Andersens Leifs

Dievs - kāpēc Tu guli

Leifs Andersens

Dievs - kāpēc Tu guli?

ISBN 978-9984-753-73-7

SATURA RĀDĪTĀJS

AUTORA UZRUNA LASĪTĀJIEM LATVIJĀ

I DAĻA

1. MIKLA PAR GULOŠO DIEVU

2. ATBILDE IR

A. Izskaidrojums vai sludināšana. . . .

B. Ciešanas - ienaidnieks un žēlastība . .

C. Dievs ir nelaimes radītājs

3. NO KURIENES RODAS CIEŠANAS? . . .

A. Mēs paši izvēlējāmies ciešanas. . . .

B. Dievs pats izvēlējās ciešanas

C. Mūsu Tēvs

D. Viņš visu dara mīlestībā

4. SĀ'l’ANS VAI DIEVS

A. Stiprais un stiprākais

B. Cilvēku vaina, Dieva atbildība . . . .

C. Vainīgs, nevainīgs

5. KĀDA JĒGA?

A. Ciešanu jēga

B. Apslēptais Dievs

C. Ceļā uz ciešanu prieku

6. BĒRNA SARUNA

A. “Ar Dievu tiesāties gribu..”

B. Lūdziet, ко vēlaties

C. “Paldies par visām lietām.”

7. TĀDĒĻ

A. Pestīšana

B. Nabadzība

C. Bagātība

D. Cerība

8. AIZSTĀVĪBĀ DZĪVEI, KĀDA TĀ IR

II daļa

9. EVAŅĢĒLIJS PAR APSLĒPTO DIEVU

A. Kristietība - ticība, kas sarūgtina

B. Brīvību nesošā krusta ticība

C. Tāpēc

D. Godības teoloģija

E. Kirkegors kā krusta teologs

10. DIEVA VĀJUMS

A. Visvarenības robežas

B. Pazudināšanas piedauzība

C. Par gribas verdzību un Dieva iepriekš izredzēšanu .

11. VECĀ DERĪBA UN JAUNĀ DERĪBA

A. Bībele ir nedalāma

B. Bībele ir dalīta

C. Pēc Kristus

VĒRES

SVĒTO RAKSTU RĀDĪTĀJS

AUTORA UZRUNA LASĪTĀJIEM LATVIJĀ

Dārgie draugi Latvijā!

Man ir liels prieks, ka šī grāmata nu ir iznākusi latviski. Es bieži ar pateicību atceros savus draugus Kristū, ko sastapu saistībā ar pirmo Ziemeļu un Baltijas valstu studentu konferenci un apmeklējot Rīgas draudzes. Mani aizkustina doma, ka mums - ar tik atšķirīgo personisko un nacionālo vēsturi - tomēr ir kopīgs pamats, uz kura varam sarunāties konferencēs un pat izdot grāmatas.

Es vienmēr ar lielu bijību pievēršos šim tematam: ticībai un protesta emocijām, kas rodas ciešanās. Jo es zinu, ka šeit mēs pieskaramies pašām sarežģītākajām un jūtīgākajām cilvēka dzīves jomām. Un vai es kādam palīdzības vietā nepadaru dzīvi vēl grūtāku?

Es lūdzu Dievu, lai šī grāmata nekļūtu cilvēkiem par nastu, bet par mierinājumu un palīdzību tādos sāpīgos dzīves brīžos, kad Dievs, šķiet, ir apklusis.

Paldies Aijai Eimanei, Uģim Sildegam un Luterisma mantojuma fondam, kas uzņēmās īstenot šo projektu.

Sveiciens Kristū,

Leifs Andersens

ī

I DAĻA

/

1. MĪKLA PAR GULOŠO DIEVU

Virsraksts nav provokācija. Tas ir citāts.

“Celies, Kungs, - kāpēc Tu guli? Mosties un neatstum mūs uz laiku laikiem!” (Ps. 44:24).

Bībele labi pazīst lielākās no visām bailēm. Bailes, kas mums šķiet radušās mūsu dzīves laikā. Bailes, ka Dievs ir vājš! Bībele nejautā, vai Dievs vispār ir. Taču tā nemitīgi taujā, kur Viņš ir, vai Viņš nav no mums novērsies, vai Viņš ir aizmidzis? Ko īsti Dievs dara?

Tie nav jautājumi, ko paturēt pie sevis. Visā dievbērnības pārsteidzošajā atklātībā cilvēks sauc uz Dievu, jo nesaprot To, un jautā, kāpēc Dievs nemostas. Kāda tam jēga? Kāda jēga pamest mūs, kad saucam pēc Viņa? Kāda jēga atstāt mūs vienus, kad raudādami kliedzam uz tukšām, mēmām debesīm?

Ja gadās runāt par Dievu ar neticīgiem cilvēkiem, agrāk vai vēlāk tiks uzdots jautājums - bieži vien dzelžainā pārliecībā, ka tas būs izšķirošais trieciens, kas sagraus ticību Dievam: “Kā tas iespējams, ka Dievs ir mīlošs, ja..” Nereti tas teikts tik triumfējoši, it kā būtu paša sacītāja izdomāts iebildums pret Dieva esamību. Taču, izdzirdot teikuma sākumu, katrs no mums varētu to pabeigt: “..ja pasaulē ir tik daudz sāpju?”

Mēs esam paraduši - un bieži tam ir pilnīgs pamats - uztvert šos iebildumus kā teorētisku zināšanu izraisītu vēlmi padiskutēt par Dievu no pieklājīga attāluma. Tomēr atbildēt ir grūti, un mēs kļūstam neiecietīgi: “Ak, nē, tikai ne atkal par to pašu! Vai jūs nevarat izdomāt kādu labāku jautājumu?”

Nē. Viņi nevar. Un ari mēs nevaram. Diezin vai ir kāds vēl grūtāks jautājums vai iznīcinošāka iebilde pret ticību mīlošam Dievam. Uz to ir grūti atbildēt karstā diskusijā vai teorētiski, neesot ar ciešanām tiešā saskarē. Taču, sastopoties ar ciešanām dzīvē, rast atbildi nav vieglāk: ko sacīt tēvam, kura mazais dēls tiek nogalēts viņa acu priekšā? Ko kristietība var teikt tiem, kas kā dzīvi līķi klīst koncentrācijas nometnēs? Ko es varu sacīt sev dienā, kad mana pasaule sabrūk?

Ko Dievs pats var teikt? Kā Viņš var aizbildināt to, ka ir visspēcīgs pasaulē, kurā cieš bērni? Pārņem izmisums, dzirdot par pieaugušu cilvēku ciešanām, sabrūkot zem pārcilvēciska grūtuma nastas, taču tas, ka mazi bērni, ārprātīgās bailēs kliegdami, vieni skrien pa bombardētas pilsētas ielām, ir kā kliedziens pret debesīm. Kāpēc debesis neatbild? Cilvēki naktīs redz murgus, dzirdējuši liecības par perversiem nacistiem, kas izklaidējušies, šaudami uz gaisā pamestiem zīdaiņiem. Vai Dievam nerādās slikti sapņi? Vai Viņš guļ dziļā, veselīgā miegā, kamēr mēs nevaram rast mieru, vairāk bīdamies no murgiem nekā no bezmiega?

Cilvēki cits citu īpaši nemīl. Un tomēr mēs apelējam pie sirdsapziņas, sakožam zobus un raudam, kad redzam citu ciešanas. Dievs saka, ka Viņš pats ir Mīlestība. Kāpēc tad Viņš ir tik bezdarbīgs? Kāpēc Viņš klusē? Kāpēc Viņš nedara vismaz to, ko pieprasa no mums: lai atvieglojam sava tuvākā ciešanas un nesam viens otra nastas? Vai ījaba uzdrošināšanās pārmest Dievam nav pamatota?

“Vai tad Tev ir miesīgas acis, vai Tu redzi, kā cilvēki redz? Vai Tavas dienas ir kā cilvēka dienas, vai Tavi gadi ir kā vīra dzīves laiki?” (īj. 10:4).

Ciešanu mīklas priekšā mēs, protams, varam aizmiegt acis un aizspiest ausis. Mēs varam mierināt vecmāmiņu vēža slimnieku nodaļā, ka viņa noteikti atveseļosies - viņa jau tagad izskatās daudz labāk! Mēs varam izvairīties no sastapšanās ar izmisušiem cilvēkiem vai runāt ar viņiem par citām lietām. Turklāt mums pa rokai vienmēr būs svētīgie saukļi: ka “laiks dziedē visas brūces”; “tikai pazīstot tumsu, mēs spējam priecāties par gaismu”; “tas ceļš mums visiem ejams”...

Nelaime tikai, ka lielās ciešanās un izmisumā - brīdī, kad palīdzība vajadzīga visvairāk - tukšās, bezjēdzīgās mierinājuma frāzes lēnām noklust. Brīžos, kad cilvēkiem visvairāk nepieciešama Dieva mīlestība, nevar sacīt, ka “Dievs ir labs, Dievs ir mīļš”. Jo viss apkārt notiekošais apliecina, ka nē, Viņš tāds nav. Varbūt neviens neuzdrošināsies to atzīt, pat sev pašam ne, bet noteikti sajutīs - kā neskaidru, apspiestu protestu.

Bet mēs taču varētu atvērt acis un muti un sacīt: tā ir problēma! Vai Dievs nav aizmidzis? Ko īsti Dievs dara? Vienreiz par visām reizēm mēs varētu skaļi izteikt savu protestu un izmisumu - ja nu kristietībai uz to ir kāda atbilde?

P. Storms reiz teica: “Cilvēki ir labi. Tad kāpēc viņi tādi nav?” Ļaujiet man to pārfrāzēt: “Dievs ir labs. Tad kāpēc Viņš tāds nav?” Tā ir mikla. Mīkla par gulošo Dievu.

2. ATBILDE IR

A. Izskaidrojums vai sludināšana.

“Dievs vai nu grib novērst ļaunumu, bet nevar;

Vai Viņš var, bet negrib;

Vai ari Viņš nedz grib, nedz var; vai arī grib un var.

Ja Viņš grib, bet nevar, Viņš ir vājš - un tāds Dievs nevar būt.

Ja Viņš var, bet negrib, Viņš ir ļauns - kas Dievam nepiedien.

Ja Viņš nedz var, nedz grib, tad Viņš ir vājš un ļauns un tāpēc

nav Dievs.

Ja Viņš gan grib, gan var, kas ir vienīgais, kas piederas Dievam,

no kurienes tad rodas ļaunums? Un kāpēc Viņš to nenovērš?”

Epikūrs, 341.-270. g. p. Kristus.

Tas ir pagāna jautājums. “Dievs” Epikūram nav Israēla Dievs. Taču viņš jautājumu formulējis tik precīzi, ka vēlāki mēģinājumi to darīt šķiet tikai bāli atdarinājumi.

Tas ir pagāna izaicinājums Dievam. Vai kristietībā atrodama atbilde? I’atiesībā ir. Bībele šo atbildi ir zinājusi tūkstošiem gadu, bet atbildes lielākā daļa dažu pēdējo gadsimtu laikā ir vienkārši aizmirsta vai noliegta! Tas, kam senbaznīca un viduslaiku baznīca ticēja, ko mācīja un no kā dzīvoja, tas, ko tā caur Reformāciju saglabāja nemainīgu un nostiprināja, to Apgaismības laikmets līdz ar daudz ko citu atmeta kā nederīgu. Šo zaudējumu mēs tā arī nekad neesam atguvuši. Ciešanu mīkla joprojām ir mīkla bez atbildes.

Taču mums ir atbilde. Ciešanas nav tikai mīkla. Bībele atzīst gan ciešanu mīklu, gan bijību to priekšā. Taču Bībelei ir kas vairāk, ko sniegt cilvēkiem, nevis tikai tukšas frāzes, kuru nozīme no biežās lietošanas kļuvusi pavisam bezsaturīga. Mums ir atbilde uz ciešanu problēmu - konkrēta palīdzība, kas kļūst arvien spēcīgāka, jo biežāk to izmanto; drošība, kas pieaug, jo vairāk mēs tajā balstāmies. Kristietība nav mēma un nevarīga cilvēku lielākā izaicinājuma priekšā. Ticība Dievam nepamet mūs izmisumā, kad tā mums visvairāk vajadzīga.

Mums ir atbilde. Bet Epikūra jautājums neparedz atbildi. Jautājums, ko uzdod Epikūrs, vēlas izskaidrojumu un intelektuāli apmierinošu atskaiti. Ja kādam šķiet, ka jautājums paredz atbildi, tās ir tikai iedomas. Jautājums ir lepns un pašapmierināts - lepns, ka izdevies formulēt neatrisināmu problēmu, pašapmierināts, ka izdevies sašūpot paša Dieva troni. Šādi jautājumi nesauc uz Dievu pēc palīdzības, bet gaida pazemīgu, pakalpīgu Dieva taisnošanos uz apsūdzēto sola.

“Ļauna un laulības pārkāpēju cilts meklē zīmes, un viņai nekāda cita zīme netiks dota kā vien pravieša Jonas zīme” (Mt. 12:38).

Jautājumi, uz kuriem grib saņemt atbildes rakstāmgalda teologi un filozofi, apiet Rakstus neietekmējamā cēlumā. Ir daudz mīklu, kuras Bībele neizskaidro. Taču Bībele sludina. Tā sludina, stiprina, palīdz, mierina, pacilā un ļauj mums “baudīt, ka Tas Kungs ir labs”! IMbele nesniedz mums spekulācijas, bet uzvaru! Un izrādās, ka tur, kur filozofi un teologi veltīgi meklē zīmes, Jēzus tās čukst Saviem bērniem ausī. Jēzus norāda un atklāj mums Savas mīlestības un spēka zīmes - zīmes, kas paliek apslēptas citiem.

Es nedomāju, ka uz jautājumu par ciešanām Dievs liegtu mums atbildi. Drīzāk šķiet, ka ciešanu dziļākais noslēpums cilvēka prātam nav aptverams. Bet vēl būtiskāk ir tas, ka izskaidrojumi nenieka nepalīdz! Kad stāvi pie dzīvesbiedra kapa vai sava bērna slimības gultas, vai tev palīdzētu ciešanu problēmas izskaidrojums? Tāpēc izskaidrojumi ir ne tikai nederīgi, bet pat pretīgi - kā Remarka aprakstītā slimnīcas mācītāja, profesionāla dvēseļu kopēja, gadījumā:

“Es skatos uz viņu. Viņš sēž kā akmens kalns, un nekas viņu nespēj satricināt. Aiz viņa spēcīgās galvas stāv nakts. Izabeles nemierīgā nakts, kas vējo un sitas logā. Tajā čum un mudž jautājumi, uzkuriem navatbilžu. Bet Bodendīkam ir atbildes uz visu” Remarks Ē. M., “Melnais obelisks”.

Protams, ka cilvēki ir nepateicīgi. Vispirms viņi triumfējoši iebāž savus jautājumus kristietībai degunā, pieņemot, ka tā nevarēs atbildēt. Un, kad kristietība neuzbāzīgi norāda, ka dažas atbildes tajā ir rodamas, tad jautātājs vīzdegunīgi nosprauslājas, ka tās pilnīgi droši ir iepriekšzināmas, spekulatīvas un bezsirdīgas. It kā mācītājs un dvēseļu kopējs neciestu tieši tāpat, kā visi pārējie.

Bet Svētie Raksti koncentrējas uz to, kas tiešām palīdz un pacilā: atsvabinošu un konkrētu Dieva mīlestības sludināšanu. Un tā kļūst saprotama tikai tam, kas pazīst Jēzu kā Pestītāju! Kristietībā nav slepenu, apslēptu zināšanu, kas pieejamas tikai īpaši iesvētītajiem: visa kristietības atklāsme ir atklāta un visiem aizsniedzama. Tomēr mēs bieži stāvam “ļauna un laulības pārkāpēju cilts” priekšā, un mums nav atbildes uz jautājumu par ciešanām, ko tā pieprasa.

“Noslēpumainās lietas visas pieder Tam Kungam, mūsu Dievam, bet atklātās lietas mums un mūsu bērniem mūžīgi..” (5. Moz. 29:29). Tāpēc mēs koncentrēsimies uz atklātajām lietām. To ir pietiekami daudz, lai būtu par ko brīnīties un priekā gavilēt.

B. Ciešanas - ienaidnieks un žēlastība.

Rakstiem pret ciešanām ir lietišķa attieksme. Tie nemēģina apgalvot, kā, piemēram, reliģiskā kustība Christian Science, ka ciešanas ir iedomas un ilūzijas. Bībeles pasaule nav reliģioza pastaiga mākoņos bez saskares ar zemes dzīvi. Bībelē aprakstīti mīloši pāri, dzemdējošas mātes, slimi bērni, karojošas sievietes, mirstoši vīri, kari, tirdzniecība, šķēpa cirstas brūces, cirvji, vīns, mēris, mušas, odi, zirgi, suņi, kuģi un dārgumi. Bībelē nav rakstīti mīti par garu pasaulēm un dievu sāgas. Tur nav izsmalcinātas, no pasaulīgā atrautas filozofijas un no praktiskās dzīves attālinātu sapņojumu par ideālu esību virs zemes. Bībele arī nesaka, ka viss ir ciešanas, kā to apgalvo budisms.

Dzīve ir jauka. Zeme ir brinišķiga. Dievs ir radījis manu ķermeni un manu kaķi tāpat kā manu dvēseli un garu. Un tas Viņam ir labi izdevies! Viņš radījis tik skaistu pasauli, ka tās daiļums un harmonija mirdz pat caur nāvi un grēkā krišanu. Dieva rokas pieskāriens saskatāms pat nedabiskajā ārišķībā, kam radītais ticis pakārtots mūsdienās. Viņš radījis pasauli ar izpratni par krāsām, aizrautību, humoru, daudzpusību un lietderību. Viņš radījis pasauli ar mīlestību. Kaut arī Raksti neizliekas neredzam ciešanas, tie pēc būtības ņem vērā, ka Dieva neredzamā daba saskatāma Viņa radīšanas darbā (Rom. 1:20; īj. 12:7).

Lietišķā pieeja dzīvei pamato, kāpēc Bībele ciešanas neuzlūko kā nebūtiskas, ko var ignorēt, nedz arī kā visvarenas, kam vajag pakļauties. Ciešanas ir ienaidnieks, pret ko jācīnās! Nav jāsamierinās, ka tāds nu reiz ir “liktenis” (cik nejauks jēdziens)! Es varu iet karā pret dzīvi un darīt savas mūža dienas labākas: mēģināt atveseļoties, atrast darbu, izlīgt ar sievu. Jātiecas pēc līksmes un jāpriecājas par dzīvi!

Noteikti nevajag tiekties pēc ciešanām pašu ciešanu dēļ! It kā mūsu ciešanas kaut kā īpaši iepriecinātu Dievu vai būtu kāda attīstīta pazemības forma. Tas nozīmētu padarīt par muļķi mūsu Radītāju, kurš gribēja mums dāvāt labu dzīvi. Turklāt vēlme ciest pauž farizejisku pazemības tieksmi gūt labumu no Dieva un tikt glābtam kaut kā cita un nevis ticības dēļ (Kol. 2:20-23). Ar to visu ir jātiek skaidrībā, pirms mēs nonākam pie otra, ne mazāk šokējoša ieskata Rakstu attieksmē pret ciešanām. Proti, visnotaļ reālistiskā un savā ziņā zemes dzīvi atklājošā Grāmata rāda mums tādu attieksmi pret ciešanām, kas var likties gluži nepiedienīga un gandrīz jūsmīga.

“..un teicam sevi laimīgus arī savās ciešanās” (Rom. 5:3).

“..jo jums ir dota žēlastība., arī par Viņu ciest..” (Fil. 1:29).

“Tas man bija par labu, ka mani pārbaudīja un pazemoja..”

(Ps. 119:71).

“Svētīgi tie, kam bēdas, jo tie tiks iepriecināti. Svētigi jūs esat,

ja jūs lamā un vajā un ar meliem par jums runā visu ļaunu

Manis dēļ” (Mt. 5:4, 11).

“Pacietiet pārmācību! Dievs izturas pret jums kā pret bērniem.

Jo kur ir bērns, ko tēvs nepārmāca?” (Ebr. 12:7).

Ciešanas nav ienaidnieks - tās ir žēlastība.

Grūti laiki ir iepriecinājums. Pazemojums ir labums.

Kā saprātīgi domājošs cilvēks var kaut kam tādam piekrist? Nevar taču priecāties par ciešanām un pazemojumiem - tas šķiet pretdabiski.

Lielākais, ko šajā ziņā varētu vēlēties, būtu prieks trūkumā, par spīti trūkumam, un pat tas varētu likties necilvēcīgi daudz prasīts. Varētu piekrist, ka zemes dzīves pārbaudījumus caurvij kāds nemainīgs reliģiozs prieks. Un tomēr - tas nav tas prieks, par ko runā psalmists, Jēzus un apustulis Pāvils. Viņi saka, ka teic sevi laimīgus ciešanās! Jēzus mudina nevis sakost zobus, kamēr ciešanas beidzas, bet priecāties un diet (Lk. 6:23). Tas nešķiet nedz patiesi, nedz praktiski iespējami, drīzāk gan kā ar īsto dzīvi nesaistīts elements citādi visnotaļ praktiskajā kristietībā.

Tomēr uz mirkli iedomāsimies neiespējamo - ka to iespējams īstenot! Iedomāsimies, ka prieks ciešanās ir kaut kas tikpat parasts kā darbs un ikdiena! Vai tev nešķiet, ja prieks par ciešanām kļūtu tikpat īsts kā pašas ciešanas, tad savā ziņā tu kļūtu neievainojams? Mēs nerunājam par nedabisku ciešanu baudīšanu, un tas nenozīmē arī pēkšņu ciešanu izbeigšanos. Runa ir par īstu, patiesu prieku par ciešanām, kuras joprojām ir ciešanas! Tās moka un sāpina, taču arī iepriecina! Tu teic sevi laimīgu par tām.

Ja apustuļi ir pie pilna prāta - un man šķiet, ka tā ir - un viņu teiktais nav tikai tukša salmu kulšana, mēs nonākam aci pret aci ar unikālu noslēpumu! Tad Bībelē atrodams ne vien atminējums ciešanu mīklai, bet arī konkrēta palīdzība un pamatots prieka apsolījums. Un noslēpums ir šāds!

C. Dievs ir nelaimes radītājs.

Priecāties par ciešanām - nevar taču priecāties par kaut ko, kas nāk no ļaunā! Kā var teikt sevi laimīgu par vajāšanām, slimībām, bezdarbu, nāvi, trūkumu vai vientulību, ja tas nāk no Sātana?

“Es esmu Tas Kungs, un cita nav neviena; bez Manis neviena Dieva nav. Es tevi apbruņoju, jebšu tu Mani nepazini, lai atzītu no saules lēkta līdz rietam, ka bez Manis nav cita Dieva. Es esmu Tas Kungs, un cita nav neviena!” (Jes. 45:5-6).

Četrkārtīgs apliecinājums: ir tikai viens Dievs, tas ir Tas Kungs. Tikai viens ir visspēcīgs. 'Pikai vienam pieder visa vara debesīs un virs zemes - Viņš to visu ir radījis!

Pēc tam ir nākamais pants:

“Es, kas radu gaismu un veidoju arī tumsību, kas dod svētību, bet arī ļaunumu; Es esmu Tas Kungs, kas visu to dara” (Jes. 45:7).

No kurienes rodas tumsa un nelaime? Vai šis jautājums nav viena no “apslēptajām lietām”, uz kurām atbildi zina tikai Kungs, mūsu Dievs? Nē, tā ir viena no “atklātajām lietām” mums un mūsu bērniem. Te diezgan skaidri un nepārprotami rakstīts: visspēcīgais Dievs Tēvs, debess un zemes, un arī nelaimes radītājs. Tie noteikti ir kādi Vecās Derības murgi! Tas ir pretrunā ar to, kā mēs esam pieraduši domāt.

Nē, tā nav kļūda. Tieši otrādi - kā sarkans dzīpars šī doma vijas caur Rakstiem.

“Tas Kungs nokauj, un Viņš dara dzīvu, Viņš nogrūž lejā ellē un atkal uzved augšā. Tas Kungs dara nabagu un dara bagātu. Viņš pazemo, un Viņš paaugstina” (1. Sam. 2:6-7).

“Kas ir cilvēkam muti devis? Un kas dara mēmu vai kurlu, vai redzīgu, vai aklu? Vai ne Es, Tas Kungs?” (2. Moz. 4:11).

“Tas Kungs bija devis, Tas Kungs ir ņēmis, Tā Kunga Vārds lai ir slavēts!” (īj. 1:21).

“Ja mēs esam no Dieva labu saņēmuši, kā tad lai mēs arī nesaņemam ļaunu?” (Ij. 2:10).

“Vai tad var kāds sacīt, ka tas notiktu bez Tā Kunga pavēles un ka ļaunais un labais nenāktu no Visuvarenā mutes?” (Raudu dz. 3:37-38).

“Vai var gadīties pilsētā kāda nelaime, kam Dievs nebūtu licis notikt?” (Am. 3:6).

“Vai nepārdod divi zvirbuļus par vienu artavu? Un neviens no tiem nekrīt zemē bez jūsu Tēva”1 (Mt. 10:29).

“..bet Dieva darbiem vajag parādīties viņā”2 (Jņ. 9:3b).

“Turiet, mani brāļi, to par lielu prieku, ka jūs krītat dažādās kārdināšanās” (Jēk. 1:2).

“Tātad, lai arī tie, kas cieš pēc Dieva gribas, labu darot, nodod savas dvēseles uzticīgajam Radītājam” (1. Pēt. 4:19).

Tātad gan Jaunā, gan Vecā Derība šajā izpratnē ir vienotas? Kāda tad ir Sātana loma? Un mana? Vai ļaunais tiešām nāk no Dieva? Tad Dievs tomēr nav mīlošs? Vai mēs varam sacīt, ka visas ciešanas nāk no Dieva? Vai tagad mums jāstaigā pa slimnīcām un bērēm, stāstot, ka to izdarījis Dievs? Vai Dievs soda?

Visas iebildes mēs varētu aizmēzt ar vienu apgalvojumu: tā rakstīts Bībelē. Taču tā nebūtu bībeliska attieksme, jo, pilnīgi dabiski, šādi iebildumi var ienākt prātā katram cilvēkam. Bet pie tā mēs atgriezīsimies vēlāk. Tagad un tūlīt es vēlos vērst jūsu uzmanību uz to, ko mēs gadiem esam dziedājuši no savām dziesmu grāmatām.

“Dievs labi dar’ ko darīdams,

Viņš taisn(i)s Savā varā;

Lai dara man kā domādams,

Es ciešu klusā garā.

Viņš ir mans Dievs, kas piestāsies Glābt mani manās bēdās,

Tam ļaujos, kad sirds ēdas.”3

Dīvaini, ka mēs labprāt dziedam to, kam nekad nepiekristu, izdzirdējuši to sprediķī. Nemaz jau nerunājot par protestu, kādu izraisītu šāds Bībeles citāts! Tad tuvinieku nāves gadījumā pazemīgi nomurminātais: “Kungs devis, Kungs ņēmis...” izraisītu sašutumu, la vien kāds šiem vārdiem ticētu. Vai tiešām tu domā, ka Dievs atņēmis šai sievietei vīru un bērnus? Ja tu tā domātu, tad sastaptos ar nosodījumu un pretestību! Šādi teicieni kļuvuši par runasveidu, mūsdienās šie vārdi ir zaudējuši savu nozīmi. Tiem neviens vairs netic.

Kā jau minēju, Kristus Baznīca šo noslēpumu ir zinājusi gadsimtiem ilgi. Līdz pat salīdzinoši nesenai pagātnei cilvēki ir zinājuši, ka “vienīgi Dievs nosprauž laikus un brīžus; Viņš ļaudis ievaino, un Viņš ari dziedina”. Taču pēdējo gadsimtu laikā tas ticis pilnīgi aizmirsts vai aizstāts ar beznozīmes runasveida bezspēcību.

Atļaujiet man šeit iestarpināt stāstu, kam patiesībā ar mūsu tēmu nav nekāda sakara, tomēr tas var sniegt norādes, kurp mums doties tālāk. Kad Ecēhiēls saņēma aicinājumu, viņš ieguva arī rakstu rulli. Tas no abām pusēm bija aprakstīts ar raudu dziesmām, vaimanām un žēlabām. Tā varētu izskatīties arī Bībeles stāsts par Dievu kā nelaimes radītāju. Tāds Dieva attēlojums nemaz nevarētu būt citāds kā vien raudu dziesmu, vaimanu un žēlabu apkopojums! Kur palikusi Dieva mīlestība? Mums rodas kārdinājums novērsties no Bībeles. Daži pieķeras nekaunīgai Rakstu kritikai; tas ir novecojis un nejauks nekristīgas dievticības uzbrukuma veids. Citi pazemīgāk (un labu nodomu vadīti) gluži “luteriski” balstās rakstītajā: to mēs nesaprotam, tāpēc paceļam cepuri un dodamies tālāk.

Nē, problēma ir, ka mēs pārāk labi saprotam, ka Dievs rada nelaimes, asaras un neziņa arī nāk no Dieva! Mēs to saprotam gluži labi. Vienkārši mums tas neder. Tāpēc mēs slēpjam galvu smiltīs. Tas nav tikai pašapmāns un nekristīga rīcība; aizmiegt acis un aizspiest ausis piedevām ir arī muļķīgi! Parasti izrādās, ka Bībelē rakstītais, kas pirmajā acumirklī izskatās nožēlojami, dziļāk ielūkojoties, ir Evaņģēlijs jeb priecīga ziņa.

Ecēhiēls ne tikai saņēma pavēli saņemties un piespiest sevi izlasīt briesmīgo tekstu: ““Cilvēka bērns, apēd šo rakstu rituli, ko Es tev dodu, un pildi ar to savas iekšas.” Tad es to apēdu, un tas bija manā mutē tik salds kā medus” (Ec. 3:3).

Tālāk es gribētu jautāt: kāpēc lai Dievs tiktu sveikā cauri? Es neredzu iemeslu, kāpēc lai Dievs, kurš ir godprātīgs, visspēcīgs un mīlošs, varētu izvairīties no atbildības par to, kas notiek Viņa pasaulē. Ja Viņam tiešām pieder visa vara debesīs un virs zemes, kāpēc Viņš to nelieto? Tiesa gan, mūsdienās aizbildināt Dievu, atņemot Viņam atbildību par ciešanām un sāpēm, kļuvis moderni. Bet caur to Viņam atņemta arī vara! Aizstāvēdami Dieva mīlestību, cilvēki atņēmuši Viņam varu un atbildību, tādējādi padarīdami Dievu nevarīgu un bezatbildīgu.

Baznīca tik ilgi ir nenoteikti runājusi par “Visvareno” un Viņa “visvarenību”, ka liekas pavisam aizmirsusi, ka Tas, kurš ir “visvarens”, vienkārši ir stiprs! Viņš var, ko Viņš grib! Viņam ir spēks kā nevienam citam! Viņa rags ir pacelts, Viņa labajā rokā ir varenība un spēks. Bet Viņa Baznīca spējusi tik filozofiski aizsapņoties par “visvarenību”, vienlaikus praksē rēķinoties ar Viņu kā nespēcīgu. Tā atvēlējusi Dievam pasīva un izmisuša vērotāja lomu, kamēr pasaule iet savu gaitu, kamēr vēstures pavedieni izslīd Tam no rokām...

Nē, ja Viņam patiešām pieder vara un Viņš vēlas arī godu, tad Viņam jābūt gatavam atbildībai! Un Viņš ir tam gatavs, mīļie draugi, Viņš ir gatavs atbildībai!

“Es, kas radu gaismu un veidoju arī tumsību, kas dod svētību, bet arī ļaunumu; Es esmu Tas Kungs, kas visu to dara” (Jes. 45:7).

3. NO KURIENES RODAS CIEŠANAS?

/

A. Mēs paši izvēlējamies ciešanas.

Vai Dievs ir ļauns? Ja tiešām ir viens Dievs, kurš šķietas esam “viss”, vai tad nav pašsaprotami, ka arī ļaunums nāk no Viņa? Tas būtu gan pašsaprotami, gan loģiski, taču tas nav tiesa! Ļaunums nav no Dieva: Viņš ir mīlestības Dievs, jā, mīlestība ir Dieva paša daba! I as ir visdrošākais un svarīgākais, ko mēs vispār varam pateikt par Dievu - arī tad, kad Raksti sauc Viņu par nelaimes radītāju.

Mēs vēl pieredzēsim, ka šī Rakstu atziņa tomēr nevājina Evaņģēliju par Dieva mīlestību. Taču, ja mēs grasītos sludināt šo Rakstu atziņu, pa ceļam pazaudējot vēsti par Dieva mīlestību, tad mums labāk vajadzētu turēt muti ciet. Tas, ka Dievs ir nelaimes radītājs, nenozīmē, ka Viņš sākotnēji radījis ļaunumu - to noskaidrosim reizi par visām reizēm! Arī jebkura saruna par Dievu taču kļūtu bezjēdzīgajā naids pret Viņu nāktu no Viņa paša.

Tātad - no kurienes nāk ļaunums? Uz to mums ir pilnīgi skaidra atbilde: mēs par to nekā nezinām! Tā ir viena no miklām, viena no “apslēptajām lietām”. Dievs radīja čūsku, radīja “varas un valdības pasaules telpā”. Bet to, kā čūska kļuva ļauna, mēs nezinām.

Kāds dāņu teologs izteicies šādi: “Ja jautājam Bībelei, no kurienes radies ļaunums, tā atbild: no čūskas!” Tad pie tā nu mums jāpaliek, lai arī kādu atbildi pieprasītu Epikūrs un mūsu pašu ziņkārība, un tuvāki paskaidrojumi netiek sniegti. Tas arī nav būtiski. Tas var šķist kaitinoši, taču dzīvē izrādās nesvarīgi. Izšķiroši ir tas, ka, nezinot, no kurienes radies ļaunums, mēs toties ļoti labi zinām, kā tas ienāca pasaulē: mēs paši to izvēlējāmies. Tā vietā, lai paliktu pie Dieva un dzīvotu Viņa mīlestībā, mēs novērsāmies no Viņa un Dieva vietā izvēlējāmies Viņa pretinieku. Atraudami roku dzīvības un labuma devējam, mēs metāmies ļaunuma kunga apkampienos.

Ko tad mēs gaidījām? Ka Sātans turēs savus solījumus? Ka viņš, mūsu lojalitātes aizkustināts, mūs lutinās un atalgos? Ka viņš ļaus mums ganīties zaļās ganībās un stiprināt savu dvēseli? Nē taču! Ja ieceļam ļaunuma kungu par valdnieku, tad esam izvēlējušies ļaunumu par daļu no savas dzīves. Ja uzticīgi sekojam Dieva pretiniekam, tad viņš tikpat uzticīgi mocīs mūs visu mūžu līdz pat ellei. Patiesībā mums nevajadzētu brīnīties par pasauli vai mūsu dzīvi, kad esam uzgriezuši muguru tam vienīgajam, kurš vēl mums labu!

Mēs paši izvēlējāmies ciešanas! Un izdarījām to tik pamatīgi, ka pat tiem, kas tagad ticībā atgriežas pie Dieva, joprojām tā vai citādi jāsadzīvo ar ciešanām. Dievs radīja pasauli, kur bija skaistuma pārpilnība, dzīvība un saskaņa. Pasaule vairs nav tāda, kādu Dievs to radīja. Tagad Sātans ir “šis pasaules valdnieks”, “šis pasaules dievs” (Jņ. 14:30; 2. Kor. 4:4).

Jā, bet es neko neizvēlējos! Es esmu nevainīgs! Pasaule tāda bija ilgi pirms manas dzimšanas. Tā varbūt ir Ādama un Ievas vaina, taču ne mana!

Pirmkārt, var taču būt vienalga, kuri cilvēki ir vainīgi. Runa ir par to, ka tā ir cilvēku, nevis Dieva vaina, ka pasaule šodien ir tāda, kāda tā ir. Otrkārt, pie vainas tomēr būsim mēs visi - katrs personīgi esam apstiprinājuši atkrišanu no Dieva, katrs par sevi mēs esam gājuši Ādama un Ievas pēdās un esam bijuši līdzdalībnieki Sātana tirānijas nostiprināšanai bezdievīgā pasaulē.

Kaut kā šajā skaidrojumā trūkst - varbūt cilvēki vairs nav tādi, kādus Dievs tos radīja? Tomēr tas izskaidrotu cilvēku ļaunumu, cilvēku radītās ciešanas, taču ne dabas katastrofas, slimības, sausumu un nelaimes - par tām taču mūs nevar vainot? Un tomēr - kaut netieši, bet var. Atkrizdami no Dieva, mēs aizrāvām līdzi visu radību. Ne tikai mēs paši nonācām nāves varā, ari radījumus un dabu Dievs pakļāva nāvei, jo mēs no Viņa novērsāmies.

“Jo radība pakļauta iznīcībai nevis aiz savas patikas, bet aiz Tā

gribas, kas viņu tai pakļāvis” (Rom. 8:20).

Atkrišanas dienā Dievs grēka dēļ nolādēja pasauli, kurā mums jādzīvo (1. Moz. 3:17). Mēs brīvprātīgi izvēlējāmies nāvi, bet daba lika tai pakļauta bez izvēles! Tāpēc arī radījumi vairs nav tādi, kādus Dievs los sākotnēji radīja - vilks vairs nevar ganīties kopā ar jēru,

lauva nevar ēst zāli kā vērsis un mazs bērns nevar pastiept roku indīgas čūskas ligzdā, lai netiktu sakosts.

Tāpēc mēs laiku beigās nevaram cerēt ieraudzīt uz šīs zemes atjaunotu mesiānisko miera valstību - tam vajadzīga jauna zeme, kur nāve mirusi uz mūžiem. Daba sekojusi līdzi cilvēkam ciešanās, kā suns seko savam saimniekam. Nāve, nevis dzīvība, valda dabā. Mēs sacēlāmies pret Radītāju, tāpēc radījumi var sacelties pret mums un mūs nogalināt. Jā, visas ciešanas pasaulē ir sekas mūsu atkrišanai no labā - tā šis neizskaidrojamais ļaunums ienāca pasaulē, un tagad ietekmē mūsu dzīvi. Pārkāpums veidoja likteni.

Tagad mums jāsteidz iestarpināt būtisku piezīmi: sakarība starp grēku un ciešanām, kā jau sacīts, ir netieša! Nav nekādas tiešas, individuālas saistības starp katra cilvēka grēkiem un viņa ciešanām, jo mēs esam grēcinieki, kas cieš visvairāk! No cilvēka likteņa nevar izdarīt secinājumus, cik daudz viņš Dieva priekšā grēkojis. Jēzus nebija grēkojis, bet cieta daudz vairāk nekā vairums cilvēku.

To visu mēs aplūkosim vēlāk. Tagad es vēlos pieminēt Jēzus vārdus:

“Tanī pašā laikā atnāca ļaudis, kas Viņam stāstīja par gali-liešiem, kuru asinis Pilāts bija sajaucis ar viņu upuriem. Un Viņš tiem atbildēja un sacīja: “Vai jūs domājat, ka šie galilieši ir bijuši lielāki grēcinieki nekā visi pārējie galilieši, tāpēc ka tie to cietuši? Es jums saku: nebūt ne, bet, ja jūs neatgriezīsities no grēkiem, tad jūs visi tāpat iesit bojā. Jeb vai jums šķiet, ka tie astoņpadsmit, uz kuriem krita Ziloas tornis un tos nosita, bija vairāk vainīgi nekā visi pārējie Jeruzālemes iedzīvotāji? Es jums saku: nebūt ne, bet, ja jūs neatgriezīsities no grēkiem, jūs visi ņemsit tādu pašu galu”” (Lk. 13:1-5).

“Viņa mācekļi Viņam jautāja: “Rabi, kas ir grēkojis, viņš pats vai viņa vecāki, ka viņš neredzīgs piedzimis?” Jēzus atbildēja: “Ne viņš ir grēkojis, ne viņa vecāki, bet Dieva darbiem vajag parādīties viņā”” (Jņ. 9:2-3).

Tas tomēr mazliet izskaidro situāciju. Varbūt ne gluži to, no kurienes jaunums rodas, bet gan, kā tas ienācis pasaulē un mūs tiranizē. Kad mēs, vainotāji, jautāsim kristietībai: “Kāpēc pasaulē ir sāpes un bēdas, ja Dievs ir mīlošs?” - tā kautri atbildēs: “Jūs paši to izvēlējāties, bērniņi.”

Varbūt vajadzētu šajā mirklī apstāties un apsvērt, vai ir iemesls izbrīnam, ja pārdomājam, kā mēs izlietojam savu dzīvi. Senos laikos varēja pajautāt: “Vai cilvēks var ciest tik daudz, cik pelnījis?”- un atbilde bija skaidra, jo katrs zināja, kas ir mūsu grēks: kalpošana Sātanam, ļaunuma iecelšana ķēniņa kārtā. Mūsdienās atbilde būtu mazāk skaidra, jo grēkā krišana ir kļuvusi par mītu un ļaunums ir tikai nožēlojama nepilnība. Pat grēks mums ir kļuvis “tikai tāds grēciņš”.

Tomēr jāsecina, ka arī šis paskaidrojums neder, stāvot pie vaļēja kapa vai sesto gadu sēžot ratiņkrēslā. Ir jāsaprot, ka ciešanas nav mums nepelnīti uzkritušas, kā mēs parasti domājam, 'lāču tas nesniedz īstu palīdzību un mierinājumu. Konkrēto un mīlestības pilno palīdzību, ko Dievs sniedz cietējam, mēs vēl ieraudzīsim!

B, Dievs pats izvēlējās ciešanas,

a) Dieva asaras

Kad cilvēki izvēlējās ļaunumu un ciešanas, Dievs atbildēja acumirkli. Tajā pašā dienā Dievs atbildēja uz mūsu sacelšanos, un Viņa atbilde bija divkārša.

1. Viņš atstūma mūs no Sevis. Viņš kļuva mūsu ienaidnieks, kā mēs bijām kļuvuši Viņa naidnieki.

“Viņš uzvilcis Savu stopu kā ienaidnieks, pacēlis Savu labo roku kā pretinieks.. Tas Kungs ir kļuvis mums par ienaidnieku, Viņš iznīcinājis Israēlu, izpostījis visas viņa pilis, sagrāvis viņa cietokšņus un vairojis Jūdas meitas vaidus un nopūtas” (Raudu dz. 2:4-5).

“Bet tie bija nepaklausīgi un apkaitināja Viņa Svēto Garu, tādēļ Viņš kļuva tiem par ienaidnieku un karoja pret viņiem” (Jes. 63:10).

Šķiet neticami, ka pēc apsolījumiem, ko Dievs bija devis Israēla ļaudīm, Viņš vienkārši kļuva par Savas tautas ienaidnieku. Bet tāds bija grēkā krišanas bezcerības pilnais noslēgums - mēs tikām izraidīti Dieva nolādētajā zemē, ciešanās, ko paši bijām izvēlējušies, un visa pamatā esošajā naidā ar Dievu, kā Pāvils to apraksta Rom. 5 un 2. Kor. 5. Tāds ir rezultāts: cilvēki var būt naidā ar savu Radītāju.

“Briesmīgi ir krist dzīvā Dieva rokā!” (Ebr. 10:31).

“Es jums teikšu, no kā jums būs bīties: bīstieties no tā, kam ir vara nonāvēt un pēc tam iemest ellē. Tiešām Es saku: to bīstieties!” (Lk. 12:5).

(Ievēro, ka Jēzus te nerunā par Sātanu, jo Sātanam nav varas mest ellē - viņš pats top iemests ellē!)

2. Vienlaikus Dievs pats izvēlējās ciest. Nedomājiet, ka Dievs Savus bērnus atstūma ļaunā priekā un atriebes kārē. Neticiet tiem neveiksmīgajiem attēlojumiem, kuros Ādams un Ieva raudādami pamet Ēdenes dārzu, bet Dievs un ķerubi uz viņiem lepni un salti nolūkojas! Mēs netikām radīti par rotaļlietām Dievam, kurš garlaikojas, un Dievs neatmet mūs, plecus paraustīdams: nu, salūza manas rotaļlietas... Nē, tie bija Viņa paša bērni (vienīgie radījumi, kas līdzinājās Viņam!), ko Viņam nācās sūtīt tumsā, aukstumā un nāvē, jo tumsa, aukstums un nāve jau bija mūsos.

Kad Ādams un Ieva tika izraidīti, sākās cilvēku ciešanas. Tajā pašā acumirklī sākās arī Dieva ciešanas. Mīlestība nevar reaģēt citādi. Vai tas ir pārsteigums, kas liek Dievam saukt uz Ievu: “Ko tu esi izdarījusi!” Vai tās drīzāk nav sāpes? Tad sākās Dieva mūžīgās sāpes un ilgas - visu šo laiku Dievs vientulībā ilgojas pēc Saviem bērniem.

Pola Hofmana brīnišķīgajā Dieva un Mozus tikšanās attēlojumā grāmatā “Mūžīgā liesma” nav dogmatisku nepilnību:

“Bet Jehova lūkojās uz savu raudošo kalpu un atminējās, kā, dienai dziestot, bija staigājis pa dārzu kopā ar Ievu un Ādamu, un viņš sajuta nevaldāmas ilgas atkal būt kopā ar cilvēku. Ja viņam jāgaida līdz laiku beigām, tad katra diena šķitīs kā tūkstoš gadu. Viņš nemierīgi sakustējās tronī un pavēlēja serafiem: “Ejiet un atveriet vārtus, lai Mozus var šeit ielūkoties un būt kopā ar mums, un būt klāt visā, kas notiks. Tad viņš vairs neraudās un nebūs izmisis, bet zinās, kas viņam jādara.””

Ap Viņu bija kalpotāji un slavu teicoši gari, brīnišķīgi eņģeļi, serafi un ķerubi, bet tie nekad nekļūs Viņa bērni. “Jo Viņš jau nepieņem eņģeļus, bet gan Ābrahāma dzimumu” (Ebr. 2:16).

Savu bērnu pamests Viņš lūkojas no debesīm uz viņu darbiem -dzird Ābela asinis saucam uz Sevi, redz cilvēku pieaugošo niknumu un to, ka cauru dienu viņu sirdis ilgojas un alkst pēc ļauna.

“..tad Dievam kļuva žēl, ka Viņš cilvēku zemes virsū bija radījis, un Viņš Savā sirdī ļoti noskuma” (1. Moz. 6:6).

Dievs ir cietis par Savu bērnu grēkiem tik ļoti, ka mēs, cilvēki, nemaz nespējam to apjaust, jo mēs nespējam aptvert pilnīgu mīlestību. Mēs varam būt nejūtīgi pret citu postu un novērsties, nevis stāties blakus zem viņu nastām. Dieva mīlestība liek Viņam pašam nemitīgi būt nomodā, ievainotam, asiņojošam. Viņš ne uz sekundi nespēj aizmirst vai nedzirdēt Savu bērnu raudas. Viņš nespēj gulēt...

Bieži mums liekas, ka mēs vienatnē sēžam ar saviem jautājumiem “kāpēc? .. kāpēc?” un Dievs zina visas atbildes, tikai nevēlas darīt mums tās zināmas. Bet arī Viņš sāpēs dažkārt taujā “kāpēc?”.

“Kāpēc gan jūs gribat mirt, Israēla nams? Jo Es nebūt nepriecājos par tā nāvi, kam jāmirst, saka Dievs Tas Kungs, tādēļ atgriezieties, tad jūs dzīvosit” (Ec. 18:31-32).

“Kādēļ tur nebija neviena, kad Es nācu? Kāpēc neviens neatbildēja, kad Es saucu? Vai tad Mana roka tiešām ir par īsu, ka tā nevarētu atsvabināt, un vai tad Man nav spēka diezgan, lai glābtu?” (Jes. 50:2).

Visuzinošais pazīst sāpīgu izbrīnu un vilšanos! Jā, kā pazemotā vilšanās izskan Dieva vaids caur pravieša vārdiem: “Ko Es esmu tev nodarījis, Mana tauta, un ar ko Es tevi būtu apkaitinājis? Atbildi jel Man to!” (Mih. 6:3).

Mājdzīvnieki pazīst savu sili, pagāni - savus dievekļus, izslāpušie - savus avotus, bet Israēls - Dieva līgava, Dieva dēls, Dieva acuraugs - pievēršas iznīcībai un novēršas no lūdzoša, mīloša Tēva (Jer. 2:10-13, 32; Jes. 1:3; Hoz. 2; Ec. 16)!

Ar līdzību par pazudušo dēlu Jēzus šo tēlu neizdzēšami ierakstījis mūsu sirdīs. Tikai daži cilvēki ir ļāvušies pestīšanai - un Dievs raudājis par katru, kurš to nav gribējis (I.k. 13:34; 19:41).

b) Kristus - raudošais Dievs

Ko dara dievišķs Tēvs, kad Viņa bērni To pametuši un cieš postu? Gadsimtiem ilgi Viņš tiem seko no attāluma, cenšas viņus ietekmēt, runā ar tiem, mierina un palīdz. Cilvēku ciltī Viņš neredzams apmeties nepaklausīgas, spītīgas tautas vidū, jo tā Viņš bija solījis viņu senčiem. Gadiem ilgi Viņš klausījies viņu zaimus, skatījies, kā tie pievēršas citiem dieviem, noraidījis viņu paštaisno liekulību un tukšos dievkalpojumus, paguris no viņu bezdomu lūgšanām un ienīdis ļaunumu - bet ne uz mirkli Viņš nav tos pametis!

Viņš paaudzēm ilgi vadījis, sodījis, sargājis un gatavojis spītīgu un nesaprātīgu tautu, lai tā visbeidzot kļūtu par Visuma vislielākā brīnuma šūpuli: Dievs ir dzimis! Viņš kļuva miesa un mājoja mūsu vidū. Viņš, kurš gadsimtiem ilgi bija sekojis cilvēkiem un cietis līdz ar viņiem, tagad spēra pēdējo soli un gāja līdzi tumšā aukstumā un nāvē.

Dievs vairs nejuta mums līdzi, Viņš sāka ciest kopā ar mums, kļūdams par līdzcietēju. Turklāt Tas nebija vienkārši dievišķs cilvēks, Dievadēls. Tas bija pats Dievs, piedzimis no sievas asinīs un sāpēs un guldīts salmos. Jēzus ir gan Dievs, gan cilvēks - Dēls ir Dievs tādā pašā veidā kā Tēvs. Kaut ari Tas, kurš raud silītē, nav Dievs Tēvs, Tas tomēr ir pats Dievs. Tas ir Dievs, kurš raud un kuru mierina māte. Tas ir Visuspēcīgais, kurš mācīsies stāvēt un staigāt. Tas ir Mūžīgais, kā Vārds radīja pasauli, un Viņš mācīsies teikt “mamma”. Tas ir Visuresošais, kurš piecpadsmit minūtes rāpos pāri pagalmam uz tēva darbnīcu. Un tas ir Israēla Svētais, kas deva mums baušļus, kurš “mācīsies paklausību” no pašiem pamatiem.

KRISTUS IR DIEVS, KAS RAUD, DIEVS, KAS CIEŠ

Viņš nepalika debesīs drošībā, lai justu mums līdzi. Viņš izvēlējās nonākt pie mums, ciest kopā ar mums, mirt kopā ar mums. Nekas, ko cilvēkam var nākties pārciest, nav Jēzum svešs! Viņš kļuva cilvēks, tāpat kā mēs esam cilvēki. Viņš nebija pusdievs, Viņš pilnīgi un nepārprotami bija pats Dievs, Viņš nebija pārcilvēks, bet dzīvoja pasaulē mūsu realitātē.

Viņš zina, kā mums iet. Viņš nelidinājās pāris pēdas virs zemes. Un tāpēc Viņš nekad nebūs svešinieks, kurš nesaprot tavas apkaunojošās problēmas un nepanesamās grūtības. Viņš tās pazīst un saprot, jo Viņš tās sajuta uz savas ādas.

Viņš kļuva nabags, būdams bagāts.

Viņš bija cietis arī izsalkumu, tātad - badu.

Viņš bija izslāpis, kad rīkle tik sausa kā tuksneša smilts.

Viņš tika zākāts un nicināts, savējo pārprasts.

Viņš raudāja, raudāja pie drauga kapa.

Viņš bija Sātana kārdināts.

Viņš bija noguris līdz nāvei, nevarēdams atrast vietu, kur atpūtināt pagurušo galvu.

Viņš mira pie krusta noguruma dēļ - krustā sišanas moku pārguris.

Viņš bija pārguris pat no tiem cilvēkiem, kas Viņam sekoja: “Ak, tu neticīgā un samaitātā cilts, cik ilgi Es vēl būšu pie jums? Cik ilgi Es vēl jūs panesīšu?”

Viņš, kas norāja Savus mācekļus, kuri vētras laikā baidījās, pats bailēs no nāves svīda asins sviedrus. Viņš bija slims. Jā, es zinu, ka tas nav aprakstīts Jaunajā Derībā, bet tas skaidri rakstīts Vecajā Derībā: Viņš bija “sāpju vīrs un labi pazina slimības”; “Tā Kungs grib salauzt viņu ar slimībām” (2. Kor. 8:9; Lk. 4:2; Sal. pam. 22:16; Jņ. 19:28; Jes. 49:7; Jņ. 7:3-5; Lk. 19:41; Jņ. 11:35; Mt. 4:1, 8:20; Mk. 9:19; Lk. 22:19, 44; Jes. 53:3, 10)! Turklāt nav pārāk lielas starpības, vai tev muguru pātago ar siksnu vai esi nāvīgi paguris, gulēdams slimības gultā, - tās ir grēkā krišanas sekas.

“Jo mums nav augstais priesteris, kas nespētu līdzi just mūsu

vājībām, bet kas tāpat kārdināts visās lietās, tikai bez grēka”

(Ebr. 4:15).

Viņš, kuram tu lūgšanās stāsti par savām grūtībām, tās saprot, -Viņš pats ticis kārdināts un pārbaudīts (grieķiski to apzīmē viens vārds).

Tāpēc, ja tiešām ir tiesa, ka Dievs ievaino un dziedē, un ir nelaimes radītājs, tad ir arī skaidrs, ka Viņš neliks doties grūtībās un pārbaudījumos, kuros Viņš pats brīvprātīgi nebūs bijis. Kaut arī Viņš nepadevās kārdinājumiem, Viņš pakļāva Sevi grēkošanas sekām. Kaut arī Viņš pats negrēkoja, Viņš dzīvoja dzīvi, kādu dzīvo tie, kas dzimuši grēkā. Visbeidzot Viņš nomira grēcinieka nāvē - vecā čūska iekoda Viņam papēdī, Sātans koda un nogalināja Dievu.

Līdz ar to Dievs ir miris. Viņu nogalināja cilvēku slepkava. Debesis nav tukšas, jo Tēvs nav miris, bet Dēls, nemirstīgais, kas ir Dievs tāpat kā Tēvs, ir miris, un Dieva mirstīgās atliekas apglabātas kapā.

CIK ZEMU NOLAIDĀS DIEVS?

Pēc brīvprātīgas piedzimšanas par cilvēku un nonākšanas mūsu pasaulē Viņš nolaidās vēl zemāk un kļuva mazāks nekā mēs:

“..jo viņa vaigs bija tik pārvērsts, ka tas nelīdzinājās cilvēkam..”

(Jes. 52:14).

“Bet es esmu tārps un ne cilvēks.” (Ps. 22:7).

Atteicies no dievišķās godības un kļuvis par cilvēku, Jēzus atteicās arī no Savas cilvēciskās vērtības! Lai arī cik zemu es esmu, man ir tiesības zināt: Jēzus bija zemāk par mani. Ja esmu depresijā un Dieva pamestības tumsā, es zinu: Viņš ir bijis tajā vēl dziļāk par mani. Viņš bija tur dziļumā, kur nav Dieva Tēva, jo Tēvs Viņu pameta. Lai arī cik dziļi sāpēs un izmisumā es esmu nonācis, es zinu: Viņš ir tur un gaida mani, lai būtu kopā ar mani, lai tumsā es nebūtu viens. Tā ir cieša tuvība. Tā ir mīlestība.

c) Dieva uzvara pār ciešanām

Bet tas vēl nebija viss! Viņš, kas bija bez grēka, piedzīvoja pašu ļaunāko: kļuva par grēcinieku Dieva priekšā, par Dieva sodītu un nolādētu grēcinieku! Jā, tas ir pats ļaunākais. Un ari to Viņš piedzīvoja.

“To, kas grēka nepazina, Viņš mūsu labā ir darījis par grēku,

lai mēs Viņā kļūtu Dieva taisnība” (2. Kor. 5:21).

Pie krusta Jēzus necieta kā grēcinieks - Viņš cieta kā pats grēks. Golgātā Dievs Savu Dēlu padarīja par to, ko viņi abi ienīda. Jēzum lielākās ciešanas pie krusta sagādāja nevis naglas, slāpes vai krampji, ari ne apziņa, ka Viņam jācieš nevainīgam. Nē, grūtākais bija mirt vainīgam! Viņš pats bija darījis tikai Dieva prātu, bet visu mūsu vainu Tas Kungs uzkrāva Viņam - ne tikai ciešanas, sāpes un nāvi, bet ari vainu.

Tāpēc Viņš cieš ari Dieva sodu: “Sods guļ uz Viņa, caur ko mums miers nāk.” Ne tikai ciešanas, sāpes un nāve, bet sods par vainu! Neticiet, ka Jēzus nomira nepelnīti - neviens cilvēks nav cietis un pelnījis nāvi vairāk nekā Jēzus. Tikai nāvi nebija nopelnījis Viņš, bet mēs. Tā nebija izrāde, un tā nebija spēle. Dievs dusmās pameta Jēzu, jo Viņš nevarēja palikt pie Tā, kas bija padarīts līdzvērtīgs visam pasaules ļaunumam. Dievs Jēzu pameta. Dievs Jēzu nolādēja (Gal. 3:13). Tas ir vietniecisks upuris. Tas ir izlīgums.

Tas, ka Jēzus cieta un mira kopā ar mums, cieta un mira tāpat kā mēs, ir tikai daļa Dieva atbildes. Dieva ciešanu dziļākais noslēpums un Viņa izšķirošā atbilde uz ciešanu miklu ir cita: Viņš cieta un mira ari mūsu vietā. Šķiet neticami, ka Dievs cieta kopā ar mums, ka mēs varam turēties Viņam pie rokas un nebūt vieni, ka ari Viņš “raud ar raudošajiem”. Taču, godīgi runājot, tas, protams, zināmā mērā visu atvieglo, bet ne vairāk! Tas neko neatrisina!

Kad Jēzus zem Dieva dusmām nomira kā upuris par grēku atlaišanu, Viņš, pirmkārt, izglāba mūs no mūžīgās pazušanas, Viņš atbrīvoja mūs no grēka, vainas, tiesas un velna. Vienlaikus Viņš atsvabināja mūs no ciešanu tirānijas. Viņš ne tikai atrisināja ciešanu miklu, Viņš atraisīja mūs no ciešanu varas! Viņš to patiešām izda-rija! Viņa vietnieciskais upuris attiecas ne tikai uz mūžīgo nāvi, bet dāvā mums daudz vairāk! Viņš pakļāvās visam, kam ir sakars ar nāvi: bailēm, asarām, slimībām, sāpēm, un Viņš darīja to vietnie-ciski - tātad pārņēma uz Sevi to, kas pienāktos mums. Viņš ne tikai lika nogalināts mūsu vietā, Viņš arī cieta un raudāja mūsu vietā:

“Taču viņš nesa mūsu sērgas un ciešanas, un mūsu sāpes viņš

bija uzkrāvis sev..” (Jes. 53:4).

Ko Viņš izdarīja? Vai Jesaja nerēķinās ar “nenozīmīgo sīkumu”, ka mēs joprojām ciešam sāpju un slimību dēļ? Kādā ziņā Jēzus slimības un sāpes bijušas vietnieciskas, kādā ziņā Viņš tās pārņēmis uz Sevi, ja mēs no tām ciešam tieši tikpat smagi kā iepriekš? Jesaja taču nerakstītu mums miglainu teoriju vai nepārdomātu apgalvojumu? Tas, ka Jēzus patiesi vietnieciski nesis mūsu sāpes un slimības, ir atslēga uz lielo noslēpumu, kā Dievs var būt nelaimes radītājs! Kaut ari mūs nemitīgi nomoka sāpes un slimības, tas ir līdzīgi, kā Jēzus vietnieciski izpirka mūsu grēkus: mēs joprojām ar tiem saskaramies katrs savā dzīvē! Viņš taču neaiznesa grēkus prom no mūsu ikdienas, it kā mēs vairs negrēkotu, - Viņš uzņēmās uz Sevi lāstu, ko pelnījis grēcinieks.

Jēzus uzņēmās arī mūsu slimības, bet neizskauda tās no mūsu dzīves - mēs no tām joprojām ciešam. Viņš, mirdams pie krusta, novērsa no mums ciešanu lāstu - ne mazākā mērā kā grēku! Grēks joprojām ir dzelonis mūsu miesā, taču tas nespēj samaitāt nedz mūsu mieru ar Dievu, nedz cerību uz mūžīgo dzīvību, nedz mūsu prieku par Jēzu. Nāve joprojām ir pēdējais ienaidnieks, taču tā vairs nespēj mūs terorizēt un tiranizēt! Gluži otrādi - tieši grēks mūs māca mīlēt Dieva žēlastību un nāve ieved mūs mūžīgajā dzīvībā!

Tas, ka mēs joprojām pazīstam grēku un nāvi savā miesā, nepadara par mīklainu pieņēmumu to, ka Jēzus pārņēma mūsu grēkus uz Sevi un mira par tiem! Un es ceru, ka, lasot šo grāmatu, jūs ieraudzīsiet, ka ari tas, ka Viņš uzņēmās mūsu ciešanas, nav mīklains pieņēmums, kaut ari mēs joprojām ciešam! Tas ir ļoti nepārprotami un skaidri - daudz skaidrāk un ikdienas dzīvei tuvāk nekā žēlabainā sapņu pasaule, par kuru Ziemassvētku vakarā dzirdam dziedam daudzās baznīcās. Labākajā gadījumā patīkamā noskaņā tiek dziedāta dziesma “Šodien mums bērniņš piedzimis” (Dz. gr. 52:3): “Apslāpēts ļaunums, saistīts naids, atvieglots grūtums, klusināts vaids.”

Vai tad tā nedzied? Bet tā taču nav! Dzīve joprojām ir tāda pati kā agrāk - mulsinošs prieka un izmisuma jūklis. Patiesībā tas nav jautājums par to, vai pasaulē dzīvot būtu grūtāk, ja Jēzus nekad nebūtu dzimis. Pat vislabākie sakari ar debesīm negarantē mums nekādus atvieglojumus attiecībā uz ciešanām! Tāpēc nav jābrīnās, ka cilvēki kristietību uztver kā nereālu un iedomātu, ja jau pieauguši cilvēki var sēdēt un “spēlēt” paradīzi: šajā jaukajā Ziemassvētku laikā pasēdēsim, padziedāsim un izliksimies, ka visas sāpes ir izgaisušas!

Nē, Bībele ir pat lietišķāka nekā mūsu labākās palīdzības organizācijas! Bībele par postu zina vairāk nekā izmisušākie Rāmas iedzīvotāji.

“Tā saka Tas Kungs: klau! Brēkšana dzirdama Rāmā, vaimanas un gauža raudāšana! Rahēle apraud savus bērnus, tā nav iepriecināma savu bērnu dēļ, jo to vairs nav!” (Jer. 31:15).

Mūsu posts nav vienkārši izzudis. Tas ir izzudis, pieveikts, uzvarēts! Pat ļaunākajā ciešanu uzbrukumā tas zaudējis savu varu -uzveikts pat tam, kurš turas pēdējiem spēkiem. Tas gan izklausās vēl fantastiskāk nekā iepriekšējie pieņēmumi. Kāda konkrēta nozīme piemīt apgalvojumam, ka posts ir uzvarēt,s? Ko vēža slimniekam palīdz teikums, ka viņa ciešanas ir uzvarētas, ja viņš nevar izveseļoties? Ja neskaidrās ciešanu teorijas ir bezjēdzīgas un nederīgas, tad šķiet, ka šī pēdējā ir “maksas pakalpojums”.

Nē, ciešanas tiešām ir uzvarētas - Jēzus uzvarētas pie krusta.

C. Mūsu Tēvs.

Kas tad notika pie Jēzus krusta? Mēs kļuvām Dieva bērni. Tikpat īsti, kā mēs kristībā un ticībā uz Jēzu esam saņēmuši Dieva žēlastību, Golgātā mēs kļuvām Viņa mīļotie bērni.

Kā mīlošs tēvs izturas pret saviem bērniem? Protams, viņš tos aizsargā. Viņš uzmana un gādā, lai tiem nenotiktu nekas ļauns. Un la, pamatojoties Rakstos, ir viena no cēlākajām Dieva kā mīloša I eva īpašībām.

“Tā Kunga eņģelis apmetas ap tiem, kas Viņu bīstas, un tos izglābj” (Ps. 34:8).

“Tu esi ap mani no visām pusēm, Tu turi Savu roku pār mani” (Ps. 139:5).

Vai brīnišķīgais 18. psalma pants:

“Tas Kungs ir mans akmenskalns, mana pils un mans glābējs, mans stiprais Dievs, mans patvērums, uz ko es paļaujos, mans vairogs un mans pestīšanas rags, un mans augstais palīgs” (Ps. 18:3).

Tēvs, no kura ir kāda jēga, nestāvēs un gurdeni nenoskatīsies, kā nelietis sit viņa mazajam dēlam. Ko jūs domātu par tēvu, kurš mierīgi ļauj lielam sunim sakost viņa mazo meitiņu? Dievs ir mūsu Tēvs. Mēs esam Viņa pilnīgā aizsardzībā. Nekas ļauns mums nevar notikt. Fantastiski! Mūsu aizstāvis ir Tas, kuram pieder visa vara debesīs un virs zemes! Neviens mums nevar kaitēt.

“Visudrošāk dzīves lokā Staigā bērni Dieva rokā;

Nav tik droša zvaigzne tālē,

Nav tik sargāts putniņš zālē.

Dievs Tēvs mīļo pulku sargā,

Novērš briesmas laikā bargā,

Pasniedz mokās miera veldzi,

Palīdz remdēt sāpju smeldzi”

(Dz. gr. 433:1-2).

Atcerieties: nekas ļauns mums nevar notikt! Dievs apjozis ap mūsu dzīvi sargājošu jostu. Viņš uzbūvējis mums mazu namiņu -mazu kaktiņu, kur valda drošība un dievišķas rūpes. Viņš iekārtojis mums vietu Savā plaukstā.

“Tiešām, es savu dvēseli apmierināju un klusināju kā no mātes krūts atšķirtu bērnu, mana dvēsele ir manī kā atšķirts bērns” (Ps. 131:2).

Tā ir ļoti nozīmīga Evaņģēlija daļa, ko mums ir grūti uztvert pilnīgi nopietni. Taču mums ir pamats būt pārliecinātiem, ka katrs Viņa vārds ir nopietni domāts. Turklāt - kā gan Tēvs varētu rīkoties citādi?

Turiet Viņu pie vārda, respektējiet kā patiesu Viņa apsolījumu pasargāt jūs no visa ļauna! Visa dievbērnības drošība, līdz kurai mēs tagad esam nonākuši, ir atkarīga no šī priekšstata:

Mani nevar sāpināt nekas cits, izņemot Dievu.

Nekas ļauns nevar mani aizsniegt, neviens nevar nodarīt man pāri. Patiesībā ir tikai viens, kurš var mani sāpināt un ievainot. Tikai Dievs. Neviens nevar tikt man klāt. Tikai vienam ir tiesības likt man raudāt - manam Tēvam.

“Tas Kungs nokauj, un Viņš dara dzīvu, Viņš nogrūž lejā ellē un atkal uzved augšā” (1. Sam. 2:6).

Dieva tēvišķā aizsardzība nenozīmē, ka mums nekad nebūs jācieš. Tā nozīmē, ka Viņš ir ieguvis ciešanas Savā ziņā un tagad suverēni lieto tās Saviem labajiem mērķiem! Viņš pasargās mūs no visām varām, kas lietotu ciešanas postam un pazudināšanai. Tagad Viņš pārņēmis slimības un sāpes Savā ziņā! Tagad nelaime ir Viņa radīta!

“Tagad tu esi Kristus rokās. Un šajās rokās neplīst nekas, kam nav jāplīst.”4

Viņš neatņem dzīvei ciešanas. Viņš tās pārvērš. Ciešanas vairs nav ierocis Sātana postīgajās un ļaunajās rokās, tagad tās ir darbarīks Dieva mīlošajās rokās. Jēzus krustā sistais ķermenis kļuva par mūsu vairogu pret visām iznīcinošajām varām - visas kaites, sāpes un pārējās ciešanas caururba Viņu, tika, ja tā var teikt, attīrītas Viņa asinīs, pirms tās sasniedza mūs. Tāpēc viss, kas notiek ar mums - vienalga, vai tas ir cilvēku nodarījums vai šķietami nejaušs notikums - jebkurā gadījumā tā ir Dieva griba!

Es esmu pakļauts Dieva varai - mana Tēva varai. Es esmu Viņa rokās, kam pieder visa vara. Tas Kungs ir mūsu nelaimes radītājs. Viss, kas ar mums notiek, notiek pēc Viņa prāta. Viss, kas ar mums notiek, nāk no mūsu Tēva, kas ir debesīs.

D. Viņš visu dara mīlestībā.

To, kurš nepazīst Jēzu, šeit izlasītais būs satracinājis un aizkaitinājis: tas nu gan bija nejauki! Kāds Dieva attēlojums! Iedomājieties vien - būt tāda Dieva rokās, kurš ievaino un sāpina. Vai jums nav bail?

