un pastāvīgi ieklausīties savā intuīcijā, savā sirdī, jo vienīgi tā pateiks priekšā, kur veltīgs troksnis, bet kur Augstākās Gudrības palīdzība.

Mums atveras vispārējo zināšanu lauka plūsmas. Un nāk pie tiem, kuri tās patiesi vēlas.

Šī iemesla dēļ Sofija nekad nedos nevajadzīgas zināšanas, nedos tās arī tam, kas nesapratīs, nepieņems un neizmantos. Tieši tāpēc cilvēks, kurš lāgā neprot spēlēt klavieres, neuzrakstīs ģeniālu simfoniju. Tas, kurš neprot zīmēt, neuzgleznos jaunu "Džokondu", bet bijušais inženieris nekļūs par ģeniālu dziednieku vai ezoteriķi. Es negribu teikt, ka tas nav iespējams, taču ceļš uz to ir tāls. Zināšanas tik vienkārši no debesīm nekrīt. Tās saņem tikai tie, kas ir to cienīgi.

DEBESU VALDNIECES MĪLESTĪBA

ā, kā saka viens no mūsdienu autoritatīvākajiem garīdzniekiem tēvs Sergijs Bulgakovs, ir gan no Svētā Gara, gan no Jēzus Kristus. Ir arī no Debesu Valdnieces, Svētās Dievmātes. Tāpēc pareizticīgo tradīcijā Sofijas Gudrības ikonā attēlota Dievmāte.

Es atceros, kā pirmoreiz iegāju dievnamā, kas celts Dievmātei Jaunavai Marijai. Debesu Valdniecei. Tas bija 1991. gadā, tieši pirms barikādēm. Tad es vēl nebiju kristīts. Iegāju, nezinot, kā to pareizi darīt, kā pareizi pārmest krustu, kā uzvesties. Par laimi, tas notika pa dienu un nebija dievkalpojuma. Dievnamā bija tikai pāris cilvēku. Neviens no kalpotājiem nepievērsa man uzmanību. Es mierīgi devos iekšā pie vienas no centrālajām ikonām. Un tad notika tas, ko atcerēšos visu savu mūžu, es sajutu Viņas klātbūtni. Viss gaiss bija tāds kā pilns un kādas sevišķas enerģijas piesātināts. Šo enerģiju varētu saukt par Mīlestību. Jā, tieši tā! Un ar lielo burtu, jo tā tik tiešām ieskāva mani no visām pusēm, iekļuva manī, un viss ķermenis šķita gluži caurspīdīgs. Sajūta, ka uz mani ar mīlestību lūkojas Viņa, bija gluži nepārprotama. Turklāt redz man cauri, saskata trūkumus, grēkus, un es pats sev liekos mazmazītiņš, spēju tikai atkārtot: "Piedod, piedod, piedod…" Tajā pašā laikā jutu arī pieskārienu, taču ne cilvēka rokas, bet lielas… nē, nevis vienkārši lielas, bet neparastas, kas mani apņem no visām pusēm vienlaikus, un es atkal sev liekos mazmazītiņš, pavisam sīks. Tomēr tas bija tik patīkami, ka baidījos pakustēties, vēl vairāk pat dziļāk elpu ievilkt, lai, nedod Dievs, neiztraucētu šo sajūtu. Visas vēlēšanās pazuda, izņemot vienu mesties ceļos, piekļauties zemei, neredzami pieglausties Viņas kājām, jo Viņa jau tepat ir, tātad tas ir iespējams… Un tad jau atkal vien nepakustēties, neievilkt dziļāk elpu… "Esi ar mani!" Tas bija vienīgais, ko tobrīd spēju lūgt.

To, kas sekoja, vārdos grūti izteikt. Mani apņēma silta Spēka un Mīlestības straume no pašām Debesīm. Es to skaidri zināju, nebija ne mazāko šaubu, ka tā tas patiesi ir. Un likās, ka es tā stāvu ilgi, stundas divas, bet bija pagājušas vien desmit minūtes. Pēc tam piepeši viss atkal bija kā ierasts. Es atvēru acis, paraudzījos apkārt jā, viss kā iepriekš, tie paši cilvēki blakus. Gribējās pajautāt vai jūs neko neredzējāt un nesajūtat? Taču pēkšņi sapratu, ka jautāt nav vērts, jo tas taču notika ar mani, nevis ar viņiem. Un paldies Dievam!

Nopirku mazu ikoniņu ar Viņas attēlu. Nēsāju to pie krūtīm visu barikāžu laiku. Es pildīju medicīniskā dienesta priekšnieka pienākumus pie televīzijas Zaķusalā; divas nedēļas smaga un bīstama darba, un visu to laiku Viņa sargāja mani. Tūlīt pēc barikādēm es ierados dievnamā un nokristījos, bet drīz pēc tam mazā ikoniņa kaut kur noklīda un, lai kā es meklēju, to vairs neatradu. Debesu Valdniece caur to man it kā sacīja: "Lūk, Es tevi esmu atvedusi pie sava Dēla." Bet Viņa pati, protams, nekur nav pazudusi. Saikne palikusi uz mūžu. Es jūtu Viņas tuvumu ne tikai sāpēs, bet arī priekos, un tas ir brīnišķīgi! Arī jūs varat to piedzīvot. Atliek tikai vērsties pie Viņas. Pavisam vienkārši, cilvēciski. Bez lepnības un ar mīlestību. Brīnums neliks uz sevi ilgi gaidīt.

KĀ IZMANTOT ZINĀŠANAS UN SPĒKU?

.Lai izmantotu zināšanas un spēku, jābūt tam gatavam. Enerģija, kas ieplūst nesagatavotā ķermenī, var saplosīt to gabalos! Cilvēks var to arī nemaz neuztvert. (Sk. iepriekšējās nodaļas.) Šādā nozīmē pamācošs ir stāsts par Sīmani. Burvis apustuļiem prasīja, lai pārdodot viņam daļu no roku uzlikšanas spēka. Viņš bija gatavs maksāt jebkuru summu naudas tam bija daudz -, jo saprata, ka salīdzinājumā ar dievišķo spēku nauda nav nekas. Apustulis Pēteris atbildēja, ka to nedrīkst. Tas ir grēks! Pareizticīgo izpratnē grēks nav noziegums, par kuru jāizcieš sods ellē. Ar grēku mēs saprotam slimību, nepilnību, kas traucē pietuvināties Dievam. Tad, lūk, apustulis Pēteris saka: "Grēks! Apstājies! Tas ir bīstami dzīvībai! Ja šis spēks pie tevis atnāks, tu neizturēsi, neapvaldīsi to, tevi saraustīs gabalos!" Jāatceras, ka apustulis ir cilvēks, kurš Dievam bijis tuvāk nekā citi. cilvēks, kas praktiski jau pilnīgi attīrījies, mainījies, visas viņa ķermeņa šūnas ir transformējušās, viņš redz, ko drīkst un ko nedrīkst.

Dievs devis mums pilnīgu gribas brīvību. Gribi tad ņem, tikai… tikai mēs tevi brīdinām, ka tas ir bīstami, ka nevajag. Taču, ja jau esi tik stūrgalvīgs, tad nu ņem arī. Pēc Dieva gribas…

Sīmanim nekas ļauns neatgadījās, jo viņš saprata, kas notiek. Viņš sajuta spēku, ar kādu bija runājis apustulis Pēteris, jo šis spēks bija no Dieva. Paprasīja, lai lūdzas par viņu, un, tā kā jau bija kristīts, turpināja savu ceļu tālāk. Mūsdienās daži Sīmani uzskata teju par varoni. Gandrīz vai par mocekli. Par pirmo herētiķi (kas arī ir pareizi, tikai nevajag šo vārdu izrunāt ar pozitīvu nokrāsu).

