Jogs Ramačaraka

Jēzus Kristus nezināmā dzīve (no 13-30 gadiem)

JOGS RAMAČARAKA

JĒZUS KRISTUS NEZINĀMĀ DZĪVE (NO 13-30 GADIEM)

SENĀ KRISTIETĪBA

KRISTIETĪBA — ĪSTĀ KRISTIETĪBA — NAV TIKAI TICĪBA, TA IR LIELA CILVĒCISKA UN DIEVIŠĶA PATIESĪBA, KAS STĀV PĀRI SĪKAJĀM TAUTU UN TICĪBU ATŠĶIRĪBAM UN KAS GALU GALĀ APGAISMO VISUS ĻAUDIS, VIENOJOT VIŅUS VISPASAULES BRĀLĪBĀ. KAUT ĀTRĀK PIENĀKTU Šī DIENA.

.

PIRMA NODAĻA SKOLOTĀJA ATNĀKŠANA. PRIEKŠTECIS

Dīvainas baumas padzirdēja Jeruzalemes un tās apkaimes ļaudis. Stāstīja, ka Jordānas lejteces ielejā un Ziemeļjūdejas tuksnesī redzēts jauns pravietis, kas sludina apbrīnojamu mācību. Tā atgādināja seno praviešu mācību, un tās aicinājums «nožēlojiet grēkus, jo tuvu ir Debesu valstība» modināja savādas atmiņas par senajiem cilvēces skolotājiem un lika vienkāršajiem ļaudīm pārsteigumā saskatīties, bet izglītotajiem — iegrimt dziļās domās.

Cilvēku, ko vieni uzskatīja par pravieti, bet citi — par viltvārdi, sauca par Jāni Kristītāju, un dzīvoja viņš tālu no ļaudīm, mežonīgā apvidū. Viņš bija tēipies kā klejojošie askēti, viņa cietās, no kamieļa ādas darinātās drēbes bija apjoztas ar rupju ādas siksnu. Viņa nabadzīgais ēdiens bija vietējie augļi un meža bišu medus.

Jānis, kuru ļaudis dēvēja par Kristītāju, bija gara auguma, stiegrains, matiem apaudzis vīrs. Saule un vēji viņa ādu bija padarījuši tumšbrūnu. Viņa garie melnie mati brīvi krita uz pleciem, atgādinot lauvas krēpes. Neskūtā bārda bija sapinkājusies. Acis mirdzēja kā degošas ogles un šķita, ka tās ieskatās klausītāju dvēselēs. Viņš izskatījās kā fanātisks reliģijas entuziasts, kas ieradies pasaulē ar īpašu uzdevumu.

Šis mežonīgais pravietis bija ļoti darbīgs un sludināja savu mācību enerģiskiem, vienkāršiem vārdiem. Viņš nebija taktisks, nebija viltīgs un nevēlējās kādu pārliecināt. Viņš meta savus pērkondāi došos vārdus pūlī ar tādu spēku un neatlaidību, ka tie iemantoja dzīvīgumu un magnētisku spēku un triecās pūlī līdzīgi elektriskiem zibšņiem. Šie vārdi sita ļaudis nost no kājām, trieca viņos Patiesību gluži kā sprāgstoši šāviņi. Viņš klāstīja, ka gara graudi jāsavāc klētīs, bet salmi jāatmet sadedzināšanai. Līdz saknēm jānocērt koki, kas nenes augļus, un teica, ka praviešu sen solītā «Dieva Diena» viņa klausītājiem un sekotājiem patiešām ir tuvu.

Jānim drīz vien radās sekotāji, kas nāca no visām zemes malām un pat no Galilejas. Savā starpā viņi sāka spriest, vai tikai Jānis nav sen apsolītais, tautas gadsimtiem gaidītais skolotājs — Mesija. Kad par šīm runām uzzināja pravietis, viņam nācās savās runās paziņot: «Pēc manis nāks Cits, daudz stiprāks, es pat viņa kurpju s;iites neesmu cienīgs atraisīt. Viņš, kas nāks pēc manis, būs varenāks.» Un tā viņa mācekļiem un citiem cilvēkiem, kas piedalījās sanāksmēs, kļuva skaidrs, ka Jānis Kristītājs, būdams gan spēcīgs sludinātājs, ir tikai kāda stiprāka Skolotāja priekšvēstnesis. Atbilstoši Austrumu priekšstatiem, viņi iztēlojās priekšvēstnesi (ievērojamu amatvīru) skrienot aiz valdnieka kaujas ratiem un izklīdinot uz ceļa sanākušo pūli, atkal un atkal saucot: «Grieziet ceļu, grieziet ceļu Valdniekam!»

Jāņa sekotājus pārņēma saviļņojums, un drīz vien apkārtnē izplatījās vēsts par Kunga-Skolotāja, varbūt pat Jūdejas Mesijas atnākšanu. Un daudzi vēl pievienojās Jānim, lai kopā gaidītu Skolotāja atnākšanu.

Jānis Kristītājs bija dzimis Jūdejas kalnu apvidū trīsdesmit gadus pirms kļūšanas p;u pravieti. Viņa tēvs, kas agrāk bija kalpojis templi par priesteri, vecuma gadus sasniedzis, dzīvoja ar savu sievu vientuļi, tālu no pasaules kņadas, gaidot pamazām tuvojamies to, kas apsolīts visiem cilvēkiem. Un tur, jau vecumā, negaidīti un necerēti, kā Dieva dāvana, viņiem piedzima dēls. Viņi nosauca to par Jāni, kas jūdu valodā nozīmē: «Dievs ir apžēlojies.»

Savu vecāku mājās — priestera mājās — augot, Jānis bija apguvis visas slēptākās mācības, kas pieejamas tikai dažiem un nav zināmas pūlim. Viņam pavērās kabalas, šīs Jūdejas okultisma un mistikas sistēmas noslēpumi, kurus labi pārzināja augstākie jūdu garīdznieki. Ievērojot okultisma tradīcijas, viņu iepazīstināja ar ebreju mistikas svētīto kārtību, kurā darbojās tikai augstākās pakāpes sasniegušie garīdznieki un viņu dēli.

Jānis kļuva par okultistu un mistiķi. Kad Jānis bija pieaudzis, viņš atstāja vecāku mājas un devās tuksnesi, kur «skatījās uz Austrumiem, no kurienes nāk gaisma». Citiem vārdiem sakot, viņš kļuva par askētu, kurš dzīvo tuksnesī līdzīgi indiešu braminu vai priesteru kastas jauniešiem, kas arī tagad dažkārt atstāj savas mājas, atvadās no dzīves greznībā un dodas džungļos, kur gadiem ceļo kā askēti, valkājot tikai vienu drēbju kārtu, pārtiekot no pašas vienkāršākās barības un attīstot savu garīgo apziņu.

Jānis dzīvoja kā vientuļnieks līdz trīsdesmit gadu vecumam. Tad viņš, paklausot sava Gara tieksmēm, sāka sludināt «Kunga atnākšanu».

Palūkosimies, kā ritēja viņa dzīve tais piecpadsmit gados, ko viņš pavadīja Jūdejas tuksnešainajos un nepazīstamajos apvidos. No eseju nostāstiem, kurus saglabājuši okultisti, ir zināms, ka Jānis, būdams askēts, apguva Okultās Brālības mācību, kas pazīstama ar nosaukumu «Eseji», un pēc mācekļa laika tika pieņemts Brālībā un sasniedza augstu pakāpi, kuru piešķir tikai garīgi ļoti spējīgiem. Stāsta, ka viņš jau zēnībā pierādījis savas tiesības pilnībā iepazīt Ordeņa noslēpumus. Daudzi uzskatīja, ka viņā atdzimis kāds no senajiem Jūdu Praviešiem.

JESEJI

Jeseji piederēja pie senas Jūdu Okultiskās Brālības, kas pastāvēja jau simtiem gadu pirms Jāņa dzimšanas. Viņu galvenā apmetne atradās Nāves jūras austrumu krastā, bet viņu ietekme bija jūtama visā Palestīnā, un viņu brāļus askētus varēja sastapt jebkurā tuksnesī. Ordeņa prasības bija stingras, nolikumi un ceremonijas augstākā mērā mistiskas un okultas. Jaunuzņemtajam bija vispirms gadu jāmācās, un pēc tam viņu daļēji atzina par biedru un brāli. Tad vēl bija jāmācās divus gadus, lai viņus atzītu par pilntiesīgiem līdzbiedriem ar tiesībām piedalīties brālībā. Lai virzītos tālāk, vajadzēja papildlaiku, bet ar mācībām vien nepietika, lai iegūtu augstākās pakāpes. Vajadzēja uzrādīt īstas zināšanas, spēku un sasniegumus, kas raksturīgi visām īstām okultistu brālībām. Skolniekam vajadzēja pašam rast savu glābšanās ceļu, nekāda nauda vai ietekme te nelīdzēja.

Bezierunu paklausība visiem ordeņa noteikumiem, galīga atteikšanās no materiālām mantām un pilnīga šķīstība bija tie noteikumi, kas jāievēro gan jaunuzņemamajiem, gan pilntiesīgajiem biedriem un pat augstāko pakāpju skolotājiem. Tādējādi var ;uī saprast, kāpēc Jānis ar riebumu izturējās pret Salomes priekšlikumiem un izvēlējās labāk mirt nekā lauzt ordenim doto zvērestu, ko tik dramatiski atveido mūsu laika teātros.

Viens no jeseju rituāliem bija mācekļa kristīšana (precīzāk, iegremdēšanās ūdenī), ko pavadīja svinīgas darbības. Mistisko nozīmi šim rituālam, ko arī tagad uztver visu okulto ordeņu biedri, piešķīra jeseji, un tā bija īpaša viņu brālības pazīme. Jānis Kristītājs veica šo rituālu, un vēlāk to atzina kristīgā baznīca, kas joprojām apslaka mazuļus ar ūdeni. Tas saista jeseju mācību ar kristiānismu, piešķir tai mistikas un okultisma nokrāsu, lai kā arī nezinošais un nesaprotošais vairākums, kam svinīgas ir materiālās tieksmes, nevēlas to atzīt. Jeseji ticēja pārtapšanai, ticēja Dieva esamībai un citām okultām patiesībām, kuru pēdas mēs allaž atrodam Kristīgās mācībās. To iztirzāsim turpmākās nodaļās.

Ar sava izcilā brāļa Jāņa Kristītāja palīdzību ordenis nodeva savu mācību sākotnējai kristīgajai baznīcai, tā to stingri piepotējot jaunās reliģijas augam. Un piepotētie zari zaļo joprojām!

Protams, patiesas ziņas par šo jeseju un kristiešu saikni var atrast tikai jeseju un citu mistisku ordeņu nostāstos, no kuriem daudzi nekad nav publicēti, bet kurus okultajās brālībās gadsimtiem ilgi, līdz pat mūsu dienām, skolotāji pauduši mācekļiem. Bet, lai skolniekus pārliecinātu, ka mēs nesniedzam ziņas bez nozīmīgiem pierādījumiem, iesakām izpētīt jebkuru paraugdarbu par šo tēmu. Ja viņš, piemēram, paņems «Jauno starptautisko enciklopēdiju», tad viņš nodaļā par jesejiem izlasīs: «Jautājums par to, ko jeseji devuši kristietībai, ir ļoti interesants. Šķiet, ka Jānim Kristītājam bija sakari ar šo brālību. Viņš sagatavošanās posmu pavadīja tuksnesī pie Nāves jūras, viņa sprediķi par taisnīgu attieksmi pret Dievu un tuvākajiem atbilst jesejismam, viņa uzstājība kristīties saskan ai' jeseju šķīstīšanās pasauli.» Šai pašā rakstā teikts, ka jeseju brālība atbalstīja «pazīstamos uzskatus par dvēseles rašanos, pašreizējo stāvokli un nākamo likteni, par kuru tika teikts, ka tā paslavējusi jau agrāk un ir ietverta ķermeni kā cietumā».

Jānis pameta tuksnesi apmēram trīsdesmit gadu vecumā, dažus gadus darbojās kā sludinātājs un tad gāja bojā no Heroda rokas. Viņš sapulcēja daudzus dedzīgus sekotājus, vispirms no zemākiem slāņiem, pēc tam arī no izglītotākām aprindām. No attīstītākajiem sekotājiem viņš izveidoja mācekļu grupu, kam lika ievērot jeseju mācībai ļoti līdzīgu gavēņu, dievkalpojumu, rituālu un noteikumu kārtību. Šī grupa pastāvēja līdz Jāņa nāvei, bet vēlāk pievienojās Jēzus sekotājiem un stipri ietekmēja sākotnējo Kristīgo baznīcu.

Kā jau teicām, viena no Jāņa galvenajām prasībām bija kristīšana, jeseju rituāls, kas deva viņam arī «Kristītāja» vārdu. Bet jāatceras, ka Jānim kristīšana bija svēts, mistisks un simbolisks rituāls ar dziļi okultisku nozīmi, ko daudzi viņa mācekļi neapzinājās. Viņi pieņēma šo rituālu reliģiskā dedzībā un naivi domāja, ka ar to viņi nomazgā grēkus no savas dvēseles kā dubļus no miesas. Tāds arī tagad ir ļaužu vairākuma viedoklis.

Jānis darbojās sekmīgi un «kristītāju» jeb «Johārāna sekotāju», kā viņus mēdza saukt, skaits ātri vairojās. Viņa rīkotās sanāksmes kļuva par lielu notikumu tūkstošiem cilvēku, kas pulcējās no visas Palestīnas, lai redzētu un dzirdētu no savas vientulības vietas atnākušo pravieti.

Viņa sanāksmēs bieži risinājās neparasti notikumi — pievēršanās ticībai, parādības, transi utt. un daudziem izpaudās sevišķi spēki un talanti. Bet reiz atgadījās notikums, par kuru uzzināja visa pasaule. Tai dienā pie Jāņa Kristītāja atnāca Skolotājs, kura ierašanos Jānis tik bieži bija pareģojis. Jēzus Kristus parādījās un tikās ar savu priekšteci.

Leģenda vēsta, ka Jēzus ieradies negaidīti un ne Jānis, ne sanākušie ļaudis viņu nav pazinuši. Priekštecis nenojauta, kas stāv viņa priekšā un lūdz viņu kristīt. Kaut arī viņi bija brālēni, viņi nebija tikušies kopš bērnības, un Jānis nepazina Jēzu. Mistiķu ordeņa leģendas vēsta arī, ka Jēzus izmantojis dažādas okultisma brāļu zīmes, sākot ar parastām un pakāpeniski pārejot pie tādām pakāpēm, kuras Jānis, būdams izcils, augsti attīstīts esejs, vēl nebija sasniedzis. Tad Jānis tūliņ sapratis, ka viņa priekšā atrodas nevis parasts kristīties gribētājs, bet gan mistiķu augstākās pakāpes zinātājs un par viņu augstāk stāvošs okultisma skolotājs. Par šo notikumu Jaunajā Derībā rakstīts tā: «Bet Jānis tam pretojās un sacīja: — Man vajadzētu tikt no Tevis kristītam, un Tu nāci pie manis?» (Mt. III, 14). Bet Jēzus uzstāja, lai Jānis viņu kristī, paskaidrojot, ka, pieņemot šo rituālu, viņš grib parādīt, ka to atbalsta un vēlas arī, lai Viņu uzskatītu par cilvēku starp cilvēkiem, kas atnāci dzīvot viņu dzīvi.