Nē. Tieši pretēji. Taču, ja būtu iespējams tikt kāda cita, nevis Dieva ievainotiem, tad gan būtu jābaidās! Mēs zinām, ka Sātans negrib mums neko labu. Nekādu drošību negarantē arī neitrāls liktenis vai nejaušības ārpus Dieva kontroles - tad jau varētu notikt jebkas.

Bet Dievu mēs pazīstam! Mēs pazīstam Viņu caur Jēzu, un mēs zinām, ka Viņš ir mīlestība. Mēs zinām, ka tas ir nozīmīgākais un drošākais no visa un nekas Dieva dabā, nekas Viņa domās nav ļauns vai mainīgs. Viņš nekad nav rīkojies bez mīlestības, ļauni, tirāniski vai paša labuma dēļ. Viņš visu dara mīlestībā! Tas, ka Dievs ir nelaimes radītājs, nenozīmē, ka Dievs ir ļauns. Nelaime, bez šaubām, briesmīgi sāpina, bet tā vairs nav ļauna. Vismaz ne tam, kurš dzīvo Kristū.

Ciešanas ir kļuvušas par žēlastību. Jo, kad Dievs ievaino, Viņš to dara mīlestība - Viņam nav ļaunu nolūku! ,

Ir viegli iedomāties labprātīgu lasītāju, kurš šajā vietā nopūšas: jā, jā, ja Bībele tiešām dēvē Dievu par “nelaimes radītāju”, tad man nāksies vien pieņemt, ka Viņš nav tik labs un mīlošs, kā gribētos ticēt - mēs pārāk daudz runājam par Dieva mīlestību.

Nē, Dieva vara pār nelaimi nozīmē, ka Dievs ir daudz labāks un mīlošāks, nekā cilvēks vispār spēj iedomāties! Tam, kurš nepazīst Jēzu, tas droši vien nozīmē vienu: ko tas dod, ka nelaime nāk no Dieva, ja tā joprojām sāpina? Nav taču nekādas atšķirības, vai es esmu slims, trūkumā vai bezdarbnieks pēc Sātana, likteņa vai Dieva gribas?

Tiešām nav starpības? Ja jau ciešanas neizbēgami ir piederīgas dzīvei (un tieši tā tas ir!), vai patiesi ir vienalga, vai tās ir Jaunas un postošas un nāk no tumsas kunga, vai arī tās ir derīgas un svētīgas un nāk no mīlestības Tēva?1*

Kā jau iepriekš minēju, vēlme aizbildināt Dievu, atņemot Viņam atbildību, ir visai izplatīta. Tā Dievs padarīts ne tikai nevarīgs un bezatbildīgs, bet arī nemīlošs. Vai esat dzirdējuši ko līdzīgu: “Dievs nav vainīgs pie ciešanām - tās nāk no ļaunā. No Dieva nāk tikai prieks, dziedināšana, harmonija un laime; visas bēdas, problēmas, visas grūtības nāk no Sātana.”

Tas mani biedē! Tas nozīmē, ka ikreiz, kad es, izmisuma un nelaimes dzīts, situ galvu pret sienu, mans pretinieks ir Sātans! Tātad es atkal esmu viens, viens tumšā istabā kopā ar nelabo? Tātad Sātans savā visvarenībā var dīrāt un postīt manu dzīvi, kā vien vēlas? Tātad ikreiz, kad saslimstu vai noskumstu vai tieku šķirts no saviem mīļajiem, tas ir velna lauznis, ar ko viņš vēlas salauzt mani un izpostīt manu mūžu?

Atsvabiniet mani no tik vāja Dieva, kas bezspēcīgā aklumā nodevis Sātanam varu pār ciešanām un mazgā rokas nevainībā un kūtrumā, kas labāk atdod mūs vardarbīgiem un nikniem suņiem, nekā pats smērē rokas! Daudz labāk es vēlos mīlošu un stipru 'Ievu, kura ceļus es ne vienmēr vienlīdz labi izprotu.

Lielākā daļa ļaužu, kā zināms, nevēlas uzlūkot Dievu kā aktīvu ciešanu līdzdalībnieku, kā tādu, kurš ciešanas radījis. Bieži tiek lietots teiciens: Dievs ļaunu vērš par labu. Tie ir brīnišķīgi Bībeles vārdi - var pat sacīt, ka tie ir atbilde uz ciešanu mīklu.

“Jūs gan bijāt iecerējuši man ļaunu darīt, bet Dievs to ir par

labu vērsis, gribēdams, kā šodien redzams, daudz ļaužu saglabāt dzīvus” (1. Moz. 50:20).

Dievs nav radījis ļaunumu un tomēr pastāvīgi lieto ciešanas un bēdas, kas taču ir ļaunuma sekas.

Tas, kā šo teicienu lieto, visbiežāk domāts galīgi ačgārni: it kā dzīvē visas ciešanas un bēdas radītu Sātans, visas likstas nāktu no viņa, viņš ārdās un plosās brīvs un netraucēts. Tikai pēc tam Dievs mēģina izdomāt, kam izdarītais ļaunums varētu būt noderīgs - velns nosaka tempu, un Dievs steidzas nopakaļ, cik ātri spēj.

Atvainojiet, bet šāds domu gājiens man vienmēr radījis priekšstatu par Dievu kā apkopēju vai glābēju, kurš aizelsies jož pakaļ satrakotam lauvam un mēģina glābt, kas vēl glābjams. Tātad Sātans ir neatkarīgs un visvarens un dara, ko vēlas, bet Dievs ir Tas, kas mierina un lāpa brūces viņa upuriem!

Nē, Dievs ir daudz varenāks nekā izskatās. Viņš ir spēcīgs. Viņš ir mīlošs visā, ko dara.

“Tas Kungs nokauj, un Viņš dara dzīvu, Viņš nogrūž lejā ellē un atkal uzved augšā. Tas Kungs dara nabagu un dara bagātu, Viņš pazemo, un Viņš paaugstina” (1. Sam. 2:6-7).

Šķiet, ka Dievam ir divas rokas: viena ir maiga, laipna, uzmundrinoša, devīga un dzīvu daroša, otra - barga, stingra, spējīga sāpināt un satriekt. Reizēm mēs piedzīvojam vienas, reizēm - otras rokas klātbūtni. Taču svarīgi ir tas, ka abas rokas vada Dieva mīlestība! Vai mēs piedzīvojam labus laikus vai grūtības, tas nav nekas cits kā Dieva labvēlība un žēlastība. Tā Viņš ļaunu vērsis uz labu!

Te nu es nevaru atturēties neizteicis savas sirds nopūtu dedzīgajiem misijas ļaudīm: dažkārt mēs nievīgi izturamies pret valsts baznīcu reliģiozajām nebeidzamajām runām par “Dieva mīlestību”. Ar laiku gandrīz katru viltus mācību var aizbildināt ar maģisko formulu “Dievs ir labs, Dievs ir mīlošs”. Vai runa būtu par vaļīgu morāli, par visu cilvēku glābšanas mācību, par apustuļu ticības mācības un brīdinājumu šķirošanu vai Vecās Derības noniecināšanu -pilnīgi viss var tikt pamatots ar Dieva mīlestību. Nav brīnums, ka visas “mīlestības runas” mūsos rada vēlmi nepacietīgi novērsties, lai skaidri apliecinātu, ka Dievs ir arī svēts un ienīst grēku, ka Raksti mums dod atziņu par Dieva dabu utt. Bet vienu gan mēs nekad ne drīkstam darīt! Mēs nekad nedrīkstam noklusēt Dieva mīlestību! Tas ir nozīmīgākais no visa, ko mēs par Dievu zinām, jo patiesībā jau tieši mīlestība ir gan Viņa svētuma, gan šķietamās bardzības noslēpums. Tāpēc mums jācīnās par Dieva Vārda autoritāti, par

Dieva tēla diženumu un veselīgu sludināšanas daudzveidību, bet mēs nedrīkstam vājināt Labo Vēsti par Viņa mīlestību.

Jābūt iespējai par Dieva labestību runāt gan maigi, gan stingri, ja jau tāda tas daudzveidība ir aprakstīta Bībelē! Kāpēc Dieva bardzība un dusmas jāpamato ar to, ka Viņš ir sapīcis, bet Viņa labestība ar to, ka Viņš ir vājš?

Kristietībā taču nav nekā varenāka par to, ka Jēzus mani mīl! Viņa asiņu dēļ Vissvētākais mani mīl tā, it kā es pats būtu Jēzus. Viņa mīlestībā mēs atrodam žēlsirdīgu Dievu, bērna tiesības un prieku Jēzū. Viņa mīlestībā rodam arī pamatu drošībai, kad nonākam aci pret aci ar ciešanām. Dievs ir mīlošs visā, ko Viņš dara.

Tas nozīmē arī to, ka, liekot ciest mums, Dievs arī pats cieš! Saprotams, Viņš nesāpina Savus mīļos dēlus un meitas ļaunā priekā vai atriebības jūtu vadīts. Viņš nokauj, dara nabagu un pazemina, taču nekad nedara to rūgtumā, kā sodīdams par pārkāpumiem! Viņš gan brīdina un pārmāca, taču viss sods par mūsu pārkāpumiem tika uzlikts Kristum - Dievs nesoda divreiz! Dieva radītās nelaimes nekādā gadījumā nav naida vai atriebības izpausmes. Pat Vecajā Derībā, kur pravieši sludina tautai Dieva briesmīgo dusmu tiesu, Viņš skaidri apliecina ar tā paša pravieša muti, ka “..Mana sirds noskaņota citādi, Es esmu par daudz dedzīgs Savā žēlsirdībā” (Hoz. 8:11).

Viņu pašu dēļ Dievs sāpina gan Sevi, gan Savu tautu! Pat tur, kur Raksti sauc ciešanas par Dieva sodu, tā vienmēr ir pamācoša un aicinoša mīlestība. “Sods” nav ļauna atdarīšana vai “pelnītā alga”, kā to uzskata māņticībā. Tieši otrādi - tas pats par sevi ir žēlastība.

“Jo, ko Tas Kungs mīl, to Viņš pārmāca un šauš katru bērnu,

ko Viņš pieņem” (Ebr. 12:6).

Tiesa un pārmācība ir, kā Luters tos nosauca, “Dievam svešie darbi” - Viņš tos dara, bet tie ir sveši Viņa mīlošajai būtībai. Viņš rīkojas, bet patiesībā tie ir pretēji viņa patiesajai būtībai:

“.. jo ne no sirds Viņš moka un apbēdina cilvēka bērnus”

(Raudu dz. 3:33).

Dažkārt Viņš tiešām mūs moka un sāpina - vēl tiešāk to droši vien būs grūti nosaukt. Personīgi es to, ka Svētie Raksti “neaizstāv” Dievu, neko neizpušķo un nenogludina, izjūtu kā atvieglojumu. Bet Viņš nemoka mus no sirds! Viņš to dara vajadzības spiests, jo mēs, ja tā var sacīt, paši esam izvēlējušies valodu, kurā Viņam ar mums runāt. Grēkā krišana “piespieda” Dievu attiecībās ar mums pieņemt citus noteikumus, nekā Viņš pats būtu vēlējies. Kā vispār kaut kas spēj “piespiest” Visvareno rīkoties “vajadzības spiestam”, pie tā mēs atgriezīsimies vēlāk.

Bet Dieva mīlestība nozīmē ne tikai to, ka ciešanas ir “Dieva svešie darbi”, tā nozīmē arī, ka svešie darbi kalpos “īstajam darbam”. Tas atkal ir Lutera apzīmējums pestīšanai, cildenumam un labsirdībai. Šos apzīmējumus, visticamāk, Luters atradis Jes. 28:21 latīņu tulkojumā: “Viņš iedegsies un trīcēs dusmās.., lai izpildītu Savu nodomu, Savu neparasto [svešo] nodomu, lai padarītu Savu darbu, Savu savādo [īsto] darbu.” Dievs izmanto ciešanas kā darbarīku labu mērķu sasniegšanai. Dieva īstais darbs būs arī galīgais: pārmācība un ciešanas nav nekāds galamērķis, it kā Dievam patiktu mūs pamocīt. Visam, ko Dievs dara - pat tam, kas izraisa sašutumu un nepatiku - vienā vai otrā veidā mērķis ir pestīšana!

“Viņa dusmas pastāv tikai īsu mirkli, bet Viņa labais prāts visu mūžu. Vakaram kā viešņas nāk līdzi asaras, bet jaunais rīts ir atkal pilns gaviļu” (Ps. 30:6).

““Tikai mazu brīdi Es tevi atstāju, bet ar sirsnīgu apžēlošanos par tevi Es tevi pieņemšu atkal atpakaļ; dusmu uzplūdumā Es tev mazu brīdi apslēpu Savu vaigu, bet ar mūžīgu žēlastību Es par tevi atkal apžēlošos,” saka Tas Kungs, tavs Pestītājs” (Jes. 54:7-8).

Dusmas un raudāšana ir pārejošas. Visam, ko Dievs dara, nolūks ir žēlastība, prieka dziesma, apžēlošana, mīlestība un atsvabināšana. Kaut arī reizēm Viņam nākas ķerties pie soģa zobena vai vīnkopja naža, lai dabūtu mūs pie mērķa, tas tiek darīts vienīgi asinīm maksātas, līdzcietīgas mīlestības dēļ.

Patiesībā tas ir vienīgais, kas piešķir jēgu kristietības uzskatam par Dievu kā gādīgu Tēvu!

Ja to saprot tā, ka Dieva gādība un labestība pasargās mūs no ciešanām, tad izrādīsies, ka Viņš nav turējis Savus solījumus! Vai kādreiz esi juties aizkaitināts vai pat sadusmots par dziesmām un psalmiem, kas slavē Dieva aizsardzību un gādību? Godīgi jāatzīst, ka Dievs nepasargā mūs no visām ciešanām.

“Bērniņš lūdz, Dievs klausa, glabā maziņu, lai kur nepiedauza Savu kājiņu.

Dod ar mīļām rokām viņam maizīti, glābj no visām mokām viņu žēlīgi”

(Dz. gr. 450:1-2).

Ja Dieva gādība nozīmē, ka bērniem vairs nebūs jācieš, tad tā nav taisnība! Pat tas, ka man kā Dieva bērnam dzīvē būs mazāk sāpju un šķēršļu, nav taisnība! Kamēr mēs, tā uzskatīdami, gribam spēlēt paradīzi un dziedāt šīs labās dziesmas vientiesīgā naivumā, Dieva gādība tiek padarīta nievājama, sliktāka par klajiem meliem.

Tas pats attiecas uz visiem Bībeles apsolījumiem par Dieva gādīgo aizsardzību - arī tos reizēm ir aizkaitinoši lasīt.

“..un piesauc Mani bēdu laikā, tad Hs izglābšu tevi, un tev būs Mani godāt!” (Ps. 50:15).

“Visu savu zūdīšanos metiet uz Viņu, jo Viņš gādā pārjums”

(1. Pēt. 5:7).

Un tā tālāk, un tā tālāk, un tā joprojām...

Gadās, ka, dzirdot laba un sirsnīgi noskaņota sprediķotāja daiļrunīgos aprakstus, kādu drošu un bezbēdu dzīvi mums garantē Dieva gādība, gribas pusbalsī iebilst, ka runātājs droši vien nezina, ka Dievs reti tur dotos solījumus.

Tāpēc jau lielākā daļa cilvēku ikdienas dzīvē rēķinās, ka kristīgie apsolījumi visbiežāk ir tukši saukļi. Teorētiski Dievs gādā par mūsu dzīvi, praktiski Viņš mūs uzrauga tikpat maz kā jebkurš cits! Tā ar laiku var kļūt galīgi nervozs, mēģinot katrā jaukā un labā lietā saskatīt Dieva pirkstu, un apzināti noliegt Viņa šķietamo nodevību visā briesmīgajā, kas ar mums notiek. Mūs appludina grāmatu un laikrakstu kaudzes, kas iesūkušas sevī draudzes dzīvi: tur ir atbildētas lūgšanas, brīnumi un dziedināšanas, kas kā apstiprinošs zelta lietus nolīst pār tiem, kam noticis līdzīgi, turpretī vīlušies un izmisušie netiek pieminēti!

Kad lūdzam Dievam aizsardzību, piemēram, pirms ceļojuma un tas izdodas labi, mēs to saucam par uzklausītām un atbildētām lūgšanām, īpaši gadījumos, kad esam piedzīvojuši nepārprotamu vadību un pasargājumu. Bet kā mums to dēvēt gadījumos, kad nav gājis labi? Ja kāds no mūsu paziņām nokļūst teroristu uzbrukuma vietā Izraēlā un tiek savainots, bet cits noslīkst, un, bez šaubām, arī viņi ir lūguši Dievam aizsardzību? Ignorēsim to un izstumsim no apziņas vai ari uztversim Dievu un mūsu pašu lūgšanas nopietni un secināsim, ka tāda bijusi Dieva griba? Vai arī mēs uzskatām viens otru par muļķiem...

Daudzi domā tā: cilvēkam, kurš cieš, noteikti ir neizturami dzirdēt, ka Dievs ir viņa nelaimes radītājs. Droši vien. Ir brīži, kad katra Dieva pieminēšana šķiet slogs. Tomēr daudz ļaunāk tādā situācijā būtu dzirdēt mācītāju medussaldā balsī runājam: “Cik labs un mīļš ir tas mūsu Dievs!”, kad situācija mums nepārprotami apliecina pretējo.

Vilhelms Beks no Dibeles (Dybbel) 1864. gadā rakstīja:

“Reiz notika smieklīgs gadījums ar vīru, kas bija no grunt-vīkiešiem atsūtīts. Viņš, redzējis, ka Viperts un Dālstroms staigā gar aizsargvalni sludinādami, ari pats sagribējis to lietu pamēģināt. Pakāpies uz vaļņa un sācis svinīgi mācīt, ka “to, kuru Dievs grib pasargāt, briesmas neskars”. Tajā brīdī kāds kareivis uzsaucis: “Gulties!” Taču svešinieks nav sapratis uzsauciena nozīmi un palicis stāvam. Tajā brīdī aizsargvaļņa uzbērumā ietriekusies granāta un notašķījusi viņu ar dubļiem. Viņš iebrēcies: “Nē, te nu gan nav palikšana!” Un nebija jau ar’, jo kareivji viņu padzina un pieteica vairs neatgriezties.”

Vai nevienam nešķita dīvaini, ka Mātes Baznīcas rīta svētbrīdis Kopenhāgenā 1940. gada 9. aprīlī bija ieplānots šāds:

“Šonakt zem eņģeļspārniem Viņš mani sargājis, Un manu namu, ļaudis no ļauna paglābis.”6

Šāda nepiemēroti salda pļāpāšana, runas mākslas miglas vāli panāk tikai Dieva izstumšanu no ļaužu gaitām.

Viņam nav nekādas daļas gar manām grūtībām... Bet Rakstu stingrā valoda pieved Dievu tuvu - vismaz tik tuvu, lai mēs varētu ar Viņu cīnīties! Godīga norēķināšanās ar Dievu ir daudz dievbijīgāka nekā reliģioza nepatīkamo pārdzīvojumu izstumšana no apziņas.

Nē, ir tikai viens veids, kā uztvert Dieva rūpes nopietni un ļaut tām būt konkrētām un neizmērojamām, kā Raksti to apstiprina: Dievs neatceļ pašas ciešanas, bet tikai ciešanu lāstu, Viņš mūs aizsargā no ciešanu postošā ļaunuma un pat lieto tās konstruktīvā mīlestībā.

Tā Dieva rūpes aprakstījuši arī labākie dzejnieki: Pauls Gerhards, Hanss Adolfs Brūrsons, Līna Sandela, Karls Olafs Rozeniuss. Atcerieties dziesmu, kurā varbūt vairāk nekā jebkurā citā vienkārši un spēcīgi runāts par Dieva gādību ciešanās:

“Viņš skaita mūsu galvas matus Un visas asaras.

Viņš apģērbj mūs un pabaro Un bēdu brīdī ielīksmo.

Ko Viņš dod un ko Viņš liedz,

Tēva roka visu sniedz,

Viņa nolūks vienmēr taps:

Bērnam dot, kas īsti labs.”

Jā, mēs šo dziesmu esam dziedājuši gadiem! Neskaitāmās dziesmās un psalmos ciešanas uzskatītas par Dieva darbu un Dievs pateicībā tiek slavēts par pārbaudījumiem. Tās nav reti dziedātas dziesmas. Mēs tās labi zinām. Tātad tā mēs ticam un tā lietojam savu ticību - tad, kad par to dziedam...

Ir jāsaprot: tikai pats būdams nelaimes radītājs, Viņš tiešā nozīmē var būt mūsu gādīgais un stiprais Tēvs. Jebkura cita skaidrojuma ietvaros Dievs nav turējis Savus solījumus.

4. SĀTANS VAI DIEVS

A. Stiprais un stiprākais.

Vai Sātanam nav nekādas nozīmes? Vai tiešām šajā pasaulē neno-i iek nekas, ko Dievs negrib?

Notiek. Mēs nevaram, nerēķinoties ar sekām (kā, piemēram, isla-mā), uzskatīt, ka viss ir Dieva gribēts un radīts. Ļaunums nenāk no Dieva. Grēks un neticība nav Dieva darbs, bet velna. Notiek lietas, ko Dievs nekad nav gribējis.

“Jeruzāleme, Jeruzāleme, tu, kas nokauj praviešus un akmeņiem nomētā tos, kas pie tevis sūtīti, cik reižu Es esmu gribējis tavus bērnus pulcināt ap Sevi, kā vista pulcina zem spārniem savus cālīšus, bet jūs negribējāt” (Lk. 13:34).

Dievs gribēja, bet cilvēki negribēja. Un tad notika pēc cilvēku, nevis pēc Dieva prāta. Protams, tas galīgi neatbrīvo Dievu no atbildības.

Kā visspēcīgs Dievs var ļaut grēkam un ļaunumam tādu vaļu? Kāpēc Viņš to neaizkavē? Šie jautājumi jāatliek uz grāmatas otro daļu. Pagaidām mēs stingri turēsimies pie pārliecības, ka ne viss šajā pasaulē notiek tā, kā Dievs to gribēja. Ne visas nelaimes ir Dieva radītas. Daudzas ir Sātana darbs, un daudzas - mūsu pašu vaina!

Sātans vēl nav galīgi uzvarēts. Starp Dievu un ļauno norisinās nepārtraukta cīņa. Diezin vai ir iespējams izveidot formulu, lai precīzi izskaitļotu, kurš par ko atbildīgs. No vienas puses - Sātans ir pasaules kungs. Visa starpā viņš Jēzu kārdināja ar vārdiem (un Jēzus neiebilda!):

“Es Tev došu visu šo varas pilnību un šo godību, jo tā man nodota, un, kam es gribu, tam es to varu dot” (Lk. 4:6).

No otras puses, Dievs ir vēstures Kungs:

“Man ir dota visa vara debesīs un virs zemes” (Mt. 28:18).

Kaut arī starp šiem diviem izteikumiem stāv krusts un atvērts kaps, pretruna starp tiem nav viegli atrisināma. Pirmkārt, kopš Jēzus šeit pabija, pasaule nemaz nav kļuvusi citāda! Nekas nav mainījies: “..un visa pasaule ir grimusi ļaunumā” (1. Jņ. 5:19).

Tomēr šādām pretrunām Rakstos praksē nav liktenīgas nozīmes, jo Bībeles mērķis nav izskaidrot mums visas mīklas, tā grib sludināt Evaņģēliju Dieva bērniem. Un Dieva bērniem ir citādi nekā pasaulei! Pasaulē Sātanam joprojām ir liela vara. Joprojām notiek daudzas lietas, ko Dievs nekad nav gribējis. Dievs neradīja koncentrācijas nometnes, nedz arī izdomāja spīdzināšanas kameras. Tā joprojām paliek neatrisināma mīkla, kāpēc Viņš to neaizkavēja. No otras puses, Viņš tās nav arī radījis!

Bet Viņa bērniem ir citādi. Atšķirībā no pasaules, mēs esam Viņa pilnīgā aizsardzībā un gādībā. Drošība Dieva rokās nav “dabas likums”, bet bērna tiesības.

Tas nenozīmē, ka mums ir īpaša vienošanās ar likteni par dzīvi bez ciešanām, kamēr pārējai pasaulei jābīstas no visām iespējamām un neiespējamām nelaimēm, tieši pretēji.

“Bet es - es gandrīz būtu paklupis, manas kājas bija sagrīļojušās, mani soļi gandrīz būtu izslīdējuši no manas gaitas raksta, jo es dusmojos par lielīgajiem, kad es redzu, ka bezdievjiem tik labi klājas. Tiešām viņiem nav nekādu bēdu visu mūžu, vesela un labi barota ir viņu miesa. Cilvēku grūtības viņus nespiež, viņi netiek spaidīti kā citi cilvēki. .. Tiešām, veltīgi es esmu paturējis šķīstu savu sirdi un mazgājis nevainībā savas rokas.

Un mani taču nelaime mocīja katru dienu un bargi mani pārmācīja ik rītus” (Ps. 73:2-5; 13-14).

“Mūsu dvēsele ir pārsātināta ar vieglprātīgo nievājumiem un lepno nicinājumiem” (Ps. 123:4).

Dieva bērnu īpašais stāvoklis ir privilēģija, taču tas nenozīmē drošību un bezrūpību! Privilēģija ir tajā, ka tas attiecas uz jebkuru laiku un katru situāciju, ka mēs esam Dieva varā! Viņš ir mums visapkārt, un mēs varam būt pārliecināti, ka viss, kas ar mums notiek, nāk no Dieva. Viņš ir manas nelaimes radītājs! Viņš ir izcīnījis visu varu pār manu dzīvi un pēc Savas atziņas to brīvi lieto.

Daudzviet Rakstos, piemēram, Annas slavas dziesmā, sastopama šāda pārliecība:

“Tā kājas, kas paļaujas uz Viņu, Viņš pasargā, bet bezdievīgie

dabū galu tumsā, jo ne ar paša spēku cilvēks iegūst uzvaru”

(1. Sam. 2:9).

Ir taisnība, ka Dievs mīl visu pasauli un ne tikai Savus bērnus. Viņš no sirds mīl arī pazudušo, bezdievīgo cilvēku, kurš negrib par Dievu neko zināt. Ne vienaldzības dēļ Viņš ļauj “bezdievim nogrimt tumsā”. Viņš neliedz tiem Savu aizsardzību un rūpes atriebības vadīts - viņi paši neļaujas Dievam sevi aizsargāt!

Tāpēc Dieva mīlestība pret pazudināto pasauli ir kareivīga un uzbrūkoša mīlestība. Nelaimīga mīlestība. Pavisam citāda nekā Viņa mīlestība pret Saviem bērniem.

Pasaulē Sātana vara vēl nav pilnīgi satriekta. Tāpēc mums bez mitas jālūdz: Tavs prāts lai notiek, kā debesīs, tā arī virs zemes. Jo uz zemes nenotiek Dieva, bet kāda cita griba! Tikai tur, kur cilvēki lūgšanās un ticībā nododas Dieva gribai, Viņš kļūst par vienvaldnieku!

Pasaule neuzzina, ka “tiem, kas mīl Dievu, visas lietas nāk par labu” (Rom. 8:28). Ne jau pie cilvēces kā tādas apmetas Dieva eņģelis un to izglābj (Ps. 34:8), bet tikai tos “kas Viņu bīstas”. Dievs nav beznosacījumu patvērums un glābējs visiem, bet tiem, kas uz Viņu paļaujas (Ps. 18:3). Viņš automātiski neaizstāv pret visu ļauno, Viņš ir patvērums! Patvērums, kas tiek piedāvāts visiem bez izņēmuma. Tāpēc mums jāizvairās lietot Rakstu skaidro valodu par Dievu kā nelaimes radītāju par esības izskaidrojumu! Jo esībā ir daudz lietu, ko Bībele neizskaidro. Jēzus, piemēram, par zvirbuļiem, kas krīt zemē pēc Tēva gribas, nerunā tādēļ, lai filozofētu par visvarenības jēdzienu - Viņš ar to mierina mācekļus! Tāpēc neiztrūkstieties un neizbīstieties!

Viņa sludināšana aicina visus, kas to vēlas, Viņa aizsardzībā. Tad pat Sātans nevar mums nekādu ļaunumu nodarīt (I.k. 10:19). Viņš var kārdināt, bet ne ietekmēt! Tāpēc Rakstos gandrīz nav minēts, ka mums vajadzētu bīties Sātana - mums jāsargās un jāuzmanās, bet mums nav no viņa jābaidās. Pēc mūsdienu ieskata, kad lielākā daļa cilvēku uzskata velnu par gandrīz neietekmējamu pavēlnieku, kas brīvi uzkrauj cilvēkiem ciešanas, ievērību izpelnās fakts, ka Vecajā un Jaunajā Derībā ir tikai viena man zināma vieta, kur tieši Sātans minēts kā konkrēto ciešanu ierosinātājs:

“Un šo sievu, Ābrahāma meitu, kuru Sātans turējis saistītu astoņpadsmit gadus, nebūtu brīv atraisīt sabata dienā no viņas saitēm?” (Lk. 13:16).

Toties Bībelē ir vairāki neparasti asi izteikumi par to, kā Dievs tieši un nepārprotami izmanto Sātanu! Parasti Dieva uzvara ir tik pilnīga, ka Viņš var rīkoties ar savu pretinieku, Lutera vārdiem sakot, kā ar “ķēdes suni”.

Piemēram: “Kad Pāvils bija redzējis iespaidīgu vīziju, viņam lika dots dzelonis miesā, Sātana eņģelis, kas viņu sita, lai viņš nekļūtu lepns” (2. Kor. 12:7). Dievs vienkārši sūtīja Sātana eņģeli, lai tas paveiktu “Dieva svešo darbu”, un, kad Pāvils sirsnīgi lūdz, lai viņu no tā atbrīvo, Dievs viņam atsaka! Dienu un nakti (šķiet, tas ildzis apmēram 14 gadu) Sātana eņģelis turpināja viņu sist, un Pāvils teica sevi laimīgu savās ciešanās un lepojās ar savu pazemību.

“Kad Sauls atkrita no Dieva, pār viņu nāca ļauns gars - ļauns gars, ko sūtīja TAS KUNGS” (1. Sam. 16:14)!

Nesaprotami, kāpēc Dievs iedrošina Dāvidu uz tautas skaitīšanu, par ko vēlāk viņu soda (2. Sam. 24:1), - dīvaina izturēšanās, kas Laiku grāmatā (1. Lku. 21:1) pierakstīta Sātanam! Protams, tās var saukt par “pretrunām”. Taču lielāka jēga ir tās uzlūkot par veidu, kā Dievs lieto Sātanu, lai īstenotu pats Savus, mums grūti saskatāmus mērķus.

Atklāsmes grāmatas pamatdoma ir, ka visas atkritušās varas tiek izmantotas Dieva pestīšanas plānā, tās saņem uzdevumus un iedalītas laiktelpas, saņem varu un ierobežojumus, ko nosaka Dievs!

Tas izskaidro, kāpēc Lūka Apustuļu darbos raksta, ka Jēzus kavē Pāvilu doties uz Āziju (Ap. d. 16:6), bet pats Pāvils saka, ka Sātans neļauj viņam nonākt Tesalonikā (1. Tes. 2:18). Tas nenozīmē, ka Pāvils piedēvē Sātanam varu aizkavēt Dieva darbu, bet Lūka to dara. Viņi tikai apraksta vienu un to pašu lielu divos dažādos veidos.

Visbeidzot Dievs parāda Savu spēku (var pat sacīt, Savu majestā-lisko nekautrību) dramatiskajā veidā, kādā Jēzus tiek Svētā Gara ievests tuksnesī un velna kārdināts! Dievs pats nekārdina Savu Dēlu. Drīzāk Viņš kārdina kārdinātāju rakt sev pašam kapu. Ar impozantu uzdrošināšanos Dievs met izaicinājumu Sātanam iznīcināt pašam sevi.

Nav būtiski, vai mēs pastāvīgi gribam lietot izteicienu “tas nāk no Dieva!” Bet, ja atsakāmies lietot Rakstu nenoliedzami precīzos vārdus par Dievu kā nelaimes radītāju un tiem līdzīgos, tad varam vienlīdz labi sacīt: “Tas nāk no ļaunā!” Vien allaž skaidri jāatceras, kā griba notiek un kurš ir pavēlnieks - Tēvs vai Sātans? Ja ļoti gribas visā piešķirt kādu lomu ari Sātanam, tad tā varētu būt stūrgalvīgs ķēdes suns vai izsūtāmais zēns.

No šāda viedokļa raugoties, ari ījaba grāmatai ir jēga.

Dabiski, ka būt velnam ar šādiem noteikumiem ir diezgan mokoši! Iedomājieties vien - zemoties un ubagot Dievam (paša noliegtajam Kungam) atļauju mocīt Viņa bērnus! Turklāt tieši Dievs nosprauž skaidras robežas, kuras Sātans nedrīkst pārkāpt (ījaba grāmatas 1. un 2. nodaļa). Un, ja velns visbeidzot dabū atļauju un pa galvu kaklu metas mūs mocīt tieši tādā veidā un mērā, kādā viņam ir noteikts, pēcāk viņam jāatzīst, ka viņš tikai izpildījis Dieva īsto darbu un vedis mūs Viņam tuvāk. Tā, lūk!

B. Cilvēku vaina, Dieva atbildība.

Ja jau Sātanam tiešām ir tik pakārtota loma Dieva bērnu ciešanās, ka viņš ir tikai Dieva stūrgalvīgais ķēdes suns, kā tad ar cilvēku uzbrukumiem?

Lielā mērā mūsu ciešanas rada citi cilvēki, kas mūs moka, izmanto vai ignorē. Tas taču nevar būt Dievs, kas liek cilvēkiem vienam pret otru grēkot? Vai Dievs joprojām ir “nelaimes radītājs”, ja nelaime ceļas no cilvēku ļaunuma? Jā. Tas neko nemaina. Nav svarīgi, kāda ir ciešanu izcelsme. Galvenais ir - kurš ļauj ciešanām ietekmēt manu dzīvi? Un tas arvien ir Dievs.

Iedomāsimies Dieva aizsardzību kā cietoksni ap savu dzīvi, jo tas ir būtiski: pasaulē un cilvēku prātos var notikt daudzas lietas, ko Dievs nav nedz gribējis, nedz radījis. Visticamāk, Viņš nekad nav gribējis Otro pasaules karu, bombardēšanas un apcietināšanas. Viņš noteikti vēlējās ciņu pret Dievu zaimojošo nacismu, bet negribēja, ka cilvēki viens otru iznicina un apspiež. Vienu mēs zinām: viss, ko Otrais pasaules karš un nacisti nodarīja Dieva bērniem, bija Dieva noteikts! Tam vispirms bija jātiek cauri Dieva aizsardzības cietoksnim, jātiek Viņa akceptētam un lietotam pēc Viņa gribas, Viņa plānā katram atsevišķam cilvēkam - citādi viņi taču tikpat labi varēja likt šos cilvēkus mierā!

Tas ir vienīgais, kas dod pamatu apbrīnojamai bezbailībai, kas izteikta Rom. 8:31: “Ko nu sacīsim par visu to? Ja Dievs par mums, kas būs pret mums?” Ir bezgala daudz ļaužu, kas vēršas pret mums un var mūs sāpināt. Taču viņi var mūs sāpināt tikai tad, ja tā būs Dieva griba - Dieva, kurš līdz pēdējam brīdim ir mūsu pusē un rīkojas mūsu labā.

Satriecošs piemērs ir Jāzepa uzruna saviem nežēlīgajiem brāļiem, kad viņš Ēģiptē ļāva tiem sevi atpazīt:

“Es esmu Jāzeps, jūsu brālis, kuru jūs pārdevāt uz Ēģipti. Tā ne

jūs mani šurp esat sūtījuši, bet Dievs.” (1. Moz. 45:4, 8).

Cik vienkārši un negaidīti var pateikt, ka Dievs stāv aiz cilvēku uzbrukuma - to Viņš pats noteikti nav viņos iedvesis! Un tomēr Viņam ir Savs plāns! Neaptverami...

Dievs nekad nav izšāvis no ieroča - un tomēr neaptverami daudz ticīgo mierinājuši sevi ar domu, ka, ja viņiem trāpīs lode, tad Dievs nolēmis aicināt viņus mājās un tieši Viņš noteicis šo bridi!

Rakstnieks Aneršs Stubšjērs (Anders Stubkjcer) apraksta, kā reiz kaujā viņš kopā ar citu ticīgu kareivi redzējis, kā lielgabala lode norauj kādam cīnītājam abas rokas:

““To redzot,” sacīja vecais ticīgais vīrs, “ja tu, Anerš Stubšjēr,

būtu stāvējis tajā vietā, skaidrs, ka cauri būtu ar tevi!”

“Tik skaidrs tas nemaz nav,” es atbildēju.

“Vai tas nav skaidrs?”

“Nē, es domāju, ka Dievs vada lodes ceļu.”

“Tu tiešām tam tici? Tad es saprotu, kā tu vari būt tik bezbailīgs kareivis!””

Tā nebija tikai pārgalvīga iedoma, ka viņš nevarētu mirt. Dievs bija Kungs pār viņa dzīvi, esību un nāvi. Kaut ari Stubšjērs noteikti neuzskatīja, ka Dievs izraisīja Vācijas uzbrukumu Dānijai, ka Dievs pielādēja vāciešu lielgabalus, tomēr tas, vai vācieši nogalinās dāņu kristieti, tomēr bija Dieva lēmums.

Dieva bērni nemirst nelaikā! Lai cik netaisnīga, nevietā, nepatīkama un neizturama mums neliktos kāda nāve, tomēr mēs zinām, ka Dieva bērni mirst Dieva noliktā stundā. Kaut ari visā var vainot slimības, noziegumus, nelaimes un pat pašnāvības, mēs varam droši apgalvot: tas bija levs, kas paņēma Savu bērnu no aukstuma, tumsas un nāves.

Protams, doma, ka Dievs lemj pār nāvi, ir pretrunīga. Taču, ja ari kāds no mums nomirst nelaikā (kā tas mums izskatās), jebkura cita alternatīva būtu daudz sliktāka. Neizturama ir doma, ka Sātans pašrocīgi varētu atņemt dzīvību kādam, kam Dievs zvērējis Savu mīlestību. Velns, kuram ir vara pār nāvi, caur Jēzus krusta nāvi ir padarīts bezspēcīgs (Ebr. 2:14)!

Cita lieta, ka mums kā Dieva drošībā mītošiem bērniem ir tiesības jautāt, kāpēc Viņš ļauj mums saprast tik maz? Mēs drīkstam celt iebildumus pret to, ja kāda lieta mums šķiet nepareiza un nevietā.

Tas, ka cilvēku nievas un ļaunums vienlaikus var izskatīties kā Dieva pārmācība Saviem bērniem, Jaunajā Derībā visskaidrāk parādās vienā gadījumā: vajāšanās ticības dēļ.

Skaidrs, ka Dievs neliek cilvēkiem vienam otru mocīt. Pašsaprotami, ka Viņš nevienā cilvēkā nav radījis naidu pret kristiešiem vai licis kādam vajāt ticīgos. Nekas nav tik nekristīgi kā ienīst kristīgus brāļus. Taču, par spīti tam, tieši par šīm bēdām, par šīm ciešanām Jēzus un apustuļi visbiežāk mudināja kristiešus priecāties! Vairāk par jebkurām citām ciešanām vajāšanas Jēzus dēļ tiek uzskatītas par dziedinošu, mīlošu Dieva pārmācību. īpaši tas uzsvērts Kalna sprediķī, Jēkaba vēstulē un Pētera 1. vēstulē.

Jaunajā Derībā visatklātākais sātaniskais ļaunums ir vistiešākais pamats ciešanu priekam! Vai vajadzīga vēl pārliecinošāka liecība par Dieva varu pār bezdievīgo pasauli?

C. Vainīgs, nevainīgs.

Tātad Sātans man klāt netiek. Arī cilvēki ne. Un liktenis. Tikai tas, ko Dievs man nolēmis, var ar mani notikt, un Viņš ir mīlošs visā, ko dara. Tātad viss ir kārtībā un saskaņā? Vai visas cīņas un briesmas ir garām? Un visām bailēm darīts gals?

Nē! Pat Dieva varenā un uzticīgā mīlestība nav automātiska. Mēs ik mirkli dzīvojam bīstamā cīņas stāvoklī, kas var beigties ar sakāvi, nocietināšanos un pazudināšanu, nevis ar uzvaru, ciešanu prieku un dzīvību. Jo mūsu dzīvē netrūkst ļaunuma. Tās nav tikai ciešanas, kas beigu beigās kalpos manam labumam, mūsu dzīvē ir iespaidīgs, Dievam naidīgs ļaunums. Tas nav tikai ārējs, tas nāk no iekšienes. Vienīgais ienaidnieks, kas var man atņemt mieru un pestīšanu Kris-tū, ir mana paša sirds! Šai cīņā Kristum un Viņa mīlestībai jāuzvar mani, kā Viņš uzvarēja nāvi, jāuzveic mana sirds, kā Viņš uzveica Sātanu.

Mēs paši esam savas pestīšanas lielākie ienaidnieki. Šķiet, ka šī senās, dziedinošās, apustuliskās un luteriskās cilvēka uztveres daļa - ka dziļi katrā, pat vissvētākajā kristietī, mīt slepens naids pret Dievu - mūsdienās ir pilnīgi aizmirsta. Cik bieži es neesmu velējies paklausīt Evaņģēlijam, priecāties par Evaņģēliju? Skaidri un g.ūši runājot: mūsu grēks nav tikai nožēlojams nespēks, tas ir īsts ļaunums. Tā ir tieksme pēc ļaunā, lai saceltos pret Dievu. Izvēloties •larp mūsu jauno, vārigo mīlestību pret Kristu un ļauno, ļaunais mums vienmēr liksies tuvāks. Mēs vienmēr būsim “grēka dēļ pārdoti par vergiem”. Mūsu griba nav brīva.

Neviens to nesaprot. Nevienam nešķiet, ka mums kaiš kas ļaunāks par nelielu garigu nepietiekamību un ka mums vajadzīgs kas vairāk nekā mazliet spēka, uzmundrinājuma un vajadzības tikt “uzpildītiem” ar Dieva žēlastību. Neviens nepalūkojas zem reliģiozās, cilvēcīgās konstrukcijas, lejā purvā, lejā pie pamatiem, dziļi ēnā.

Neviens to nesaprot, pirms Dieva likums piespiež mūs atzīt: es nemīlu Dievu! Es īpaši nebēdājos, kad pārkāpju Viņa mīlestībā mums dotos likumus. Es neilgojos iespējami vairāk laika pavadīt kopā ar Viņu lūgšanās un Bībeles lasīšanā. Nesavtīgas mīlestības dēļ pret Viņu es nedaru gandrīz neko - bet, par spīti tam, Viņš ir Tas, kas mani mīlējis līdz nāvei un devis man visu.

Kad Dieva bērnam beidzot atveras acis uz to, kas mūsos mīt, tas ir liels trieciens. Neviens tam netic, pirms nav to redzējis, taču, ja to neredzam, tad neredzam pārpilnību un prieku Kristus Evaņģēlijā!

Citādi mēs nesaprotam, ka grēku piedošana dod dzīvību un svētību. Tikai tad, kad cilvēks ir redzējis, cik maz viņš mīl Jēzu, viņš apzinās Evaņģēlija atsvabinājumu: Viņš tomēr mani mīl! Tikai tad cilvēks sāk Jēzu atkal mīlēt - ar grēcinieka trauslo mīlestību pret savu Pestītāju.

Tikai tad mēs saprotam, kāpēc Dievam jābūt tik bargam. Ilgi mēs sev iegalvojām, ka pietiktu, ja Dievs mūs klusi pasauktu, jo patiesībā jau mēs vēlamies to pašu, ko Viņš. No tāda skatpunkta raugoties, “Dieva svešais darbs” vienmēr izskatīsies pārāk bargs un nevajadzīgs.

Tikai tad, kad esam ieraudzījuši dziļi sevī esošo slepeno naidu pret Dievu, mēs sākam aptvert, ka Tēvam ir jāvelk mūs pie Kristus -citādi mēs nekad nenonāksim mājās (Jņ. 6:24)! Viņam mūs jāvelk un jāstumj pie Sevis ar visiem līdzekļiem. Ja būtu iespējami kādi mērenāki līdzekļi par tiem, ko Viņš izvēlējies, tad - varam būt pilnīgi pārliecināti - Viņš būtu lietojis tos. Taču, saceļoties pret Dievu, mēs paši izvēlējāmies valodu un veidu, kā Viņam ar mums runāt.

Mūsu sacelšanās pret Dievu ir iemesls tam, kāpēc dzīvē ir ciešanas, kas nenāk no Dieva! Tiesa, viss, ar ko sastopamies, ir Viņa mīlestības noteikts, bet tas, protams, neattiecas uz to, pie kā mēs paši tiešā veidā esam vainojami!

Es nevaru piedzerties un tad vainot Dievu par paģirām! Es nevaru, būdams īgnā omā, sacelt mājās traci un tad vainot Dievu par to, ka pa gaisu lido dažādi priekšmeti! Viss, kas mani nevainīgu skar no ārienes, nāk no Dieva, bet par lietām, kurām pats ar pieri esmu uzskrējis virsū, nevaru apgalvot to pašu.

Tāpēc arī Sātans mums ir kas vairāk par papīra tīģeri. Viņš ir bīstams pretinieks, rēcošs lauva - parasti tāpēc, ka manī viņš atrod līdzgaitnieku. Tāpēc mums no Viņa jāsargājas, mēs nedrikstam ļaut sevi piekrāpt, mums jābūt modriem pret viņa kārdinājumiem.

Sātans ir uzvarēts. Mums jāpatur prātā, ka varu, kas viņam pastāvīgi ir pār mūsu dzīvi, mēs esam devuši paši, jo esam grēcinieki. Varētu teikt, ka, lai mūs aizskartu, viņam vajadzīga atļauja no Dieva vai mums! Tikai tad, kad Tēvs viņam to atļauj un tur kā suni aiz ķēdes, lai nekas nenoiet greizi, vai es pats, pretēji Tēva brīdinājumiem, vēlos paspēlēties ar ķēdes suni, ar lauvu, tikai tad viņš mani aprij. Es aizliedzu velnu un visu, kas ar viņu saistīts, un nekā citādi ar viņu nesaistos!

Tas, ka šī apņemšanās ikreiz vainagojas ar neveiksmi un grēku, ir mūsu pašu vaina. Tā nekad nav Dieva vaina. To pat nevar nosaukt par Sātana vainu, jo viņam ir tikai tā vara, ko mēs viņam dodam. Grēkot mūs nespiež nekas cits kā mūsu pašu Dievam naidīgā daba un saistītā griba.

Mūsu bērni bija vēl pavisam mazi, kad par derīgu atzina attaisnojumu: “Velns lika man to darīt!” Un ko gan mēs, nabaga cilvēki, varam darīt pret stipro velnu? Tā ir mūsu pašu vaina! Visbiežāk lielākajās dzīves grūtībās mēs paši un nevis Dievs esam savas nelaimes radītāji.

Kad tas viss ir pasacīts, ir svarīgi piemetināt, ka pat tas nemazina lundamentālo drošību, kas man kā Dieva bērnam ir Viņa rokās! Kaut arī mēs par daudzām problēmām varam apgalvot, ka tās noteikti nav mūsu pašu vaina, arī Dievs no tām nenorobežojas!

Paģiras, gaisā lidojoši priekšmeti un daudz kas ļaunāks pilnīgi droši nav Dieva sūtīts kā, piemēram, Sātana eņģelis vai ērkšķis Pāvila miesā. Ja pats braucu kā jucis, tad nevaru savu sadauzīto mašīnu vai lauzto kāju saukt par “Dieva nepastāvību”.

Brīnišķīgi ir tas, ka, ja zinām, ko darīt ar grēku un vainu, un kā samulsuši un nožēlas pārņemti Dieva bērni runājam ar Tēvu par to, ko esam izdarījuši, tad tas, kas bijis starp Viņu un mums, tiek nokārtots un izbeigts. Tad Viņš uzņemas sekas, ko mūsu pašu vaina izraisījusi! Dieva piedošana atjauno dievbērnības drošās attiecības ar Viņu tā, ka Viņš kā uzticams un mīlošs Tēvs uzņemas atbildību par to, ko pats nav radījis vai izraisījis. Kā rīkojas tēvs pēc tam, kad lutbola spēle, kas beigusies ar izsistu kaimiņa siltumnīcas stiklu, mājās tikusi pārrunāta? Viņš pats dodas pie niknā kaimiņa, samaksā par zaudējumiem un atrod izlīgumu, turklāt dēla pārkāpums vairs netiek pieminēts.

Tas nozīmē, ka patiesībā jau ir vienalga, vai es varu atrast savu problēmu iemeslus, jo bieži vien manis paša kļūdas tik cieši savijušās kopā ar neveiksmēm un citu nodarījumiem, ka šo mudžekli iespējams atšķetināt tikai daļēji. Noteicošais nav tas, ko es spēšu noskaidrot, bet gan, ko es ar to darīšu: es pastāstīšu Tēvam par savu paša vainu (ciktāl spēju apzināties) un par to, pie kā neesmu tieši vainīgs. Piedošanā Viņš ne tikai izdzēš manu vainu, bet arī pārveido problēmas. Viņš ņem tās Savā ziņā un dara par noderīgu, mīlošu pārmācību atbilstoši Savam plānam.

Pirms dažiem gadiem es nokritu, braucot ar velosipēdu, un salūzām abi, cita starpā, arī plecs, kurš joprojām ir stīvs. Vaina bija velosipēda priekšējā ritenī, kas nebija kārtībā, un es to zināju. Vai tad man tāpēc, ka biju noslinkojis, vajadzēja traumu izslēgt no savām attiecībām ar Dievu? “Dievam tas nerūp. Tā nebija Viņa ideja. Man pašam jāuzņemas par to atbildība.” Nebūt ne! Es vērsos pie Dieva, ka es saklausu un paklausu, un ļāvu gan grēku nožēlai, gan sāpēm, gan dusmām un vēlmei atveseļoties lauzties pār manām lūpām, cik bieži vien vēlējos. Kad Viņš ir man piedevis un uzņēmies šo lietu, es varu mierīgi paļauties, ka tas ir Dieva prāts un labā griba, ka tas muļķigais plecs acīmredzot nekad vairs nebūs tāds kā iepriekš.

Tas, ka nekas nespēj vājināt būtisko drošības sajūtu un apziņu, ka esam Dieva varā, attiecas tiklab uz citu nodarītajām pārestībām, kā uz pašu kļūdām. Mums visu dzīvi jābūt pret Viņu atklātiem. Nesaskaņām starp Dievu un mums pastāvīgi jātiek izbeigtām. Mēs runājam ar Viņu par visu, ciktāl mēs to apzināmies. Ja tas tiek darīts, nav lielas bēdas par to, ja neizdodas noskaidrot, kurš notikušajā vainojams.

Te būtu vietā pieminēt teicienu, ko mēs visi lietojam: “Kristietim nav pagātnes!” Lieliska doma, ja tā tiek saprasta pareizi! Viss ir aizmirsts! Vēl vairāk: viss ir izdzēsts, iemests jūras dzelmē un nomazgāts Jēzus asinis. Mums nevajag kavēties mokošās atmiņās par to, ko Dievs ir aizmirsis. Mums nevajag no jauna lūgt piedošanu par to, kas bijis pagātnē un ir piedots, l iesas dienā mums netiks prasīta atbildība par mūsu pagātni.

Taču šis teikums var būt arī ļoti nepareizs! Kaut ari labi domāts, tas var radīt ciešanas mūsu līdzcilvēkiem. To es sapratu, kad reiz, vadot stundu Bērkopas tautskolā, runāju par smagu tēmu - ka grēks nav tikai nepareiza rīciba Dieva priekšā, kas sabojā mūsu dzīvi. Pat piedots grēks var visu izpostīt un radīt neparedzamas sekas mūsu tagadnē. Mēs nedrīkstam tam ļaut traucēt savu sirdsapziņu vai dievbērnīlias attiecības ar Dievu, tomēr gan prāts, gan ķermenis var glabāt sāpīgas mūsu pagātnes rētas. Viens no skolniekiem (kurš nekad netika slēpis savu sūro pagātni) sacīja, ka teicienā “kristietim nav pagātnes” viņš daļēji sadzird izsmieklu, jo iepriekšējā dzīvesveida dēļ viņa ķermenis bija daļēji sabeigts. Viņš bija priecīgs un drošs par Dieva piedošanu, taču zināja, ka piedošana ne vienmēr izdzēš grēka sekas.

Tas attiecas, piemēram, uz pornogrāfiska satura lasāmvielu, kas pēcāk ilgstoši liek mocīties neķītrās domās; uz aprunāšanu, kas neatgriezeniski sabojā draudzību; uz bezatbildīgi paviršu darbu, kas izraisa nelaimes un smagas ciešanas. Attiecībās ar Dievu un veselīgā pašcieņā mēs varam rast mieru no šīm lietām, jo Dieva žēlastība ir tik liela, tik bagātīga un brīnišķa! Bet mūsu tagadne allaž velk līdzi pagātnes sekas.

Dieva žēlastība nav bezpalīdzīga arī šajā gadījumā! Dažkārt Viņš tomēr izglābj mūs no sekām, kopj un dziedē mūsu ķermeni un dvēseli. Kad Viņš to nedara, mums tas no Viņa jāsaņem kā mīlestības pilns spriedums un neaptverams veids, ko Viņš izmanto, lai pestītus aizvestu mūs mājās. Tas nekādā gadījumā nav dusmīgs sods!

Jaunajā Derībā vistēlainākais piemērs tam ir Pāvils. Sāpes par pagātni, kad viņš vajāja Kristus mācekļus, pavada Pāvilu visu dzīvi, kaut arī viņš zina, ka viss ir piedots un aizmirsts. Pat vecumā viņš žēlojas par atmiņām, kas viņu dara par “pēdējo no apustuļiem”, par “pēdējo svēto starpā”, par “lielāko no grēciniekiem”. Varbūt šīm atmiņām ir kāda saistība ar Sātana eņģeļi, kas viņu sit dienu un nakti. Bet pat šī iemesla dēļ Dieva žēlastība nekļūst uz pusi mazāka vai nepilnīgāka! Pilnīgi skaidrs, ka Pāvils ļauj savām pastāvīgajām sāpēm kļūt par noderīgu pārmācību: viņš gavilē par Dieva žēlastību (1. Tim. 1:12-17), viņš ļauj sevi pazemot citu priekšā (1. Kor. 15:9). Viņš mācījies nīst un nicināt farizeju paštaisnību ar dedzīgu spēku, kas licis pamatu viņa atsvabinošajam Evaņģēlijam (Gal. 1:13; Fil. 3:6).

Mazliet citāds ir piemērs par Dāvida netiklību ar Batsebu. Pēc izlīguma ar Dievu (2. Sam. 12) Dāvids ielūkojās sevī un atzina, ka ir grēkojis. Acumirklī atskanēja Nātana vārdi: “Tad nu TAS KUNGS arī tavus grēkus piedod: tev nebūs mirt!” Tā ir viena no Bībeles neticamākajām liecībām par Dieva piedodošo žēlastību. Bet kāda no grēka sekām ar Tā Kunga ziņu tomēr netiek atcelta! Dēlam, ko Batseba Dāvidam dzemdējusi, ir jāmirst. No Dāvida dīvainās izturēšanās pirms un pēc puisēna nāves noprotams, ka viņš savā ziņā ar to rēķinās kā ar savas rīcības sekām: sākotnēji cerējis, ka Dievs ļaus viņam dēlu paturēt, bet, kad cerība zuda, viņš neatļāvās par to sūdzēties (lai arī apkārtējos tas izraisīja ārkārtīgu izbrīnu).

5. KADA JĒGA?

Ja vēlamies uzskatīt, ka kristietim nav pagātnes, tad mums skaidri jāzina, ko ar to domājam: mūsu pagātne ir izdzēsta no mūsu sirdsapziņas un attiecībām ar Dievu! Taču nevajag īpaši uzsvērt dziedinošās sāpes vai noderīgos izaicinājumus, kas ir mūsu rīcības sekas, jo tādējādi šaubas par Dieva pilnīgo piedošanu varam sēt tajos, kas joprojām cieš no pašu gūtajām rētām!

A. Ciešanu jēga.

Lielākā daļa cilvēku uzskata, ka centieni pateikt par ciešanām kaut ko pozitīvu no kristīgā viedokļa nozīmē pūliņus atrast tādu kā “ciešanu jēgu”. Taču precizēsim vienreiz par visām reizēm: pašām par sevi ciešanām nekādas jēgas nav!!!

Ja vēlamies no jauna atklāt senseno ticību Dievam kā nelaimes radītājam un tam, ka visas lietas nāk mums par labu, mēs, pirmkārt, nedrīkstam iedomāties, ka tas nozīmē “atdzīvināt” vecos saukļus par “ciešanu jēgu”. Piemēram: ciešanas nāk par labu cilvēka attīstībai; kas rūdās grūtībās, top stiprs; tumšākais brīdis ir tieši pirms rītausmas; uz tumša fona dzīves krāsas košāk izceļas. No šīm frāzēm ātri paliek šķērmi ap dūšu...

Es nezinu, kādu dabas likumu cilvēki domā tādējādi atklājuši! Kāpēc uzskats, ka ciest ir veselīgi, būtu turams par neapgāžamu patiesību? Vai tiešām ir tāds “dabas likums”, ka, sēdēdams ratiņkrēslā, cilvēks top labāks vai, zaudēdams mīļos, kāds atrod prieku? Es nesaku, ka tā nevar būt. Protams, tajā var būt zināma daļa patiesības, bet tās ir tikai frāzes. Teologs Helmuts Tīlihs savā darbā “Cilvēka dzīves jēga” rakstīja: “Nav tiesa, ka pati par sevi nelaime māca mūs lūgt, jo tikpat lielā mērā tā māca mūs zaimot!” Cilvēka prātā nav neviena mehānisma, kas automātiski padarītu problēmas par gara ieguvumiem. Reizēm kāds no grūtībām un ciešanām iegūst ko jēdzīgu, turpretim cits negūst neko.

Gribas pat domāt, ka pieredze biežāk apstiprina pēdējo apgalvojumu! Kaut gan katram zināms kāds piemērs, kad no sarūgtinājumiem un grūtībām bijis iespējams kaut ko mācīties. Neatradīsies daudz cilvēku, kas par otra nelaimi teiks: “Viņam lielās ciešanas nāks par labu!” Jo kā gan ar lielajām katastrofām, slimībām mūža garumā, spīdzināšanām, ilgstošu bezdarbu, depresiju, bailēm, cietumu, invaliditāti? Cik bieži katastrofas noved mūs pie jēgpilna un

laba iznākuma? Kad dzīve brūk, tam drīz vien ir sekas: rūgtums, rupjība un dvēseles nocietināšanās, garīgi konflikti, vilšanās un bailes no nākotnes. Šādos brīžos katrs vārds tiek pārvērtēts kā lietošanai derīgs vai nederīgs.

Priekšstats, ka ciest ir veselīgi, visticamāk, rodas situācijās, kad par ciešanām nerunā. Reti kurš cilvēks, kas piedzīvojis ne tikai neveiksmes un problēmas, bet kam visa dzīve tās būtiskākajās izpausmēs joprojām ir ciešanas, nebūs kļuvis sarūgtināts un īgns. Pretēji visiem likumiem viņš mīl dzīvi, viņā ir tik daudz spēka, prieka un spējas tajā dalīties ar citiem!

Taču būtu rupji un bezsirdīgi šiem nedaudzajiem ļaudīm teikt: “Ciest ir veselīgi!” Vārdi mutē pārvēršas par pelniem, jo es zinu, ka drīzāk esmu liecinieks mazam brīnumam.

Šķiet, ka senās frāzes (un tajās tiešām slēpjas zināma daļa patiesības) tiek lietotas ar noteiktu jēgu, proti, mēs baidāmies, ka, atzīstot ciešanu bezjēdzību, arī dzīve izrādīsies bezjēdzīga. Jo ciešanas ir tik cieši saaugušas ar dzīvi, ka ir svarīgi piešķirt tām kaut ko pozitīvu. Nedrīkst taču pieļaut, ka dzīve kļūst par traģisku, ļaunu joku, tāpēc mums jāizstumj no apziņas kopīgā pieredze, ka ciešanas daudz biežāk ir lāsts, nevis svētība!

Mēs padarām šos retos brīnumus par dzīves pamatlikumu, par dabas likumu un izliekamies neredzam, ka dažas no šīm salkanajām frāzēm ir tukša gvelšana. Es, piemēram, nekad neesmu redzējis, ka pēc diennakts tumšākās stundas tūlīt būtu saullēkts! Ja vēlaties līdzību ar saullēktu, tad izteicienam drīzāk vajadzētu skanēt šādi: ai, ai, ai, diemžēl uz drīzu atveseļošanos var necerēt, jo no diennakts tumšākās stundas līdz saullēktam vienmēr jāgaida krietns brīdis.

Kad vairs nelīdz nostumšana zemapziņā un neviens nodeldēts izteiciens, tad vienmēr var slēpties arī aiz svētīgā “grūtības dara pieaugušu”! Ar “kļūšanu pieaugušam” visbiežāk saprot ilūziju zaudēšanu un padošanos: nu, tagad viņš ir turpat, kur mēs visi; tagad viņš vairs nebūs tas muļķīgais optimists, kurš gaida no dzīves laimi; tagad viņš kļuvis par pieaugušu cilvēku - aizdomīgs tā vietā, lai būtu paļāvīgs, noraizējies tā vietā, lai būtu bezrūpīgs.

Kas traucē sasniegt brieduma gadus priecīgiem un laimīgiem? Kas gan tas par dzīves likumu, kas padara vārdu “pieaudzis” par sinonīmu vārdam “nelaimīgs”?

Attiecībā uz Dieva lomu ciešanās es nevaru pilnībā piekrist turpmāk citētajam Polam Hofmanam, taču viņa rakstītais labi iederas mūsu diskusijā par ciešanu jēgu:

“Kad tie vispirms sajaukuši Jahvi ar gaismas eņģeli (2. Kor. 11:14), tad arī par ļaunumu tie neko vairs nezina. Viņi saka, ka “Dievam” ar to ir kāds plāns. Diskusija par “ciešanu jēgu” ir bezgalīga un, pats par sevi saprotams, neauglīga, jo tai ārpus sevis nav citas jēgas. Centieni atrast ciešanās kādu dievišķi audzinošu mērķi ir fantāzija, ka ļaunais īstenībā ir labs. Kārtīgi apdomājies, neviens vairs neuzdrošinās ciešanas nolādēt. Gadsimti nāk un iet, cilvēki lauza galvu un gudro, kā nepazust saukļu tuksnesī, jo viņiem šķiet, ka ļaunais ir dievišķi mūžīgs, un viņi uzskata par savu pienākumu ar to sadzīvot. Bailīgi viņi apklusina domas, kas uzmācīgi klaigā, ka Dievs, kurš grib “pāraudzināt” māti, ļaujot bērnam noslīkt viņas acu priekšā, ir pats ļaunumu ļaunums.”

Es tūdaļ gribētu iebilst, ka tāds Dievs tomēr būtu “ļaunumu ļaunums”, kurš ļauj Sātanam (gaismas eņģelim) lemt par dzīvību un nāvi! Bērni taču mirst, un mātes raud. Vai tiešām šādā situācijā mēs nesauksim Dievu pie atbildības? Taču mums jānošķir tas, kas dara ļaunu, no tā, kas ir ļauns! Var piekrist autoram, ka īsti sātanisku ļaunumu nekad nedrīkstētu uzlūkot par Dieva darbu, ka mums jābeidz sevi tirdīl ar jautājumiem par ciešanu atbilstību un ka fantāzijas par “ciešanu jēgu” lielākoties ir māņticība.

Nākamais citāts ir labs piemērs tam, ka šādai māņticībai, “ciešanu vērtības” uzsvēršanai nav lielas jēgas.

“Sofija: Redzot Snifa mājiņu degam, mēs tiešām varam kaut ko mācīties. Grūtības uzlabo raksturu... Bez grūtībām nevar attīstīties un pieaugt, lai spētu izturēt dzīves pārbaudījumus.

Baltus: Kādus pārbaudījumus?

Sofija: Jaunas grūtības!”

Kamēr paši negribēsim atzīt, ka ciešanas gandrīz vienmēr piedzīvojam kā bezjēdzīgas, šāda “ciešanu vērtības” māņticība kļūst par nastu pašām ciešanām. Daudzi taujājuši un meklējuši pēc laba un skaidri redzama nodoma, kas būtu ciešanu mērķis - it kā analizējot, gudrojot un izprotot varētu aptvert labumu, kas nāks caur sāpēm. Taču, kad meklējumiem nav rezultāta un kļūst neizturami smagi, rodas bezcerība un izmisums, jo nekāds nodoms nav atrodams. Tad jāizstumj no apziņas atskārsme, ka nekādas ciešanu jēgas nav!

Kristietī šāda rīcība var pat radīt šaubas: “Ja Dievs tiešām ir tas, ko Viņš par Sevi saka, tam tā nevajadzētu notikt. Viņš vismaz varētu ļaut man saskatīt tajā kādu nozīmi! Tā kā viss izskatās tik bezjēdzīgi, varbūt kaut kas nav kārtībā ar manu ticību? Vai arī atbilde ir tāda, ka es nemaz neesmu Viņa bērns? Vai Dievs vispār ir?”

Tāpēc man šķiet ļoti svarīgi vēlreiz atkārtot, ka ne dzīve, ne Dievs nekad nav devuši skaidru un nepārprotamu atbildi uz jautājumu, vai ciešanām ir jēga. Ne cilvēciskā, ne reliģiskā aspektā mums nekad nav solīts, ka ciešanas varētu būt kaut kas viegli saprotams vai nepārprotami labs. Tāpēc ne jau ticība būs pie vainas, ja kādam liekas netaisni, ka viņš ir bezdarbnieks, grimst bezcerībā vai ir slims. Vecās Derības dziesminieki ar patiesu apbrīnu izturas pret to, ko mēs spējam paveikt ar savu vājo ticību...

Sērens Kirkegors (iespējams, spēcīgākiem vārdiem nekā jebkurš cits evaņģēliskais autors) varēja runāt par “ciešanu Evaņģēliju”, par “priecīgajām ciešanām”. Bet viņš nodrāztās mierinājuma frāzes un pozitīvo domāšanu, par ko bija runa grāmatas sākumā, taisnīgi un tieši sauca par “tenkām un blēņām par valdības taisnīgumu, ko atklājusi cilvēciska gudrība un izplata vecenes un nīkuļi”.

Vislielākais ļaunums, kas izriet no šiem saukļiem, ir māņticība, kas vēlas secināt, ka lielāks grēcinieks vairāk cieš!

Nožēlojamā nepieciešamība katrā liktenī saskatīt taisnīguma rakstu, bez šaubām, nāk no farizejisma, kas ir dziļi mūsu dabā: cilvēkam pienākas tas, ko viņš ir pelnījis! Dievišķa atriebība, taisnīga atmaksa varbūt kavējas, tomēr visbeidzot - vēl izsmalcinātāk - tā sasniegs pārkāpēju! Noziegums neatmaksājas! Ja nu tomēr pārkāpējs bauda labas dienas, kamēr taisnajam jācieš, tad sistēma sašķobās. Neatliek nekas cits, kā rast kādu aizbildinājumu austrumu karmas mācībā: sods noteikti viņu piemeklēs nākamajā dzīvē!

Tie nav sapratuši ne žēlastību, ne piedošanu, kas sagrauj visas atriebības sistēmas! Tie nav sapratuši, ka nav neviena iemesla tam, lai dzīve būtu “taisnīga”!

Ir grēki, kam sekas ir “dabas likums”, t. i., ka cilvēkam jācieš savu pārkāpumu sekas, - Raksti apliecina šādu uzskatu. Un, kā katrs “dabas likums”, tas tikpat bieži ir patiess, cik nepatiess! Dažreiz pārkāpumi labi atmaksājas un taisnīgai atmaksai pienākas brīvdienas.

Ciešanām nav nekādas taisnīgas sistēmas, un pašām par sevi tām nav arī jēgas. Spēcīgs raksturs (ticīgs vai ne) var piešķirt ciešanām jēgu, kuras tām nav, bet tā jau ir cita lieta! Stipro ciešanas var spēcināt, bet vājo - salauzt. Katrā ziņā pašas par sevi ciešanas nav nekas labs.

B. Apslēptais Dievs.

“Tiešām, Tu esi noslēpumains Dievs, Israēla Dievs un Glābējs!” (Jes. 45:15).

Kāda jēga no garām runām, ja ciešanas ir bezjēdzīgas?

Pašām par sevi ciešanām nebūtu jēgas, bet Dieva rokās šī jēga rodas. Neviena intuitīva sistēma, neviens “dabas likums”, neviens universāls psihes mehānisms nevar darīt ciešanas labas. To var tikai Dieva mīlestības spēks. Viņa plānā ciešanas nekad nav “pašas par sevi”.

Ir cilvēki, kam izdodas izauklēt no ciešanām kaut ko konstruktīvu. Dievs to var vienmēr un visiem Saviem bērniem!

Mūsu Tēvs mums ir solījis, ka “tiem, kas mīl Dievu, visas lietas nāk par labu” (Rom. 8:28). Šis pants, ko sauc par “ciešanu karalisko apsolījumu”, neparedz nedz kādu mehānisku labuma guvumu, nedz arī ir “dabas likums”! Tas nav nekas vairāk kā patiess Tēva prāts. Vienalga, cik bezjēdzīgas izskatās tavas ciešanas, tu vari būt drošs par vienu: kamēr vien esi Dieva rokās, tavas ciešanas var būt kādas

būdamas, tās nekad nebūs bezjēdzīgas. Jo Dievs tām piešķīris to, kas tām pašām par sevi nepiemita (un, šķiet, joprojām nepiemīt) -žēlastību un labumu.