Sīmanis bija gnostiķis, tātad ticēja, ka patiesas (kā tagad saka "ezoteriskās") zināšanas būs glābiņš. Ka svarīgi uzzināt kādu noslēpumu, kādu slepenu paņēmienu, nevienam nezināmus burvju vārdus vai slepenu lūgšanu, un būs spēks rokā! Tā nu gan nenotiks! Pareizticība ne vienu reizi vien atgādina, ka vispirms jāattīra dvēsele. Lai dievišķā enerģija, kas ieradīsies pēc jūsu lūgšanas, varētu atrast sev piemērotu vidi, kur iemiesoties. Citādi dievišķā uguns jūs pārvērtīs pelnos. Un ne jau tāpēc, ka esat slikts, bet tāpēc, ka neesat gatavs to saņemt. Šo gatavību par naudu nenopirksi. Ir jāstrādā pašam ar sevi, jo nepastāv slepenas superlūgšanas, kas paveic it visu. Ne jau teksts ir tas svarīgais lūgšanā. Nejau metode, kuru izmanto ārstēšanā vai kādā citā darbā. Svarīgs esat jūs pats, jūsu ticība, jūsu vienotne ar Dievu. Un nevis vārdos, bet darbos skaidra dvēsele, katra šūniņa, kas ir gatava pieņemt Dieva dzirksti, Viņa enerģiju. Un tad sāksies brīnumi!

Vienkāršs piemērs. Cilvēkam daudz un tālu jābrauc, taču vilciens ir apnicis neērti, smacīgi, blakus svešinieki, troksnis, kņada un smārds. Labāk nopirkšu automašīnu, domā cilvēks. Nauda ir, viņš nopērk Mercedes, sēžas tik iekšā un brauc. Bet vai tālu aizbrauks bez prasmes vadīt? Pagājušā gadsimta deviņdesmito gadu sākumā vadītāja apliecības pirkšana bija ierasta lieta. Bet cik avāriju izraisījuši šie neprašas! Daudzi gājuši bojā. U11 vienīgi tāpēc, ka braukt ar automašīnu ir jāmācās. Tikai tad ir jēga tērēt naudu par dārgu auto. Pretējā gadījumā avārija un nāve! Tāpat kā Sīmanim, kurš domāja, ka visu iespējams nopirkt. Un kā tas beidzās? Lai Debesu Valstība, labs cilvēks bija…

Tāpēc par Sofijas gudrību saka tās iesākums ir patiesa vēlēšanās mācīties. Mācīties tas nozīmē atzīt, ka tu kaut ko nezini, ka esi nepilnīgs, ir jāmeklē skolotājs un regulāri jāstrādā ar sevi, jo ezoteriskas grāmatas izlasīšana nenozīmē mācīšanos. Mācīties nozīmē uzzināt un izmantot, mainīt savu dzīvi nevis sajūtu līmenī, bet notikumu līmenī. Mainīt sevi. Atskaldīt nelāgos ieradumus, kas traucē pietuvināties Dievam. Atzīt kļūdas un tās labot. Samierināties, bet ne tikai šaustot sevi: ak, es dubļu pikucis! Bet pūloties šos dubļus pārvērst zeltā.

Jums tas katrā ziņā izdosies ja vien vēlēsieties -, jo arī jūsos ir ielikta Trīsvienības daļiņa. Kā gan citādi!

Savā ikdienas dzīvē rīta lūgšanās atcerieties lūgt arī par dievišķās gudrības atnākšanu. Atcerieties tā nāk pie tiem, kam ir tīra dvēsele, un pie tiem, kas alkst audzināšanas un mācības. Katru dienu praktizējiet attīrīšanos un mācības, atvēlot tām kaut dažas minūtes.

Pati Sofija saka: "..Un es vienmēr līksmojos Viņa priekšā, un es līksmojos Viņa zemes virsū, un mans prieks ir joprojām pie cilvēku bērniem." Tāpēc atcerieties priecāties un pateikties par katru Dieva dāvanu, par katru sīkumu, jo no tiem sastāv dzīve. Katru rītu pēc pamošanās un katru vakaru pirms gulētiešanas. Un ik brīdi. Gudrība nenāk pie skumjajiem!

TIEŠI TAGAD!

•   Neaizmirstiet lūgt pēc Dieva aizsardzības, lai nekristu kārdinājumā "man tūdaļ atvērsies dievišķās gudrības noslēpumi".

•   Atcerieties kaut pāris gadījumu no savas dzīves, kad, jūsuprāt, jums palīdzēja dievišķā enerģija vai jūs saņēmāt dievišķo gudrību. Paudiet savā lūgšanā pateicību par to.

•   Noskaitiet Salamana lūgšanu par gudrības atnākšanu (sk. zemāk). Tieši tādā veidā man tā reiz bija pasniegta.

Salamana lūgšana (izlūdzoties gudrību)

"Tēvu Dievs, Kungs žēlotājs, kas visu esi radījis ar savu vārdu un savā gudrībā cilvēku darījis, lai pār Tevis radīto tas valdītu, pasauli pārvaldītu svēti un taisnīgi un godprātīgi spriestu tiesu!

Dāvā man gudrību, kas sēž līdzās Tavam tronim, no sava bērnu pulka mani pārbaudījis neaizraidi, Tavs vergs es esmu, Tavas kalpones dēls, vājš cilvēks, īsu dzīvi, bez izpratnes par bauslību un tiesu; jo arī tad, ja kāds būtu pilnīgs starp cilvēku dēliem, bez gudrības, kas nāk no Tevis, viņš nebūtu nekas.

Ar Tevi gudrība, kas zina Tavus darbus, Tev pasauli radot, bijusi līdzās un izprot to, kas Tavās acīs tīkams, ar Taviem baušļiem saskanīgs un pareizs.

No svētajām debesīm viņu atsūti, atsūti no Sava godības troņa, lai pūliņos tā nāktu man talkā un lai es zinātu, kas labpatīk Tev; jo visu tā zina un saprot ar apdomu mani vadīs darbos, ar savu godības spēku pasargās.

Ar labvēlību tad Tu pieņemsi visu, ko veikšu un būšu tēva troņa cienīgs."

(Salamaua gudrības grāmata. 9:1, 6, 9-12).

SIMTS SOĻU PRETIM

un te nu sākas pats grūtākais. Apliecinājums. Gribu pastāstīt par to, kā uz mums iedarbojas Dieva spēks, kad saplūstam ar to. Tas ir grūti, kaut tieši ar apliecinājumu sākas kristietība. Kā atrast īstos vārdus? Tikai lūgšanā.

Lai mūs iedvesmo Svētais Gars un Augstākā Gudrība…

Šajā nodaļā jūs uzzināsiet,

•   vai pastāv iespēja savienoties ar Dievu;

•   kāda ir to cilvēku pieredze, kuri paši izjutuši dievišķās enerģijas iedarbību;

•   kā būt gatavam uztvert dievišķumu.

Te jūs atradīsiet ne tikai teorētiskas zināšanas, bet arī praktiskus norādījumus. Ne gluži instrukcijas, jo būs mazliet jāpiestrādā pašiem, lai atrastu to atslēgu. Taču ar Dievpalīgu viss ir iespējams!