Abās okultajās leģendās un arī Jaunajā Derībā teikts, ka kristīšanas laikā bijis kāds mistisks notikums: «Un redzi, debesis atvērās, un viņš redzēja Dieva Garu kā balodi nolaižamies un nākam uz Viņu un redzi, balss no debesīm sacīja: — Šis ir mans mīļais Dēls, pie kā man labs prāts.»

Līdz ar šiem vārdiem tika piepildīta Jāņa Kristītāja, Skolotāja priekšteča, misija. Pats Skolotājs bija ieradies, lai sāktu savu darbu.

SKOLOTĀJS

Tagad pāršķirsim Laika grāmatas lappuses un pievērsīsimies notikumiem, kas risinājās trīsdesmit gadus pirms nupat aprakstītajiem. Lai noskaidrotu mistisko un okulto spēku ietekmi uz agrīno kristietību, mums jāaplūko notikumi, kas saistīti ar Jēzus dzimšanu. Šajos trīsdesmit gados notika nozīmīgas lietas.

Sāksim ar mistisko stāstu par Jēzu Kristu, ko jebkura okultā ordeņa galvenie skolotāji klāstīja mācekļiem. Tas attiecas uz notikumu, kas risinājās nedaudz vairāk par gadu pirms Kristus dzimšanas. Mateja evaņģēlijā (II, 1—2) teikts: «Kad Jēzus bija piedzimis Betlēmē, Jūdu zemē ķēniņa Heroda laikā, redzi, gudri vīri no austrumu zemes atnāca uz Jeruzalemi un sacīja: Kur ir jaunpiedzimušais Jūdu Ķēniņš, jo mēs Viņa Zvaigzni redzējām austrumu zemē un atnācām viņu pielūgt.»

Ar šiem vienkāršajiem vārdiem tiek stāstīts par notikumu, kas daudz sīkāk izklāstīts austrumu mistisko brāļu un okulto ordeņu izotēriskajās mācībās un kas labi zināms ari rietumu pasaules slepenajiem ordeņiem. Stāsts par «Magiem» balstās uz austrumu mistiķu leģendām, un mēs šeit to īsumā atstāstīsim tā, kā to Jerofants vēstīja neofītam Guru Čelam. Lai saprastu šo stāstu, jāzina, kas bija «Austrumu Gudrie» — magi. To mēs tūliņ pavēstīsim.

MAGI JEB GUDRIE

Jaunās derības tulkotāji šos atnācējus no tālajām zemēm nosaukuši par «Austrumu Gudrajiem», bet grieķu oriģinālā Matejs lieto vārdu — «Magi». Par to var pārliecināties grieķu oriģinālos vai pārbaudītos tulkojumos, kur pielikumā minēts grieķu termins. Tam var'rast apstiprinājumu katrā pazīstamā enciklopēdijā. Nosaukums «Magi» ir tiešs tulkojums no Evaņģēlija grieķu oriģināla; termins «Gudrie» nāk no angliskajiem tulkojumiem. Bībeles pētnieku vidū nav nekādu domstarpību šajā jautājumā, kaut arī ļaužu vairākums neapzinās šo saistību un to, ka šie Gudrie un Magi ir viens un tas pats.

Vārds «Magi» ienācis angļu valodā tieši no grieķu valodas, kas to savukārt pakāpeniski pārņēmusi no persiešu, hakliešu, mīdiešu un asīriešu valodas. Tiešais tulkojums— «brīnumu darītājs» tika lietots, runājot par okulto ordeņu garīdzniekiem, Persijas, Mīdijas un Haldejas garīdzniekiem, agrākajiem mistiķu adeptiem un mistiķu skolotājiem. Senajā vēsturē viņi ir bieži minēti. Gadsimtiem ilgi viņi glabājuši pasaules okultās zināšanas, un tāpēc līdz mums ir nonākuši slepeno zināšanu nenovērtējamie dārgumi. Šie magi rūpējās par svēto misticisma uguni, neļaujot liesmai izdzist. Domājot par viņu darbiem, prātā nāk dzejnieka Eduarda Karpentera vārdi: «Ak, neļaujiet ugunij izdzist! Gadsimtu pēc gadsimta tumšās alās lolotai, svētos tempļos sargātai, šķīstu mīlas garīdznieku glabātai — neļaujiet šai ugunij izdzist!»

Tais senajos laikos Magu tituls tika augsti godāts, bet vēlāk šī slava pagaisa, tā sāka dēvēt ļaudis, kas nodarbojās ar Melno maģiju, «ļaunos brīnumdarītājus» vai to laiku burvjus.

Bet pareizi rakstīja viens no «Jaunās starptautiskās enciklopēdijas» autoriem: «Šo vārdu precīzi lietojis Matejs (II, 1), tā dēvējot gudros, kas no Austrumiem un Jeruzalemes ieradās godināt Kristu. Šī notikuma nozīme jāņem vērā, jo dogmats par Mesiju ir ļoti sens un to atzīst ari Zoroastrisms.»

Tai pašā rakstā runāts par magiem: «… viņi ticēja, ka būs augšāmcelšanās, nākamā dzīve un ka atnāks Pestītājs.» Lai izmantotu magu rakstus sakarā ar viņu okultiskajiem «brīnumdarbiem», mums jāpievēršas vārdnīcām, kur konstatēsim, ka vārds «maģija» radies no vārda «Magi». Vebsters vārdu «Maģija» skaidro šādi: «apslēpts prāts, kurš it kā piemita magiem; attiecas uz okultiem dabas spēkiem, slepenu spēku visā dabā» utt. u. tml.

Tas apstiprina mūsu apgalvojumu, ka gudrie magi, kas ieradās godināt Jēzus Bērniņu, būtībā bija Austrumu lielo mistisko brālību un okulto ordeņu pārstāvji — adepti, skolotāji, jerofanti.

Tātad mēs redzam, ka okultie un mistiskie brīnumdari, augsti attīstītie mistiskā okultisma Lielo Austrumu ložu brāļi parādās pašā Kristiānisma sākumā. Viņi ir tuvu klāt sen gaidītā lielā visu Skolotāju skolotāja piedzimšanā par mirstīgu cilvēku. Un visi okultisti un mistiķi priecājās un pamatoti lepojās ar to, ka tieši Austrumu gudrie bija pirmie, kas pazina šī bērna dievišķo dabu. Tie bija no Austrumiem, no paša slepeno mistisko pulciņu centra nākušie magi! Visiem tā sauktajiem kristiešiem, kuriem viss, kas sasitīts ar misticismu un okultismu, liekas ožam pēc sēra, der pievērst uzmanību agrīnajām attiecībām starp skolotājiem un galveno skolotāju.

ZVAIGZNE AUSTRUMOS

Bet mistiskā stāsta sākums jāmeklē jau pirms magu atnākšanas uz Betlēmi. Vai magi nejautāja «Kur Viņš ir? Mēs redzējām Viņa Zvaigzni Austrumos un atnācām viņu pielūgt.» Ko nozīmē vārdi: «Mēs redzējām Viņa Zvaigzni Austrumos?»

Lielākā daļa kristiešu «Austrumu Zvaigzni» uzskata par lielu zvaigzni, kas pēkšņi parādījusies debesīs kā bākas gaisma un pavadījusi magus tālajā ceļā, jūdzi pēc jūdzes, līdz vecumā no viena līdz diviem gadiem. Citiem vārdiem sakot, viņi tic, ka šī Zvaigzne pastāvīgi pavadījusi šos talantīgos mistiķus, okultistus un astrologus viņu vairāk nekā gadu ilgajā ceļojumā no tālajiem Austrumiem līdz Betlēmei un tad apstājusies virs Jāzepa un Marijas mājas.

Ak vai! Žēl, ka šis primitīvais neizglītotā pūļa nostāsts tik ilgus gadus aptumšoja brīnišķīgo mistisko notikumu un savas neiespējamības un nezinātniskuma dēļ lika ļaužu tūkstošiem noraidoši izturēties pret visai patieso leģendu par «Austrumu Zvaigzni». Mistiskajām leģendām ir jāizklīdina tumsonības mākoņi, kas sedz šo brīnišķīgo teiksmu, un ļaudīm tā jāiepazīst kā dabisks un zinātnisks notikums.

Šis stāsts p;ir ceļojošo Zvaigzni radies pirmajā, otrajā un trešajā gadsimtā pēc Kristus nāves kristiešu vairākuma māņticīgo un nezinātnisko uzskatu rezultātā. Šie stāsti tika pievienoti mācekļu atstātajiem rokrakstiem, un drīz vien tos uztvēra kā patiesu Evaņģēliju un vēstuļu daļu, kaut ari pieredzējuši mūsdienu bībeles kritiķi un zinātnieki var viegli konstatēt, ka daudzi no šiem papildinājumiem ir tīši viltojumi vai iestarpinājumi. Jāiegaumē, ka, pēc bībeles pētnieku ziņām, senākie Jaunās Derības grāmatu rokraksti tapuši ne agrak ka trīssimt gadus pēc īstajiem rakstiem. Tie ir tikai oriģinālu kopiju kopijas, un rakstnieki, kuru rokās tie nonāca, tos neapšaubāmi paplašināja, mainīja un arī viltoja. Tās nav tikai bezkaislīga kritiķa atziņas — tas ir fakts, ko skaidri izklāstījuši tie baznīcas zinātnieki, kas pēta bībeli un pievēršas Augstākās patiesības atklāsmei. Ieteicam visiem, kurus māc šaubas, pievērsties viņu darbiem.

Tās rindas (Mt. II, 9), kurās teikts «un redzi, zvaigzne, ko tie bija redzējuši austrumu zemē, gāja tiem pa priekšu un nostājās pār namu, kurā bija bērns», mistiķu un okultistu ordeņiem ir pazīstamas kā neiederīgs iespraudums magu stāstā. Tās runā pretī saprātam un zinātnes likumiem. Šis izkropļojums vairoja «neticīgo» tūkstošus, kas nepiekrita šim stāstam.

Visi saprātīgie ļaudis zina, ka «zvaigzne» nav tikai mazs ugunīgs punkts debesjumā, kas atdala mūs no debesīm, kaut ;uī tādi bija seno tautu uzskati un tāpat vēl šodien domā daudzi tumši ļaudis. Izglītotie zina, ka «zvaigzne» ir vai nu mūsu saules sistēmas planēta, kas radniecīga mūsu zemei, vai arī varena saule, kas, jādomā, ir daudzkārt lielāka par mūsu sauli un kas atrodas neskaitāmu miljonu jūdžu attālumā no mūsu saules sistēmas. Viņi zina, ka planētas kustas pastāvīgās orbitās un virzienos, bez apstājas un tik precīzi, ka to kustību var paredzēt simtiem gadu uz priekšu vai aprēķināt simtiem gadu atpakaļ. Viņi zina, ka pat lielās nekustīgās zvaigznes, šīs tālās saules un milzīgu saules sistēmu centri, līdzīgi mūsējai, ieņem noteiktu vietu Visumā un arī pakļaujas vispasaules sakarībām un kustībām. Katrs, kas apguvis kaut vai astronomijas skolas grāmatu, to zina. Un tomēr šiem ļaudīm liek ticēt stāstam par «Ceļojošo Zvaigzni», kas vairāk nekā gadu virzījusies pa debesjumu virs ganu galvām un apstājusies tieši virs Jēzus mājas, norādot, ka viņu meklējumi ir galā.

Salīdzināsim šo nezinātnisko stāstu ar mistiķu leģendām, tad jūs varēsit izdarīt izvēli.

Ja šāda zvaigzne tiešām parādītos, to noteikti atzīmētu vēsturnieki, jo tais laikos Austrumos jau bija zinātnieki un gudri ļaudis, astroloģija noteikti tika mācīta, un šāds notikums tiktu pierakstīts un nodots pēctečiem gan rakstiski, gan leģendās. Bet ne austrumu tautu rakstos, ne leģendās, ne arī astrologu piezīmēs nekas tāds nav minēts. Toties ir saglabājušies — kā mēs to drīz vien redzēsim — citādi pieraksti un leģendas.

Jā, patiešām, eksistēja «Austrumu Zvaigzne», kas atveda magus pie Jēzus bērna mājas. Mums tam ir šādi pierādījumi: 1) mistiķu ordeņu leģendas un pamācības, ko skolotāji gadsimtu gaitā nodeva mācekļiem, 2) seno astrologu izklāsti un piezīmes, ko var pārbaudīt ar mūsdienīgiem astronomiskiem aprēķiniem, 3) pašreizējo astronomu aprēķini, kurus izklāstīsim dažas nodaļas tālāk. Šie trīs izziņas avoti, kā mēs to redzēsim, saskaras šajā stāstā.

Pirms pārejam pie šo triju liecību apskata, mums gribētos mirkli pakavēties un aplūkot magu attieksmi pret astroloģiju.

Lai izprastu stāstu par magu ierašanos pie Jēzus, mums jāatceras, ka viņi bija īsti astroloģisko mācību zinātāji. Šie magi bija skolotāji, adepti un jerofanti un tātad zināja visu, ko tagad zina mūsdienu augstākie astronomiskie institūti. Daudzas senās astroloģijas zināšanas nav nonākušas līdz mūsu dienām, bet senajiem zinātniekiem tā bija tāda pati zinātne, kādas mūslaiku zinātniekiem ir ķīmija un astronomija.

Magi jau sen gaidīja Lielā visu skolotāju skolotāja parādīšanos un iemiesošanos. To pirms daudziem gadsimtiem kāds mistiķis bija pareģojis ordeņa lielajiem tēviem un katra jauna paaudze cerēja, ka tas notiks tās laikā.

Bija sacīts, ka viņiem par šo notikumu pavēstīs planētas atbilstoši augstākajai astroloģijai. Visi studenti, kas mācās kaut vai mūsdienu fragmentāro astroloģiju, to sapratīs. Tātad viņi uz to cerēja un rūpīgi pētīja debesis, gaidot zīmi.