Dievs, kas radījis pasauli no nekā un cilvēku no zemes, Savā mīlestībā paveicis lielāko brīnumu no visiem: no nelaimes radījis ieguvumu un labumu! Viņš nerada nelaimes tāpēc, ka Viņam patiktu ciešanas, bet gan tāpēc, ka Viņš var likt visam - pat nelaimei un ciešanām, kas sākotnēji bija Viņa ienaidnieki, - darboties uz labu. Tāpēc ir nepareizi runāt par ciešanu jēgu. Daudz patiesāk būtu jautāt: “Kāds ar šīm ciešanām bijis Dieva nodoms?” Tas vienkārši nozīmē, ka, ja Dieva nebūtu (vai arī Viņš nevaldītu pār ciešanām un nebūtu tās radījis), tad vienīgā jēgpilnā darbība, saskaroties ar ciešanām, būtu jebkuriem līdzekļiem tās izbeigt! Tad ciešanas ne vien sāpinātu, bet arī būtu ļaunas, un neatliktu nekas cits, kā sakost zobus, kamēr tās beidzas. Un būtu tikai viens mierinājums - ka laiks dziedē visas brūces.

Bet tagad viss, kas mums jāpārdzīvo, ir Dieva radīts - radīts uz labu!

Šāda veida radītas lietas ir patiesi un pilnīgi neaptveramas! Ja kāds spētu “redzēt” lielo Neko pirms pasaules radīšanas vai “sajust” pasauli pirms Ādama radīšanas, tad viņš stingri un skaidri apgalvotu: te nekas nevar sanākt!

To pašu mēs sakām par grūtībām, kurās katru gadu un katru dienu nonākam: no šīs ķezas pat Dievam nekas labs nesanāks! Tie, mūsuprāt, dīvainie apkārtceļi, ko Viņš iet, lai panāktu Savu mērķi -kaut varbūt mēs no tā iegūstam kādu “reliģisku” labumu un iemācāmies kaut ko “garīgu”, tomēr neliekas maksātās cenas vai pārciesto sāpju vērti.

Tā mēs to redzam. Un Dievs to zina labāk par jebkuru citu. Mums nevajadzētu domāt, ka Viņš ir vīlies, jo mēs tik maz saprotam un tik vāji saskatām notiekošā jēgu, - tieši tā Viņš pats ir iekārtojis pestīšanas iecerē, ka no mums nevar sagaidīt (un arī negaida) pilnīgāku izpratni par notiekošo.

Tāpēc nav arī nemaz tik dīvaini, ka mēs vienā brīdī atzīstam, ka ciešanas gandrīz vienmēr ir bezjēdzīgas, bet nākamajā apgalvojam, ka Dieva rokās tās nekad nav bezjēdzīgas.

Jo Dievs ir paslēpies.

Tāpat kā psalmistam, mums to ir grūti saprast.

“Kāpēc, Kungs, Tu esi tik tālu, kāpēc Tu esi apslēpies bēdu laikā?” (Ps. 10:1).

“Celies, Kungs, - kāpēc Tu guli? Mosties un neatstum mūs uz laiku laikiem! Kāpēc Tu apslēp Savu vaigu un aizmirsti mūsu postu un spaidus?” (Ps. 44:24-25).

Visi zina, ka neviens cilvēks nekad nav redzējis Dievu. No šāda aspekta raugoties, ir skaidrs, ka Dievs ir apslēpts. Taču ir pārsteidzoši, ka Dievs ir apslēpts arī paša pestīšanas iecerē: “Tiešām, Tu esi noslēpumains Dievs, Israēla Dievs un Glābējs!” (Jes. 45:15). Tā Jesaja iesaucas atklāsmes brīdī: Viņš ir vienīgais Dievs. “Es, kas radu gaismu un veidoju arī tumsību, kas dod svētību, bet arī ļaunu; Es esmu Tas Kungs, kas visu to dara!” (Jes. 45:7). l.ai mūs nepārsteidz, ka nelaimes radītājs patiešām ir Pestītājs un Savas tautas Dievs! Var sacīt, ka apslēpts, un tomēr mūsu prātam tas ir grūti aptverams - ir pilnīgi nesaprotami un neiedomājami, ka nelaimei, ciešanām, trūkumam un slimībām, pazemojumiem, vajāšanām un krustam varētu būt kāds sakars ar pestīšanu!

Tam, ka šī Dieva atklāsme, ko sauc “Viņa apslēptība”, atbilst kristietības pasaules uzskatam un izskaidro daudzus citādi neizprotamus kristiešu dzīves jautājumus, veltīsim veselu nodaļu grāmatas otrajā daļā. Pagaidām domāsim par mīklu, kāpēc Dievs, lai mūs pestītus pārvestu mājās, to dara caur krustu un ciešanām?

Veidu, kādā Dievs īstenoja pestīšanu Golgātā, Viņš neatlaidīgi atkārto katrā no mums: tas sākas ar Dieva Dēla krustu un nāvi un turpinās ar krustu un nāvi katram Dieva bērnam. Tas nenotiek tādēļ, ka būtu jāturpina salīdzināšana starp Dievu un cilvēkiem, bet gan tāpēc, ka mūsos ir daudz kā tāda, kam jāmirst. Tāpēc pestīšana mums ir lielā mērā apslēpta. Kad Viņš svin uzvaru pār velnu, nāvi un tiesu, Viņš to dara, ļaudams velnam, nāvei un tiesai pienaglot Sevi pie krusta. Kurš gan spētu noticēt, ka Jēzus nāve pie krusta, Dieva pamestam, bija Dieva mīlestības izšķirošā uzvara? Ka tad, kad Viņš grib stiprināt mūsu ticību un dāvāt mums uzvaru izšķirošajā cīņā, Viņš vada mūs caur sakāvēm, grūtībām un ciešanām. Kurš gan spēj tam noticēt?

Tāpēc Dieva plāns, ko Viņš īsteno caur ciešanām, visbiežāk paliek mums apslēpts. Mēs zinām, ka tāds ir. Mēs zinām, kāds ir tā mērķis: tas notiek mūsu labumam un pestīšanai. Bet kā, mīļo pasaulīt, bēdas, vilšanās un sāpes novedīs mūs pie šī mērķa, - tas šķiet mūsu prātam pilnīgi neaptverami.

Jo, kaut ari Raksti pasaka, kas ir Dieva galvenais mērķis, ko Viņš sasniedz caur ciešanām un krustu, mēs par to zinām tikai mazliet, mums jātic uz vārda - mēs nevaram to redzēt.

Mēs taču nekavējoties iebildīsim: “Bet kā ar visām tām nejēdzībām manā dzīvē, kas nekalpo labam mērķim? Gan šis, gan tas mani ir vairāk postījis, nekā stiprinājis!” Uz to Raksti atbildētu: “Jā, bet viss tavā dzīvē kalpo labam mērķim, ne tikai atsevišķi notikumi vai reliģiskas dabas pārbaudījumi. No Dieva redzes punkta visam ir sava loma, viss ir noderīgs. 'Го gandrīz nekad nav iespējams ieraudzīt no cilvēka skatpunkta.”

Raksti mums saka, ka Dievs ir mīlošs visā, ko dara. Bet tie mums nepasaka, kā izprast katra atsevišķa notikuma nozīmi. Visbiežāk mums nav ne jausmas, ko šīs bēdas varētu mums iemācīt; kā šī vilšanās liks mums rīkoties; ka tieši pie šādas atziņas mani novedīs slimība; ka tieši šīs raizes man atklās nesaskatāmo patiesību! Mēs zinām tikai to, ka viss kopā netieši ved mūs uz pestīšanu! Taču par katra pārbaudījuma tiešo saistību ar galīgo mērķi mēs nezinām gandrīz neko - tas paliek mums apslēpts.

Tātad Dievs ieguva ciešanas Savā varā, lai lietotu tās Savu mīloša Tēva mērķu sasniegšanai - vai tas tiešām neatvieglo ciešanu mīklas izpratni? Viņš nav mūs informējis par visiem Saviem plāniem. Mums jāsamierinās ar Viņa apsolījumiem - jātic Viņam uz vārda!

Šī iemesla dēļ var rasties neskaidrības. Kas domāts ar visiem labi zināmo teicienu “jautājums nav par to, kāpēc tas notiek, bet pie kā tas novedīs”? Doma laikam bijusi, ka mums nevajag lauzīt galvu par lo, kurš - liktenis, Dievs vai Sātans - nolicis tieši šo akmeni manā ceļā, bet gan taujāt, ko tas mums gribējis iemācīt, kam tas nāk par labu? Mums jājautā pēc mērķa, nevis iemesla!

Personīgi man šo būtisko atšķirību ir grūti pamanīt. Vai tad tieši mērķis bieži nav mums apslēpts? Kaut ko par Dieva nodomiem attiecībā uz ciešanām mēs zinām no Rakstiem, kaut ko dažos gadījumos mēs varam nojaust paši - protams, pēc tam, kad tās pagājušas. Bet lielos vilcienos (īpaši gadījumos, kad visa dzīve mūsu priekšā sagrūst) mums būs vienlīdz grūti aptvert gan “kādam nolūkam”, gan arī “kāpēc”! Kāds pozitīvs guvums varētu būt gadiem ilgai dzīvesbiedra nīkšanai slimības gultā? Vai šīm ciešanām ir “kāds nolūks”? Varbūt - lai parādītu, ka arī ticīgam cilvēkam var būt neiroze un psihoze? Un, kaut arī mēs pēcāk apjaustu kādu pozitīvu lietu, ko mēs (vai citi) no šī pārbaudījuma esam guvuši, bieži nākas pašiem sev jautāt, vai ieguvums atsver izmisumu un negatīvās blaknes, ko tas radījis? Nav šaubu, kāds no tā visa būs guvis kādu vērtīgu atziņu! Piemēram, par dzīves īsumu un nāves neizbēgamību. Bet vai tas būs bijis sarūgtinājuma un pārpūlēto nervu vērts?

Man reizēm šķiet, ka jautājums “kādam nolūkam”, kas mums pēc ciešanām sev jāuzdod, bieži ir vecu izteicienu garīgošana. Tomēr tas atgādina, ka viss, kas ar mums notiek, kalpo labam mērķim, ka Dieva mērķis ir svētība. Tā ir brīnišķīga patiesība. Bet tā ir patiesība, kurai mēs ticam; tā reti ir patiesība, kuru mēs redzam! Tātad vienkāršais “kādam nolūkam” paliek mums apslēpts.

Prasība, lai, piemēram, sērojošs cilvēks saprastu, “kāds nolūks” ir viņa zaudējumam un bēdām, izraisīs viņā vienīgi izmisumu un sarūgtinājumu.

Lai cik daudz vairāk mums nāktos ticēt Dieva rīcības jēgai, mums vienlaikus jāļauj ari sev pašiem un citiem cilvēkiem pilnā balsī brīnīties par to, cik bezjēdzīga un pretrunīga šī rīcība mums šķiet! Citādi Dievs to nemaz nav paredzējis. Tāpēc mums nopietni un mīļi jāuzklausa tie, kas raud un dusmojas par savām grūtībām un nemaz, nemaz neredz iemeslu “būt par visu pateicīgiem”!

Kaut arī viņi vēl nav pieredzējuši Dieva kā mīloša Tēva rīcības drošību un nemaldību, viņi vismaz būs sastapuši vienu patiesības pusi - to, ka viņiem ir pilnīga taisnība: mums ciešanas izskatās pēc nejaušības un šķiet netaisnas. Šādi viņi nav nedz izstūmuši tās no apziņas, nedz nolieguši mīklu par gulošo Dievu. Savā ziņā viņiem ir vairāk taisnības nekā tai saldi sapņainajai sentimentalitātei, kurā mēs izliekamies neredzam netaisnos apstākļus, kuros Dievs mūs ieliek.

Esmu dzirdējis stāstu par mācītāju, kurš decembra vakarā ienāk savas meitas istabā, bet viņa strauji kaut ko paslēpj. Viņš nojauš, ka tā ir Ziemassvētku dāvana, ko viņa tam izšuj. Viņš izliekas neko nemanām, taču ir paguvis ievērot, ka izšuvums nav sevišķi labi izdevies, tāpēc vēlāk pačukst sievai, vai tā nevarētu meitēnam palīdzēt tikt ar darbiņu galā.

Pienāk Ziemassvētku vakars, un tiek izsaiņotas dāvanas. Kad mācītājs izsaiņo meitas izšuvumu, viņš redz, ka tas ir vēl nekārtīgāks nekā toreiz, kad bija to redzējis pirmoreiz. Viņš ir pārsteigts, bet, protams, neveikli pateicas, ka ir aizkustināts par meitas pūlēm. Bet meitenīte sāk pilnā kaklā raudāt: “Tēti, tu taču skaties kreiso pusi! Izšuvumu redz, ja pagriež otrādi!”

Mēs redzam Dieva plānu no kreisās puses. Mēs zinām, mēs ticam tam, kas ir priekšpusē, Dieva pusē: drosmīgs, pilnīgs plāns katram atsevišķam cilvēkam, brīnišķīgs un harmonisks, tāds, ko nemaz nav iespējams uzlabot! Bet mēs to visu redzam no kreisās puses, kur diegi Dieva izšuvumā šķiet katastrofāls mudžeklis - nesaskanīgs, bezmērķīgs un greizs. Tas, ko dziedam dziesmā, ir taisnība (un tikai nedaudzi no mums pamana, ka patiesībā mēs rēķināmies ar Dievu kā mūsu “nelaimes radītāju”):

“Tikai, kad stelles stāj Un spole dejā rimst,

Meistars audumu klāj -Un acu priekšā tas dzimst!

Tikai, kad darbs ir beigts,

Saprot nu skaidri prāts,

Ka zelta dzīpari un rupjie pinekļi

Bij Meistara prasmīgās rokās abi derīgi.”

Dieva “īstais darbs” ir neredzams, sacīja Luters. Mēs redzam Dieva darbu no kreisās puses! Mēs zinām un ticam, ka Viņa plāns ir mīlestībā radīts. Bet bieži izskatās citādi. Tāpēc mieru un drošību ciešanās nevar atrast, izzinot to jēgu. Ciešanu prieks nav atrodams daudzajos “kāpēc”, un diezin vai tas atradīsies, meklējot “kādam nolūkam”.

Bet kur tad tas ir?

C. Ceļā uz ciešanu prieku.

Pēc daudziem vārdiem un apkārtceļiem mēs beidzot esam nonākuši pie apustuļu lielā noslēpuma: kā viņi varēja par ciešanām priecāties, pateikties un lēkt gaisā no prieka? Par ciešanām, kuras viņiem sāpēja tikpat ļoti, kā sāp mums, kuras viņi saprata tikpat maz, cik saprotam mēs?

Ciešanu prieku apustuļi neatrada, uzzinājuši ciešanu “kāpēc”, viņi to atrada, uzzinājuši ciešanu “kas”? Kas liek piedzīvot ciešanas? Kas ir manas nelaimes radītājs? Kas tur mani Savās rokās?

Viņi netiecās saprast ciešanu jēgu. Viņi meklēja To, kas bija radījis viņu ciešanas! Tam viņi sūdzēja savas vajadzības, Tam viņi lūdza pēc palīdzības un aizsardzības, un par To viņi priecājās. Apustuļi pateicās par Viņa mīlestību, līksmoja par Viņa Tēva prātu un lēca gaisā no prieka par Viņa visvarenību. Viņi to darīja tik apņēmīgi, ka varēja teikt sevi laimīgus pat ciešanās, ko Kungs viņiem uzlika, -kaut tikai tāpēc vien, ka tās nāca no Viņa!

Miglainas runas? Rakstāmgalda teorija? Teoloģiskas frāzes? Tad mēģināsim noskaidrot, kā gāja visslavenākajam no visiem Dieva ciešanu bērniem - Ijabam. Tas, kas deva ījabarri spēku un mieru, noteikti ir gatavs to sniegt ikvienam no mums.

ījabs pavisam noteikti nebija nelokāms akmenscietas ticības paraugs, bet tādi jau nebija arī apustuļi. ījaba grāmata mums ir diezgan pasveša. Tas mazumiņš, ko no tās zinām, bieži tiek briesmīgā kārtā pārprasts. Parasti domājam, ka visa gudrība slēpjas pirmajā un otrajā nodaļā un nav vajadzīgs lauzties cauri visām četrdesmit divām!

Taču mēģini lasīt tālāk par pirmajām nodaļām, un tu sastapsies ar ījabu, ko agrāk neesi pazinis!

Dieva grēkāzis.

Pirmās nodaļas sākumā Ijabs liek aprakstīts kā pazemīgs, labs un visnotaļ patīkams vīrs. Viņam acīmredzot ir ne tikai bagātība un zelts, bet arī tas, ko mūsdienās sauc par “dzīves kvalitāti”. No paša sākuma Ijabs ir varonis. Viņam pieder mūsu simpātijas. Taču, lasot tālāk, simpātiju pret ījabu paliek arvien mazāk. Grāmatas pirmajās nodaļās Ijabs tiek cildināts ne tādēļ, lai rādītu viņu kā varoni, bet tādēļ, lai parādītu, cik bezjēdzīgas ir viņa ciešanas. Tas, kas ar viņu notiek, nav taisnīgs sods par bezdievīgu dzīvi - tā nāk čūska vārda tiešā nozīmē:

“Un notika, kādu dienu kad Dieva dēli nāca, lai nostātos Tā Kunga priekšā, tad arīdzan sātans atnāca viņu vidū” (Ij. 1:6). Sātans - Dieva dēls? Nē, Dievam ir tikai viens Dēls: viendzimušais Dēls, kurš ir dzimis, ne radīts, kurš ar Tēvu ir viens. “Dieva dēli” ir sens apzīmējums Dieva radītajiem eņģeļiem, kas nav mūžīgi un nav viens ar Tēvu. Tāpēc tiek piebilsts, ka Sātans nav mūžīgs, visspēcīgs antidievs. Viņš ir radīts (kaut arī ne kā ļauns) un ir pakļauts Dievam. Tātad Sātans mums neatklās, kādas patiesībā ir abu šo nekad nesamierināmo ienaidnieku attiecības, jo tas atklāti parādītu viņa patieso stāvokli un lomu.

“Un Tas Kungs sacīja sātanam: “Vai tu esi ievērojis Manu kalpu ījabu, ka nav virs zemes neviena tāda kā viņš? Šis vīrs ir sirdsskaidrs un taisns; viņš bīstas Dieva un vairās no ļauna.” Tad sātans atbildēja Tam Kungam un sacīja: “Vai Ijabs Dievu velti un bez kāda apsvēruma bīstas? Un vai Tu pats arī neesi gan ap viņu, gan ap viņa namu, gan ap visu, kas tam pieder, uzcēlis aizsargžogu? Tu esi viņa roku pūliņu svētījis, un viņa ganāmpulki ir izpletušies pāri visai zemei.

Bet izstiep Savu roku un pieskaries visam tam, kas viņam pieder, - tiešām atklāti viņš no Tevis atsacīsies.” Tad Tas Kungs sacīja sātanam: “Labi, viss, kas tam pieder, lai ir tavā varā, tikai neizstiep savu roku pret viņu pašu”” (īj. 8-12).

Mīļo pasaulīt! Kāpēc Dievs to pieļauj? Viena lieta ir, ka Sātanam vajadzīga Dieva atļauja, lai Ijabam piedurtu kaut pirkstu. To mēs saprotam, jo Dievam taču pieder visa vara. Pavisam cita lieta ir tā, ka Sātans saņem atļauju no Dieva! Vai netiek sagaidīts, ka Dievs izmantos Savu varu un teiks - nē! Līdz pat šim brīdim Dievs taču ir “gan ap viņu, gan ap viņa namu, gan ap visu, kas tam pieder, uzcēlis aizsargžogu”. Kāpēc Viņš tagad vairs nesargā? Vai Ijaba grāmata sniedz atbildi uz šo jautājumu?

Viss notiek, kā Sātans iecerējis (un 2. nodaļā viss vēlreiz atkārtojas), - Sātans saņem atļauju spert soli tālāk un mocīt ījabu ar slimību, Ijabam tiek atņemta ģimene, bagātība un veselība, un viņš paliek vientuļš, nabags un slims. Kā viņš reaģē?

“Tad Ijabs piecēlās un saplēsa savu virsvalku, viņš noskuva kailu savu galvu, nometās zemē un noliecās uz sava vaiga pie zemes, un sacīja: “Kails es esmu nācis no savas mātes klēpja, un kails es atkal aiziešu. Tas Kungs bija devis, Tas Kungs ir ņēmis, Tā Kunga Vārds lai ir slavēts!”” (īj. 1:20-21).

Šie vārdi gadu tūkstošiem atbalsojušies literatūrā un reliģijā kā viens no visu laiku iedvesmojošākajiem izteicieniem - šis apliecinājums patiesi ir viens no “mazajiem brīnumiem”!

Tas arī lielos vilcienos ir viss, ko tagadne zina par ījabu: viņš bija tas vīrs, kas reiz, bēdu sagrauzts, sacīja: “Tas Kungs bija devis, Tas Kungs ir ņēmis, Tā Kunga Vārds lai ir slavēts!” Vai tā ir Ijaba grāmatas galvenā vēsts? Nepavisam nē!

Tie, kas runā tikai par Ijaba pacietību, manuprāt, par šo grāmatu zina ļoti maz. Patiesībā jau 3. nodaļā Ijabs salūst! Viņa pacietība iztur gan pirmo satricinājumu, gan sievas rūgtumu, bet tad ījabu mierināt ierodas trīs viņa draugi un to viņš nespēj izturēt.

Dieva apsūdzētājs.

Ijabs sāk žēloties. Pirmajā un otrajā nodaļā apliecinātais gandrīz pārcilvēciskais spēks sāk izplēnēt, un Ijabs vēlas, kaut nekad nebūtu dzimis. Viņš ilgojas pēc nāves, jo viņam atlikušas tikai nopūtas, bailes un raizes.

Saprotams, viņa draugs Ēlifass kļūst nemierīgs: vai ījabam nevajadzētu savu likteni pieņemt savaldīgi? Kur palicis viņa izslavētais ticības spēks? Šobrīd ījabam būtu jāsaprot, ka viņš necieš, nevainīgs būdams. Viņam klājas tā, kā viņš ir pelnījis.

Jau savā pirmajā runā Ēlifass parāda, ka viņa devums Ijaba mierināšanā ir tā pati vecā frāžainība, kas visos laikos bijusi sērojošo lāsts: bezgala gara pamācība! Labi gribēti labojumi! Gatavi secinājumi! Paša pieredze! “Redzi, to mēs esam izdibinājuši, klausi to un paturi labi vērā!” (Ij. 5:27).

Un notiek tā, kā tam jānotiek: Ijaba vaimanas kļūst arvien izmisīgākas un rūgtākas. Līdz šim viņš nav minējis Dieva lomu notikušajā, bet, kad nu Ēlifass pats šo tēmu iesācis, tad lai draugi un Dievs paklausās, ka tā nudien nav Ijaba vaina, ka viņš satriekts pīšļos. Viņa tagadne nav tāda, kādu viņš to pelnījis!

Te nu mēs jau esam ierauti tajā, kas patiesībā raksturo Ijaba grāmatu. Tas pieņemas spēkā un gāžas kā spēcīga straume: Ijabs jau sen mitējies slavēt Tā Kunga Vārdu. Tagad viņš saceļas, tagad viņš sūdzas, tagad viņš iet tiesā ar Dievu!

Draugus, protams, dziļi satriec tik negodbijīga un nepakļāvīga izturēšanās. Viņi cenšas pierunāt ījabu apklust un paturēt sarūgtinājumu sevī. Aizelsušies viņi aizstāv Dievu Viņa labākajās izpausmēs un uzstāj, lai Ijabs atzīstas un lūdz pēc žēlastības par to netaisnību, par ko viņš acīmredzot tagad tiek sodīts.

Bet notiek tā, kā tam jānotiek: visas draugu centīgās Dieva aizstāvības runas un garum garie paskaidrojumi tikai vairo Ijaba sarūgtinājumu un liek viņam sūroties arvien skaļāk. Tagad Ijabs ne vien sūdzas Dievam, tagad viņš arī apsūdz Dievu!

“Patiesi, vienīgi uz to Visuvareno es gribētu runāt; mana vēlēšanās ir tiesāties ar Dievu. Tiešām, jūs neesat nekas vairāk

kā melu izgudrotāji, jūs visi esat nederīgi ārsti. Ak, kaut jel jūs pavisam klusētu, tad to jums varētu atzīt par īstu gudrību! Klausiet manu attaisnošanos; uzmaniet manas mutes iebildumus! Jeb vai jūs viltu gribat nest Dieva priekšā un Viņam melosit? Vai jūs Viņu gribat aizbildināt un būt Dievam aizstāvji?

.. Kaut reizi esiet klusi manā priekšā, es taču arī gribu runāt, lai pār mani nāktu kas nākdams! Kālab man savu miesu iemiegt savos zobos un savu dvēseli nest vaļēji savās rokās? Viņš jau mani tā kā tā nokaus, man nav uz Viņu nekas vairs ko cerēt, tikai savus ceļus es gribu Viņa vaiga priekšā aizstāvēt.

Jau tas vien nāktu par labu manai glābšanai, jo neviens bezdievis nevar nākt Viņa vaiga priekšā. Tad klausīt klausieties manu runu un ar savām ausīm vērīgi uzņemiet manus apgalvojumus! Redziet, te nu es esmu sagatavojies uz manu tiesu, es zinu, ka man paliks taisnība” (īj. 13:3-8; 13-18).

Man ir taisnība. Dievam nav taisnība! Es sēdinu Dievu uz apsūdzēto sola un pats sēžos tiesneša krēslā.

Tas ir pavisam cits Ijabs nekā tas aizgrābjošais ticības varonis, kas mums palicis prātā no pirmās un otrās nodaļas, un tieši par šo ījabu ir sarakstīta Ijaba grāmata!

No 3. līdz 37. nodaļai - tātad lielāko grāmatas daļu - aizņem Ijaba sacelšanās un satriekto draugu iebildumi. Kļūst aizvien ļaunāk, viņi mij arvien asākas piezīmes, kas arvien vairāk sāk izklausīties pēc kašķa! Ne tā to bija iecerējuši labu gribošie mierinātāji!

ījabu var saprast, kad viņš izsaucas: “Tamlīdzīgu runu es jau esmu dzirdējis, jūs visi esat man ļauni un nožēlojami mierinātāji! Vai tukšām runām nu ir pienācis gals..” (Ij. 16:2-3).

Viss, kas rakstīts Bībelē, ir nemaldīgs Dieva vārds. Bet tāpēc jau nevar uzšķirt jebkuru lappusi Bībelē un sacīt: Bībelē tā rakstīts, tātad Dievs tā domā! Piemēram, čūskas teiktie vārdi Ievai netiek uzskatīti par Dieva sacītiem, vai ne? Tie ir tikai pilnīgi precīzi atkārtoti Bībelē.

Tāpat nevar atšķirt Ijaba grāmatu jebkurā lappusē un sacīt: tas izteikums ir dogmatiski pareizs, jo tā rakstīts Bībelē! Draugi, protams, runā lielas muļķības, un pat uz ījabu ne vienmēr var paļauties, jo viņš jau nav nekāds “varonis”! Gan viņš, gan viņa draugi ir pārpratumu un pretrunu pilni cilvēki, un mums nevajadzētu ņemt viņus sev par ticības tēviem. Iedomājieties kaut vai ījaba 10:4, ko es citēju grāmatas sākumā! Tas pats attiecas uz pašu Ijabu, kad viņš pārmet draugiem viņu brīdinājumus:

“Vai jūsu nodoms ir izteikt manus vārdus pareizāk? Bet vai tad kāda izmisuma pilna cilvēka vārdi nav vējam teikti?”

(Ij. 6:26).

Ir viens pārpratums, kas vieno Ijabu ar viņa draugiem: viņi pamatu pamatos balstās viedoklī, ka taisnīgam Dievam jābūt laipnam pret pazemīgajiem un bargam pret grēciniekiem (8. un 11. nodaļa). Taču viņu secinājumi ir pilnigi atšķirīgi! Draugi domā, ka Ijabam pilnīgi noteikti uz sirdsapziņas ir vairāk, nekā viņš atzīst, ja jau viņš tiek tik bargi sodīts. Viņu spriedelēšana brīžiem kļūst galīgi dīvaina, ījabs turpretim izsecina pretējo: nē, es neesmu bijis netaisns - Dievs ir netaisns! Es ciešu nevainīgs (Ij. 16:7-17), un tā tam nevajadzētu būt, - laikam runa ir par Dieva tuvredzību (Ij. 10:4) un straujumu, kas liek Tam rīkoties netaisnīgi. Ijabam šo situāciju bezcerīgu padara tas, ka Dievs nemaz negrib viņā klausīties:

“Patiesi, es jau zinu, ka tas tā ir, un kurš cilvēks ir taisns Dieva priekšā? Tiešām, ja kāds gribētu tiesāties ar Viņu, tad tam nebūtu iespējams atbildēt ne uz vienu no Viņa tūkstoš jautājumiem” (Ij. 9:2-3).

Tā tas norisinās no 3. līdz 31. nodaļai, jaunā Ēlihusa runā (no 32. līdz 37. nodaļai) ījaba grāmata diezgan nepārprotami sasniedz savu kulmināciju, gan ījabs, gan viņa draugi tiek nolikti pie vietas, bet neko pēc būtības jaunu tā patiesībā neatklāj.

Dieva aizstāvēšanās iespējas.

Tikai 38. nodaļā, kad visi ir izrunājušies un sapratuši, ka ar ījaba nožēlojamo situāciju galā netiek, pirmo reizi ierunājas Dievs. Tagad Viņš pats runā ar Ijabu un beidzot atbild uz viņa izmisumu.

Ar ko Dievs var aizbildināties? Tagad, kad visas kārtis galdā, sāk izskatīties, ka Dievam būs gandrīz neiespējami aizstāvēties, un var iztēloties tikai divus scenārijus. Viņš, pirmkārt, varētu visā vainot Sātanu: “Tā nepavisam nav mana vaina, Ijab. Tu apsūdzi neīsto vainīgo. To izdarīja Sātans. Es nekad tā nebūtu rīkojies!” Vai ne? Lielākā daļa ļaužu mūsdienās Dievu aizstāvētu tieši šādiem vārdiem! Sātans rada nelaimes. Tā nevar būt Dieva vaina...

Harizmāts Arils Edvardsens par to reiz uzrakstīja veselu grāmatu. Tās nosaukums ir “ījaba Dievs”. Tajā ir tikai viena tēma - ka ījaba lielākā kļūda bija sacīt: “Tas Kungs bija devis, Tas Kungs ir ņēmis, Tā Kunga Vārds lai ir slavēts!” Jo Dievs tiešām bija devis, bet tas taču bija Sātans, kas ņēma! Un tas, pēc Edvardsena domām, nemaz nav dīvaini, ka ījaba ticība salūst un viņam nav spēka, jo viņš taču uzveļ visu vainu Dievam.

Ir sāpīgi lasīt tādu grāmatu. Sāpīgi ticības un veselā saprāta dēļ. Jo nav godīgi izlobīt no ījaba grāmatas ideju, kas ir pretrunā Bībeles mācībai! Vienalga, lai cik nepatīkami tas būtu Edvardsenam vai mums pārējiem, ne tikai ījabs pats, bet visa ījaba grāmata vainu par ījaba nelaimi uzveļ Dievam.

Tas ir Dieva lēmums! Ja Sātans drīkst aizskart Ijabu tikai ar Dieva atļauju un Dievs viņam ļauj, tad tā skaidri un nepārprotami ir Dieva atbildība! Mēs varam rēķināties ar to, ka ļaunais grib izpostīt mūsu dzīvi. Bet, kad Labais pats atstāj savu pazemīgo Ijabu ļaunā rokās, nebūtu godīgi pašam izvairīties no atbildības un viegli tikt cauri.

ījaba grāmatas 1:11; 1:16; 2:5 un 42:11 notikušajā skaidri norāda Dieva vainu - tātad to apgalvo ne tikai ījabs, bet pati ījaba grāmata un visa Bībele! Savdabīgi, ka Edvardsens nevīžīgi noklusē 42. nodaļas 11. pantu: “..tie izteica viņam līdzjūtību un viņu iepriecināja visās tais nelaimēs, kādām Tas Kungs bija licis nākt pār viņu.”

Turklāt arī 1. un 2. nodaļā, kur ījabs vēl nav salūzis, viņš no pirmā ciešanu brīža ir pārliecināts, ka viņu skārusi Dieva roka, un “pie visa tā ījabs nekādu grēku neizdarīja un neizteica nekādu aplamību pret Dievu” (īj. 1:22). Ar to, kas, pēc Edvardsena domām, bija ījaba lielais misēklis, kā lasām ījaba grāmatā, ījabs Dievu neaizvaino.

““'lava runa ir gluži tāda kā nelgu sievu runas! Ja mēs esam no Dieva labu saņēmuši, kā tad lai mēs arī nesaņemam ļaunu?” Visos šais piemeklējumos Ijabs ar savām lūpām tomēr nenogrēkojās” (īj. 2:10).

Pēc 2. nodaļas Sātans no ījaba grāmatas burtiski pazūd! Visā notiekošajā viņš nevienam neliekas pieminēšanas vērts - Ijabs par viņu neko nesaka. Viņa izmisusī sieva negribēja, lai viņš lād Sātanu, bet gan Dievu. Pat draugi savās fantāzijās neiepin tādu muļķību, ka ījaba nelaimēs varētu būt vainojams Sātans. Un vissvarīgāk ir tas, ka to nedara Dievs - Viņš neuzveļ vainu Sātanam! Vai Dieva aizstāvības runā ir kaut mājiens uz to, ka Ijabs uzbrucis neīstajam vainīgajam? Nē, Sātans bija tikai kā ķēdes suns. Viss jāsaved kārtībā Tam Kungam, ķēdes suņa valdītājam.

Man nav ne jausmas, ko Edvardsens domā par šīm nodaļām, jo viņš tās nemaz neaplūko! Tam vajadzēja būt rūpīgākam pētījumam, jo Edvardsens apgalvo, ka atrisinājis līdz šim pieļautos ījaba grāmatas pārpratumus. Viņam bija šie pārpratumi jāredz! Vai viņš cerēja, ka mēs lasīsim tikai viņa grāmatu, nevis pašu tekstu Bībelē? Kopā ņemot, vienīgais ieguvums no Edvardsena grāmatas ir, ka viņš mums atgādina to, ko bieži aizmirstam - ir tukša muldēšana slavēt Dievu, sakot: “Tas Kungs bija devis, Tas Kungs ir ņēmis!”, vienlaikus noliedzot, ka Dievs ir Tas, kurš ņem un cērt, un ievaino! Daudzi pat nenojauš, cik pretrunīgi ir viņu uzskati! Vismaz to Edvardsens mums parāda!

Otrkārt, Dievs taču būtu varējis aizstāvēties, kā Pērs Lāgerkvists apraksta grāmatā “Mūžīgais smaids”.

Emocionāli un prātam neaptverami viņš apraksta, kā aizgājēji mirušo valstībā sarunājas, kā viņi atminas savu dzīvi, savas bēdas un ciešanas - viņi atceras arī prieku un laimi, bet ciešanu bijis vairāk. Visbeidzot apjukums un sarūgtinājums kļūst tik nepārvarams, ka viņi nolemj doties pie Dieva un saukt Viņu pie atbildības. Viņi izlaužas no mirušo valstības un dodas gadu tūkstošiem ilgā ceļojumā. Visbeidzot viņi atrod Dievu - vecu vīru, kurš pie šķūnīša skalda malku: kautrīgs, vientiesīgs un pazemīgs.

Uz ceļinieku izaicinošajiem un niknajiem jautājumiem, sīvajām apsūdzībām vecajam vīram ir tikai viena atbilde.

“Esmu darījis, cik labi varēju,” viņš klusi nosaka.

Vismaz Lāgerkvista Dievs neizvairās no atbildības. No šīs puses raugoties, viņa stāstījums ir patiesīgāks par Ārila Edvardsena sagrozījumiem, un tomēr tas nav Bībeles Dievs!

Tas nav ījaba Dievs! Jo tas, ko atbild vecais malkascirtējs, nepavisam nav tas, ko Dievs saka ījabam. Iespējams, tas kaitina visvairāk! Dieva aizstāvības runā ījabam nav nekādas izvairīšanās (“es darīju, cik labi spēju”), nekādu aizbildinājumu acu aizmālēšanai, nekādas atvainošanās (“jā, tas man īsti labi neizdevās, bet mani vadīja vislabākie nodomi, man prātā tiešām bija visai labs plāns”).

Ievērojiet, ka vissvarīgākajā Dieva bērna ciešanu aprakstā visā Bībelē, vienīgajā Bībeles grāmatā, kuras vienīgā tēma ir “modernā cilvēka” apsūdzība Dievam, nav ne mājiena par ciešanu jēgu! Ijabs neuzzina, kāpēc Dievs darīja to, ko darīja, vai arī “kādam nolūkam” tas kalpoja. To neuzzina arī draugi. To neuzzinām mēs. Nav pat mēģinājuma atbildēt uz jautājumu, kas mums ir vissvarīgākais: kāpēc? Šodien, pēc daudziem gadu tūkstošiem, neviens nav spējis dot skaidru atbildi uz jautājumu, kāpēc Dievs raidīja nelaimes pār ījaba galvu un kāpēc Viņš pašā sākumā sarunā ar Sātanu vispār pieminēja ījaba vārdu.

ījaba grāmata neatstāj iespaidu, ka Dievs visu darījis, cik labi vien varējis.

Kļūst gandrīz neizturami, vai ne? Kas Dievam vēl sakāms Savai aizstāvībai? Ko Viņš varēs iebilst, ja uzskatīsim Viņu par neaprēķināmu tirānu, kas izmantojis ījabu par šaha figūriņu nedabiskā spēlē ar Sātanu? Un vai Viņš vispār mēģina aizstāvēties?

Dieva atbilde.

“Kas ir tas, kas Dieva glābšanas nodomus aptumšo ar vārdiem, kuriem nav jēgas? Celies, apjoz kā varonīgs cīnītājs savus gurnus, tad Es tev jautāšu, bet tu Man atbildi! Kur tu biji tolaik, kad Es zemi veidoju? Pasaki to, ja tev ir tāds gudrs prāts! Kas ir noteicis tās samērus - tu laikam to zini? Vai kas pāri tai ir izstiepis mērauklu? Iekš kā iegremdēti tās pamatbalsti, vai kas ir licis tās stūra akmeni, kad visas rīta zvaigznes kopā dziedāja un visi Dieva dēli gavilēja? Un kas noslēdza jūru ar stipriem vārtiem, kad tā, dzīvi burbuļodama, izplūda ārā no savas mātes klēpja tolaik, kad Es mākoņus tai izveidoju par tērpu un ietīstīju to tumsā it kā tinamos autos?” (īj. 38:2-9).

Un tā arvien un tā tālāk! Ne vārda par ījabu un viņa situāciju! Gandrīz izskatās, ka Dievs apklusina ījabu un aizvainots jautā, kā tāds sīks tārps iedomājas kritizēt Visvareno? Veselas divas nodaļas Dievs turpina tādā garā:

“Vai tu sēji kopā gaišām saitēm Sietiņa zvaigznes, un vai tu raisīji vaļā Oriona zvaigžņu jostu? Vai tu liec parādīties Zodiaka tēliem pareizā laikā, un vai tu ved Lielo Lāci kopā ar viņa mazuļiem? Vai tu zini debesu likumus, un vai tu nosaki debess valdīšanu pār zemi? Vai tu vari likt savai balsij pacelties līdz pat padebešiem, tā ka straumēm līstošs lietus tevi pilnīgi pārklātu? .. Vai tu vari iet lauvas mātes vietā medīt laupījumu un apmierināt lauvēniem plēsoņu izsalkumu, kad tie paši sarāvušies un saduguši tup savās alās vai arī ievilkušies biezoknī guļ glūnēdami?” (Ij. 38:31-34; 39:40).

Un tā arvien un tā tālāk! Valdzinošs zemes, jūras, zvaigžņu, lietus, saullēkta, lauvas, kraukļa, kalnu kazas, meža ēzeļa, strausa, zirga un vērša apraksts! Bet ne vārda par ījabu. Gandrīz šķiet, ka Dievs nicina ījabu - savu pazemīgo kalpu, ko pats sitis ar ciešanām, pilnīgi iemīdams zemē. Līdz beidzot Viņš to izaicina:

“Vai pēlējs grib būt pastāvīgā nesaskaņā ar Visuvareno? Tas, kas apsūdz Dievu, lai sataisās atbildēt!” (īj. 40:2).

Nu, ko tagad teiksi? Joprojām gribi ar Mani cīnīties? Vai tad tu neredzi, ka ir bezcerīgi ar Mani spēkoties? Nav nekāds brīnums, ka I jabs gluži izmisis izdveš:

“Redzi, es esmu visai niecīgs, ko lai es Tev atbildu? Es uzlieku roku savai mutei. Es reiz jau esmu runājis, bet tagad vairs neatbildēšu; es esmu gan runājis vēl otrreiz, bet turpmāk to vairs nekad nedarīšu” (īj. 40: 4-5).

Protams, ka es klusēšu! Nav nozīmes muti dzisināt! Ja Dievs grib šādi pierādīt Savu taisnību, tad tur nekas nav iebilstams.

Pavīd tā pati, jau no 9. nodaļas pazīstamā, doma: man ir taisnība, Dievam nav taisnība. Es esmu taisnīgs. Dievs nav taisnīgs. Bet Viņš ir stiprāks, un tāpēc neko nelīdz, ja taisnība ir tavā pusē.

Izskatās, ka nu Dievs ir ījabu pilnīgi piebeidzis - pat viņa žēlabas tiek viņam atņemtas. Lai cik briesmīgi nikns nebūtu bijis ījabs, viņa nedzīvā samierināšanās ar notiekošo šķiet vēl ļaunāka. Tagad viņam atlikusi tikai kailā dzīvība - un viņš nevēlas neko citu kā vien nāvi.

Iedomājieties, ja šajā vietā Ijaba grāmata beigtos? Tad Dieva vienīgā atbilde uz ciešanām būtu sacīta no varas pozīcijām! Un mums nāktos noliekt galvu un norīt bēdu kamolu. Mēs esam tikai figūriņas Dieva un Sātana mūžīgajā šaha spēlē! Viņš ar nicinājumu nolūkojas uz mūsu sarūgtinājumu!

Nē!!! Beidzot pie vārda tiek Dieva Mīlestība! Dieva vara pār mums nav galīgā atbilde. Visbeidzot Dievs dod ījabam atslēgu uz viņa neatrisināmo situāciju. Tagad visi rēķini tiks noslēgti, kā izrādās, ar ījaba un Dieva uzvaru! Dievs negrib pievilt Savu draugu un pamest viņu nedzīvas samierināšanās stāvoklī!

Dievs saka pēdējo vārdu - un divas nodaļas stāsta par nīlzirgu. Aizraujoši un interesanti, nīlzirgs aprakstīts no astes līdz rīklei, ne vārda par ījabu.

Taču neticamā kārtā tas darbojas! Ijabs tiešām iemanto mieru. Vienā vai otrā veidā viņš tiek pacilāts un atsvabināts, kamēr vēl arvien ir slims, nabags un vientuļš un vēl arvien nav ticis ne soli tuvāk notiekošā jēgai:

“Es zinu, ka Tu visu spēj un Tev nav nekāds nodoms neizpildāms. Kas tad ir bijis tas, kas bez zināšanām aptumšojis Dieva padomu? Es esmu runājis, bet man nebija pareizas izpratnes par lietām: tās man bija pārāk brīnišķīgas parādības, un tās izprast man nebija iespējams. Ak, klausi, lūdzams, mani, jo es gribu runāt; es gribu Tevi jautāt - Tu atbildi man un pamāci mani! Līdz šim es tikai no ļaudīm biju dzirdējis par Tevi, tagad arī mana acs Tevi skatījusi! Tāpēc atzīstu sevi par vainīgu un nožēloju savu rīcību, būdams gatavs sēdēt pīšļos un pelnos”

(īj. 42:2-6).

Es kļūdījos, tu neesi karstgalvīgs šaha spēlmanis, nedz arī netaisnīgs liktenis. Es rimšos sūdzēties un apsūdzēt - ne tādēļ, ka samierinos, bet tādēļ, ka kļūdījos.

Kā to saprast - “kļūdījos”? Dievs taču nesniedza paskaidrojumu, nedz iztulkoja ciešanu jēgu? ījabam joprojām nav atbilžu uz daudzajiem “kāpēc”!

Nē, bet tagad Ijabs pazina to, “kas” stāvēja aiz viņa ciešanām. Viņš pazīst savas nelaimes radītāju. Tagad Ijabs zina, kā rokās viņš ir. Atslēga Ijaba mieram ar Dievu atrodama 42. nodaļas 5. pantā: “Līdz šim es tikai no ļaudīm biju dzirdējis par Tevi, tagad arī mana acs Tevi skatījusi!” - joprojām es neesmu atradis ciešanu jēgu un izskaidrojumu, ko derīgu tās man deva, bet es esmu redzējis TEVI!

Es neapgalvoju, ka saprotu, ko tad īsti Ijabs redzēja - neviens neatrod mieru ar Dievu caur to, ka no sirds apbrīno nīlzirgu! Ir grūti saskatīt pavedienu, kas vieno ieskatu Dieva radībā ar mieru un drošību, kas izskan no Ijaba pēdējiem vārdiem. Mēs nezinām, kas notiek Ijaba prātā.

Man personīgi radās doma, ka viss notiekošais bijis saistīts ar nākamo: Ijabs iepazina Mesiju! Viņa neprātīgo sacelšanos pret Dievu vairākas reizes pārtrauc brīnumainas un negaidītas paļāvības brīži. Vismaz dažus no šiem mirkļiem var skaidrot ar ilgošanos pēc C laivinieka un augšāmcelta Pestītāja nākšanas, kam jānotiek pēc vairākiem gadsimtiem:

“Taču es zinu, ka mans pestītājs ir dzīvs, un pēcgalā Viņš celsies pār pīšļiem, un pēc tam, ja arī mana āda būs saplosīta gabalos un es būšu bez miesas palicis, es tomēr skatīšu Dievu. Tiešām, es Viņu skatīšu sev par glābiņu, un manas acis Viņu redzēs un ne jau kā svešinieku un pretinieku, Viņu, pēc kura mana sirds manās krūtīs tā noilgojusies!” (īj. 19:25-27).

“..tomēr debesīs jau mīt viens mans liecinieks, un visaugstākā vietā man ir galvinieks. Kaut vai tieši mani draugi ir tie, kas mani izzobo, tad tomēr uz Dievu vien es paceļu savas asaru pilnās acis, lai Viņš mirstīgajam piešķirtu taisnību nesaskaņās ar Dievu un lai Viņš izšķirtu nesaskaņas starp cilvēku un viņa draugu” (īj. 16:19-21).

Tas, ka šis Atsvabinātājs, augšāmceltais Galvinieks Ijaba pirmā pazemības un pirmā izmisuma uzplaiksnījuma laikā viņam vēl ir tikai “ļaužu valodas”, gaidas bez īstenojuma, nemaz nav pārsteidzoši. Tas, ka Mesijas gaidīšana Vecajā Derībā ir pamats ticībai, Dieva mieram un paļāvībai uz žēlastību, to mēs kā kristieši tagad zinām. Tātad varbūt šīs teorētiskās “ļaužu valodas” par Dievu Ijaba dzīvē piepildījušās tā, ka viņš ir redzējis Dievu. Varbūt...

Vismaz tik daudz ir skaidrs: klausoties Radītāja vārdos (no 38. lidz 41. nodaļai) Ijabs beidzot ir pacēlis skatienu no savas nelaimes uz savas nelaimes radītāju. Un tur - pie sava stingrā pārmācītāja! - viņš visbeidzot iegūst drošību! Iegūst drošību ciešanās!

Tā Kunga mērķis ir sasniegts - lai arī kāds tas būtu bijis. Tagad ciešanas var beigties. Un Ijabs atgūst visu, ko Dievs viņam bija atņēmis. Bet vispirms viņš iegūst mieru.

Tas, kurš ir tuvu Dievam.

Tas droši vien būs pārspīlēti sacīts, ka no Ijaba pēdējiem vārdiem izskan prieks. īstais ciešanu prieks savā diženumā un pilnībā pieder

Jaunajai Derībai. Bet ir vismaz miers, drošība un paļāvība. Citādi es to nevaru izlasīt.

Un arī tas nav vienīgais gadījums Vecajā Derībā! Viens no visaizkustinošākajiem piemēriem ir maza piezīme 3. Mozus grāmatas 10. nodaļā, kad Ārons zaudē divus savus dēlus, kas tabernākula iesvētīšanas laikā ienesa Tam Kungam “svešu uguni”:

“Tad uguns izgāja no Tā Kunga un tā aprija viņus, un tie nomira Tā Kunga priekšā” (3. Moz. 10:2).

Tieši sava tēva acu priekšā! Ko Mozus šajā sakarā saka savam brālim? “Nu, Āron, ko tu tādu es padarījis, ka Tas Kungs tevi tik bargi soda? Diezin vai tava sirdsapziņa ir pilnīgi tīra?”- vai ko tamlīdzīgu, kas atbilstu vispārpieņemtajai māņticībai.

“Un Mozus sacīja Āronam: “Tas ir tā, kā to Tas Kungs bija runājis, sacīdams: Es parādīšos svēts tavā vidū, un, visai tautai to redzot, Es parādīšu Savu godu”” (3. Moz. 10:3).

“Āron, tu esi tuvu Dievam! Tik tuvu, ka Viņš uzdrošinājies tevi pārmācīt ar smagāko sodu, kas var nākt pār tēvu. Viņš uzskata, ka tu esi cienīgs tikt pārbaudīts un pazemots!”

Kā reaģē Ārons? Viņa izturēšanās ir israēlietim pilnīgi nedabiska: “Bet Ārons cieta klusu” (3. Moz. 10:3).

Apspiests sarūgtinājums? ījaba nedzīvā samierināšanās? Man tā nešķiet - tie ir vieni no savdabīgākajiem vārdiem visā Vecajā Derībā. Jo israēlietis, kura dēli pēkšņi iet bojā viņa acu priekšā, nekad necietīs klusu! Viņš kliegs! Viņš raudās un vaimanās, kunkstēs un stenēs!

Ārona reakcija drīzāk līdzinās tam, ko Kirkegors sauca par “pārcilvēcisko tvērumu, mīlestības skaidrojumu, paļāvības un ticības drosmi”. Viņam nav jāvaimanā, jo viņš pārcieš sitienu vienā mirklī! Runāšu tieši: tikai pavisam nedaudziem piemīt šāds “pārcilvēcisks tvērums”! Lielākā daļa no mums salūztu pie pirmā mēģinājuma to atdarināt! Tad labāk kliegt un raudāt, kā to darīja ījabs.

Taču gan no ījaba, gan Ārona situācijas varam secināt vienu: ir iespējams rast mieru un rimtumu pat “bezjēdzīgajās” ciešanās. Ārī mēs zinām, ka esam tur - Dieva rokās - un Viņš ir mīlošs visā, ko dara! Šo drošību labi raksturoja Basileja Šlinka :

“Kad tu pasaki “jā” Dieva gribai, ciešanas zaudē savu spēku.” Tikai nenododieties jūsmīgām iedomām, ka padošanās Dieva gribai izbeigs ciešanas, it kā Dievs mūsu lēnprātības priekšā samulsīs un vairs nevēlēsies mūs pārmācīt.

Nē, šis “jā” ir ticības “jā” Dieva gribai! Tā ir paļāvība uz Dieva tēvišķo mīlestību, ko nevar ieraudzīt, ticība apslēptā Dieva doto ciešanu jēgai, kas nepārtrauc ciešanas, bet satriec ciešanu varmācību pār mums! Dieva apslēptās tēvišķās mīlestības apzināšanās ir pārsteidzošs spēks - visas mīloša Tēva rūpes vērstas personīgi uz tevi! Kaut arī ciešanas joprojām plosa, ir iespējams būt drošam un brīvam - kā Brūrsona dziesmā:

“Ticībai ir sava daba,

Diža, varena un laba;

Sirdsmierā mēs jaušam to,

Tā mums drosmi iemanto.

Ko nezina neviens,

Tā priecīgi sveic,

Un Dieva cieši solīto Par mūžīgi patiesu teic.

Slēptas un augstas lietas Ticība dzird un redz,

Un sāpju nopūtas cietas Tā droši ar apžēlu sedz.

Dievs ir mans Dievs,

Un Viņa Gars man saujā debesis liek!

Ja Jēzus manī dzīvo, tad pietiek!”

Brūrsons zināja, ko saka! Savas paļāvīgās un drošas pārliecības cauraustās dziesmas viņš nerakstīja, sēdēdams augstā tornī, tālu no pasaules ciešanām. No viņa trīspadsmit bērniem septiņi nomira, vēl mazi būdami. Vecākais dēls divpadsmit gadu vecumā zaudēja prātu un bija jātur ieslēgts kā zvērs. Brūrsons pazina smagas nopūtas.

Tādas zināja ari Līna Sandela, Pauls Gerhards un Ambrozijs Stubs. 1752. gadā Ambrozijs Stubs ieradās Ribē pilnīgi satriekts -nabags, slims, vientuļš un vīlies. Viņa nāve pēc sešiem gadiem nebija mazāk nožēlojama, un tomēr viņš rakstīja:

“Viena alga, kur tā laime Ir no manis bēgusi.

Tikai tāda skunstes prove Katra diena bijusi.

Esmu žēlastībā gūts,

Viena alga, ka mūžs grūts.

Viena alga, ka daudz vaidu Tiem, kas krusta nospiesti.

Kunga žēlastību gaidu,

Kam man citi sirdēsti?

Esmu žēlastībā gūts,

Viena alga, ka mūžs grūts.”

NB! Vienreiz par visām reizēm atmetīsim augstprātīgo paražu uzskatīt, ka mūsdienu liecībai piemīt lielāks pārliecināšanas spēks nekā simts gadu vecai! Daudziem šķiet, ka, liecību, kas atspoguļo mūsu laikmeta izpratni, ir vieglāk uztvert un ņemt nopietni - šādu attieksmi pamato dziļi iesakņojusies doma, ka viss attīstās un progresē un tāpēc mūsu laikmets ir reālistiskāks un gaišredzīgāks nekā 18. un 19. gadsimts. Tomēr ir skaidri saprotams, ka bēdas, bads, trū kūms un dvēseles mokas Brūrsonu un Stubu sāpināja tāpat kā mūs, un viņu liecības par ticības drosmi ir tikpat nozīmīgas kā tās, kuras sniedzis, piemēram, bīskaps deviņdesmitajos gados.

Un tomēr - vai no ticības netiek prasīts pārāk daudz? Vai tiešām Dievam ir iemesls gaidīt, ka mēs ticēsim Viņa mīlestībai, labajai gribai un pārmācības jēgai, ja Viņš šo jēgu mums tik ārkārtīgi reti atklāj? “Akli ticēt” noteikti ir labi, bet vai Dievam ir pamats domāt, ka ticēsim un dzīvosim, balstoties tikai uz Viņa apgalvojumiem par Viņa mīlestību, pat vēl vairāk - “būsim svētīgi” un “teiksim sevi laimīgus”?

)ā. Viņš to ir darījis iespējamu mums visiem - par spīti visam, ir kāda vieta, kur Viņa mīlestība un tēvišķība nav tikai ļodzīgs arguments, bet liek skaidri mums parādīta. Viena vieta, kur Dievs Sevi atklāj tik mīlošu, ka mums ne tikai nav Viņam jātic kā zilam brīnumam, bet mēs pat varam turēties Viņam pie rokas. Tas notiek Jēzus Kristus personā. Vecā Derība mums nestāsta tikai par Dieva teorētisko pestīšanas plānu vai par Jēzus nākšanas pasaulē teoloģisko nozīmi. Tā rāda Jēzu kā mīlošāko, gādīgāko un pašaizliedzīgāko Dievu, ko vien varētu iedomāties debesīm pieprasīt.

“Dievu neviens nekad nav redzējis. Vienpiedzimušais Dēls, kas ir pie Tēva krūts, Tas mums Viņu ir darījis zināmu” (Jņ. 1:18). Visa Dieva neredzamā mīlestība Jēzus dzīvē atklājās tā, lai atstātu uz mums visspēcīgāko iespaidu, proti, mirstīgs cilvēks ar ciešanu nastu uz pleciem nebeidzamās, pacietīgās un līdzjūtīgās rūpēs par ciliem cilvēkiem ikdienā, kas tik pārsteidzoši līdzinās mūsējai! Neviens - ticīgs vai neticīgs -, vērodams Jēzu, nepaliek vienaldzīgs: viens tiek Jēzus mīlestības apņemts, otrs kļūst apbrīnas pilns. Kā Jēzus maigi pamāca Nikodēmu, ņem klēpī bērnus, tērzē un ēd kopā ar atstumtajiem un nicinātajiem, lūdz par Saviem nelabvēļiem, aicina par Saviem draugiem un apustuļiem apmulsušus cilvēkus, raud ar sērojošajiem un priecājas par bērnu un mācekļu neveiklajām un stūrainajām mīlestības izpausmēm!

Ja mums ir grūti paļauties uz Dieva Tēva prātu, varbūt mums vienkārši “jānomaina bilde”? Pret tālu un šķietami klusējošu Dievu ir grūti atrast paļāvīgas jūtas, un tas nemaz nav dīvaini. 'Pieši tāpēc nāca Jēzus un mums Viņu “iztulkoja”, lai miglaino tālā Debestē-va tēlu, kura līdzdalību šīs pasaules norisēs tik izmisīgi meklējam, nomainām ar Jēzu no Nācaretes, kurš iet pa putekļainiem ceļiem, gatavs sniegt palīdzīgu roku un mierināt ar Savu vārdu tos, kuri cieš. “Ak, Dieva Jērs!

Iekš krusta kauna Tu nesi ļaužu grēku svaru un tikai tur arvien no jauna mēs piedzīvojam miera varu.”

Jebkurš mierinājums sākas pie Kristus, pie krustā sistā Kristus. Ulufs Poska teica šādus vārdus:

“To, ko Dievs grib tev teikt, Viņš saka caur Jēzu.”

Tā mēs ieraugām, kāds prāts Tēvam ir uz Saviem bērniem - jo Dievam Tēvam, ko mēs nekad neesam redzējuši, ir tāds pats prāts kā Dēlam.

Te vēl tikai jāpiemetina: kamēr tu nepazīsti Jēzu kā savu Pestītāju, tev nevajadzētu brīnīties, ka Dievs tev ir un paliek neaptverams! Tad tu veltīgi meklē Viņa sniegto mieru, patvērumu un drošību ciešanās, jo tev trūkst tulka, kas tev atklātu tavas, Dieva bērna, attiecības ar Tēvu. Jā, tev nav bērna attiecību ar Dievu! Un tev neatliek cits mierinājums kā nodeldētās, tukšās mierinājuma frāzes.

“Baudiet un redziet, ka Tas Kungs ir labs!” (Ps. 34:9). Bieži vien cilvēki grib redzēt, ka Tas Kungs ir labs, “nebaudījuši ” Viņa labumu! Viņi iebilst (un zināma taisnība viņiem ir), ka Dievs nav pieejams, tāpēc nav iespējams Viņu baudīt. Mēs varam būt diezgan droši pārliecināti, ka ciešanās Dievs pienāk mums tik tuvu, ka mēs varam ar Viņu cīkstēties, bet cilvēki nereti iebilst (un viņiem joprojām ir zināma taisnība), ka tas nozīmētu pūkai cīnīties ar vēju, jo Viņš taču neatbild!

Nav liesa. Dievs atbild. Un atbild ļoti skaidri, personīgi un konkrēti - atbild veidā, ko cilvēki vienmēr ir nicinājuši: Viņš atbild Bībelē. Ja mēs “nevaram atrast Dievu”, tad tāpēc, ka aizmirstam Viņu meklēt tur, kur Viņš ir atrodams.

Ingmārs Bergmanis ir teicis, ka dzīve bez Dieva ir pretīgas bailes. Rosinoša doma, jo gribētos jau ticēt, ka bailes ir pašā dzīvē un neredzama Dieva eksistence neko lielu tajā nemainītu! Taču maina gan! Jo Kristū ir neredzamais Dievs, mūsu Tēvs! Ja esi redzējis Kristu, tad esi redzējis arī Tēvu - tiesa gan, Viņam raksturīgā apslēptā un paradoksālā veidā. Jēzus zemes dzīves laikā Viņa dievišķība bija tikpat apslēpta, kā Viņa miesa mums ir apslēpta tagad. Bet Viņa mīlestība bija acīmredzama! Tik skaidra, ka mēs joprojām varam tajā rast mieru, ja vien esam par Jēzu no kāda dzirdējuši vai pazīstam Viņu “tikai” no Rakstiem. Tā Viņš pats sacīja, un mēs to labi zinām (ir gan visai dīvaini, ka mēs nekad nerunājam par pretrunu šajos labi zināmajos vārdos!):

“Nāciet šurp pie Manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, Es jūs gribu atvieglināt. Ņemiet uz sevi Manu jūgu, mācaities no Manis, jo Es esmu lēnprātīgs un no sirds pazemīgs; tad jūs atradīsit atvieglojumu savām dvēselēm. Jo Mans jūgs ir patīkams un Mana nasta viegla” (Ml. 11:28-30).

Tā gan ir visai neparasta palīdzības forma! Atpūta nogurušiem un nospiestiem cilvēkiem, to es saprotu, tam ir jēga! Bet, ak, vai! Solīt pārgurušiem cilvēkiem jaunas nastas?! Tā ir acīmredzama pretruna - pretruna, kas sevī slēpj “ciešanu Evaņģēliju”: tam, kurš nāk pie Kristus, netiks solīta dzīve bez nastām (jo tad jau Viņš nebūtu turējis katram no mums doto solījumu!), bet Viņš sola, ka no šī brīža nastas mēs saņemsim no Viņa!

“Ņemiet uz sevi Manu jūgu.. Jo Mans jūgs ir patīkams un Mana nasta viegla” - pretstatā visām citām pasaules nastām.

Daudzi sāk dienu ar labu lūgšanu: “Kungs, mēs liekam šo dienu Tavās rokās!” Labi, bet ko tad Jēzus ar to lai iesāk? Protams, Viņš ar to rīkojas pēc Sava prāta! Tieši tāpēc mēs varam saņemt katru dienu no Viņa rokām!

Ļaujiet savām nastām tikt pārvērstām! Mācieties no Viņa! Arī Viņš Savu sāpju pilno dzīvi uzlūkoja kā Dieva gribas piepildījumu. Tas ir mierinājums. Šādā veidā nasta kļūst izturama - tā kļūst derīga, tā kļūst viegla. Kaut arī tā joprojām nospiež, tā vairs nespēj mūs apspiest un nomākt, jo mēs zinām, ka esam Tēva rokās!

Ir jābūt no akmens, lai Džonijas Ēriksones liecība atstātu vienaldzīgu. Septiņpadsmit gadu vecumā viņu piemeklēja gandrīz pilnīga paralīze, un nu jau daudzus gadu desmitus viņa nespēj pakustēties. Autobiogrāfijā “Džonija” viņa atklāti stāsta par daudzajām cīņām ar gadiem ilgu depresiju, par pretošanos saņemt Dieva mierinājumu un domām par pašnāvību un viņa dalās savā pieredzē jautājumos par dievišķo dziedināšanu.

Tādēļ viņas vēsts netop mazāk nozīmīgāka. Džonija liecina, ka visas lietas darbojas par labu tiem, kas mīl Dievu! Ka Dievs ir labs pret Saviem bērniem! Grāmatu viņa pabeidz ar šādiem vārdiem:

“Tagad es domāju pavisam citādi. Man šķiet saviļņojoši, ka es tiku izvēlēta ciest, lai tādējādi pagodinātu Kristu. Es esmu no sirds godīga, apgalvojot, ka mana paralīze vairs neko nenozīmē.

Man tika dotas iespējas attīstīt savu raksturu, lai spētu pārdomāt Kristus dievišķo pilnību. Turklāt caur pārdzīvoto esmu varējusi palīdzēt citiem.”

Līdzīgas izjūtas pārdzīvoju salīdzinoši nesen, kad satiku cilvēku, kurš visu mūžu bija pavadījis ratiņkrēslā un tagad, uzzinājis par veselības stāvokļa pasliktināšanos, rāmi priecājās par 2. Kor. 4:16 vārdiem: “Tāpēc mēs nepiekustam, bet, lai gan mūsu ārīgais cilvēks sadilst, mūsu iekšējais dienu no dienas atjaunojas.”

Sērena Kirkegora rakstos “Ciešanu evaņģēlijs” autoram ir būtiski, ka katras laikā ierobežotas ciešanas var kļūt svētīgas, jo tās ir daļa no sekošanas Viņam, lai arī tās ir Kristus krusts:

“Tici, ka jūgs ir tev svētīgs. Svētīgs jūgs ir Kristus jūgs. Kas tad ir šis jūgs? Jā, jūgi var būt dažādi. Kristus jūgs tas ir tikai tad, kad cietējs tic, ka jūgs ir viņam svētīgs. Nav tā, ka kristietis ir atsvabināts no cilvēciskām ciešanām, ko cieš cilvēki visā pasaulē. Nē, bet tam, kurš cieš ticot, jūgs ir svētīgs. Tas nes Kristus jūgu. Cilvēciski runājot: jaunas ciešanas klāt nav nākušas, bet arī vecās nav zudušas... Viens nes tērauda jūgu, otrs koka, trešais apzeltītu, ceturtais bēdu jūgu, bet tikai kristietis nes svētīgu jūgu.”

Sacīt “jā” Dieva gribai ir tas pats, kas pacelt savu krustu! “Un, kas savu krustu neuzņemas un Man neseko, tas Manis nav vērts” (Mt. 10:38; 16:24; Lk. 14:27).

Pirmkārt, Jēzus to saka par ciešanām un vajāšanām ticības dēļ. Taču tas attiecas uz attieksmi, kādai Dieva bērniem vajadzētu būt pret visa veida ciešanām, ja jau tās reiz ir Dieva radītas; attieksmi, ko Jēzus uzskatāmi rādīja visu Savu dzīvi; attieksmi, ko Viņš mūs iedrošina no Viņa mācīties.

Tātad Dievs Saviem bērniem uzliek krustu un nastas. Kad krusts it vissmagākais? Krusts ir vissmagākais, kad tas guļ zemē pie tavām kājām. Jo tam, kurš liedzas ņemt uz sevi Kristus jūgu, kurš spārdās un bļaustās kā mazs bērns un negrib nest krustu, tam krusts ir neiz-lurami smags. Ciešanas jau ir sākušās, mēs neizbēgsim grūtumam, vairoties nākt pie Kristus, vairoties pārvērst ciešanas par krustu.

Jēzus mums dod iespēju gūt mieru, ko iemanto, sakot “jā”, ņemot savu krustu un steberējot pakaļ Viņam, kurš nesis krustu mūsu visu dēļ. Tad krusts kļūst izturams, tad jūgs kļūst patīkams un nasta viegla. Kaut arī krusts griežas plecos, tie asiņo un mugura sāp, mēs zinām - mēs ejam tieši aiz Jēzus! Es esmu uz pareizā ceļa, “uz sāpju ceļa,., uz mūžības ceļa” (Ps. 139:24). Un ar mani notiks tāpat kā ar manu Mācītāju!

Tā mums jātic visās grūtībās un pārbaudījumos! Nievas, slimības, bezdarbs, neirozes, aprunāšana, sirdēsti naudas vai mīlestības dēļ -tas viss ir daļa no manas kopības ar Kristu! Tās ir Kristus ciešanas (Kol. 1:24)!

“Jo, kā Kristus ciešanas spēcīgi nāk pār mums, tāpat spēcīgi

darbojas mūsu ieprieca caur Kristu” (2. Kor. 1:5).

Tas, ka izteicieni “Kristus krusts” un “Kristus ciešanas”, pirmkārt, attiecas uz ciešanām Dieva valstības dēļ, ir pats par sevi saprotams. Taču tikpat skaidrs ir tas, ka Kristus nemierina tikai tos, kas nes “dievbijības” nastu! Visas lietas nāk mums par labu! Tad arī visas lietas var būt Jēzus patīkamais jūgs! Kad Jēzus līdzcietīgā mīlestībā pārcieta daudzējādās cilvēku ciešanas, lai būtu tajās kopā ar mums (un ne tikai dievbijības izraisītajās ciešanās!), arī mums daudzējādajās cilvēku ciešanās jāzina, ka esam kopā ar Viņu!

Lai slavēts Dievs, ka Jēzus un apustuļi nekad nav sacījuši: “Šis mierinājums attiecas tikai uz vajāšanām ticības dēļ. Tikai nievas un mocības Jēzus dēļ ir cienījamas ciešanas, ko var saukt par “krus tu” vai “vajāšanām”!” Nekad un nekur parastiem cilvēku pārbaudījumiem nav ticis liegts ciešanu prieks! Būtu arī pārāk nedabiski “analizēt” katras dzīves grūtības, lai novērtētu, vai tās ir pietiekami saistītas ar mūsu ticības dzīvi! Tad nāktos sēdēt un dalīt: “Toreiz mani tiešām nievāja Jēzus dēļ! Tās bija ciešanas Kristus dēļ - vērtīgas un īpašas ciešanas. Bet pagājušo reizi mani vienkārši izsmēja un pazemoja. Tam nebija nekāda sakara ar manu ticību, tātad par tām ciešanām es nevaru priecāties kā par Kristus jūgu!” Tad tas, kurš guļ slimnīcā pēc sitiena, ko saņēmis, iznākot no baznīcas, var priecāties un līksmoties par Kristus jūgu, bet viņa biedram - godīgam un ticīgam vīram, kas ir “tikai” slims ar vēzi, jāguļ vienam un bez prieka, nelaimīga likteņa skartam.