KĀ SAVIENOTIES AR DIEVU?

izlasījusi manas publikācijas žurnālā "Mistērija", kāda mana paziņa, izglītots un garīgi attīstīts cilvēks, piepeši pajautāja: "Tas viss ir ļoti interesanti, un es gribu savienoties ar Dievu. Kā lai to izdaru?" Vienkārši, jo nejau tikai mēs vēlamies šo tikšanos, arī Viņš pēc tās tiecas.

Lūgšanu prakse, grēksūdze un dievgalds, mīlestība sirdī un nepārtraukta sevis un savu nodomu apzināšanās tas viss gatavo cilvēku pastāvīgai dievišķuma uztverei. Tiklīdz dvēsele kaut nedaudz attīrījusies, tā spēj uztvert kādu daļiņu Visaugstākā Gaismas. Kad esam gatavi, Dievs nolaižas pie mums. Mēs speram soli pretim, Viņš mums atbild ar desmit, simts, tūkstoš soļiem. Turklāt tas izpaužas tik neparastos veidos, ka nenobrīnīties, cik universāls ir Tā Kunga nodoms!

Vispirms atnāk Sofija Visaugstākā Gudrība (sk. iepriekšējo nodaļu), un informācija, kas plūst mūsu virzienā, šķiet neaptverama un nebeidzama. Saprast to var tikai intuitīvi jeb, kā mēdz teikt, ar gara acīm. Tas notiek neuzspiesti, smalkā veidā, nenomācot ne cilvēka brīvo gribu, ne izvēli.

Lūk, kā man pašam atklājās Dievišķā Gudrība Sofija. Es pārlapoju pareizticīgo literatūras izlasi, ko man kādā privātā tikšanās reizē bija uzdāvinājis Latvijas metropolīts Aleksandrs. Manu uzmanību piesaistīja grāmatā pieminētais Svētnieka Bazila Lielā darbs "Jauniešiem par to, kā izmantot pagāniskus sacerējumus". Sajutis sirds aicinājumu un ne sevišķi pūlēdamies ar prātu apsvērt, kāpēc mani uzrunājis tieši šis darbs, devos uz pareizticīgo grāmatnīcu. Tur sev par izbrīnu atradu divus Bazila Lielā sējumus vecus, izdotus perestroikas sākumā, papīra vākos, lētus (14). Nopirku abus, kaut meklētais darbs publicēts pirmajā sējumā. Pārnācis mājās, es neapzināti tagad gan skaidrs, ka Sofija ar saviem maigajiem pirkstiem klaudzināja manās domām pārblīvētajās smadzenēs! sāku šķirstīt otro sējumu, un pēkšņi… ieraudzīju brīnišķāko pamācību, lūgšanu par to, kā virzīties pretim Dievam! Nekur vēl šādu atsevišķi iespiestu tekstu nebiju redzējis. Tik īsi, skaidri un galēji vienkārši! Lasu un dodos ceļā pie Radītāja! Lūk, te tas ir.

Svētnieks Bazils Lielais saka mums tieši:

"Bet tu, ja gribi runāt vai dzirdēt par Dievu, atsakies no savas miesas, atsakies no miesas sajūtām, atstāj zemi, atstāj jūru, izdari tā, lai gaiss būtu zemāk par tevi, ej garām gadalaikiem un to kārtībai, garām zemes rotām, pacelies virs debesu dzīlēm, dodies garām zvaigznēm, to brīnumiem, krāšņumam, varenumam,

labumam, kādu tās sniedz veselumam labklājībai, gaišumam, izpēti to stāvokli, kustību un savstarpējās saiknes vai attālumu.

Kad savā prātā esi izgājis tam visam cauri, izstaigā debesis un nostājies augstāk par tām, un ar vienu domu aplūko visu to krāšņumu: debesu karapulkus, Eņģeļu un Ercenģeļu svētlaimīgās sejas un visas debesu iemītnieku dažādās kārtas.

Pagājis tam visam garām un atstājis visas radības zemāk par saviem nodomiem, pacel savu prātu augstāk un domās iztēlojies

nekustīgo, nemainīgo, pastāvīgo, bezkaislīgo, vienkāršo, nesalikto, nedalāmo Dieva būtību, nesasniedzamo gaismu, neizsakāmo spēku, neizmērojamo diženumu, mirdzošo godību, ilgoto labumu,

neizmērojamo skaistumu, kas ļoti izbrīna ievainoto dvēseli, bet ko nav iespējams pienācīgi ietērpt vārdos.

Tur ir Tēvs un Dēls, un Svētais Gars neradītā būtība, valdošais diženums, dabiskā labsirdība."

(Svētnieks Bazils Lielais. 15. saruna. Par Ticību. No grāmatas "Mūsu tēva Bazila Lielā, Kapadokijas arhibīskapa darbi". Maskava, 1993, 259.-260. Ipp.)

AICINAJUMS UZ DEBESIM

Mēs speram soli pretim Dievam, bet Viņš simt soļus pretim mums. Cik gudri un vienkārši! Tikai nepiemirstiet to! Viņš ne vien nāk pretim, bet tos, kas ir gatavi, uznes pie Sevis, un cilvēks iepazīst Debesu dzīvi, lai pēc tam, atgriezies uz zemes, liecinātu par paradīzes mitekļu brīnumiem.

Pirmoreiz tikšanās ar Debesīm pieminēta Jaunajā Derībā:

"Es pazīstu cilvēku iekš Kristus, priekš četrpadsmit gadiem vai miesā vai ārpus miesas, nezinu, Dievs to zina tas tika aizrauts trešajās debesīs. Par to pašu cilvēku es zinu, ka tas vai miesā vai ārpus miesas, nezinu, to Dievs zina tika aizrauts paradīzē un dzirdēja neizsakāmus vārdus, ko cilvēkam nav ļauts izrunāt." (Pāvila Otrā vēstule korintiešiem. 12: 2-4)

Šis cilvēks iekš Kristus, protams, bija pats Pāvils, kurš pieticīgi runāja it kā par kādu citu. Skopas rindiņas, tomēr tās nodot tālāk pārdzīvojuma savdabību. Detalizētāk par šo parādību lasām Svētā Simeona Jaunā Teologa rakstos, kurš arī reiz paviesojies Debesīs un atgriezies uz zemes (aprakstīts I. Konceviča grāmatā "Svētā Gara iemantošana Senās Krievzemes ceļos" (6)).