Okultisko Ordeņu leģendas mums vēsta, ka magi beigu beigās ieraudzījuši īpašu planētu stāvokli. Pirmkārt, Zivs zvaigznājā (Zodiaka zīme) savienojās Saturus un Jupiters, pēc tam šīm divām planētām pievienojās Marss; šīs trīs planētas veidoja apbrīnojamu un neparastu zvaigžņu parādību, kam bija dziļa astroloģiska nozīme. Zivs zvaigznājs, kā to zinājuši un zina visi senie un arī mūsdienu astrologi, vada Jūdejas tautas dzīvi. Ieraudzījuši, ka pareģotā planētu savienošanās notikusi ar Jūdeju saistītajā zvaigznājā (tāpat arī to, kā izvietojušās citas planētas, kas arī bija svarīgas novērotājiem), magi uzzināja divas lietas, proti, 1) ka Skolotāju Skolotāja piedzimšana ir notikusi un 2) ka viņš dzimis Jūdejā, kā to norāda zvaigznājs, kurā notikusi savienošanās. Tātad, precīzi aprēķinājuši savienošanās brīdi, viņi devās tālajā ceļā uz Jūdeju meklēt Skolotāju Skolotāju.

Otrkārt, astrologu piezīmes, kas saglabājušās Austrumu Okultajās Brālībās un to klosteros, liecina, ka dažus gadus pirms Kristus ēras tāda īpaša planētu savienošanās un izvietojums bijuši vērojami zvaigznājā, kam ir sakars ar Jūdejas likteņiem un ko iztulkoja kā norādījumu uz Iemiesošanās jeb «Avatoru», uz Lielās Dievišķās Dvēseles, Skolotāju Skolotāja, visu Mistiķu Mistiķa parādīšanos.

Un, treškārt, izslēdzot jebkādas iespējamās pretrunas, mūsdienu astronomijas aprēķini liecina, ka 747. gadā pēc romiešu kalendāra (jeb septiņus gadus pirms Kristīgās ēras) Saturna un Jupitera planētas savienojās Zivs zvaigznājā un ka šīm divām planētām, kamēr tās vēl bija tuvu viena otrai, 748. gada pavasarī pievienojās Marss. Pirmais to 1604. gadā aprēķināja lielais astronoms Keplers, un kopš tā laika šos aprēķinus ir pārbaudījuši arī mūsdienu astronomi. Tiem, kas gribētu iebilst, ka tas viss notika septiņus gadus pirms tā, kuru visi atzīst par Jēzus Dzimšanas gadu, varam pavēstīt, ka jebkurā darbā par Jaunās Derības hronoloģiju, katrā enciklopēdijā vai izziņā par šo tematu ir ņemts vērā, ka agrākā gadu skaitīšana atšķīrās par septiņiem gadiem un ka piezīmes par citiem bībeles notikumiem, piemēram, par vispārējo «tautas skaitīšanu», kas lika Jāzepam un Marijai bēgt uz Betlēmi, dod iespēju pašreizējiem bībeles pētniekiem nospriest, ka Kristus dzimšana notikusi sešus vai septiņus gadus pirms vispārpieņemtā gada. Mūsdienu pētījumi pilnīgi apstiprina astrologu piezīmes un mistiskās leģendas.

Tātad iznāk, ka gudro jeb magu atnākšana atbilst astroloģiskām zīmēm, kuras viņi tik labi mācēja iztulkot. Ja zinām šo patiesību, pavisam bērnišķīga un muļķīga šķiet vispāratzītā teiksma par «Ceļojošo Zvaigzni». Un atkritumu grozā vajadzētu iemest svētdienas skolu grāmatās redzamos gudro attēlus, kuros viņi redzami sekojam pa debesīm ceļojošai zvaigznei, kas apstājas virs Jāzepa mājas, tāpat kā agrāk tik izplatītās bildītes, kurās Dievs attēlots kā plikpauris večuks ar garu baltu bārdu, tērpies brīvi krītošā mantijā, kas sedz viņa augumu. Vai tad jābrīnās, ka saradies tik daudz skeptiķu, neticīgo un zobgaļu, ja tika likts visam tam noticēt, lai netiktu nolādēts?

Un vai šis astroloģijas un agrīnās Kristietības sakars nemet ēnu uz kristīgo baznīcu, kas ar nicinājumu un izsmieklu raugās uz astroloģiju kā «Zemu māņticību», derīgu tikai muļķiem un nezinošiem cilvēkiem?

Vai šāda magu attēlošana nedod skaidru priekšstatu par to, ko agrāk iztēloja tikai kā pasaku, par kuru augstprātīgi pasmaidīja, kuru stāstīja bērniem, kam tā ļoti patika, jo viņi instinktīvi sajuta tajā patiesību. Un tagad, ņemot vērā šo mistisko versiju, vai jūs nevarat priecāties par šo leģendu kopā ar bērniem? Šai sakarībā gribas citēt fragmentu no «Jaunās starptautiskās enciklopēdijas», kas ir visiem pazīstams izziņu krājums: «Daži senie kristietības tēvi minēja pierādījumus pret agrīnās astroloģijas mācību, citi uztvēra to sagrozītā veidā. Tā patiešām bija viņu reliģijas pamatu daļa bībeles stāstā par Austrumu gudro ierašanos Betlēmē, jo viņi bija Haldejas magi vai astrologi». Lūk, pierādījums, kas ietverts visās izcilākajās izziņu grāmatās, par kuru tomēr tik daudzi ļaudis nav dzirdējuši!

Lai saprastu, kāda nozīme bija notikumam, kas magus atveda uz Betlēmi, ir jāsaprot, ka Skolotāja atnākšana bija iecienīts temats visu austrumu tautu okulto un mistisko organizāciju paredzējumos un strīdos.

Visās valodās bija pareģots, ka pasaulei tiks dāvāts liels skolotājs — varenais Avators vai parādīsies cilvēka veidā iemiesojusies Dievība, lai glābtu pasauli no tai draudošā materiālisma. Indijas, Persijas, Haldejas, Ēģiptes, Mīdijas, Asīrijas un citu valstu svētajos rakstos šis notikums pareģots pirms daudziem gadiem, un visi mistiķi un okultisti nepacietīgi gaidīja to dienu, kad ieradīsies skolotājs. Ebrejiem arī bija daudz leģendu par Mesijas atnākšanu. Tam vajadzēja nākt no Dāvida cilts un piedzimt Betlēmē, bet viņi domāja, ka Mesija būs zemes karalis, kas atbrīvos Izraēlu no romiešu jūga. Tāpēc Austrumu mistiskās un okultās brālības veltīja mazāku vērību ebreju leģendām. Viņiem Mesija nozīmēja dievišķo Avatoru — Kungu cilvēka veidā, kuram vajadzēja ieņemt likumīgu vietu, kas pienākas vispasaules lielās mistiķu ložas lielajam skolotājam. Viņam vajadzēja kā absolūtam Garam iemiesoties matērijā. Tāds uzskats, prouuns, pārsniedza ebreju gaidas.

Tātad, to visu noskaidrojuši, mēs viegli varam saprast, kāpēc magi ar tādu centību un sajūsmu ķērās pie meklējumiem. Viņiem vajadzēja noiet daudzas nogurdinošas jūdzes līdz Betlēmei, viņu ceļojums bija ilgāks par gadu.

Viņi nokļuva Betlēmē gadu pēc Kristus dzimšanas un tās zvaigznes parādīšanās, kas bija pamudinājusi viņus doties tālajā ceļā. Viņi nemeklēja jaunpiedzimušo, kā domā vairākums, viņi meklēja mazuli, kas bija piedzimis gadu pirms tam. (Mēs liekam priekšā skolniekam šo mūsu paziņojumu pārbaudīt jebkurā izziņu grāmatā. Svētdienas skolu grāmatās redzamie gudrie, kas noliekušies pār jaunpiedzimušo silītē, ir tādi paši viltus attēli kā jau minētie, jo kā redzēsim tālāk, Jāzeps, Marija un viņu mazulis tai laikā jau bija apmetušies mājā.)

Beidzot, pēc ilga un nogurdinoša ceļojuma pa kalniem un tuksnešiem, magi nonāca Jeruzalemē, neatlaidīgi taujājot tur par sengaidītā, Austrumu tautām sen pareģotā skolotāja atrašanās vietu. Ebreji, kurus viņi iztaujāja, nekā nezināja p;u' mistiskā skolotāja vai dievišķā Avatora atnākšanas pareģojumu, bet viņiem bija labi zināmi pareģojumi par jūdu Mesijas parādīšanos un viņi, protams, iedomājās, ka gudrie meklē tieši šo ebreju Zemes valdnieku, tāpēc viņi visur izplatīja baumas, ka Austrumu lielie cilvēki ieradušies Jeruzalemē, lai atrastu Pestītāju, jūdu valdnieku, kas atbrīvos Izraēlu no romiešu jūga. Un, kā sacīts Mateja evaņģēlijā (11, 3), «kad ķēniņš Herods to dzirdēja, tad viņš izbijās un visa Jeruzaleme līdz ar viņu». Un tas ir pilnīgi saprotams, reiz viņi domāja, ka Mesija iemantos zemes valdnieka vietu. «Un saaicināja visus tautas augstos priesterus un rakstu mācītājus, viņš uzzināja no tiem, kur Kristum bija dzimt. Un tie viņam sacīja: — Betlēmē, Jūdu zemē, jo tā raksta pravietis.»

Un, izdzirdis šo rakstu mācītāju un augsto priesteru liecību, viltīgais Herods, kam bi ja bail no šī senā jūdu pareģojuma, kuram piepildoties, viņš zaudētu troni, slepeni ataicināja uz savu pili magus, lai izzinātu, kas viņus mudinājis uz meklējumiem. Un kad viņi pastāstīja par astroloģiskajiem norādījumiem — par zvaigzni, viņš uztraucās vēl vairāk un vēlējās uzzināt bīstamā mazuļa atrašanās vietu. Un tāpēc viņš noskaidroja no viņiem zvaigznes parādīšanās precīzo laiku, lai vieglāk varētu atrast mazuli, jo būtu zināma viņa dzimšanas diena Betlēmē (Skat. Mt. II, 7). «Un viņš tos sūtīja uz Betlēmi un sacīja: — Eita un ievāciet rūpīgi ziņas par to bērnu, un kad jūs viņu atradīsiet, paziņojiet man, lai arī es aizeju un viņu pielūdzu.» Tātad, viltīgi slēpjot savu noomu sagūstīt un nogalināt zēnu, viņš centās savervēt magus savā dienestā par izlūkiem, maskēdamies ;ir vēlēšanos palīdzēt viņiem svētā bērna meklēšanā.

Magi turpināja savu ceļu uz Betlēmi un tur uzcītīgi iztaujāja par bērniem, kas dzimuši tai laikā, kad parādījās zvaigzne.

Atradās, protams, daudzi bērni, kastai mēnesī bija dzimuši Betlēmē, un tas apgrūtināja meklēšanu. Bet drīz vien līdz viņiem nonāca baumas, ka tai laikā ceļiniekiem Betlēmē piedzimis bērns, kura dzimšana saistīta ar īpašu notikumu. Lūkas evaņģēlijā (II, 8—20) par to teikts tā: «Un gani bija ap to pašu vietu laukā pie laidariem, tie, nomodā būdami, sargāja naktī savus lopus. Un tā Kunga Eņģelis pie tiem piestājās, tā Kunga spožums tos apspīdēja, un tie bijās ļoti. Bet Eņģelis uz tiem sacīja: — Nebīstieties, jo redzi, es jums pasludinu lielu prieku, kas visiem ļaudīm notiks: jo jums šodien Pestītājs dzimis, kas ir Kristus, tas Kungs, Dāvida pilsētā. Un to ņemiet sev par zīmi: jūs atradīsiet bērnu autos ietītu un silē gulošu. Un tūdaļ tur pie Eņģeļa bija debesu draudze, tie slavēja Dievu un sacīja: — Gods Dievam augstībā, un miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts! Un kad eņģeļi no tiem bija aizgājuši uz debesīm, tad gani runāja savā starpā: — Eima tad uz Betlēmi raudzīt, kas noticis, ko tas Kungs mums licis paziņot. Un tie steigdamies nāca un atrada ir Mariju, ir Jāzepu un bērniņu, silē gulošu. Bet, to redzējuši, tie izpauda to, ko gani tiem bija sacījuši. Bet Marija visus vārdus paturēja prātā, tos pārdodama savā sirdī. Un gani griezās uz mājām, godāja un teica Dievu par visu, ko tie bija dzirdējuši un redzējuši, tā kā tas tiem bija sludināts.»

Tātad, kad Magi uzsāka meklējumus, vajadzīgajā laikā viņiem par šo notikumu tika p;istāstīts. Viņi apmeklēja Jāzepa un Marijas māju un ieraudzīja bērniņu. Vecākus rūpīgi iztaujājot, viņi uzzināja, ka bērna dzimšana precīzi sakritusi ar astroloģisko zīmi. Tad viņi sastādīja bērnam horoskopu un noskaidroja, ka ganu redzētais atbilst viņu Zinātnei un ka bērns patiešām ir tas, kuru Austrumu okultisti bija gaidījuši gadsimtiem ilgi. Viņi bija atraduši Skolotāju! Zvaigznes bērns bija viņu priekšā!

Un tad šie savās zemēs slavenie cilvēki — adepti, skolotāji un jerofanti — krita bērna priekšā ceļos un atdeva viņam tādu godu, kāds pienākas tikai lielajam visu skolotāju skolotājam, kas ieradies ieņemt lielās ložas lielā skolotāja vietu. Bet bērns par to visu nekā nezināja. Viņš mīļi smaidīja, raugoties uz šiem svešajiem vīriem bagātos ārzemju tēipos, un tad pastiepa viņiem pretī savu mazo rociņu. Bet, kā stāsta okultistu leģenda, viņa labās rokas mazie pirkstiņi neapzinīgi izveidoja okultās svētīšanas mistisko simbolu, ko parasti veidoja skolotāji un jerofanti (un tagad svētot veido pāvests). Gudrie saņēma skolotāja svētību. Tādā veidā mazais skolotāju skolotājs deva pirmo svētību saviem sekotājiem un sajūsminātajiem pielūdzējiem. Viņa tronis nebija lielā loža, bet gan cildenāka vieta — mātes klēpis!

Un tad gudrie pasniedza bērnam mistiskās un simboliskās dāvanas — zeltu, vīrāku un mirres.