Nē, tāds “garīgums” Rakstos nav atrodams! Katras grūtības ir Kristus jūgs, sekošana Jēzum, ko Viņš kā draugs pasniedz no Savas rokas, tāpat kā tās uzņēmās Viņa mīlestība. Jo man vajag atzīt “..Viņu un Viņa augšāmcelšanās spēku un Viņa ciešanu sadraudzību; tā es pielīdzinos Viņa nāvei” (Fil. 3:10). Viņš bija kopā ar mums visās ciešanās, arī bēdās, slimībās, bailēs, nogurumā un kārdināšanās. Tāpēc mūsu ciešanas ir daļa no sadraudzības ar Viņu. Tas, ka Jēzus tiešām kļuva par cilvēku mūsu apstākļos un pārbaudījumos, padara visas mūsu bēdas par “Kristus ciešanām”. Arī šajā gadījumā Jēzus rūpes aptver “visu cilvēku”.

Īstenībā vismazākās un apkaunojošākās grūtības ir “lielas un cienījamas ciešanas”! Jo tās ir sadraudzībā ar Kristu!

“Tad nu es esmu līksms savās ciešanās, kuras nesu jūsu labā,

piepildīdams to, kas vēl trūkst no Kristus ciešanām, savā miesā par labu draudzei, kas ir Viņa miesa” (Kol. 1:24).

Ciešanās mēs esam tuvu Kristum. Dievs atklāj tev Savu godību. Viņš uzskata, ka tu esi pārmācības vērts. Viņš ļauj tev mazliet līdzināties Viņa Dēlam.

Jo Viņš ir mīlošs visā, ko dara.

6. BĒRNA SARUNA

A. “Ar Dievu tiesāties gribu..”

Viss, kas līdz šim rakstīts, arvien ir bijis klusā cerībā, ka mans lasītājs veiksmīgi nonāks līdz 6. nodaļai! Jo daudz ļaunāk būtu tad, ja viss mierinājums un bēdu remdinājums tevī izraisītu tikai nelabu dušu! Dusmīgs un uzbudināts prāts nereti vienkārši nespēj priecīgi uzklausīt vēsti par Tēva labo sirdi, lai ari cik pozitīvi, evaņģēliski un bībeliski tā būtu izteikta. Tas nav tāpēc, ka cilvēks bībeliskā sludināšanā nesaskatītu neko labu un pozitīvu, jo teorētiski tas taču izklausās ļoti pozitīvi: ka mēs pilnībā atrodamies Dieva ziņā, ka Viņš vienīgais var mūs ievainot utt. Tomēr grūtu ciešanu brīdī tas viss var mums iesprūst kaklā, un tad mums vairs nav nekādas vēlmes saņemt mierinājumu! Vienīgā vēlme ir skaļi kliegt.

Ak vai, cik ļoti mūsu t. s. kristīgā kultūra ir sāpinājusi cietējus! Senākos laikos un citās kultūrās cilvēki diezgan skaidri apzinājās, ka arī bēdām, skumjām, šoka stāvoklim un sarūgtinājumam ir savs laiks un sava vieta. “Raudi līdz ar raudošiem” - tāpēc pie cietējiem kādreiz sūtīja apraudātājas, kas palīdzēja tiem kārtīgi izpaust savas bēdas! Pēc mūsu priekšstatiem apraudātājas ir kaut kas mākslots un nedabīgs, un mēs pat neapjaušam gudrību, kas tur apslēpta. Tomēr šiem ļaudīm bija daudz labāka izpratne par to, ka bēdu pašā sākumā cietējam ir vairāk vajadzīga tieši empātija, līdzjūtība un līdzcietība, nevis cerība, mierinājums un stiprinājums.

Varbūt arī mūsdienās mums vajadzētu palīdzēt cilvēkam šoka un satricinājuma stāvoklī pārdzīvot viņa skumjas un asaras...

Bet ko darām mēs? Mēs ejam līdzjūtības vizītē ar akmens cietām sejām, turklāt jūtam zināmu apmulsumu un neērtību (kaut tik viņš nesāktu raudāt mūsu apmeklējuma laikā). Un tad mēs sākam mierināt: “esi stiprs”, “Dievs tev vēl labu”, “mums visiem tas kādreiz jāpiedzīvo”, “tagad viņa dus mierā”, “nē, nē, tikai nesāc atkal raudāt...”.

Tā rezultātā cietējs paliek vientulībā. (“Visi pārējie stāv man apkārt, tiem viss ir skaidrs, un viņi piedāvā savus izskaidrojumus. Protams, ka arī viņi ir nobijušies. Vai viņi patiešām nespēj saprast, cik ļoti man viņas pietrūkst..?”) “Cietējs ir daudz bīstamākā stāvoklī, nekā vairums spēj iedomāties” (Jans P. Hagbergs).

Savai aizstāvībai mēs varam sacīt, ka nav viegli saprast, ko šādā situācijā teikt vai neteikt. Kāds mans draugs, uzzinājis par savu drīzo nāvi, uztvēra vēsti nevis ar izmisumu, bet ar īgnumu un sapīkumu! Viņš nebija nedz nobijies, nedz nelaimīgs, bet vēlējās vienīgi to, lai varētu ar prieku izbaudīt vēl dažus dzīves gadus. Un viņš dusmojās, ka daudzi viņam neļāva dusmoties - tie nāca pie viņa ar smagiem soļiem un nopietnām sejām, tie saņēma drosmi viņam stāstīt par nāvi! Viņš priecājās kā bērns par savu drīzo došanos mājās pie jēzus, bet, kamēr viņš dzīvoja un uzturējās šajā pasaulē, viņš nevēlējās, lai viņu priekšlaikus “apglabā un izvada”. Drīzāk viņš vēlējās atpūsties un baudīt draugu sarunas un sabiedrību.

Tas attiecas ne tikai uz mirstošajiem un palicējiem, ka skumjām un sarūgtinājumam ir nepieciešams veltīt savu laiku un atvēlēt vietu. Ļoti daudzi dzīvo, juzdami slēptu, pusapzinātu rūgtumu par smagām nastām, un šo sarūgtinājumu tie, iespējams, nekad nav izpauduši un nav ļāvuši emocijām vaļu, jo mūsu kultūra šādām izpausmēm nav labvēlīga! Savu emociju izrādīšana var likties pat sāpīga - it īpaši mums, vīriešiem!

Vēl sarežģītāk kļūst tad, kad, pretēji loģikai, mēs sākam šķirot “cienīgās” un “necienīgās” ciešanas. Skumjas par nāvi ir cienīgas, bet skumjas par pārtrauktu saderināšanos ir necienīgas. Pret depresiju ir jāizturas ar lielāku respektu nekā pret neirozēm. Hemoroīdi šķiet smieklīgi, savukārt apendicīts nemaz nešķiet smieklīgs. Vai nav tā, ka aklumam ir daudz vieglāk just līdzi nekā kurlumam?!

Tādā veidā norisinās “konkurss”, kura nelaime ir briesmīgāka! Īstenībā tas ir pilnīgs neprāts, jo viena nelaime var būt tikpat sāpīga un grūti paciešama kā otra. Tomēr šādi priekšstati ir jo dziļi ieguluši cilvēku prātos, un tas rada situāciju, ka mēs savu līdzjūtību izrādām nevis pēc tā, kādas sāpes cilvēks pārdzīvo, bet gan pēc tā, cik tās ir i ienīgas un nozīmīgas.

Kopumā mēs esam raduši cilvēka savaldību ciešanās uztvert kā likumu, īpaši, ja šīs ciešanas mūsu acīs šķiet smieklīgas. Mums ir ļoti grūti saprast un pieņemt to, ka daudzi cilvēki nespēj izturēt un viņi salūst, kaut arī viņiem bija pienākums būt “stipriem” un glabāt izmisumu dziļāk sevī, .savu neapzināto jūtu sfērā. Reiz dzirdēju Džordžu S. Geilu runājam šādi: “Tādā veidā cilvēks to visu ieslēdz dziļi savos prāta kambaros, ļaujot tam nogulsnēties un dziļumos pūt, līdz pienāk brīdis, kad cilvēks ar sevi vairs nespēj sadzīvot!” Tas ir vispārzināms fakts, ka visi psihiskie procesi prasa, lai cilvēks atzītu savas sāpes un dusmas un ļautu tām ieņemt atbilstošo vietu. Daudzi kristieši to ignorē, bet citiem nākas atzīt - arī ticības process nosaka, lai cilvēks godīgi atzītu savas sāpes un dusmas un tās ieņemtu sev atbilstīgo vietu.

Un mums ir augstā privilēģija, ka pazīstam savas nelaimes radītāju.

Ja pārbaudījums nāktu no Sātana vai kāda bezpersoniska likteņa, tad mēs patiešām nezinātu, ko darīt. “Bezpersoniskam liktenim” nevar pieprasīt atbildi. Velnu mēs esam nolieguši un nevēlamies ar to nekādas darīšanas. Bet Dievu mēs pazīstam! Mēs zinām, pie kā vērsties, tāpēc ka visas lietas cēlušās no Viņa: mēs vēršamies pie Dieva un iesniedzam savas sūdzības Viņam. Mēs dodamies debesu troņa priekšā, sitam dūri galdā un sakām: “Dievs, vai gadījumā Tu neesi kaut ko palaidis garām?”

Un Dievs ļauj tev izrunāties, jo tādas ir tavas bērna tiesības! Viņš ļauj tev paust savas dusmas un sāpes tādā mērā, kādu, iespējams, nepieļauj pat tavi tuvākie cilvēki. Ja tava sirds ir dusmu, apjukuma vai sarūgtinājuma pilna, tad Tas Kungs katrā ziņā nevēlēsies no tevis dzirdēt liekulīgus slavas un godināšanas vārdus.

“Ja kāds starp jums ir cietējs, lai viņš lūdz Dievu; ja kādam ir

priecīgs prāts, lai viņš dzied slavas dziesmas” (Jēk. 5:13).

Tu esi nelietis, ja savas dzīves labajās dienās nesaki Dievam pateicību. Taču tad, kad esi cietējs, tev nav Dieva priekšā jātēlo prieks un apmierinājums! Svētie Raksti to sauc par liekulību. Ja bērns pret savu tēvu kādreiz jūt nepatiku, tas vaļsirdīgā sarunā tēvam neglaimos un nepielabināsies. Nē, bērns protestēs un strīdēsies. Kauns un negods tādam tēvam, kas nekad neļauj bērnam tā rīkoties! Iedomājieties zēnu, ko tēvs ir tādā mērā pakļāvis un padarījis viņu “tik jauku”, ka zēns tēvam vienmēr rāda tikai “pareizu” un smaidīgu seju - tas ir patiešām briesmīgi! Tas ir tas gadījums, kad viss apslēptais guļ un pūst tur dziļumos.

Kādēļ lai mūsu mīļais Debesu Tēvs prasītu no mums to, ko nevar prasīt neviens šīs zemes tēvs? Viņa lielākais prieks ir tas, ka bērns vaļsirdīgi un brīvi sarunājas ar Viņu pat tad, kad vēlas protestēt un dusmoties. Protams, neaizmirsīsim arī par bailēm un bijību Dieva priekšā, tomēr Viņš nekad mūs neaicināja pieglaimoties! Jā, bet vai Svētie Raksti neaicina “pateikties Dievam par visām labām lietām”, “pateikties visos apstākļos” utt.? Jā, savā dzīvē mēs patiesi esam iepazinuši Debestēva labo prātu un mums ir daudz iemeslu pateicībai, un tomēr, ja tevī nav īstas pateicības, tev nav jāizliekas, it kā tāda būtu!

Īstenībā tas ir liels brīnums, ja cilvēks savās ciešanās un sāpēs spēj no visas sirds sacīt: “Dievs devis, Dievs ņēmis, Viņa Vārds lai ir slavēts!” Tas būtu ļoti dīvaini, ja šie vārdi nenāktu no sirds, bet būtu izteikti tikai ar lūpām! Toreiz, kad apklusa cietēja ījaba slavas dziesma, viņš neturpināja to mākslīgi, bet izteica visu, kas bija viņam uz sirds - viņš ļāva balsij paust savu dusmīgo apjukumu un vēlmi, lai tas viss beigtos.

Tas ir patiešām neticami, kā mēs savā “dievbijībā” esam aizlieguši bībeliski elementārās tiesības sūdzēties un protestēt! Vai visi Svētie Raksti skaidri un gaiši nerāda, kā izmisušais sauc, brēc, kliedz, plosās, jautā - jā, pat vēlas tiesāties ar Dievu?

“Patiesi, vienīgi uz to Visuvareno es gribētu runāt; mana vēlēšanās ir tiesāties ar Dievu. .. Klausiet manu attaisnošanos; uzmaniet manas mutes iebildumus! Jeb vai jūs viltu gribat nest Dieva priekšā un Viņam melosit? Vai jūs Viņu gribat aizbildināt un būt Dievam aizstāvji? .. Kaut reizi esiet klusi manā priekšā, es taču arī gribu runāt, lai pār mani nāktu kas nākdams! .. Tad klausīt klausieties manu runu un ar savām ausīm vērīgi uzņemiet manus apgalvojumus! Redziet, te nu es esmu sagatavojies uz manu tiesu, es zinu, ka man paliks taisnība” (īj. 13).

Es eju tiesā ar Dievu! Es sūdzos Viņam! Un man ir taisnība.

Ja kāds uzdrošinātos ko tamlīdzīgu pateikt krietnā dāņu lūgšanu sapulcē, tad viss aizietu pilnīgi šķērsām. “Piesargies, cilvēk, jo Dievs tevi dzird!” - šausmās čukstētu mūsdienu ījaba draugi.

Jā, tā ir taisnība, ka šāda lūgšana nav “dievbijīga”, tomēr patiesa gan. Dievam patīk patiesība, kas mīt sirds dziļumos (Ps. 51:8). Svētajos Rakstos ir ļoti daudz šādu gadījumu, kur tu vari dzirdēt pārdrošus Dieva bērnu lūgumus (un tajos ir daudz izteikumu, kurus mēs varētu uztvert kā necienīgus):

“Es nekad neesmu sēdējis zobgaļu un pēlēju sabiedrībā, lai sevi uzjautrinātu; Tavas rokas vadīts, es sēdēju vientulībā, jo Tu mani pildīji ar nepatiku. Kādēļ manas sāpes ir bez gala un mana brūce tik dziļa, ka tā nav dziedināma? Vai tad Tu gribi man būt kā maldinātājs strauts, kā ūdens plūdums, uz ko nevar paļauties?” (Jer. 15:17, 18).

Cilvēki, kas dzirdējuši, kāds būs šīs grāmatas nosaukums, jau vairākkārt ir sacījuši: “Ko tu uzdrīksties? Vai tā nav nekaunība?” “Dievs, kādēļ guli? Mosties!” - jā, tā taču nedrīkst runāt!

Drīkst gan. Jo cilvēks var nonākt situācijā, kad, paliekot godīgam savā lūgšanā, tam nekas cits neatliks, kā runāt tamlīdzīgus vārdus! Cik gan daudz ir šādu ījaba draugu, kas diemžēl nav sapratuši, ka Jēzus mums ir nopelnījis īstas bērnu tiesības! Šie draugi prot tikai mācīt, ka par visu jāpateicas Dievam vai vismaz jāsavalda savas emocijas.

Šī iemesla dēļ mēdz notikt tā, kā reiz dzirdētā “celsmīgā” stāstā: kāds vīrs piedzīvoja smagu dzīves triecienu (pēkšņu sievas nāvi), kas viņu pilnībā izsita no līdzsvara. Viņš klaiņoja apkārt kluss un gluži vai pārakmeņojies un ik pa brīdim pie sevis murmināja: “Dievs deva, Dievs ņēma.” - taču turpmākos ījaba vārdus nespēja izteikt.

Viņam apkārt pulcējās samulsuši draugi (gandrīz uzrakstīju: ijaba draugi), kas nāca ar mierinājumu un labiem vārdiem. Pēc kāda laika viņi panāca, ka šis vīrs izteica Ijaba vārdus līdz galam: “..un Dieva Vārds lai ir slavēts.” Taču šis stāsts, kam bija jābūt celsmīgam, īstenībā ir biedējošs!

Padomā, kāds postījums (iespējams, uz ilgu laiku) tika izdarīts šā vīra attiecībām ar Dievu, kad viņam nācās apslāpēt savu izmisumu, jo viņš nedrīkstēja atzīt savas dusmas pret Dievu. - “Nerunā pretī un neplosies, Dievam tādas lielas nepatīk!” Bet vai nav tā, ka Bībeles mācību par ciešanām ticamu dara tieši tās allaž godīgā attieksme pret Dieva bērnu izmisumu, dusmām un sūdzībām? Ja visi Svēto Rakstu varoņi būtu dzīvojuši priekšzīmīgi, ar Ārona savaldību un apustulisku ticības prieku, tad nāktos apšaubīt Bībeles reālismu. Tieši tas, cik Svētie Raksti atklāti un godīgi atspoguļo ījabu, Dāvidu, Jeremiju, Jonu un viņu cilvēciskās reakcijas, noliedz jebkādu utopisku ideālismu, kas nespēj izturēt dzīves īstenības pārbaudi. Svētie Raksti nebrīnās par to, ka izmisis cilvēks uz kādu laiku atsakās saņemt Bībeles mierinājumu! Ari šāds stāvoklis Rakstiem nav svešs, un tieši tādēļ šāds pasludinājums arvien paliek uzticams.

Tātad gan skumjām, gan sarūgtinājumam ir savs laiks un sava vieta. Un tas nozīmē, ka dažkārt pat labi domāts mierinājums var būt nebībelisks un tukšvārdīgs vai arī pateikts pilnīgi nelaikā. Pat labi bībeliski pamatots mierinājums un skaidrojums, kas nāk no pārprastas dedzības, var izrādīties nežēlīgs un sterils. Godīgi sakot, mani ne reizi vien ir biedējusi doma par to, kā jauns, degsmes pilns kristietis, kas nedaudz pašķirstījis Svētos Rakstus, steidzas izmisušam cilvēkam palīdzēt un viņam iegalvot: “Tavu bērnu ir atņēmis Dievs. Tas rakstīts Jesajas grāmatas 45:7 un Amosa grāmatas 3:6 un.” Ar tamlīdzīgu rīcību var panākt vienīgi to, ka cietējs vispār nekad vairs nevēlēsies to apspriest.

Kirkegors savu darbu “Ciešanu evaņģēlijs” nerakstīja savās vieglākajās dienās. Toreiz, pēc cīņas ar žurnālu “Korsārs”, Kirkegors jutās gaužām nopelts un nozākāts.8 Un, piedzīvojis vispārīgu satricinājumu, rūgtu vilšanos un smagu krustu, viņš nerakstīja gaišas un pārliecinošas runas par “prieku, kas izriet no domas par sekošanu Kristum”. Vienā no saviem visdziļāk aizkustinošajiem darbiem “Atkārtošanās”4, kas rakstīts tikai dažus gadus iepriekš (iespējams, kad viņš bija šķīries no savas saderinātās Regīnas^1"), Kirkegors praktiski pasludināja sevi par Ijaba mācekli. Kur gan vēl citur Dānijā mēs varam atrast tādus emociju izvirdumus? (Varbūt būtu liederīgi izlasīt visu šo darbu kopumā?11)

“19. septembris

Mans klusais līdzpārkāpēj!

ījab, ījab, ak, Ijab! Vai tu tiešām neteici neko citu kā tikai šos jaukos vārdus: Dievs deva, Dievs ņēma, Dieva Vārds lai ir slavēts? Vai tu neteici neko citu? Vai tu turpināji atkārtot šos vārdos visas savas nelaimes laikā? Kāpēc tu paliki kluss septiņas dienas un septiņas naktis? Kas norisinājās tavā dvēselē?

Kad viss pār tevi juka un bruka un kā lauskas gulēja tev apkārt, vai tevī uzreiz bija šis pārcilvēciskais tvēriens vai uzreiz bija mīlestības pilnais skaidrojums, ticības un paļāvības pilnā drosme? Vai arī tavas durvis bija slēgtas cietējam, ka tas no tevis nevarēja gaidīt nekādu citu atvieglojumu kā vien pasaulīgo gudrību, kas nožēlojamā kārtā piedāvā dažādus pilnīgas dzīves priekšrakstus? Vai arī tev nebūtu sakāms nekas vairāk, vai arī tu neuzdrīkstētos sacīt neko citu kā vien to pašu, ko atsūtītie mierinātāji kā stīvi ceremonijmeistari pamāca ikvienam - ka nelaimes brīdī ir pareizi un pienācīgi sacīt: Dievs deva, Dievs ņēma, Dieva Vārds lai ir slavēts, neko vairāk un neko mazāk - taisni tāpat, kā mēdz sacīt “uz veselību” tam, kas nošķaudās!

Nē, tu, kas savās labklājības dienās biji zobens apspiestiem, zizlis sirmajiem un atbalsta spieķis pazemotiem, tu cilvēkus nepievīli arī tad, kad viss bruka - tu kļuvi mute cietējiem, palīgā sauciens salauztiem un raižpilnicm, atvieglojums visiem, kas ciešanās apstulbuši, jā, tu kļuvi uzticams liecinieks par visu postu un salauztību, kas var mājot cilvēka sirdī, un tu biji nemaldīgs runasvīrs, kas uzdrošinājās izsūdzēt savas “dvēseles rūgtumu” un cīnīties ar pašu Dievu.

Kāpēc tas ir ticis apslēpts? Bēdas tam, kas aprij bāreņus un atraitnes un atviļ viņu mantojumu, bet bēdas ari tam, kas slepeni maldina cietēju, laupot sākotnējo mierinājumu, ko tas gūst, kad izpauž savu sāpi un “stridas ar Dievu”. Jebšu ari mūsu laika dievbijība ir kļuvusi tik ievērojama, ka cietējiem vairs nevajag to, kas sendienās bijis tik ierasts? Vai Dieva priekšā neviens vairs nedrīkstēs sūdzēties? Vai tiešām tik ļoti ir pieaugusi dievbijība jebšu arī pieaugušas bailes un gļēvulība? Šodien tiek uzskatīts, ka sāpju kliedzieni un ciešanu izmisuma valoda ir jāatstāj dzejniekiem, kam gluži kā advokātiem ir tiesības paust cietēja lietu cilvēciskās līdzcietības soģa krēsla priekšā. Vairāk par to neviens neuzdrīkstas.

Tāpēc runā tu, neaizmirstamais ījab! Atkārto visu, ko esi sacījis, tu, stiprais runasvīrs, kas sastopams Visaugstākā soģa krēsla priekšā bezbailīgs kā rēcošs lauva! Tavā runā ir spēks, tavā sirdī ir dievbijība pat tad, kad tu sūdzies, kad brīdini par savu izmisumu attieksmē pret saviem draugiem, kas nostājas kā laupītāji, lai ar savām runām tevi gāztu, pat tad, kad, savu draugu satraukts, tu grauj viņu gudrību un vārdus, kas aizstāv Dievu, it kā tā būtu kāda nenotikuša galma sulaiņa vai valsts pārvaldes pārstāvja nožēlojama pārgudrība. Tu man esi vajadzīgs: vīrs, kas sūdzas tik skaļi, ka tas atbalsojas debesīs, kur Dievs sarunājas ar Sātanu un kaļ plānus pret cilvēku! Sūdzies, Tas Kungs no tā nebaidās, Viņš prot Sevi aizstāvēt. Bet kā gan Viņš Sevi aizstāvēs, ja neviens neuzdrošinās sūdzēties tā, kā cilvēkam pienāktos? Runā, liec savai balsij skanēt, runā skaļi. Dieva balss taču ir vēl skaļāka, Viņam ir pērkons - arī tā ir atbilde, paskaidrojums, kas ir drošs, uzticams un pirmatnējs, tā ir atbilde no paša Dieva, kas, pat salaužot cilvēku, ir brīnišķīgāka nekā runāšana riņķī un apkārt, tā ir daudz labāka par tenkām un blēņām par valdības taisnīgumu, ko atklājusi cilvēciska gudrība un izplata vecenes un nīkuļi.

Tu, nomocītais ījab, mans neaizmirstamais labdari! Vai drīkstu pievienoties tavai sabiedrībai, lai varu tevī klausīties? Neatstum mani, es nestāvu nodevīgs pie tava pavarda, manās asarās nav viltus, pat ja es citu neko nespēju kā tikai kopā ar tevi raudāt. Kā priecīgais meklē prieku, tajā piedalās un viņu visvairāk iepriecina viņā pašā mītošais prieks, tāpat skumstošais meklē skumjas. Man nav piederējusi pasaule, man nav bijušas trīs meitas un septiņi dēli. Bet arī tas ir pazaudējis visu, kam ir piederējis pavisam nedaudz, jo ari tāds ir “pazaudējis dēlus un meitas”, kas zaudējis savu mīļoto, un arī tāds ir “saņēmis sāpīgus ievainojumus”, kas zaudējis godu un lepnumu, un tam līdzi zaudējis arī dzīves spēkus un dzīves jēgu.

Jūsu bezvārda draugs.”

Pavisam negaidīti ir tas, ka ījaba draugiem, dievbijīgajiem Dieva aizstāvjiem, pēc pēdējiem viņu argumentiem ir jāuzklausa šādi vārdi: “Dusmas Man deg pret tevi un taviem diviem draugiem, ka nerunājāt par Mani patiesību kā Mans vergs ījabs” (īj. 42:7).

Dievs dusmojas uz tiem, kas Viņu aizstāvējuši, taču Dievs attaisno Savu apsūdzētāju ar viņa rūgtajiem pārmetumiem! Protams, ka ījaba sacītajos vārdos nebija taisnības, tomēr viņam bija tiesības šos vārdus runāt!

Bet varbūt, ka tas nemaz nav tik negaidīti. Jo cilvēka vēlme aizstāvēt Dievu nav nekas cits kā pārgalvība - it kā Dievam būtu iemesls baidīties, it kā Viņš pats nespētu Sevi aizstāvēt! Un pat arī, ja ījaba sacītais par Dievu ne vienmēr izrādījās pareizs, tomēr viņš bija rīkojies pareizi, kad runāja bezbailīgi.

Viens no brīnumainākajiem izteikumiem par lūgšanu ir lasāms Raudu dziesmu grāmatā 2:18: “Ciānas meitas mūri, kliedziet no sirds uz Kungu, lieciet asarām triekties kā strautam dienu un nakti, nesnaudiet, neļaujiet acij rimt.” Tā vietā mums ir tendence, tā sakot, ar nazi un pinceti preparēt savas sirds saturu, izcelt laukā pašus tīkamākos fragmentus un nolikt tos Dieva vaiga priekšā. Mēs spriežam tā: Tam Kungam vislabāk patīk pateicība un godbijība, bet pārējais Viņam tik labi nepatīk.

Un tomēr, nē: izklāj pilnīgi visu uz paklāja Dieva troņa priekšā: pateicību un protestu, labvēlību un rūgtumu, mīlestību un naidu, prieku un dusmas, laimi un izmisumu! Izlej to visu kā ūdeni, jo šādas tiesības tev ir paša Jēzus pelnītas.

Piemēram, populārais rakstnieks K. S. Luiss šīs tiesības izmanto, rakstīdams savu grāmatu par ciešanu problēmu.12 Šajā darbā ticības cīnītājs cīkstas pret Dievu, ko iepriekš aizstāvējis, un tagad izmisumā nosauc Viņu par “kosmisko sadistu”.

Tā ir šokējoša lasāmviela, tikpat šokējoša kā ījaba grāmata, Psalmu grāmata un Raudu dziesmas. Pats pārsteidzošākais ir tas, ka tieši šādā veidā mēs vislabāk pagodinām Jēzus pilnīgo un pabeigto glābšanas darbu! Šad un tad mēs savā prātā varam iztēloties, kā Dievs sēž troni un klausās Savu bērnu neskaidrās, juceklīgās un, iespējams, pat rūgtās lūgšanās un Savā dziļajā līdzjūtībā Viņš priecājas un saka: “Redz, šeit ir kāds, kas tur godā Mana Dēla dārgi maksāto glābšanas nopelnu. Šeit ir pagodinātas Mana Dēla asinis!”

Var gadīties, ka vēlāk mums būs jāatzīst, ka savās sūdzībās esam bijuši netaisni pret Dievu un mums būs jāsaņem grēku piedošana, tomēr tas nekādā gadījumā nenozīmē, ka Viņš vēlas, lai mēs labāk turam savu muti ciet!

Arī dvēseļu kopšanā ir ļoti svarīgi, ka spējam uzrunāt cilvēku, kas sava naida un rūgtuma dēļ nespēj lūgt Dievu: “Ja tu nevari pie Dieva nākt ne ar ko citu, tad nāc vismaz ar savu rūgtumu! Kas pie Viņa nāk, to Viņš neatstums, un izšķirošais nav tas, kā un kāpēc tu nāc.” Daudzi iebilst, ka “mums nav tiesības dusmoties uz Dievu”, taču jautājums nav par to. Bieži tas nav pat mūsu varā, vai esam dusmīgi vai neesam - gan attieksmē pret cilvēkiem, gan arī pret Dievu. Drīzāk jau jautājums ir tāds: ko darīsim ar savām dusmām, kas jau mājo mūsu sirdī? Nav nekādu šaubu, ka mums ir aizliegts zaimot Dievu, taču padomāsim rūpīgāk, kas ir Dieva lielākā zaimošana: vai tas, ka mēs ar slēptu nepatiku liekulīgi godinām Dievu tikai ar savām lūpām, vai arī tas, ka godīgi ejam strīdēties ar Dievu, kā to darīja ījabs?

Jāņa atklāsmes grāmatā 8:1-4 ir lasāms stāsts par lieliem notikumiem, kas norisinājās pēc pirmo sešu grāmatas zīmogu atvēršanas, bet pēc tam ir šādi vārdi: “Kad atvēra septīto zīmogu, tad iestājās klusums kādu pusstundu.” Kādēļ iestājās klusums? Debesis taču nemitīgi skandina slavas un godināšanas dziesmas, tāpēc pusstundas klusums īstenībā ir ļoti daudz!

“Tad nāca cits eņģelis un nostājās pie altāra, turēdams zelta kvēpināmo trauku; viņam tika dots daudz kvēpināmā, lai pietiktu visu svēto lūgšanām uz zelta altāra goda krēsla priekšā.

Un kvēpināmā dūmi ar visu svēto lūgšanām uzkāpa no eņģeļa rokām Dieva priekšā.”

Klusums debesīs ir tāpēc, ka svētie lūdz! Eņģeļu un serafu pulki, vecajo un dzīvo būtņu dziesma apklust, un visas debesis klausās, jo mazais, samulsušais cilvēkbērns pūlas noskaņot savu sirdi, lai pielūgtu savu Debestēvu.

Ievērosim, cik ļoti Dievs pagodina “visas svēto lūgšanas”! Eņģeļi nes Tā Kunga vaiga priekšā ne tikai dievbijīgās un priecīgās, bet arī bailīgās un nedrošās lūgšanas, un Tas Kungs priecājas, ka viens grēcinieks virszemes ir guvis uzvaru, jo tas lūdz, un par spīti visam, nāk pie sava Glābēja.

Tāpēc tu vari runāt pilnīgi visu, kas tev ir uz sirds! Pat ja neproti runāt kā pārliecinošs un “nobriedis” kristietis, tad ļauj vismaz Dievam dzirdēt savus bērna šļupstus.

B. Lūdziet, ko vēlaties.

Bērns sarunā ar Tēvu mēdz sacīt: “Tēvs, es tik ļoti vēlos, lai Tu..“ Jā, bet varbūt tas, ko cilvēks lūdz, viņam nemaz nav vajadzīgs! Lūgšana taču nav vēlmju saraksts, un Dievs nav Ziemassvētku vecītis. Vai labāk nav norimt un sacīt “Tavs prāts lai notiek.” vai ko citu dievbijīgu? Vai nav tā, ka cilvēks, kas izlūdzas pilnīgi nevajadzīgas lietas, ar to sev rada tikai lielākas problēmas?

Kādreiz no šausmām gribas kliegt par visiem aizspriedumiem, kas saindē cilvēku lūgšanu dzīvi! Celsmīgi stāsti un dievbijīgi atgadījumi, kas ticības nolūkos stāstīti un pārstāstīti, diemžēl ļoti bieži ir atstājuši pilnīgi pretēju iespaidu, tikai skumdinot un satraucot cilvēka prātu tā, ka tas vairs neuzdrošinās lūgt neko konkrētu! Tik daudz stāstu par cilvēkiem, kas labticīgi lūguši dziedināšanu, naudu, dzīvesdraugu un vēl sazin ko, un, kad lūgums ticis piepildīts, tad viss ir sagājis grīstē, jo tas nav saskanējis ar Dieva prātu.

Viens no pašiem kaitīgākajiem stāstiem ir atrodams izdevniecības “Lohse” romānā “Kā caur uguni”13, kas laimīgā kārtā ir pietiekami sens izdevums: mācītājs Halvorsens guļ slims uz nāvi, bet viņa sieva ar savām lūgšanām to atgriež dzīvē. Taču tad, kad viņš kļūst vesels, sabrūk mācītāja ticības dzīve, un tikai neilgi pirms savas nāves viņš atkal sāk ticēt pestīšanai. Vai vainīga nav sieva, kas uzdrošinājās lūgt Dieva gribu!?

Kādreiz sarunās ar cilvēkiem gadās dzirdēt, ka par savu draugu un radu slimību viņi saka: “Mēs nedrīkstam tik noteikti un kategoriski lūgt par dziedināšanu, jo mēs taču nevaram būt droši, ka tieši tāda ir Dieva griba.” Un tad neviļus gribas domāt, ka šie cilvēki ir lasījuši un ietekmējušies no romāna “Kā caur uguni”.

Vai tas nav absurds - iedvest cilvēkiem domu, ka Dievs kā tāds neaprēķināms monstrs sēž un vēro, vai mēs nelūdzam ko aplamu? It kā Dievs vispirms ļautu mums domāt, ka drīkstam Viņam tuvoties ar visām savām domām un vēlmēm, bet pēc tam, kad esam naivi atvēruši Dievam savu sirdi, Viņš triumfējoši metas mums virsū: “Tu lūdzi pret Manu gribu!” Tā ir totāli absurda ideja, ka Dievs vēlas mūs sodīt par to, ka lietojam savas bērnu tiesības, kuras ar Savām asinīm mums izcīnījis Viņa Dēls!

Dažkārt cilvēki iedomājas, ka Dieva vārdi “lūdz, ko vēlies” nozīmē to, ka vispirms precīzi noskaidrojam Viņa gribu un tad rimti un padevīgi par to lūdzam! Tomēr Viņš ir arī teicis: “Lūdz visu, ko vēlies.” Tāpēc nešaubīsimies un brīvi Viņa priekšā celsim visas savas domas un vēlmes.

“Nezūdieties nemaz, bet jūsu lūgumi lai nāk zināmi Dieva

priekšā ar pateicību ikvienā pielūgšanā un lūgšanā” (Fil. 4:6).

Dievs patiesi grib dzirdēt visas mūsu ilgas un vēlmes, lai cik tālu tās atrodas no Viņa gribas (turpretī mēs lūgšanu esam pārvērtuši par vienu no raižpilnākajām un problemātiskākajām kristīgās dzīves jomām)!

Liec to nopietni pie sirds: reizēm lūgšana spēj mainīt pat Dieva plānus. Viņam, protams, ir Sava visaptveroša, suverēna griba ikviena cilvēka dzīvē. Lielos vilcienos tā ir žēlastības un glābšanas griba, kurā nekas nav maināms. Par laimi, Viņš nekad mums nedos to, kas ir pretējs Viņa glābšanas prātam. Maināmas ir Viņa plāna sīkās detaļas. Tas Kungs var nožēlot un mainīt Savas domas (Jer. 18:7-10; 2. Moz. 32:14), bet, protams, tas nenozīmē, ka Viņš būtu pieļāvis kļūdas un tās nožēlotu, bet gan to, ka citas situācijas dēļ Viņš izmaina Savus plānus.

Dievam nav vienaldzīgi, kad lūdzam šo vai to, lai notiktu viena vai otra lieta! Tas aizkustina Viņa sirdi un pat groza Viņa plānus (Lk. 11:5-8; 18:1-8). Dievs nav no granīta, un mūsu lūgšanas nepaliek bez sekām. Izskatītos nelāgi un dīvaini, ja vispirms Viņš mūs kaismīgi aicinātu un mudinātu lūgt visu, ko vēlamies, un solītu labvēlīgi uzklausīt visas mūsu lūgšanas, taču vienlaikus slepenībā jau visu būtu izlēmis un iecirtis kā akmenī.

Te atkal rodas aizspriedumaini stāsti. Vai esat dzirdējuši par zēnu, kas ar tēvu dodas laivu braucienā? Atgriežoties piestātnē, zēns pieķeras pie virves, kas piesieta pie piestātnes, velk to un laimīgs tēvam sauc: “Tēvs, vai redzi, kā es pievilku piestātni!” Jauks stāstiņš ar šādu morāli: mēs domājam, ka lūgšanā ietekmējam Dievu, taču mēs zinām, ka Dievs ir neizkustināms, bet kustamies mēs.

Protams, šai stāstā ir arī sava patiesība - lūgšanā ar mums pašiem var notikt daudzas un dažādas lietas. Tomēr saskaņā ar Svēto Rakstu vārdiem mēs varam būt droši un pārliecināti, ka arī ar Dievu kaut kas notiek, arī Viņu var aizkustināt! Piemēram: vispirms Jēzus kānaāniešu sievietei deva noraidošu atbildi, bet pēc tam, kad viņa bija lūgusi citādi, Jēzus viņai sacīja: “Šī vārda dēļ ej!” (Mk. 7:29).

Kad Jona bija izkliedzis Dieva soda pasludinājumu: “Pēc četrdesmit dienām Ninive tiks nopostīta,” tās iedzīvotāji nožēloja grēkus un atgriezās no sava ļaunā ceļa. Tad Dievam “kļuva žēl tā ļaunuma, ko Viņš bija teicies viņiem nodarīt, un Viņš viņiem to nenodarīja”.

Reiz ķēniņš Hiskija kļuva slims uz nāvi (2. Ķēn. 20), un Jesaja pēc Tā Kunga pavēles viņam sacīja: “Apkop savu namu, jo tu mirsi un nekļūsi vesels.” Bet Hiskija ļoti nevēlējās mirt un, ar seju pie zemes krizdams, raudāja un lūdza par savu dzīvību. Jesaja, kas jau bija devies prom, saņēma ziņu, ka viņam jāatgriežas un jādod jaunā atbilde: “Es esmu tavu lūgšanu uzklausījis, un Es esmu redzējis tavas asaras; redzi, Es tevi izdziedināšu.”

Man personīgi nav tik bagāta fantāzija, lai iedomātos, ka Dieva pirmā atbilde šiem cilvēkiem nav vaļsirdīga un bijusi tikai izlikšanās. Protams, var prātot un spekulēt par Dieva apslēpto prātu un iepriekšzināšanu, tomēr visbiežāk to darīt ir bezjēdzīgi un nelietderīgi. Galvenais mums ir saprast, ka tāda ir lielu kārtība un lā mēdz notikt!

Tamdēļ mēs ar drošu prātu kā lauvas varam cīnīties pret ciešanām, kuras stājas mūsu ceļā. Mēs esam aicināti pieņemt Dieva negrozāmo prātu, bet neesam aicināti uz pasivitāti un rezignāciju, kad sastopamies ar dzīves šķēršļiem. Mazdūšīgi un gļēvulīgi murmināt, ka “viss ir tā, kā tam jābūt”, nav tas pats, kas Svēto Rakstu sludinātā stiprā un priecīgā paļāvība likstās.

Ticība, kas no sirds un patiesi pieņem Dieva prātu, nav apātiska, bet allaž gatava cīnīties! Ja mums jācieš, tas notiek pēc Dieva lēmuma, nevis mūsējā. Paldies Dievam, mēs paši neizvēlamies sev krustu, taču mēs to darām, ja gļēvi padodamies sava “likteņa” nolemtībai! Tādēļ drosmīgi lūgsim par dziedināšanu, darbu, ekonomiku, īstu garīgu vadību, labu psihisku veselību utt. Kādreiz vilinoši un “dievbijīgi” var šķist tas, ka nolaižam rokas un padodamies, taču īstenībā šāda rīcība ir pretdabiska cilvēka raksturam, jo tādā veidā mēs paši mēģinām izlemt, cik ilgi nesīsim “šo krustu”. To reizē var uzskatīt gan par patvarību, gan gļēvumu, ka neizmantojam Dieva piedāvāto izeju no ciešanām.

Tādēļ mēs drosmīgi varam lūgt par citu un vieglāku nastu nekā to, ko nesam pašreiz. Mēs droši varam iestāties par labāku nākotni un tiekties pēc tās.

Mūsu lūgšana balstās uz divām privilēģijām.

1. Lūgšanas brīvība: lūdz, ko vēlies. Atklāj savas apslēptās domas Viņa priekšā. Runā ar Viņu kā bērns par visu, kas tev ir uz sirds. “Tēvs, vai drīz pienāks brīdis, kad tapšu vesels?” “Vai tā man ir laba un piemērota meitene?” “Vai tā jābūt, ka darba biedri mani visu laiku apceļ?” “Kāpēc man nav darba?” “Ak, Kungs, kaut es paspētu uz vilcienu!” Tās ir sīkas sarunas visas dienas garumā, jā, tādas ir bērna sarunas.

Tu vari piekrist Dieva gribai, bet vienlaikus arī lūgt, lai Viņš to maina. Tu vari pieņemt savu krustu un pārbaudījumus, kamēr neko nevari mainīt, bet vienlaikus arī drosmīgi lūgt, kaut drīzāk tas viss beigtos.

Mācīsimies lūgt no paša Dieva Dēla un nebaidīsimies, ja esam kaut ko lūguši pret Dieva gribu, jo arī pats Jēzus tā lūdza Ģetzema-nē! Vai mēs pārstāsim lūgt “Tavs prāts lai notiek”? Nē, jo mums ir otra privilēģija.

2. Šī otrā privilēģija ir bērna drošība: “..nevis mans prāts, bet Tavējais..” Šādi lūgt ir liela drošība. Tomēr tas neierobežo mūsu neaizskaramo bērna brīvību, jo šī brīvība nozīmē to, ka varam lūgt par visām savām vēlmēm, tomēr bez kategoriskas prasības, ka visam jānotiek tieši tā.

“Oskars Vailds rakstīja: “Šajā pasaulē ir tikai divas traģēdijas. Viena ir tā, ka cilvēks nesaņem to, ko vēlas, bet otra ir tā, ka cilvēks saņem.” Es drīzāk teiktu tā, ka ir tikai divu veidu prieks: pirmais ir prieks, ka Dievs atbild visas cilvēka lūgšanas, bet otrais - ka Viņš visas nepiepilda” Džonija Ēriksone.14

Par vārdiem “Tavs prāts lai notiek kā debesīs, tā arī virs zemes” mēdz teikt, ka tas ir pats grūtākais lūgums Tēvreizē. Bet, ja saprotam to pareizi, tā nemaz nav. Vai šis lūgums savā dziļākajā būtībā nepauž dziļu drošību un paļāvību? Vai Dieva prāts vienmēr un visur nav mīlestība?

Kad Dievs dod atbildi un tu saņem, ko esi lūdzis, tas notiek tādā brīdī un veidā, kas vislabāk atbilst Dieva prātam tavā dzīvē. Tas nozīmē, ka tu nevari sev izlūgt nelaimi. Dieva žēlastībā mēs esam droši, ka pār mums var nākt tikai tāda nelaime, kas kalpo mums par labu. Ja tu kādreiz lūdz pēc kaut kā neiespējama, tu vienkārši to nesaņemsi un nekas slikts tev nenotiks.

Par spīti visiem dzirdētajiem “šausmu stāstiem” nebaidīsimies, ka riskējam vai sevi apdraudam, lūgdami savā dzīvē konkrētas lietas. Mūsu vienīgais risks ir tāds, ka dienu no dienas mēs arvien vairāk nonāksim bezpalīdzīgā atkarībā no Viņa. Taču nelaimi mēs sev nekad neizlūgsim! Mums ir dota Dieva bērna brīvība Viņam tuvoties ar visām savām vēlmēm un ilgām, jo vienlaikus mēs atrodamies Viņa patvērumā un varam mierīgi samierināties un iztikt bez tā, ko lūdzam! Mūsu lūgšanām nav varas pār mums. Mūsu dzīve un nākotne nav atkarīga no tā, vai spēsim paredzēt, kas mums būs labs un noderīgs. Mums pašiem nav jānoskaidro, kuras no dzīves skaistajām un grūtajām lietām mums būs jāsaņem un jānes.

Ja cilvēks ilgāku laiku konsekventi un apzināti nevēlas sacīt: “Tavs prāts lai notiek,” un Dievam izvirza tikai kategoriskas prasības, tad viņš patiešām pār sevi izaicina nelaimi. Taču, praktiski runājot, cik gan bieži cilvēki šādi lūdz? Cilvēkam jābūt dziļi pārņemtam ar slimīgu reliģisku jūsmošanu, lai Dievam izvirzītu šādas uzstājīgas “ticības” prasības, kas parasti ir sastopamas tikai mūsdienu haris-mātiskās dziedināšanas kustībās.

Ja kāds no šiem ļaudīm tev mēģina iegalvot, ka īstenā “ticībā” tu pārtrauksi sacīt “Dieva prāts lai notiek!” un tikai neticība lūdz “..ne mans prāts, bet Tavējais..”, tad tādiem cilvēkiem atliek jautāt: vai tiešām Jēzus Ģetzemanē bija kļuvis par neticīgu cilvēku?15

Nebīsties, ja arī tu kādreiz izmisuma brīdī neesi sacījis: “Tavs prāts lai notiek.” Dievs ir Tēvs un tevi par to nesodīs. Viņš labi zina, cik grūti tev klājies, un dusmās neķersies pie rīkstes. Svarīgākais ir tas, lai vēlāk, kad būsi nācis pie sajēgas, tu no jauna mācītos teikt: “Tavs prāts lai notiek!” Tas ir daudz labāk, nekā sacīt šos vārdus steidzīgi un vieglprātīgi, jā, liekulīgi!

Tā ir vispārzināma patiesība, ka vienkāršais noslēpums - I9ievs ir mūsu Tēvs - atrisina lielāko daļu mūsu raižpilno jautājumu par lūgšanu dzīvi! Dievs nav mehānisks skaitļotājs, kurš izsniedz pareizās atbildes, kad nospiež pareizos taustiņus. Viņš pazīst un saprot tevi daudz labāk nekā tu pats sevi, un Viņa augstākā vēlme ir darīt tev labu.

Ja konkrētās lūgšanās tev šķiet, ka atbilde jāgaida pārāk ilgi, tad tas nebūt nav tāpēc, ka neesi pareizi formulējis savu lūgumu vai lev nav bijuši pareizi motīvi, vai tavai ticībai ir piemitis pārāk maz degsmes, vai arī tu esi lūdzis ko aplamu un pie Dieva nospiedis nepareizos taustiņus. Espens no grāmatas “Zemesrieksti”16 ir spilgts piemērs šādai māņticībai, kad vakarā pēc lūgšanas viņš rāda Sofijai savas sakļautās rokas: “Man šķiet, ka esmu izdarījis teoloģisku atklā-jumu. Kad rokas lūgšanā tiek turētas apgrieztas otrādi, tad cilvēks saņem pretēji tam, ko lūdzis.”

Līdzīga māņticība ir redzama arī uz izdevuma “Sargtornis” (Nr. 17, 1980) vāka: “Kā ir jālūdz, lai lūgšana tiktu uzklausīta?” Tieši šādas aplamas māņticības rada situāciju, ka dažādas jūsmīgas seklas piedāvā arvien jaunas un labākas metodes, kā lūgt un piesaukt Dievu.

Nē. Dievs ir Tēvs! Viņa karstākā vēlme ir darīt mums labu.

Dažkārt To Kungu attur tikai tas, ka Viņam ir nepieciešams veikt Savu t. s. “svešo” darbu. Nešaubīsimies, ka Dievs vienmēr Saviem bērniem atvēl pašu labāko ceļu - ne tikai labāko un lietderīgāko, bet arī tīkamāko. Ja arī mēs klūpam un krītam pār visu nepatīkamo, tas acīmredzot ir tāpēc, ka cita ceļa nav, lai īstenotu Dieva pestīšanas plānu ikviena cilvēka dzīvē. Mūs pārmācīdams, Tas Kungs nekad nerīkojas nelietderīgi ilgi vai pārmēru smagi.

(Varbūt tev, kas esi sarūgtināts par Dieva klusēšanu, ir jāmēģina ļauties brīvākam domu gājienam: vai nevarētu būt tā, ka šādi Dievs tevi sargā no kādas lielākas nelaimes? Iespējams, ka tas, ar ko tu neapprecējies, būtu kļuvis par tirānu vai tādu, kas dzīvo “zem tupeles”? Darbs, ko neieguvi, iespējams, būtu kļuvis par īstu katastrofu? Dziedināšana, par kuru tu velti lūdzies, varēja izraisīt atkrišanu no ticības? Iespējas ir daudzas, un tās nav tikai teorijas.)

Dievs mums vienmēr atvēl to labāko, tādēļ arī tik daudzas lūgšanas patiešām piepildās te un tūlīt! Nedomāsim, ka Dievs uzklausa lūgšanas nelabprāt un dāvanas dod tikai tad, kad citas izejas nav -tieši otrādi, Dievs ar prieku dod pozitīvu atbildi! Daudzi zina stāstīt par brīnumainu lūgšanu piepildījumu, apbrīnojamu dziedināšanu, ciešanās dāvāto spēku un prieku. Varbūt mums jāmācās brīvāk runāt par piedzīvoto ticības prieku, kā to mēdza darīt senākos laikos, kad ļaudis biežāk atcerējās un deva personiskas liecības (tikpat brīvi, kā mēs runājam par saviem sarūgtinājumiem!). Ja šīs grāmatas tēma būtu mazliet citāda, stāsti par Dieva rūpēm un gādību ieņemtu daudz lielāku vietu.

Tādēļ, kad tu Dievam lūdz pārtraukt ciešanas, tad ikviena šāda lūgšana tev jāaplūko kā jauna iespēja un jauns ceļš, kā Viņš var izmainīt tavu dzīvi. Un, pat ja izmaiņas nenotiek, tad zini, ka tavs lūgums nav saskanējis ar Dieva visaptverošo nodomu, ko Viņš īsteno tavā dzīvē.

Neilgi pirms savas nāves Luters rakstīja:

“Tas, ka atbilde uz mūsu lūgšanām ir pilnīgi pretēja tam, ko esam lūguši, nav slikta zīme, bet laba. Līdzīgi - tā nav laba zīme, ja viss notiek pilnīgā saskaņā ar mūsu vēlmēm un lūgšanām.

Tam iemesls ir tas, ka Dieva griba un padoms ir daudz augstāks par mūsu gribu, gluži kā debesis ir augstākas pār zemi, saka Jesaja: “Manas domas nav jūsu domas, un jūsu ceļi nav Mani ceļi, saka Tas Kungs” (55:8).

Kad mēs lūdzam - lai ko mēs arī lūgtu - un Viņš grib pildīt mūsu lūgšanu, tad, ļoti iespējams, Viņš to dara pilnīgi pretēji mūsu priekšstatiem un mums liekas, ka mūsu lūgšanas dēļ Viņš kļūst dusmīgāks nekā iepriekš un grib to pildīt vēl mazāk nekā iepriekš.

To visu Dievs dara vienīgi tāpēc, ka Savus darbus veic, vispirms graudams un iznīcinādams to, kas ir mūsos, lai pēc tam dotu mums Savas dāvanas. Kā rakstīts: “Tas Kungs dara nabagu un dara bagātu, Viņš pazemo un paaugstina.” Ar šo bezgalīgi labvēlīgo kārtību Viņš dara mūs uzņēmīgus pret Savām dāvanām un darbiem.

Kad nu viss šķiet bezcerīgi un notiek pretēji mūsu vēlmēm un lūgšanām, tad mūsos dzimst šīs pieminētās bezvārdu nopūtas, kad Gars nāk palīgā mūsu vājībām (Rom. 8:26). Jo bez Svētā

Gara palīdzības mēs nespētu izturēt to, kā Dievs dara Savu darbu, kā Viņš uzklausa mūsu lūgšanas un tās pilda.

Tie, kas labi nepazīst Dievu un Viņa gribu, rīkojas tā, kā rakstīts 106. psalmā: “Viņi aizmirsa Tavus brīnumus, un viņi nepriecājās par skaisto zemi.” Tie cer uz saviem garīgajiem plāniem un savos bezdievīgajos maldos ir pārliecināti, ka tie visās lietās grib, meklē un lūdz tieši tā, kā vajadzīgs.

Bet, kad lietas nenotiek tā, kā viņi lūguši un iedomājušies, tad viņi tūlīt salūst, atkrīt no ticības un ir izmisuši, ka Dievs tos vai nu neuzklausa, vai arī nevēlas tiem palīdzēt un piešķirt to, ko viņi lūguši.

Šādi Dievs rīkojās Savā lielākajā darbā, t. i., Kristū. Tieši tad, kad Dievs taisījās Jēzu pagodināt Viņa Ķēniņa valstībā - kā visi mācekļi to savās dievbijīgajās domās dedzīgi vēlējās un gaidīja notika pretējais un Dievs Viņam ļāva nomirt, kļūt par apkaunojumu un braukt tieši ellē.

Tā Viņš izturas pret visiem svētajiem.”

Visbeidzot vēl kāda būtiska lieta: savā veidā konkrēta lūgšana var kļūt tik droša un paļāvības pilna, ka tā mitējas un visu uztic Dievam! Gilvēks kļūst pārliecināts: Dievs mani ir dzirdējis, es esmu to pateicis, savu sirdi iztukšojis un viss pārējais ir Viņa ziņā.

To varam novērot pie Marijas kāzās Kānā, tāpat arī pie Martas un Marijas, kad Lācars bija slims. Viņas tikai izstāstīja savu problēmu, nepiedāvājot risinājumus, jo zināja, ka pats Jēzus var rast labāko situācijas risinājumu. Jēzus māte, kaut arī dzirdēja skaidru Viņa noraidījumu, tik un tā jutās gana droša un sagatavoja kalpus pildīt Viņa prātu.

Mācies lūgt no Dievmātes un skaties dziļāk par Jēzus noraidījumu. Savu nemierīgo sirdi nomierini ar domu par Viņa uzticamo mīlestību. Viņš tevi ir dzirdējis.

Mēs atkārtosim vēlreiz: mēs drīkstam Viņam tuvoties ar visām savām “vēlmju listēm”! Pateicoties savām dievbērnības tiesībām,

mums ir ļauts pie Viņa nākt pat ar priekšlikumiem un, ja vien tas būs izdarāms, Dievs tos arī pildīs. Reiz kaut kur lasīju aptuveni šādus vārdus: “Sātans ir apslāpējis daudz smaržīgu vīraka upuru, kam bija jāpaceļas augšup pie Dieva, kad viņš mūsu lūgšanas zākājoši saucis par “vēlmju listēm”.”

Lai būtu kā būdams. Tas, vai Dievs uzklausīs mūsu lūgšanas, nav atkarīgs no mūsu ģeniālajiem priekšlikumiem un risinājumiem. Lūdz, kā zini un proti! Saki savas lūgšanas, kā pats jūties labāk un drošāk.

Tas, ka Pāvils trīs reizes bija lūdzis To Kungu, lai Sātana eņģelis no viņa atkāpjas, nenozīmē to, ka četrpadsmit gadu laikā viņš lūdza tikai trīs lūgšanas par savu dzeloni, kas viņam bija sagādājis tik daudz sāpju. Drīzāk te ir runa par to, ka lietas bija aizgājušas tik tālu, ka viņš bija cīnījies savu lūgšanu cīņu līdz galam, kas bija gluži kā Jēkaba cīņa, kad viņš tomēr nesaņēma to, ko lūdza. Bet cilas reizes Pāvils šo dzeloni lielākoties bija atstājis mierā un tikai nedaudz to pieminējis Debestēva priekšā, uzticot visas lietas Viņa rokās.

Mēs bieži sakām: Dieva ceļi ir pārāki par mūsējiem, Dieva domas nav mūsu domas - tā Svētie Raksti tiešām runā. Tajā pašā laikā tev arī jāapzinās, ka Dieva domas tev ir atklātas un Viņa ceļi tev ir zināmi: tie arvien ir mīlestība.

C. “Paldies par visām lietām..”

Sūdzības un bērna lūgšanas ir patiesi liela privilēģija. Taču mērķis allaž ir šāds: “Topiet Gara pilni.. Pateicieties vienmēr un par visu Dievam Tēvam mūsu Kunga Jēzus Kristus Vārdā” (Ef. 5:18, 20). Sūdzēšanās nekādā ziņā nav pašmērķis. Neviens taču nevarēs izturēt nemitīgu rūgtumu, kas nekad nerimstas. Sūdzību nolūks ir paust cilvēka dusmas un protestus, lai tas no šī stāvokļa varētu izkļūt, atgūt mieru un rimlu prātu.

Tādēļ būsim uzmanīgi, lai tad, kad mēs esam “izklāstījuši Dievam savas domas” un gājuši ar Viņu tiesā, mēs arī labprātīgi vēlētos doties tālāk. Savas ticības dēļ. Savas bērna drošības dēļ. Dieva goda dēļ.

Atsevišķi sūdzību veidi atsakās doties tālāk. Protams, tā rīkojas bezdievība un dumpība pret Dievu, kurai nav sakara ar izmisīgu drosmi, bet tikai un vienīgi ar rupju nekaunību. Piemēram, Ivana Malinovska dzejolī:

“Mūsu Tēvs,

Kas esi debesīs,

Tu jau esi uzdrošinājies

Daudz par daudz..”

Visā pilnībā es šo dzejoli necitēšu. Kaut ari tas ir mākslinieciski meistarīgs dzejolis, tomēr vienlaikus arī skumjš pārpratums un klajš apvainojums.' Tas skaidri un gaiši rāda, ka Malinovskis pašgudri no liela attāluma noraida Dievu. Tam nav ne mazākā sakara ar ticības pārbaudījumu, bet drīzāk ar pašapmierinātu skepsi.

Vēl viens piemērs ir skumjas, kas noved pie sevis žēlošanas. No tādām ir jāsargās. Varbūt cilvēks pusi dzīves ir juties neievērots, varbūt dzivojis laulātā drauga ēnā, bet tagad, kad piedzīvo patiesas skumjas un bēdas, tas pirmoreiz izjutis apkārtējo uzmanību un līdzjūtību.

Varbūt cilvēks gluži vienkārši pirmoreiz ir kļuvis patstāvīgs. Un nu, pēc pirmā brīža dziļajām sāpēm, tas vairs negrib atteikties no vērtīgajām un remdinošajām skumjām. Iespējams, šis cilvēks vēl nav piedzīvojis to, ka ar laiku apkārtējo līdzjūtība un žēlošana var sākt viņu mulsināt un pat kaitināt.

Tikpat labi sevis žēlošanu var izmantot arī kā bēgšanu no sabiedrības izvirzītajām prasībām. “Jūs nevarat man to prasīt, jo paši labi zināt, kādā stāvoklī es esmu..” - pat ja cilvēks to nepasaka, to var likt nojaust. Citam skumjas un grūtības dod iemeslu kļūt rūgtam un apsūdzēt visus apkārtējos.

To var attiecināt uz mums visiem: ja tālāk par šo sūdzību posmu netiekam, tad mēs kļūstam neciešami - neciešami pret citiem un neciešami arī paši pret sevi! Un savā dziļākajā būtībā mēs labi apzināmies, ka esam sākuši pārspīlēt sūdzības un sevis žēlošanu.

Par mums visiem var sacīt: pēc kāda laika, kad esam pa īstam skumuši, bijuši dusmīgi un aizkaitināti, mums nopietni sev jājau-ta: vai man ir kaut mazākā vēlēšanās un tieksme nonākt līdz gala mērķim?

Protestiem un sūdzībām pienākas savs laiks - dienas, nedēļas, varbūt mēneši, un to var darīt ar tīru sirdsapziņu! Bet pēc kāda laika, kad cilvēks ir gana daudz runājis un raudājis, viņš var piedzīvot reālas briesmas, ka tas iestrēgst un vairs nekust ne no vietas. Pat arī ja šis process noris lēni, tomēr galvenais ir nonākt līdz punktam, kad cilvēks no jauna mācās par visām lietām pateikties Dievam. Citādi sūdzības nevis atraisa, bet gan nocietina cilvēka sirdi.

“Lai apkārtējo cilvēku mīlestība būtu īsts mierinājums cietējam, tam ir vajadzīga vēlme pieņemt mierinājumu. Nevajadzētu ierauties sevī un barot savas skumjas. Ja cilvēks nevēlas pieņemt palīdzību, lai uzveiktu savas skumjas, šīs skumjas var viņu pilnīgi paralizēt. Tad pagurs tie, kas gribēs viņam palīdzēt, un tukšums paliks aizvien lielāks” Prederiks Vislofs.18

Svēto Rakstu mudinājums būt pateicīgiem par visām lietām nav bauslības prasība. Nē. Tas ir Evaņģēlijs: kad esi apjautis Dieva lielo mīlestību, tad šī drošība rada tevī pateicību un prieku pat īstās dzīves grūtībās. Evaņģēlijs pateicību dara iespējamu pilnīgi visos dzīves notikumos, lai cik pārcilvēciski tas šķistu. Un viss, kas notiek, mums notiek uz labu, un ticībā mēs visās šajās lietās varam rast prieku!

Bet, ja Sātans būtu mūsu nelaimes radītājs, tā būtu katastrofa! Postoša ir tāda sludināšana, kas nemitīgi “aizstāv” Dievu un no Viņa pleciem noveļ jebkādu atbildību par ciešanām. Šāda sludināšana mums laupa daudz vērtīgu patiesību. Tā nolaupa mūsu tiesības sūdzēties - jo pie kā mēs vērsīsimies un ar ko tiesāsimies par savu nelaimi, ja Dievam gar to nav nekādas daļas? Tā nolaupa mums drošību - jo kā gan visas lietas var nākt mums par labu, ja tās nav nākušas no mūsu labā Kunga rokām? Tāpat laupīta ir mūsu iespēja pateikties - jo kā lai mēs par visu pateicamies, ja puse no mūsu nelaimēm ir bijušas velna idejas?

Tā ir īsta traģēdija baznīcai, kad tā vairs neuzdrošinās izšķirt, kas ir sāpīgs un kas ir ļauns! Bet, tā kā Svētie Raksti mūs aicina vienmēr sacīt Dievam pateicību un vienmēr priecāties, tad arī šī pateicība mums jāizlūdzas Dievam, jo īsta pateicība allaž sākas ar to, ka labprāt par to lūdzam.

“Tas krusts, kas nospiež tavus plecus, var kļūt par spēcīgu slavas dziesmu, un var gadīties, ka reiz tu Dievam pateiksies arī par to, kas lika tev raudāt.”

Pateicība arvien mums ir sagatavota un nolikta kā dāvana, pēc kuras lūgt.

Mēs droši apliecinām to, ko iepriekš sacījām par godīgu lūgšanu: pateicību ir iespējams mācīties! Daudziem ir bijusi pieredze, ka tie bez lielas sajūsmas sāka pateikties Dievam par labām un vērtīgām dzīves lietām, bet vēlāk pateikšanās viņiem ir kļuvusi par piedzīvojumu. Pateikšanās (gluži tāpat kā sūdzēšanās) var kļūt stiprinoša. Tāpēc tur nav nekā neveselīga vai negodīga, ja “pateicamies jau iepriekš”. Pateikšanās kļūst neīsta tikai tad, ja tā ir piespiesta, mākslota, nedabiska un domāta sūdzību nomākšanai.

30. psalms aizkustinošā veidā pauž cilvēka pateicību par neaptveramu pārbaudījumu un pārmācību. Tas sākas kā parasts pateicības psalms, bet 6. pants atklāj, ka šā psalma fons ir bijis diezgan dramatisks: “Vakaram kā viešņas nāk līdzi asaras, bet jaunais rīts ir atkal gaviļu pilns.” Mēs saprotam, ka Dāvids ar līksmības pilnu dziesmu pateicas Dievam un slavē Viņa žēlastību, bet pateicas arī par dusmām un asarām:

“Es gan sacīju, kad man labi klājās: “Es nešaubīšos nemūžam!” Ak, Kungs, Tu Savā labvēlībā man piešķīri godu un spēku, Tu spēcīgi nostiprināji manu kalna cietoksni, bet, kad Tu apslēpi Savu vaigu, tad es iztrūkos.”

Dāvids bija dzīvojis drošībā - nevis veselīgā Dieva bērna drošībā, bet gan lepnā pašapmierinātībā. Viņš nebija sapratis, ka Tas Kungs viņu uztur, un domāja, ka pats ar visu tiek galā. Un, lai glābtu Dāvidu no nāvīgi bīstamās pašapmierinātības, Tas Kungs viņam apslēpa Savu vaigu, izgrūda viņu bēdās un pārbaudījumos, tā ka izbailēs viņam bija jāsauc pēc palīdzības.

Tikai tad Dievs atkal viņam piešķīra prieku un drošību, šoreiz pazemīgo un atbrīvojošo Dieva bērna drošību.

Psalmā kļūst nepārprotami skaidrs, ka Dāvids dzied slavas dziesmu Tam Kungam gan par palīdzību bēdās, gan arī par pamestību, kas izglāba viņu no ļaunākā likteņa! Pat sāpes un bailes izrādījās žēlastība, tāpēc viņš pateicās Dievam arī par asarām.

Pateicībai ir fantastisks spēks! Tikai Dieva valstībā pateicība iegūst savu patieso jēgu un nozīmi, jo šajā valstībā visas lietas nāk no Viņa un Viņš ir avots, no kura pār katru brīdi plūst Viņa spēks.

Neskaitāmi cilvēki ir piedzīvojuši, kā var mainīties tumša un neparedzama situācija, kad ticīgais ir veltījis laiku pateicībai un slavas dziesmai par visu, kas Dievs ir un ko Viņš dara, lai arī ārējie apstākļi, iespējams, neko daudz nav mainījušies.

Es vēlos šeit pieminēt Merlina R. Karotera grāmatu sēriju^14 par lūgšanām. Šīs grāmatas esmu lasījis ar lielu prieku, jo tās pievilcīgā veidā apliecina prieku un spēku, kas rodams slavas dziesmās. Šis aspekts smagnējai lūgšanu dzīvei var piešķirt jaunu spēku.

Tomēr beigās tas aizved neceļos un verdzībā, jo būtiskākais palicis neievērots. Lai arī Karoters raksta, ka pateicība Dievam nav domāta, lai ar Viņu manipulētu, tomēr daudzi no šiem stāstiem ir devušies tieši šajā virzienā: es gadiem ilgi veltīgi lūdzu par vienu vai otru lietu, taču tikai tad, kad es sāku pateikties Dievam par savas dzīves situāciju, Viņš beidzot paklausīja manu lūgšanu un piešķīra manis lūgto.

Pateicība šeit gluži vienkārši ir aplūkota kā īpaši efektīvs lūgšanas veids, proti, tāda lūgšana, kurai Dievs negrib atteikt. Galu galā tā kļūst par “metodi”! Šajās grāmatās es ļoti gribētu redzēt kādu stāstu par tiem daudzajiem, kas, izmantojot šo metodi, ir mēģinājuši pateikties un tomēr tikuši apbēdināti! Karotera grāmatu pamatdoma ir tāda, ka Dievs vienmēr pildīs mūsu lūgšanas, ja mēs, lūdzot Dievu, būsim pareizajā veidā nospieduši uz pareizajiem taustiņiem. Nav brīnums, ka saskaņā ar šādiem priekšstatiem sūdzībām un vaimanām tur nav vietas.

Bet lai nu tas paliek, jo pats svarīgākais ir tas, ka mēs joprojām protam pateikties Dievam un slavēt Viņu. Iegaumēsim - ja tiešām ir tā, ka mēs Viņu godinām pat ar savām sūdzībām un iepriecinām pat ar vaļsirdīgām bērna sarunām, tad vēl jo lielāku godu mēs Viņam parādām, slavējot Viņa augsto vārdu un mīlestību. Tas ir visu mūsu lūgšanu mērķis, lai ar patiesīgu sirdi sakām Viņam slavu un pateicību. Pēc dievišķās žēlastības tā ir nākamā lielākā bagātība debesu valstībā.

Gods un pateicība pienākas daudziem, bet tikai Viņš ir pelnījis mūsu slavas dziesmas: “Mans Dievs,., es saucu dienā, bet Tu man neatbildi, un arī naktī, bet neatrodu mieru! Un taču Tu esi svēts, Tavs goda krēsls stāv pāri Israēla slavas dziesmām” (Ps. 22:2-4).

7. TĀDĒĻ

>

A. Pestīšana.

Līdz šim mēs tikai pavisam vispārīgi un galvenās līnijās esam runājuši par Dieva nolūku attiecībā uz ciešanām. Un tā tam jābūt. Svēto Rakstu mācība par šīm lietām ir nemainīga un nav atkarīga no atsevišķiem gadījumiem. Tādēļ Kirkegors vairākos savos rakstos diezgan pamatīgi apcerēja gan pašas ciešanas, gan arī cilvēka attieksmi pret tām - gandrīz nepieminot nevienu konkrētu ciešanu piemēru! Un nevis tāpēc, ka viņš teoretizētu, nē, viņš gluži vienkārši saskatīja cilvēka lielo interesi par to, ko Kirkegors šeit nosauc par “kaut ko laicīgu”20. Šis laicīgais kļūst par draudu tāpēc, ka cilvēks tam nemitīgi pieķeras un ilgojas pēc zaudētā.