Simeons vēršas pie dievības un saka:

"Reiz, kad Tu ieradies, iesvaidīji un mazgāji mani, kā man šķita, ar ūdeni un daudzreiz tajā gremdēji, es skatīju zibeņus, kas mani apspīdēja, un starus no Tava vaiga, kas ietiecās ūdenī, un, redzot, kā topu caurspīdīgo, spožo staru apmazgāts, nonācu afekta stāvoklī… kad tā biju pavadījis zināmu laiku, ieraudzīju citu baisu noslēpumu. Es redzēju, kā Tu, pacēlis mani, devies uz Debesīm, uznesdams Sev līdzi taču es nezinu, vai Tu mani nesi ķermenī vai ārpus tā, to zini vienīgi Tu, kas esi to darījis. Pēc tam kad kopā ar Tevi kādu laiciņu tur pabijis, apbrīnojot galējo diženumu (es nezinu, kam tas piemita un kas tas vispār bija), šajā neizmērojamajā augstumā afekta stāvoklī es trīcēju pie visām miesām. Tad Tu atkal pameti mani vienu uz zemes, kur biju stāvējis iepriekš. Atguvies sāku raudāt, izbrīnīts par skumjo kritienu atpakaļ niecībā. Bet jau tad, kad tikai bija sācies mans kritiens atpakaļ, Tu man laipni parādīji augstumus, kuros sēž Dievs, atklādams Debesīm Savu vaigu, kas līdzinājās Saulei, ne tēla, ne veidola…

Un atkal parādījies Tu, neredzamais, neaptveramais, nenotveramais… un ļāvi man skatīt Tavu diženumu jo pilnīgāk, bet Pats tapi arvien lielāks un starodams izpleties, līdz likās, ka, tumsai atkāpjoties, Tu nāc arvien tuvāk un tuvāk, kā tas bieži ar mums notiek arī materiālajā pasaulē. Kad Mēness spīd un skrien vēja dzīti mākoņi, šķiet, ka arī Mēness skrien ātrāk, kaut patiesībā tas nepārsniedz savu ierasto tempu.

Tādējādi, ak Valdniek, man likās, ka Tu, būdams nekustīgs, ierodies, būdams nemainīgs, izpleties un, esot bez veidola, to iemanto. Tāpat kā aklais maz pamazām pierod redzēt un skaidri aptvert tēlu vai tēla aprises un mazpamazām uzzīmē sevī to tādu, kādu saredz savās izpausmēs, līdz tas nokļūst prātā un iezīmējas cilvēka atmiņā gluži kā uz tāfeles: tā arī Tu, pilnībā attīrījis manu prātu, parādījies Svētā Gara gaismā, un, tiklīdz mans prāts Tevi sāka saskatīt skaidrāk un tīrāk, man likās, ka Tu, no kaut kurienes iznākdams, esi tik gaišs un ļauj man ieraudzīt Tavu acu nedzīvo zīlīti… Kad es Tev jautāju, sacīdams: "Ak, Valdniek, kas T11 esi?", Tu pirmo reizi man ļāvi izdzirdēt savu maigo balsi, runāji ar mani tik mīļi un vienkārši, ka nonācu afekta stāvoklī, izbrīnā drebošs, pie sevis domādams, teicu: "Cik lieliski un cik brīnišķīgi…" T11 man sacīji: "Es esmu Dievs, aiz mīlestības pret tevi pārvērties par cilvēku… Es runāju ar tevi caur Svēto Garu, Kurš kopā ar Mani uzrunā tevi. To es tev dāvinu par uzdrīkstēšanos un ticību, bet došu tev vēl daudz vairāk…""

Dievišķās apceres iespaidots, Simeons sajūsmināts iesaucās: "Kas ir vēl spožāks un augstāks par šo?" U11 dzirdēja atbildi, ka pārāka ir nākamās dzīves jušana. "Pārāk maza ir tava dvēsele," izdzirda Simeons. "Ja tu baudi tikai šādus labumus, jo salīdzinājumā ar nākamajiem tas ir it kā uzzīmēt debesis uz papīra un tad turēt rokās: cik liela ir atšķirība starp uzzīmētajām un patiesajām

debesīm, tieši tik vai pat nesalīdzināmi lielākā ir atšķirība starp nākotnes diženumu un to, ko tu saskati šobrīd…"

Taču nejau debesīs vien nonāk krietnie ļaudis. Tas, kurš šķīstījis savu dvēseli un sagatavojies dievišķā pieņemšanai, izpelnās arī dievišķā parādīšanos uz zemes. Lūk, piemēram, kā Dievmātes parādīšanos apraksta Svētais Radoņežas Sergijs (6). Reiz kopā ar savu skolnieku Miheju viņš lūdzies Dievmātei.

"Un pēkšņi atskanēja balss: "Tūlīt parādīsies Visušķīstā!" Svētais tēvs, to izdzirdis, steigšus izgāja no celles. Un parādījās žilbinoša gaisma, spēcīgāka par Saules stariem, tā spoži apņēma svēto tēvu, viņš ieraudzīja Visušķīsto Dievmāti ar diviem apustuļiem, Pēteri un Jāni, mirdzam neizsakāmā gaismā. Svētais tēvs, to ieraudzījis, nokrita, nespēdams izturēt šo neiedomājamo gaismu. Bet Visušķīstā pieskārās viņam ar savām rokām, sacīdama: "Nebaidies, izredzētais! Esmu ieradusies pie tevis. Tava lūgšana par skolniekiem un tavu mitekli ir uzklausīta. Neskumsti vairs, jo šeit visa būs diezgan ne vien tavas dzīves laikā, bet arī pēc tavas aiziešanas pie Tā Kunga es nepametīšu tavu namu, pietiekami dodot visu vajadzīgo, nodrošinot un sargājot." To pateikusi, viņa kļuva neredzama. Bet svētais tēvs palika apmulsušu prātu un šausmu pārņemts. Kad Sergijs nedaudz attapās, viņš ieraudzīja savu skolnieku guļam, bailēs teju pamirušu, un piecēla viņu. Bet tas krita vecajam pie kājām, sacīdams: "Saki man, tēvs, Dieva dēļ, kas tā bija par brīnišķu parādību? Mans gars šī mirdzošā tēla dēļ teju šķīrās no miesas." Svētais tēvs izjuta dvēselē tādu prieku, ka seja sāka starot, taču spēja vien atbildēt: "Pacieties, bērns, jo no brīnumainā redzējuma trīsuļo arī mans gars.""

DIENAS UZ ZEMES

D ievs dos, un kaut kad mēs ieraudzīsim tādus brīnumus. Pagaidām Tas Kungs izpauž Sevi, Augstāko Gudrību Sofiju un dievišķo enerģiju ārēji maz pamanāmos ikdienas notikumos. Taču brīnuma sajūta dvēselē mājo un aug. Ticīgs cilvēks, uzturēdams lūgšanu saikni ar Dievu, kļūst par Viņa neparastā nodoma ceļvedi.

Pirmoreiz es to izjutu, sarunādamies ar savu garīgo tēvu mācītāju Serafimu Senroku. Tas bija sarežģīts laiks, pacienti mani lāgā vēl nepazina, un finansiālais stāvoklis ne tuvu nebija tas labākais. Sajūta tāda, ka jāaprunājas ar tētiņu un jālūdz ja ne gluži padoms, tad viņa lūgsnas. Vienojoties par tikšanos, es minēju krietni vien formālāku iemeslu gribu uzzināt, kā pareizi skaitīt vakara lūgšanas. Mazajā tempļa istabiņā svētais tēvs nosēdināja mani pie galda un, nesteidzīgi uzlējis tēju, pēkšņi noprasīja: "Kā klājas? Kā darbā? Pacientu laikam pamaz. Nenāk?"

Tas bija kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm! Viņš runāja par galveno! Kad bijām apsprieduši šo jautājumu, tētiņš jautāja: "Nu, kāpēc tad atnāci?" Bija vien jāatzīstas, ka tieši tāpēc. Un tam sekoja absolūti negaidīta reakcija: "Ak, cik interesanti! Gluži kā uzminēju!" Tēvs Serafims bija tik tīrs, ka pat neaizdomājās par savu atklāsmi, bet tikai priecājās par šo "sagadīšanos". Vēlāk tamlīdzīgas lietas atkārtojās ne vienu reizi vien. Un es atkal un atkal brīnījos, cik precīzi atminama un risināma izrādās problēma. Reizēm pat tāda, ko pats baidies apjēgt un izrunāt. Formālu tikšanās iemeslu es nekad vairs neizdomāju.