Zelts, kas ir dāvana valdniekam, bija pirmais simbols. Tad nāca vīrāks, tīrākās un retākās smaržu zāles, ko okultās un mistiskās brālības izmanto savos rituālos. Kad viņi bija redzējuši Visuma absolūtā valdnieka svēto simbolu, tad šis vīrāks bija viņu pielūgsmes simbols. Pēdējais simbols bija mirres, kas atbilstoši okultajai un mistiskajai simbolikai norādīja uz zemes dzīves rūpestiem. Rūgtās un arī kodīgās zāles, kas ir sargājošas un reizē arī asas, nozīmēja, ka šim bērnam tomēr ir mirstīga miesa un prāts un viņam būs jāsaņem un jāpārcieš daudzi dzīves dzēlieni. Mirres, kuru spēks pasargā un novērš sairšanu, un kas tomēr sagādā ciešanas, mūžīgi mūžos dur un dzeļ, ir tiešām īsts zemes dzīves simbols. Patiešām, gudri jūs bijāt, magi! Zelts, vīrāks un mirres — tie cilvēka dēlam ar viņa nevainīgo dvēseli bija kā pareģojums, simbols un dzīves atklāsme.

Un magi, visus rituālus izpildījuši, atstāja Betlēmi. Bet viņi neaizmirsa bērnu, viņi tam vērīgi sekoja, līdz ieraudzīja atkal. Ieraudzīja atkal? —jūs jautājat. Jā, ieraudzīja viņu atkal. Kaut arī evaņģēlijā nekas par to nav sacīts un vesels Jēzus dzīves posms tiek noklusēts, Austrumu mistiķu atmiņās un leģendās ir daudz zīmju, kas saistītas ar šiem izlaistajiem gadiem. Par to runāsim tālāk.

Magu pamests, tomēr palicis viņu rūpju lokā, mazulis strauji pieņēmās spēkā, attīstījās garīgi un miesīgi.

Bet gudrie, sapnī piedzīvojuši atklāsmi neatgriezties pie Heroda, «aizgāja pa citu ceļu uz savu zemi» (Mt. II, 12). Herods velti gaidīja viņu atgriešanos un «kad Herods redzēja, ka Gudrie viņu pievīluši, tad viņš ļoti apskaitās, aizsūtīja (kara kalpus) un lika apkaut visus bērnus Betlēmē un visā tās apkārtnē, divi gadus vecus un jaunākus — pēc tā laika, ko viņš no Gudrajiem bija izzinājis» (Mt. II, 16). Nogalinot visus vīriešu kārtas bērnus, kas magu paziņotās astroloģiskās zīmes laikā bijadzimuši Betlēmē, Herods gribēja nogalināt Pestītāju—jūdu ķēniņu, kas apdraudēja viņa troni.

Bet sazvērestība neizdevās, jo Jāzepu sapnī brīdināja «eņģelis». (Mistiķi māca, ka tas bijis kāda gudrā astrālais veidols). Jāzepam tika teikts ņemt māti un bērnu, bēgt uz Ēģipti un palikt tur līdz Heroda nāvei. Tātad Jāzeps, Marija un Jēzus bēga no Heroda dusmām un slepus nonāca Ēģiptē.

Nabadzīgā namdara un viņa ģimenes ceļojums uz svešām zemēm bija negaidīts un steidzīgs, ceļā piepelnīties nebija iespējams. Okultās leģendas vēsta, ka izdevumi segti ar gudro dāvāto zeltu, jo viņi bija vecākus pārliecinājuši, ka tas jāsaglabā bērnam.

Tātad šo okulto mistiķu zelts glāba kristietības dibinātāju no nāves. Slikti gan kristietība atmaksājusi šo paradu, ja atceramies, kā tā sauktie kristieši visos laikos vajājuši Austrumu «pagānus»!

Pievērsiet uzmanību tam, ka viņi ar bērnu devās uz Ēģipti, uz noslēpumaino okultisma zemi, uz Izīdas zemi. Tā ir tiešām piemērota atpūtas vieta nākamajam lielajam okultisma skolotājam. Okultās leģendas vēsta, ka reiz naktī tālā ceļojumā nogurdinātā ģimene apmetusies sfinksas un piramīdu pakājē. Māte un Bērns apgūlās starp varenās sfinksas izplestajām ķetnām. Tā viņus sargāja. Jāzeps apgūlās pakājē un, viņus sargājot, laiku vadīja pusmiegā — pusnomodā. Kāda aina! Skolotāju, vēl m;izu, sargā sfinksa — sens okults tēls un simbols. Turpat tuvumā gluži kā vareni un modri sargi rindojas Ēģiptes lielās piramīdas — ēģiptiešu mistiķu sarežģītākie veidojumi, kuros katra colla ir okulto mācību simbols. Tik tiešām, misticisms ir kristiānisma šūpulis!

Ar šo mēs beidzam pirmo nodaļu. Otrajā aplūkosim jautājumu p;u Gara Dievišķo iemiesošanos Jēzus mirstīgajā miesā. Šis temats ir ļoti svarīgs visiem. Ceram, ka mums izdosies šo daudziem tumšo un nesaprotamo, ar prātu, dabas likumiem un zinātni neizskaidrojamo jautājumu atspoguļot mistiskās patiesības gaismā. Mistiskās mācības spēj lieliski samierināt ticību un prātu.

OTRĀ NODAĻA BEZVAINĪGĀS DZIMŠANAS NOSLĒPUMS

Viens no jautājumiem, par ko strīdas tradicionālā teoloģija, no vienas puses, un tas, ko pazīstam kā racionālismu, garīgo izskaidrošanu un salīdzināmo mitoloģiju, no otras, ir Jēzus «bezvainīgās piedzimšanas» jautājums. Lai labāk parādītu šo uzskatu atšķirību, var minēt vispirms pretējo viedokli un pēc tam — okulto brālību un biedrību leģendas par šo tēmu. Mēs šos pretējos uzskatus varam izklāstīt bez jebkādiem aizspriedumiem tāpēc, ka mēs pamatojamies uz okultajām zināšanām pārliecībā, ka stāvam pāri un ārpus šo divu kristīgo teoloģijas skolu karstajiem teoloģiskajiem strīdiem. Mēs ceram, ka lasītājs savu slēdzienu izdarīs pēc šī jautājuma iztirzāšanas šajā nodaļā. Uzskatām, ka tiks atzīts, ka okultās zināšanas dos šī noslēpuma atslēgu un pavērs iespēju samierināt pretējos teoloģiskos uzskatus, kas draud sadalīt baznīcu divās nometnēs, proti: 1) likumīgi akceptētās teoloģijas piekritējos un 2) racionālu uzskatu paudējos.

Dievvārdu sludinātāju skola, akceptējot bezvainīgās dzimšanas mācību, ko bez ierunām pieņem dievticīgo vairākums, uzskata:

Marija, jauna, nevainīga ebreju meitene, Galilejā bija saderināta ar Nācaretes namdari Jāzepu. Pirms kāzām viņai parādījās eņģelis un pasludināja, ka viņa pārdabiskā veidā ieņems un tad dzemdēs dēlu, kam tas Kungs piešķirs Dāvida troni un ko sauks par Dieva Dēlu. Šī mācība pilnīgi pamatojas uz Mateja un Lūkas Evaņģēlijiem.

Matejs stāsta šādi: «Bet Jēzus Kristus piedzimšana notika tā: Kad viņa māte Marija bija saderināta ar Jāzepu, pirms viņi sanāca kopā, izrādījās, ka viņa ir mātes cerībās no Svētā Gara. Bet Jāzeps, viņas vīrs, būdams taisns un negribēdams viņu apkaunot, izlēma viņu slepeni atstāt. Bet to viņam pārdomājot, redzi, tā Kunga eņģelis viņam parādījās sapnī sacīdams: — Jāzep, Dāvida dēls, nebaidies pieņemt Mariju, savu sievu, jo kas viņā iedzimis, ir no Svētā Gara. Viņa dzemdēs dēlu, un tu nosauksi viņu vārdā Jēzus, jo viņš atpestīs savu tautu no viņas grēkiem. Bet tas viss ir noticis, lai piepildītos, ko tas Kungs runājis caur pravieti: Redzi, jaunava būs mātes cerībās un dzemdēs dēlu, un viņa vārdu sauks lmanuēls, kas tulkojumā ir — Dievs ar mums. Jāzeps, uzmodies no miega, darīja, kā tā Kunga eņģelis viņam bija pavēlējis, un ņēma savu sievu pie sevis. Un viņš to neatzina, līdz kamēr viņa bija dzemdē jusi dēlu, un deva tam vārdu Jēzus.» (Mt. I, 18.—25.).

Lūka raksta šādi: «Bet sētajā mēnesī eņģeli Gabriēlu Dievs sūtīja uz Galilejas pilsētu Nācareti pie jaunavas, kas bija saderināta vīram, kam vārds Jāzeps, no Dāvida cilts, un jaunavas vārds bija Marija. Un eņģelis, pie viņas ienācis, sacīja: — Esi sveicināta, tu apžēlotā, tu, augsti teicama starp sievām, tas Kungs ar tevi! Bet viņa iztrūkās par viņa valodu un domāja pie sevis: kas tas par sveicienu? Un eņģelis sacīja: — Nebīsties, Marija, jo tu žēlastību esi atradusi pie Dieva. Un redzi, tu tapsi mātes stāvoklī un dzemdēsi dēlu un sauksi viņa vārdu: Jēzus. Tas būs liels, un viņu sauks par Visaugstākā Dēlu, un Dievs tas kungs tam dos viņa tēva Dāvida troni. Un viņš valdīs pār Jēkaba namu mūžīgi, un viņa Valstībai nebūs gala. Bet Marija sacīja eņģelim: — Kā tas var notikt ? Jo es vīra neapzinos. Tad eņģelis atbildēja un uz to sacīja: — Svēts Gars nāks pār tevi, un Visaugstākā spēks tevi apēnos, tāpēc tas, kiis no tevis piedzims, būs svēts un taps saukts Dieva Dēls.» (Lk. I, 26.-35.).

Šī tātad ir vispārpieņemtā, akceptētā kristīgās teoloģijas mācība. Tā sakņojas divos galvenajos ticības simbolos, un ortodoksālās baznīcas vairākumam tā ir būtiska ticības sastāvdaļa.

Apustuliskajā ticības apliecinājumā, kam vai izsekot līdz 500. gadam un kas sakņojas vēl senākā ticībā, ši dogma izklāstīta šādi: «… un Jēzum Kristum, viņa vienīgajam Dēlam, mūsu Kungam, ieņemtam no Svētā Gara, dzemdētam no Jaunavas Marijas» utt.

Nikeja ticības mācībā, kam likti pamati 325. gadā, šī dogma skan šādi: «un vienīgajam Kungam, Jēzum Kristum, Dieva Dēlam, vien piedzimušajam … un iemiesotajam no Svētā Gara un Jaunavas Marijas» utt.

Tātad mūsdienu īsteni ticīgās baznīcas skaidri izklāsta šo dogmu un pastāv uz to, kaut arī tā nav bijis vienmēr, jo agrākajos gadsimtos šajā jautājumā bija daudz strīdu un dažādu viedokļu. Tomēr pašreizējie uzskati uzvarēja, tos beigu beigās atzina par nesatricināmiem un īsteni ticīgie kristieši tos nedrīkstēja apšaubīt.

Bet mūsdienās izcilākie prāti, kas nodarbojas ar baznīcas jautājumiem, atsakās atzīt šo dogmu vispārpieņemtajā formā, un arvien biežāk skan galējā misticisma balss. P;ir dogmām, kas draudzēm šķiet neapstrīdamas, izvairīgi klusē no katedrām. Bet šur un tur atskan drošas balsis, kas skaidri pasaka to, ko tām diktē prāts un sirdsapziņa. Tagad apspriedīsim šos dažādos viedokļus.

Gribam paskaidrot, ka mums nav simpātiski tā saucamie «neticīgie», pēc kuru uzskata stāsts par bezvainīgo piedzimšanu ir izdomāts, lai slēptu Jēzus nelikumīgo piedzimšanu. Tādam uzskatam nav pamatojuma ne saprātīgos pētījumos vai analīzē, ne okultajās zinībās. To vienkārši izdomājuši tie, kas negribēja piekrist tradicionālajiem teoloģijas uzskatiem un, p;unetuši baznīcu, paši izveidoja savu visai nestabilu bībeles vēstures sistēmu. Tālab mēs šo uzskatu neaplūkosim, bet tūlīt ķersimies pie zinātnieku iebildumiem un pēc tam— pie okultajām mācībām.

Teologi, kas aizstāv galēja kriticisma uzskatus, pret bezvainīgu dzimšanu iebilst vispirms vairāku vispārīgu iemeslu dēļ. Galvenie no tiem ir šādi: 1) stāsts par Dievišķo Ieņemšanu, tas ir, par to, ka sieviete ieņēmusi bērnu bez miesīga tēva ar Dievišķa brīnumdarba palīdzību, atrodams daudzu pagānu tautu teiksmās, leģendās un ticējumos. Gandrīz visās senajās Austrumu reliģijās daudzus gadsimtus pirms Kristietības rašanās atrodami šāda veida nostāsti par viņu dieviem, praviešiem un lielajiem valdniekiem. Kritiķi uzskata, ka stāsts par bezvainīgo dzimšanu un Dievišķo Ieņemšanu tieši paņemts no šīm pagānu leģendām un pievienots kristiešu rakstiem pēc Jēzus nāves; 2) jaunavīgās dzemdēšanas jēdziens nav īsts kristiešu dogmats. Tas ietilpināts mācībā apmēram simts gadus pēc Kristiānisma ēras sākuma; to apstiprina fakts, ka Jaunajā Derībā ļoti maz par to runāts, tikai divos Evaņģēlijos — Sv. Mateja un Sv. Lūkas, bet Sv. Marks un Sv. Jānis to nemin. Diez vai tā būtu, ja tas pirmajos Kristiānisma gados būtu vispārpieņemts ticējums. Tas nemaz nav minēts vēstulēs, pat Pāvils par šo jautājumu klusē. Viņi apgalvo, ka nevainīgo dzemdēšanu pirmie kristieši nepazina, viņi par to uzzināja daudzus gadus vēlāk, kad to aizguva no pagānu ticējumiem. Sava uzskata apstiprināšanai viņi min faktu, ka Jaunās Derības tekstos, kas pazīstami Bībeles pētniekiem kā paši agrākie un senākie, šis jēdziens nav minēts un ka Pāvils, tāpat kā citi rakstītāji, to neatzīst; 3) analizējot Sv. Mateja un Sv. Lūkas Evaņģēlijus, var skaidri pierādīt, ka šis stāsts tur ievietots vēlāk. To visu mēs tagad apspriedīsim no baznīcas likumu stingras kritikas viedokļa.

Pirmkārt, ielūkosimies Sv. Mateja Evaņģēlijā. Lielākā daļa cilvēku domāja, ka Sv. Matejs savu Evaņģēliju uzrakstījis pašrocīgi, darbojoties garīdzniecībā un ka katrs vārds ir lielā Apustuļa personīgais d;ubs.

Bet šim uzskatam nepavisam nepiekrīt izglītotie garīdznieki. To apstiprina katrs ievērojamāks pēdējo gadu teoloģijas pētījums vai pat laba enciklopēdija.