“Bet kāpēc tu taujā pēc kaut kā laicīga, ko tu atkal gribi iegūt, vai ne tāpēc, ka lava dvēsele tam laicīgā ziņā ir cieši pieķēru sies? Cilvēka runa atļaujas izpaust daudz vairāk un zaudējumu dara daudz lielāku, tā runā par visu laicīgo un visa laicīgumu -arī tālab, lai atraisītos no laicīgā, kas ticis zaudēts. Bet kādēļ tu vispār runā par kaut ko laicīgu un runā tik kaislīgi? Ievēro to kārtīgi. Jo tas ir tā, it kā tu gatavotos zaudēt kaut ko laicīgu mūžīgā veidā, it kā tu taisītos laicīgu zaudējumu savā dvēselē paglabāt mūžīgi un to atcerēties mūžīgi - bet tā ir pazušana.”21 Saskaņā ar Kirkegoru tas nozīmē, ka cilvēkam laicīgais zaudējums ir ne tikai jāpieņem, bet no zaudētā arī jāatraisās! Lai iegūtu mūžības iepriecinājumu, ir nepieciešama ne vairāk, ne mazāk kā atgriešanās: cietējam ir jāatgriežas, t. i., jānovēršas no savām konkrētajām ciešanām un jāpievēršas ciešanu mērķim - mūžībai.22

Kad mēs šim mērķim pievēršamies, tad atklājas, ka mēs par pašu ciešanu mērķi varam sacīt kaut ko konkrētāk, nekā teikts līdz šim. Mēs parasti nespējam ieraudzīt atsevišķu ciešanu nolūku un nesaprotam, kā tas cilvēkam kalpo, taču ciešanu galamērķi mēs zinām. Dievs mums pa daļai ir atklājis veidu, kā Viņš Savā visaptverošajā plānā lieto ciešanas. Mēs pat uzdrošināsimies runāt konkrētāk, nekā to darījis Kirkegors.

Dievs mūsu ticībai piešķir kaut ko konkrētu, pie kā turēties, iemeslu, kura dēļ Dievs liek ciest! Mēs zinām, kādam “labumam” tas viss kalpo, un savas acis pievēršam skaidram mērķim. Ciešanu mērķis ir glābšana, jā, atsevišķa cilvēka pestīšana un glābšana uz mūžīgo dzīvību. Ciešanu nolūks nav “audzināšana” kādā vispārīgā nozīmē. Pareizi raksta Pols Hofmans, ka “..tāds dievs, kas “audzina” māti, ļaudams tās bērnam noslīkt viņas acu priekšā, ir ļaunākais ļaunums”, un tāda “audzināšana” patiešām nav ciešanu vērta! Iespējams, ka cilvēka dvēseles “šķīstīšana” ar grūtībām bieži vien ir jēdzīgāka, taču audzināšanai nav jēgas, ja cilvēks ar sāpēm top salauzts! Kristieša ciešanas ne vienmēr nonāk līdz lūzuma punktam, tomēr pietiekami bieži tās tur nonāk, tāpēc šādas ciešanas spēj atsvērt tikai mūžīgā pestīšana. Ja ciešanu vienīgais mērķis būtu tikai “cilvēka šķīstīšana”, tādā gadījumā visas runas par “Dieva ciešanu nodomu” un “Dieva labo pārmācību” izskatītos pēc vistīrākās ņirgāšanās.

Glābšana no mūžīgās pazušanas ir vērtīgāka par jebkurām ciešanām - kaut vai tikai tāpēc, ka pat ļaunākās ciešanas nevar būt ilgākas par viena cilvēka mūžu! Pat pašā ļaunākajā gadījumā tas ir kaut kas laicīgs un pārejošs, ko ir vērts paciest mūžīgās svētlaimes dēļ.

Pāvils to formulē pavisam vienkārši, salīdzinādams un likdams ciešanas un glābšanu katru savā svaru kausā: “Jo tagadējās grūtības, kas ir vieglas, dod mums neizsakāmi lielu mūžīgu godību” (2. Kor. 4:17).

Arī Pāvils labi zināja, ko nozīmē grūtības un pārbaudījumi (2. Kor. 11:22—33), taču, salīdzinot ar mūžīgo godību, tās visas viņam likās tīrākais nieks! Tāpat Kirkegors kādā savā darbā rakstīja par “prieku, ka cilvēks cieš tikai vienu reizi, bet uzvaru svin mūžīgi”2’. Daudzi ir runājuši līdzīgi Bartoldijam:

“Es varētu sarakstīt grāmatu par pazemojumiem, ko esmu

cietis sava ārējā izskata dēļ. Taču šī grāmata nekad netiks

.rakstīta, jo pēc daudzu gadu sāpēm es beidzot esmu sapratis,

ka tādā veidā Dievs ir pazemojis un lauzis manu lepno prātu un bez tā es nezinu, vai šodien būtu Viņa bērns. Tas mani dziļi satvēra.., kad pirmoreiz uzticējos psalmu vārdiem (Ps. 119:71): “Tas man bija labi, ka mani pārbaudīja un pazemoja, lai es mācos Tavus likumus.””

Šādam domu gājienam cilvēki saskata vismaz trīs problēmas.

1. “Pestīšana” mūsdienu cilvēkiem ir kļuvusi vai nu neinteresanta, jo tikai daži tic, ka stāv mūžīgā “būt vai nebūt” priekšā, vai arī “pestīšana” ir kļuvusi kaut kas pavisam pašsaprotams un praktiski neizbēgams. “Mūžīgo godību” daudzi uzlūko ne tikai kā nedrošu, bet arī kā mazliet smieklīgu. Katrā gadījumā jaunās pasaules mājokļi neliekas tā vērti, lai panestu ciešanas, kas ilgst mūža garumā, un pat salauzts pirkstiņš nešķiet tā visa vērts...

Nav brīnums, ka mūsu laikmets nevēlas paciest Dieva stingro mīlestību, jo šodien pestīšanu vairs neuztver kā dzīvības un nāves jautājumu. Teologi jau sen ir atteikušies no elles! Tas ir labi jāielāgo mūsdienu baznīcas debatēs un sludināšanā: jo vairāk “glābšanu” padara par šīspasaules notikumu, jo bezjēdzīgākas kļūst ciešanas un mazāk būs pacietības pret visu piedauzīgo, kas sastopams Svētajos Rakstos.

Turpretī, ja gribi mācīties panest savas ciešanas vai pat atrast tajās prieku, tad tev savas acis jāpievērš mūžības mērķim. Kad pestīšanas jautājumu būsi pieņēmis kā galveno un lielāko jautājumu, tad arī tavas ciešanas šķitīs īsas un vieglas. Salīdzini un novērtē pestīšanu iepretim saviem dzīves pārdzīvojumiem! Runājot Jēzus vārdiem: aprēķini izdevumus! (Lk. 14:25-33.) Vai tie nav pārāk lieli un šķiet saprātīgi? - Nē, tie ir saprātīgi tikai tad, ja mēs iemantojam Kristu un mūžīgo dzīvību.

2. Ja jautājums par to, kā iemantot žēlastības pilnu Dievu, mums ir kļuvis patiesi nozīmīgs, tad mēs, kā iepriekš runājām, spēsim panest pat vissmagākās nastas. Bet vai mums tiešām ir nepieciešami tik smagi pārbaudījumi? Vai nepietiek ar sīkām grūtībām? Kāpēc taisnajam ir jāpanes tik “daudz ciešanu” (Ps. 34:10)? Mēs to nesaprotam tikai tāpēc, ka neapjaušam, cik tālu esam no Dieva! Cilvēki bez dziļākas domāšanas sauc to par traku pārspīlējumu, kad Svētie Raksti runā par “samaitātību”, “ienaidu pret Dievu” un “mūsos mītošo ļaunumu”. Tā tomēr ir ļoti skarba un nepatīkama patiesība, ka pat vissvētākajā kristietī dziļi mīt slēptas dusmas pret Dievu! Tādēļ mums, kas esam dumpīgi un pretestīgi, ir nepieciešama pārmācība, kas mūs ved, aicina un mudina pie Viņa, kurš nes mūs uz debesu mājām.

Tikai tad, kad mēs pirmoreiz esam ielūkojušies savās dzīlēs un kaut nedaudz sapratuši, cik grūti ir pašam Dievam panākt mūsu glābšanu, tad daudz saprotamāka kļūst arī ciešanu jēga. Mēs saprotam, ka citādi vienkārši nevar. Tāpēc Kirkegors atļāvās rakstīt, ka “cilvēks Dieva priekšā, par laimi, vienmēr cieš vainīgs”.

Senākos laikos pārāk liels uzvars tika likts uz to, ka ciešanas ir sods par grēkiem. Mūsdienās par to runā pavisam citādi, taču tikpat muļķīgi. Proti, ka visi cietēji būtībā ir labi cilvēki. Ciešanas gandrīz automātiski cilvēku ieceļ svēto kārtā un praktiski garantē mūžīgo glābšanu (jo tā būs kompensācija, vai ne tā?). Во Gīrca grāmatā “Vienīgi ticībā”24 paustais uzskats, ka neviens cilvēks necieš vairāk nekā pelnīts, izklausās zaimojoši! Cilvēki tik akli tic ciešanu netaisnīgumam, ka tik tikko spēj iedomāties, ka cietēji var būt arī slepkavas.

Slepkavas mūsu Kunga priekšā esam mēs visi. Vainīgi Viņa priekšā esam mēs visi. Par laimi, cilvēks vienmēr cieš vainīgs...

3. Trešā problēma ir šāda: ja ciešanas patiešām ir nepieciešamas glābšanas dēļ, tad kā tās sekmē glābšanu? Jā, mērķis ir mūžīgā dzīvība, bet kāds maniem pārbaudījumiem ir sakars ar to, ka esmu bez darba vai ka man ir problēmas mīlestībā? To, ko tieši Dievs vēlas panākt mūsu dzīvē, aplūkosim šīs nodaļas turpinājumā.

В. Nabadzība.

“Svētīgi jūs nabagi, jo jums pieder Dieva valstība!

Svētīgi jūs, kas tagad esat izsalkuši, jo jūs būsit paēduši!

Svētīgi jūs, kas tagad raudat, jo jūs smiesities!

Svētīgi jūs esat, kad cilvēki jūs nīst, izslēdz no sava vidus,

lamā un zaimo jūsu vārdu Cilvēka Dēla dēļ”

(Lk. 6:20-22).

Ciešanu pirmais nolūks ir nabadzība! Ne ekonomiska nabadzība, bet gara nabadzība, ko Jēzus piemin Mateja evaņģēlijā 5:3.

Būt “garā nabagam” nenozīmē prāta un gudrības trūkumu vai ko tamlīdzīgu. Te ir runa par skarbu un nepatīkamu patiesību, kas allaž raksturīga veselīgai kristīgajai ticībai, proti, ka Dievam, lai piepildītu mūs ar Savu dzīvību un bagātību, vispirms ir jāsalauž mūsos tas, kas ved nāvē! Jau iepriekš pieminējām, ka mūsos mīt daudz lielāka dumpība pret Dievu, nekā paši to saprotam, un tāpēc bez ciešanām to nevarēs salauzt. Uztversim savus pārbaudījumus kā nazi dārznieka rokās, kas nepieciešams, lai vīna koku iztīrītu, izgrieztu lieko un mēs varētu nest augļus. Mūsos patiešām ir kaut kas lieks, kam jāmirst. Jā, mūsos ir jāmirst grēkākrišanas velnišķīgajai lepnībai, paštaisnībai un dumpībai pret Dievu. Ja vien mēs ar Dieva acīm spētu ieraudzīt savu augstprātību un varētu to ienīst tā, kā to ienīst Dievs, mēs būtu ļoti izbijušies un kliegtu: “Kungs, Tu nekad to nepieļausi un nesamierināsies ar manu paštaisnību un naidu pret Tevi! Nāc un griez ar Savu dārznieka nazi, lai cik sāpīgi tas būtu! Dod man patiesu nabadzību manas lepnās un nožēlojamās “bagātības” vietā.”

Bez ciešanām neko nevar panākt. Tomēr pats skaudrākais un nepatīkamākais ir tas, ka īsta gara nabadzība tev neļauj justies īpaši dievbijīgam. Savā svēttapšanas ceļā tu nemaz nejūties pazemīgs, bet drīzāk pazemots. Tas ir apstulbinoši un liek galvai griezties! - Krusta nolūks ir ne tikai smagi gulties uz mūsu pleciem, bet galu galā mūs arī nogalināt! “Vecajam Ādamam” ir nevis jāatlabst, bet jāmirst!

“Katra pārmācība tai acumirklī neliekas mums par prieku, bet par bēdām, tomēr vēlāk, tanī vingrinātiem, dod taisnības miera augli” (Ebr. 12:11).

Ticības taisnība un attaisnošana ir pati Evaņģēlija būtība, tā ir grēcinieka dzīvība un glābšana. Lai to iemantotu, sākumā no mūsu gara nabadzības pilnās sirds ir jāizdzen laukā mūsu farizejiskā paštaisnība. Dzīve bez ciešanām ir dzīve bez ticības! Protams, ciešanas pašas par sevi neattaisno un neglābj! Tās nekad nav pamats mūsu attiecībām ar Dievu un neaizvieto ticību un žēlastību. Taču ciešanas ir ticības dzīves sastāvdaļa, tāpat kā, piemēram, grēku nožēla un labie darbi.

Kopumā šī doma kristīgiem cilvēkiem nav sveša. Mēs visi pazīstam un apbrīnojam skaistās Bībeles domas, ko pauž noslēpumainie vārdi: “Nav kroņa bez krusta.” Var tikai pabrīnīties, ka izskan tik daudz nepamatotu un kaitīgu iebildumu pret sludināšanu, kas uztver šīs domas pietiekami nopietni. Protams, ka cilvēkiem krusts daudz vairāk patīk tad, kad tas ir izšūts krustdūrienā uz zīda.

Kas tad ir šī Dieva Gara dotā nabadzība? Lūk, atbilde!

1. Atkarība.

Dievs šeit galvenokārt izmanto ārējos apstākļus un norises. Ja Viņš nevar nekā citādi mums atklāt Savu vārdu, Viņš ņem un vada mūs kādās konkrētās likstās un pārbaudījumos. Daudzi ir sākuši meklēt Dievu vienīgi tāpēc, ka nonākuši ļoti smagās problēmās un nav zinājuši, kur citur vērsties. Skaidrs, ka tā nav nekāda īpašā dievbijība, kad cilvēks vēršas pie Dieva, lai glābtos no nelaimēm. Taču, raugoties no otras puses, neviens no mums nav atgriezies pie Dieva tīras un nesavtīgas mīlestības dēļ.

“Kamēr vien cilvēks nav ticis pilnīgi satriekts, tas nepārceļas uz jauno Gara mājokli, bet pieķeras savām vecajām drupām, turas pie vecā grausta, arvien no jauna iekārtojas ar palienētajām mantām un domā: “Man nemaz neklājas tik slikti.” Tieši tādēļ vecajam cilvēkam ir jātiek pilnībā satriektam, lai viņam nepaliktu ne mazākās pajumtes - citādi mēs no vecās ēkas nekad neizvāksimies. Lielāko soli var

spert tikai tas, kam vairs nav atlikusi nekāda cita iespēja!”

Otto Ecolds.25

Kaut arī ticīgs cilvēks vēlāk mācās just īstu mīlestību pret Dievu, tomēr mūsu vecās dabas pretestība visu dzīvi ir tik spēcīga, ka mēs nekad netiksim atsvabināti no ciešanām. Es ļoti bieži esmu sev jautājis, vai Kristum neesmu nācis vistuvāk to pašu iemeslu dēļ, kādēļ arī Israels atgriezās pie Kunga: “Man nav vairs nekāda labuma no elku dieviem, tāpēc nākšu pie sava Kunga, jo pie Viņa man katrā ziņā klāsies labāk” (Hoz. 2:8,9). “Lielāko soli var spert tikai tas, kam vairs nav atlikusi nekāda cita iespēja!” Jā, pat Jēzum bija jāmācās no tā, ko cietis (Ebr. 5:8)!

Mums taču nav kur citur iet! Nožēlojama ticība to arvien nevēlas saprast. Tomēr Dievs priecājas - vienalga, kā un kādēļ mēs pie Viņa nākam, lai tikai nākam! Viņš ļoti bieži cilvēkos redz jauktus un neskaidrus motīvus, taču Viņš tik un tā ļauj tiem nākt.

2. Grēka posts.

Katru svētdienu mēs lūdzam Dievu: “..lai Tavs vārds man māca noskumt par saviem grēkiem.” Bet, kad Viņš piepilda šo lūgšanu, mēs esam pārsteigti un uztveram to par kļūdu, kad “grēks atklājas savā bezgalīgajā grēcīgumā” un mēs paši atklājamies kā “miesīgi, kas pārdoti grēka verdzībā”, ar sevī mītošo grēku (Rom. 7).26 Tāda ir dziļākā nabadzība Dieva valstībā! Lai ari ārējo, laicīgo likstu mērs Dieva bērniem ir ļoti atšķirīgs, tomēr mēs visi piedzīvojam, kā savas bezdievības apzināšanās mūsos izraisa šoku. Emocionāli mēs to pārdzīvojam ļoti dažādi, cits vairāk un cits mazāk grib ieskatīties šai problēmai acīs. Tas var notikt vieglākā un smagākā formā, bet tas notiek, kad vien cilvēks klausās kaut cik skaidru Dieva vārda sludināšanu.

Mums nav iespējas vairāk iedziļināties šai jautājumā, tāpēc tikai uzsvērsim: grēka posts rada manī šoku! Apskaidrības brīdis liek man izbīties par to, ko esmu darījis un ko neesmu darījis (piemēram, cik neticami vēss varu būt pret citu cilvēku vajadzībām, cik pēkšņi varu dzirkstīt ļaunā un kārīgā priekā). Šī apskaidrība attiecas ne tikai uz manu rīcību, bet sniedzas daudz dziļāk sirdī: jo es nemīlu

I )icvu tā, kā to vajadzētu, un esmu diezgan vēss pret Viņa mīlestību. Ls nevairos pārkāpt Viņa baušļus kā, piemēram, vairos no slimībām un bīstamām situācijām. Būdams zem Dieva mīlestības pilnā skatiena, es arvien atļaujos darīt lietas, ko cilvēku acu priekšā es nekad neatļautos! Respektīvi, pats lielākais grēka posts un nelaime ir tā, ka mums pašiem īstenībā ir tik maza rūpē par saviem grēkiem.

īsta noskumšana par grēku nenozīmē kādu slimīgu, pārjūtīgu sirdsapziņu, kas, drošs paliek nedrošs, visus dzīves priekus sauc par grēcīgiem. Nedz arī tas ir slēpts lepnums par paša godīgo “pazemību”. 'lads cilvēks vēl uzdrošinās domāt, ka arī citiem vajadzētu rīkoties līdzīgi! Bet bauslības darbs ir šāds: “bauslība ir ienākusi starpā, lai pārkāpums vairotos” (Rom. 5:20), “grēka spēks ir bauslība” (1. Kor. 15:56), “bauslības modinātās grēcīgās kaisles spēcīgi darbojās mūsu locekļos” (Rom. 7:5), “kad nāca bauslis, grēks kļuva dzīvs” (Rom. 7:9). Dieva svētā bauslība nogalina, jo tai ir “nāves kalpošana” (2. Kor. 3:6-8).

Mūsu baznīcas lūgšana, lai “topam pilnīgāki svētā dzīvē”, nebūt nav veltīga. Dievs patiešām pildīs Savus solījumus. Viņš ļaus mums nest daudz labu augļu, t. i., mīlestību, prieku, mieru, pacietību utt. (kamēr vien turamies pie Dieva žēlastības Kristū un nepadodamies kārdinājumam censties iespaidot Dievu ar savu “svēto dzīvi”). Vienlaikus mums pieaugs arī atziņa par grēka postu mūsos.

Paldies Dievam par nesaudzību, ar kādu Viņš atdara mums acis un rāda, kā esam grēkojuši pret Viņu. Citādi mēs nekad nespētu saprast, cik liels un dižens ir Jēzus nopelns mūsu labā.

3. Pārbaudījums.

Gluži kā Dievs šai dzīvē mums neļauj nonākt līdz bezgrēcīgu-ma stāvoklim, tāpat Viņš neļauj iemantot arī pilnīgu tēraudstipru ticību. Mēs visi to pieredzam, ka miers un pārliecība nevar palikt nesatricināmi visas mūsu dzīves garumā. Dažkārt mēs klupsim un kritīsim, piedzīvosim šaubas un pārbaudījumus dažādās dzīves jomās. Daudziem tas var kļūt arī par dzeloni miesā un Sātana eņģeli, kas ilgstoši viņus spīdzina.

Mūsdienās mēs esam aizmirsuši to, ko baznīca ir zinājusi gadsimtiem ilgi: ka pārbaudījumi ir daļa no Dieva skolas. Senatnē pārbaudījumus mēdza saukt par Dieva skūpstu, ko Kristians Skrlvers ir formulējis šādi:

“Tas ir Sātans, kas dara savu darbu pārbaudījumu brīdī. Bet

tam aizmugurē stāv Dievs...”

Ja kādu cilvēku moka šaubas, tad mūsdienās to uzskata par nelaimi un nenobriedušas ticības pazīmi. Diemžēl cilvēki neapjēdz, cik bīstami tuvu šāda bezšaubu ticība var būt pašpārliecinātībai, ko diezin vai vispār iespējams saukt par ticību! Par ideālu ir kļuvusi uzvaroša, vienmēr priecīga pārliecība. Bet, ja mana ticība šādu ideālu nesasniedz, tad man ir jāslēpj no citiem savas slepenās bailes, lai tikai es nezaudētu apkārtējo ļaužu uzticību.

Nožēlojamā kārtā mūsdienu kristieši drīzāk paļaujas uz veiksmes sludinātājiem, kas stāsta par saviem piedzīvojumiem un uzklausītām lūgšanām, nevis uzticas ciešanu pārbaudītam ticības cīnītājam, kas spēj mierīgi atzīt, ka arī viņš kādreiz piedzīvo ticības šaubas.

Daudzi cilvēki pret Dieva pārmācību iebilst šādi: ja ciešanas patiešām ir domātas tāpēc, lai vairotu ticību, tad kāpēc man rodas iespaids, ka mana ticība kļūst arvien mazāka, nevis lielāka? - Var jau gadīties, ka agrāk tev ir bijis vairāk ticības, tomēr var gadīties tā, ka iepriekš tev ir piemitis arī vairāk augstprātības un pašpārliecinātības, kas veselīgu ticību apdraud vairāk nekā pārbaudījumi! Atceries, ka mūs glābj vienīgi ticība un ticība nav tikai viena lieta starp daudzām. Tāpēc, ja kaut kas mūsu pašu būtībā aizšķērso ceļu ticībai un žēlastībai, tad Dievam Savā mīlestībā ir jāapžēlojas par mums un tas jāizravē laukā.

Pārbaudījuma nolūks ir glābt mūs no visa liekā, kas cenšas “papildināt ticību”, īstenībā kļūstot par ticības šķērsli.

Pats Dievs, protams, nerada mūsos šaubas un neticību, tomēr Dievs pēc Sava labā prāta māca mums vienlaikus dzīvot drošībā un šaubās, kas pastāv viena otrai blakus nemitīgā spriedzē. Tas attiecas gan uz “dievbijīgām” šaubām, kas mēģina noskaidrot, vai Dieva žēlastība ir domāta man, gan arī uz “nedievbijīgām” šaubām, kas izmisīgi taujā par Dieva esamību!

Tas tiesa, ka ticības pārbaudījums atšķiras no visiem citiem pārbaudījumiem, bet arī tad, kad man ir jānes visi citi dzīves krusti, man ir dots patvērums uz Svēto Rakstu klints pamata un pārliecība, ka Dievs nav mani pametis. Cilvēkam ticības pārbaudījumā pati lielākā problēma ir tieši tā, vai viņš var uzticēties Svētajiem Rakstiem un vai Dievs nav tikai meli un izdoma! Un, pat ja Bībele izrādās patiesa un uzticama, tad cilvēka ticība bieži tāda nav.

Neviens taču nevar garantēt, ka tava ticība nav sevis krāpšana! Dzīvē ir sastopama gan sevis krāpšana, gan mirusi ticība. Briesmas ir pietiekami nopietnas un īstas. Ja tu savā apjukumā steigsies pie Kristus, par kuru šaubies, un lūgsi pēc Svētā Gara, kuru neesi pelnījis, tu vari būt pilnīgi drošs, ka Viņš nevienu nācēju neatstums! Tāds arī ir ticības pārbaudījuma paradoksālais mērķis - vest tevi pie apšaubītā Dieva. Tikai viena iemesla dēļ Dievs pieļauj tik atbaidošu ticības pārbaudījumu, proti, lai tu mācītos mīlēt savu Glābēju Jēzu un turētos tikai pie Viņa un Viņa vārda.

Nāc pie Viņa, par kuru tu šaubies. Vaicā Viņam, vai ticība ir tā vērta. Jā, nāc pie Viņa, no kura dusmām tu baidies, nāc droši Viņa apskāvienos. Liecies kā bērns sava Tiesneša rokās. Nāc pie Viņa, kas tevi aizmirsis un pametis. Ej pie Viņa līdzīgi Marijai Lieldienu rītā, kas domāja, ka Viņš ir miris un pagalam, un tu atklāsi, ka stāvi kopā ar Viņu un sarunājies un Viņš tevi nosauc vārdā.

Tajā pašā laikā īstas ticības šaubas nav pašpaļāvīgas zinātniskas šaubas, kas ir augstprātīgas savā pašgudrībā un visu vēlas apšaubīt, padarīt nedrošu un neuzticamu. Nē. Kristīgas šaubas vienmēr nāk no satriektas un izmisušas sirds.

Ciešanas dara mūs atkarīgus no Kristus. Dieva bauslība mums māca noskumt par saviem grēkiem. Dieva apslēptais prāts kādreiz pat pašu lielāko ticības cīnītāju padara nedrošu un nepārliecinātu.27 Vai tāda ir ticības pārbaudījumu jēga?

Bet kā tas notiek, ka gara nabadzība nes glābšanu? Un kā ticības pārbaudījumos rodas prieks?

C. Bagātība.

Nav tiesa, ka cilvēks, kas dzīvo gara nabadzībā un Dieva pārmācībā, negūst nekādu prieku.

Nebūt ne. Jau atziņa, ka zaudējums un sarūgtinājums nav jāuzskata par kristīgas dzīves neveiksmi, pati par sevi ir milzīgs atvieglojums.

Jēzus taču neteica: jums ir jākļūst garā nabadzīgiem, lai iegūtu grēku piedošanu. Nē, Viņš sacīja: svētīgi ir garā nabagi. Svētīgi bēdīgie, izsalkušie un raudošie, jo tie savā sirdī jau ir prieka un svētlaimes pilni!

Viņš teica: jūs jau tagad tādi esat! Jums nav jāgaida uz nākamo pasauli. Pāvils rakstīja: mēs teicam savi laimīgus arī bēdās un pārbaudījumos. Jēkabs rakstīja: uzskatiet to par prieku, ka piedzīvojat daudz un dažādus pārbaudījumus. Jo patiesība ir tāda, ka ne jau ciešanas un pārbaudījumi mums atņem dzīvesprieku! Tā ir paštaisnība, lepnums un pašpietiekamība, visa t. s. reliģiozitāte, kas attur mūs no Kristus, Viņa dāvanām un Viņa prieka. Pieši tādēļ Jēzus saka, ka nabadzība ir svētīga. Dievs izmanto labas pārmācības, lai šķīstītu un tīrītu mūsu iekšējo pasauli un atbrīvotu vietu visam tam, ko pats vēlas mums dot.

Visskaidrāk tas atklājās, kad domājam par pestīšanas prieku. Nekur citur asaras un prieks nav tik cieši blakus viens otram, kā piedzīvojot grēku nožēlu un pestīšanas prieku.

32. un 51. psalmā Dāvids ir blakus nolicis gan grēka kaunu un pazemojumu, gan arī bezgalīgo prieku un gaviles par Dieva žēlastību. Tas labāk nekā daudzas dogmas atklāj bauslības un Evaņģēlija darbu. Un tas ir īsts izaicinājums mūsu sludināšanai, lai tajā skaidri atbalsotos abas šīs Dieva vārda mācības.

Neviens neapšauba, ka Dievam ir tīkams arī vispārcilvēcisks prieks, labs un veselīgs humors, mīlestība, daba un mūzika. Viņam ir tīkami ne tikai “garīgie” prieki, un Viņš ļauj mums izbaudīt labu dzīvi. Dievs labprāt mums dod prieku par tīri cilvēcisku dzīvi, kurai mūs radījis, tomēr Viņš nosaka arī prioritātes.

“Jo ko tas cilvēkam palīdz, ka tas iemanto visu pasauli, bet tam zūd dvēsele?” “Un, ja tava kāja tevi apgrēcina, tad nocērt to; tev ir labāk, ka tu tizls noej dzīvībā, nekā kad tev ir divas kājas, un tu topi mests ellē” (Mt. 16:26; Mk. 9:45).

Te nav runa tikai par pasaulīgu vērtību zaudēšanu, bet arī par debesu dārgumu iegūšanu un to, ka kļūstam bagāti Dievā, - un tas nav iespējams bez prieka! Izvērtēsim savas prioritātes, lai mācītos novērtēt debesu bagātības un turēt tās augstāk par visām pasaulīgām mantām, ko rūsa un kodes maitā. Tajās reizēs, kad vīlušies nopūšamies “Vai tiešām tas ir viss, kas ir?”, mēs ļoti skaidri ieraugām, cik vāja un niecīga ir mūsu saprašana.

Tas apliecina, cik tālu mēs esam no ticības, ko Pāvils piemin 2. vēstules korintiešiem 12. nodaļā, stāstīdams par dzeloni miesā un savu lūgšanas cīņu pret Sātana eņģeli. Dievs mācīja Pāvilam: tev pietiek “ar Manu žēlastību”, jo žēlastība nav tikai samierināšanās, bet tā piešķir cilvēkam drosmi, ka viņam pietiek ar žēlastību un cits nekas vairs nav vajadzīgs.

“Pacietiet pārmācību! Dievs izturas pret jums kā pret bērniem.

Jo kur ir bērns, ko tēvs nepārmāca? .. 'lād nu mums mūsu miesīgie tēvi ir bijuši par pārmācītājiem, un mēs tos esam bijušies.

Vai tad lai mēs daudz vairāk nepaklausītu garu Tēvam, lai dzīvotu? Jo tie gan īsu laiku mūs ir pārmācījuši, kā tas viņiem šķita pareizi esam, bet Viņš - lai nāktu tas mums par labu, lai mēs kļūtu Viņa svētuma dalībnieki” (Ebr. 12:7, 9, 10).

Tādi vārdi kā “pārmācība” izklausās dīvaini: jo pārmācība parasti notiek virzienā uz leju, turpretī Dievs mūs pārmāca uz augšu, virzienā uz mājām.

Citiem vārdiem sakot, Viņš mūsu dzīvē atbrīvo vietu tai bagātībai, kas ir patiesi vērtīga un nozīmīga. Dievs mūs pārmāca. Jautājums ir tikai par to, vai mēs ļaujam pārmācībai izdoties! Tas ir Dieva ziņā, ko mēs dzīvē saņemsim no visa skaistā un grūtā, savukārt mūsu ziņā ir tas, vai ļausim, ka Viņš ar visām lietām mūs ved un vada tuvāk Sev, un vai pārvērtēsim savas dzīves prioritātes. Kas mums būs galvenais: vai glābt savu dzīvību un vairīties no krusta, vai arī atrast

žēlastības pilnu Dievu un Viņa bagātību? Vai dosimies pa vieglo un plato ceļu, kas ved pazušanā, vai ari pa šauro un akmeņaino ceļu, kas ved dzīvībā? Kad visu laiku ir ticis sacīts, ka “visas lietas nāks par labu”, tad mums nevajadzētu iedomāties, ka tas notiek automātiski! Tas ir apsolījums, bet šis apsolījums ir dots “tiem, kas mīl Dievu”.

Pat Dieva mīlestība ir bezspēcīga pie tiem, kas nesamierinās ar Viņa apslēptību un neliek glābšanu pirmajā vietā, bet noveļ no sevis jēzus jūgu un mīl savu dzīvi vairāk nekā patieso dzīvību. Tādos gadījumos pat Dieva pārmācība vairs neko nelīdz.

Grieķu vārds, kuru tulko kā “pārbaudījums”, vienlaikus nozīmē ari “kārdinājums”. Katrs pārbaudījums ir ari kārdinājums kļūt rūgtam, rezignētam vai liekulīgam. Šis vārds var nozīmēt arī cīņu, kurā cilvēks var krist!

D. Cerība.

“Svētigi ir garā nabagi.” Tomēr ievērojiet, ka svētīgi viņi ir nevis tāpēc, ka ir nabagi, bet gan tāpēc, ka viņiem dota debesu valstība! Svētigi ir arī izsalkušie un raudošie - nevis tāpēc, ka viņi ir izsalkuši un raud, bet tāpēc, ka viņus pabaros un iepriecinās!

Ciešanas nevar būt ilgākas par cilvēka mūžu. Jebkurā gadījumā kādreiz pienāk diena, kad tavas ciešanas beidzas. Varbūt tev laimējas un tu pieredzi ciešanu pārtraukšanu jau šīs dzīves laikā - tu kļūsti vesels, iegūsti darbu, uzlabo laulības dzīvi, uzveic depresiju vai tiec brīvs no savām bēdām. Taču reiz pienāks tāda diena, kad pozitīvi tiks atbildētas visas tavas lūgšanas! Dievs nekad un ne uz vienu tavu lūgšanu nav atbildējis noraidoši, tikai dažkārt teicis: “Pagaidi! Mans laiks vēl nav pienācis, bet gan tas pienāks.” Varbūt atbildi uz kādu no savām lūgšanām mums ir jāgaida pusi dzīves vai pat visu savu dzīvi, tomēr atbilde nāk!

“Tāpēc pieiesim bez bailēm pie žēlastības troņa, lai saņemtu apžēlošanu un atrastu žēlastību, palīdzību īstā laikā”

(Ebr. 4:16).

Dieva palīdzība ir ne tikai labākā no visām iespējamām, bet tā arī nāk vislabākajā un piemērotākajā laikā - īstajā laikā. Dievs ar Savu atbildi nesteidzas tikai tādēļ, ka vienā vai otrā veidā šī atbilde, ja to saņemtu tūlīt, tev izrādītos īsta katastrofa! Šai gadījumā ne vienmēr ir noderīgs reklāmas sauklis, ka “ātra palīdzība ir divtik vērtīga”, jo īstā palīdzība Dieva valstībā vienmēr nāk tikai īstajā laikā.

Var gadīties arī tā, ka dažas mūsu lūgšanas piepildīsies tikai jaunajā pasaulē un tikai tur tām būs pienācis “īstais laiks”. Tas var izrādīties diezgan ilgs gaidīšanas laiks, un daudziem tas liksies vājš mierinājums. Tomēr tas ir tikai tāpēc, ka mūsu laikmets diemžēl ir aizmirsis, ko nozīmē “jaunā pasaule”!

Es nepretendēju būt liels eksperts mūžības lietās. Bez Jēzus, kas pats tur ir bijis un no turienes nācis, neviens cits par mūžību nekā daudz nezina. Tomēr Svētie Raksti ļauj arī mums par šīm lietām runāt saskaņā ar savu atklāsmi! Galvenā doma ir tā, ka arī mūžībā mēs dzīvosim reālā pasaulē, kur būs īsta, cilvēkam piemērota zeme ar smiltīm un akmeņiem, zāli un puķēm, ozoliem un putniem, zirgiem un briežiem, tāpat arī lauvām, vilkiem, lāčiem, kas mitīs kopā ar aitām un teļiem (Jes. 11) utt.

Es varu iedomāties, kā intelektuāļi un smalki, rafinēti ļaudis par to sāks dusmīgi kurnēt un jautās: kāds tam sakars ar garīgumu? Kāpēc šī ticība ir tik barbariska un primitīva? Vai kristīgā cerība nemāca garīgu un debešķīgu pasauli utt.?

Nē. Mēs ticam uz miesas augšāmcelšanos. Jēzus nenāca ārā no kapa kā gars vai spoks, bet augšāmcēlās miesīgi (Lk. 24:36-43). Tiesas dienā ar mums visiem notiks tāda pati augšāmcelšanās, kāda notikusi ar Viņu, - kapi atvērsies un mirušie kļūs dzīvi!

Tas ir traģiski, ka mūsu kultūra grieķu filozofijas “supergarīgu-ma” iespaidā mēdz noniecināt materiālo un miesīgo realitāti. Mums ir tik grūti pieņemt, ka Dievs ir radījis ne tikai garu, bet arī ķermeni, un ka dvēsele ir tikpat dziļi kritusi kā miesa. Tāpēc mēs vēlamies “garīgot” pat Bībeles raupjo ķermeniskumu - tā, it kā Dievs būtu mūs radījis tīri garigai esamībai vai kādai bezmiesas nirvānai!

Nē, Dievs mūs ir radījis šīs zemes dzīvei, un reiz visa radība taps atsvabināta no nāves un iznīcības varas. Ar lielām cerībām mēs raugāmies uz patiesi cilvēcisko dzīvi patiesā Ēdenes dārzā, kur pats

Dievs Tas Kungs pastaigājās dienas dzestrumā, par ko lasām Bībeles iesākumā.

Tas viss, protams, ir pateikts pārlieku skopos vārdos. Tāpēc, lai noskaidrotu ko vairāk, ar Bībeles tekstiem būs jādarbojas pašiem.28 Dabiski, ka šajos tekstos ir daudz tēlainas valodas un daudz kas no tā, kas ir mūžība, mums paliks tumša bilde. Tomēr saglabāsim Svēto Rakstu pamatdomu, ka līdz ar mūsu dvēseles glābšanu un atjaunošanu tas pats notiks arī ar mūsu ķermeni.29

Tie nav tikai tukši vārdi, ka reiz Dievs atbildēs uz visām mūsu lūgšanām! Bieži vien, kad ar cietēju bailigi sāk sarunu par nākamās pasaules godību, tas šādas runas uztver ar piekusušu ironiju un saka apmēram tā: “Jā, tas izklausās labi un noteikti arī būs labi, taču man nav vēlmes būt kā eņģelim. Es gribu skriet un lēkt. Spēlēties ar saviem bērniem. Samīļot savu sievu/vīru. Priecāties un raudāt, iet peldēties un spēlēties ar suni.”

Jā, par to nav nekādu šaubu, jo tu esi cilvēks un tāds varēsi būt mūžīgi mūžam! Jēzus vārdi, ka mēs būsim “kā eņģeļi debesīs”, protams, nav jāsaprot tā, ka mēs tiešām kļūsim par eņģeļiem vai dzīvosim bezmiesas dzīvi!

Labāk ļauj vaļu bērnišķīgai fantāzijai - tai noteikti izrādīsies vairāk taisnības nekā visiem “supergarīgajiem” teologiem - un priecājies par nākotni, kad beidzot tu atgūsi savu kustīgumu, kad atbrīvosies no depresijas svina apsegiem, kad varēsi doties brīvdabas pārgājienā pie vasaras putniem un puķēm un piemīlīgām lauvām. Tad tu priecāsies redzēt Jēzu un sarunāties ar Viņu un tu priecāsies atkal sastapt savus mīļos.

Daudzi kristieši ir vairāk vai mazāk pārstājuši ticēt uz atkalredzēšanos. Viņi vairs necer šai jaunajā pasaulē tikties ar saviem draugiem un radiem, redzēt un samīļot viņus (kaut arī viņi daudzkārt par to ir dziedājuši no savas dziesmu grāmatas). Viņi ir pārstājuši tam ticēt tāpēc, ka mūžīgo dzīvību ir sākuši uztvert vienīgi kā garīgu esamību, un, iespējams, tie arī baidās, ka viens otrs tur nenonāks. Un tas ir saprotams.

Pāri paliek tikai šī viena lūgšana, kas ne vienmēr piepildās pat mūžībā, proti, ne visi top izglābti. Par šīm bailēm baznīca vienmēr ir varējusi teikt, ka Dievs nekad nepieļaus, lai jūs skumtu un bēdātos par zaudējumu tajā pasaulē, kur visas sāpes un asaras uz mūžu būs izbeigtas! Es nezinu, kā Dievs atrisinās šo pretrunu, tomēr es ticu, ka Viņš noteikti kā arvien būs spēcīgāks par visām mūsu bailīgajām fantāzijām, kad pārpārēm piepildīsies visas mūsu ilgas un cerības, nevis mūsu bailes.

Jaunā Derība ne vienu reizi vien kristieša ciešanas samēro ar godības pilno cerību, kas sagaida ticīgos, un pēc tam secina, ka šīs godības gaismā visas ciešanas sāk likties uzveicamas! Vīrs, kas bija iepazinis visdažādākās ciešanas un nelaimes, spēja runāt šādus vārdus:

“Es domāju, ka šī laika ciešanas ir nenozīmīgas, salīdzinot ar

nākamo godību, kas atspīdēs pār mums” (Rom. 8:18).

Cilvēkam, kas ciešanas aplūko no mūžības perspektīvas, tās izskatās pilnīgi citādi nekā tam, kas šo dzīvi uzskata par vienīgo būtisko. Vairums cilvēku, piedzīvojot, piemēram, šausmīgas bēdas, ir domājuši: “Es tam nekad netikšu pāri. Es vairs nekad nespēšu priecāties.” Taču pēc dažiem mēnešiem, varbūt pat nedēļām, atrazdamies jautrā pasākumā, šis cilvēks pēkšņi atskārš sevi tik sirsnīgi smejamies, ka izbijies nespēj saprast, kā iespējams tik ātri aizmirst savas bēdas, kas norimušas tikai pirms acumirkļa. Raugoties no cilvēka dzīves perspektīvas, vairumam no mums pat pašas lielākās bēdas liekas izturamas. Cik gan vēl vairāk, raugoties no mūžības perspektīvas?

Laiks nedziedē visas rētas. Tas gan notušē vienu vai otru nelaimi, taču laiks nekad nespēj kļūt par lielo ārstu. Vienīgais, kas uz visiem laikiem spēj dziedēt visas rētas, ir mūžība.

Ciešanām galvenokārt vajadzētu mums mācīt vienu lielu - cerīgi raudzīties nākotnē uz pasauli, kur “nāve ir aprīta uzvarā”!

“Bet ne vien par to: mēs teicam sevi laimīgus arī savās ciešanās, zinādami, ka ciešanas rada izturību, izturība - pastā-

vību, pastāvība - cerību, bet cerība nepamet kaunā, jo mūsu sirdīs izlieta Dieva mīlestība ar Svēto Garu, kas mums dots” (Rom. 5:3-5).

Ciešanas māca mums tverties pie cerības, un cerība dara mūs spējīgus ciešanas panest! Cerība atraisīs mūsu sirdis no šīs zemes, virzīs mūsu piezemēto prātu uz augšu un atvērs mūsu acis neredzamai pasaulei:

“Jo tagadējās grūtības, kas ir vieglas, dod mums neizsakāmi lielu mūžīgu godību, ja mēs neņemam vērā to, kas ir redzams, bet to, kas nav redzams. Jo redzamais ir laicīgs, bet neredzamais mūžīgs” (2. Kor. 4:17, 18).

Nav nemaz tik viegli pievērst savas acis neredzamajam! Tādas redzamas lietas - kā mans galds, paklājs, akmeņi, jūra, saule - mums vienmēr šķitīs tās īstās un paliekošās. Bet neredzamās lietas - kā Dieva vārds, ticība, cerība, mīlestība, žēlastība - aizvien liksies gaistošas un nepastāvīgas. Taču Svētajiem Rakstiem ir dziļāka un labāka izpratne, proti, ka mums jāmācās saskatīt Viņa neredzamo valstību kā īsto un mūžīgi paliekošo.

Pretēji mūsu pašu dabai mums jāsāk šo valstītu] vērtēt augstāk par šā laikmeta dzīvi, ko vērojam savu acu priekšā un aptaustām savām rokām. To visu māca mūsu ciešanas. Tikai uz laiku Dievs ir iekļāvis ciešanas Savā pestīšanas plānā, līdz beidzot pienāks diena, kad Viņš pilnīgi un galīgi darīs ciešanām galu! Tās beigu beigās liek mums apjaust, ka mūsu manta ir debesīs, kur kodes un rūsa vairs nemaitā, kur zaglis vairs neielaužas un nezog, un šī dievišķā manta ir vairāk vērta nekā lielu šķūņu būvēšana šai laikā.

Ciešanu mērķis ir tāds, lai mēs mācītos mīlēt to, ko mīl Dievs.

8. AIZSTĀVĪBA DZĪVEI, KĀDA TĀ IR

Dažiem cilvēkiem dzīve izvēršas gandrīz par elli. Viņiem pašiem šķiet (un varbūt arī citiem), ka labāk būtu cerēt uz drīzu galu, jo savā dzīvē tie gluži vienkārši nesaskata nekādus mīkstinošus apstākļus. Domāju, ka viņiem šī nodaļa spēs palīdzēt tikai ļoti nedaudz.

Bet pārējiem gribu izklāstīt tematu, kas pēdējā laikā ir kļuvis arvien aktuālāks. Proti - mūsdienās cilvēku attieksme pret dzīvi kļūst aizvien netaisnāka un tie izvirza pret dzīvi apsūdzības, kas galīgi nav pelnītas!

Man nav tik lielas dūšas, lai kļūtu par Dieva advokātu. Viņš pats spēj aizstāvēties daudz labāk. I'urklāt Svētajiem Rakstiem nav nekas labs sakāms par tiem, kas taisās nākt talkā Visuvarenajam (īj. 13:7-12; 26:2-4). Tādēļ ir gaužām groteski, ka filozofi un teologi kopš Leibnica laikiem ciešanu problēmu ir saukuši par teodiceju (kas nozīmē “Dieva attaisnošana” jeb “Dieva taisnības aizstāvēšana”), it kā Svētie Raksti vēlētos attaisnot vai aizstāvēt Dievu! Taču vienīgie Bībelē, kas ļoti aizrautīgi nodarbojas ar teodiceju, ir Ijaba draugi! Tādēļ šajā nodaļā, kas domāta dzīves aizstāvībai, netiks runāts tik daudz par Dievu vai ticību.

Mēs ar pilnām tiesībām varam apgalvot, ka atslēga uz īstu dzīvesprieku patiešām ir ticība. Tomēr mums ir pazīstams arī tāds cilvēcisks dzīvesprieks, kas tiešā veidā neizriet no kristīgās ticības, -dzīvesprieks, kurš arī kristiešiem ir jāuztur un jāaizstāv! Jā, dzīve ir skaista pati par sevi! Dzīve ir jauka un brīnumaina, lai arī cik daudz nepatīkamu pārsteigumu tā mums gatavo. Kad uztveram nopietni grēku, ciešanas un nāvi, tad mēs nedrīkstam sākt nicināt dzīvi un netaisni uzvelt tai visas vainas.

Mums ir visas tiesības jautāt, kur cēlies ļaunums un ciešanas, ja reiz Dievs ir labs. Tomēr tikpat pamatoti mums ir jābrīnās ari par to, kā dzīve joprojām var būt tik skaista un brīnišķīga, ja mūsos mīt tik daudz ļaunuma! Bet, lai būtu kā būdams, Dieva Radītāja spēks nav pieļāvis, ka mēs viens otru izpostām pavisam.

Šai mirkli vajadzētu sīkāk izklāstīt visus jaukos un aizraujošos piedzīvojumus, ko dzīve spēj dot un piedāvāt. Mūzika. Daba. Spēles. Draudzība. Mīlestība. Dzīvnieki. Grāmatas. Māksla. Elektriskais vilciens. Spieķis un kabatas nazis. Viesības ar labu ēdienu. Lai visu to izklāstītu, būtu jāraksta atsevišķa grāmata (kādas jau simtiem ir sarakstījuši gan kristieši, gan nekristieši).

Diemžēl pārāk bieži mēs esam gatavi pasīvi gaidīt, kad apelsīni ne no šā, ne no tā paši mums kritīs cepurē! Vai dzīvē saņemam priekus vai bēdas, to izšķir “liktenis”, “veiksme” vai, ja gribam izklausīties garīgi, “providence”, tāpēc ka dzīvesprieks iespējams tikai un vienīgi tad, kad liktenis ir labvēlīgs un dzīve mums rāda savu mīlīgo vaigu, vai ne tā?

Nē. Dzīvesprieku arvien ir iespējams meklēt un atrast. Ļoti lielā mērā tas, vai no dzīves gūstam prieku, ir mūsu pašu ziņā!

Tā, piemēram, mēs zinām, ka daudzi ir ārējā ziņā sevi nodrošinājuši un apgādājuši, bet tik un tā palikuši sarūgtināti un neapmierināti. Savukārt citi, dzīvodami pieticīgos un ierobežotos apstākļos, ir saglabājuši lielisku pašsajūtu un veselīgu humoru. Mēs varam nešaubīties, ka daudzi no viņiem ir pielikuši pūles un gādājuši, lai savā dzīvē joprojām spētu priecāties. Tie nav sēdējuši un gaidījuši, kad prieks tiem pats no sevis iekritis klēpi.

Šai ziņā katram pašam ir jānoskaidro, kas viņam dzīvē sniedz prieku un piepildījumu, un tad šis lietas apzināti jāizkopj! Rūpējies par sevi, iepriecini sevi - gluži tāpat, kā mēdz iepriecināt savu mīļoto.

Daži kristieši uz šādiem šķietami egoistiskiem padomiem raudzīsies skeptiski. Šie padomi izklausās gaužām vienkārši, un tomēr - tā tikai izklausās, jo šādus padomus īstenot un piepildīt cilvēkiem izdodas pārsteidzoši reti. Daudzi cilvēki vienkārši neapzinās, kas tiem sagādā īstu prieku! Līdz ar to viņi īstu dzīvesprieku aizvieto ar virspusējām izklaidēm, kuras kalpo vien īslaicīgai uzmanības novēršanai.

“Var gadīties, ka cilvēks ir pārāk maz meklējis, atklājis un

sevī izkopis tās dzīves jomas, kurās tam ir īpašas dotības

un intereses, vai ari nav attīstījis spēju gūt gandarījumu, piemēram, no mākslas, dabas un skaistuma vai no visām apbrīnas vērtajām, pievilcīgajām un interesantajām līdzcilvēku īpašībām. Šāda personības nabadzība mēdz izpausties kā garlaicība, vienaldzība un dzīves apnikums un viegli noved nesakarīgās un stipri egoistiskās kaislībās un, iespējams, pat agresijā: ja cilvēkam ir pārāk maz šādu “tvērējantenu”, lai saņemtu apkārtējos iespaidus, kas rada īstu, dziļu laimes sajūtu, tad neizbēgami cilvēka izpaušanās tieksme kļūst neveselīgi forsēta, drudžaini nesavaldīga un pat alkatīga. Tāds cilvēks tiecas drīz pēc vienas, drīz atkal citas baudas (piemēram, pēc ceļošanas, ietekmīgiem paziņām, erotikas), ar jauniem iespaidiem mēģinādams gūt kādus īpašus impulsus un ik reizi cerēdams atrast ko jaunu un labāku. Un, kad šāds cilvēks nonāk zināmā situācijā,., tas kļūst par alkatīgu baudītāju!” Andress Simonsens.30

Tas nav tā, ka izklaide un baudīšana pēc savas būtības būtu nekristīga vai neveselīga, vismaz tikmēr, kamēr šis lietas nekļūst par dzīves pamatu! Un ne jau tikai kristīgā izpratnē šādas lietas nedrīkst kļūt par dzīves pamatu, bet arī vispārcilvēciskā izpratnē: jo, kur vien sāk dominēt baudas un izklaide, tās cilvēka dvēseli nevis pilda un priecē, bet gan iztukšo.

Mums daudz ērtāk šķiet izvēlēties vieglāko ceļu, jo īpaši tādā sabiedrībā, kāda ir mūsējā. Piemēram, ērtāk ir skatīties televizoru, nekā ar ģimeni spēlēt galda spēles. Patīkamāk ir lasīt lubeni, nevis kādas dziļākas grāmatas. Daudz ērtāk ir laiski zvilnēt un neko nedarīt, nevis nodarboties ar vingrošanu vai peldēšanu. Un kurš gan aicinās un rīkos draugu vakaru mājās, ja iespējams bezrūpīgi doties uz kino? Kaut arī mēs ļoti labi apzināmies, ka kopīgs draugu vakars mums sagādātu daudz vairāk īsta prieka.

Sacīšu vēlreiz: vaina jau nav izklaidēs. Risks ir tāds, ka izklaides cilvēka spēkus nevis mobilizē un stiprina, bet gan izkliedē. Cilvēks savas spējas un prasmes, kas vairo dzīvesprieku, spēj apjaust vienīgi tad, ja tajās ir ieguldīts darbs un piepūle. Savukārt laisko garlaiko-tību, kas nevīžo rūpēties par savas personības attīstīšanu un dzīves apetītes rosināšanu, lielā mērā cilvēkā rada nevis ciešanas, bet gan grūtsirdīgs rūgtums. Ļaudis vienkārši neapzinās, cik bagātus resursus glabā viņu personība, un tiem ne prātā nenāk šos speķus sevī izmēģināt!

Līdzīgi viņi nepievērš uzmanību arī tām iespējām, kādas tiem piešķirtas, lai sakārtotu, piemēram, savu laulības dzīvi. Daudzi pat vienas krīzes dēļ slīgst rezignācijā, it kā visam būtu pienācis gals un vienīgā iespēja ir padoties vai šķirties. Cilvēki tik ļoti reti ir gatavi pa īstam pūlēties sevis un citu labā - no visas sirds censties, raudāt un cīnīties. Tikai nedaudzi tver nopietni tās iespējas, kas dotas savas personības un attiecību attīstīšanai.

Taisnība, ka mums visiem ir ļoti atšķirīgas personības un temperamenti. Melanholisku raksturu nekad nebūs iespējams padarīt vieglu un rotaļīgu, un tas nemaz nav vajadzīgs! Bet arī šādam cilvēkam būtu jāatklāj tās bagātības, kādas viņā apslēptas un kādas, iespējams, citiem nav dotas. Tāpat arī cilvēkam ar vieglu un rotaļīgu raksturu ir nepieciešams sevī atklāt to, kā vislabāk mīlēt šo dzīvi.

Viens no lielajiem dzīvesprieka noslēpumiem ir veselīga savas vērtības apziņa, un ir arī labi jāpazīst savas personības stiprās un pozitīvās puses. Jo, kamēr vien cilvēks nav patīkams pats sev, tas diezin vai spēj priecāties par savu tuvāko un par dzīvi vispār. “Cilvēks, kas nemīl sevi, ir egoists”31, jo savās emocijās tas nemitīgi riņķo tikai ap sevi un viņam nav nekāda atlikuma, ko veltīt citiem, vismaz tas nedara to ar prieku.

Taisnība, ka kristietība ļoti daudz uzmanības pievērš grēkatziņai un pazemībai. Taču vienlaikus tā vēršas ari pret aplamu sevis nicināšanu, kas īstenībā nav nekas cits kā kārtējā lepnības izpausme. Luters savā komentārā par Marijas slavas dziesmu (Magnificat) raksta:

“Šodienas pasaules runām un uzvedībai ir pielipusi kāda

sevišķi dziļa lepnība, kura tērpusies pazemības drānās. Šie

cilvēki nicina un ienīst paši sevi...”

Patiesai kristīgai pazemībai nav nekā kopīga ar mazvērtības kompleksiem. Sevis nicināšana taču ir Dieva radības darba nicināšana, it kā Viņš nebūtu mūs radījis tādus, kā vajag, it kā Dāvida slavas dziesma runātu tikai par mūsu miesu un ne par mūsu prātu:

“Es Tev pateicos, ka es esmu tik brīnišķi radīts, brīnišķi ir Tavi darbi, mana dvēsele to labi zina” (Ps. 139:14).

“Iepazīsti pats sevi” - gan vājumā, gan spēkā, jo citādi tu nepazīsi dzīvi, kāda tā ir un kādai tai jābūt.

īsts dzīvesprieks un dzīvotprasme šodien nav modē. Daudz dziļdomīgāk un nopietnāk izklausās, ja dzīve tiek uztverta ar zināmu smagnējību, ar drūmu un raižpilnu seju. Un nav grūti citu acīs kļūt par naivi jūsmīgu vieglprāti, ja atļaujies mierīgi apgalvot, ka, par spīti visam, dzīve nemaz nav tik briesmīga.

Nav šaubu, ka ciešanas mums jāuztver ļoti nopietni. Mums nav tiesību noniecināt ciešanas vai izlikties, it kā to nebūtu, nedz attieksmē pret sevi, nedz arī pret citiem. Taču nebūtu arī pareizi pasauli saukt par bēdu ieleju! Dažviet un dažiem cilvēkiem tā patiešām tāda ir. Mēs netaisāmies šādiem cilvēkiem uzkraut jaunas nastas un mudināt tos uz dzīves optimismu vai kādu nereālu dzīves skatījumu. Bet mēs ik reizes paudīsim klusinātu protestu un uzstāsim, lai neviens ar savu drūmo un traģisko attieksmi neatļautos nomelnot visu esamību. Mēs nedrīkstam par elli saukt to, kas tāds nav, jo dzīve joprojām sniedz daudz ko jauku!

Arī pret trūkumu pasaulē neizturēsimies rezignēti. Cīnīsimies pret to ar visiem pieejamiem līdzekļiem - politiskiem, sociāliem, diakonāliem. Mēs nedrīkstam samierināties ar šausmīgajiem apstākļiem, kādus daudzviet sastopam. Iepriekš sacītais māca, lai Dieva ziņā esošās pasaules norises neizmantojam kā attaisnojumu savai pasivitātei un laiskumam, it kā Dieva prāts būtu nolemts un negrozāms liktenis un Dievs būtu paredzējis trūkumu pasaulē. Gluži kā pasaulē arvien norisinās cīņa starp Dievu un ļaunumu, tāpat nevienam kristietim nav tiesību būt pasīvam pret apkārtējo ciešanām.

Vienlaikus pārdomāsim arī N. H. Sē reiz rakstītos vārdus:

“Es noteikti neuzdrošinātos par to runāt šajā ciešanām un asinīm piesātinātajā pasaulē, ja es nevarētu atsaukties uz tik pieredzējušu liecinieku kā pazīstamo japāņu kristīgo sociālistu Kagavu. Viņš, kas daudzus gadus bija dzīvojis grūti aptveramos, tiešām briesmīgos apstākļos Kobes nabagu rajonā, patiesi zina stāstīt, kas ir ciešanas. Taču, ja Kagava (sk., piemēram, viņa grāmatu “New Life Through God") mums apgalvo, ka ciešanas parasti ne tuvu nav tik intensīvas, kā mēs par to runājam, tad rūpīgi ņemsim to vērā.”

Kad televizoru ekrāni rāda baismīgas ainas, tad cilvēcisks pienākums ir ne tikai izbīties un nodrebēt, bet arī rīkoties! Taču, palīdzot nelaimīgajiem, nekad nepieļausim to, lai masu mediji nosaka mūsu skatījumu uz dzīvi. Mums nav tiesību apgalvot: “Tāda ir dzīve,” jo dzīve ir arī daudz kas cits, ne tikai ciešanas.

Tas patiešām var izraisīt dusmas, kad dzirdam nekaunīgus ļaudis rietumu masu medijos triumfējoši klaigājam: “Redziet, cik briesmīga ir dzīve! Kur ir Dievs? Kā Dievs var būt mīlestība, ja.” utt., it kā Dievs būtu ekonomiski novārdzinājis Āfriku, finansiāli apkrāpis Indoķīnu, pārdevis opiju ķiniešiem, licis Dienvidamerikai pārtikas vietā ražot kafiju un kakao, postījis tautas, sācis pasaules karus un piesārņojis gaisu un ūdeni, it kā pie vainas nebūtu mēs paši, kas tiecamies kļūt par dieviem un pārvaldīt pasauli.

Bagātie un lepnie ļaudis nicīgi jautā: kā Dievs var būt mīlestība šajā ciešanām pilnajā pasaulē? Taču viņi nekad nejautā, ko ir pelnījuši viņi paši, to ļaunprātīgi izmantodami un vienaldzīgi noraudzīdamies, kas pasaulē notiek. Šie cilvēki ņemas tiesāt Tiesnesi, nevis paši sevi. Un tas ir patiesi šķebinoši, kad dzirdam treknos eiropiešus vainojam Dievu par miljoniem izsalkušo visā pasaulē...

Pret lielo vairumu no mums dzīve ir izturējusies samērā džentlmeniski, salīdzinot ar to, kā pret dzīvi esam izturējušies mēs - jā, mēs, kas nesaudzīgi un bez žēlastības esam postījuši Dieva labo kārtību, ko Viņš radījis sabiedrības un ģimenes dzīvei, un tagad mēs paši sēžam drupās un rūgti pārmetam Dievam par radušos situāciju.

Domāju, ka mēs nevaram ar savām apsūdzībām likt Dievam kaunēties, tāpēc ka paši viens otram šo pasauli esam postījuši! Tas ir patiešām dīvaini, ka mums nepiemīt nekāda vainas izjūta un mēs paši kaunā nenoliecam galvu, jo lielākā daļa pasaules ciešanu ir pašu cilvēku radītas un mūsu roku darbs.

Bieži nākas dzirdēt šādu satraucošu un sāpīgu jautājumu: “Ja ciešanu nolūks ir vest mūs pie Dieva, tad kā lai saprotam to, ka ciešanu dēļ kāds atkrīt no ticības?” Protams, tas neizklausās labi, taču nereti man ir bijusi vēlēšanās uzdot pretjautājumu: cik bieži tā notiek? Vai gadījumā visas runas par daudziem atkritušajiem, kas zaudējuši savu ticību ciešanu dēļ, nav radušās no tukšas filozofēšanas? Es pazīstu samērā daudzus ļaudis, kam ir ciešanas, un tāpat arī tādus, kas sauc sevi par atkritušiem, tomēr tie parasti nav vieni un tie paši cilvēki.

Mēs gan neapgalvosim, ka tā nekad nenotiek. Tā var notikt (lai arī tas vēl ir jāpierāda). Taču es jau nevienu reizi vien esmu atskārtis, ka tajā pašā laikā, kad labi nodrošinātie rietumu cilvēki “vairs nespēj ticēt Dievam lielā pasaules trūkuma dēļ”, paši trūkumcietēji nebūt nezaudē ticību visuvarenajam un mīlestības pilnajam Dievam!

Padomāsim: vai Rietumeiropa savu kristīgo ticību zaudēja gadsimtos, kad tur pieauga nabadzība un trūkums? Un, no otras puses, - vai nabadzīgajās trešās pasaules valstīs kristīgā baznīca un ticība ir iznīkusi?

Nē, es nepiekrītu, ka cilvēki atkrīt no ticības trūkuma, nabadzības un pārbaudījumu dēļ (un tas arī nesaskan ar Jauno Derību). Patiesībā cietēji daudz labāk zina mums stāstīt, kā skumjas un posts ir vedis viņus un viņu mīļotos atpakaļ pie ticības. Bet ko darīsim ar tiem gadījumiem, kad atkrišana šķietami notikusi pēc pārlieku smagām ciešanām?

Pirmkārt, ņemsim vērā to, ka mēs būtībā nemaz neredzam un nezinām, kas ticību pazaudē un kas saglabā. Otrkārt, mēs varam tikai minēt, vai Dieva pārmācību, kas domāta ticības stiprināšanai, cilvēks nav lietojis tikai kā attaisnojumu savai vēlmei atkāpties no Dieva. Iespējams, ka šie cilvēki jau iepriekš bija sākuši atkrist, taču, kad Dievs lika visu uz vienas kārts un kā pēdējo iespēju deva tiem bargo pārmācību, lad viņi to nevēlējās pieņemt, apcietināja savu sirdi un kļuva rūgti, neļaudami pārmācībai izdoties.

Tā var būt. Ko gan mēs zinām? Lai visuvarenais Tiesnesis pats aizstāvas.

Daudzreiz diemžēl pats lietu konteksts un kopsakars mums apgrūtina bībeliski un uzticami sludināt par ciešanām: kā lai mēs, piemēram, trešās pasaules valstu iedzīvotājiem sludinām un liekam noticēt, ka kristietības būtība ir debess mantu krāšana? Jau paaudžu paaudzēm Āfrika un Āzija ir skatījusies un vērojusi, kā kristīgie rietumnieki laupa vergus, zeltu, ziloņkaulu un garšvielu tonnas. Un, kad vairs nebija ko laupīt un kļuva pārāk sarežģīti un nepopulāri būt koloniālai varai, tad mēs atkāpāmies un pametām vairumu koloniju pilnīgā haosā. Tagad mēs lielākoties mierīgi un bezdarbīgi sēžam savā labklājībā un ļaujam pārējiem mirt badā!

Kā mēs uzdrošināmies sagaidīt, ka viņi ticēs mūsu stāstiem par to, cik svarīgi ir vispirms meklēt Dieva valstību, nevis šīs pasaules bagātības? Vai mēs paši kristīgo vēsti neesam padarījuši apšaubāmu trešās pasaules valstīs? Šodien mēs klausāmies, kā pašmāju politiķi taisās izsviest bēgļus un viesstrādniekus, lai aizstāvētu mūsu kristīgās kultūras mantojumu. Tas ir neaptverami, kā vārdi neiestrēgst viņu mutēs!

Ļoti iespējams, ka mūsu gadsimta lielākais Dieva valstības brīnums ir tas, ka, piemēram, Āfrika, izraidot mūsu pārvaldniekus un ģenerāļus, nav izraidījusi arī mūsu misijas baznīcas un mūsu “baltādaino” Kristu! Fakts, ka daudzviet Āfrikā joprojām labprāt klausās Dieva vārdu un arī baltos misionārus, manuprāt, ir lielāks pierādījums kristīgās ticības patiesībai nekā daudzie sprediķi! Tas ir brīnums, ka mūsu kādreizējie vergi vispār vēlas turēties pie savu apspiedēju sludinātā Kristus. Viņiem tas nepārprotami ir tik daudz maksājis, ka tikai īsta Kristus ticība ir spējusi atvērt viņiem sirdi un padarīt viņus labprātīgus. Varbūt, ka tieši viņu pacietības dēļ arī mums lielajā tiesas dienā Dieva priekšā būs ļauts stāvēt ar viņiem roku rokā.

Mūsu kultūra ir slima, lolodama domu, ka mums ir tiesības prasīt, lai mūsu dzīvē piepildās visas mūsu vēlmes. Ja kaut reizi kāda mūsu vēlme nepiepildās, mums tas šķiet netaisnīgi un mēs tūdaļ jūtamies dzīves apkrāpti.

Es nezinu, vai arī citu kultūru cilvēki tikpat neatlaidīgi uzstāj uz visu savu vajadzību piepildījumu, ka vairs pat nespēj savā dzīvē saskatīt neko aizraujošu, bet mūsu kultūrā tā ir īsta sērga un nelaime! Pēc manām subjektīvām domām tā ir valdošās patērētāju ideoloģijas radīta. Ār katru reklāmu televīzijā vai presē cilvēki kļūst aizvien neapmierinātāki un muļķīgā, neapzinātā un neskaidrā veida viņi arvien vairāk jūtas dzīves piekrāpti. Tas attiecas ne tikai uz baudāmiem patēriņa labumiem, bet arī uz visu gludo, netraucēto un nopulēto dzīves modeli, ko reklāmas pasniedz kā augstāko laimi. Tas viss tiek uzturēts ar mākslīgi radītām un nepiepildāmām vajadzībām (kas bieži ir savstarpēji pretrunigas) un brīnišķīgi iet roku rokā ar virtuālo sapņu pasauli, romāniem, filmām un žurnāliem, kas mūs iecukuro.

Tomēr dzīve nelīdzinās kino, jo dzīve nav tik gluda un tajā viss nenotiek tik taisnīgi. Un, jo agrāk cilvēks izvirza savas nereālās, mākslīgi radītās pretenzijas pret dzīvi, jo agrāk tas atklāj šīs nesaskanīgās un disharmoniskās vērtības.

“Dzīvodami šādā kultūrā, mēs paši esam apliecinājums tam biedējoši īsajam attālumam, kas ir starp mūsu vēlmēm un vēlmju piepildījumu, starp mūsu vajadzībām un šo vajadzību apmierinājumu. Tajā pašā laikā arī mūsu sarūgtinājuma un spriedzes slieksnis ir kļuvis bīstami zems.”32 Mūsu kultūra gluži vienkārši ir nenobriedusi! Es skaidri nezinu: vai nu mūsu kultūra ir nepieaugusi, vai arī tā patlaban “atgriežas bērnībā”. Taču šajā kultūrā ir nepārprotami jūtams kaut kas bērnišķīgs, kas paniski vairās no jebkādām sāpēm un par katru cenu vēlas bēgt no visām grūtībām un šķēršļiem. Tikai nedaudzi ir gatavi atteikties no savām baudām kādu ētisku vai principiālu apsvērumu dēļ, - pretēji jebkādiem ētiskiem un loģiskiem apsvērumiem tiek izdarīti aborti, nogalinot nedzimušus bērnus, lai tikai atbrīvotos no jebkādām problēmām (un viņu mazie ķermenlši tiek izmantoti pretgrumbu krēmos!).