Ticīgos vēl pavisam nesen nemitīgi izbrīnīja tēvs Anatolijs no Rīgas Dievmātes Pasludināšanas baznīcas (diemžēl 2012. gadā viņš aizgāja mūžībā). Viņš jau bija ļoti vecs un pakurls, veselība kliboja. Bet! Katru reizi, kad atnācu uz grēksūdzi, kad biju it kā sagatavojies un rūpīgi pārdomājis visus savus grēkus, viņš pēkšņi sāka stāstīt itin kā ne par mani, bet kaut ko tādu, ko biju piemirsis vai kaunējies stāstīt! "Lūk, daži dara to un šito…" Neiedziļināšos detaļās, lai nepārkāptu grēksūdzes slepenību, bet katru reizi mani iepriecināja Dieva piešķirtā gudrība un taktiskums, kas piemita tēvam Anatolijam.

It kā nevilšus, svētīdams manu pirmo automašīnu, kāds cits garīdznieks, tēvs Jānis Lipšāns, noteica: "Nu, vienreiz jau var arī sasisties." Pagāja pusgads, un manu, vēl gluži nepieredzējuša vadītāja automobili uz ledus sanesa, es ietriecos malā stāvošajā mašīnā. Nu man bija avārijas pieredze, turklāt ar minimāliem zaudējumiem. To automobili esmu pārdevis un, patiešām, biju avarējis tikai vienu reizi. Pareģojums piepildījās. Arī tas bija izteikts tik vienkāršā un dabiskā veidā.

Reiz, kad bija vajadzība uzmeklēt tēvu Andri Kravali, es viņu atradu katoļu ģimnāzijas kapelā. Viņš lūdzās sēdus, klusībā, aizvērtām acīm. Telpā caur vitrāžām ieplūda Saules gaisma, tomēr man likās, ka mācītāja seja mirdzēja kaut kā sevišķi, nevis Saules, bet siltā un dzīvā iekšējā gaismā. Klusi piegājis, apsēdos blakus un sasveicinājos. Viņš, acis nepavēris, atņēma sveicienu, nosaukdams mani vārdā. Gaismas starojums sejā neizzuda, kaut apkārt viss bija kā vienmēr. Es lūdzos kā parasti šādos gadījumos: "Kungs, ja tas nāk no Tevis, lai tā būtu, bet, ja tas ir pārbaudījums, lai nekavējoties pazūd!" Daudzos gadījumos šī lūgšana ir palīdzējusi tikt vaļā no dēmonu vajāšanas. Bet šoreiz nekas nemainījās. Tuvumā jutu žēlastību, kas līdzinājās tai, ko biju izjutis Dievmātes baznīcā (sk. iepriekšējo nodaļu).

Vai jūsu dzīvē nav bijuši līdzīgi piemēri? Nu protams, ir. Tātad ar jums vienmēr ir dievišķie spēki! Un uguns ratos ar mirdzošiem eņģeļiem un debesu pērkonu pats Dievs mums sper pretim simts soļus. Klusi, it kā ierasti. Bet tas, kurš šajā ikdienišķībā saskatīs brīnumu, nākamajā reizē iegūs daudzkārt vairāk. Ir vērts izmēģināt, vai ne?

MŪŽĪGIE ZIEMASSVĒTKI - TĀ KUNGA PIEDZIMŠANA

Ziemassvētkos mēs svinam to, ka reiz Tas Kungs ir spēris pašu galveno Soli cilvēcei pretim, iemiesodamies cilvēka ķermenī. Cik patiess brīnums! Vai atceraties, kā iepriekšējā nodaļā rakstīju par Logosa daļiņām, dievišķajām daļiņām katrā no mums, visās mūsu šūnās? Saikne ar Dievu cilvēkiem bijusi vienmēr un pastāv jau kopš radīšanas sākuma. Bet, kā rakstījuši sentēvi, šī saikne ar laiku ir gandrīz vai izzudusi, cilvēks to aizmirsis, pazaudējis grēku jūklī, tāpēc lūgšanas Vecās Derības cilvēkiem bija tik smagas un neauglīgas, tikai atsevišķiem apgaismotajiem izdevās ieraudzīt Debesu Spēku. Un tad, lūk, Glābējs iemiesojās cilvēka ķermenī, lai ar Savu Spēku šo saikni atjaunotu.

"Ja gribēsim, iespējams, pietiks ar vienu vienīgu vēlēšanās reizi, un mūs jau aicinās tādos augstumos. Kad vēlēšanās ir gatava, šķēršļu vairs nav. Ko par to saki tu, cilvēce? Dievs grib mūs no cilvēkiem pārvērst dievos (no brīva prāta, nevis piespiedu kārtā), bet mēs aizbildināmies ar laika trūkumu un noraidām labdarību. Vai tas nav neprāts un galēja necieņa? Dievs to vēlas tik ļoti, ka tikai tāpēc ir nonācis uz zemes un iemiesojies." (13)

"Jā, vai patiesi tas iespējams katram?!" iesauksies lasītājs un, kaut arī izlasījis visu, kas šeit aprakstīts, tomēr domās, ka tas attiecināms tikai uz dažiem izredzētajiem. Tomēr tas ir iespējams, jo Dievs nācis pie visiem! Pie katra no mums.

Cilvēka esība, kā savā fundamentālajā darbā "Svētā Palamas Grigorija antropoloģija" raksta arhimandrīts Kiprians Kerns (5), ir spējīga uz dievišķumu, viņam no sākta gala ir paredzēta savienošanās ar Dievu. "Tāpēc var runāt arī par mūžīgo dievišķo cilvēci. Dievs ar Savu dievišķo labvēlību šajā būtnē ielicis Pats Sevi, izveidodams to pēc sava vaiga un līdzības," un šie jau ir paša dievišķās enerģijas mācības pamatlicēja Svētā Palamas Grigorija vārdi (sk. iepriekšējo nodaļu).

No vienas puses, cilvēks kopš pirmsākumiem paredzēts dievišķošanai; no otras puses, ar askētismu sevī labojot to, ko, būdams Ādama mazdēls, ir grēkodams sabojājis, viņš attīra sevi, uzveic savas kaislības, iznīdē ļaunos nodomus, apgaismo savu prātu, vienkāršo to, "noved pie Veseluma", līdz kā visaugstākajā mērā apgaismots prāts kļūst par "augstākās pasaules aculiecinieku".

"Tādā veidā cilvēks pārtop par trauku, kurš spēj uzņemt dievišķo žēlastību, kas mums dota nevis par kaut ko, bet kaut kā dēļ, pateicoties vienīgi Dieva neizmērojamai mīlestībai pret mums, un tas vienmēr jāatceras."

Caur Dieva parādīšanos noris cilvēka dievišķošana. Palamas Grigorijs uzsver šī notikuma divējādo dabu.

Pirmkārt, tā ir mūsu esības dievišķošana:

"Viņš nāca uz zemi kā nemainīga Dievība, kas nolaižas pie mums, tāpat atkal augšāmcēlās kā nemainīga Dievība, taču augstajā tronī paceldams līdzi arī Sevis pieņemto mūsu esību." (Viņš tā vienkārši neuzbrauca debesīs. Viņš tur uznesa arī mūs!)