Šo jautājumu petnieki cītīgi meklē Jaunās Derības gramatu īstos autorus, un viņu atklājumi pārsteigtu daudzus ticīgos, kas šos faktus nezina. Ja neskaita leģendas un vispārpieņemtos uzskatus, nav citu liecību, ka Matejs pats uzrakstījis Evaņģēliju, vismaz tā pašreizējā veidā. Neiedziļinoties pētnieku pierādījumos (tos var atrast visos jaunākajos darbos par Evaņģēliju vēsturi), pēc mūsu uzskata, galvenās autoritātes parasti nonāk pie atzinuma, ka tradicionāli Sv. Matejam piedēvēto Evaņģēliju pirmā gadsimta beigās grieķu valodā uzrakstījusi kāda nezināma persona vai vairāki autori un ka tas visticamāk ir pašam Matejam piedēvēto Aramciečas rakstu «Teiksmas par Jēzu» papildinājums vai pārstrādājums. Citiem vārdiem sakot, pat paši konservatīvākie kritiķi Sv. Mateja Evaņģēliju uzskata tikai par viņa agrīno, daudzus gadus pirms tagadējā Evaņģēlija izstrādāšanas sacerēto rakstu papildinājumu vai iztirzājumu. Vēl radikālākiem kritiķiem ir citādi uzskati. Tādējādi ir skaidrs, cik viegli tas, kurš «apstrādāja» Evaņģēliju, varēja tajā ievietot no pagāniem pārņemto leģendu par jaunavīgo dzemdēšanu. P;ir vēl vienu pierādījumu tam, ka tas ir vēlāks iespraudums, kritiķi uzskata to faktu, ka Mateja Evaņģēlijā par Jāzepu teikts tikai, ka viņš ir vīrs Marijai, no kuras piedzimis Jēzus, tomēr šī paša evaņģēlija pirmajā nodaļā (Mt. I) ievietota Jēzus Kristus ģenealoģija no Dāvida līdz Jāzepam, Marijas vīram, lai pierādītu Jēzus izcelšanos no «Dāvida cilts», kas saskan ar teiksmu par Mesiju. Nodaļa sākas ar vārdiem «Jēzus Kristus, Dāvida dēla, Abraāma dēla, cilmes grāmata» (Mt. I), un tālāk tiek pārskaitītas četrpadsmit paaudzes no Abraāma līdz Dāvidam, četrpadsmit paaudzes no Dāvida līdz pārceļošanai uz Bābeli un četrpadsmit paaudzes no pārceļošanas uz Bābeli līdz Jēzus dzimšanai. Kritiķi ieteic pievērst uzmanību Jēzus cilmēs grāmatai, kura ietverts ari Jāzeps no «Dāvida nama». Tas ir viens no daudzajiem norādījumiem uz to, ka patiesībā Matejs Jēzu vairāk uzskatīja par Jūdu Mesiju, kas ieradies valdīt Dāvida tronī, nekā par dievišķu Avatoru jeb iemiesojumu.

Kritiķi norāda: —ja Jāzeps nebija Jēzus īstais tēvs, kāda jēga un kāds mērķis pierādīt viņa izcelšanos no Dāvida caur Jāzepu? Rodas jautājums: «Kālab jāpārskaita Jāzepa ģenealoģija sakarā ar Jēzu, ja Jēzus nav Jāzepa īstais dēls?» Kritiķi skaidro, ka Mateja agrīnajos rakstos nav runāts par jaunavīgo dzimšanu tāpēc, ka Matejs par šo pagānu leģendu nekā nav zinājis un tādēļ, dabiski, izklāstījis Jēzus ģenealoģiju no Dāvida un Abraāma. Ja no Mateja Evaņģēlija izņem 18—25 pantu, ģenealoģija loģiski saskan ar pārējo izklāstu, citādi tā šķiet paradoksāla, pretrunīga un ļoti dīvaina, uzreiz redzams, ka tas ir iespraudums.

«Bet,» var rasties jautājums, «ko iesākt ar Mesijas pareģojumu, ko min Matejs (1, 23)?» Matejs taču atsaucas tieši uz Jesajas pareģojumu (IV, 14). Aplūkosim arī mēs šo tā saukto «pareģojumu», par kuru tik daudz runāts, un tā saistību ar Jēzus dzimšanu.

Atgriežoties pie Jesajas VII, mēs mazliet pirms pareģojuma ieraugām šādus vārdus: «Tad tas Kungs no jauna ar Jesajas starpniecību runāja ar Ahasu un viņam sacīja: «Izlūdzies sev zīmi notā Kunga, sava Dieva, prasi, lai tā parādītos, nākdama vai nu no elles dziļumiem, vai no debesu augstumiem!» Bet Ahass atbildēja: «Es neprasīšu un nekārdināšu to Kungu.» Tad Jesaja sacīja: «Klausaities, jūs no Dāvida nama! Vai jums vēl nepietiek kaitināt un apgrūtināt cilvēkus, ka jūs apgrūtināt un kaitināt arī manu Dievu?» (Jesajas VII, 13). Tādēļ tas Visuvarenais Kungs pats jums dos zīmi: Redzi: jaunava kļūs grūta un dzemdēs dēlu, un viņa tam dos vārdu Imanuēls.

Šis «pravietojums», ko minējis Mateja Evaņģēlija autors, Kristīgajās baznīcās gadsimtiem ilgi ticis daudzināts kā Jēzus pārdabiskās dzimšanas pareģojums. Taču izglītotiem teologiem ir zināms, ka patiesībā tam nav nekāda sakara ar Jēzu. Tas attiecas uz citu notikumu, kā to redzēsim vēlāk. Tas evaņģēliskajā izklāstā iestarpināts vēlāk, lai pastiprinātu Evaņģēlija rakstītāja argumentus.

Šai vietā jāatzīmē, ka daudzi autoritatīvi zinātnieki uzskata, ka jūdu vārda «alma» grieķiskais tulkojums «nevainīgā» ir nep;ireizs šī vārda parastajā nozīmē. Jūdu vārds «alma», kas lietots oriģinālajā jūdu tekstā, nenozīmē «nevainīgo» parastajā nozīmē, bet drīzāk «jaunu sievieti vai jau pieaugušu meiteni», jo jūdiem ir pavisam cits vārds «nevainīgajai» parastajā nozīmē. Citās Vecās Derības vietās vārds «alma» nozīmē «jauna sieviete — meitene», sevišķi «Līdzībās» (XXX—19), kas stāsta par «vīriešu attiecībām ar meitenēm».

Bet galēji radikāli noskaņotie kritiķi uzskata, ka šādos prātojumos nav vērts iedziļināties, jo tā saucamais pareģojums attiecas uz pavisam ko citu. Viņi paskaidro, ka vārgais jūdu valdnieks Ahass bijis izmisumā, jo sīriešu ķēniņš Rezins un Ziemeļu Izraēlas valdonis Poka noslēguši pret viņu uzbrukuma savienību un to apvienotais karaspēks devies uz Jeruzalemi. Savās bailēs viņš noslēdza savienību ;u' asīriešiem, bet šī savienība nepatika Jesajam, un viņš pretojās. Ķēniņš bija pārāk pārbijies un neuzklausīja Jesajas padomus, un tad pēdējais ķērās pie pareģojumiem. Sekojot Austrumu praviešu paraugam, viņš pareģoja, ka Izraēlu piemeklēs nelaimes, ka zeme tiks izpostīta, ja ķēniņš turēsies pie šādas pašnāvnieciskas pārvaldes sistēmas. Bet viņš pareģoja arī gaišāku nā kotni vēlāk, kad nelaimes gadi paies un sāks valdīt jauns, gudrs ķēniņš un Izraēla atgūs kādreizējo slavu. Šo ķēniņu dzemdēs jauna māte un viņam tiks dots vārds Imanuēls, kas nozīmē «Dievs ar mums». Tas at tiecās uz drīzu nākotni un t;uri nebija sakara ar Jēzus dzimšanu, kas notika septiņsimt gadu vēlāk, un Jēzus nebija ķēniņš Izraēlas troni un viņš neatnesa Izraēlai slavu, jo tas viņam nebija lemts. Jūdu zinātnieki un garīdznieki bieži ir teikuši, ka Jesajas pravietojums piepildījies ar Ezekija piedzimšanu.

Septiņsimt gadu vēsturē, kas šķīra Jesaju no Jēzus, nav nekādu pierādījumu, ka jūdi attiecinātu Jesajas pareģojumu uz gaidāmo Mesiju. Tieši otrādi — viņi uzskatīja, ka tas stāsta par kādu mazsvarīgu notikumu viņu vēsturē. Kāds ebreju rakstnieks atzīmējis: «Visā ilgajā ebreju literatūras laikā nevienā rakstā nav runāts par Pestītāja pārdabisko ieņemšanu.» Arī citi rakstnieki domā tāpat, norādot, ka jaunavīgās dzimšanas jēdziens ebrejiem ir svešs, jo jūdi vienmēr augstu vērtējuši laulības dzīvi un cilvēka piedzimšanu, uzskatot savus bērnus par Dieva svētību un Dieva dāvanu.

Kāds cits baznīcas rakstnieks teicis: «Leģenda par Mesijas jaunavīgo dzimšanu varēja rasties jebkur, tikai ne ebreju vidū, jo šādu uzskatu nepieļauj viņu dogma par Vienīgo Dievu, kura kā dziļš bezdibenis šķir Dievu no pasaules, tāpat viņu augstās domas par laulāto attiecībām un pārējo.» Arī citi zinātnieki piekrīt šim uzskatam un apgalvo, ka jēdziens par jaunavīgo dzimšanu nav radies jūdu leģendās, bet nāk no pagāniem, tas ieviests Kristīgajā mācībā apmēram pirmā gadu simteņa beigās un nostiprinājies, pateicoties atgrieztajiem «pagāniem», kam šis jēdziens bija pazīstams viņu iepriekšējās ticībās.

Lūk, kā savā «Jaunajā teoloģijā» raksta Londonas Sitijas Tempļa garīdznieks R. I. Kempbels: «Nevienā Jaunās Derības rakstā nav tieša vai netieša pareģojuma par Kristus jaunavīgo piedzimšanu. To uztiept ir tas pats, kas baidīt ar putnu biedēkli, bet šī doma tomēr vēl lielā mērā ir dzīva.»

Tagad pievērsīsimies otram jaunavīgās dzimšanas izklāstam — vienīgajam bez minētā Mateja stāstījuma. Mēs to atrodam Lūkas Evaņģēlijā I, 26—25, mūsu jau agrāk minētajos pantos.

Ir bijis daudz strīdu par Lūkas spalvai piedēvētā Evaņģēlija īsto autoru, un vairākuma viedoklis ir tāds, ka šis Evaņģēlijs uzskatāms par pēdējo triju pirmo Evaņģēliju rindā (kurus sauc par «Sinoptiskajiem

Evaņģēlijiem»), Zinātnieku kopējs viedoklis ir tāds, ka autors, kas viņš arī nebūtu, pats nav bijis Kristus dzīves notikumu liecinieks. Daži zinātnieki uzskata, ka viņš piederējis pie augstākajām aprindām, nav bijis jūds, bet gan grieķis, tāpēc ka viņa grieķiskā literārā izteiksme katrā ziņā pārsniedz vidējo līmeni un izteiksmes veids ir pārsteidzoši daudzpusīgs. Izteikti pieņēmumi, ka arī Apustuļu Darbu grāmatas uzrakstījis tas pats cilvēks. Pēc nostāstiem zināms, ka autors bijis kāds Lūka, kas kristīgajā ticībā atgriezts pēc Jēzus nāves, bijis Pāvila sekotājs un kopā ar viņu ceļojis no Trojas līdz Maķedonijai, kopā pārdzīvojis ieslodzījumu Cēzarijas cietumā un neveiksmes Romas ceļojumā. Domā, ka viņš savu Evaņģēliju uzrakstījis krietni pēc Pāvila nāves, lai apgaismotu kādu Antiohijā dzīvojošu augstu amatpersonu Teofilu.

Galējā kriticisma rakstnieki uzskata, ka stāstu par jaunavīgo dzimšanu laika gaitā Lūkas stāstījumā iestarpinājis kāds cits rakstnieks vai arī ka Lūka vecumā pats nonācis pie šādas pārliecības, kuru tai laikā iedvesa jaunajiem kristiešiem, bijušajiem pagāniem, pie kuriem arī pats Lūka piederēja.

Tiek ;u'ī norādīts —ja reiz Pāvils, tuvs Lūkas draugs un skolotājs, nav neko minējis un sludinājis par jaunavīgo dzemdēšanu, tad Lūka šo leģendu iepazinis acīmredzot vēlāk, ja vien viņš pats par to rakstījis Evaņģēlijā.

Tiek minēts, ka arī Lūka izklāsta Jēzus ģenealoģiju no Ādama caur Abraāmu un Dāvidu un Jāzepu. Vārdi «kā mēdza domāt», kas Lūkam likti iekavās (Lk. III, 23), droši vien pielikti vēlāk, jo citādi nebūtu jēgas izklāstīt Jēzus, Jāzepa «iespējamā» dēla, ģenealoģiju.

Lūk, kā precīzi rakstīts šai pantā: «Un Jēzus pats, kad viņš savu d;ubu sāka, bija trīsdesmit gadus vecs. Viņš bija, kā mēdza domāt, Jāzepa dēls, Jāzepa (senču rinda bija) Elija» utt. Skolnieki droši vien ievēros, ka Lūkas precīzā ģenealoģija krietni atšķiras no tās, ko devis Matejs, tātad viens no nikstniekiem acīmredzot nebija pietiekami labi informēts.

Zinātnieki vispār brīnās, ka tieši Lūka minējis stāstu par jaunavīgo dzemdēšanu, jo viņš bija viens no Pāvila centīgākajiem skolniekiem, bet Pāvils klusēja par šo leģendu un varbūt nebija par to pat dzirdējis. Ir skaidrs, ka tāds cilvēks kā Pāvils piešķirtu milzīgu nozīmi šim brīnumainajam notikumam, ja tam ticētu un ja tas tai laikā jau būtu ietverts kristīgajos dokumentos. Tas, ka Lūka to izklāstījis, šķiet neizprotami, un daudzi par ticamāku uzskata pieņēmumu, ka šis stāsts ievietots Lūkas Evaņģēlijā vēlāk, ko apstiprina arī daudzas liecības.

īsumā atkārtojot galējā kriticisma viedokļus, varam sacīt, ka tiem, kas iebilst pret jaunavīgo dzimšanu, ir šādi kopīgi uzskati:

1.   Stāstījums par jaunavīgo dzimšanu sastopams tikai Mateja un Lūkas Evaņģēliju sākumā, divos no četriem Evaņģēlijiem un ai i tajos tas liekas citu rakstnieku vēlāk ievietots.