Vēlme ziedoties un panest ciešanas mūsdienu pasaulē ir gaužām niecīga. Varbūt mēs pārāk dziļi esam iestrēguši Zigmunda Freida dziņu teorijā (šoreiz neminēsim viņa nopelnus). Iespējams, ka Freida pamatdoma, ka cilvēkam jābauda, mums ir jālīdzsvaro ar Viktora Frankla domu, ka cilvēkam jācieš, ja tas vēlas būt harmonijā ar sevi. Negribu atkārtoties, tāpēc vēlreiz minēšu tikai šo: mūsu dzīve nav viegla pastaiga, bet gan cīņas un spriedzes pilna. Zināmā mērā tā ir arī mūsu atbildība, vai dzīves konflikti darīs mūs rezignētus un padevīgus, vai arī mēs uztversim šos pārbaudījumus konstruktīvi, lai iegūtu jaunu dzīves spēku un piepildījumu.

'Го sacīju jau iepriekš: ne vienmēr tas izdodas. Daudzkārt ciešanas, vismaz konkrētajā acumirklī, ir pārāk spēcīgas un nomācošas. Taču, kad viss jūk un brūk, kristietis zina, ka ciešanām jēgu piešķir tikai Dieva mīlestības pilnais prāts. Pievērsiet uzmanību tam, ka arī neticīgi cilvēki pat visbriesmīgākajās ciešanās ir spējuši atrast spēku un izaicinājumu, jaunu skatījumu un gudrību, laimi un jēgu.

Viktoru Franklu mēs jau pieminējām. Viņa fundamentālā “logo-terapija” (kur “logos" ir jāsaprot kā “jēga”) savulaik tapusi saistībā ar viņa koncentrācijas nometnes pieredzi.

Šeit varētu citēt arī citus ebreju tautības cilvēkus:

“Izšķirošais nav tas, kas ar mums notiek, kad tiekam nospiesti pie zemes, bet gan tas, kā mēs pret to attiecamies - ko no tā gūstam un ko tas mūsos atraisa”

Martins Būbers.33

Ben Gurions (kas nebija reliģiozs cilvēks) rakstīja savai sievai, kas bija stāvoklī un kas viņam bija jāpamet, lai varētu doties uz Palestīnu:

“Nevienu mirkli man nav bijusi vēlme tev dot mazu, lētu un pasaulīgu laimi. Esmu gatavojis tevi ar domu par lielu, svētu, cilvēcisku laimi, kas gūstama tikai ciešanās un sāpēs. Tas ir bijis manas dzīves lielākais prieks, ka patlaban varu justies pārliecināts, ka tu esi dzimusi šai laimei., ciest kopā ar mani lielas lietas labā, un esi pelnījusi, ka godbijīgi noliecu galvu tavā priekšā. Tādēļ es tik ļoti sirsnīgi tevi mīlu.”

Tā nav nejaušība, ka šeit ir citēti ebreji. Ebreju tauta ir spilgtākais piemērs tam, ka lielākās dzīves vērtības veidojas un attīstās cilvēcisko ciešanu vidū. Jau iepriekš norādīju, ka tas nenotiek automātiski. Ikvienam ciešanu apņemtam cilvēkam, gan ebrejam, gan pagānam, ir pašam jāpieliek pūles, lai “vērstu ļaunu par labu”.

Šāds izaicinājums ir apslēpts ikviena cilvēka cīņās: mēs neesam bezpalīdzīgi upuri nepielūdzama likteņa varā! Mums ir iespēja sīksti cīnīties pret ciešanām un censties, lai atvieglotu mūsu pašu un arī citu cilvēku dzīvi. Mums ir iespēja tiekties pēc prieka, rast spēkus un spējas mūsu iekšienē, kas uzveic nelaimes.

Un pat tad, ja mūsu nelaimi nav iespējams novērst, mēs tomēr neesam bezpalīdzīgi, jo arvien varam kopt savu iekšējo attieksmi. Jā, patiesi, vai mēs vienmēr esam gatavi meklēt tos resursus, kas atrodami mūsos un mūsu apkārtnē, lai satvertu savu nelaimi aiz ragiem un piespiestu to nest mūs uz priekšu un darīt mūs labākus?

Vai tu, piemēram, pieņem to kā izaicinājumu, ka esi bezdarbnieks un darīts brīvs tām aktivitātēm, kurām citiem cilvēkiem nav laika? Vai tu esi gatavs pielikt pūles, lai savu ikdienu piepildītu ar jēgpilnu darbošanos, kas kalpo tev un citiem?

Vai tu saskati iespējas, kas dotas jūtīgam, iespējams, depresīvi noskaņotam prātam? Proti, ka tu spēj paskaidrot citiem, ko nozīmē būt līdzjūtīgam pret saviem līdzcilvēkiem un viņu problēmām, jo tev kā cietējam šī dzīves dimensija ir tuva un saprotama, bet virspusējs prāts to vienkārši nesaprot. Vai tu esi gatavs ieraudzīt, ka tavas mentālās cīņas var kļūt par tavu iekšējo resursu?

Kāda man pazīstama sieviete, kas gadiem ilgi bija cīnījusies ar depresiju, reiz man vēstulē rakstīja, ka depresija esot bijusi “pašas konstruktīvākās no visām ciešanām”.

Kāds cits cilvēks to ar atšķirīgiem vārdiem ir pateicis divos pantos: “Sāpes

veido mūsu dzīvi, vai ne tā?

Labās sāpes un ļaunās sāpes.

Labās sāpes un ļaunās sāpes -abas tomēr sāpīgas.

Atšķirība tikai tā, ka labās sāpes asina maņas, bet ļaunās sāpes tās notrulina”

Tilde Bloha.

Un vēl - vai tu saskati sev izaicinājumu tad, kad dzīvo vientulībā un neesi ģimenes dzīves nodarbināts? Vai tu saproti, ka, būdams bez laulātā raizēm un atbildības, tu daudz vairāk vari izpausties radoši, kas ģimenes cilvēkam tik daudz nav dots?

Vai tu proti gūt labumu no slimības, kas tev māca dzīvot mierā un klusumā? Arī slimība var būt iespēja un izaicinājums.

Lai cik tas izklausītos rupji un neaptēsti, tomēr arī par nāvi var sacīt daudz ko pozitīvu:

“Daži vīri un sievas tikai pēc laulātā drauga aiziešanas pirmoreiz ir sākuši nodarboties ar savas personības pilnveidošanu. Tie beidzot sāk patstāvīgi domāt, pieņem lēmumus un nostājas paši uz savām kājām. Par vientuļnieka dzīvi kādreiz mēdz sacīt, ka tā ir tikai pusdzīve. Bet ļoti bieži šis raksturojums vēl precīzāk atbilst dažam labam laulātam cilvēkam, kas savā kopdzīvē nav rīkojies sevišķi patstāvīgi” Karls Vislofs.34

Cili labāk un ticamāk par mani pratīs stāstīt par dažādiem mūsu dzīves izaicinājumiem. Bet mēs nekādā gadījumā nedrīkstam pieļaut, ka ši nenobriedusī kultūra mūs iebiedē un neļauj savā starpā apspriest tamlīdzīgu pieredzi.

Šo nodaļu labāk pabeigsim tā: pasaule ir skaista un dzīve ir aizraujoša, bet nereti mums vienalga nākas piedzīvot kaut ko tik samaitātu, atbaidošu un riebīgu, ka nākas secināt, ka tas viss nekam neder. Pasaule ir kā slima ar vēzi un turpina savu trūdēšanu. Kad pieredzam cilvēku spīdzināšanu, bērnu ļaunprātīgu izmantošanu, laulāto izmisīgās savstarpējās cīņas, kā arī to, ka izplatās ļaunums, plosās kari un miljoniem cilvēku iet bojā no ieročiem un līdzcilvēku pasivitātes, mums ar laiku kļūst pilnīgi skaidrs, ka optimistiskais pasaules uzskats neatbilst realitātei.

Jā, tas viss nekam neder. Labākais, ko Dievs var darīt šīs pasaules labā, ir ļaut tai tiesas dienā sadegt, jo tā vairs nav labojama, lai šīs pasaules vietā varētu nākt jaunas debesis un jauna zeme.

Kaut tas drīzāk notiktu! Nāc, Kungs Jēzu!

II dala

У

Mazs uzmundrinājums lasītājam, kas cieš smagus pārbaudījumus: pirmajā daļā es vairākkārt dažādus tematus atliku uz otro daļu. Lai grāmatu lieki nesarežģītu, daļu no “smagajiem” tematiem es esmu atstājis uz beigām. Pirmajā daļā esmu centies runāt tik vienkārši, cik vien šai ziņā ir iespējams, un tā ir lasāma arī bez otrās daļas.

Lai arī otrā daļa vairāk līdzinās ticības mācībai un teoloģijai, tomēr turpmākās lappuses ir ne mazāk nozīmīgas. Esmu pārliecināts, ka īsta ticības mācība ir pati dzīves sāls, turklāt pēdējās lappuses nebūt nav tik “teoloģiskas”, ka tās nespētu lasīt ikviens, kas izlasījis sākumu.

9. EVAŅĢĒLIJS PAR APSLĒPTO DIEVU

“O! give me that old time religion, give me that old time religion, give me that old time religion, it’s good enough for me!”

A. Kristietība - ticība, kas sarūgtina.

Par kristietību ir sarakstīti veseli grāmatu kalni, taču zīmīgi, ka tikai pavisam nedaudzi ir rakstījuši par to, kas pilnīgi noteikti ir bijis pārsteigums ikvienam kristietim: ka mūsu kristīgā ticība ir radījusi mums arī sarūgtinājumus.

Bībelē un sludināšanā mēs saņemam simtiem Dieva apsolījumu: apsolījumus par mieru, atdusu un pasargājumu no visa ļauna.

Viņš sola par mums rūpēties, lai nevienam no mums nevajadzētu raizēties.

Viņš sola mums dot visu, ko Viņa vārdā lūgsim. Viņš sola mums stingru pārliecību un nesatricināmu cerību. Taču šai ziņā vislielākais pārsteigums mums ir milzīgā plaisa starp kristietības apsolījumiem un mūsu ikdienu!

Protams, tā nav laba reklāma kristīgai ticībai, ja tā netur doto vārdu, un tieši tāpēc mēs tik reti dzirdam, ka tas tiek pieminēts. Ja arī viens vai otrs nabadziņš to savā izmisumā neviļus ir atzinis, tad drīz vien šādas runas top noslāpētas: “Nē, tā nevar būt, tas nav iespējams, tu vienkārši esi pārguris, un rīt viss noskaidrosies.”

Pati izplatītākā atruna ir šāda: “Dievs to nav domājis burtiski. Uz mūsu lūgšanām Viņš var atbildēt arī noraidoši (lasi: Viņš gandrīz vienmēr atbild noraidoši). Īstenībā jau prieks nemaz nevar būt tik pilnīgs, kā Svētie Raksti to apsola (un tas arī nebūtu veselīgi).”

Tas var būt samērā nomācoši un nogurdinoši, ja ik reizi, kad, piemēram, lasām Jēzus radikālos apsolījumus par lūgšanu piepildījumu, daudzi tūlīt klupdami krizdami steidzas ar visiem saviem vienkāršojumiem - it kā ar Dieva vārdu īsināšanu un apcirpšanu mēs glābtu sev dzīvību! Tas ir viegli saprotams, jo kurš gan vēlēsies atzīt savu skepsi un sarūgtinājumu? Turklāt tā nav laba sajūta, kad Dieva apsolījumiem ir jārada kādi īpaši paskaidrojumi, atrunas un Svēto Rakstu tekstus nākas ierobežot. Bet ko gan citu darīt?!

Drusku godīgāk šķiet ieņemt rezignētu attieksmi, taču arī tas ir liktenīgi, jo tā cilvēks atzīst plaisu starp Dieva apsolījumiem un savu ikdienu, kā arī atmet cerību, ka jelkad varētu būtu citādi. - Varbūt citi ir sasnieguši uzvaras, prieku un piepildījumu, bet man ir jāsamierinās ar viduvēju, nabadzīgu kristīgu dzīvi. Protams, visu savu sarūgtinājumu cilvēks patur pie sevis (tāpēc visi domā, ka ir tādi vienīgie) un bieži to neatzīst arī pats sev.

Un visbeidzot ir tie, kas neļaujas sarūgtinājumiem un saka: “Tie ir meli, jo Svēto Rakstu solītā laime noteikti ir sasniedzama. Es sasniegšu pilnīgu prieku, pat ja man jālauž savs kakls!” Tā šie cilvēki dzenas no viena piedzīvojuma uz otru, no vienas kristīgas sapulces uz otru, no viena veiksmes sludinātāja pie cita. Tie bez apstājas un nemitīgi meklē metodi, kas sarūgtinājumu pilno ikdienu pacels augstāk - tai spožumā un godībā, kas atbilstu Dieva paredzējumam. Tādēļ viņi ik reizi ar katru jaunu kustību, ar katru jaunu metodi dodas pretī (īslaicīgiem) panākumiem, lai gūtu sekmes un uzvaras.

Viens no retajiem, kas ir pavisam atklāti un godīgi runājis par lielo plaisu starp Dieva apsolījumiem un mūsu ikdienu, ir Mārtiņš Luters. Viņš ir tas kristietis, kuram vislabāk ir izdevies šīs lietas saskaņot - nevis ar atrunām, aizbildinājumiem vai jaunām metodēm, bet ar brīvību nesošu revolūciju: ar Evaņģēlija jaunatklāsmi par apslēpto Dievu!

B. Brīvību nesošā krusta ticība.

Kad Luters, pretēji visai savā laikā valdošajai teoloģijai (un daļēji pretēji savam mīļotajam Augustīnam), bija no jauna atklājis Jaunās Derības mācību par attaisnošanu ticībā, viņš izdarīja arī nepieciešamās konsekvences baznīcas mācībā un dzīvē. Tikai, visu laiku paturot prātā Lutera kaislīgo cīņu par attaisnošanu, mēs spēsim arī saprast viņa mācību par baznīcu, sakramentiem, viņa izpratni par cilvēku, sabiedrību un Bībeles interpretāciju, kā arī viņa cīņu pret katoļu, reformātu, humānistu uzskatiem un viņa degsmi par baznīcas mācību un dzīvi. Attaisnošana ticībā ir kā atslēga, lai saprastu visu viņa teoloģiju un kontroverses, jo Luters šai mācībai allaž pievērsa īpašu uzmanību.

Viena no svarīgākajām Lutera attaisnošanas mācības konsekvencēm bija krusta teoloģija, kas kļuva par viņa teoloģijas pamatu. Svētajos Rakstos viņš atklāja, ka Dievs patiesībā vienmēr piepilda Savus apsolījumus, glābj un attaisno ticīgo, pilda lūgšanas un sargā mūs no visa ļauna - taču Viņš to dara apslēpti. Mūsu ikdiena faktiski ir Dieva brīnumu pilna. Tas Kungs mums ir patiesi klātesošs ar Savu spēku un mīlestību, un Viņa apsolījumi piepildās bez atrunām un visā pilnībā - vienīgi mēs to nevaram redzēt.

Tādējādi Dievs mums ir devis pašu lielāko un aizraujošāko izaicinājumu; kā teicis Kirkegors - paļāvībā neredzamajam izdarīt lēcienu 70 000 jūras asu dziļumā, proti, ticībā Viņam, kuru mēs tik reti jūtam un piedzīvojam! Viņš mūs izaicina kļūt brīviem no jūtu, emociju un pieredzes tirānijas, un paļauties vienīgi uz Viņa vārdu.

Luters apgalvo, ka Dievs Sevi atklāj ar pretstatu. Tas, kā mēs Dievu arvien sajūtam un piedzīvojam, ir tiešs pretstats tam, kāds Viņš ir īstenībā! Un degpunkts Viņa neparastajam un pārdrošajam atklāsmes veidam ir Kristus krusts. Svētais, neredzamais Dievs Savu kritušo radību sastop tieši tur, kur Jēzus karājas starp debesīm un zemi. Tur Viņš atklāj Savu būtību vienīgajā iespējamā veidā, kā grēcinieks var Viņu sastapt - kad Viņš ir apslēpts, nicināts un satverams vienīgi ticībā.

Luters no jauna atklāja Pāvila atstāto mantojumu. Pāvilam kristīgā ticība bija “krusta vārds”, kas dabīgajam cilvēkam nešķiet nekas dievišķs, bet tikai Dieva muļķība un Dieva vājība.

“Jo vēsts par krustu ir ģeķība tiem, kas pazūd, bet mums, kas topam izglābti, tas ir Dieva spēks. .. Jo, kad pasaule ar savu gudrību Dievu Viņa gudrībā neatzina, tad Dievam labpatika izglābt ticīgos ar ģeķīgu sludināšanu. Jūdi prasa zīmes, un grieķi meklē gudrību. Bet mēs sludinām Kristu, krustā sisto, kas jūdiem apgrēcība un pagāniem ģeķība, bet tiem, kas aicināti, tiklab jūdiem, kā grieķiem, Dieva spēks un Dieva gudrība. Jo Dieva ģeķība ir gudrāka nekā cilvēki, un Dieva nespēks ir stiprāks nekā cilvēka.. Bet, kas ģeķīgs pasaulē, to Dievs ir izredzējis, lai liktu kaunā gudros; un, kas nespēcīgs pasaulē, to Dievs ir izredzējis, lai liktu kaunā stipros; un, kas pasaulē zems un nicināts un kas nav nekas, to Dievs ir izredzējis, lai iznīcinātu to, kas ir kas; lai nekas, kas ir miesa, nelielās Dieva priekšā” (1. Kor. 1:18-29).

Golgātā, kaut arī izskatījās pēc sakāves, bija īsta Dieva uzvara. Tā bija spēks un gudrība, lai arī izskatījās pēc nespēka un neprāta. Dieva visu laiku dižākais darbs tik ļoti izskatījās pēc pilnīga fiasko un neveiksmes, ka katra nākamā paaudze ir klupuši un kritusi pār šo krusta piedauzību.

“Ja tas nebija noticis iepriekš, tad kāpēc Jēzus vismaz tagad (t. L, no krusta) nenodemonstrēja kaut ko dievišķu, neglābās no šī apkaunojuma un netiesāja tos, kas augstprātīgi bija vērsušies pret Viņu un Tēvu?”

Celsus, grieķu filozofs, apm. 180. g. pēc Kristus.

Bet “krusta teoloģija” nerunā tikai par Golgātu. Krusts ir apzīmējums visai teoloģijai.35 Dieva atklāsmes veidu, kas parādās Jēzus krustā, viņš konsekventi saskata visā glābšanas darbā - gan vēsturē, gan Rakstos, gan atsevišķu cilvēku dzīvē: Tas Kungs Sevi atklāj ar pretstatu: “Tiešām, Tu esi noslēpumains Dievs, Israēla Dievs un Glābējs!” (Jes. 45:15).

Visas reliģijas zina, ka Radītājs ir neredzams, bet kristietība zina arī to, ka savā veidā Dievs nav redzams un jūtams arī kā Glābējs. Tas saistīts ne tikai ar to, ka Viņš ir neredzams cilvēka acij, bet arī to, ka visa Viņa glābšana ir tik dziļi apslēpta cilvēka kritušajai dabai, ka to atzīst tikai ticība. Pati dievišķā atklāsme kļūst mums par “krustu”, jo tā ir kā pliķis sejā visām mūsu reliģiskajām ilgām un cerībām.

Aplūkosim to konkrētāk. Kad visuvarenais Dievs visbeidzot atklājās cilvēkiem, Viņš izvēlējās visparadoksālāko veidolu, kādu vien var iedomāties: vāju, raudošu, mirstīgu cilvēkbērnu, kas ir pilnīgi atkarīgs no savas mātes un tēva. Šis bērns bija tas pats Dievs, kura vārdu Jāzeps un Marija knapi uzdrošinājās izrunāt, jā, tas pats Dievs, kurš viņus baroja, mierināja un sargāja!

Jau kopš paša sākuma Dieva atklāsmes veids ir bijusi “zīme, kurai runā pretī” (Lk. 2:34), un visā Savā dzīvē, rīcībā un sludināšanā Jēzus bija tāds, kuram allaž bija iespējams runāt pretī. Nekad netika dots neatvairāms pierādījums. Viss Viņa veikums nāca kā izaicinājums izvēlēties, izlemt, atgriezties - tieši tādēļ, lai ticētu.

Jēzus persona bija pārsteidzoši un pat mulsinoši ikdienišķa: Viņam neticēja pat Viņa paša brāļi, kas Viņu labi pazina. Visi krietnie Nācaretes pilsoņi pārāk labi zināja galdnieka dēlu, lai spētu pieņemt, ka Viņā ir kas īpašs. Viņš tik ļoti līdzinājās visiem pārējiem cilvēkiem, ka Viņa atpazīšanai pārējo vidū bija vajadzīgs nodevējs, kas Viņu uzrādīja. Godīgi sakot, gandrīz visus ievērojamākos Jēzus brīnumdarbus jau Vecajā Derībā bija veikuši kādi citi! Viņš patiešām vienlaikus bija gan Dievs, gan cilvēks, taču Savu dievišķību -to, kas saskaņā ar vispārējo reliģiozitāti vislabāk būtu pārliecinājis pūli - Viņš bija tik etcktīvi apslēpis, ka praktiski nekad Viņā nebija redzams nekas cits kā vien vīrs no Nācaretes.

Atsevišķas reizes Jēzus popularitāte pieauga tik strauji, ka būtu vajadzīga tikai dzirkstele, lai aizdedzinātu visu pūli Viņa pielūgsmē. Tā vietā Viņš pavisam pēkšņi atkāpās vai darīja Savu vēstījumu tik asu un piedauzīgu, ka pat mācekļi nepatikā novērsās. Jānis mums stāsta par to vairākkārt. Bet Marks īpaši lielu uzmanību pievērš tam, ko teologi sauc par “Mesijas noslēpumu”: ka Jēzus Saviem mācekļiem un sekotājiem aizliedza Viņu tiešā veidā saukt par Mesiju, kā arī runāt par Viņa brīnumiem. Tādējādi Evaņģēlijā Kristu visspēcīgāk apliecina tieši ļaunie garie, t. i., tie, kurus Viņš grasījās izdzīt.

Pat Savas līdzības, ko mēdz aplūkot kā ģeniālus pedagoģijas piemērus, Jēzus pūlim sludināja tāpēc, lai “tie redzēdami redz un nenomana un dzirdēdami dzird un nesaprot..” (Mk. 4:10-12). Pūlim šīs līdzības pašas par sevi bija kā krusts, jo tās bija pilnas ar piedauzīgiem salīdzinājumiem, neatbildētiem jautājumiem un tiešiem izaicinājumiem. Ja Jēzus līdzībās mēs nesajūtam šo dzelksni, tad vainīga ir tikai un vienīgi mūsu pašu rutinētā un paviršā lasīšana!

Nebrīnīsimies, ka jūdi kļūst dusmīgi un neapmierināti. “Cik ilgi Tu mūs turēsi neziņā? Ja Tu esi Kristus, saki mums to skaidri!” (Jņ. 10:24). Viņi nemitīgi prasa zīmi (lai tiem nebūtu jāizdara izvēle un jāatgriežas). Bet Jēzus zīmēm arvien ir iespējams runāt pretī, un tikai tiem, kas grib būt Jēzus mācekļi, zīme kļūst par ticību apstiprinošu liecību (Jņ. 20:30 utt.), un viņi nonāk nedaudz tuvāk līdzības izpratnei.

Galu galā jūdi dusmās eksplodē: mēs nelēksim 70 000 jūras asis dziļumā! Viņš mums par to atbildēs! Viņš tiek vests sasiets un pazemots, zākāts un nopratināts: “Vai Tu esi Kristus?” Viņu sit, apspļauda un ved pie Pilāta: “Vai Tu esi Jūdu ķēniņš?” Un tikai tad Viņš atzīst: “Jā, Es tas esmu.” Tikai tad ar ievainotiem locekļiem, asiņainu muguru, piekauts un pazemots Viņš var sacīt: jā, Es esmu Visaugstākā Dēls. Es esmu jūsu vienīgā cerība, jūsu Mesija, jūsu Dievs.

To Viņš var sacīt tāpēc, ka tagad Viņa dievišķums ir tik ļoti dziļi apslēpts gan Viņa draugiem, gan ienaidniekiem, ka to apliecina tikai Viņa kailais vārds. Totāla piedauzība! Tagad Dieva pestīšanas plānu neviens vairs nesajauks ar saviem reliģiskajiem aizspriedumiem. Tagad Viņš sarūgtina ne tikai pūli, bet arī pašus mācekļus. - “Bet mēs bija cerējuši.”

Šeit sastopas Dieva atklāsme un cilvēku reliģiskie aizspriedumi, un šai lielajā sadursmē Kristus tiek satriekts un salauzts. Dievs-Cilvēks karājas starp debesīm un zemi. Krusta degpunktā mirst Kristus - Dieva nolādēts, jo nes visas pasaules grēku parādu, un cilvēku nolādēts, jo ir sarūgtinājis viņu reliģiskās ilgas un cerības. “Jūdu ķēniņš” - tagad vairs nav iespējams nākt pie Ķēniņa ārpus šīs piedauzības. Nekā citādi Kristus nav sastopams kā vien zem Dieva pazudinošā lāsta un zem Viņa beznosacījuma žēlastības.

Daudzi korekti iebildīs, ka ar krustu viss nebeidzas. Tas tiesa. Taču, kamēr vien dzīvojam šai pasaulē, krusts arvien būs mūsu sastapšanās ar Dievu. Protams, augšāmcelšanās ir tikpat konkrēta kā krustā sišana, tomēr cilvēki to nevarēja redzēt un piedzīvot tādā pašā veidā. Kad Kristus kā uzvarētājs cēlās augšā no kapa un uzveica nāvi, arī tas notika apslēptībā. Nevienam cilvēkam nebija dots redzēt augšāmcelšanās brīdi. Pie krusta Jēzus karājās visas pasaules acu priekšā, bet Savā augšāmcelšanās uzvarā Viņš bija pilnīgi viens.

Nedomāsim, ka tas bija tāpat vien! Jēzus to vēlreiz apstiprināja nākamajās dienās: kad Viņš sastapa mācekļus uz Emaus ceļa un devās ar tiem pastaigā, tad tā vietā, lai priecīgi izsauktos: “Es tas esmu!”, Viņš turēja mācekļu acis, ka tie Viņu nepazina. Jēzus nedeva viņiem to, kas tiem šķietami visvairāk bija vajadzīgs, proti, ka Viņš tos sveiktu un samīļotu, nē, Viņš tiem noturēja Bībeles stundu! Kad mācekļi Viņu beidzot pazina, Jēzus pazuda.

Mācekļiem šīs četrdesmit dienas pēc augšāmcelšanās katrā ziņā bija aizraujošas, tomēr arī ļoti juceklīgas un mulsinošas: vai Jēzus ir šeit vai nav?! Mācekļi Viņu pēdējo reizi redz Debesbraukšanas dienā, kad ar Augšāmcelto ir bijuši kopā jau vairākas reizes. Un evaņģēlists Matejs ar nesaudzīgu atklātību, gandrīz šokējoši stāsta: “Un, kad tie Viņu redzēja, tie nokrita Viņa priekšā ceļos, bet citi šaubījās.”

Jēzus atkal un atkal laiž garām iespēju vienreiz par visām reizēm izbeigt visas šaubas un ļaut tiem redzēt, saprast, piedzīvot, just un satvert to, pēc kā viņi tik dedzīgi ilgojās. Kā viens vīrs to formulējis: “Jēzus būtu ikviena sabiedrisko attiecību speciālista murgs.” Kāpēc Viņš visu laiku slēpjas? Kāpēc Viņš triumfējoši neierodas Jeruzalemē un neļauj augstiem priesteriem likt pirkstus Viņa naglu rētās? Kāpēc Viņš neparādās Savā varenībā un neizbeidz krusta kaunu?

Tāpēc, ka Jēzus māca Saviem mācekļiem ticēt - ticēt Svētajiem Rakstiem, ticēt Viņa kailajiem vārdiem. Jēzus māca tiem svētīgo ticību, “kas neredz, bet tomēr tic” (Jņ. 20:29).

Tā vietā, lai paliktu pie mums un ap starojošo Pestītāja tēlu pulcinātu pie Sevis lielu pūli un apbrīnotāju baznīcu, Jēzus atstāja mūs un atgriezās debesīs! Nu jau gadsimtiem ilgi Viņš ir ļāvis Savai baznīcai ciest un cīnīties, ne reizi nedodams mums vairāk kā nojausmas zibsni no Savas dievišķās Personas.

“Viņu jūs mīlat, lai gan neesat To redzējuši, uz Viņu jūs ticat,

To tagad neredzēdami, un priecāsities neizsakāmā un apskaidrotā priekā” (1. Pēt. 1:8).

Luters skaidrāk par jebkuru citu saprata, cik konsekventi Dievs īsteno Savu apslēptību arī baznīcas un kristieša dzīvē. Kā salīdzinājumu viņš izmanto Mozus satikšanos ar Dievu uz Horeba kalna (2. Moz. 33):

“Kad Mozus sacīja: “Rādi man, lūdzams, Savu godību!” .. Dievs atbildēja: “Manu vaigu tu nedrīksti redzēt, jo cilvēks nevar Mani redzēt un palikt dzīvs.” Pēc tam Tas Kungs sacīja: “Redzi, še pie Manis ir vieta, kur tu vari nostāties uz klints.

Un notiks, kad Mana godība ies tev garām, Es likšu tev stāvēt klints spraugā un segšu pār tevi Savu roku, līdz kamēr būšu pagājis garām. Un, kad Es pacelšu Savu roku, tu Mani redzēsi no muguras, bet Mans vaigs nebūs redzams.””

Mēs redzam Dievu no mugurpuses, saka Luters. Kad Dieva palīdzība ir vistuvāk, ticīgam šķiet, ka tā ir ļoti tālu prom.36 Dievs liekas dusmīgs un bargs, bet patiesībā ir mīlestības un gādības pilns. Viņa valstība šķiet vāja, bet tā uzveic visas citas varas. Kad Dievs pazemo, novārdzina un nogalina, Viņš to dara visu acu priekšā. Kad Viņš paceļ, stiprina un atdzīvina, tas notiek apslēpti. Dievs neguļ, Viņš tikai slēpjas.

No tā izriet, ka krusta teoloģija, pareizi saprasta un sludināta, cilvēkam nes brīvību. Visu atrunu, aizbildinājumu, apātijas un drudžaino pūliņu vietā Luters liek ticību! Pretēji tajā laikā valdošajai tradīcijai Luters ticību formulē kā paļaušanos (nevis tikai piekrišanu baznīcas dogmām). Galvenā ticības definīcija viņam ir Vēstule ebrejiem 11:1: “Jo ticība ir stipra paļaušanās uz to, kas cerams, pārliecība par neredzamām lietām.” - Kaut Dievs un Viņa darbs savā patiesajā būtībā nav redzams, jūtams un piedzīvojams, tomēr ticība spēj paļāvīgi satvert Viņa labestību un pestīšanu.

Ticība nebūt nav kāds teorētisks minējums, bet gan paļāvība, drošība un prieks, ka beidzot es varu atrast mieru Viņa apsolījumos. Es uzticos Viņa vārdam, ka Viņš pilda visu, ko sacījis. Ja neredzu savu lūgšanu piepildījumu un Viņa klātbūtni tā, kā biju gaidījis, tas nelaupa man mieru, jo mans miers ir pamatots Viņa vārdos. Tā Viņš ir iekārtojis Savu valstību un Savu pestīšanas plānu. Kā rakstīts:

“Bet mēs glabājam šo mantu māla traukos, lai spēka pārpilnība būtu no Dieva un ne no mums” (2. Kor. 4:7).

Dārga manta māla traukos. Saskaņā ar Jauno Derību tas būtu labs mūsu kristīgās dzīves virsraksts. Šajos vārdos nav notušēta un slēpta plaisa starp Dieva apsolījumiem un mūsu dzīves pieredzi, bet aplūkota kā spriedzes un izaicinājumu pilna realitāte: šī dārgā manta ir īsts, brīnišķīgs un pāri plūstošs spēks. Tas nekas, ka dārgā manta ir ietverta un iesaiņota neglītā un rupjā māla traukā.

Šiem vārdiem vajadzētu mainīt manus priekšstatus par kristīgu dzīvi un sarūgtināt manu paštaisno reliģiozitāti. Jēzus nemainās, Viņš vienmēr paliek tas pats. Un Viņš spīd manā dzīvē aizvien spožāk un bagātīgāk pēc tam, kad māla trauki atklājas un saprot savu lomu. Tāpēc Dieva apslēptība pati par sevi ir bagātība un tā ir tālu no jebkādas nabadzības. Jo ticība spēj dzīvot un priecāties Dieva spēkā un Viņa mīlestībā, kas mums nav redzama. Ticība spēj tverties pie neredzamas pestīšanas un priecāties par apslēpto Kristu.

Kas negrib atrasties māla traukos, bet grib redzēt un savām rokām aptaustīt dārgumus, tas nekad ari neatradīs Dieva bagātības. Tāds cilvēks savā dzīvē neatklās neko citu kā vien māla traukus un nepiedzīvos neko citu kā vien sarūgtinājumu.

Aplūkosim to konkrētāk.

1. Kristietības lielākais dārgums ir attaisnošana ticibā jeb “taisnība no Dieva”, proti, ka ticībā Jēzus asiņu dēļ es esmu “šķīsts un taisnīgs, debesu cienīgs”. Pašlaik man šis dārgums ir apslēpts visprastākajos, piedauzīgākajos māla traukos, kādus vien var iedomāties, jo vienlaikus pēc savas dabas esmu bezdievīgs sava Pestītāja pretinieks. Es grēkoju ik dienas, un dziļi manī mājo slepenas dusmas pret Dievu. Vai mans grēcīgums liegs man priecāties par Dieva žēlastību? Nē, lielais prieks par Dievu, kas attaisno bezdievīgo, nav salīdzināms ne ar kādu farizejisku paštīksmināšanos. Evaņģēlijs patiešām grēciniekam dāvina tādu prieku, ko pat eņģeļi līdz galam nespēj apvert. Un, pat ja manī joprojām mājo ļaunums, es tomēr drīkstu kā dārgakmens spoguļoties Tā Kunga gaismā.

2. Dievs mums ir solijis Sava Svētā Gara žēlastības dāvanu un bruņojumu, īstu un varenu spēku. Mēs veiksim vēl lielākus darbus nekā Kristus (Jņ. 14:12). Taču šis spēks nekad nekļūst par mūsu īpašumu. Mēs paši vairāk pieredzēsim bailes un vājību (1. Kor. 2:1-4). Gara apbruņojumu un svētīgo spēku mēs vairāk sajutīsim nevis kā personisku spēku, bet gan kā nespēka pilnu atkarību no Jēzus (2. Kor. 12:7-10). Dievs ar visu Savu pārmācības arsenālu, kas māca pazemibu, neļaus mums kļūt augstprātīgiem un paļauties uz savu garīgumu, tāpēc Savu brīnumaino spēku Viņš efektīvi apslēpj bezspēcības māla traukos.

3. Dievs ir atklājis Savu vārdu - nevis ar dārdošu debesu balsi vai uguns rakstiem, bet ar kādu īpašu cilvēcisku grāmatu. Protams, Bībele izceļas ar atzīstamu kvalitāti un pārsteidzošu saskanību, taču, ja raugāmies tīri literāri un filozofiski, tā ne ar ko īpaši neizceļas (sk. Kirkegora mazo traktātu “Par atšķirību starp ģēniju un apustuli...”37). Šis fakts var būt ļoti mulsinošs, ka Dievs Savu nemaldīgo atklāsmi ir licis tik piezemētos un cilvēciskos māla traukos, kur tekstu autori ir paturējuši savu individuālo raksturu un Dievs nav saudzējis mūs no acīmredzamām grūtībām un pretrunām. Plaisa var šķist pārāk liela: Dieva atklāsme un māla trauki, proti, ka Dievs ir ļāvis tik lielai pestīšanas drāmai norisināties “pasaulīgas” vēstures ietvaros!

4. Kad Dievs pazudušiem cilvēkiem dod jaunu dzīvību un piešķir tiem Svēto Garu, grēku piedošanu un mūžīgo dzīvību, tas nenotiek spožumā un debesu mūzikas pavadībā, bet ar dažām saujām parasta ūdens un īsu mācītāja runu. Nav nekāds brīnums, ka daudzi dusmojas uz “māla traukiem” un noliedz, ka Kristības spēj sniegt tik daudz, cik sola Svētie Raksti. Šī piedauzība attiecas arī uz Svēto Vakarēdienu: šie mazie, gandrīz bezgaršīgie maizes gabaliņi un malciņš lēta vīna taču nevar būt Jēzus miesa un asinis! Tas noteikti ir jāsaprot simboliski.

Tomēr nē. Kristības ir ūdens, kas glābj (1. Pēt. 3:20), un Svētais Vakarēdiens, saskaņā ar Jēzus vārdiem, ir Viņa krustā sistā miesa un Viņa izlietās asinis, kas grēcīgiem cilvēkiem pasniegtas kā patiess ēdiens un dzēriens.

5. Mēs visu mūžu lūdzam Dievu, lai sasniegtu īstus uzlabojums un uzveiktu savu grēku. Un Dievs patiešām pilda Savus solījumus, tā ka mūsu vecā, grēcīgā miesa arvien vairāk zaudē varu pār mums un mūsos sāk veidoties Kristus prāts.

Vai mums pašiem tas ir redzams? Vai varam just savas sekmes un uzlabojumus? Drīzāk tieši otrādi. Dievs apslēpj Savu pārvērtību spēku ar pieaugošu grēkatziņu māla traukos. Citādi mūsu farizejiskā lepnība kļūtu pavisam neciešama un izpostītu mūsu ticību. Vien Savas laipnības dēļ Dievs ir šādi iekārtojis mūsu dzīvi: “Jo jūs esat miruši, un jūsu dzīve līdz ar Kristu apslēpta Dievā” (Kol. 3:3). Vispārīgi runājot, Svētā Gara radītā nabadzība ir viens no pārsteidzošākajiem un sāpīgākajiem “māla traukiem”, - tā ir tāda nabadzība, kas neļauj gūt mierinājumu pašam sevī un savā reliģiozitātē.

6. Dieva valstība nav no šīs pasaules (Jņ. 18:36; Lk. 17:20 utt.). Bet visi taču gaida, ka tā nāks ārēji, redzami un uzvaroši! Tās vietā Viņš mums ir devis neredzamu valstību, kas nekad nav mainījusi šo pasauli vairāk kā ārējas reliģiozitātes izskatā, kas virspusēji līdzinās citām reliģijām, jo arī kristīgajā baznīcā ir strīdīgi, kļūdaini un kaitinoši cilvēki! Vēstule ebrejiem godīgi atzīst, ka mēs vēl neredzam, tomēr viss jau ir pakļauts Viņam (2:8). Šīs Vēstules sarakstīšanas fons ir kristiešu vajāšanas Nerona laikā (sk. 13:24). Tomēr “mēs redzam Jēzu,., nāves ciešanu dēļ ar godu un slavu vainagotu”. Tādēļ nav šaubu, ka viss ir pakļauts Viņam - Viņam pieder visa vara debesīs un virs zemes.

Jā, savā ziņā arī pati baznīca nav ar acīm ieraugāma. Baznīca, protams, ir redzama ar saviem amatiem, dievkalpojumiem un daudzveidīgo darbību, kas veic Dieva radošo darbu cilvēku glābšanai un nevis tikai uztur šīs pasaules pilsonisko kārtību. Taču nekas no šīs ārējās rosības negarantē, ka mums ir darīšana ar patiesi ticīgo Dieva baznīcu virs zemes.

““Es ticu uz vienu svētu kristīgu baznīcu” - tas ir tāds pats ticības artikuls kā visi pārējie. Neviens prāts, lai kā censtos, to nespēj līdz galam saprast. Velns to tādā mērā var samaitāt ar strīdiem un šķelšanos, ka tu neizbēgami pie tā ņemsi piedauzību. Tāpat arī Dievs var apslēpt baznīcu ar daudz un dažādiem trūkumiem un kļūdām, tā ka tu paliec par muļķi un spried par to aplami. Baznīca nav jāredz, bet tai jātic.

Ticība ir pievērsta neredzamajam. Secinājums ir šāds: mūsu svētums ir debesīs pie Kristus un mēs to neredzam savu acu priekšā pasaulē kā tādas tirgus preces”

Mārtiņš Luters, priekšvārds Jāņa atklāsmes grāmatai.

Arī patiesai baznīcai ir savas “pazīmes”.38 Taču neviena no šīm pazīmēm nav absolūta garantija, jo liekuļi tās var atdarināt. Par patiesām baznīcas zīmēm tās kļūst tikai tad, kad ir pareizi sludinātas, lietotas un ticētas.39 Kad Romas katoļu baznīca apliecināja savas ambīcijas būt stiprai, ietekmīgai un valdīt šai pasaulē, tad I.uters kā vienu no patiesas baznīcas pazīmēm nosauca to, ka baznīca šai pasaulē ir vajāta un nicināta.

“Septītkārt, ārējās lietās dievbijīgi un kristīgi ļaudis saņem svēto krustu kā zāles, ka tiem jāpanes nelaimes un vajāšanas, ciešanas un viss ļaunais., no velna, pasaules un miesas, jācieš raizes, nedrošība, izbailes, ārēji pieredzot trūkumu, netaisnību, slimību un vājumu, lai baznīca visādā ziņā būtu līdzīga savai galvai, Kristum.”

Citādi diezin vai ir iespējams pareizi lasīt tādas Svēto Rakstu vietas kā Lk. 6:20-26; 1. Kor. 4:6-13; 2. Kor. 6:1-10.

7. “Jūs varēsit lūgt, ko gribat, tas jums notiks” (Jņ. 15:7) - bez nosacījumiem un atrunām! Ja kādi Dieva apsolījumi ticīgos sarūgtina, tad tieši tā tas arī jāsaprot. Dievs pilda mūsu lūgšanas tik apslēpti, apvērsti un, mūsuprāt, nelaikā, ka Viņa rīcība lielākoties atgādina krāpšanu. Savas gādības un uzticības dēļ Dievs uz visām mūsu lūgšanām atbild ar “jā” un “āmen”, bet ticības un krusta dēļ šīs atbildes visbiežāk atgādina tiešu pretstatu! To, kā tas notiek, varam vērot it visur Svētajos Rakstos un kristīgā dzīvē. Dievs atklājas ar pretstatu.

Mēs sakām: “Dievs nekad neapbēdina,” un tas ir tiesa, jo katru solījumu Viņš izpilda burtiski. Taču mūsu farizejisko un aplamo aizspriedumu dēļ Viņam nākas mūs apbēdināt un tas jādara samērā bieži. Dieva valstības cīņa nav tāda, kāda tā izskatās. Kristus ir Jūdas lauva jēra drānās (Jņ. atkl. 5). Bet Sātans ir tikai čūska, kas apģērbies lauvas drānās.

Kristīgās ticības sarūgtinājumi kristietim ir absolūti nepieciešami, lai mācītu reālistisku skatu uz dzīvi. Tāpēc lietas ir jāsauc savos īstajos vārdos, lai cilvēks varētu nākt pie patiesas situācijas izpratnes. “Godības teologs sauc ļaunu par labu un labu par ļaunu. Turpretī krusta teologs sauc lietas īstajos vārdos.”"’

C. Tāpēc.

Mums var būt kārdinājums domāt, ka Dievs ar Savu mūžīgo apslēptību mūs izjoko. Mums var rasties iespaids, ka Jēzus tikai spēlējas ar cilvēku pūli. Vai tā nebija laba un garīga vēlme, kad cilvēki vēlējās uzzināt, kas Viņš ir? Bet tā vien šķiet, ka Jēzus spēlē ar tiem paslēpes, dod mājienus, pretrunīgas zīmes un izsakās divdomīgi, pārspīlēti un izaicinoši.

Vai tiešām Dievs drīkst tā spēlēties? Vai Viņš ir tik augstu paaugstināts pār visām mūsu cilvēciskajām vajadzībām, ka mūsu dabiskās vēlmes Viņu neinteresē? Vai Visuvarenais nevar nolaisties tik zemu, lai runātu tiešu valodu? Vai Viņš ir pārāk cildens, lai sniegtu mums vairāk nekā tikai apjausmu par Viņa dārgumiem?

Kādēļ Viņš ļauj mums sajust tikai “māla traukus”? Ja Viņš mūs patiesi mīl un vēlas, lai pie Viņa turamies, kādēļ Viņš visus Savus dārgumus, dāvanas, piepildītas lūgšanas un godību mums nedod tieši, klaji un tverami? Ja tiešām “Jūdas lauva” ir daudz spēcīgāks par Sātanu un viņa valstību, kādēļ Jēzus mums parādās kā nokauts jērs (Jņ. atkl. 5), kamēr ienaidnieks siro apkārt kā rēcošs lauva?! Kad Sātans sevi apslēpj, viņš līdzinās gaismas eņģelim. Kad Jēzus Sevi apslēpj, Viņš līdzinās nokautam jēram. Kādēļ Jēzus tik ļoti visu ir apgriezis kājām gaisā?

Viņš to dara ticības dēļ.

1. Dievs mums vēl labu. Viņš negrib mūs barot ar nožēlojamu pārdzīvojumu teoloģiju, kas uzticas tikai savai pieredzei.

Viņš vēl mums brīnumu, kura nosaukums ir šāds: grēcinieka paļāvība uz savu Radītāju un Glābēju.

Ticības būtība ir tāda, ka tā rodas no dzirdētā, nevis pieredzētā. Dievs ar Savu apslēptību mums māca paļauties uz Viņa vārdu un apsolījumiem un tā “nicināt savas sirds pretrunīgos “jā” un “nē”” (K. O. Rozeniuss). Un labi, ka tā. Jo kur gan mēs citādi nonāktu, ja mūsu ticība Dieva dotai pestīšanai allaž šūpotos augšup un lejup atkarībā no mūsu veselības stāvokļa un garastāvokļa maiņām?

“Viņš arī nezaudēja ticību, vērodams, ka viņa miesa jau pamirusi - viņam varēja būt jau simts gadu - un ka pamiris arī

Sāras mātes klēpis. Dieva apsolījumu viņš neuzņēma ar šaubām un neuzticību, bet, Dievam godu dodams, kļuva stiprs ticībā, pilnigi pārliecināts, ka Dievs to, ko Viņš apsolījis, spēj arī darīt” (Rom. 4:19-21).

Dievs neprasa no cilvēka aklu un fanātisku ticību, kas vienmēr aizver acis dzīves īstenībai, it kā šādi izpaustos vislielākā dievbijība, ka izdarām intelektuālu pašnāvību un noliedzam faktus. Tieši otrādi, Viņš mūs visu laiku izaicina atvērt savas acis un ieraudzīt mūsu “māla traukus”, krustu un milzīgo plaisu starp mūsu dzīves īstenību un Dieva īstenību. Arī mūsu pasaule un īstenība ir pietiekami reāla, nevis šķietamības vai platonisko ēnu pasaule! Mūsu pazušanas stāvoklis, ļaunās varas valstība un nāve ir pavisam reāli, taču tagad Dievs mūs aicina pacelt savas acis un apbrīnot to, cik daudz augstāka un skaistāka par mūsu redzamo ir Viņa neredzamā realitāte. Apslēpis Savas dārgās mantas, Viņš rada mūsos ticību, kas redz neredzamo. Viņš mums māca dzīvot ar “apslēpto gudrību, ko Dievs paredzējis no mūžības laikiem, lai celtu mūs godā., kā rakstīts: ko acs nav redzējusi un auss nav dzirdējusi un kas neviena cilvēka sirdī nav nācis, to Dievs ir sagatavojis tiem, kas Viņu mīl” (1. Kor. 2:7, 9).

Tas ir Evaņģēlijs, ka esam attaisnoti vienīgi ticībā. Tā man arvien vairāk un vairāk ir ļauts saprast, ka ticība nāk no Evaņģēlija klausīšanās. “Bet tas, kas jau redzams, nav vairs cerība” (Rom. 8:24). “Jo mēs dzīvojam ticībā, ne skatīšanā” (2. Kor. 5:7) - tā vienkārši ir daļa no Evaņģēlija brīvības, ka ticība nāk nevis no redzētā, bet dzirdētā! Pretēji tam, ko nereti nākas dzirdēt, Mozus seja staroja nevis tāpēc, ka viņš bija redzējis Dieva vaigu, bet gan tādēļ, ka bija dzirdējis Viņa balsi, proti, redzējis Viņu no mugurpuses.

Nekad neapšaubīsim cilvēkus, kam bijuši lieli pārdzīvojumi un izpildītas lūgšanas, un nekad nenicināsim “jūtamo mieru” vai dievišķo prieku mūsu sirdīs, jo arī šīs lietas ir Dieva laipnības zīmes. Mēs droši varam lūgt, lai Dievs mums ļauj piedzīvot aizvien vairāk Viņa prieku un klātbūtni (Ps. 51:10).

Taču pārsteidzošākais ir tas, ka pat visspēcīgākie pārdzīvojumi nepasargā cilvēku no šaubām vai atkrišanas. Nespriedīsim pēc cilvēku modes: kad es labāk apjautīšu Jēzu, saņemšu vīziju, runāšu mēlēs, pieredzēšu neapšaubāmus brīnumus vai ko tamlīdzīgu, tad es vairs nekad nešaubīšos. Svētie Raksti (un arī pieredze) mums māca, ka dievbijīgas atmiņas par pagātnes dižajiem piedzīvojumiem šaubu brīdī neko daudz nepalīdz un pat cilvēks ar pašiem dižākajiem pārdzīvojumiem un vīzijām var atkrist no Dieva.

Ja Jēzus mums neatklāj Savu godību tiešākā veidā, tad tas ir tāpēc, ka - pretēji mūsu ilgām un cerībām - šīs lietas neatvieglos mums ticību. Jēzus laikabiedriem (pat aculieciniekiem) bija tikpat grūti ticēt kā mums.

“Lai būtu viela ticībai, ir nepieciešams, lai viss ticības saturs paliktu apslēpts. Bet to nevar apslēpt dziļāk kā zem tieša pretsta visam, ko redzam, saprotam un piedzīvojam” Mārtiņš Luters, “Par gribas verdzību”.

2. Dieva apslēptība ir ne tikai labs vingrinājums ticībai, bet arī rūgta nepieciešamība.

Šīs grēka un iznīcības pasaules vidū nav iespējams tiešā veidā piedzīvot Dieva valstību. Ja Viņa bezdievīgie pretinieki pēkšņi atgriežas un sāk dzīvot jaunu dzīvi ar Viņu kā Tēvu, tad šāda pārmaiņa neizbēgami radīs cīņu. Vispirms mēs gribēsim, lai kristietība apmierina mūsu cilvēciskās un reliģiskās vajadzības. Taču, kad kristietība mums mācīs, ka mūsu dziļākās vajadzības ir pavisam citādas, tas neizbēgami izraisīs cīņu.

Dievs nav “pretējs un ačgārns” pats Sevī, bet tādi esam mēs! Savā mūžībā Dievs nav nemainīga, rijoša uguns, bet saskarsmē ar mums, kas esam dzimuši kā Viņa ienaidnieki, Viņam ir nepieciešams par tādu kļūt. Tādējādi māla trauki ne tikai apslēpj Dieva godību mūsu skatam, bet šie trauki mūs arī sargā no Dieva godības. Grēciniekam “kailais Dievs”'11 ir rijoša uguns, un, kamēr mēs joprojām sevī nesam grēku un nāvi, mums vienkārši nav iespējams pārdzīvot tikšanos ar svēto Dievu.

“Es joprojām atceros savu apjukumu, kad kā zēns lūdzos un centos tuvoties Dievam. Es nesapratu, kāpēc Dievs šķita it kā ietinies miglā, ka es netiku Viņam tuvāk. Viņš izlikās tāls un distancēts. - Tagad es saprotu, kāpēc. Pravietis Jesaja man ir atbildējis: “Redzi, Tā Kunga roka nebūt nav par īsu, lai tā nevarētu palīdzēt, un Viņa auss nav tā aizkritusi, ka tā nevarētu dzirdēt. Bet jūsu pārkāpumi jūs attālina no jūsu Dieva..”” Džons Stots.12

Vai kristietība nenes mieru un prieku? - Nes, tomēr tas ir pilnīgi jauns un citāds prieks nekā tas, pie kā esam pieraduši un ko pasaule dod. Lai mēs spētu patiesi dievišķi priecāties un just laimi par izpirkumu, žēlastības pilno glābšanu, mūžīgo kopību ar Jēzu un visu, kas priecē Dievu, tad vispirms mūsos jāpiedzimst jaunai prieka izpratnei.

Dažkārt mēdz sacīt, ka “mēs neesam labāki par citiem, bet esam saņēmuši ko labāku”, un šajos vārdos ir zināma taisnība. Bet tas, ko “esam saņēmuši”, ir kas tāds, kas pasaulei šķiet “plika graša vērts”. Mums gan ir tiesības cilvēkiem solīt skaistu un bagātu dzīvi, kad tie nāks pie Jēzus, taču šai ceļā viņiem būs jāpārvērtē savi uzskati par to, kas ir “skaista un bagāta dzīve”. Es negribētu mainīt savu kristīgo dzīvi pret visas pasaules priekiem, un galvenais iemesls tam ir mana mīlestība uz Jēzu. Savukārt “esamības jēgu”, “harmoniju, mieru un prieku” vispārējā reliģiskā izpratnē piedāvā arī citas reliģijas, varbūt pat vēl labāk.

“Netopiet šai pasaulei līdzīgi, bet pārvērtieties, atjaunodamies savā garā, lai pareizi saprastu, kas ir Dieva griba: to, kas ir labs, tīkams un pilnīgs” (Rom. 12:2).

Luters ļoti trāpīgi ir sacījis: “Laime ir vēlēties to, ko Dievs vēlas.”13 Viena lieta ir pilnīgi skaidra: dzīve zem krusta teoloģijas ir neticami aizraujoša. Kad mēs vairs nekrītam nemitīgā kārdinājumā nodarboties ar pārdzīvojumu teoloģiju, tad Dieva apslēptība un Viņa svešais darbs rada mūsos nevis mazdūšību, bet izaicinājumu. Protams, cilvēks var sākt dusmoties par Dieva netveramību, bet var arī sākt Viņu par to slavēt (kā to, piemēram, darīja apustulis Pāvils Vēstulē romiešiem 11. nodaļas beigās).

Kad ticība nonāk pretrunā ar pieredzi, mūsu ikdienā rodas spriedze, un šādā spriedzes stāvoklī vislabāk noder pašironija un humors. Plaisu starp mūsu ticības identitāti un mūsu personiskās dzīves īstenību dažkārt ir iespējams pārvarēt vienīgi ar humoru, kas ļauj atraisīties un justies brīvam. Un tā tam jābūt, jo krusta teoloģija nekad nav gribējusi mums laupīt smieklus un dzīvesprieku. Tieši otrādi. Kad mācāmies aplūkot savu dzīvi Dieva vārda gaismā, tā sakot, “no augšas”, tad mēs daudzas lietas sākam uztvert ļoti nopietni. Savukārt citas lietas mēs vairs neuztveram tik ļoti svinīgi un nopietni. Citējot kāda gudra vīra vārdus, varam sacīt: “Kad cilvēks sāk nopietni klausīties Dieva vārdu, tas apjauš, ka ir zināmas robežas, cik nopietni drīkst uztvert pats sevi.”

Tomēr te mums rodas kāda ļoti nopietna problēma: nav nemaz tik viegli pasludināt krusta teoloģiju pareizā veidā, kas cilvēkam nes īstu brīvību. Gribu atzīties, ka arī man bieži tikai pa pusei ir izdevies pasludināt krusta teoloģiju - un diemžēl tas ir vēl sliktāk nekā nekas! Šāda teoloģija pauž sarūgtinājumu, atrunas, sakāvniecisku-mu. Protams, mums jāpatur prātā, ka īsta krusta teoloģijas vēsts nav sakāvnieciska. Taču ir tik ļoti viegli ļaut šai vēstij izklausīties pēc rezignācijas, ļa Dieva apslēptību pasludina gļēvi un nepilnīgi, tad cilvēki šādā sludināšanā nespēj saklausīt neko aizraujošu un atbrīvojošu, bet saklausa tikai Dieva skopumu, it kā Viņš nevēlētos mums dot neko labāku. Krusta teoloģija var šķist mazdūšīga un nabadzīga, kas visu māla trauku dzīvi atspoguļo kā nožēlojamu esamību. Un tas nozīmē tikai to, ka ticības mantas un bagātības nav tikušas pareizi atspoguļotas cilvēku acu priekšā un sludināšana nav parādījusi patieso atšķirību starp ticību un pieredzi, lai tā kalpotu kā izaicinājums uz ticību.

Protams, cilvēki, kas protestē pret krusta teoloģiju, parasti dara to tāpēc, ka nevēlas atrasties šai spriedzes pilnajā pretrunā un atzīt cilvēka dziļo atkrišanu no Dieva. Iespējams, viņi protestē arī tāpēc, ka mēs neesam pasludinājuši krusta teoloģiju tā, kā pienākas. Nav brīnums, ka cilvēku uztverē krusta teoloģija aplaupa Dievu un noniecina Viņa spēku un mīlestību. Viņi uzskata, ka šī teoloģija nevis sniedz jaunu prieku, bet laupa to!

Krusta teoloģija ir izaicinājums pārbaudīt sludināšanu: vai Dieva apslēptība ir pasludināta kā atsvabināšana? Kā tad ir: vai baznīcēni pēc sludināšanas ir palikuši sēžam rūgtā rezignācijā jebšu viņi ir ieraudzījuši Jēzu kā bagātāku, dižāku un laipnāku Glābēju? Vai sludināšanai ir izdevies cilvēkiem atklāt krustāsisto Glābēju, kādu tie nekad nebija sastapuši, lai tie varētu apjaust un priecāties par Viņa neredzamo žēlastību? Vai arī Dieva apslēptība mūs tikai pamāca, lai no kristietības neko pārāk daudz negaidām?

Krusta teoloģija, kas ir pasludināta tikai daļēji, var novest pie nelaimigas pasivitātes. Groteskā veidā var gadīties, ka šāda daļēja krusta teoloģija, kurai vajadzēja lauzt mūsu lepnumu, var radīt cilvēkos paštaisnību: pie mums nekas nav jāmaina, nekas nav jālabo, nekādas reformas nav vajadzīgas! Jā, tas ir tiesa, ka mums pietrūkst mīlestības un misijas centienu, bet ko var gribēt, mēs taču esam tikai nabaga grēcinieki! Un tāpēc mēs Tev pateicamies, Kungs, ka neesam tik farizejiski kā citi! Respektīvi, tā ir tāda teoloģija, kas nožēlojamu postu padara par augstāko dievbijību, kas ceļ godā neveiksmes, pasivitāti un slinkumu, it kā tās būtu dogmas, un veiksmes sludināšanas vietā kanonizē nespēku un nevarību.

Mums nešaubīgi jāapzinās, ka Dievs patiesi mūs vēlas darīt par bērniem, kas ir pazemīgi un gatavi cīnīties un ciest, taču nekad par nožēlojamiem, slinkiem un bezdarbīgiem vārguļiem. Protams, ka mūsu vidū joprojām vēl ir ļoti daudz posta un pārāk maz svētas dzīves, un tur vainīgi esam mēs paši, nevis Dieva pārmācība.

Arī labai luteriskai krusta teoloģijai ir godīgi jāatzīst nepatīkamais fakts, ka tās svabadības vēsts ir daudzkārt lietota aplami. Piemēram, anglikāņi, piētisti, liberāļi un citi virzieni, kam nav īpaši skaidra priekšstata par bauslību un Evaņģēliju, ir bieži vien ātrāk par ortodoksiem luterāņiem devušies misijā un kalpošanā (piemēram, diakonijā un ārmisijā).

Nelietosim krusta piedauzību sev par atrunu un aizbildinājumu, kad mēs paši esam atbaidījuši un sakaitinājuši cilvēkus! Tas ir samērā lēts triks - attaisnot kristiešu bezpalīdzību un kļūdas ar Evaņģēlija piedauzību pasaulē. Mums allaž ir jāpārliecinās, ka cilvēkus apgrēcina nevis mūsu muļķība, bet gan krusta Evaņģēlijs.

Rezignācija, pasivitāte un prieka trūkums nekādā ziņā neizriet no pārspīlētas krusta sludināšanas, kā daudzi mums to grib iestāstīt, bet tieši no nepilnīgas, nepārdomātas un neveiksmīgas krusta sludināšanas. Tāda vēsts spēj cilvēkus sāpināt un satriekt, ne pacelt un dziedināt. Izplatīt tādu sludināšanu nekad nav bijis Svēto Rakstu nolūks.

Nešaubīsimies, ka Dievs patiešām visus Savus apsolījumus ir domājis nopietni un pildīs!

Īstenībā luteriskā krusta teoloģija - ja varu atļauties būt pavisam vaļsirdīgs - ir vienīgā, kas spēj Svēto Rakstu brīnumainos apsolījumus savienot ar mūsu šīspasaules ikdienu. Šī teoloģija Dieva apslēp-tību dara par Evaņģēliju. Krusta vēsts atbrīvo, un, pasludināta kā pienākas, tā atbrīvo kalpošanai.

D. Godības teoloģija.

Kad Mozus uz Horeba kalna satika Dievu, viņš lūdza: “Rādi man, lūdzams, Savu godību!” Tā vietā viņam bija ļauts redzēt Dievu no mugurpuses. Ilgas skatīt Dieva godību ir kopīgas visiem cilvēkiem, un tās nav jāuzskata tikai par apjukušu cilvēcisku reliģiozitāti. Ja ticība ir īsta, tā vienmēr ilgojas redzēt un piedzīvot Dievu tādu, kāds Viņš ir, citādi Dieva apslēptība nebūtu nekāds krusts. Ilgas baudīt Dieva laipnību un prieku pavisam tieši, bez apslēptības un sarūgtinājuma, ir veselīgas un normālas. Šīs ilgas ceļas no tā, ka esam radīti pēc Dieva tēla un līdzības.

Turpretī, ja šīs ilgas sāk mūs vajāt un paverdzināt, tās var kļūt arī par vienu no ļaunākajiem kristīgas dzīves tirāniem. Mūsu ilgas pēc godības un pretestība krustam var būt tik spēcīga, ka kļūst par lielāko dzinuli, kas ieved maldu mācībās un garīgā izmisumā.

Šādu reliģiozitāti, kas vairās no piedauzības un negrib dzīvot Dieva noliktos māla traukos, I.uters sauc par godības teoloģiju. Tas nav jāsaprot tā (kā daži mācījuši), ka kristīgu dzīvi nedrīkst saukt par “brīnumainu” un “godības pilnu” vai ka ar aizdomām jāizturas pret visiem, kas apliecina prieku, spēku un slavas dziesmu, bet godības teoloģija nozīmē to, ka Dievs ir jāpazīst vienīgi Viņa godībā. - Apslēptība ir nevēlama, grūtības un pretešķības ir piedauzīgas, pārmācības un neveiksmes ir jāuztver kā kļūda un katastrofa, savukārt bēdas un ciešanas ir jāgaiņā prom. Tas viss norāda uz cilvēka vēlmi iepazīt Dievu tiešā veidā, bez māla traukiem, bez krusta un piedauzības. Cilvēks vēlas ticēt dārgumiem, kas atrastos viņa acu priekšā. Šāda cilvēciska pārliecība uzskata, ka dzīvē var balstīties tikai uz paša pieredzēto!

Aplūkosim to konkrētāk.

1. Viena no lielākajām mūsu laikmeta dvēseļkopšanas nelaimēm ir mācība par Svētā Gara kristību. Dažādos veidos to māca Vasarsvētku un harizmātiskās kustībās, un īsi to varētu aprakstīt šādi: kad kristieši pieredz grēku, sarūgtinājumu, neveiksmi un nepazīst kristietības uzvaras, prieku un godību, tad parastais skaidrojums ir tāds, ka šie cilvēki nav saņēmuši “Svētā Gara kristību”. Lai arī viņi ir glābti un tiem ir Svētais Gars, tomēr Gars nav izliets pār viņu dzīvi, un tāpēc viņi dzīvo kā mācekļi “starp Lieldienām un Vasarsvētkiem”, bailēs un nespēkā. Mācība par Svētā Gara kristību apgalvo, ka šiem cilvēkiem pietrūkst Apustuļu darbu 2. nodaļā aprakstītās garīgās pieredzes, kur kristieši vienā acumirklī tika pārcelti citā garīgā sfērā un līmenī, jaunā un pārvērstā kristīgajā dzīvē, kurai raksturīgs spēks, uzvara pār grēku, prieks un atjaunotne.

Šīs mācības milzīgā nelaime nav vis nosaukumā “Svētā Gara kristība” (lai arī maldīgi ir atdalīt ūdens kristību no vēsturiskajiem Vasarsvētkiem Ap. d. 2). Problēma nav mēlēs runāšana vai dažādi garīgi piedzīvojumi. Pret šīm lietām Svētie Raksti neiebilst, ja vien tas viss notiek piedienīgi un kārtīgi. Nedz arī runa ir par bieži daudzināto prieku, uzvaru un spēku, ko Jaunā Derība sludina ļoti pārliecinoši (daudz kas mūsu draudzēs izskatītos citādi, ja tur būtu vairāk aizrautības un dedzības par cilvēku glābšanu, vairāk savstarpēju rūpju un vēlmes kalpot, ko kādreiz redzam pie harizmātiķiem).

Nē, tas ļaunākais šajā mācībā ir viņu neizpratne par kristieša grēcīgumu, ka tie nesaprot Dieva “svešo darbu” un tādēļ arī nespēj pareizi sludināt Evaņģēliju. Ticīgā cilvēkā “mītošais grēks” (Rom. 7:21) arvien nomāc un novārdzina viņa dzīvi, bet godības teoloģija nevēlas pieņemt šo īstenību un meklē citus izskaidrojumus tam, ka mūsos joprojām ir tik daudz vēsuma un egoisma. Cilvēku acis neredz Svētā Gara darbu, kas rada gara nabadzību, tāpēc viņi apgalvo, ka īstā metode, kā uzveikt bezgalīgo grēka postu, ir Svētā Gara kristība. Tā nabaga grēciniekam top nolaupīts prieks, ko sniedz žēlastība.

Daudzi “Svētā Gara kristītie” slēpj sarūgtinājumu, ka īstenībā nav piedzīvojuši to pārmaiņu, kas tiem bija solīta (un ko, iespējams, bija sajutuši sākumā). Un, kad rodas šaubas, vēsums un savstarpējas nesaskaņas, viņus pārņem pilnīgs samulsums, jo kaut kas ir aizgājis šķērsām! Tad viņiem jāmeklē jauni izskaidrojumi un metodes, kas nesīs uzvaras un panākumus: pārkristīšanu, ļauno garu izdzīšanu (un galu galā - gandarīšanu par tēvu grēkiem). Šie cilvēki nesaprot, ka Svētie Raksti runā nopietnu valodu par ticīga cilvēka grēcīgumu, vēsumu un slēptu naidu pret Dievu. Viņi nespēj pieņemt šo vienkāršo skaidrojumu un tādēļ arī neprot sludināt pašu lielāko evaņģēlisko prieku: ka man “pietiek ar Dieva žēlastību”.

Viņu galvenā sludināšanas interese fokusējas ap to, ko Dievs manī dara tagad. Tas, ko Dievs manā labā ir paveicis pie krusta un Kristībā, drīzāk ir tikai pašsaprotamas dogmas, kuras viņi, protams, nenoliedz... Tomēr viņiem trūkst saprašanas, ka Dievs mūsu dzīvi maina apslēptā veidā - zem krusta pazemojuma. Viņi netic Dieva žēlastībai, Viņa spēkam un godībai, iekams paši to nav piedzīvojuši. Tie ļoti reti apjauš, cik dārgu cenu grēcinieka dzīvē maksā pat vismazākais Svētā Gara auglis un garīga izaugsme - it kā pietiktu tikai ar atgriešanos un starojošu smaidu, lai mūsu sirds tūlīt būtu pārvērsta un pilnībā piederētu Jēzum.

Dabiski, es nevēlos šai ziņā pārsteigties, bet ar cieņu un rūpību vēlos paust savas domas par citām garīgajām kustībām un viņu mācībām. Taču pēc vairāku gadu darbošanās, kas man bijusi sakarā ar harizmātisko kustību, man nav palicis daudz šaubu par visām ar to saistītajām problēmām un grūtībām un to, ka mūsu baznīcā tiešām ir nepieciešama atmoda.

Lai arī man varētu likties, ka Dievs ir lietojis harizmātisko kustību, lai uzrunātu daudzus cilvēkus, ko mums nav izdevies uzrunāt, tomēr mana dziļākā pārliecība ir tāda, ka harizmātiskā kustība nav Dieva atbilde uz mūsu baznīcas trūkumiem un nepilnībām. Mēs, protams, nedrīkstam diktēt Dieva Garam, kā ir jānorisinās Viņa atmodai, jo bieži pat laba un veselīga atmoda ir notikusi līdztekus ar baznīcas šķelšanos. Tomēr Svētie Raksti māca, ka mums vienmēr ir jāizvērtē gari un jāskatās uz augļiem, un tas jādara mīlestībā.

Šo tematu es vairs neiztirzāšu, jo tādā gadījumā man nāktos sarakstīt vēl vienu grāmatu. Vēl tikai pieminēšu vienu no bēdīgākajiem godības teoloģijas piemēriem šeit, Dānijā. Tā ir Svena Boisena grāmata", kas luterisko kristietību vaino visās baznīcas bēdās un problēmās. Par bībelisko attaisnošanas mācību, kā arī citām reformācijas mācībām viņš allaž raksta ironiski un nievājoši, turpretī katoļu harizmātisko kustību Boisens slavē pilnīgi nekritiski. Luterisko principu “vienīgi Svētie Raksti” un “bauslības un Evaņģēlija” izšķiršanu viņš aizstāj ar ko jaunu, proti, viņš runā par “bauslību un Garu”, kur no bauslības prasības “tev būs” cilvēks tiek atbrīvots ar Gara apsolījumu “tu vari”.