Otrkārt, tā ir ikkatra cilvēka dievišķošana:

"Dieva vārds… ir attīrījis mūsu esību ar Savas Dievības brīnumaino un neuzvaramo uguni… Un tā nav tikai šī saplūšana, ko Viņš pieņēmis mūsu dēļ, Viņš arī katru, kurš cienīgs tikties ar Viņu, ir vērtis dievišķu caur uguni, ko Tas Kungs bija nācis nest zemei. Mēs visi piedalāmies un piedalīsimies sava Glābēja atdzimšanā un debesbraukšanā, jo Viņš ir cilvēka esības, nevis vienkārši cilvēciskas būtnes, bet katra, kurš tic Kristum un savu ticību apliecina, atdzimšana un augšāmcelšanās."

Katra no mums.

Vai dzirdat? Katra! Tāpēc Ziemassvētki ir mūsos, tagad un mūžīgi mūžos. Un, protams, arī Atdzimšanas iespēja.

Mēs tā kā zinām, ka Dievs ir Kungs. Mēs esam pieraduši arī pie domas, ka Dievs ir Tēvs. Viss ir pareizi, bet… Bet būtu pavisam labi, ja Viņš kļūtu arī par mūsu Draugu! Kā tas ir iespējams? jautāsiet. Dievs un pēkšņi draugs? Vii tā nav zaimošana? Nē. "Es jūs esmu saucis par draugiem," saka Kristus Jāņa evaņģēlijā. Ja Viņš mūs sauc par draugiem, vai var būt vēl lielāks gods?

Draudzība atšķiras no mīlestības. Mīlēt var viens otru, un tas otrs var arī neatbildēt, taču mīlestība tik un tā pastāvēs. Bet draudzībai noteikti jābūt abpusējai.

Speriet soli pretim Dievam! Un Viņš spers simt soļus pretim jums. Savu galveno soli Viņš jau ir spēris.

Āmen!

PIELIKUMS. SVĒTAIS ŪDENS

Pasauli radīdams, Dievs to vispirms pārklāja ar ūdeni, lai būtu, kur dzīvībai attīstīties. Jo ūdens patiesi ir visa dzīvā dzimtene.

DAŽAS LĀSES ŽĒLASTĪBAS

.Katru gadu Pareizticīgās baznīcas Kunga Kristīšanas svētkos milzum daudz cilvēku pulcējas pie dievnamiem ar vienu mērķi iegūt svēto ūdeni. Tikai šajā dienā notiek īpašais ūdens svētīšanas rituāls, tikai šajā dienā ticīgie dedzīgi lūdz Radītāju, lai ūdens būtu pavisam tīrs, dzīvinošs, spētu padzīt ļaunos garus un dziedināt sasirgušos, dāvāt mieru un veselību kā cilvēkiem, tā dzīvniekiem, varētu glabāt un dot mums Dieva žēlastību. Tad tas kļūst par svēto (kristīto) ūdeni, kā jau gadsimtiem ilgi tautā to dēvē.

Šī ūdens īpašības ir patiesi brīnumainas. Dažas lāses, ko iedzer tukšā dūšā no rīta, spēj dot mundrumu un veselību visai dienai. Nedaudzās lāses, ar kurām, lūgšanu skaitot, apslaka slimo, viņu izdziedina.

Svētais ūdens, slacīts ticībā un lūgšanās, spēj atvairīt jebkurus sātaniskos spēkus: "Lai, slacījot šo svētīto ūdeni, bēg un atkāpjas no tevis visas velnišķās radības…" Un mājā elpot kļūst vieglāk, gulēt mierīgāk. Protams, ne jau tikai ūdens ir svarīgs, vajadzīga arī ticība un lūgšana, t. i., Dieva spēka palīgā saukšana. Un šis brīnums, kad Dieva spēks nonāk tieši pie mums, ir viens no interesantākajiem un noslēpumainākajiem, bet lietošanā tik vienkāršs, ka ne nobrīnīties!

Dažas lāses kristītā ūdens, ko pievieno parastam ūdenim, nodod tam tālāk savu brīnumaino spēju. To man teikuši daudzi garīdznieki, un šo īpašību izmanto tad, kad dziedināšanai vai kristīšanai kristītais ūdens nav pietiekamā daudzumā. Dažas lāses, ar kurām es apslaku savu kabinetu pirms KATRA pacienta vizītes, ārstēšanas procesu paātrina un padara kvalitatīvāku. Dažas lāses tā Tas Kungs ir noteicis, un nebūt nav jāmazgā visas sienas un grīda, lai iegūtu Žēlastību.

Pietiek pat ar vienu lāsi, jo Žēlastību jau nemēra litros, tā vai un ir, vai tās nav.

SVĒTAIS ŪDENS NO KRĀNA?

Kādu tik tautā nav ticējumu par svēto ūdeni! Viens no tiem: Kristīšanas svētku priekšvakarā, 18. janvāra vakarā, atzīmējot Dieva parādīšanos, svētītam ūdenim piemītot gluži citas īpašības nekā tam, kas svētīts 19. janvārī. Dieva parādīšanās ūdens esot "mirušais" ūdens, bet, ja to savācot no septiņiem dievnamiem un sajaucot, tas kļūstot dzīvs… Vēl stāsta, ka šajā datumā pat parastajam krāna ūdenim esot brīnumainas spējas un tas nebojājoties gadiem ilgi, ka "pats svētākais" nākot no Jordānas upes!

Par "dzīvo" un "mirušo" ūdeni jāsaka bez aplinkiem izdomājums. Nezinu, kurš to izgudrojis, arī Baznīca nezina. Patiesībā svētki jebkuri baznīcas svētki pēc tradīcijas sākas iepriekšējā vakarā, t. i., nav divu dažādu svētku, tikai vieni! Un svētīšana arī ir viena, tāpat kā Žēlastība. Nekāda "mirušā" ūdens nav, ir tikai svētītais kristītais, tas, kas nes mums Žēlastību. Un nudien nav nekādas vajadzības apstaigāt septiņus dievnamus (ja ir vēlēšanās, tad, lūdzu), jo visur mēs dabūsim vienu un to pašu ūdeni.

Kas attiecas uz krāna ūdeni, jā, padomju gados ļaudis nedrīkstēja iet baznīcā, un, kad viņi ticībā skaitīja lūgšanas, Tas Kungs darīja brīnumu šis gluži parastais ūdens ieguva kristītā ūdens īpašības.

PAR JORDĀNU

.Protams, mums nav zināmi visi Dieva noslēpumi. Varam vien minēt, kas notiek brīdī, kad visa Baznīca vienlaikus raida lūgšanu ūdens svētīšanai.