2.  Pat Matejs un Lūka, kas likuši šo stāstu savu evaņģēliju sākumā, vēlāk to vairs nepiemin, kas diez vai tā būtu, ja viņi paši būtu to raks tījuši. Tas šķiet dīvaini un neticami.

3.  Marka un Jāņa evaņģēlijos šis temats nemaz nav skarts, pats agrā kais — Marka evaņģēlijs — klusē par šo leģendu un arī pēdējais — Jāņa evaņģēlijs — to nepiemin.

4.  Visā pārējā Jaunajā Derībā nav ne vārda par šo stāstu vai dogmu.

Darbu grāmatā, kuru arī parasti piedēvē Lūkam, nemaz nav

skarta šī leģenda. Pāvils, Lūkas skolotājs un Agrīnās Baznīcas lielais rakstnieks, acīmredzot nekā nezināja par jaunavīgo dzimšanu vai ;u ī tīšām to noklusēja, kas tāda vīra darbībā šķiet gluži neticami. Pēteris, pirmais apustulis, savās vēstulēs neraksta par šo leģendu vai dogmu, kas būtu nesaprotami, ja viņam šī leģenda būtu zināma un viņš tai ticētu. Atklāsmes grāmata arī klusē par šo baznīcas turpmākajā vēsturē tik svarīgo dogmu. Ja neskaita minētos īsos stāstījumus Mateja un Lūkas evaņģēlijos, Jaunās Derības lielie rakstnieki nerunā par šo teiksmu.

5.  Daudzi evaņģēliju un vēstuļu panti liecina, ka rakstnieki nepazina šo leģendu vai nevēlējās to atzīt.

Jāzepa ģenealoģija ievietota kā pierādījums Jēzus izcelsmei no Dāvida cilts, ko pilnīgi nosaka tas, ka Jāzeps bija īstais tēvs. Jēzus atkārtoti un tieši tiek saukts par Jāzepa dēlu. Pāvils un citi apustuļi stingri atbalsta dogmu, ka nepieciešama bija Jēzus nāve, Augšāmcelšanās no miroņiem, Uzņemšana debesīs utt. Bet viņi neraksta p;u jaunavīgās dzimšanas nepieciešamību vai tādas dogmas nepieciešamību. Viņi nemaz neskar šo jautājumu, kaut arī viņi bija ļoti vērīgi ļaudis, kas ņēma vērā visas dogmu detaļas. Pāvils pat raksta, ka Jēzus «pēc miesas cēlies no Dāvida cilts» (Vēstule romiešiem I, 3).

6.   Jaunavīgā dzimšana neietilpa baznīcas senākajās leģendās vai teiksmās, tā nebija zināma. Kā redziun no Apustuļu Darbu grāmatas, apustuļi savos sprediķos un mācībās šo notikumu nav minējuši. Šajā grāmatā, kas stāsta par apustuļu darbiem un pamācībām, nevarētu netīšām būt izlaista tik svarīga dogma. Zinātnieki, kas šo jautājumu pētījuši uzmanīgi un godprātīgi, uzskata, ka kristīgā ticībā atgriezto vairākums tais agrīnajos laikos nekā nezināja par šo brīnumaino notikumu un tas apustuļiem būtu nepiedodami, ja viņi par to zinātu un tam ticētu. Droši vien tā tas bija līdz otrā gadsimta sākumam, kamēr sakarā ar daudzu pagānu atgriešanu kristietībā nesāka ieviesties pagānu ticējumi.

7.   Visi dati liecina, ka šī leģenda aizgūta no citām pagānu leģendām, jo daudzu tautu ticējumos ir pulka nostāstu par varoņu, dievu, praviešu, valdnieku un gudro dzimšanu.

8.    Šīs leģendas atzīšana neapliecina un nevar apliecināt ticību Kristum un kristietībai.

Šo uzskatu skaidri izteicis doktors Kempbels «Jaunajā teoloģijā»: «Kristietības patiesīgumu un nozīmīgumu neskar dogma par jaunavīgo dzimšanu, šī dogma tikai cenšas radīt šķērsli starp Jēzu un viņa dzimtu un iztēlot viņu kā kaut ko ne gluži cilvēcisku… Tāpat kā daudzi citi, arī es uzskatīju, ka jaunavīgās dzimšanas dogmas atzīšana vai neatzīšana nav būtiska, tāpēc ka kristietība nav no tās atkarīga; bet pēc pārdomām esmu nonācis pie pārliecības, ka tā tomēr stāv ceļā garīgām ticībām un īstenai ticībai Kristum. Vienkāršs un dabisks secinājums, ka Jēzus bija Jāzepa un Marijas dēls un ka viņa bērnība noritēja bez sevišķiem piedzīvojumiem.»

Vācu teologs Zoltaus s;ika: «Tas, kas pieprasa, lai ticīgais kristietis atzītu vārdus «ieņemts no Svētā Gara, piedzimis no Jaunavas Marijas,» apzināti grēko pret Svēto Garu un patieso Evaņģēliju, kas nonācis pie mums no apustuļu darbiem un viņu skolām apustuļu gadsimtā.»

Lūk, tas ir būtiskais strīdā starp kristīgajiem teologiem, no vienas puses, un liberālajām un radikālajām skolām, no otras. Bet, pirms sākt apspriest okultās zinības, gribam uzdot vienu jautājumu: kā galējie kritiķi izskaidro neapstrīdamo patiesību par dievišķo Tēvu, kas skaidri izklāstīta jaunajā Derībā sakarā ar argumentiem pret jaunavīgo dzimšanu? Kā izskaidrot daudzkārtējo Jēzus saukšanu par «Dieva dēlu»? Kāda bija Jēzus Dievišķās radniecības slepenā dogma, kas no pagānu leģendām izkropļotā veidā nonākusi teologu leģendā par jaunavīgo dzimšanu? Mums šķiet, ka atbildi neatradīsim ne augstākās kritikas grāmatās un sprediķos, ne konservatīvo teologu izklāstos. Tagad palūkosimies, kā šo neziņas tumsu var kliedēt okultās zināšanas. Ir dziļi slēpta dogma, kas izskaidro šo noslēpumu.

Pirmkārt, okultajās mācībās nav nekas minēts par jebkādiem brīnumiem sakarā ar Jēzus dzimšanu. Brīnumainais notikums pavisam netiek noliegts, bet pamācības to neskar un vienmēr, kad runāts par Jēzus izcelšanos, Jāzeps saukts par viņa tēvu un Marija par viņa māti. Citiem vārdiem sakot, tiek uzskatīts, ka ģimenē bija tēvs, māte un bērns, kā tas ir jebkurā ģimenē. Okultās mācības, kā mēs to redzēsim turpmāk, vispusīgi apspriež Jēzus garīgo tēvišķību un nepiemin fiziskās ieņemšanas un dzimšanas brīnumu.

Mums būs viegli izprast, kāpēc okultisti neatzīst jaunavīgo dzimšanu, ja aplūkosim viņu dogmas.

Okulti,sti maz vērības velta fiziskajam ķermenim, saucot to tikai par Gara templi un dvēseles mājokli. Okultisti fizisko ķermeni uzskata tikai par vielisko uzvalku, kas nemitīgi maina savas šūnas. Tur mīt cilvēka dvēsele un, kad tā aiziet, ķermenis kļūst par izirstošu vielu. Viņi zina, ka dvēsele eksistē neatkarīgi no ķermeņa, eksistē ;u i pēc tā nāves un arī dzīves laikā, astrālos ceļojumos un citos gadījumos. Okul tists ir pieradis uzskatīt savu un citu cilvēku ķermeņus par vienkāršu «apvalku», viņš apietas ar to labi, izmanto to, kā piederas, un pēc tam atmet vai maina pret citu.

No teiktā jūs viegli sapratīsit, ka visas teorijas vai dogmas, kas apgalvo, ka Bezgalīgais — Dievs — svētījis sievietes ķermeni un novedis to līdz bērna ieņemšanai, liekas primitīvas, barbariskas, nelietderīgas un neatbilstošas tiem dabiskajiem likumiem, kas nosaka visu cēloņu cēloņus. Okultists uzskata jebkura bērna ieņemšanu kā dievišķas gribas izpausmi, uzskata katru ieņemšanu un dzimšanu par brīnumu. Bet viņš atzīst dabisko likumību, kurai pakļaujas katrs, un viņš tic, ka Dieva griba vienmēr darbojas saskaņā ar dabiskajiem likumiem. Šķietamie brīnumi un izņēmumi rodas kāda vairākumam nezināma likuma valdošās darbības deļ. Bet okultists nepazīst tādu likumu, kas dotu iespēju izdalīt ieņemšanu citādi nekā fizioloģiskajā veidā.

Citiem vārdiem sakot, okultists neuzskata Jēzus miesu par pašu Jēzu — viņš zina, ka Jēzus ir kaut kas daudz augstāks nekā Viņa ķermenis un tātad Viņa miesas brīnumainā ieņemšana nav vairāk nepieciešama kā Viņa apģērba brīnumaina radīšana. Jēzus miesa bija tikai materiāla viela, īstenais Jēzus bija gars. Okultisti neuzskata Jāzepu par Jēzus īsto tēvu, jo neviens cilvēks nespēj vairot vai radīt dvēseles Tātad okultisti neredz nepieciešamību atzīt seno pagānisko jaunavīgās fiziskās dzimšanas dogmu, ko vēlāk iekļāva kristiānismā. Okultisti atzīst pavisam citādu patiesi jaunavīgo dzimšanu, kā mēs to drīz redzēsim.

Bet citādi tas bija ar cilvēkiem, kas pievienojās kristietībai pirmā gadsimta beigās un bija nākuši no pagānu tautām ar to pagānisma leģendām un ticējumiem. Šie ļaudis licēja, ka miesa ir pats cilvēks, un tāpēc piešķīra tai lielu nozīmi. Ar saviem pagāniskajiem uzskatiem par dzīvi šie ļaudis bija materiālisti. Viņi sāka ietekmēt pirmos kristiešus, kuru pamatmācību drīz vien noslāpēja pagānieskie ticējumi. Piemēram, viņi nespēja izprast nemirstības brīnišķo nozīmi, kuru atzina agrīnie kristieši, uzskatīdami, ka dvēsele pārdzīvo nāvi un stāv pāri miesas iznīcībai. Viņi nespēja apjēgt šo augsto patiesību. Viņi nezināja, kas tas ir — «dvēsele», un tāpēc šo jēdzienu nomainīja ar savu pagānisko ticību uz fiziskā ķermeņa augšāmcelšanos. Viņi ticēja, ka kādreiz nākotnē atnāks lielā diena, kad mirušie celsies no kapiem un atdzīvosies. Šis primitīvais uzskats ir nožēlojams, sevišķi jāto salīdzina ar agrīno kristiešu un mūsdienu augstāk attīstīto kristiešu skaisto nemirstības dogmu. Un tomēr šie atgrieztie pagāni ar saviem primitīvajiem priekšstatiem par miesas augšāmcelšanos patiešām noslāpēja īsto pamatmācību.

Šie ļaudis nespēja saprast, kā cilvēks var dzīvot bez fiziskā ķermeņa, un viņiem aizkapa dzīve nozīmēja augšāmcelšanos no miroņiem un atdzīvošanos. Viņu izpratnē mirušo ķermeņi palika miruši līdz lielajai dienai, kad tiem vajadzēja atdzīvoties. Šie ļaudis nepieļāva domu, ka var būt dvēsele, kas atstāj ķermeni un turpina dzīvot augstākos līmeņos. Nē, nekā tamlīdzīga viņi nezināja, viņiem nebija pieejamas augstākas domas un ideāli, viņi bija materiālisti, viņi bija cieši saistīti ar saviem pierastajiem miesiskajiem ķermeņiem un ticēja, ka reiz nākotnē viņu mirušie ķermeņi brīnumainā veidā atdzīvosies un viņi atkal dzīvos zemes virsū.

Ievērojot mūsdienu zināšanas p;ir vielas dabu un faktu, ka viena cilvēka ķermenis rīt var kļūt par otra cilvēka ķermeņa daļu, jo viela pastāvīgi pārveidojas un mainās un viena un tā pati viela noder dzīvnieku, augu un cilvēku veidošanai vai var pārvērsties ķīmiskās gāzēs vai neorganiskos savienojumos, ņemot vērā šīs vispāratzītās patiesības, miesas augšāmcelšanās šķiet kā nožēlojami primitīvs, mazattīstīto cilšu prāta izdomājums nevis augsta garīga mācība. Patiešām, daudzi no mums šaubītos, vai tā apmāca mūsdienu kristiešus, ja nebūtu vienkāršu vēsturisku pierakstu un pašas dogmas palieku, kas saglabājusies «apustuļu ticībā» un vārdos «es ticu, ka ir miesas augšāmcelšanās», kas ik dienas skan baznīcās. Bet mūsdienās šo dogmu reti māca un tai tic nedaudzi kristieši, vairākums patiesībā to neatzīst vai noraida.

Dr. Džeimss Bitijs raksta: «Kaut arī cilvēce vienmēr ir ticējusi dvēseles nemirstībai, miesas augšāmcelšanās dogma piemita tikai agrīnajai kristietībai.» S. T. Koleridžs rakstīja: «Daži ietekmīgi agrīnās kristietības rakstnieki bija materiālisti un uzskatīja, ka dvēsele ir materiāla — miesiska. Izrādās, ka tais laikos daži atbilstoši Platona un citu domātāju viedokļiem uzskatīja dvēseli par bezmiesisku, bet īsteni ticīgie kristiešu teologi šādus uzskatus vērtēja kā nešķīstus un Svētajiem Rakstiem neatbilstošus. Justīns Martīrs minēja argumentus pret platonisko dvēseles dabas izpratni. Un pat daži mūsdienu rakstnieki nav baidījušies izteikt savas domas par šo tēmu, un tās sakrīt ;ir agrīno patiesi ticīgo viedokli. Piemēram, R. S. Kendlišssaka: «Jūs atdzīvosities, atical miesā, tai pašā miesā ar tādām pašām pamatīpašībām un visādā ziņā līdzīga tai, kurā dzīvojat patlaban. Es nedzīvošu kā spoks, rēgs vai gars, es dzīvošu tāpat kā tagad, savā miesā.»