Tas neko nemaina, ka Svens Boisens izvairās no jēdziena “Svētā Gara kristība”, jo viņš vienalga turas pie šīs mācības būtības, kas saskaņā ar evaņģēlisku izpratni ir pavisam maldīga. Šādā veidā mūsdienās atdzimst sensenā mācība, kas pati jūtas bagāta, stipra un pašpietiekama, taču tajā pašā laikā nemaz neapjauš, ka ir nelaimīga, nožēlojama, nabaga, akla un kaila.

Arī mēs šai ziņā neesam bez vainas, mēs, kas savā piētisma mantojumā esam nemitīgi kārdināti nonākt savu pārdzīvojumu gūstā. Daudzi ir krituši izmisumā, būdami pakļauti greizām piētiskām prasībām pēc grēknožēlas un atgriešanās. Tomēr ir ļoti ievērojama atšķirība, piemēram starp H. A. Brūrsona un H. Pontopidana līdzsvaroto evaņģēlisko dievbijību (kur ir būtiska vieta gan pārbaudījumiem, gan - daudziem par pārsteigumu - arī skepsei par savām emocijām) un, piemēram, N. L. Cincendorfa mācību par pilnīgo brīvību no grēka.45

2. Arī tā sauktā “politiskā teoloģija” nevēlas pieņemt Dieva valstības apsleptību. Tā visos savos dažādajos aspektos mēģina panākt, lai Dieva valstība nāktu un izpaustos ārēji un to varētu redzēt un sacīt “redziet, šeit” vai “redziet, tur”.

Problēma jau nav tā, ka baznīca uzņemas politisku atbildību. Mēs varam kļūt nepaklausīgi savas baznīcas Kungam arī tad, ja neievērojam savu tuvāko cilvēciskās vajadzības un rūpējamies tikai un vienīgi par viņu mūžīgo labklājību. Jēzu aizkustināja visas cilvēku bēdas, un Viņš tās dziedināja. Tas nekādā gadījumā nav kristīgi, ja kļūstam pasīvi sabiedriskā un diakonālā ziņā, tomēr mums arī jāsaprot, ka mums tā arvien būs tikai sekundārā atbildība.

Svēto Rakstu pestīšanas izpratnē jautājums ir ne tik daudz par to, ko un cik daudz mēs saucam par “pestīšanu”, bet gan par to, lai mūžīgā dzīvība arvien ir mūsu augstākā prioritāte. Diemžēl man jākonstatē, ka tikai dažas kristīgi sabiedriskas aktivitātes saglabā šo mūžības perspektīvu. Lielākoties tās Dieva valstību gaida nākam ar spēku un ietekmi, nevis kā pasaulē nicinātu mūžīgu glābšanu. Mēs nedrīkstam vairīties no skaidrās patiesības, ka gan Jēzus, gan apustuļu sludināšana sava laikmeta vidē nekad neieņēma politiskas nostājas un pozīcijas (lai arī iespēju to darīt bija ļoti daudz).

Otrkārt, sociālā atbildība ir tāda veida kalpošana, kad viena roka nezina, ko dara otra. Praktiskajā dzīvē tās parasti kļūst par skaļām rezolūcijām un augstiem uzstādījumiem, kas vērsti uz darbiem un aktivitātēm, lai iemantotu pasaules atzinību, nevis pasaules naidu un nicinājumu, kā to noteicis dievišķais spriedums.

Treškārt - visa darbu un aktivitāšu teoloģija ar tendenci “grēku” uzskatīt par citu cilvēku un visas sabiedrības problēmu, kā to darīja farizeji, - tā vietā, lai lojālā brālības garā nosodītu grēku mūsu pašu vidū.

Ceturtkārt, lielākā daļa t. s. kristīgās politikas ir diletantiska un utopiska. Tas ir acīmredzami, ka lielākā sabiedrības daļa vienkārši netic, ka ir iespējams žonglēt ar utopiskām vīzijām par pasaules mainīšanu ar mieru un mīlestību (ko citkārt atmodas kustības mēdza saukt par “mīlestības revolūciju”, kas pārvērtīs sabiedrību vai arī kad aktīvistu grupas ieviesīs Kalna sprediķa likumus). Tādā veidā kristietība zaudē savu ticamību, jo baznīcai taču ir bijuši jau 2000 gadu, lai uzlabotu šo pasauli! Jebšu tas nozīmē vismaz atzīt to, ka visas iepriekšējās kristiešu paaudzes bija savtīgi muļķi.

Mums ir ļoti stingri jāturas pie kristīgās ticības piedauzības, ka mēs neredzam reālistisku iespēju šo pasauli salāpīt, tomēr mums arvien paliek elementārais pienākums darit visu, kas mūsu spēkos, lai vērstos pret karu, trūkumu un netaisnību - gluži tāpat, kā strādā ārsts, kas turpina pildīt savu darbu, kaut arī apzinās, ka nāve galu galā ir neuzveicama. Mums nav tiesību iedvest cilvēkiem ilūziju, ka mūsu rīcībā ir kādi pārdabiski risinājumi, kam pasaule un baznīca nav paklausījusi. Šāda pieeja nav ticama un solidāra, jo sabiedrībai no tās nebūs nekāda labuma, ja mēs savas farizejiskās pašapziņas dēļ aizrausimies ar utopijām un negribēsim nodarboties ar reālu, piezemētu politiku jeb tā saucamo “iespēju mākslu”.

Piektkārt, tikai retais šodien spēj saprast atšķirību starp kristieša politiskajām aktivitātēm un viņa sludināšanu, turklāt praksē politika bieži kļūst par nevajadzīgas šķelšanās iemeslu. Daudzi politiski aktīvi kristieši sastop milzīgus šķēršļus, kad vēlas pasludināt kristīgo vēsti, jo šiem cilvēkiem ir politiskas domstarpības. Tomēr tas nav pareizi, ja gribam godam pildīt savu kristīgo pienākumu saskaņā ar Svēto Rakstu nospraustajām prioritātēm, un tam ir pārāk augsta maksa, ja Evaņģēlijs mūsu vidū kļūst neskaidrs.

Lutera mācība par divām valstībām mūsdienās nav īpaši populāra, jo pēc daudzu cilvēku domām tā vairās no kristieša sociāli politiskās darbības, taču patiesība ir tieši pretēja. Īstenībā Lutera mācība ir brīnišķīgs instruments, lai atbrīvotos no liekā un saprastu, kāda ir atšķirība starp Dieva darbiem radīšanas un pestīšanas sfērā. Neizšķirot laicīgo un garīgo valdīšanu, mēs nespējam izšķirt arī bauslību un Evaņģēliju.

3. Zīmīgi, ka godības teoloģijas pārspīlējumi var būt vērojami gan t. s. augstajā, gan arī zemajā baznīcā. Pirmajiem ir kārdinājums aiz ārējās spozmes, izskaistinājumiem, amata cienības un ekumeniskiem centieniem apslēpt baznīcas reālo nespēku, doktrinālos strīdus un grēcīgumu. Neviens slikts vārds netiek sacīts par liturģisko bagātību, skaistām celtnēm un garīgā amata nesējiem. Vai mēs, kas tik labprāt runājam par baznīcas godību, sakramentiem un garīgo amatu, tāpat esam gatavi allaž atzīt arī baznīcas piedauzīgo ārieni?

Vai mēs, piemēram, ļaujam sakramentu ārējai zemībai saglabāt savu raksturu vai arī cenšamies uzlabot Jēzus sakramentu iedibinā-jumu, piemēram, padarot Svētā Vakarēdiena svinēšanu par kaut ko ārēji cienīgu un brīnišķīgu, lai prastie elementi nevienu neapgrēci-nātu? Tā Svētā Vakarēdiena skaistums un svinīgums var viegli novērst draudzes uzmanību no paša galvenā, proti, ticības patvēruma Jēzus miesas klātbūtnē.

Daudzi no Misijas draugu organizācijas, kas pārstāv zemo baznīcu, faktiski jau ir atmetuši luterisko mācību par Jēzus miesas un asins reālo klātbūtni, lai arī joprojām uzskata Vakarēdienu par dievkalpojuma centru. Tikpat skaidrs man ir arī tas, ka daudzi augstbaznīciskie ļaudis ir lielā mērā mazinājuši kristīgās mācības un sludināšanas lomu, bet izcēluši dievkalpojuma ārējo spozmi un godību.

Tāpat neviena slikta vārda nesacīsim par ekumeniskajiem centieniem. Baznīcas sašķeltība dzīvai kristīgai draudzei arvien ir kā brūce un piedauzības akmens. Taču vienlaikus tā ir arī iespēja parādīt mīlestību, par spīti neizbēgamām baznīcu un mācību atšķirībām, lai šī sāpīgā nevienprātība būtu nemitīgs dzinulis vērsties pie Dieva vārda, no jauna to lasīt un mācīties, bīstoties no aplamas izpratnes (cik gan daudzi ekumeniski pasākumi demonstrē pilnīgu vienaldzību pret Svēto Rakstu mācību, kas ir augstākais tiesnesis mūsu vidū).

Daudzos cilvēkos ir jūtama zināma nepatika pret baznīcu, tie apgrēcinās pie tās necilās ārienes un skumīgā stāvokļa, tie neciena baznīcas sadraudzību un nejūt atbildību pret tās ārējo organizāciju. Protams, mēs nekad neesam pretendējuši būt “tīra un šķīsta” baznīca, tomēr mums arī jāatzīst, ka cilvēkiem būtu daudz vieglāk nākt baznīcā un apjaust tās svētumu, ja tai pašai būtu vairāk svētuma, vairāk ticīgu mācītāju un mazāk kristiešu, kas ir tādi tikai vārda pēc, utt. Daudziem šķiet nepanesams tas krusts, ko mēdz dēvēt par “slimo māti”, - tā ir slimā, iespējams, pat mirstošā baznīca. Jā, patiesi, baznīca ļoti maz atgādina Jaunās Derības apdziedāto Kristus līgavu. Cilvēki novēršas no nesimpātiskās tautas baznīcas, noliedz draudzes esamību lajā un vēršas pie citām kopībām, kas vairāk līdzinās svētajiem.

4. Godības teoloģija izpaužas arī kā bauslības gūsts. Šeit mums kļūst pavisam skaidrs, ka godības teoloģija un farizejisms ir mūsu dabiskās reliģiozitātes izpausme. Bauslības vergs savā farizejiskajā izpratnē attaisnošanu uzlūko kā pārmaiņu procesu un Dieva žēlastību kā “ielietu” spēku, lai mūs iekšēji sagatavotu.

Protams, tas nebūt nav tā, ka bauslības vergs vienmēr iedomājas, ka glābšana ir paša spēkos - nereti viņš pateicas Dievam, ka nav tāds kā cili. Taču šādā veidā tas atkal sajauc Dieva darbu mūsu labā ar Dieva darbu mūsos, tas sajauc attaisnošanu ar svēttapšanu, sajauc to, kas viņam ir dots Kristū un kas viņam ir pašam sevī. Līdzīgi tas attiecas uz Romas katoļu mācību par “ielieto žēlastību”, uz metodistu svētuma kustībām, aplamu piētismu, Svētā Gara kristības mācību un pārdzīvojumos balstītu bauslības gūstu - vienalga, lai kā tas izpaustos.

Tāda ir mūsu iedzimtā reliģiozitāte, ka mēs bez domāšanas uzticamies tikai savai taisnībai un savam skaistumam Dieva acīs, kad vien mums tā šķiet.

Pirms dažiem gadiem, kad kalpoju kā Bībeles skolas skolotājs, man bija iestājies periods, kad gandrīz sāka sprūst kaklā vārdi “bauslība un Evaņģēlijs”, “grēks un žēlastība”, “krusta teoloģija un godības teoloģija”. Es turpināju mācīt un sludināt kā ierasts, taču viss luteriskais uzsvars uz attaisnošanu ticībā man sāka šķist kā lieks apgrūtinājums: kālab nodarbināt sevi ar prātu plosošiem doktrinā-liem strīdiem pret neevaņģēliskiem sludinātājiem, kuri taču arī ir brāļi un māsas? Varbūt, ka taisnība bija harizmātiskajam sludinātājam, kurš man aizkaitināts rakstīja, ka visas runas par grēku un žēlastību ir “rotaļāšanās ar cilvēku dvēselēm”?

Bet tad man drīz bija jāsāk mācīt Pāvila Vēstuli galatiešiem. Pāvila mokas un izmisums man bija kā pļauka sejā: galatieši taču nebija atteikušies no kristietības vai pagriezuši muguru Jēzum. Viņi tikai vēlējās nedaudz uzlabot Evaņģēliju - ar nelielu apgraizīšanu un sabata svinēšanas priekšrakstiem. Galatieši visu laiku bija Pāvila brāļi un māsas, taču tagad viņi grasījās virzīties prom un atkrist no žēlastības stāvokļa, no muitnieku ticības un ubaga vietas krusta pakājē. Pāvilam nācās ar spēcīgiem vārdiem nolādēt šīs maldu mācības un izmisīgi lūgt galatiešiem, lai viņi patur un saglabā sev krusta brīvību, kurai Kristus viņus atbrīvojis, jo citādi galatieši zaimos žēlastību ar šādiem sevis glābšanas mēģinājumiem!

Nē, tā nav nekāda rotaļāšanās ar dvēselēm un tas nav lieks apgrūtinājums vai dogmatiska matu skaldīšana, bet gan cīņa uz dzīvību un nāvi!

5. Dziedināšanas kustība. Godības teoloģija atsevišķos gadījumos (īpaši harizmātiskos) pauž uzskatu, ka visas slimības ir uzskatāmas par Sātana darbu. Saskaņā ar harizmātiskās kustības uzskatiem Dievs dziedina vienmēr, turpretī, ja kristīgs cilvēks ir slims, tad tas ir tādēļ, ka tas nav pareizi un īstā ticībā lūdzis pēc dziedināšanas. Virkne sludinātāju, ja varam tā teikt, ir specializējušies šādas ticības sludināšanā un īpašās sapulcēs un dievkalpojumos piedāvā acumirklīgu, brīnumainu dziedināšanu ikvienam, kas “tic”.

Aplamība jau nav tā, ka cilvēks tic brīnumainai dziedināšanai un lūgšanu piepildīšanai. Neticība dziedināšanai gan teorijā, gan praksē nav bībeliska. Mūsu draudzēm ir uzticēta atbildība praktizēt Svēto Rakstu pamudinājumu aizlūgt par slimajiem un pārdomāt, ko nozīmē Jēkaba vēstulē pieminētā svaidīšana ar eļļu (Jēk. 5:14).“’

Šo grupu lielā kļūda, pirmkārt, ir tā, ka savā praksē tās pilnībā noraida Dieva “svešo darbu”. Savos meklējumos pēc zīmēm un brīnumiem tās praktiski pazaudē tādas lietas kā bērna drošība, labprātība nest krustu, tiesības žēloties un tiesības par visām lietām pateikties, jo šie cilvēki nevēlas noskaidrot Dieva slēpto nolūku ar ciešanām.

Otrkārt, viņu “prasība pēc ticības” ir gandrīz pārcilvēciska. Līdz šai dienai es harizmātiskajā avīzē “Izaicinājums”47 neesmu lasījis pat ne mazāko mēģinājumu paskaidrot, kāpēc ticīgie netop veseli. Sarūgtinātajiem atliek ar to cīnīties vienatnē (lai arī mums ir skaidrs, ka tā ir pati akūtākā problēma viņu sludināšanā, tomēr viņi baidās, ka, izturoties pret šo problēmu nopietni, tiem būs jāpieklusina savs uzvarošais tonis). Bet, par spīti visam, viņi atkal un atkal publicē savus nemitīgos uzsaukumus un aicinājumus ticēt, lai dziedināšana beidzot varētu notikt. Piemēram, šim tekstam paskaidrojumi nav vajadzīgi:

“Mums jānožēlo savi grēki, jāsaņem glābšana no Dieva caur Jēzu Kristu un jāmīl visi nešķirojot un bezpartejiskā garā. Ja tu tā rīkojies, tu pilnīgi noteikti saņemsi dziedināšanu gan no garīgām, gan fiziskām slimībām (Ps. 103:3).. Derības noteikumi glabā Jēzus dziedinošo spēku precīzās robežās. Divi grami ticības sniedz divus gramus dziedināšanas. Trīs grami ticības sniedz trīs gramus dziedināšanas. Ne vairāk, ne mazāk” Donalds Odons.48

6. Arī Bībeles kritika nepārprotami ir cēlusies no godības teoloģijas. Varbūt to varētu uzskatīt par zinātniski godīgu pētīšanu, ja vien šī kritika (vismaz tā tiek apgalvots) pret Svētajiem Rakstiem izturētos kā pret jebkuru citu reliģisku grāmatu. Bet kā gan var uztvert nopietni šīs kritikas “zinātniskumu”, ja tā jau pašā sākumā no Svētajiem Rakstiem izmet laukā visu, kas tai liekas nepieņemams un piedauzīgs? Pirmais, kas krīt zem vēsturiski kritiskās metodes skalpeļa un tiek noniecināts kā “pirmdraudzes teoloģija”, nebūt nav tā kristietība, kurai tic pats Bībeles kritiķis, bet gan tas, kas nav pieņemams viņam kā krietnam zinātniekam! Ikviens šāds teologs Bībelē atmet to, ko pats tur nevēlas redzēt: vārdus par pazušanu, brutālo mācību par izpirkumu Jēzus asinīs, Svēto Rakstu iedibināto seksualitātes un ģimenes dzīves kārtību, aizliegumu sievietēm kļūt par mācītājām utt. Vai mūsu laika teologi neko nav mācījušies no Kirkegora, proti, ka piedauzība ir tā pēdējā lieta, ko vajadzētu atmest kristīgajā ticībā?

Dažkārt Bībelei uzticīgiem teologiem nākas uzklausīt apsūdzības, ka viņu pētniecības rezultāti ir jau iepriekš nolemti (it kā viss mūsu darbs būtu argumentēt pret Bībeles kritiku). Taču tas ir nieks, salīdzinot ar tendeciozo, modes diktēto subjektīvismu, kas pārņēmis un tiranizē “zinātnisko” vēsturiski kritisko metodi, kas vēršas pret Bībeli.

Diemžēl ļoti plaši ir izplatījies pārpratums, ka “godības teoloģija” ir tas pats, kas mūsdienās aktuālā “veiksmes teoloģija” (vai “ticības sludināšana”). Šī jaunā mode ir importēta no Amerikas un Zviedrijas un sludina ne tikai prieku, spēku un dziedināšanu, bet arī bagātību un panākumus. Ja tu alksti pēc viena vai otra, tad tikai lūdz un tici, ka saņemsi šeit un tūlīt, un tā notiks! Jā, protams, arī tā ir godības teoloģija, kaut arī ļoti pelēcīga un ekstrēma tās versija. Patiesi bīstamā godības teoloģija ir kaut kas daudz fundamentālāks un viltīgāks. Tā ir mūsu dabiskās reliģiozitātes pretošanās Dieva glābšanas plānam!

Par vienu lietu “ticības sludināšanai” pienākas pateicība: tā mums nepārprotami skaidri ir parādījusi, ka mums jāizvēlas viens no diviem: vai nu mēs pieprasām visu savu vēlmju piepildījumu šeit un tagad, vai arī pieņemam, ka Dievs pilda mūsu lūgšanas apslēpti. “Ticības sludināšana” vismaz ir bijusi konsekventāka par tradicionālajām dziedināšanas kustībām, jo cer uz visu slimību dziedināšanu tūlīt un tagad, taču nezināmu iemeslu dēļ neprasa atbrīvošanu no visiem citiem pārbaudījumiem.

Godības teoloģija uzskata, ka kristietība ir “problēmu risinātāja”, kas apmierina cilvēka vajadzības, lai kā arī cilvēks pats tās saprastu. Atsevišķas sludināšanas formas vairāk līdzinās reklāmas kampaņai, kas sludina kristietību kā efektīvāko līdzekli pret visas pasaules ļaunumu un problēmām. Praktiski visa šodienas reliģiozitāte ir vērsta uz pārdzīvojumu, un tieši tur slēpjas jauno reliģisko kustību pievilkšanas spēks. Tas izskaidro, kāpēc mūsu laikmeta kristiešos ir vērojama tik liela pretestība pret kristīgās mācības diskusijām un doktrināliem strīdiem.

Piemēram, man tas liekas šokējoši, cik mierīgi “luteriskie” ha-rizmāti slavē “katoļu” harizmātus. Ja katoļu harizmāti ir saņēmuši spēcīgus pārdzīvojumus, tad kālab tiem uzsākt mācības strīdus par indulgencēm un purgatoriju, Marijas un svēto pielūgšanu, bauslības verdzību un pāvesta tirāniju?! Svarīgākais taču ir just, ka viņu problēmas top atrisinātas.

Bet mūsu Kunga Jēzus rūpē jau nav tikai kļūt par cilvēku problēmu risinātāju. Vēl daudz vairāk Viņš vēlas, lai mēs mācāmies saprast savu patieso nelaimi un saņemam Viņa nesto glābšanu, kas šķiet tik nepiemērota mūsu grēcīgajai dabai.

Ar pirmo reizi praktiski neviens nenāk pie Kristus ar teicamu izpratni par bauslību un Evaņģēliju, par grēku un žēlastību. Ļoti iespējams, ka sākumā cilvēks pie Dieva nāk tikai un vienīgi tāpēc, lai saņemtu palīdzību, drošību un mierinājumu, savas dzīves jēgu utt. Tai brīdī viss sākas ar sāpīgu pārsteigumu, kas cilvēkam liek ieraudzīt sevī jaunu un iepriekš neapjaustu nelaimi, viņa grēku un pazušanu.

Godības teoloģija ir ne tikai mēģinājums izvairīties no ciešanām, bet arī mēģinājums bēgt no tiesas un žēlastības. Tieši tāpēc Dievs izvēlējās zemos un nicinātos, lai neviens Viņa priekšā nelielītos. Lielība ir vecā Ādama svarīgākā motivācija, un tāpēc lepnais bēg tālu prom no visa, kas ir zems un nicināts. Respektīvi, godības teoloģija ne tikai pārprot Dieva atklāsmes veidu, bet ari mēģina izvairīties, lai nebūtu jādzīvo “vienīgi ticībā”!

Tas ir gaužām groteski, ka ciešanām ir piešķirta tik liela nozīme Romas katoļu baušļu mācībā un svēto kultā. Taču katoļu mācība nav krusta teoloģija, jo ciešanas tā neuztver kā Dieva pārmācību, kas vērsta pret cilvēka grēcīgo un pretniecīgo dabu, bet gan kā savas taisnības pelnīšanu.

Atšķirība starp krusta teoloģiju un godības teoloģiju nav tāda, it kā pirmā runātu tikai par ciešanām un māla traukiem un otra tikai par uzvarām un bagātībām. īsta krusta teoloģija sludina gan māla traukus, gan ticības bagātības, turpretī godības teoloģija grib pazīt Dievu tikai Viņa godībā. Bet savu īsto līdzsvaru, spriegumu un

daudzveidību kristīgās ticības sludināšana rod tikai tur, kur netiek meklēts kompromiss starp Dieva atklāsmi un cilvēciskas godības reliģiozitāti.

Tāda ir godības teoloģijas lielā nelaime: tā cer un gaida nevis pārāk daudz, bet pārāk maz, proti, diezgan piezemētu pestīšanu, sīku bagātību un šauri saprastu lūgšanu piepildījumu, kam ceļā stājas mazi šķērslīši un maza nāvīte. Godības teloģija nebūt nav kāda pārspīlēta laime vai kaut kas tādā garā. Tieši otrādi, tā pārdod savas brīvības pirmdzimtības tiesības pret pseidoreliģisku lēcu virumu. Bet īstā laime un brīvība ir tā, ka man “pietiek ar žēlastību”.

E. Kirkegors kā krusta teologs.

Tie, kam nepatīk Kirkegors, var droši izlaist šo sadaļu, kura daudziem var izrādīties tikai gaumes pārbaude. Lai ari daudz kas no Kirkegora izklausās (un ir) īpatnēji spriegots, tomēr viņa kristīgās ticības pasludinājums ir veselīgs brīdinājums mūsu laika baznīcai, kura tik ļoti vairās nest krustu. Man personiski viņa raksti ir kļuvuši par sirdsapziņas modinātāju, kas nav apklusis līdz pat šai dienai. Vai es pats esmu uzņēmies krustu un sekojis Kristum? Vai es varu būt ticīgs un vienlaikus vairīties no sev uzliktām ciešanām? Kā es varu būt Viņa māceklis, ja mana dzīve ievirzās pilnīgi citādi nekā Skolotājam? Vai mūsu baznīca ir patiesa baznīca, ja tā visu laiku cenšas izvairīties no krusta?

Johaness Slēks ir norādījis^14, cik grūti vai gandrīz neiespējami ir salīdzināt Kirkegoru un Luteru. Bet galvenajos vilcienos - skatījumā uz Kristu, žēlastību, ticību - viņu pamatnostādnes ir tādas pašas. Un tieši krusta teoloģijā šo divu gigantu starpā lielākoties valda saskaņa (saskaņa ir lielāka, nekā pats Kirkegors ir saskatījis).50

1. Piedauzība.

“Mūsu laikmetā kristietība ir tikusi tik lielā mērā cilvēciskota un pielāgota, ka nevienam pat sapņos nerādās, ka tā varētu izraisit piedauzību. Tagad viss ir nostājies savās vietās, jo nenozīmīgas lietas neizraisa piedauzību un kristietība taisās par tādu kļūt. Īstenībā kristīgā ticība ir vienīgais spēks, kas

spēj izraisīt piedauzību. Niecīgā ieeja uz šauro ticības ceļu ir piedauzība. Briesmīgā pretestība pret ticības iesākumu ir piedauzība. Un arī, ja viss notiek un cilvēks kļūst par kristieti, tad piedauzībai ikvienā paaudzē ir tā pati loma, kas pirmajā. Kristietība ir vienīgais spēks, kas visā patiesībā var izraisīt piedauzību, jo histēriski un sentimentāli piedauzības izlēcieni par šo vai to tiek noraidīti un izskaidroti kā ētiskās nopietnības trūkums, kas savā nepastāvībā steidzas apsūdzēt vai visu pasauli, tikai ne sevi. Ticīgam cilvēkam piedauzība ir sākums un piedauzības iespēja rada nemitīgas bailes un trīsas viņa esamībā.”51

Piedauzība Kirkegoram nav nekas smalks un rafinēts, bet gan atsevišķā cilvēka sāpēs. Kristietība ir piedauzība arī reliģiozajam, kurā cilvēks var nonākt, tikai atmirstot no tiešās, nepastarpinātās uztveres.52 Tās sāpes, no kurām kristietība cenšas atbrīvoties - iekšējās mokas, par ko mācītājs nekad nerunā^53 - daļēji ir saistītas ar to, ka starp Dieva bezgalīgo majestāti un cilvēku valda milzīga disharmonija^54, un daļēji ar to, ka Dieva piedošana kā tāda kļūst cilvēkam par nastu.

“Redzi, šeit ir nepieciešama lēnprātība, lai varētu ticēt un nest piedošanas vieglo nastu, kā arī nest piedošanas prieku. Miesai un asinīm ir grūti nest šo vieglo nastu. Bet, ja ir grūti nest šo vieglo nastu, tad tikai tāpēc, ka dumpīgais prāts nevēlas ticēt.

Ja vieglā nasta kļūst tik viegla, ka to vairs nevar saukt par nastu, tad vieglprātība to ir ņēmusi pārāk viegli. Piedošana un izlīgums ar Dievu ir viegli nesama nasta, un tomēr tieši kā lēnprātības vieglā nasta tā kļūst par piedauzību, jo miesai un asinīm tā ir vissmagākā nasta, pat smagāka par grēkatziņu.

Gluži kā kristietis vienmēr ir atpazīstams ar savu lēnprātību, tāpat arī visam būtiski kristīgajam var noticēt tikai lēnprātībā. Ikviens pārspīlējums, vieglprātībā vai grūtsirdībā, tūdaļ ir zīme, ka ticība nav tāda, kādai tai jābūt. Jo Kristus nenāca pasaulē, lai dzīvi darītu vieglu vieglprātības nozīmē, nedz arī lai dzīvi darītu grūtu grūtsirdības nozīmē, bet gan lai ticīgajam piešķirtu vieglo nastu. Vieglprātīgais visu aizmirst - viņš tic veltīgi. Grūtsirdīgais neko neaizmirst - arī viņš tic veltīgi. Bet ticīgais tic, ka viss ir aizmirsts, vienlaikus nesot vieglo nastu, jo viņš sevī nes atgādinājumu, ka viņam ir piedots. Vieglprātīgais atļaujas šo atgādinājumu aizmirst, jo viss taču ir piedots un aizmirsts. Bet ticība saka, ka viss ir aizmirsts, tomēr piedošana ir jāalceras vienmēr.”55

Bez šīs izpratnes par kristietības “piedauzību” nav iespējams saprast Kirkegora sludināšanu par ticību. Kirkegoram kristīgā ticība ir lēciens 70 000 jūras asis dziļumā,56 ticība nozīmē mesties pretrunīgajā, paradoksālajā. “Iepriekš”, t. i., pirms šī lēciena, nav iespējams sev nodrošināt pārliecību par kristietības patiesību, pārliecība ir rodama tikai ar izšķirošo lēmumu. Ikviens mēģinājums atbrīvoties no kristīgās ticības skandāla un piedauzības (Kirkegors, piemēram, min argumentus par Bībeles uzticamību, bēgšanu no vajāšanām) ir mēģinājums izvairīties arī no ticības drosmīgā lēmuma.

2. Ciešanas. Kad laicīgais un mūžīgais sastopas, tam obligāti ir jāizraisa ciešanas.57 “Ja cilvēks patiesi nonāk saskarē ar Dievu, tad ciešanām ir jābūt - disharmonija starp šīm divām kvalitātēm savās attiecībās noteikti izraisīs ciešanas.”58

Jau pirms uzbrukumiem, kas bija saistīti ar izdevumu “Korsārs”, Kirkegors varēja sacīt, ka ciešanas ir svētības zīme, tomēr tā ir “tik grūti saprotama, ka jebkuru citu šī zīme vedīs izmisumā, tikai ne izredzēto.”59 Kad viņam pašam nācās piedzīvot zākāšanu un nievas, šis viņa skatījums uz ciešanām izturēja pārbaudi un sevi apliecināja! Tagad viņš ar spēku sludināja “Ciešanu Evaņģēliju”.60 Apmēram pēc gada kādā citā darbā^61 tas ir ļoti asi formulēts paradoksu virknē:62

“Prieks par to, ka ciet tikai vienu reizi, bet uzvari mūžīgi.

Prieks par to, ka ciešanas nevis laupa, bet dod cerību.

Prieks par to, ka, jo nabagāks tu kļūsti, jo bagātākus tu vari darīt citus.

Prieks par to, ka, jo vājāks tu kļūsti, jo spēcīgāks Dievs kļūst

tevī.

Prieks par to, ka to, ko tu zaudē laikā, tu iegūsti mūžībā.

Prieks par to, ka tad, kad es “gūstu visu”, es neko nezaudēju.

Prieks par to, ka pretestība virza uz priekšu.”63

Motīvs ir sekošana Kristum: ticības nosacījums ir uzņemties savu krustu ceļojuma kopībā ar Kristu, sev atmirstot, sevi aizliedzot, nabadzībā, zākāšanā, naidā pret ģimeni un pasauli.6' Īstenībā ciešanas Kirkegoram kļūst par būtiskāko elementu, kas raksturo sekošanu Kristum. Viņš labi pazīst vajāšanu ētiskos izaicinājumus, īpaši mīlestības bauslim, kas ir lielākais no visiem baušļiem.65 Taču arī šeit mīlestība galvenokārt ir aplūkota kā sevis aizliegšana,66 - jā, kā nelaimīga mīlestība, kad neaizsargātu mīlētāju pārpratīs tie, kam viņš gribēs kalpot.67

Kirkegors nevēlas laicīgas nelaimes saukt par ciešanām, kuras radušās, sekojot Kristum. Ciešanas vērtīgas padara nevis tas, ka tām būtu kādi īpaši nopelni^68 - it kā lielas ciešanas pašas par sevi padarītu cilvēku par Kristus mācekli -, bet ciešanas ir vērtīgas, tikai pateicoties ticības labprātībai tās panest. Ciešanas kā tādas, bez ticības, mūsos izraisīs tikai rūgtumu un izmisumu, nevis paklausību un lēnprātību.69 l ikai “iekšējā dzīve” padara ciešanas par ticības īstenību. Tā ir eksistenciālā attīstība no vientiesīgā, estētiskā cilvēka spontānajām šausmām un izmisuma par nelaimi, kas pāriet uz reliģiska cilvēka izpratni, ka “tieši ciešanās ir dzīve”.70 Arī Kirkegors pats bija guvis ļoti spēcīgu un pamatīgu pieredzi par to, kā viena laicīga nelaime var izraisīt iekšēji būtiskas ciešanas;71 un tomēr viņš netiecas izcelt šo nelaimi kā tādu, kas dod vienu vai otru “svētību”. Novērsdamies no nelaimes, viņš pievēršas Kristum, kas spēj pārvērst nelaimi par svētīgu nastu.

3. Prasība. Kirkegora krusta teoloģijas īpašais uzsvars, kas atšķir viņu no Lutera, ir tas, ka viņam ciešanas nav tikai dzīves un ticības īstenība, bet arī izaicinājums un prasība! Diezgan droši var apgalvot, ka sākumā, īpaši viņa darbā “Ciešanu Evaņģēlijs”, viņš ļoti skeptiski izturējās pret brīvprātīgi izvēlētām ciešanām.72 Pats cilvēks nekad nedrīkst meklēt ciešanas, lai gūtu sev nopelnus.73 Bet vēlāk, arvien vairāk izvēršot savu teoloģiju par sekošanu Kristum, viņš vēl spēcīgāk uzsvēra to, ka ticīgais ne tikai gaida un pieņem ciešanas, bet arī aktīvi dodas ciešanām pretī!

Daudzi šai jautājumā acīmredzami paklūp pār gandrīz slimīgi pārspīlēto virzību uz askētisku naidīgumu pret dzīvi un cilvēkiem, kas raksturīga Kirkegora ciešanu prasībām viņa dzīves pēdējos gados.'' Taču pats svarīgākais viņa ciešanu prasībā ir tas, ka ciešanas ir neizbēgams kristīgās liecības nosacījums.

Kirkegoram kristīgā ticība ir tik ļoti nesavienojama ar pasauli, “ar miesu un asinīm”, ka jebkurš mēģinājums šo ticību apliecināt un pasludināt pasaulē vienmēr tiks pārprasts un nicināts. Un, kad “kristīgums” un baznīca atļaujas piemēroties pasaulei un tur atrast sev goda vietas, tad baznīca ir nodevusi Evaņģēliju!

Cilvēkam, kas vēlas būt īsts kristietis, patiesības liecinieks, viņa dzīve top par ciešanām. Tāda ir Kirkegora ciešanu prasība: ciešanas kristīgās mācības dēļ. Kaut arī viņa celsmīgie raksti ir visumā pozitīvs un priekpilns pasludinājums,75 tomēr arī tajos jau ir redzami tās vēsts iedīgļi, kas vēlāk eksplodēja konfliktos ar baznīcu, kad Kir-kegors uzbruka institucionālai baznīcai. Jo, ja kristietība vairās no krusta un top pasaulei līdzīga, tā neizbēgami sāks nicināt un vajāt tos dažus ticīgos, kas vēl grib apliecināt Kristu.76

Tieši šādā nozīmē viņa grāmata “Ievingrināšanās kristietībā”77 kļuva par asu uzbrukumu baznīcai: tā vietā, lai baznīca būtu cietēja un cīnītāja, par kristietības ideālu bija kļuvusi triumfējošā baznīca. Kristietība vēlas būt daudzskaitlīga, taču tad, kad visi grib būt kristieši, viss ir apgriezts kājām gaisā un šāda triumfējoša kristietība nonāk pretrunā ar kristieša dzīvi. Saskaņā ar Kirkegoru šāda baznīca nevar būt īsta baznīca.78

Ikvienam patiesam kristietim ir jācieš. Kristus apliecināšana var izraisīt neizpratni, pat martiriju jeb asinsliecinieka nāvi.79 Tomēr Kirkegors neuzskata, ka īsta dievbijība nav iespējama bez martirija. Viņš runā par jēdzienu, kas var šķist neparasts, bet patiesībā dabiski izriet no viņa kristietības izpratnes, kas ir grēkatziņas un žēlastības reliģija, proti, godīga atzīšanās.80

““Bet,” es dzirdu kādu sakām, “vai tu, runātāj, pats spēj kļūt par martiru? Jebšu arī tev - es uzdrīkstos sacīt - pietiek nekaunības apgalvot, ka neviens nav īsts kristietis, kas nav kļuvis par martiru? Jebšu arī tu vienmēr esi tik stiprs, ka nekad nejūti vajadzību, lai ar tevi runā maigi un nomierinoši? Bet varbūt ir tā, ka savās bailēs un mokās tev pašam vajadzīgs maigums, taču tu gūsti prieku, biedējot citus, kā to patīk darīt tiem, kas paši baidās?” Uz šādiem jautājumiem man atbilžu netrūkst.

Es tikai vēlos, lai jautātājs nepārprot atbildi, jo šo jautājumu nozīmi nevēlos novērtēt par zemu.

Atzīstu, ka jūtu vajadzību pēc maiguma un mierinājuma. Patiesības labad man jāsaka, ka šādu vajadzību jūtu tieši tādēļ, ka esmu uzaudzis un ilgi, ilgi dzīvojis zem stingrības, jā, ikvienu brīdi, kad vien atrodos zem tās. Es nekad neesmu guvis prieku no cietēja mokām. Es apzinos, ka varu runāt maigi un mierinoši ar cietēju, slimo, bēdu nomākto. Es zinu, ka esmu guvis no tā prieku.

Tomēr es nekad neesmu apgalvojis, ka ikviens kristietis ir martirs vai arī ka neviens nav patiess kristietis, kas nav kļuvis martirs. Bet esmu pārliecināts, ka ikvienam šādam cilvēkam, un sevi es skaitu viņu vidū, ir jāveic šī pazemojošā atzīšanās - tieši tādēļ, lai paliktu par īstu kristieti: “Es esmu ticis cauri vieglāk nekā tie, kas ir īsti kristieši šā vārda stingrākā izpratnē.” Cilvēkam ir jāizdara šāda godīga atzīšanās, lai netiktu izjaukta kristīgā ranga kārtība un tas no pirmās vietas pārceltos uz otro.”

“Ranga kārtība” nekad nav bijis jautājums par nopelniem, taču pirmā vieta kristīgajā rangā pieder tam, kas sekošanā visvairāk līdzinās Kristum. Saskaņā ar Kirkegora skatījumu šo vietu ieņem ciest gatavais patiesības liecinieks, kas Kristus apliecināšanas dēļ maksā ar savu dzīvi. Otro vietu ieņem pats Kirkegors un arī mēs pārējie, kas neuzdrošināmies dot šādu bezkompromisa liecību. Būsim vismaz godīgi un atzīsim, kādi esam!

Priekšvārdā viņš uzsver (un apzināti atkārto katrā jaunā sadaļā)'11, ka visstingrākās prasības nav mīkstināmas, un turpina:

“Prasībām ir jātop uzklausītām. Un man ir jāpieņem sacītais tā, it kā tas būtu teikts tieši man - lai es mācītos ne tikai gūt patvērumu “žēlastībā”, bet arī gūt patvērumu atbilstoši tai attieksmei, kādā es lietoju “šo žēlastību”.”

Tas nav īpaši skaidrs izteikums, bet tas rēķinās ar šādu “otro žēlastības pielietojumu”, ka dzīvot cienīgu un derīgu kristīgu dzīvi ir iespējams arī bez īsta martirija.82 Jo šādā veidā “žēlastība” nav tikai piedošana par vājību un bailēm, kas kavē martiriju, bet arī brīvlaišana no visstingrākajām prasībām, “atlaide no īstās sekošanas Kristum.. Šādi patiesība atrod sev vietu pastāvošajā kārtībā., attieksmē pret kristīgajām prasībām”.83 Cilvēks var saņemt “atlaidi”, t. i., žēlastību izvairīties no martirija. Cilvēkam tikai godīgi jāatzīst, ka tas ticis cauri vieglāk nekā bezkompromisa Kristus apliecinātājs!

Taču “pastāvošā kārtība” jeb oficiālā baznīca nevēlas izdarīt šādu atzīšanos. Pieši otrādi - bīskaps Minsters (ko Kirkegors uztvēra kā “oficiālās kristietības” pārstāvi) par šo domu bija aizvainots un sašutis. Kad Martensens pēc bīskapa Minstera nāves viņu gandrīz kanonizēja kā vienu no nedaudzajiem “patiesības lieciniekiem”, tad Kirkegora pacietības mērs bija pilns un viņš sāka t. s. “baznīcas vētru”. Ar veselu publikāciju virkni,8,1 kas nereti bija skarbi un kodīgi satīriska, viņš pēla un nosodīja baznīcu, kur mācītāji, sludinādami ciešanu reliģiju, dzīvoja treknu un pārticīgu dzīvi, un vienlaikus šos augsti cienītos un godātos baznīcas vadītājus dievināja kā pirmos un dižākos patieso kristiešu vidū.

Šis Kirkegora izmisīgais kaujā sauciens ir bieži ticis pārprasts, it kā viņš būtu pieprasījis tikai to, ka arī Minsteram jākļūst par cietēju (vismaz tā acīmredzot bija sapratis Martensens). Un nav nekāds brīnums, jo šajā neapvaldītajā uzbrukumā viņa ciešanu prasība ietvēra arī visus dzīvei naidīgos, askētiskos pārspīlējumus, kas nāca no , viņa dienasgrāmatas pierakstiem, ko viņš bija uzkrājis iepriekšējā gada laikā, kad bija paņēmis pārtraukumu savā literārajā darbībā. Visskaidrāko definīciju ciešanām, kas ir prasītas no “patiesības liecinieka”, mēs atrodam tieši viņa dienasgrāmatas ierakstā.85 Īstenībā šie vārdi ir atslēga tam, lai saprastu ciešanu prasību, kurai bija tik nozīmīga viela Kirkegora cīņās ar baznīcu:

“Savā rakstā es patiesi kristīgi esmu licis kopā ciešanas un patiesības liecinieku, un tieši tā ir kristīgi pareizi jāsaprot ciešanas: tās ir ciešanas mācības dēļ. Šādā izpratnē es noliedzu, ka bīskaps Minsters ir saucams par patiesības liecinieku.” Kirkegors nebija Minstera dzīvē novērojis ciešanas mācības dēļ! Var jau būt, ka viņa dzīvē bija gan pārbaudījumi, gan šķēršļi, taču Kirkegors tur neatrada ciešanu realitāti un līdz ar to neredzēja šādā nozīmē sekošanu Kristum. Būtu tikai pareizi, ja Minsters to godīgi atzītu. Bet, kad Martensens viņu ierindoja svēto kārtā, kas ir tie daži, paši augstākie no svētajiem, tad kristīgā ranga kārtība ir sajaukta un tas nekādā ziņā nav krietni un godīgi Dieva priekšā.

J. Slēks savā darbā par Kirkegoru apgalvo, ka savās cīņās ar baznīcu viņš ir mainījis uzskatus par kristietību un vairs nepieļāva godīgas atzīšanās iespēju. Taču tas neatbilst patiesībai! Tas ir tiesa, ka Kirkegors mainīja attieksmi, taču ne attieksmi pret kristietību, bet pret pastāvošo kārtību. Viņš atteicās no baznīcas kā ietvara cilvēka dzīvei zem Dieva žēlastības, l’as ir tiesa, ka viņš beigu beigās noliedza iespēju, ka notiks godīga atzīšanās.86 Taču ievērojiet arī to, ka viņš nenoliedza atsevišķa cilvēka iespēju atzīties, bet gan to, ka šādi jelkad rīkosies baznīcas oficiālie pārstāvji.

Jau samērā vēlu izdevumā “Acumirklis”87 viņš publicē rakstu (1853. g.), kur godīga atzīšanās ir aprakstīta kā individuāla rīcība. Ja tā nebūtu iespējama, tad kristietībā, saskaņā ar viņa uzskatiem, nebūtu vairs nekāda žēlastības jēdziena! Godīgumu arvien ir iespējams atjaunot ar atzīšanos, tikai tagad pēc Kirkegora uzskatiem tas nozīmēja saišu saraušanu ar oficiālo kristietību, ar baznīcu, kas gļēvi nodevusi Evaņģēliju.88 - Nē, Kirkegora ciešanu prasība, lai cik asa tā bija kļuvusi attieksmē pret baznīcu, bija tikai konsekvence tai krusta vēsts sludināšanai, ko mēs sastopam arī viņa agrākajos kristīgi celsmīgajos darbos.

Jau savā darbā “Kristīgas runas” Kirkegors rakstīja, ka pazemīgas ticības godīgums ir glābiņš visiem grēciniekiem, bet negodīgumam nekāda glābiņa nav.84 Šī Kirkegora doma izriet no ticības žēlastībai, no kuras viņš atteikties nevar. Šādu godīgumu viņš grib redzēt baznīcā, un tas arī dara viņa protesta kliedzienu tik neapvaldītu.

“Godīgums Dieva priekšā ir pirmā un pēdējā lieta - godīgi atzīt savu situāciju.. Tā ir vienīgā lieta, kas cilvēku noliek pareizā stāvoklī, ka tas neliek maldināts un pievilts ar mākslinieciski pašdarinātu Kristu, kas vairs nelīdzinās Dievam, bet gan sentimentālai līdzjūtībai, ko izgudrojuši paši cilvēki, un tad kristietība - tā vietā, lai vilktu cilvēkus pie debešķīgā, - tos tikai gremdē uz leju un kļūst tīri cilvēciska.”90 Tā viņš raksta darbā “Ievingrināšanās kristietībā”, vēl cerēdams modināt baznīcu, lai tā nāktu klajā ar godīgu atzīšanos. Vēlākā darbā, kas nav ticis izdots,91 viņš vēl skaidrāk izsaka domu, ka īstenībā neviens savā dzīvē nav paudis absolūto! Tomēr kristīgai prasībai, lai cik tā būtu neizpildāma, ir jāpaliek spēkā visā savā radikālismā. Kristīgās ticības laipnība un žēlastība ir tā, ka - ar godīgu atzīšanos - atsevišķam cilvēkam ļoti daudz kas tiek aiztaupīts, tai skaitā arī drosme kļūt par patiesības liecinieku. Tā ir kā “atlaide”, kas visā pacietībā un pielaidībā arī šādam cilvēkam dod pilnīgu līdzdalību žēlastībā, un, ja vien šī atlaide nav izmantota nekrietni un negodīgi, tā nebūt nenozīmē kādu otrās šķiras kristietību.92

Faktā, ka Martensens nosauca Minsteru par “patiesības liecinieku”, pats briesmīgākais Kirkegoram nelikās nedz tas, ka Minsteram top parādīts gods (arī Kirkegors bieži bija viņu godājis), nedz arī vārda “patiesības liecinieks” lietošana (līdz pašām “baznīcas vētrām” Kirkegors īpaši neizcēla šo jēdzienu, lai arī bija lietojis iepriekš). Pats briesmīgākais viņam likās tas, ka Martensens, likdams Minsteru kristīgā ranga augšgalā, bija falsificējis Kristu un apkaunojis beznosacījuma prasību: saglabāt godīgumu Dieva priekšā!

Kristīgā ticība, kādu Kirkegors bija mācījies Jaunajā Derībā, ir piedauzības un ciešanu reliģija, grēkatziņas un žēlastības reliģija, kas pēc savas būtības visaugstākos kristiešus pakļauj vislielākajam nicinājumam, taču, ja visaugstākie kristieši top visvairāk godāti, tā ir radikāli atšķirīga kristietība. Tas nozīmē, ka kristietība ir tikusi samierināta ar pasauli, darīta pieņemama dabiskajam cilvēkam un kļuvusi par pastāvošās kārtības augstāko sasniegumu. Citiem vārdiem sakot, kristietība ir kļuvusi par godības teoloģiju krusta teoloģijas vietā.

Visubeidzot vēl gribu pievienot šo rindkopu, kas domāta pašiem pārprastākajiem mācītājiem un misionāriem Šodienas baznīcā (kas paši, bez šaubām, atzīs, ka savā dzīvē nekad nav spējuši paust absolūto). Bieži tas bijis uzkrītoši, cik liels naids uzliesmo pret viņu veikto kristietības sludināšanu, kas izraisa milzīgus protestus un neapmierinātību: vai jūs tiešām vēlaties sacīt, ka būt kristietim ir grūti? Vai tas būtu jāsaprot tā, ka mums visiem ir jānes krusts un jākļūst šai pasaulē par mēsliem un atkritumiem?!

10. DIEVA VĀJUMS

A. Visvarenības robežas.

Vēl ir atlicis Epikūra jautājums par Dieva visvarenības robežām! Tā arvien ir mīkla, kā Visvarenais var ļaut Sevi piespiest kaut ko darīt nepieciešamības dēļ. Tas vēl joprojām ir atklāts jautājums, kādēļ Dievs nav novērsis pasaulē ļaunumu, ko pats nav radījis un kas stājies Viņam pretī.

No vienas puses, Tas Kungs var lietot (un radīt) ciešanas Sava plāna ietvaros, bet, no otras puses, Viņš acīmredzot nav iekārtojis Savu gribu un prātu tā, ka visam un vienmēr ir jānotiek ar to saskaņā. Vai vispār var notikt kas cits kā visuvarenā Dieva prāts?

Lai lasītājs man, lūdzu, piedod, ja turpinājumā es mazliet vairāk, nekā pienākas, nodošos cilvēciskām prāta spekulācijām. Uz Svēto Rakstu pamata daudzas lietas ir pavisam droši apgalvojamas, turpretī cilas robežojas ar “apslēptām lietām”, ko Tas Kungs ir atstājis Savā ziņā. Arvien pastāv iespēja minēt un spriedelēt, tomēr vienmēr paturēsim prātā, ka ir bīstami lietot savus minējumus, lai uz tiem sāktu būvēt kaut ko tiešām svarīgu (pat arī, ja teorētiski to var savienot ar bībelisku mācību). Īstenībā Lutera krusta teoloģija savā būtībā bija vēršanās pret cilvēka prāta spekulācijām.93 Vismaz tāds bija viņa uzstādījums, piemēram, darbā “Par gribas verdzību”, tomēr mēs lasām un vērojam, ka arī pats Luters šajā darbā izvērš dažas pārsteidzošas spekulācijas.

Galvenokārt tās ir spekulācijas par Dieva nespēku, kuras mazliet jau esam aplūkojuši. Vairums cilvēku visvarenības jēdzienu iedomājas drīzāk filozofiski - kā matemātikas uzdevumu vai ko tamlīdzīgu, it kā mācība par Dieva visvarenību neietvertu un nenozīmētu neko citu kā vien to, ka Viņam visas lietas iespējamas.

Taču tas ir nepareizi. Tā ir vistīrākā filozofēšana, kas vidusskolniekiem ļauj iedomāties, ka tie var uzveikt mūs ar jautājumu: “Vai Visvarenais var radīt tādu akmeni, ko Viņš pats nespēj pacelt?” Un '

tādējādi mums nākas pieņemt, ka Dieva “visvarenība” vairs nevar nozīmēt neko citu kā vien to, ka Viņš var visas lietas.

Bet Dievs nevar visas lietas. Viņa visvarenībai ir konkrētas robežas, un, iespējams, šīs robežas ļauj atrisināt vienu vai otru no šīm mīklām, kurās esam ieslīguši ar savām patvaļīgajām prāta spekulācijām.

Ir lietas, ko Dievs nevar. Viņš nevar rīkoties bez mīlestības. Pat gaidīdami līdz tiesas dienai vai līdz mūžības galam, mēs nekad nepiedzīvosim to, ka Dievs atceļ Savu pirmo un augstāko likumu. Kā lai Viņš rīkojas pretēji Savai būtībai, pretēji mīlestībai? Dieva visvarenība nenozīmē, ka Viņš var visas lietas, bet gan to, ka Viņš var visu, ko vēlas - taču visu Viņš nevēlas! Viņš nemūžam negribēs rīkoties bez mīlestības.

“Kā lai Es tevi atstāju, F.fraim, kā lai Es nododu tevi citu rokās, Israēl? Vai lai Es vienkārši nepārvēršu tevi par Admu un nesagrauju drupās kā Ceboimu, kad abas šīs pilsētas tika izpostītas? Bet Mana sirds noskaņota citādi, Es esmu par daudz dedzīgs Savā žēlsirdībā, lai Es rīkotos pēc Savu dusmu versmes un lai Es izšķirtos Efraimu iznīcināt galīgi. Jo Es esmu Dievs un ne cilvēks, Es esmu Svētais tavā vidū, bet Es nenākšu pie tevis Savu dusmu bargumā” (Hoz. 11:8, 9).

“Ja mēs esam neuzticīgi, Viņš paliek uzticīgs, jo Viņš nevar Sevi pašu aizliegt” (2. Tim. 2:13).

Nē, to Viņš nevar, jo Viņš ir svēts Dievs un ne cilvēks (un šai ziņā ir kaut kas, ko cilvēks var, bet Visvarenais nevar).

Dievam ir kāds vājais punkts, - tā ir vājība pret cilvēkbērniem. Tā ir Dieva mīlestība uz mums. Taču arī Viņa vājība ir stiprāka par cilvēkiem (1. Kor. 1:25). Viņa muļķība un vājība ir glābjoša, jo tā ir daudz stiprāka par visiem postošajiem spēkiem, tā ka Viņa vislielākās vājības acumirklī neviens un nekas nav stiprāks par Dievu. Tas nozīmē, ka tā ir labprātīga vājība. Neviens Viņu uz to nav spiedis, bet tāda ir bijusi Viņa labprātīgā mīlestība. Dieva vājums nav Viņa spēka trūkums. Pār Viņu nelemj ne dabas likumi, ne liktenis (kā liktenis lēma pār senajiem ziemeļlautu dieviem), jo vienīgi pats Dievs ir lēmis, kādam Viņam jābūt. Viņš izvēlējās nākt cilvēciskā vājībā, kad piedzima no jaunavas Marijas. Dažkārt Jēzus parādīja gan nespēku, gan nezināšanu^94 (kas daudzējādā ziņā ir daudz zīmīgāka tādēļ, ka tā bija Viņa brīvprātīga izvēle (Mt. 26:52-54)).

Islamā Allāha visvarenība ir pats svarīgākais mācības jautājums. Vārds “islams” nozīmē pakļaušanos Allāha suverēnajai majestātei Cmuslim” - tas, kas pakļaujas). Tādēļ islams, burtiski runājot, var rēķināties ar to, ka pilnīgi viss ir Allāha gribēts, tai skaitā grēks, krišana, sirds apcietināšana un pazudināšana. Jā, pat velna darbi ir padoti Allāha suverēnajai gribai. Nekas nenotiek bez Allāha ie-priekšnolemšanas. Neviens cits netiek izglābts kā tikai izredzētie.

Savukārt kristietībā pats galvenais un svarīgākais mācības punkts ir Dieva mīlestība. Mūsu Dieva tēls ir pavisam atšķirīga atbilde uz ļaunuma problēmu nekā islama masīvā visvarenības mācība. Kā norādījis N. 11. Sē, par Dieva visvarenību cilvēki bieži vien runā tādā veidā, kas dara bezjēdzīgu Bībelē attēloto spraigo cīņu starp Dievu un Sātanu. Dieva un Sātana attiecību atainojumu mēs esam snieguši grāmatas 4. nodaļā.

Vai Dieva vājība, kas ir mīlestība, spēj mums izskaidrot ļaunuma neizprotamo klātbūtni? Kāds Dieva mīlestībai ir sakars ar visu to, kas šai pasaulē notiek ārpus Viņa tiešās gribas? Vai Dieva mīlestība var pateikt, kādēļ tika radīts laba un ļauna atzīšanas koks?

Domāju, ka jā. Daudzi kā pašu lielāko Viņa mīlestības darbu uzlūko cilvēka radīšanu, ka Dievs ir radījis cilvēku kā brīvu un atbildīgu būtni. Kad radīšanas procesā bija tapusi šī fantastiskā pasaule un sagādājusi Dievam lielu prieku, Viņš beigu beigās radīja vienīgo būtni, kas bija Viņa mīlestības cienīga: ar neticamu uzdrīkstēšanos Tas Kungs izveidoja šo būtni no zemes pīšļiem un Svētā Gara; tā tika radita pēc dievišķā tēla un līdzības un bija tikai nedaudz zemāka par pašu Dievu (Ps. 8:6). Dievs radīja cilvēku.

Savukārt citi ir pauduši domas (kas tāpat robežojas ar prāta spekulācijām) par to, ka mīlestības pilnais Dievs nav gribējis radīt cilvēku līdzīgu robotam, jo tas nekādi neatbilstu Dieva tēlam un līdzībai. Cilvēka diženums ir viņa brīvība un atbildība, un, ja Dievs vispirms Ādamam un Ievai būtu ieprogrammējis absolūtu paklausību un likumpildīšanu, tad viņi tiešām būtu īstas paraugbūtnes, taču ne cilvēki.

Tā nu tas ir, ka mīlestības dziļākā būtība ir labprātība, ko dzīvē esam pieredzējuši arī mēs paši. Lai Ādams no jauna iemīlētu Dievu - kā Dievs mīl viņu -, tad Ādamam pašam bija jānāk pie atziņas un jāsāk to mācīties. Mīlestību nevar ieprogrammēt: pat Jēzum nācās mācīties no tā, ko Viņš cieta (Ebr. 5:8). Un, lai gan mēs kā vecāki labprāt gribam redzēt savos bērnos gan paklausību, gan labprātību, tomēr mēs arī zinām, ka šāda “mīloša” sirds arvien nāk par augstu maksu. Mēs nevaram bērnus ieprogrammēt mīlestībā. Šo mīlestību viņos ir iespējams tikai iedzīvināt.

Tādēļ Dievs radīja bausli un izvēli. Viņš radīja laba un ļauna atzīšanas koku. Dievs radīja čūsku. Ja cilvēkam, Grundvika vārdiem runājot,95 bija jākļūst par “dievišķo eksperimentu”, tam vajadzēja brīvu iespēju Viņu mīlēt un paklausīt Viņa bausli. Diemžēl cilvēks gribēja nevis mīlēt Dievu, bet pats kļūt kā Dievs. Līdz ar Ādama grēkā krišanu mēs visi kopā esam izvēlējušies grēku un nāvi (Rom. 5:12 utt.)!

Protams, ka Visuzinātājam Dievam tas nebija pārsteigums, un šai ziņā mums var būt kārdinājums domāt, ka risks bija pārāk liels un Viņam nevajadzēja mūs radīt, lāču ir sacīts: “Jau tad, kad Dievs radīja .šo pasauli, Viņš loloja Sevī krusta domas.” Dievs Savā mīlestībā acīmredzot uzskatīja, ka labāk mūs radīt ar iespēju krist, nevis darīt mūs par robotiem, - jo arī visdziļāk kritušais cilvēks sevī arvien nes Viņa tēlu, kāds nav dots pat ercenģelim.

Varbūt ar labprātību un izvēles iespēju nepietiek, lai mūsos radītu mīlestību, tāpēc mums ir jāmācās no tā, ko ciešam. Iespējams, ka tieši tas ir iemesls, kādēļ ciešanas ir vajadzīgas. Tagad mēs kā grēcinieki šai pasaulē visos apstākļos un situācijās mācāmies to, ko Ādams un Ieva neiemācījās paradīzē, proti, labprātīgi mīlēt Dievu. Lai arī mūsu mīlestība uz Jēzu pagaidām vēl nav nekas ievērības cienīgs, tomēr tā jau mums ir: trauslā grēcinieka mīlestība uz savu Glābēju. Tā mazpamazām ieaugas un iedzīvojas mūsos, kad dzīvo-

jam pic Viņa ticības kopībā, lai ari nekad neesam Viņu redzējuši (I. Pēt. 1:8).

Mums ari nav jābaidās, ka jaunajā pasaulē var notikt jauna krišana un viss atkal sāksies no gala, jo šeit, šajā grēka pasaulē, mēs jau labprātīgi esam atteikušies no grēka uz mūžīgiem laikiem un nākamajā pasaulē mēs ļaunumu vairs neizvēlēsimies!

Mūsu pasaulē notiek daudz kas ļauns, kas nav saskaņā ar Dieva prātu. Vai visuvarenais Valdnieks to nevarēja novērst? Viņš katrā ziņā to varēja izdarīt nekavējoties, taču tikai divos veidos: pirmkārt, ar varu piespiest un pakļaut ļaunumu. Taču tā būtu vardarbība pret dievišķā tēla cieņu un atbildību ikvienā grēciniekā, un tad cilvēki vairs nebūtu cilvēki. Otrkārt, Viņš varēja iznīcināt mūs kā kaujamos lopus vai vismaz pašus ļaunākos no cilvēkiem. Tomēr Viņš bija pacietīgs pret ļaunajiem un nevienam nenovēlēja pazušanu. Iznicināt mūsu cilvēciskumu vai mūsu glābšanas iespēju Dievam acīmredzot šķita daudz ļaunāk nekā tas, ja kādu laiku šajā pasaulē panesam ciešanas.

B. Pazudināšanas piedauzība.

Vai mums šeit nekļūst skaidrāks, kādēļ visi cilvēki netiek pestīti? Man šķiet, ka kļūst. Pazudināšana mums vienmēr būs kā klupšanas un piedauzības akmens (un par to man nav sliktas sirdsapziņas, jo pašam Dievam bija jāstāv ārpus Jeruzalemes un jāraud par tās likteni). Kādēļ Visuvarenais nav atradis risinājumu visu cilvēku glābšanai? Tāpēc, ka Viņš Savā mīlestībā ir radījis mūs par atbildīgām būtnēm un nekad mūs neglābs pretēji mūsu pašu prātam un gribai. Viņš to nedarīs, jo tas ir pretēji ticības un mīlestības būtībai. Dievs nevar, jā, nevar, mūs piespiest ticēt - gluži tāpat, kā Dievs nevarēja piespiest Ādamu Viņu mīlēt. Ja Dievs ar varu mūs piespiestu doties uz jauno pasauli, tad šādi Viņš izraisītu mūsos nevis mīlestību, bet gan naidu, un tad naids mūs pavadītu visu mūžību.

Nē, ticība nelieto varu un spaidus. Dievs Savā mīlestībā ir tā izveidojis ticību, ka tā rodas no Dieva vārda klausīšanās, tāpēc ticības ceļš ir nevis piespiešana, bet atgriešanās.

Tas ir skumji, ka mūsdienu baznīca lepni iedomājas, ka par mīlestību tā zina vairāk nekā pats Jēzus! Savā nemitīgajā koķetērijā ar pasaules labvēlību baznīca ļoti lielā mērā ir noliegusi mācību par mūžīgo pazudināšanu un no jauna ieviesusi .seno ķecerību par “visu cilvēku glābšanu”. To var saprast, jo arī es mēdzu izjust kaunu, kad jāapliecina brutālā un barbariskā doma par mūžīgo elli. Dažkārt var likties, ka mācība par elli un pazudināšanu spēj izpostīt visu kristīgās ticības prieku. Tomēr vienlaikus tas būtu pavisam negodīgi ignorēt faktu, ka tieši mūsu mīlestības pilnais Kungs Jēzus ir tā Bībeles persona, kas visvairāk ir runājusi par elli (un, ja šie izteikumi top izskaidroti kā pārlieku dedzīgo apustuļu izgudrojums vai kā “agrīnās draudzes radītā teoloģija”, tad līdz ar to neuzticama kļūst visa apustuļu sludināšana un viņu Jēzus attēlojums ir tik ļoti falsificēts, ka visas runas par “atklāsmi” top bezjēdzīgas).

Man ļoti ir palīdzējušas šādas pārdomas: zīmīgi, ka mēs ļoti daudz un kaislīgi diskutējam par to, kas ir mīlestība, kāda ir vislielākā mīlestība un vai pazudināšana ir savienojama ar mīlestības reliģiju? Bet kurš gan savā dzīvē ir atklājis un demonstrējis to, kas ir mīlestība: vai tie esam mēs vai tas ir Jēzus!? No mūsu puses tā ir traģikomiska un smieklīga lepnība, ka - no visām radībām - tieši mēs vēlamies pamācīt Jēzu, kā Viņam pienāktos tiesāt pastarajā dienā. Tad jau labāk mācīsimies dot godu Dievam un jau laikus apgūsim Mozus slavas dziesmu, kas apdzied Jēru un slavē Viņa taisnās tiesas (Jņ. atkl. 15:3-4; 16:7).

Nedaudz pārdomāsim ari to, ka ikkatrs mēģinājums tiekties pēc lielākas mīlestības, nekā bijusi pašam Jēzum, vienmēr ir beidzies ar brutālu nežēlību pret cilvēkiem. Tāpat arī šeit: ja mēs savā “mīkstsirdībā” šo mācību noklusējam, tad arī paši varam kļūt līdzvainīgi mūžīgā cilvēku pazudināšanā!

“Pats tikai reizi esmu dzirdējis senlaicīgo pērkondārdiem līdzīgo misijas sludināšanu. Tagad es vēlos, kaut varētu to dzirdēt vēlreiz, jo šī mācītāja sludināšanai bija jēga. Jā, tiesa, viņš izklausījās vecmodīgs un īpatnējs, jo šodien ir pieprasīti jaukāki un mīlīgāki runātāji” Martins Л. Hansens.96

Vecmodīgajā elles sludināšanā gan ir bijis šis tas nesaprātīgs, taču tur izpaudās mīlestība. Līdzsvarota šīs piedauzības sludināšana, uz ko aicina ļēzus asaras par Jeruzalemi, arvien ir īstas atmodas priekšnoteikums.

C. Par gribas verdzību un Dieva iepriekš izredzēšanu.

Labprātība, izvēle, atbildība - vai tas nozīmē, ka mums piemīt “brīva griba”, kā to bieži dzird no kanceles? Nē. Brīva griba ir ilūzija, tālas atmiņas no paradīzes dārza. Kad mēs atkritām no Dieva, samaitātība apņēma ne tikai mūsu prātu, spēku un emocijas, bet arī mūsu gribu.

1. Mūsu griba ir nebrīva. 2. Ticība ir izvēle. - Tas izklausās pēc pretrunas, taču tas ir kas cits un daudz aizraujošāks: tas ir paradokss! Bībeles vienlaicīgie spriedumi par katra cilvēka gribas verdzību un atbildīgu izvēli ir viens no nedaudzajiem īstajiem Bībeles paradoksiem, kuri ir asi kā zobens. Tāda ir arī mācība par Trīsvienību un Jēzus miesas un asins klātbūtni maizē un vīnā. Ievērosim: tas nav filozofisks un pārgudrs paradokss. Teorijā tas, protams, šķiet absurds un neiespējams, taču praksē šis paradokss ir nepieciešams. Teorētiķiem tas sola tikai sirmus matus, turpretī sludinātājiem šis paradokss dāvā brīnišķīgu drosmi.

“Brīvais Evaņģēlijs sader kopā ar paverdzināto gribu”

Ulavs Valens-Senstads.97

Lieta ir tāda, ka grēkot jau mūs neviens nepiespiež! Neviens ar pistoli pie deniņiem mūs nedzen grēkā. Mēs grēkojam pēc savas gribas un izvēles. Vienlaikus mēs arī apgalvojam, ka neviens nevar atbrīvoties no grēka vai pārstāt grēkot, tāpēc ka iekšēji mēs esam važās un spaidos. Mums nav brīvas gribas.

“Brīvā griba pēc grēkā krišanas tiek pieminēta tikai vārda pēc, un, kad t. s. brīvā griba nonāk līdz darbiem, “ko spēj paveikt pati no sevis”, tā izdara nāves grēku” (13. tēze)

Mārtiņš Luters, Haidelbergas tēzes.

Dabiski, ka mēs neesam paverdzināti liktens ziņā (kā, piemēram, apgalvo islams), sociālā ziņā (kā apgalvo marksisms) vai bioloģiskā ziņā (kā apgalvo materiālisms), taču mēs esam paverdzināti garīgā ziņā! Mēs varam vēlēties un izvēlēties daudz un dažādu lietu. Kaut arī vairākās jomās mūsu brīvība ir ļoti pieaugusi, tomēr vienu lietu mēs nespējam vēlēties, proti, to, kas ir patiesi labs. Mēs esam ne tikai “grēcīgi”, bet arī atrodamies “zem grēka” (Rom. 3:9). Mēs darām to, ko paši nevēlamies un pat ienīstam (7:14 utt.).

Tas ir Svēto Rakstu mācības pamats, ka ticība un atgriešanās ir Dieva dāvana, jā, Dieva jaunradīšanas darbs (2. Tim. 2:25 utt.; Jņ. 6:44; I:il. 1:29; 1. Tim. 1:12-16). Diemžēl mums ir godīgi jāatzīst: ja izvēle būtu mūsu pašu un mūsu “brīvās gribas” ziņā, tad neviens no mums Dievu neizvēlētos! “Nav neviena, kas meklē Dievu.” Ja arī tagad mēs gribam piederēt Dievam, tas nav tādēļ, ka esam dievbijīgāki, patiesāki un taisnāki par citiem, bet vienīgi Dieva suverēnās majestātes dēļ, kas pēc Savas brīvas iniciatīvas mūs ir pievērsis Sev.

Daudzi turas pie domas, ka Dievs ir paveicis glābšanas darbu un tagad stāv un piedāvā mums šo dāvanu par velti, pats pasīvi gaidīdams, kad to pieņemsim. Ari ticību un atgriešanos mēdz saukt par Dieva dāvanu, kas piedāvāta ikvienam gribētājam. Taču pēdējais solis, pati brīvā izvēle un atgriešanās, esot mūsu ziņā! Ja tā būtu taisnība, tad neviens no mums neizglābtos gluži vienkārši tādēļ, ka pat visticīgākajā cilvēkā joprojām mājo ļaunums.