Ko tad īsti darīja Kungs Jēzus, atnācis uz Jordānu kristīties? Vai Viņam vajadzēja nomazgāt grēkus? Bet Viņš taču bija bez grēka! Ko tur mazgāt? Viņš ar savu klātbūtni paveica kaut ko pavisam citu! Viņš ūdenim atdeva Savas Dievišķās īpašības. Un ne tikai Jordānas upei. Visam mūsu planētas ūdenim. Jo, kā zināms, viss ūdens ir

neizskaidrojamā veidā saistīts, informācija pāriet no ūdens uz ūdeni milzīgos, prātam neaptveramos attālumos. Tāpēc tad, kad raidām lūgšanu, Žēlastība nāk pār daudziem ūdeņiem, tomēr vispirms tajā vietā, kur ļaužu sirdis vienojušās vienā ticībā, vienos centienos, vienā cerībā uz brīnumu. Dievnamā, jo tā nav parasta vieta. To neceļ, kur pagadās. Turklāt katrā dievnamā ir svētlietas, kas satur Žēlastību. Arī to dēļ šī vairs nav parasta celtne, bet Dieva nams. Un lūgšanas, kas tur nemitīgi skan, piestrāvo sienas tā, ka, jau ieejot, sajūtam Visaugstākā klātbūtni. "Bet vai tad ārpus dievnama lūgties nevar?" kāds noteikti pavaicās. Var un vajag. Taču šādas nebūt ne tik vienkāršās vietas atmosfēra liek mums savākties, koncentrēties, un arī lūgšana kļūst mērķtiecīgāka. Turklāt tur visu laiku jūtams, ka Dievs ir blakus. Un Viņa tuvumā domas rit citādi. Sirds atveras, atbrīvojas dvēsele, gars paceļas Debesīs… Lūk, tad brīnums var notikt jebkurā brīdī!

Un notiek arī. Vai esat aizdomājušies, ka ūdens svētīšanas brīdī, kad stāvam blakus, ūdens, kas ir mūsu pašu šūnās, arī varētu tapt svētīts? Interesanta doma, vai ne?

ĶĪMIJA UN FIZIKA

.Kristīto ūdeni reizēm dēvē vienkārši par strukturēto ūdeni, taču tā nav taisnība. Kristītais ūdens nes Dievišķās Žēlastības klātbūtni, bet strukturētais ūdens ir tāds, kas bijis pakļauts kādas informācijas iedarbībai, kura spēj mainīt tā struktūru. Tas var būt magnētiskais lauks, skaņa mūzika, kliedziens, putnu dziesmas, pat domas. Šo faktoru ietekmē ūdens strukturējas, t. i., tā molekulas, ITO, kas līdz tam dzīvojušas atsevišķi cita no citas, sapulcējas tā sauktajos klasteros (saišķos). Tic ir skaisti veidojumi no 5 vai 7 molekulām, bet dažreiz pat no vairākiem tūkstošiem molekulu. Pazīstamais japāņu zinātnieks Masaru Emoto nofotografēja ūdens struktūru. Tagad mēs zinām, kāda tā izskatās.

Strukturētais ūdens ir ļoti vērtīgs. Protams, ja vien strukturēts pozitīvi un ar tīrām domām. Kāpēc strukturētais ūdens ir tik nozīmīgs? Tāpēc, ka tas uztur dzīvību. Mūsu ķermenī ir gan olbaltuma molekulas, gan daudzas citas, bez kurām dzīvība nav iespējama. Šīm molekulām ir sarežģīta forma un struktūra. Tās var normāli eksistēt, uzturot aktīvu saikni ar ārējo vidi un citām dzīvībai svarīgām molekulām, taču tikai tad, ja tai apkārt ir tā sauktais hidrātu apvalks, t. i., ūdens kārtiņa. Taču ne vienkārša, bet strukturēta ūdens kārtiņa, jo šī apvalka forma ir pašas molekulas formas kopija. Komunikācija ar ārpasauli molekulai notiek tikai caur šo ūdens slānīti. Hidrātu apvalks var veidoties tikai no strukturēta ūdens, t. i., tikai tāda, kurā molekulas jau apvienojušās klasteros, nevis haotiski šaudās šurpu turpu. Šaudīgās ir grūti savākt vienkopus, bet klasteriem atliek tikai nedaudz mainīt formu. Un to jau organismam ir daudz vieglāk paveikt. Tiek uzskatīts, ka normālā organismā jābūt aptuveni 70 % strukturēta ūdens un aptuveni 30 % brīva ūdens atsevišķu molekulu veidā. Brīvās molekulas arī ir svarīgas, jo informācija no hidrātu apvalka ir jānodod tālāk. To dara šīs brīvās molekulas.

Un, lūk, kas iznāk strukturēts ūdens ir labs, taču, ja strukturējas viss ūdens, tas jau ir slikti. Vairs nav līdzekļa informācijas tālākai nodošanai, nav rezerves jaunu klasteru veidošanai. Tieši tāpēc reizēm gribas, piemēram, paklausīties straujāku mūziku, izlēkāties un izkratīties. Ar sēdēšanu lotosa pozā vien apsīkst dzīvības procesi. Un tad jau arī nāve nav aiz kalniem. Visam jābūt līdzsvarā.

CILVĒKS KĀ MAGNĒTS

Tātad strukturēts ūdens ir gatavs uzņemt informāciju, kopējot molekulu vai pat dārgakmeni, kas ievietots traukā. Pieņemt Žēlastību. Protams, ja ūdens ir strukturēts ar labām domām, tīkamu mūziku, labiem vārdiem. Ūdeni var strukturēt arī bailes, naids un ļaunums, bet tāds ūdens nespēs uzņemt dievišķo. Tas būs kā magnēts, kas

S-/4 no apkārtējās vides piesaistīs tādas pašas ļaunuma, naida, baiļu, nelietības un perversiju vibrācijas. Tā kā 70 % cilvēka ķermeņa veido ūdens, mēs paši nosakām, kā šo ūdeni strukturēt un ko tas uzņem. Tieši tāpēc garīdznieki cilvēkiem, kuri devušies pēc svētītā ūdens, saka saglabājiet mieru, paļāvību, esiet laipni cits pret citu, citādi svētums izzudīs un jūs mājās pārnesīsiet parastu krāna ūdeni.

Katrs naidīgs vārds veido tādus klasterus, kas no izplatījuma pievilina tonnām naida. Katra slēpta doma par to, kā apmānīt vai apzagt savu tuvāko, sapulcina molekulas struktūrā, kas spēj uzņemt visas citas zaglīgās un blēdīgās domas. Katra gaišā doma rada mūsu šūnās brīnumskaistas struktūras, kas kalpo par magnētu skaistā piesaistei. Mīlestības, prieka, radošā gara piesaistei. Dievišķās enerģijas piesaistei.

NOBEIGUMS. UN JAUNS SĀKUMS

Tas ir viss, ko šoreiz gribēju jums pateikt, dārgie lasītāji. Ceru, ka šī nelielā grāmatiņa ir devusi jums jaunu spēka lādiņu. Un Draudzība tagad ir iespējama. Bet varbūt tā jau notikusi?

Daži saka, ka ticība ierobežo brīvību. Es tam nepiekrītu. Ticība dod brīvību. Jaunu enerģiju, jaunas iespējas. Ja arī ierobežo, tad vienīgi visatļautību. Tāpat kā ceļu satiksmes noteikumi ierobežo cilvēku vēlmi braukt visur, kur vien ienāk prātā, neņemot vērā objektīvo realitāti un faktu, ka ir vietas, kur braukt nedrīkst, jo tas var būt bīstami dzīvībai. Esmu PAR šādiem ierobežojumiem!

Daži saka, ka viņu attiecībās ar Dievu nav vajadzīgs starpnieks, mācītājs. "Dievs dzīvo manī, un man ir savas attiecības ar Viņu," tie apgalvo. Taču mācītājs nav starpnieks. Viņš dos padomu, kad būs nepieciešams, palīdzēs pazīt grēkus, kuri iesācēju acīs reizēm izskatās pēc labumiem. Palīdzēs saprast kādu neskaidru Bībeles vietu, kamēr jūsu pašu dvēseles acis vēl tikai veras vaļā. Viņš iestāda sakramentus, veic konsekrāciju. Viņš lūdzas par mums, kad pašiem nav laika lūgšanai.