Agrīnā baznīca miesas augšāmcelšanos uzskatīja par ļoti svarīgu dogmu tāpēc, ka slepenā gnostiķu sekta aizstāvēja pretēju viedokli un tās piekritēji vairākuiruun mēģināja uztiept citu galējību, pilnīgu jeb kura cita uzskata noliegšanu, uzstājot, ka notiek augšāmcelšanās un miesas atdzīvošanās. Tomēr, kaut arī šo primitīvo teoriju sākumā atbalstīja, tā pamazām zaudēja savu nozīmi, tiesa, tās aprises joprojām saglabājušās gan ticībā, gan vārdos. Tās gars atkāpās un izgaisa dvēseles nemirstības teorijas priekšā, kas atkal un atkal parādījās kristietībā un beidzot iemantoja vispārēju atzīšanu. Un, kā profesors Nataniels Šmits teicis jau minētās enciklopēdijas rakstā par šo tēmu: «…Cilvēka dvēseles nemirstības dogma dabiski ieguva tik lielu nozīmi kristīgajā ticībā, ka doma par augšāmcelšanos jau zaudējusi savu nozīmi un tai nav gandrīz nekādas vietas mūsdienu kristīgo domātāju izstrādātajā lieliskajā filozofiskajā sistēmā.» Un tomēr baznīca turpina atkārtot jau jēgu zaudējušos vārdus: «Es ticu, ka miesa augšāmcelsies.» Un, kaut arī faktiski neviens tam netic, šie vārdi un apgalvojums, ka tiem tic, ir vajadzīgi, lai tiktu pieņemts par pašreizējās kristīgās baznīcas locekli. Tik stipra ir aizgājušo laiku rituālu un dogmu ietekme.

No teiktā ir skaidrs, kāpēc pirmā gadsimta beigu kristieši tik lielu nozīmi piešķīra Jēzus fiziskajai ieņemšanai un dzimšanai. Viņiem Jēzus fiziskais ķermenis šķita pats Jēzus. Viss pārējais, ieskaitot jaunavīgo dzimšanu un miesas augšāmcelšanos dabiski izriet no tā. Mēs ceram, ka jums tas tagad ir skaidrs.

Mums nācies uzklausīt dievbijīgu kristiešu sašutumu pārdomu, ka Jēzus tāpat kā citi cilvēki dzimis no cilvēciska tēva un mātes. Viņiem tāds pieņēmums šķiet nepieklājīgs. Šāds viedoklis izriet no izkropļotiem uzskatiem par dabisko funkciju svētumu — uzskatīt par netikumisku to, kas viscaur ir tikumisks. Kāda netiklība — uzskatīt svēto cilvēcisko tēvišķību un mātišķību par netikumisku! Cilvēks, kam piemīt īstens garīgums, uzskata Tēva, Mātes un Bērna Svēto Trīsvienību par tikumisku un svētu, kas patiesi tuvina cilvēku Diev;tm. Viii tad brīnišķais mazulis, kuru maigi apskauj māte, var būt netikumiskuma simbols? Vai mazuļa tēva nemitīgā gādība un mīlestība ir netikumiska cēloņa netikumiskas sekas? Vai sirds jums nesaka ko citu? Ielūkojieties vispārzināmajā attēlā no ceļojuma uz Ēģipti, kur Marija tur Bērnu un viņus abus apsargā vīrs un tēvs — Jāzeps. Vai tas nav brīnumains vecāku institūta svētuma simbols? Mēs ceratn, ka vairākums mūsu lasītāju ir garīgi tik attīstīti, ka ģimenes jēdziens viņiem nešķiet kaut kas netikumisks.

Tagad palūkosimies, kāds ir okultās mācības slepenā dogmata viedoklis par Jēzus īsto jaunavīgo dzimšanu. Lūk, kāds: Jēzus nāca tieši no Bezgalīgā — Gars no Gara, Gars dzima jaunavīgi.

Viņa Garam nevajadzēja iziet nogurdinošo pārdzimšanu ceļu, viņš bija jaunavīgs Gars tieši no Gara, īsts sava Tēva Dēls, piedzimis, bet nevis radīts. Šis jaunavīgais Gars bija ietverts viņa ķermenī, un tur sākās tāda cilvēka dzīve, kurš sākumā pilnībā neapzinājās savas īpatnības, bet pamazām, tāpat kā jebkura cilvēka dvēsele, nonāca pie apziņas, līdz Viņam kļuva skaidras Viņa īstās īpatnības un viņš apjēdza, ka patiešām ir iemiesojies Dievs.

Sava īsā mūža trīsdesmit trijos gados, no kuriem trīsdesmit bija sagatavošanās un trīs sludināšanas gadi, Jēzus simbolizēja cilvēces dzīvi. Katram no mums ir savs Ģetzemenes dārzs, katru no mums piesit krustā un katrs no mums aiziet Augstākajos līmeņos. Lūk, kāda ir okultā dogma par Jēzus īsto jaunavīgo dzimšanu. Vai tā nav cienījama dogma? Vai šis jēdziens nav augstāks par fiziski jaunavīgās dzimšanas leģendu?

Turpmāk mēs sīkāk izklāstīsim okulto mācību par dievišķīgajām īpašībām, kas piemita Garam cilvēka veidolā — Kristum. No šīm pamācībām jums kļūs vēl skaidrāka Jēzus garīgi jaunavīgās dzimšanas īpatnība.Tie pirmējie kristieši, kas bija pietiekami attīstīti, lai to saprastu, bija informēti par jaunavīgās dzimšanas patieso būtību. Bet pēc lielo skolotāju nāves viņu mantinieki pārlieku centās, atgriežot tautas kristietībā, un viņu ietekme pakāpeniski pārspēja sākotnējo mācību, pie tam jēdzieni par fiziski jaunavīgo dzimšanu un miesas Augšāmcelšanos kļuva par ticības dogmām un noteikumiem, un tiem stingri ticīgie vadoņi piešķīra lielu nozīmi. Bija nepieciešami garīgas cīņas un garīgas attīstības gadsimti, lai šo ticības tumšo vietu patiesi apgaismotu, toties tagad esam uz īstā ceļa un baznīcas un citu nozaru gaišie prāti pamazām atsakās no senās leģendas kā nonēsātas to pirmatnējo laiku relikvijas, kad tumsonības mākonis aizklāja patiesības gaismu.

Šīs nodaļas noslēgumā vēlreiz jācitē slavenā Dr. Kempbela vārdi no viņa «Jaunās teoloģijas»:

«Kāpēc jāšaubās šajā jautājumā? Jēzus nozīme un Viņa cilvēcei vērtīgās atklāsmes nekļūs mazāk svarīgas Viņa dzimšanas veida dēļ. Katra piedzimšana ir tāds pats brīnums, kāds varētu būt jaunavīgā dzimšana, jo arī nāk no Dieva. Pārdabiskai piedzimšanai nav nekāda sakara ar tā cilvēka morālo un garīgo vērtību, par kuru domā, ka viņš ieradies šai pasaulē neparastā veidā… Ļaudis, kas stingri aizstāv šo dogmu, var nonākt grūtā stāvoklī, viņiem būs jāpierāda daudz kas, jo, šo domu loģiski turpinot, iznāk, ka Jēzus vispār nebija cilvēks.»

Cerēsim, ka galējo uzskatu kritiķi iepazīs okulto zināšanu patiesības, kurās rodama trūkstošā atslēga, kuras samierina un norāda, kā un kāpēc Jēzus ir īstais Dieva Dēls, dzimis, bet ne radīts, vienots ar tēvu, ir Nevainīgā Gara daļa, nāk tieši no Gara Okeāna un nav atkarīgs no iepriek šējo iemiesošanos Karmas.

Nākamajā nodaļā turpināsim stāstījumu par Jēzus slepeno dzīvi, sākot ar brīdi, kad viņš, būdams pusaudzis, parādījās templī starp tā laika skolotājiem, līdz tain laikam, kad viņš trīsdesmit gadu vecumā atnāca pie Jāņa Kristītāja un sāka pats savu trīs gadus ilgo sludinātāja darbību, kas beidzās ar Krustā piesišanu un Augšāmcelšanos. Šajā mācības daļā ir daudz kā interesanta.un pārsteidzoša, jo okultā mācība ļaužu vairākumam vēl maz pazīstama.

TREŠA NODAĻA JĒZUS MISTISKĀ JAUNĪBA

Iepriekšējā nodaļā mēs solījām izklāstīt Jēzus jaunības slēptās norises. Tādas patiešām ir, kaut ;ui baznīca tikpat kā nekā par to nezina. Baznīcām zināmas vienīgi čaumalas, kuras iepazīst pūlis, īstie patiesības graudi pieejami tikai dažiem izredzētajiem. Mistiķu brālību un okulto ordeņu leģendās saglabājies pilnīgs stāsts, un tagad jūs no mistiskām leģendām un teiksmām uzzināsit pašu būtību.

Pirmās nodaļas beigās mēs atstājām Jāzepu, Mariju un Jēzu Ēģiptē, zemē, kurā viņi glābās no tirāna Heroda dusmām. Pēc t;un Jāzeps devās atpakaļceļā un atgriezās dzimtenē kopā ar sievu un Bērnu. Leģendu un nostāstu pazinējiem nezināmu iemeslu dēļ Jāzeps nolēma neapmesties Jūdejā, bet turējās gar krastu un nonāca Nācaretē, kur viņš pirmoreiz satika Mariju un kur viņi saderinājās.

Tātad Jēzus bērnība noritēja Nācaretē, vienkāršā kalnu pilsētiņā, pie kam (kā to stāsta okultās leģendas) ģimeni no nabadzības glāba magu slepeno vēstnešu dāvinātais zelts. Kā vēsta leģendas, Jēzus jau piecu gadu vecumā sācis mācīties jūdu likumus. Stāsta, ka Viņam bijušas sevišķas spējas apgūt ne tikai jūdu rakstu tekstu, bet arī garu un ka Viņš daudzējādā ziņā pārspējis mācību biedrus. Stāsta arī, ka Viņam jau mazotnē nav patikuši jūdu skolotāju drūmie izklāsti un viņš centies patiesi izprast tekstu, lai apjēgtu, kāds ir tas gars, kas dod tam dzīvīgumu. Skolotāji, kas, cenšoties iemācīt mācības precīzos vārdus, atstāja novārtā garu, Viņu p;u to rāja.

Nācarete bija sens miestiņš, un par tā iemītniekiem jūdu tauta smējās un zobojās. Civilizētāku vietu iedzīvotājiem nācarieši šķita neaptēsti, rupji plebeji. Jau tas vien. ka pilsētiņa atradās nomaļus, noteica tās atšķirīgo garu. Bet tam bija liela nozīme Jēzus dzīves agrīnajā posmā.

Nācarete atradās tādā vietā, kuru šķērsoja daudzi karavānu ceļi Dažādu zemju ceļinieki tur palika pa nakti, dažkārt arī vairākas dienas Ceļotāji no Samārijas, Jeruzalemes, Damaskas, Grieķijas, Romas, Ara bijās, Sīrijas, Persijas, Feniķijas un citām zemēm sajaucās ar Nācaretes iedzīvotājiem. Leģendas vēsta, ka Jēzus, vēl bērns būdams, slepus gājis pie tiem ceļiniekiem, kam bija okultās un mistiskās zināšanas, runājās ar viņiem un apguva viņu mācības, līdz Pats zināja tikpat daudz, cik mistiķi parasti zina vidējos gados. Nostāsti pauž, ka Pusaudzis bieži pārsteidzis un sajūsminājis okultos ceļiniekus ar to, ka bija apbrīnojami labi apguvis dogmatiskos noslēpumus un zināšanas. Stāsta, ka paši gudrākie no viņiem, redzēdami bērna neparastās spējas, palikuši pilsētā ilgāku laiku nekā paredzēts, lai papildinātu Viņa okultās zināšanas. Stāsta arī, ka magi norādījuši šiem ceļieniekiem uz pusaudzi, lai tie Viņam sniegtu to patiesību un zināšanu daļu, kuru Viņš jau spēj apgūt.

Tātad pusaudzis ar katru dienu un gadu papildināja savas zināšanas, līdz beidzot Viņa dzīvē norisinājās notikums. Šis notikums izpelnījies visu Kristiešu un visu Jaunās Derības pētnieku ievērību, un tas varētu būt neizprotams bez minētā paskaidrojuma.

Kad Jēzum sākās trīspadsmitais mūža gads, tad pienācīgajā laikā — aprīlī — pienāca Lieldienas. Šiem svētkiem bija izcila vieta jūdu kalendārā, un visiem jūdiem bija svēts pienākums tos svinēt. Tos atzīmēja ievērojama ebreju tautas dzīves notikuma piemiņai un iemūžināšanai: reiz nāves eņģelis pārstaigāja visu Ēģipti, katrā namā nogalinot visus pirmdzimtos bērnus neatkarīgi no viņu kārtas, izņemot tās sagūstīto jūdu mājas, kuru durvju sliekšņi bija slacīti ar Ziedojuma asinīm, apliecinot ticību. Mums nav iespēju šeit izskaidrot šo šķietami pārdabisko notikumu, kas tagad ir izpētīts un atzīts par dabisku. Mēs to minam tikai starp citu.

Izraēlas likumdevēji noteica Lieldienu svētkus par šī tautai svarīgā notikuma simbolu, un katrs sevi cienošs ebrejs uzskatīja par savu pienākumu ievērot svētkus un piedalīties to rituālos. Katrs dievbijīgs ebrejs, ja vien tikai spēja, centās šai laikā nokļūt Jeruzalemē.

Šo Lieldienu laikā Jēzum bija tieši trīspadsmit gadu, un šis vecums atbilstoši baznīcas likumiem deva viņam tiesības kopā ar saviem cilts brāļiem piedalīties Lieldienu vakariņās un pievienoties vīriešu sanākšanai sinagogā pateicības lūgšanā.

Tajā gadā Jēzus pavadīja tēvu un māti ceļojumā uz Jeruzalemi, un Viņš otrreiz apmeklēja šo pilsētu. Jāatceras, ka pirmā reize bija tad, kad māte Viņu vēl maziņu, izpildot ebreju likumus, atnesa no Betlēmes un kad pie Viņa pienāca ļoti veca pareģe un sāka slavēt Viņu kā Kungu.

Tēvs, māte un bērns — cilvēciskās radniecības dievišķā Trijotne — lēnām gāja pa galveno ceļu no Nācaretes līdz Jeruzalemei. Tēvs un māte bija aizņemti ;u sīkām ceļojuma rūpēm, tai pašā laikā domājot par gaidāmajiem svētkiem. Bet pusaudža domas bija tālu no tiem. Viņš prātoja par dziļajām mistiskajām patiesībām, kuras pēdējos gados bija tik strauji apguvis, un sajūsmināts gaidīja tikšanos ;u vecākajiem mistiķiem Jeruzalemes tempļos un laukumos.

Jāatceras, ka ebreju baznīcas mācībā un formālismā, kas bija tautas zināšanu daļa, slēpās lielas tikai izredzētiem pieejamas ebreju okultisma un misticisma bagātības. Mācītie ebreji rūpīgi studēja Kabalu jeb ebreju okultos rakstus, un šīs zināšanas, tāpat kā citas līdzīgas mācības, skolotāji mutiski nodeva skolniekiem. Tās bija jūdu Ticības slepenās dogmas. Un pie šiem augsti attīstītajiem slepeno dogmu skolotājiem arī devās Jēzus, kaut arī Viņa vecāki to nezināja.