“Neviens nevar nākt pie Manis, ja viņu nevelk Tēvs, kas Mani

sūtījis.” (Jņ. 6:44).

“Viņam jāved mūs mājās kā apjukušas un pārgurušas avis”

(Lk. 15).

Dievs mūs nespiež un neved mājās, ja pretojamies un spītējamies, t. i., pretēji mūsu pašu vēlmēm. Vispirms Viņš pilnīgi neaicināts rada mūsos vēlmi, lai mums vispār būtu vēlēšanās nākt mājās. Viņš neglābj mūs pretēji mūsu gribai, bet vispirms rada mūsos jaunu, “nedabisku” vēlmi un tieksmi uz labu.

Tādēļ arī Viņam ikviens no mums jau iepriekš bija jāizredz un jāizrauga uz pestīšanu (Jņ. 15:16, 29; Rom. 8:29 utt., 11:5; Gal. 1:15 utt.; 1. Pēt. 1:2^98 - tā ir šokējoša lasāmviela). Daudzi vairās no tā, kas Bībelē šķiet nemieru raisošs un problemātisks, un izdomā dažādas atrunas un aizbildinājumus. Taču īstenībā izredzēšanas mācība Svētajos Rakstos ir tikpat skaidri un pat vēl skaidrāk sludināta nekā katra cilvēka izvēle un atbildība. Tas ir paradokss, jo Dieva pestīšanas izredzēšana nav kolektīva un visaptveroša visiem cilvēkiem, bet tā ir Dieva izvēle. Īstenībā tikai tā var izskaidrot, kāpēc kādi ļaudis var tikt izglābti. Nevis viņi paši izlēma atgriezties, bet to izlēma Dievs, pirms pasaulei bija licis pamatus.

Vai šī Dieva izredzēšana var paskaidrot, kādēļ visi netop glābti? Vai Dievs ir pāršķēlis pasauli divās daļās un iepriekš nolēmis, kas liks izglābts un kas ies pazušanā? Nē. Jo izšķirošais ir tas, ka Svētajos Rakstos mēs nekad nesastopam to, ka Dievs izredz uz pazušanu!" Visi Svēto Rakstu teksti, kas runā par izredzēšanu, runā par Dieva žēlastības izredzēšanu uz pestīšanu. Manuprāt, mēs nekur Svētajos Rakstos neatrodam tā saukto “dubultās predestinācijas mācību” (ko redzam pie Augustīna, Muhameda, Kalvina un daļēji pie Lutera), it kā Dievs jau iepriekš būtu izredzējis: “Tu liksi izglābts, tu iesi pazušanā, tu tiksi izglābts, tu iesi pazušanā.”

Teorētiķis par to izmisumā plēš matus: bet vai tad nav loģiski, ka, izredzot kādu uz glābšanu, Dievs citu izredz uz pazušanu?! Jā, tas liekas loģiski, bet tas nav bībeliski. Tieši tikpat loģiski ir tas, ka Dievs nevar vienlaikus būt viens un trīs un Jēzus nevar vienlaikus būt patiess cilvēks un patiess Dievs. Taču, lai arī šis Bībeles atainojums šķiet paradoksāls un neloģisks, tomēr tam ir ļoti skaidra jēga: Dieva izredzēšana ir atbilde uz to, kā nebrīvā griba, par spīti visam, var nākt pie ticības. Tas neatbild uz jautājumu, kāpēc kādi ļaudis iet pazušanā! Šo jautājumu Bībele atbild pavisam vienkārši: viņi iet pazušanā, jo nevēlas pestīšanu.

Tikpat skaidri, cik Svētie Raksti runā par Dieva izredzēšanu uz glābšanu, tie runā arī par Dieva vispārējo glābšanas gribu: Viņš vēlas visu cilvēku glābšanu (1. Tim. 2:4; Til. 2:11; 2. Pēt. 3:9).

Jēzus grib glābt visus. Viņa izpirkums attiecas uz visiem bez izņēmuma (2. Kor. 5:19; Jņ. 3:16; 1. Jņ. 2:2), tādēļ Viņš grib pulcināt Jeruzalemi, kā vista pulcina cālīšus zem saviem spārniem, bet viņi to nevēlējās. Kad cilvēki nevēlas un pretojas Dieva pestīšanas nodomam, tad pat Visuvarenais neko nevar darīt.

Svētajos Rakstos mums ir divas paralēlas sludināšanas līnijas.

Līnija A: Dieva izredzēšana, ticība kā Dieva radīšanas darbs, gribas verdzība. Šī līnija atbild uz jautājumu, kā cilvēks var tik izglābts, bet neatbild uz citiem jautājumiem.

Līnija B: Dieva vispārējā glābšanas griba, ticība kā individuāla atbildība, izvēles iespēja. Šī līnija atbild uz jautājumu, kāpēc cilvēks var iet pazušanā, bet neatbild uz citiem jautājumiem.

Šīs paralēlās līnijas, cik vien tālu sniedzas mūsu skats, nekad nesastopas. Tās neļauj izveidot vienotu formulu, un līnija, kas atbild uz vienu jautājumu, uz citiem jautājumiem neatbild.

Dabiski, ka teorētiķus ļoti uztrauc šāds paradokss, jo mums, rietu meiropiešiem, ir prasība pēc loģikas, kas bieži ir cieta, nelokāma un neelastīga. Tomēr ne jau teorētiskās grūtības rada vislielākās problēmas. Lielākais iemesls cilvēku pretestībai pret Dieva izredzēšanas un gribas verdzības mācību ir ne tik daudz šīs mācības neloģiskais, bet gan tās pazemojošais raksturs: jo, ja tā ir Dieva dāvana, vai tas nozīmē, ka es nevaru lepoties ar savu labprātību piederēt Kristum? Vai tiešām es neesmu labāks par savu kaimiņu?

Jā, tā patiesi ir pazemojoša un kaitinoša doma, taču vienlaikus šī doma arī dod brīvību! Īstenībā jau šādam paradoksam nav nekādas vainas. Tīri teorētiski tam, ka mums galvā ir divas acis, kas redz divas nedaudz atšķirīgas bildes, vajadzētu radīt mūsu smadzenēs pilnīgu haosu un apjukumu. Taču realitāte ir tāda, ka abi šie skatījumi mūs dara spējīgus uztvert vēl vienu dimensiju: dziļumu un tālumu. Tāpat arī šo divu līniju mulsinošais paradokss dara mūs spējīgus aptvert un pasludināt vēl vienu dimensiju.

Līnija A sludināšanā kļūst par mierinājumu izbiedētajam: - Tā kā tava ticība un piederība Kristum nav nākusi pati no sevis, bet Dievs tevī to radījis, tad Viņš arī dos tavai ticībai turpinājumu un izturību, tāpēc ka Viņš pats tevi ir izredzējis. Labo darbu, ko Tas Kungs tevī iesācis, Viņš arī pabeigs un piepildīs (Fil. 1:6).

Izteikšos nedaudz vienkāršoti: mēs protestējam pret gribas verdzību un Dieva izredzēšanu tikai tikmēr, kamēr “iegūstam” ticību, un, ja ticība mums kļūst par problēmu, tad Dieva izredzēšana pēkšņi top par visbrīnišķīgāko Evaņģēliju.

Vai tas nozīmē, ka mēs varam atslābināties un salikt rokas klēpī? Ja vest mani pie ticības ir Dieva uzdevums, tad varu par to neuztraukties? Vai atteiksimies no misijas un evaņģelizācijas darba, -galu galā pats Dievs taču rūpēsies par Saviem izredzētajiem? Nē, jo šeit līnija В ir kā aicinājums vienaldzīgajiem: ja reiz tu pats nevēlies, tad arī Jēzus neko nevarēs darīt. Viņš nevienu nespiež uz glābšanu.

“Ja pieņemam, ka žēlastības izredzēšanas mācība sludina Dieva žēlastību un līdz ar to mierinājumu, Dieva brīvo apžēlošanu un līdz ar to gandarījumu, tad šai mācībai., ir jārunā par Dievu, kas izredz, nevis par divām izredzēto ļaužu grupām”

Karls Barts.

“Bet, ja vien tu seko kārtībai, kādu redzam Pāvila Vēstulē romiešiem, tad vispirms pievērs uzmanību Kristum un Evaņģēlijam, lai tu varētu atzīt savu grēku un Viņa žēlastību.

Pēc tam tu cīnies pret grēku, kā to māca 1., 2., 3., 4., 5., 6.,

7. un 8. nodaļa. Tad, kad esi nonācis līdz 8. nodaļai - zem krusta un ciešanām, tad no 9., 10. un 11. nodaļas tu patiesi varēsi mācīties, cik lielu mierinājumu sniedz izredzēšana.

Jo nav iespējams bez ciešanām, krusta un nāves bailēm, bez posta un dusmām uz Dievu domāt par izredzēšanu”

Mārtiņš Luters, priekšvārds Vēstulei romiešiem.

Praksē mēs varam vienlīdz spēcīgi sludināt gan atsevišķā cilvēka dziļo krišanu un viņa verdzību ļaunumā, gan arī sirsnīgi aicināt viņu uz atgriešanos. Mēs varam sludināt gan Dieva mierinošo žēlastības izredzēšanu, gan atsevišķā cilvēka atbildīgu izvēli. Tieši uz šā paradoksa pamata mēs varam, vienlaikus paturot prātā savu bezdievīgo dabu un dziļo krišanu, mudināt un aicināt ikvienu cilvēku nākt un atgriezties pie Kristus. Tieši tāds ir patiesības minimums, ko pauž runas par cilvēka “brīvību”. Gribas verdzība nenozīmē, ka ir neevaņģēliski aicināt uz atgriešanos un ticību (jo tad arī Jēzus un apustuļu sludināšanā daudz kas liktos bezjēdzīgs), bet tā nozīmē, ka, cilvēkam saņemot brīvu žēlastību un atgriežoties, viņa sacītais “jā” ir Dieva radīts un jau pirms pasaules radīšanas izredzēts.

Mums tas nav nekas jauns. Ikviens kristietis savā dzīvē un ikviens mācītājs savā kalpošanā to praksē izmanto visu laiku. Kad lūdzam Dievu par citu cilvēku atgriešanos, mēs droši paļaujamies, ka šāda lūgšana nav tukša un neiedarbīga, un tādā veidā izmantojam līniju A: ka Dievs suverēni rada ticību. Vienlaikus mums ir jārēķinās, ka lūgšanas iedarbība nav automātiska, it kā mehāniski tiktu izglābti visi lūgšanā pieminētie, un šādā veidā mēs izmantojam līniju B: jo ticība ir arī katra atsevišķa cilvēka atbildība. Dievs nespiež, ja cilvēks nevēlas.

Sludināšanā mēs skaidri apliecinām gan to, ka Jēzus mūs ir cieši satvēris un tur pie Sevis - nevis otrādi (līnija A), gan to, ka arī atkrišanas iespēja ir pavisam reāla - ja cilvēks necīnās labo ticības cīņu (līnija В)! Savā sludināšanā mēs izskaidrojam grēku gan kā varu (no kuras neviens nevar atbrīvoties un kļūt bezgrēcīgs), gan arī kā vainu (ar ko mēs visi tomēr esam atbildīgi par saviem darbiem un izvēli). Nožēlojama ir tāda sludināšana, kas kādu no šim līnijām ignorē tikai tādēļ, ka tā nav savienojama ar teorētiskiem cilvēka spriedumiem, vai ari tādēļ, ka tā ir pārāk pazemojoša un cilvēkiem neierasta.

Atsevišķos Svēto Rakstu tekstos šie paradoksi ir ļoti saasināti, kad vienlaikus ir pasludinātas abas līnijas. Tās atskan viena otrai blakus, nemaz nemēģinot šo paradoksu samierināt un izlīdzināt. Tas ir kā drosmīgs kontrapunkts, disharmonija, kas neļauj sevi saskaņot.

“Jo daudz ir aicinātu, bet maz izredzētu” (Mt. 22:14) - šai pantā, kas mulsina tik daudzus Bībeles lasītājus, mums abi izteikumi jāuztver visā nopietnībā: Dieva patiesā glābšanas griba patiešām attiecas uz daudziem (“daudzi” šādā Bībeles izteikumā apzīmē “visus” - sal. Mt. 20:28). Viņš nevienu nav iepriekš izslēdzis vai slepenībā nolēmis pazušanai. Bet, ja kāds top izglābts, tad tikai un vienīgi pateicoties Dieva izredzēšanai.

“Gādājiet ar bailēm un drebēšanu, ka topat svēti, jo Dievs ir tas, kas jums dod gribu un veiksmi pēc Sava labā prāta” (Fil. 2:12, 13). -Nepārprotami, mūsu nonākšana mājās prasa smagas pūles. Mums jācīnās un jākaro, lai ieietu pa šaurajiem vārtiem. Bet Dieva labais prāts ir iespējams un ar grēcinieku notiek tikai un vienīgi pateicoties tam, ka to visu mūsos rada Dievs. Viņš mūsos rada arī gribu un vēlēšanos.

“Darbojieties, lai jūsu aicināšana un izredzēšana jo stipra paliek, jo, to darīdami, jūs nekad neklupsit” (2. Pēt. 1:10) - loģiski nav viegli saprotams, kā tas iespējams, ka Dieva izredzēšana no mūžības paliek nesatricināma, bet tieši tāds ir dievišķās izredzēšanas evaņģēliskais mierinājums. Tomēr vienlaikus šo mierinājumu nedrīkst padarīt par atpūtas krēslu vai “lētu” žēlastību, jo tā var notikt atkrišana.

Lūkas evaņģēlija 13. nodaļa lielākoties ir pazīstama ar līdzību par pazudušo dēlu. Šī līdzība brīnišķīgi pasludina, kas ir atgriešanās: cilvēks nāk pie prāta, ceļas, iet mājās un lūdz žēlastību, utt. Bet Jēzus stāsts sākas ar divām citām līdzībām, par pazudušo grasi un pazudušo avi: lai mēs tiktu glābti un nonāktu mājās, Jēzum jāceļ mūs uz pleciem kā Savas avis un jānes mūs mājās, un tieši tā tas notiek, kad cilvēks attopas, atgriežas un nāk mājās pie Tēva!

“Es tiem piešķiršu gribu Mani atzīt, ka Es esmu Tas Kungs, un

tie būs Mana tauta, un Es būšu viņu Dievs, jo tie atgriezīsies

pie Manis no visas savas sirds” (Jer. 24:7).

Luters savā darbā “Par gribas verdzību”, ko pats uzskatīja par vienu no saviem svarīgākajiem rakstiem, īpaši spēcīgi pasludina Dieva suverēno majestāti. Šis darbs bija varena atbilde uz Erasma “Traktātu par gribas brīvību”, kas īsti humānistiskā garā piešķīra cilvēka suverēnajai gribai pēdējo un izšķirošo galavārdu starp ticību un neticību. Luters (ar pilnām tiesībām) saskatīja Erasma darbā uzbrukumu Dieva majestātei, Viņa apslēptībai un ticības taisnībai, kas aptumšoja gan tiesu, gan žēlastību."w Tāpēc I.uters ļoti skarbā tonī uzstāja, ka ir absolūti nepieciešams turēties pie mācības par gribas verdzību un skaidri to pasludināt.

“To nepieciešams pasludināt divu iemeslu dēļ. Pirmais ir mūsu lepnības pazemošana un Dieva žēlastības atzīšana. Otrais iemesls ir pati kristīgā ticība. Svētajos Rakstos Dievs ir apsolījis Savu žēlastību pazemīgiem, t. i., izbiedētiem un izmisušiem ļaudīm. Bet cilvēks nav spējīgs pilnībā pazemoties, iekams nav apzinājies, ka pestīšana ir ārpus viņa paša spēkiem, plāniem, centieniem, gribas, darbiem, jo pestīšana ir atkarīga no kāda cita izvēles, plāniem, gribas, darbiem, proti, vienīgi Dieva. Tāpēc šīs lietas ir pasludināmas izredzēto dēļ, lai tādā veidā viņus darītu pazemīgus un niecīgus un tā viņus izglābtu.”101 Nav nekādu šaubu, ka Luteram šai ziņā bija taisnība. Savā dedzībā par brīvo gribu Erasms Evaņģēlijam bija pievienojis nosacījumu: žēlastība nav brīva dāvana, bet atkarīga no mūsu atgriešanās un spējas ticēt! Turpretī Luteram atgriešanās nebija nekas cits kā paļāvība uz Dieva brīvo žēlastību, kurā apslēpta Evaņģēlija brīvība un Evaņģēlija pazemība. Dievs dod, lai arī mūsu sludināšanā skanētu šī pazemība, lai izredzēšana ir Evaņģēlijs un daudzie grēku nožēlotāji taptu atbrīvoti!

Šeit jāpiemin arī tas, ka Luters savā Dieva suverenitātes un nemainīgās gribas pasludinājumā bija aizgājis par tālu:

“No tā neizbēgami izriet, ka viss, ko darām un kas notiek, notiek negrozāmi un nepieciešamības dēļ, paturot vērā Dieva gribu - arī tad, kad tas mums šķiet nejauši..”102

Kad Luters šeit runā par izredzēšanu, tā gandrīz kļūst par dubulto predestināciju Kalvina stilā^101: arī sirds apcietināšana un neticība ir Dieva prāts! To viņš saka savā ievadā Vēstulei romiešiem:

“9., 10., un 11. nodaļā Pāvils māca par Dieva mūžīgo izredzēšanu un ko tā nozīmē, kas būs ticīgs un kas nebūs, kas taps brīvs no grēka un kas ne.”

Arī Luters bija izdarījis “loģisku” secinājumu un praktiski ierobežojis Dieva vispārējo glābšanas gribu. Diskusijā ar Erasmu viņš nebija saglabājis šo paradoksu (ko citkārt bija darījis, piemēram, Svētā Vakarēdiena mācībā). Šādā ziņā viņš Dieva vispārējo pestīšanas gribu nebija uztvēris tikpat nopietni kā Dieva žēlastības izredzēšanu.

Protams, Luters nonāk grūtībās tādās Svēto Rakstu vietās kā Ec. 18:23: “Vai tad Man kaut kā īpaši patīk bezdievja nāve, saka Dievs Tas Kungs, un ne gan tas, ka viņš novēršas no sava ļaunā ceļa un dzīvo?” Luters šo problēmu apiet, ieviesdams izmisīgo atšķirību starp apslēpto Dievu un atklāto Dievu: tas ir tiesa, ka atklātais Dievs, kāds Viņš pasludināts Svētajos Rakstos, nevēlas bezdievja nāvi, taču apslēptais Dievs to vēlas.104

Ja līdz strīdam ar Erasmu “apslēptais Dievs” bija tāds pats kā “atklātais Dievs”105 un apslēptība bija tikai atklāsmes veids zem krusta, tad tagad “apslēptais Dievs” pauž un izteic “pašu Dievu”, kas tikpat labi var rīkoties citādi, nekā mums atklājies Savā vārdā. Šai ziņā ir apdraudēta Dieva tēla vienotība. “Pasludinātais Dievs” atšķiras no tā Dieva, kāds Viņš ir Sevī.106

Mans secinājums ir šāds: cik atbrīvojoša bija Lutera mācība par “apslēpto Dievu”, kur apslēptība nozīmēja Dieva atklāsmi “zem pretējā veidola”107, tikpat mulsinoša un nelietojama tā kļūst, kad šī mācība, viņa paša vārdiem runājot, “izšķir starp pasludināto un apslēpto Dievu, starp Dieva vārdu un Dievu pašu”.108 Lai cik neierasti būtu atzīt, ka taisnība ir nevis Luteram, bet N. H. Sē, tomēr šai gadījumā man tas jādara:

“Luters nekad nebūtu šādi runājis, ja būtu līdz galam apdomājis Svētās Trīsvienības mācības vēsti. Šī mācība sargā tieši pret šādu nošķiršanu un uzsver, ka Dievs ir tieši tāds, kāds Viņš ir Kristū.”109

Tomēr pēc tam N. H. Sē (kas, par spīti K. Bārta ietekmei un Bībeles kritikai, ir viens no luteriskākajiem 20. gadsimta dāņu teologiem) raksta, ka praktiskajā dvēseļkopšanā cilvēkiem, kuri nonākuši pārbaudījumos un jautājuši par izredzēšanu, Luters vienmēr norādīja uz Dieva žēlastības apsolījumiem Kristū.

Daudz labāk būtu bijis, ja šis gudrais dvēseļkopējs savā strīdā ar Erasmu būtu lietojis drošākus argumentus un mēs varētu klausīties

Lutera skaidro evaņģēlisko vēsti darbā “Par gribas verdzību” bez šī nelaimīgā nošķīruma starp apslēpto un atklāto Dievu. Tas nebija ne lietderīgi, ne vajadzīgi, lai apliecinātu Dieva apslēptību, ko mums atklāj krusta teoloģija.

11. VECĀ DERĪBA UN JAUNĀ DERĪBA

A. Bībele ir nedalama.

Kāds var kļūt neapmierināts vai pat dusmoties, ka šī grāmata vienlīdz droši atsaucas gan uz Veco, gan arī Jauno Derību, uz Jēzu, Pāvilu un Pēteri. Bībeles nožēlojamās kritikas iespaidā daudzi teologi ir sākuši runāt par atšķirīgām Bībeles uzticamības un autoritātes pakāpēm. Arī kristiešu vidū, kas uzreiz varbūt neatmet kādas Bībeles daļas kā cilvēciskas, var just instinktīvu nevēlēšanos citēt Svēto Rakstu tekstus un argumentēt ar Bībeles citātiem.

Šai jautājumā man daudz kas ir sakrājies uz sirds-gan dusmas un personiski pārdzīvojumi (jo izglītošanās vēsturiski kritiskajā Bībeles kropļošanā nekad nepaliek bez sekām), gan arī komiski novērojumi.

Protams, šajā grāmatā es esmu vairījies no “nejaušas citēšanas” vai “nemitīgas Rakstu vietu bārstīšanas”, vai arī citiem aplamiem paņēmieniem. Pēc labākās sirdsapziņas un iespējas esmu centies izprast visas minētās Bībeles vietas saistībā ar to kontekstu, nolūku, literāro stilu un derības vēsturisko situāciju. Esmu centies ņemt vērā autora iecerēto jēgu un nolūku atsevišķos Svēto Rakstu fragmentos, kā arī centies nepārkāpt reformācijas Bībeles interpretācijas principus (līdz ar Luteru kā neatņemamu Bībeles skaidrošanas priekšnoteikumu es pievienoju arī pārbaudījumus, arī šai ziņā nekas nav trūcis. Daudzi secinājumi, vismaz salīdzinot ar sākotnējiem, man bieži ir nākuši pretēji manai personiskajai izjūtai). Protams, Svēto Rakstu skaidrošanas ziņā vēl arvien ir veicams ļoti liels darbs un rūpīgi lasītāji noteikti atradīs vienu vai otru skaidrojumu, kurā tiem būs atšķirīgs viedoklis.

Taču es nekādā gadījumā neuztveršu nopietni tādus iebildumus, kas apšauba Vecās Derības citātus tikai tādēļ, ka tie nākuši no Vecās Derības un šā iemesla dēļ vērtējami kā zemāks Dieva vārds nekā Jaunā Derība.

Skaidrs, ka Bībele nav jāuztver kā vienveidīga masa, ko var citēt nejauši un bez domāšanas, neņemot vērā autora valodas lietojumu, īpatnības, nolūku, šo rakstu vēsturisko kopsakarību, literāro stilu utt. Protams, starp Veco Derību un Jauno Derību ir būtiskas atšķirības (arī jautājumā par ciešanām), un diezin vai ir jēga ignorēt to, cik daudz tieši Vecajā Derībā mēs varam ieraudzīt pretrunīgas un piedauzīgas lietas. Nenoliedzams ir arī fakts, ka Vecās Derības absolūto Dieva atklāsmes autoritāti ir ļoti spēcīgi apliecinājuši gan apustuļi, gan arī pats Jēzus. Jaunā Derība pilnībā uzticas Vecās Derības Dieva tēlam un mācībai, un tā ir tik dziļi integrēta visā Jaunās Derības teoloģijā, ka tās mācību nav iespējams sagraut citādi, kā vien iznīcinot pašus tās pamatus un apustuļus degradējot par reliģiskiem spekulantiem. Taču piedēvēt Jēzum autoritāti un vēlāk uzturēt atšķirīgu viedokli par Veco Derību, nekā bijis Viņam pašam, tā nav tikai Bībeles kritika, bet arī literārs idiotisms.

Kad 19. gadsimtā vēsturiski kritiskā metode kā pazemīga kalpone tramīgi ienāca teoloģijas fakultātēs, tai joprojām piemita pietiekami daudz veselīgas izpratnes par to, ka, noliedzot Vecās Derības atklāsmes absolūto raksturu, tāpat nāktos arī atzīt, ka Jēzus ir bijis maldīgs! Viņš noteikti varēja kļūdīties! Šādā kontekstā tika ieviesta jauna mācība par Jēzus “kenosis”, proti, ka Viņa tapšana par cilvēku nozīmēja maldīgumu! Loģiski un konsekventi. Taču mums ir arī godīgi jāatzīst viena nepatīkama patiesība: ka pirmā un piesardzīgā Bībeles kritika noveda pie jaunas mācības par Jēzus personu!

Tāpēc, ja mēs atmetam Veco Derību kā Dieva atklāsmi un lietojam šķidru “zinātniskumu”, lai atbrīvotos no visa piedauzīgā, tad mēs neizbēgami nonāksim citā gūstā un nelaimē: mēs vairīsimies no krusta un padarīsim savas ticības saturu relatīvu. Tieši krusta teoloģijas atbrīvojošā ticība parasti top pazaudēta viena no pirmajām, kad Jaunās Derības mācība tiek pretstatīta Vecajai Derībai.

B. Bībele ir dalīta.

Kā jau iepriekš sacīts, Bībeles dievišķā autoritāte nav tāda, ka tā būtu jālasa kā viendabīgi pelēka masa, kur citātus var sarindot tikpat labi kā enciklopēdijā. Bībeles cilvēciskā puse ir svaiga un bagāta un kopā ar tās dievišķo atklāsmi rada fascinējošu spriedzi.

Tādēļ arī ortodoksais uzskats par Bībeles inspirāciju pieņem, ka starp atsevišķiem pantiem var būt ļoti lielas atšķirības - jā, pareizai bauslības un Evaņģēlija izpratnei ir būtiski ieraudzīt pestīšanas vēsturē jūtamo spriedzi, kas ir starp abām Svēto Rakstu Derībām. Tāpat ir arī jāsaprot, ka visas atšķirības un spriedze nerada pretrunas, bet šie kontrasti kalpo vienam mērķim - gluži kā atšķirīgas melodijas kontrapunktā.

Acīmredzamas atšķirības Vecās un Jaunās Derības mācībā par ciešanām jo īpaši rada šīs divas Bībeles būtības puses, kuras nedrīkst sajaukt! Pirmkārt, Derību vēstures robežšķirtne un, otrkārt, no Vecās uz Jauno Derību progresējošā atklāsme.

1. Derību vēstures robežšķirtne starp Veco un Jauno Derību.

Pie kristīgiem elementāras mācības pamatiem pieder bauslības un Evaņģēlija izšķiršanas mācība. Taču, kā zināms, šī izšķiršana nav tas pats, kas izšķirt starp Veco un Jauno Derību, it kā “bauslība” būtu identiska ar Vecās Derības rakstiem un “Evaņģēlijs” - ar Jaunās Derības rakstiem. Abi, bauslība un Evaņģēlijs, ir atrodami gan Vecajā Derībā, gan arī Jaunajā Derībā. Vecajā Derībā Evaņģēlija apsolījums ir daudz apslēptāks nekā Jaunajā Derībā, un tomēr Evaņģēlijs tur ir atrodams jau kopš pašas grēkā krišanas dienas (1. Moz. 3:15; Jņ. 8:56;

2. Tim. 1:9 utt.), un apsolījums ir bijis pietiekami skaidrs kā ticībai, tā arī glābšanai. Gan Vecās, gan Jaunās Derības laikā ir bijis iespējams dzīvot vai nu zem bauslības, vai arī zem žēlastības (Rom. 3:21 un Gal. 4:21 to formulē diezgan paradoksālā veidā!).

Jēzus ir Derību vēstures robežšķirtne starp Veco un Jauno Derību, kā arī vēstures robežšķirtne, jo Viņa darbība ne tikai apstiprināja visos laikos pastāvošo žēlastības derību, bet arī pats Jēzus bija šī galvenā, uz visiem laikiem noslēgtā žēlastības derība. Viņš ievadīja jaunu pestīšanas vēstures laikmetu, jaunu ēru: Dieva valstība ir nākusi mums pavisam tuvu, ir pienākuši pēdējie laiki un tagad mēs dzīvojam baznīcas laikmetā, kad Svētais Gars ir izliets pār visu miesu un Evaņģēlijs pasludināts visām tautām, kad žēlastības līdzekļi sniedz Dieva doto pestīšanu, kas ir daudz bagātāka nekā Vecajā Derībā, un draudze ir neredzami apvienota vienā Kristus miesā, lai darītu vēl lielākus darbus, nekā Viņš pats darījis.

Mozus bauslības laiks ir pagājis. Tagad mums vairs nav jāievēro Vecās Derības ceremoniālie likumi, mums nav savā dzīvē jāīsteno teokrātiskie (dievišķās valdīšanas) sabiedriskie likumi un pārvaldības formas.

Iespējams, tagad mums kļūs skaidrāks, ka, piemēram, atriebības psalmi faktiski ir jālasa kā Dieva atklātā griba, kā īstas lūgšanas un nevis kādi nepatīkami pārpratumi! 137. psalma lūgšana ir bijusi saskaņā ar dievišķo gribu, ko Viņš atklājis arī citviet (piemēram, Jes. 13), tomēr tas nenozīmē, ka arī mums ir tiesības tā runāt un šādas lūgšanas padarīt par savām lūgšanām, jo tās pieder pie Dieva izredzētās tautas teokrātiskās valdīšanas. Tās pieder laikmetam, kad Dieva pestīšanas plāns tika gatavots šīs pasaules valstībā, kas bija ārēji redzama un atklāta: “Redzi, kur tā ir!” Tomēr Kristus valstībā šādas lūgšanas neiederas, jo šī valstība izplatās apslēpti un daudz vairāk nekā Vecajā Derībā tā atklājas kā pretruna un atgādina ciešanas un krustu. To pašu varētu sacīt par šķirto atkalprecēšanos, pasaulīgas tiesas īstenošanu ticības jautājumos un taisnu atriebību, jo tas viss ir nācis no bauslības, nevis žēlastības laikmeta. Tās nav nekādas kļūdas vai Dieva gribas neizpratne, bet gan Dieva prāts no bauslības laikmeta, kāds toreiz bija nepieciešams cilvēku cietsirdības dēļ.

Robežšķirtne starp Veco un Jauno Derību ir pietiekami īsta, taču dažkārt arī tai piešķir pārāk lielu nozīmi. Daudzi, uzsvērdami Veco Derību kā patiesi Svētus Rakstus, bez vilcināšanās tajos saskata bauslības raksturu. Šāds pārspīlējums, piemēram, sastopams Regina Prentera grāmatā “Radīšana un Pestīšana”110, kur skaidri un nepārprotami Vecā Derība saukta par “bauslības rakstiem”, kur gan Mozus, gan praviešu sludināšana tiek lasīta kā mūsu pazudušā stāvokļa tiesājoša atmaskošana.

Lai arī Prenters apliecina dievišķo inspirāciju, ir ļoti nopietns risks Veco Derību uztvert kā antikvārus svētos rakstus, kuros praktiski vairs nav saprotama Vecās Derības liecība par tā laika ticīgā cilvēka dzīvi Dieva žēlastībā, it kā pravietiskā žēlastības sludināšana būtu vērsta vienīgi nākotnē un zaudētu jebkādu kontaktu ar savu laikmetu. Tādējādi Vecās Derības liecība par ticības dzīvi kristietim izklausās novecojusi un neaktuāla, jo saskaņā ar šādu uzskatu tas viss pieder bauslības laikmetam.

Tas, protams, attiecas arī uz šīs grāmatas tēmu: pārliecība, ka Vecās Derības šaubu, protesta un pārbaudījumu izpausmēm ir jāpaliek pagātnē, tāpēc ka Jaunā Derība šādas izpausmes vairs tik spēcīgi neapliecina. Daudzi piekrīt, ka, piemēram, Psalmu grāmatas bailes un vaimanas par Dieva netveramību ļoti trāpīgi runā par šo cilvēka dzīves un ticības aspektu, taču vienlaikus viņi šādu pieredzi uzskata par neveiksmīgu un neiederīgu, jo vai tad ar Jauno Derību mēs neesam gājuši tālāk un šādas lietas pārvarējuši?!

Un tomēr mēs drīkstam un mums vajadzētu sevi atpazīt šajās Vecās Derības liecībās. Tās nebūt nav novecojušas un atceltas, kaut arī, vēsturiski raugoties, mēs šobrīd dzīvojam žēlastības laikmetā. Un tas viss ir saistīts ar progresējošo atklāsmi.

2. Progresējošā atklāsme (kas progresē no Vecās uz Jauno Derību).

Tieši šai ziņā, nevis Derību vēstures sadalījumā, mums ir jāparāda svarīgākā atšķirība starp to, kā par ciešanām ir runāts Vecajā Derībā un Jaunajā Derībā. Nav šaubu, ka Jaunā Derība ir atcēlusi Veco (Ef. 2:15). Tomēr tas nekādā ziņā nenozīmē, ka Vecā Derība ir derīga tikai tiktāl, cik tā līdzinās Jaunajai Derībai. Arī Vecās Derības pasludinājums par ciešanām ir tikpat noderīgs, lai arī izklausās mazliet atšķirīgs no tā, ko sludina Jēzus un apustuļi.

Dievs nav visu Savas pestīšanas noslēpumu atklājis vienā reizē! Jau no paša sākuma Viņš bija atklājis pietiekami daudz ikviena cilvēka pestīšanai, bet gadsimtu gaitā caur Savu tautu, Saviem praviešiem un bībeliskajiem autoriem Viņš ir licis akmeni pie akmens kā tādu lielu mozaīku: veidojot Kristus attēlojumu, kas ir vispilnīgākais Dieva gribas tulks. Bībele nav nokritusi no debesīm kāda pravieša klēpī. Tā ir paaudžu paaudzēs izdzīvota, apliecināta un izcīnīta patiesība, lai tā galu galā ar Jēzus un Viņa apustuļu sludināšanu un darbību gūtu savu galējo īstenojumu un piepildījumu (Ebr. 1:1 utt.; Jņ. atkl. 22:18).

Tādēļ tas ir gluži dabiski, ka arī tā Dieva atklāsme, kas norisinājusies bauslības laikmetā, ietver uzticamu un iedvesmotu mācību par ciešanām, tāpat kā Jaunā Derība mums sniedz nedaudz atšķirīgu, taču uzticamu un iedvesmotu mācību par ciešanām. Derību vēstures kopējais vēstījums nav padarījis Vecās Derības liecību neaktuālu un nevajadzīgu, lai arī tā izklausās mazliet citādi nekā Jaunās Derības liecība.

Parunāsim konkrētāk.

1. Daudzi iedomājas, ka Dieva dusmas ir pasludinātas tikai Vecajā Derībā, bet tas, protams, nav taisnība. Ir tiesa, ka Dieva dusmas tur pasludinātas nedaudz atšķirīgi: Vecajā Derībā tās ir pārmācības dusmas, turpretī Jaunajā Derībā Dieva dusmas vairāk sludina tiesu, pastarās dienas tiesu. Tādēļ kļūst redzams, ka Vecās Derības ticīgajiem ciešanas ir daudz smagāka nasta, nekā tas ir Jaunajā Derībā. Vecās Derības ticīgajiem tā ir lielāka mīkla un lielāks pārbaudījums. Ticīga cilvēka spēja priecāties nelaimē, kas tik bieži sastopama Jaunajā Derībā, protams, ir sastopama arī Vecajā Derībā (piemēram, Ps. 30 un 119), taču daudz retāk un vājāk nekā Jaunajā Derībā. Tādēļ nebrīnīsimies, ka Jaunajā Derībā mēs praktiski neatrodam vaimanas, sūdzības, apjukumu un bailes, kas tik spēcīgi raksturo Vecās Derības ticības dzīvi.

Bet, paturot prātā domu par progresējošo atklāsmi, mēs varam stingri turēties pie abām šīm līnijām: no vienas puses, Jaunā Derība kā Derību vēstures jauninājums pasludina uzvaru pār ciešanām, šaubām un grēku, bet, no otras puses, tā neatceļ arī ciešanas, šaubas un grēku. Šīs rūpes nav liekas un nevajadzīgas, un tā nav “palikšana Vecajā Derībā”, kad mēs joprojām cīnāmies un pat ciešam sakāves.

Vecā Derība taču bija agrīnās kristīgās baznīcas Svētie Raksti un Psalmu jeb dziesmu grāmata, kurā ietverti arī vaimanu un grēkno-žēlas psalmi. Mums joprojām arī Jaunās Derības laikā ir ļauts savu personisko situāciju identificēt ar Vecās Derības rakstiem. Tomēr ne tā, ka paliekam tikai pie Vecās Derības mācības un sludināšanas -mums ir nepieciešamas abas Derības, lai ticības uzvara un pārbaudījumu prieks tiktu pareizi pasludināti!

Daudziem teologiem lieti noderētu padomāt par elementāro patiesību, ka Jaunā Derība nekad - par spīti Derību vēstures robež-šķirtnei un progresējošai atklāsmei - neveic korekcijas Vecās Derības mācībā, ticības dzīvē un Dieva attēlojumā.

Nedaudz saasinātā veidā mēs to varētu formulēt šādi: ja kāds atsakās pieņemt Vecās Derības mācību par Dieva bardzību, pārmācību un suverēno visvarenību, tad šāds cilvēks arī nevarēs saņemt mierinājumu, kas atrodams Vecās Derības pārbaudījumos un vaimanās. Savukārt, ja kāds grib dzīvot vienīgi Jaunajā [derībā, uzskatīdams to par maigāku un civilizētāku, tam būs jāmācās saprast arī visas bailes, pārbaudījumus un vaimanas, kas tur atrodamas. Jaunā Derība nav atcēlusi šādas izpausmes, nedz arī izdarījusi kādus labojumus vai korekcijas, bet tikai likusi lielāku uzsvaru uz visu jauno, kas ienācis Derību vēsturē.

Kontrasts starp Veco un Jauno Derību izraisa spriedzi, ko daži teologi ir formulējuši kā “jau tagad / vēl ne”, proti, Dieva valstība jau tagad ir atnākusi, un tomēr mēs vēl tikai gaidām uz tās redzamu atklāšanos.

2. Vecajā Derībā ir vērojams skarbāks Dieva attēlojums nekā Jaunajā Derībā (protams, ja neņemam vērā Jaunās Derības pastarās tiesas pasludinājumu!), līdz ar to tajā ir ievērojami vairāk notikumu un izteikumu, kas mums izklausās pārlieku piedauzīgi un traki.

Daudziem tas ir radījis priekšstatu, ka Vecās Derības Dieva attēlojums daļēji ir tapis no īstas atklāsmes un daļēji - no primitīviem pašu praviešu un autoru priekšstatiem par brutālu, asinskāru dievību. Pat arī, ja atstājam neievērotu, ka Jaunā Derība nekādā veidā nenorobežojas no Vecās Derības “primitīvisma”, mums ir skaidri un gaiši redzams, ka Dieva bardzība pašus Vecās Derības cilvēkus ir satricinājusi, jā, pat saniknojusi, kā tas notiek arī ar mums.

Kad Dievs nogalināja Uzu, kas, vēlēdamies palīdzēt, bija pieskāries svētajam derības šķirstam, tad Dāvids - kas citkārt ar līksmību un slavas dziesmām bija vedis mājup derības šķirstu - krita panikā un bailēs un vairs neuzdrošinājās vest šo biedējošo Dieva svētumu pie sevis (2. Sam. 6:6-10).

Kad Tas Kungs aicināja Jesaju un sacīja: “Redzi, es esmu še, sūti mani,” Tas Kungs sūtīja viņu ar briesmīgu vēsti par Dieva tiesu Is-raēlam un tās izpostīšanu. Bet tā vietā, lai piekrītoši mātu ar galvu, viņš izbiedēts jautāja: “Cik ilgi, Kungs?” (Jes. 6).

Savukārt Jeremija atkal un atkal gaudās un vaimanāja par šausmīgo sodu, kas viņam gadiem ilgi bija jāsludina, un viņš pavisam tieši apvainoja Dievu nežēlībā, ka Viņš izpostījis Jeremijas dzīvi un dzīvesprieku (Jer. 15:17 utt., 20:7-9).

Arī Daniēls atkārtoti piedzīvoja šoku un izbīli par saviem grēkiem (Dan. 4:19, 7:15-28), un tāpat Mozus bija pārbiedēts Dieva svētuma priekšā uz Horeba kalna (Ebr. 12:21), jā, viņš bija ļoti neapmierināts par Dieva lēmumu sodīt tautu (2. Moz. 32).

Nē, Dieva bardzība nav Vecās Derības rakstnieku izdomājums. Katrā ziņā Vecajā Derībā ir viegli pamanāms, ka šie Dieva aicinātie vīri tā vietā, lai izrādītu lielu dedzību un piekrišanu Dieva uzdevumam, visu laiku tikai baidījās! Tā vietā, lai sajūsminātos par savu “izdomāto” bargo un nežēlīgo dievību, tie arvien baidījās no Tā Kunga, jutās Viņa dusmu satriekti un gluži vienkārši bija šokēti. Viņi reaģēja tieši tā, kā būtu reaģējuši arī mēs.

Dieva bardzība izraisa bailes ne tikai mums, kas esam, tā sakot, “civilizēti ļaudis”, bet Viņa bardzība izraisa bailes jebkurā cilvēkā. Tāpēc, lai arī Vecās un Jaunās Derības Dieva attēlojums niansēs acīmredzami atšķiras, tomēr īsti kristīgam Dieva tēlam mums ir vajadzīgas abas Derības.

3. Gan Vecā, gan Jaunā Derība labi zina, ka Dievs ir mīlestība. Abas Derības zina, ka Dievs ir visvarens, taču ir zināmas atšķirtas uzsvaros: Vecajā Derībā Dieva visvarenība ir tik spēcīgi uzsvērta, ka Sātana varai ne tuvu neatliek tik daudz vietas, kā tas ir Jaunajā Derībā. Nepārprotami var sacīt, ka Vecās Derības Dieva attēlojums, ja aplūkojam to izolēti, varētu šķist pat tuvāks islamam, nekā Jaunajai Derībai.

Savukārt Jaunā Derība vairāk uzsver, ka Dieva visvarenības spēks ir mīlestības spēks. Tas rada būtisku atšķirību izpratnē par to, kā saprast nelaimi: kā iepriekš konstatējām, Vecā Derība apgalvo, ka nelaimes radītājs ir Dievs; Jaunā Derība spēcīgi pasludina, ka nelaime ir žēlastība, labums un pat iemesls priekam.

Progresējošās atklāsmes gaismā top skaidrs, ka Vecā Derība ir priekšnoteikums Jaunās Derības vēstij: kad Jēzus, Pāvils un Jēkabs pauž prieku par ciešanām, tā visa pamatā ir Vecās Deribas mācība, ka nelaime ir Dieva radīta! Vecā Derība bija viņu Bībele, un tieši Vecās Derības uzsvars uz Dieva visvarenību ļāva tiem atklāt noslēpumu un teikt sevi laimīgus ciešanās. Tāpēc arī neviens nevar noliegt vai ignorēt atšķirību starp Vecās un Jaunās Derības ciešanu attēlojumu, jo pirmais ir kā atslēga uz otro.

C. Pēc Kristus.

Pēdējā problēma šai sakarā ir šāda: starp Vecās un Jaunās Derības pasludinājumu ir atšķirība, bet padomājiet, vai tad starp Evaņģēlija pasludinājumu un baznīcas dzīvi tāpat nav atšķirības? Mēs zinām (kaut arī tas droši vien sarūgtinās vienu otru krusta teologu!), ka Jēzus slimajam, kas lūdza Viņa palīdzību, nekad neteica: “Nē, dārgais draugs, tavai ticībai būs labāk, ja tu nekļūsi vesels.”

Ārpus evaņģēlijiem mēs katrā ziņā bieži redzam gadījumus, kad slimie bija arī ticīgi un patiesi kristieši (Gal. 4:13-15; Fil. 2:26 utt.; I. Tim. 5:23 - Pāvila slavenais padoms par vīna dzeršanu ir palīdzējis ne tikai pret Timoteja vēdersāpēm, bet ari bijis atbalsts daudzkārt nesaprastai un zākātai krusta teoloģijai), taču ne Jēzus darbības laikā. Kāpēc? Vai apustuļu laikā un, vēl vairāk, pēc apustuļu laikmetā bija notikusi atkrišana no baznīcas dziedināšanas kalpošanas un mēs esam pazaudējuši Jēzus spēku, kas domāts visu cilvēku dziedināšanai? Vai arī tam ir kāds cits izskaidrojums, kas saistīts ar pestīšanas vēsturi, proti, ka dziedināšanas dāvana īstenībā nekad nav bijusi tik visaptveroša un pilnīga kā Jēzus dziedināšanas brīnumi?

Tas ir pat ļoti ticami, ka izskaidrojums ir saistīts ar pestīšanas vēsturi. Citādi nāktos secināt tā: ja Dievs patiesi vēlētos, lai dziedināšana baznīcā būtu tikpat plaši izplatīta kā Jēzus darbības laikā, tad visa baznīcas vēsture būtu bijusi viens vienīgs pārpratums. Mūsdienu godības teologi to ir formulējuši šādi: ka mēs neesam nostaigājuši ceļu “no Lieldienām līdz Vasarsvētkiem”, tāpēc ka dzīvojam atkrišanas laikos un turklāt esam Vecās derības vergi! Dabiski, ka tas ir samērā vājš arguments, jā, gandrīz tas pats arguments, ko pāvestieši izmantoja pret Luteru. Tomēr man ir ļoti grūti iedomāties, ka visas iepriekšējās kristiešu paaudzes - izņemot, protams, mūslaiku dziedināšanas kustības - tik lielā mērā būtu dzīvojušas ārpus Dieva plāna!

Turklāt man arī nākas konstatēt faktu, ka pat ekstrēmākās dziedināšanas kustības nevar lepoties ar daudz vairāk un lielākiem brīnumiem nekā tie, kas laiku pa laikam arvien notiek jebkurā kristīgā draudzē.1" Tāpat aplami būtu domāt, ka mums vairs nav ko mācīties par konkrētu, drosmīgu lūgšanu, par žēlastības dāvanu dziedināt un slima cilvēka svaidīšanu, jo arī šai ziņā baznīcai ir savi trūkumi un nepilnības. Dažkārt vaļsirdīgās sarunās ir iespējams dzirdēt visdažādākās liecības par brīnumainiem gadījumiem, kas man liekas tikpat pārliecinoši kā izreklamētie brīnumi no dziedināšanas sapulcēm.

Jaunā Derība mums liecina, ka Jēzus nākšana ir bijis pavisam unikāls periods dievišķajā pestīšanas vēsturē. Tobrīd Dieva valstība bija nākusi daudz tuvāk nekā jebkurā citā laikmetā pirms vai pēc tam. Jēzus darbības laikā spriedze starp Dieva valstības “jau tagad” un “vēl ne” bija saasināta līdz galējībai. Jēzus brīnumi reprezentēja citādu līdzsvaru starp diviem laikmetiem, nekā tas bija Vecās Derības vai, piemēram, baznīcas laikmetā.

Jēzus dziedināšanas brīnumi, Viņa zīmju simboliskais spēks un Viņa veiktā miroņu augšāmcelšana bija priekšvēstnesis godības pilnai valstībai, kuru mēs joprojām vēl gaidām. Un, ja evaņģēlijos Jēzus slimajiem būtu sacījis to, ko Viņš tagad skaidri un gaiši saka tik daudziem no mums, proti, ka ticības dēļ mums ir jāpanes slimības un arī citas ciešanas, tad Jēzus darbi toreiz nebūtu liecinājuši par Viņu (Jņ. 5:36, 10:37 utt., 14:10 utt.) un Viņu nevarētu saukt par “zīmi, kurai runā pretī..”.

Nedz pirms šī laika, nedz vēlāk vairs nav redzēts tik daudz dažādu apsēstību vai eņģeļu parādīšanos. Būtu arī aplami gaidīt, ka šodien baznīcā notiks tikpat daudz eņģeļu atklāsmju, kā tas bija evaņģēlijos. Toreiz Jēzus darbība izraisīja tik milzīgu garīgu cīņu, kāda nav bijusi nedz pirms, nedz arī pēc Viņa, līdz ar to evaņģēlijos aprakstītā situācija ir pavisam vienreizīga un neatkārtojama visā dievišķajā pestīšanas vēsturē.

Jēzus brīnumi bija ne tik daudz ievads laikmetam, kurā tagad dzīvojam, bet vairāk kā nojauta par laikmetu, uz kuru vēl tikai ceram. Jēzus brīnumi neiezīmēja pāreju no cīņu un konfliktu laikmeta Vecajā Derībā uz mierpilno, no ciešanām brīvo paradīzes stāvokli baznīcas laikmetā, - nē, tieši pretēji! Jēzus par to runā un norāda kādā citā kopsakarā:

“Viņš tiem sacīja: “Kad Es jūs sūtīju bez maka un somas un kurpēm, vai jums kā trūka?” Un tie sacīja: “Nekā!” Tad Viņš tiem sacīja: “Bet tagad, kam ir maks, tas lai to ņem, tāpat arī somu. Un, kam nav, tas lai pārdod savas drēbes un pērk zobenu. .. - Jo, kas par Mani rakstīts, tas piepildās”” (Lk. 22:35-37). Kad vēsts izplatījās, ka Dieva valstiba ir tuvu klāt un slimie top dziedināti (Lk. 10:1 utt.), viņi varēja dzīvot bez rūpēm. Taču, kad viss gāja uz galu un Dieva valstības apslēptība sasniedza savu kulmināciju pie krusta, ar to bija beidzies bezrūpības laiks, kas vairs neatgriezīsies, iekams nebūs nākusi jaunā pasaule.

“Bet tie Viņam sacīja: “Jāņa mācekļi bieži gavē un Dievu lūdz, tāpat arī farizeju mācekļi, bet Tavējie ēd un dzer.” Bet Jēzus tiem sacīja: “Kāzu ļaudis jūs nevarat piespiest gavēt, kamēr līgavainis ir pie viņiem. Bet nāks dienas, kad līgavainis tiem būs atņemts, tanīs dienās tie gavēs”” (Lk. 5:33-35).

Tagad Līgavainis ir paņemts prom no mums, tādēļ mums aizvien ir jādzīvo zem krusta. Neredzamā veidā līdz ar Vasarsvētku brīnumu Viņš jau ir atgriezies pie mums, tādēļ mēs vienlaikus varam dzīvot arī ar prieku. Taču drīz Viņš atgriezīsies redzami, Viņš nāks speķa un godībā, tādēļ pagaidām mūsu dzīvei jānoris gaidās un cerībās.

Patlaban mēs dzīvojam redzamajā pasaulē, bet mūsu ticība ir noenkurota neredzamajā, jā, arī tas nav nekas, ja mūsu miesa, dvēsele, gars ir nošķirti, tāpēc ka šīs daļas ir viens un tas pats cilvēks, visas šīs daļas esmu es. Un ilgstoši mums ir grūti panesama šāda spriedze starp divām pasaulēm, kas mūs šķeļ.

“Ja nebūtu nekādas tumsas un neskaidrības, cilvēks nejustu savu postu un samaitātību. Ja nebūtu gaismas, cilvēks nevarētu cerēt uz glābiņu un dziedināšanu. Tādējādi tas ir ne tik vien taisnīgi, bet arī mums lietderīgi, ka Dievs ir daļēji apslēpts un daļēji atklāts, jo tas ir bīstami, ja cilvēks pazīst Dievu, nepazīdams savu postu, - tikpat bīstami kā tad, ja cilvēks pazīst savu postu, nepazīdams Dievu” Bleizs Paskāls, “Domas”.112

Vienlaikus tumsā un gaismā, samaitātībā un dziedināšanā, ap-slēptībā un atklāsmē, sava posta atziņā un Dieva atziņā - tāds ir krusts, kas satriec mūs tā, ka visi mūsu kauli ir skaitīti. Ilgākā laikā krusts neapmierinās tikai ar to, ka nospiež mūsu plecus un grūž mūs pie zemes, bet galu galā tas mūs arī nogalina!

Bet tas, kas mirst, ir mūsu māla trauks, jo māla trauka dienas jeb apslēptības dienas ir skaitītas, turpretī mūsu dārgā manta ir mūžīga.

“Kādēļ tas viss tā notiek? Acīmredzot tādēļ, ka Dievam ir kāds cits mērķis, nevis tikai izbiedēt un atstāt iespaidu... Reiz Dieva vara atklāsies neaizklāti. Par šo brīdi būtu muļķīgi sacīt, ka tas atstās spēcīgu iespaidu. Un tāpat ir bezjēdzīgi teikt, ka tas izbiedēs. Jo tad zeme bēgs no Viņa vaiga un šīs pasaules veidols vairs nepastāvēs”

N. H. Sē.

Reiz mums vairs nebūs vajadzības ticēt, jo tad mēs visu redzēsim - mēs baudīsim, skatīsim, aptversim, aptaustīsim un sajutīsim! Kādu dienu māla trauki saplīsīs, un, kaut arī šai dzīvē mēs esam baudījuši tik daudz Dieva labvēlības, mēs tomēr ar iekšējām trīsām

VERES

nepacietīgi gaidām, kad beidzot Viņu ieraudzīsim tādu, kāds Viņš ir.

“Mana palīdzība nāk no Tā Kunga, kas radījis debesis un zemi. Viņš neļaus tavai kājai slīdēt; kas tevi sargā, tas nesnauž!

Redzi, Israēla sargs nesnauž un neguļ” (Ps. 121).

1. Lielākajā daļā tulkojumu kā pats par sevi saprotams tiek uzskatīts, ka runa ir par Tēva gribu.

2. Dieva darbs, protams, ir dziedināšana, nevis slimība. Bet Jēzus atbilde kļūst bezjēdzīga, ja slimība netiek uzlūkota kā Dieva griba.

3. Dziesmu grāmata latviešiem tēvzemē un svešumā, 1992, “Dievs labi dar’ ko darīdams”, Dz. gr. 492:1.

4. Georgs S. Geils.

5. Pats par sevi saprotams, ka esmu pārdomājis visus iebildumus, kas mums katram nāk prātā: kā gan ciešanas vispār var būt citādas kā vien ļaunas un postošas? Ko praktiskajā dzīvē nozīmē tas, ka ciešanas ir žēlastība un trūkums ir prieks? Lūdzu, bez tukšām frāzēm! Šo jautājumu mēs noteikti aplūkosim tuvāk, taču mums soli pa solim jāvirzās uz priekšu. Bet līdz turpmākam cieši paturiet prātā šo: ja Dieva visvarenību un mīlestību uztver nopietni, tad Viņš ir atbildīgs. Un, ja Viņa apsolījumi ir nopietni domāti, tad mās nevar ievainot nekas un neviens, izņemot Dievu.

6. 1940. gada 9. aprīļa rītausmā fašistiskā Vācija iebruka Dānijā un Norvēģijā (tulk. piez.).

7. Māte Basileja (1904-2001), Evaņģēliskās Marijas Māsu apvienības līdzdibinā-tāja un ilggadēja vadītāja (tulk. piez.).

8. Smēri Kierkegaards Papirer (Utg. Heiberm.fi.) VII I, A 160.

9. "Gjentagelsen”.

10. Cari Jorgensen, “Seren Kierkegaard. En biogrāfi”, Nyt Nordisk Forlag 1964, s. 26 og 33f.

11. Samlade Vcerker V s. 169-171.

12. “En sorgens dagbok”.

13. “Som gjennom ild”.

14. “Joni”.

15. Šāda nejēdzīga sludināšana sastopama vairākās Skandināvijā izdotās grāmatās, kas māca bauslības verdzību un atkarību no dažādiem pārdzīvojumiem! Tur tiek apgalvots, ka cilvēka “ticība” ir neīsta, ja savā lūgšanā tā saka: “Lai notiek Dieva prāts!”

16. “Knottene”.

17. Dzejoli var izlasīt Vigo Mortensena grāmatā (“Lidelsens problem”, Gylendal 1976, s. 36/).

18. Frederik Visloff, “Slār en av de kjivre gār bort”, Luther Forlag, s. 15 - šī grāmata ir viena no labākajām un sirsnīgākajām, ko uzdāvināt palicējiem.

19. “Prison to Praise”.

20. Dāņu vai. “noe timelig enkelt”.

21. Samlade Vcerker XIII s. 134.

22. Samlade Vcerker XIII s. 146f.

23. “Stemninger i livets strid”Samlade Vcerker XIII s. 95ff.

24. “Troen alene”.

25. Otto Etzold.

26. Mūsdienās populārākais skaidrojums, ka Rom. 7:14-24 runā par nekristīgiem cilvēkiem, ir neluterisks un, manuprāt, nekam nederīgs (īpaši kontekstā ar Rom. 7:24-8:4). Sk., piemēram, manu pētījumu: “Subjektproblemet i Rom. 7:7-25 i lyset av Raulus’ antropologi og rettferdiggjorelseslcere”, Arhus Vniversi-tets teoloģiskoJakultet 1980.

27. Jautājumā par ticības pārbaudījumu es sirsnīgi gribu ieteikt šo grāmatu -Egil Sjaastaad, “Nār troen proves”, Lunde Forlag 1979.

28. Piemēram, 1. Tes. 4:13-18; 1. Kor. 15; Kol. 1:19-20; Rom. 8:18-23; Jņ. atkl. 21-22; Jes. 11 un arī citas vietas Jesajas grāmatā, kur runāts par miera valstību.

29. Es esmu ievērojis komisku faktu, ka teologi, kas ar lielu dedzību uzsver Bībeles pozitīvo skatījumu uz ķermeni un cilvēka dzīvi, lai mazinātu Bībeles uzsvaru par mūžīgo glābšanu, ļoti bieži ir tie paši ļaudis, kas burtisko izpratni pārjauno pasauli sauc par primitīvu un negarīgu biblicismu.

30. “/Egteskapsproblemer", Nyt Nordisk Forlag 1983, s 28.

31. IV. Trobisch, “Liebe dich selbst” R. Brockhaus Verlag Wuppertal 1976; sk. ari Margareta Melin, “От āgodta segselv”, Luther Forlag, Oslo, 1979.

32. Per Arne Dahl, “Narcissos og Kristus”. Modam Bads Sendagshilsen Nr. 43, 1984.

33. Citēts no H. 1). Leaner, “jodernes historic 70-1948”, Ordet og Israel 1978, s. 85.

34. Frederik Wisloff, “l)i ti bud”.

35. IV. von Loewenich, “Luthers Theologia Crucis”, Luther Verlag, Witten 1967, s. 18.

36. Weimar-Aufgabe 3, 301.

37. Samlcde Vcerker XV, s. 49ff.

38. Rakstā par “Konciliem un baznīcu” Luters diskutē par baznīcas būtību, pieminot septiņas baznīcas pazīmes: Vārds, Kristība, Vakarēdiens, Atslēgu vara (šeit - baznīcas disciplīna un bikts absolūcija), sludināšanas amats, lūgšana un krusts (t. i., vajāšanas). Klāt pievienota ir arī savstarpēja mīlestība un svētda-rīšana.

39. Piemēram, pie Kristības un Vakarēdiena Luters kā priekšnoteikumu min tieši ticību, lai tās patiesi būtu baznīcas pazīmes. Pēc savas būtības tādas pazīmes kā pareiza sludināšana, lūgšana un krusts nav tik tveramas, lai varētu pierādīt baznīcas klātesamību savā garīgajā un neredzamajā būtībā.

40. Haidelbergas tēzes, 21. tēze (Weimar-Aufgabe 1, 362).

41. “Deus Nudus” ir Lutera izteikums, kas, no vienas puses, apzīmē filozofu spekulatīvos mēģinājumus izprast Dieva būtību, bet, no otras puses, apzirnē tiešo, atklāto Dievu bez krusta un piedauzības. Tas stāv pretstatā “Deus Abs-conditus”, apslēptajam Dievam (tā ir taisnība, ka “Deus Absconditus” parasti pretstata “Deus Revelatus”, atklātajam Dievam. Taču es baidos, ka šāds jēdzienu pāris patiesībā daudz vairāk sajauc galvu nekā paskaidro, jo visbiežāk to lieto tajā nozīmē, ko redzam darbā “Par gribas verdzību”).

42. John Stott, “Basic Christianity”, 1VP 1984, 32.

43. IV. von Loewenich, 61. lpp.

44. Sven Boysen, “Kristenheten i Karismatisk Opbrud”.

45. Lorenz Bergman, “Grev Zinzendorf” H. P. Haase og Son 1961, s. I06J[1.

46. Paul Langagergaard, “Forbon for syke", Pro Fide 1978; Peder Olsen, “Helbre-delse ved Bonn”, Oslo 1977.

47. “Udfordringen”.

48. Donald Odon, “Helt, halvt eller kvart evangelium” (Forlaget Evangelit) s. 9-10. Aril Edvardsen, “Jobs Gud”.

49. Johannes Slok, “Kierkegaard og Luther”, Kierkegaardiana II 1957 s. 9ff.

50. Kirkegors Lutera darbus sāka lasīt diezgan vēlu (Papirer Vili IA 465), un, lai arī vērtēja viņu augstu un juta ar viņu saikni, tomēr arī būtiski to kritizēja. Kritika bieži vien bija nevietā: Vigo Mortensens, piemēram, norāda (Kierkegaardiana IX s. 177), kā Kirkegors pārprot Lutera uzskatus par ļaunumu pasaulē, it kā Luters mācītu, ka ļaunums vienmēr ir cēlies no velna.

51. Afsluttende uvidenskabligt Efterskrift, Samlede Vcerker X, 251.

52. Šis solis viņa grāmatās “Stadierpā Livets Vej” un"Afsluttende uvidenskabligt Efterskrift” ir apzīmēts kā lēciens no “reliģiozitātes A” (vispārējās reliģiozitātes) uz “reliģiozitāti В (grēkatziņas un žēlastības reliģiju). “Nepastarpinātība” šeit apzīmē tiešo un vientiesīgo uztveri.

53. Samlede Vcerker X 142-144.

54. Papirer X 4A 487. Dīvainā kārtā Kirkegors šeit apgalvo, ka Luters par šo disharmoniju nav raizējies!

55. Opbyggelige Taler i Forskellig And, Samlede Vierker XI229.

56. Jens Olav Mceland “Ingen Unnskyldning”, Lunde Forlag 1981, s. 91f.

57. Papirer XI 2A 130, X 1A 651.

58. Papirer X 4A 487.

59. Samlede Vcerker X 139.

60. “Lidelsens Evangelium”.

61. “Kristlige Taler”.

62. “Stemninger i Livets Strid”, Samlede Va’rkerXIIl 7.

63. Detgledelige i: at motgang er medgang.

64. Samlede Vcerker XI208.

65. Sevišķi Kirkegora darbā “Mīlestības darbi” (“Kcerlighetens Gerninger”), sk. arī V. Lindsrom, “Efter/olgelsens Teologi hos Soren Kierkegaard”, Stockholm 1956, s. 99-104.

66. Samlede Va’rker XII 369.

67. Samlede Vcerker XI208.

68. Šādi Vigo Mortensens to skaidro savā darbā “Lidelsens Problem", Gylendal 1976, s. 30-32. Tomēr tas nav tā (sk., piemēram, XI 289 un Kresten Nordentoft, “Hva siger Brandmajoren?”, Kbh. 1973, s. 223), un viņš pamato savu domu, pats sajaucot kopā prasības un nopelnus!

69. Samlede Va’rker XI238.

70. Samlede VcerkerX 121-124.

71. Arild Christiansen I Kicrkegaardiana Is. 36.

72. Samlede Vcerker XI 231f.

73. /. Slak, “Da Kierkegaard Tav”, Hans Reitzel 1980, s. 36.

74. Papirer X IA 134 (lai ari konteksts visā nopietnībā brīdina no askēzes, ko uztver ka nopelnu - sal. X 5A 94), Samlede Vcerker XIX 234ff.

75. Samlede Va’rker XI296, 310, XII63/.

76. Samlede Vcerker XI 297-299. Par neizpratni kā ciešanu jēdziena izšķirošo elementu sk. /. Sleik, “Da Kierkegaard Tav”, Hans Reitzel 1980, s. 39.

77. “Indovelse i Kristendom”.

78. Samlede VcerkerXVI 1981/.

79. Samlede Va’rker XVI 161, 187, 206.

80. Samlede Va’rker XVI211.

81. Samlede Va’rker XVI 13, 79, 145.

82. Sal. lorgen K. Bukdahl, “Indrornmelsen”, Dansk Teologisk Tidsskri/t 1963, s. 96-124.

83. Kā viņš pats to izklāsta priekšvārdā XIX 721.

84. “Ojcblikkct” 1-10.

85. Papirer XI3B82.

86. Avīzes rakstā XIX 72/.

87. “Gjeblikket”.

88. Bukdāls (Bukdahl) piemin norādes uz godīgas atzīšanās iespējamību ari pastāvošajai kārtībai, ka tas lasāms izdevumā “Ojeblikket”. Taču ir ļoti grūti izvērtēt, cik lielu nozīmi tai piešķīra pats Kirkegors.

89. Samlede Va’rker XIII 178/.

90. Samlede Vcerker XVI 72.

91. “Dommer Selvl”.

92. Samlede Vcerker XVII 136, 143, 169.

93. W. von Loewenich, s. 30.

94. Mt. 23:37; 24:36; 26:39; Mk. 6:5; 9:21; 11:3; Lk. 12:49; Jņ. 11:34. Protams, te jāatzīmē, ka es nekādā ziņā nemācu, ka Jēzus ir bijis maldīgs. Liberālteoloģijas kenosis mācība ir un paliek nožēlojama.

95. Sk. arī Pl. Frokjcer-Jensen, “Mennesket - et Guddommeligt Eksperiment”, l.ohse 1971.

96. “Midsommerkrans”, Gylenda 1956, s. 32.

97. “Drommen от den Trie Vilje”, Credo Eorlag 1982, s. 7.

98. Vēstules romiešiem 9. nodaļu es šeit nepieminu tāpēc, ka, manuprāt, tur ir runa nevis par katra indivīda izredzēšanu pestīšanai, bet gan par Israēla lautas vēsturisko izredzēšanu un pagānu vietu Dieva pestīšanas vēstures plānā (sk. 22. p. utt.).

99. Vienīgais teksts, kas varētu norādīt tai virzienā, ir 1. Pēt. 2:8. Bet tur nav teikts, ka neticība ir Dieva nolemta, nolemta ir tikai neticīgo un nepaklausīgo piedauzība. Jūdam bija lemts kļūt par nodevēju (Jņ. 13:18), taču nebija nolemts, ka viņam jāiet pazušanā! Neviens viņu nekavēja pēc tam meklēt un atrast Jēzus piedošanu (kā to darīja Pēteris). Rom. 9:18 runā par individuālo pieredzi, kā Dievs vada pasaules un pestīšanas vēsturi. Neviens nekavēja atgriezties faraonu (17. p.), Ēzavu (9.-13. p.) vai atsevišķus ēģiptiešus vai edomiešus.

100. Sk., piemēram, Gunnar Hillerdal, Diakonistyrelsen Bok/orlag, Stockholm 1964, s. 9/, ievads grāmatā “Par gribas verdzību”.

101. Martin Luther, “Verker i Utvalg” IV, red. Inge Loaning, Tarald Rasmussen, Oslo 1979, s. 153.

102. Weimar Au/gabe 18, 615.

103. To atzīst arī von Loewenich savas grāmatas 34. lpp.

104. Weimar Au/gabe 18, 685 - sk. von Loewenich 29. lpp.

105. Weimar Au/gabe 1, 138.

106. Līdzīgi arī savā komentārā par 1. Mozus grāmatu Luters tiešā veidā brīdina pret ideju par “apslēpto Dievu”, jo te šis apzīmējums izteic spekulāciju par “kailo Dievu”, “Dievu Savā būtībā” (Von Loewenich 43.-45. lpp.).

107. Weimar Au/gabe 56, 376.

108. Weimar Au/gabe 18, 685-686.

109. “Den Kristne Tro”, s. 161.

110. “Skapelse oggjenlosning”, 2. utgave, s. 54ff.

111. Sk., piemēram, Norvēģijas dziedināšanas sapulču attēlojumu žurnālā “Fast Grunti”, 1985, s. 222/.

112. “Tanker”, Kbh. 1979, Nr. 599.

SVĒTO RAKSTU RĀDĪTĀJS

1. Moz.

42:7 91 Jes.

Content

Andersens Leifs Dievs - kāpēc Tu guli

SATURA RĀDĪTĀJS

AUTORA UZRUNA LASĪTĀJIEM LATVIJĀ

I DAĻA

1. MĪKLA PAR GULOŠO DIEVU

2. ATBILDE IR

3. NO KURIENES RODAS CIEŠANAS?

A. Mēs paši izvēlējamies ciešanas.

4. SĀTANS VAI DIEVS

5. KADA JĒGA?

6. BĒRNA SARUNA

A. “Ar Dievu tiesāties gribu..”

7. TĀDĒĻ

8. AIZSTĀVĪBA DZĪVEI, KĀDA TĀ IR

II dala

9. EVAŅĢĒLIJS PAR APSLĒPTO DIEVU

A. Kristietība - ticība, kas sarūgtina.

10. DIEVA VĀJUMS

11. VECĀ DERĪBA UN JAUNĀ DERĪBA

VERES