Daži saka, ka reliģija ir garlaicīga, tur viss ir tik nopietns… Jā, nopietns. Bet garlaicīgs gan nav.

Ir tāds novēlējums: "Lai Dievs tev uzsmaida!" Man šķiet, ka Viņa smaids jums tagad ir redzams. Un jūtams. Attiecības ar Dievu ir personisks process, kas notiek mūsu sirdī. Jo tikai mēs paši varam pārdzīvot to Enerģiju, to Žēlastību, kas ir domāta tieši mums. Un tikai mēs paši varam līksmot, kad mūsu Draugs ir klāt!

Man prieks, ka pazīstam Dievu kā Kungu, Dievu kā Tēvu, Dievu kā Debesu Ķēniņu. Un tagad kā Draugu.

Man prieks, ka Debesu Valdniece Dievmāte Marija un Sofija Dievišķā Gudrība tagad arī ir kļuvušas jums tuvākas. Un ceru, ka jau pavisam drīz Dievmāte rādīs jums savu maigo mīlestību un jaunas Gudrības atklāsmes nāks pār jums.

Man prieks, ka Debesu Gaisma izskatās tagad skaidrāka un siltāka. Dzīvāka. Tuvāka. Personiskāka.

Es ceru, ka nelaimes un ciešanas kalpos mūsu norūdīšanai. Reizēm Viņš dod mums tādu iespēju.

Es ceru arī, ka tad, ja nelaimes un ciešanas netiek sūtītas, jūs nemeklēsiet tās apzināti, domājot, ka tikai caur ciešanām var attīrīties. To var darīt arī mīlot, nodarbojoties ar jaunradi, pildot savu misiju.

Es ceru, ka mēs mācēsim gan gavēt, gan gavilēt. Un katrā dzīves brīdī saskatīt Dieva mūsu Drauga smaidu.

Esiet laimīgi!

Jūsu Igors draugos ar Dievu

GRAMATA MINĒTO DARBU SARAKSTS UN INTERNETA RESURSI

1.   Arhibīskaps Antonijs (Golinskis-Mihailovskis). ParJēzus lūgšanu un dievišķo svētību. Rīga: Latvijas Kristīgā Akadēmija, 2005.

http://www.eleison.lv/Bibliotcka/gramatas/lasit/fczuslugsana.htm

2.   Arliimandrīts Mihails (Kozlovs). Svētceļnieka dvēseles atklājumi. Rīga: Labvēsts, 1994.

3.   Arliimandrīts Sofronijs. Sirdsskaidrais Siluāns. Rīga: Labvčsts, 1998.

www.cadiolic.lv/sandamiano/Siluans.doc

4.  Thomas Keating. Intimacy with God. An Introduction to Centering Prayer. Crossroad Publishing, 2009.

5.   Архимандрит Киприан (Керн). Антропология Св. Григория Паламы. Париж: YMCA Press, 1950 (2-е издание Москва: ПАЛОМНИК, 1996).

http://psylib.org.ua/books/kipkc01/

6.  Концевич Иван Михайлович. Стяжание Духа Святаго в путях Древней Руси. Владимир: ПОСАД, 1994.

http://www.lib.cparhia-saratov.ru/books/10k/kontccvicli/kontcevich1/con- tents.html

J. Митрополит Антоний Сурожский. О созерцании и подвиге/ Вестник Русского Западно-европейского патриаршего экзархата, № 15, 1953, с. 138-155.

http://predanie.ru/audio/propovcdi-i-besedy/mitropolit-antonii-surozhskii/

8.            Митрополит Антоний Сурожский. Человек перед Богом. Москва: ПАЛОМНИК, 2000.

http://www.wco.rU/biblio/book.s/antons23/main.htm

9.            Митрополит Иерофей Влахос. Православная психотерапия. Сергиев Посад: Свято-Троицкая Сергиева Лавра, 2005.

http://www.hesychasm.ru/library/psychology/vlhs_0.htm

10.               О непрестанной молитве. Поучения святителя Феофана Затворника. Москва: Даниловский благовестник, 2001.

http://azbyka.ru/tscrkov/duhovnaya_zhizn/molitva/isihazm_iisusova_rnolitva/ feofan_o_neprestannoy_molitve. shtml

11.            Павел Флоренский. Столп и утверждение Истины. Москва: Правда, 1990 (Репринт 1914 года).

http://azbyka.ru/vera_i_neveric/o_bogc2/stolp_i_utverzhdcnie_istiny-all.shtml

12.               Св. Иоанн Дамаскин. Тонное изложение православной веры. Москва: Братство свт. Алексия, 1992.

http://www.orthlib.ru/John_of_Damascus/vcra.html

13.             Св. Симеон Новый Богослов. Божественные гимны. Минск: ХАРВЕСТ, (Издательство Белорусского Экзархата Белорусской Православной Церкви),

2007.

http://golden-ship.rU/knigi/3/simeonNB-BG.htm

14. Творения иже во святых отца нашего Василия Великаго, архиепископа Каппадокийския. Москва: ПАЛОМНИК, 1993.

Content

Kudrjavcevs Igors Dievs - mans draugs

SATURS

IEVADS

SARUNA AR DIEVU

LŪGŠANA, TĀS BŪTĪBA UN VEIDI

DZIEDINOŠĀ LŪGŠANA. NO PASAULĪGĀS PIEREDZES

DZIEDINOŠĀ LŪGŠANA KALPO CILVĒKIEM

DZIEDINOŠĀ LŪGŠANA. NO PERSONISKĀS PIEREDZES

TIEŠI TAGAD!

DIEVS MŪSU SIRDĪ

MĒRĶIS

ATVESEĻOŠANĀS

SIRDS

CEĻŠ

PERSONISKĀ PIEREDZE

TIEŠI TAGAD!

DVĒSLE, PRIEKS, UZVARA

JĀ, KAS TAD ĪSTI IR DVĒSELE?

DVĒSELE, BAROJOŠĀ UN KAISLĪGĀ

DVESELES SLIMĪBAS PAZĪMES

DVĒSELES IZDZIEDINĀŠANA

PERSONISKĀ PIEREDZE

MES ESAM UZVĀRĒTĀJI

TIEŠI TAGAD!

DIEVIŠĶĀ ENERĢIJA UN DIEVIŠĶĀ GUDRĪBA

NO BRĪNUMA UZ BRĪNUMU

ENERĢIJA UN AUGSTAKA GUDRĪBA

AUGSTĀKĀ GUDRĪBA KATRA CILVĒKA DZĪVĒ

DEBESU VALDNIECES MĪLESTĪBA

KĀ IZMANTOT ZINĀŠANAS UN SPĒKU?

TIEŠI TAGAD!

SIMTS SOĻU PRETIM

KĀ SAVIENOTIES AR DIEVU?

AICINAJUMS UZ DEBESIM

DIENAS UZ ZEMES

MŪŽĪGIE ZIEMASSVĒTKI - TĀ KUNGA PIEDZIMŠANA

PIELIKUMS. SVĒTAIS ŪDENS

DAŽAS LĀSES ŽĒLASTĪBAS

SVĒTAIS ŪDENS NO KRĀNA?

PAR JORDĀNU

ĶĪMIJA UN FIZIKA

CILVĒKS KĀ MAGNĒTS

NOBEIGUMS. UN JAUNS SĀKUMS

GRAMATA MINĒTO DARBU SARAKSTS UN INTERNETA RESURSI