Viņu ceļojums ilga četras vai piecas dienas, un beidzot viņu acis ieraudzīja svēto pilsētu Jeruzalemi, kurā citu ēku vidū izcēlās brīnišķais Izraēla templis. Dievlūdzēju pulks, kurā atradās arī Jāzeps ar ģimeni, sastājās ciešās rindās un, flautistiem spēlējot priekšgalā, svētās himnas dziedot, viņi svinīgi iegāja svētās pilsētas ielās. Pusaudzis gāja kopā ar viņiem, galvu noliecis, un šķita, ka Viņa acis skatīja kaut ko tādu, kas bija pavisam tālu no visa apkārtējā.

Lieldienu rituāli un pienākumi tika izpildīti, visas ceremonijas ievērotas. Lieldienas svinēja ilgāk par nedēļu, pirmās divas dienas uzskatīja par galvenajām, un tajās notika visi rituāli. Katra ģimene ziedoja jēru. Katra cepa un ēda neraudzētu maizi. Brīnišķos Lieldienu svētkus sagandēja briesmīgās asins dzīres, jo šajās dienās nogalināja vairāk nekā ceturtdaļmiljonu nevainīgu jēru, tos ziedoja Jahvem, uzskatot, ka viņš priecāsies par šo nevainīgo asiņu straumi. Šo barbarisko uzskatu dēļ tempļa altāri un pagalmi bija sarkani no nabaga dzīvnieku asinīm, garīdznieku rokas un apģērbi bija aptraipīti kā miesniekiem, un tas viss tika darīts, lai savu godkārību varētu apmierināt tie, kas tik barbariski izprata dievību.

Viss tika darīts «Dievam par godu». Iedomājieties tikai! Un mēģiniet iztēloties, kādas jūtas šis briesmīgais skats varēja radīt Jēzus mistiskajā prātā! Kā sašuta Viņa dvēsele, šādu sagandētu svēto rituālu skatot! Un ko gan viņš domātu, ja zinātu, ka pēc gadsimtiem pastāvēs viņa vārdā nosaukta reliģija, kuras piekritējiem būs tāds pats kļūdains uzskats par ziedokļu asinīm, kāds ietvers himnās: «avots, asins pilns, kas tek no Emanuēla dzīslām» vai «grēcinieki iegremdējās šajā asiņu straumē, atbrīvojoties no visiem noziegumiem»? Skumji, ka tā izkropļo svētas patiesības un mācības! Nav jābrīnās, ka tauta, domādama par dievību, kas priecājas par asins straumi, vēlāk nogalināja pašu izcilāko cilvēku, būtni, kas bija nākusi, lai dāvātu tai augstākās mistiskās un okultās patiesības. Bet līdzīgus uzskatus cauri gadsimtiem līdz pat mūsu dienām aizstāv tie, kas joprojām atzīst asinsupuri un izpirkšanu ar nāvi. Šādi uzskati nav nevienas tautas cienīgi, tie varbūt der tikai visatpalikušākajām Āfrikas ciltīm, kas pielūdz pagānu sātanu un dievu.

Sašutis par šo barbarisko ainu, pusaudzis Jēzus klusām atpalika no vecākiem un devās uz tempļa attālākajām telpām, kur, skolnieku ielenkti, pulcējās Likuma un Kabalas lielie skolotāji. Šeit zēns apsēdās, ieklausoties skolotāju un dogmatu zinātāju runās un diskusijās. Viņš staigāja no vienas grupas pie otras, klausījās, centās izprast un pārdomāja.

Pirmo reizi atrazdamies sev tik tuvā vidē. Viņš salīdzināja mācības savā starpā un ar tām, kurasjau pats zināja. Viņš nemanīja, kā aizritēja stundas. Agrākās sarunas ar karavānu ceļotājiem nobālēja, salīdzinot ar šo saskarsmi ar Izraēlas lielajiem okultiskajiem skolotājiem. Ir jāatceras, ka to laiku lielie skolotāji savas mācības mēdza klāstīt tiem, kurus pievilka viņu sabiedrība. Un, tā kā Jeruzaleme bija Izraēlas kultūras un zinību centrs, tad visi lielie skolotāji dzīvoja tur. Nu ir skaidrs, ka Jēzus bija nonācis patiešām izcilu skolotāju sabiedrībā, pie paša jūdu slepeno dogmatu avota.

Trešajā dienā ļaužu pulki, kas bija pulcējušie Jeruzalemē svētkus svinēt, sāka izklīst. Nabadzīgākie ļaudis devās projām pirmie, un starp viņiem arī Jāzeps un Marija gatavojās doties tālajā mājupceļā. Sapulcējās arī draugi, visi sagatavošanās darbi ceļojumam bija padarīti. Pēdējā mirklī vecāki pamanīja, ka viņu Jēzus ir pazudis. Viņi pārbijās, bet draugi pastāstīja, ka redzējuši viņu dēlu kopā ;ir radiem un kaimiņiem ejam pa to pašu ceļu. Mazliet nomierinājušies, vecāki kopā ar citiem devās ceļā, cerot dēlu panākt līdz vakara krēslai.

Bet, kad viņi nonāca pirmajā karavānu apmetnē Beroti ciemā un nerada dēlu radu un kaimiņu vidū, viņi izbijās. Tonakt viņi negulēja un, rīta ausmai svīstot, atvadījās no pārējiem un atgriezās Jeruzalemē, domādami, ka zēns šajā lielajā pilsētā droši vien ir apmaldījies simtiem tūkstošu svētceļotāju vidū.

Katrs tēvs vai māte sapratīs, ko izjuta Jāzeps un Marija, steidzīgi atgriežoties pilsētā pazudušo bērnu meklēt. Dažādās vietās viņi apjautājās par zēnu, bet nevarēja atrast viņa pēdas. Līdz pašai naktij viņiem nepamirdzēja ne cerību stariņš. Otrā un trešā diena pagāja tādos pašos veltīgos meklējumos. Trīs dienas norūpējušies vecāki nevarēja auast mīļoto dēlu, nekur viņi nerada mieru. Zēns acīmredzot bija pazudis milzīgajā pūlī vai kādā nostūrī. Vecāki pārmeta sev, ka nav pietiekami Viņu uzmanījuši.

Viņi vairākkārt apstaigāja tempļa daudzos pagalmus, bet tur neviens nebija ne redzējis zēnu, ne dzirdējis p;ir viņu. Asiņainie altāri, garīdznieku greznie tērpi, dziesmas un sprediķi — tas viss viņiem likās kā izsmiekls. Viņiem bija tikai viena vēlēšanās — atgriezties mājās kopā ar mīļoto dēlu. Viņi lūdzās, aicinot Kungu palīgā, bet atbildes nebija.

Pēdējā dienā gadījās dīvains notikums. Nomocījušies un izmisušie vecāki vēlreiz iegriezās templī, šoreiz maz apmeklētā pagalmā. Viņi ieraudzīja pūli, tātad tur notika kas neparasts. Viņi instinktīvi piegāja klāt. Visi ļaudis klusēja, skanēja tikai spēcīga pusaudža balss. Tā bija viņu dēla Jēzus balss.

Viņi ātri izgāja pūlim cauri, un tur viņi sev par lielu pārsteigumu ieraudzīja dēlu slavenu zinātnieku un Izraēlas likuma skolotāju pašā vidū. Viņa acis mirdzēja sajūsmā, it kā Viņš redzētu kaut ko aiz šīs pasaules. Pusaudzis Jēzus stāvēja st;up tā laika un tās v;dsts gudrākajiem ļaudīm, un tie viņā uzmanīgi klausījās, tālāk drūzmējās citi.

Lai labāk saprastu Jāzepu un Mariju pārsteigušā skata neparastumu, jāatceras, cik augstu ebreji vērtēja veco cilvēku godāšanu un jauno paklausību. Nebija dzirdēts, ka pusaudzis — vēl bērns, brīvi izteiktos veco skolotāju klātbūtnē, bet tas, ka viņš šādā vidē iedrošinājies iebilst, spriest un pamācīt, likās kā brīnums. Un tas patiešām bija brīnums!

Zēns izskatījās kā skolotājs un runāja skolotāja tonī. Viņš atbildēja uz visniansētākajiem iebildumiem, pārsteidzot ar savu gudro prātu un augsto garīgo attīstību. Viņš nicinoši noraidīja visus sofismus un strīdos allaž atgriezās pie galvenā jautājuma.

Arvien vairāk ļaužu sapulcējās, sirmgalvji klausījās pusaudzī ;u aizvien lielāku cieņu. Visiem kļuva skaidrs, ka trīspadsmitgadīgā pusaudža personā Izraēlā ir parādījies skolotājs, tas bija jūtams viņa tonī, kustībās un izteiktajās domās. Mistiķis runāja ar saviem pirmajiem klausītājiem, un tie bi ja šīs zemes izcilākie domātāji un skolotāji. Magu pareģojums bija piepildījies.

Un pēkšņi kādā īsā klusuma brīdī atskanēja sievietes kliedziens — Mātes balss. Pūlis nepacietīgi un pārmetoši raudzījās uz Mariju, kas nebija varējusi savaldīties. Bet pusaudzis, skumji un mīļi palūkojies uz vecākiem, ar skatienu lūdza viņu netraucēt līdz runas beigām. Un vecāki paklausīja sava bērna līdz šim nepieredzētajai gribai.

Sprediķi beidzis, Pusaudzis, kas izskatījās gluži kā skolotājs, pievienojās vecākiem, kas steidzās aiziet no pārsteigtā pūļa. Tad māte sāka

Viņam pārmest un stāstīt par vecāku izmisumu un meklējumiem. Zēns mierīgi un pacietīgi viņu uzklausīja un tad pajautāja: «Kam jūs esat mani meklējuši?» Un. kad viņi iebilda parastā vecāku tonī, Viņš atbildēja: «Vai nezinājāt, ka man jādarbojās sava tēva lietās?» Bet tie neizprata Viņa teiktos vārdus un, atkal sajutuši noslēpumu, kas vienmēr bija ap Viņu, klusēdami gāja kopā ar Viņu prom no tempļa.

Šeit beidzas Jaunās derības stāstījums par Jēzu, kad viņam ir trīspadsmit gadu, un tas tiek atjaunots tikai septiņpadsmit gadus vēlāk, kad Viņam jau ir trīsdesmit gadu un Viņš parādās Jāņa Kristītāja sprediķošanas vietā. Kur un kā Viņš pavadīja šos septiņpadsmit gadus?

Jaunā Derība p;u' to nestāsta nekā. Vai jebkurš, kas izlasīs šīs rindas, varētu iedomāties, ka Jēzus šos pusaudža un jaunekļa gadus pavadīja Nācaretes ciemā, strādājot pie tēva p;u' namdari? Vai Skolotājs, ieguvis spēku un varu, necentās tos attīstīt? Vai, apzinājies Savu Dievišķo Ģēniju, Viņš varēja apmierināties ar materiāliem panākumiem?

Jaunā Derība par to nestāsta, bet okultās teiksmas un mistiskās leģendas pieskaras šiem noklusētajiem septiņpadsmit gadiem, un mēs p;u tiem tūliņ pastāstīsim.

* * *

Mistisko un okulto organizāciju un brālību leģendas un teiksmas vēsta, ka pēc Jēzus un vecajo tikšanās templī un pēc tam, kad vecāki Viņu atkal atrada, slepenas magu organizācijas biedri griezušies pie vecākiem, aizrādot, ka viņu vēlēšanās paturēt dēlu pie namdara darbiem nav taisnīga, jo Viņa prāts jau ir apbrīnojami attīstīts un viņš spēj labi izprast būtiskus jautājumus. Tiek stāstīts, ka vecāki, ilgi un nopietni apspriedušies, beigu beigās devuši savu piekrišanu un gudrie aizveduši pusaudzi uz savu mājokli, lai dotu tam Viņa dvēseles un prāta tieksmēm atbilstošu izglītību.

Tiesa, Jaunā Derība neapstiprina šīs okultās teiksmas, bet arī neapstrīd tās. Par šiem svarīgajiem septiņpadsmit astoņpadsmit gadiem tā klusē. Jāatceras, ka Jānis nepazina Jēzu, kad Viņš ieradās kristīšanas vietā, bet, ja Jēzus būtu palicis mājās, Jānis, Viņa brālēns. Viņu noteikti būtu redzējis un labi pazītu.

Okultās mācības vēsta, ka tos septiņpadsmit astoņpadsmit gadus, par kuriem klusē evaņģēlijs, Jēzus pavadījis ceļojumos pa tālām zemēm, kur viņu iepazīstinājuši ar dažādu virzienu okultām mācībām. Viņu esot veduši uz Indiju, Ēģipti un Persiju un citām tālām zemēm, katrā centrā viņš esot palicis ilgāku laiku, iepazīstot dažādas brālības, ordeņus un organizācijas. Dažos ēģiptiešu ordeņos saglabājušies nostāsti par jaunu skolotāju, kas kādu laiku dzīvojis viņu vidē, tāpat tas ir Persijā un Indijā. Pat Tibetā un Himalaju kalnos slepeno ložu mājokļos atrodamas leģendas un stāsti p;u brīnišķu jaunu skolotāju, kas reiz apmeklējis viņus un apguvis viņu mācības un slepenās zināšanas.

Arī braminu un budistu teiksmās atrodam vēstis par jaunu skolotāju, kas parādījies viņu vidū, izteicis apbrīnojamas patiesības un ar saviem sprediķiem pret formālismu un iebildumiem pret jebkādām kastu atšķirībām un ierobežojumiem izraisījis dažādu Indijas un Persijas ticību garīdznieku pretestību. Tas atbilst okultajām teiksmām par to, ka Jēzus no divdesmit pirmā līdz trīsdesmitajam mūža gadam sludinājis Indijā, Persijā un kaimiņu zemēs un pēc tam atgriezies dzimtenē, kur sludinājis Uīs pēdējos sava mūža gadus.

Okultās leģendas stāsta mums, ka Viņa uzstāšanās visās zemēs izraisījušas lielu interesi un radījušas garīdznieku pretdarbību, jo Viņš iebildis pret formālismu un garīdzniecības intrigām, centies tautu atgriezt pie īsta garīguma, prom no ceremonijām un rituāliem, kas aptumšoja garīgo gaismu. Viņš teica, ka Dievs ir visu ļaužu Tēvs, un sludināja brālību. Tautai, kas, pildot ārišķīgus rituālus un pompozas ceremonijas, bija zaudējusi patiesības garu, viņš centās precīzi izskaidrot okultās patiesības.

Stāsta, ka Indijā viņš izraisījis braminu dusmas, jo tie stingri ievēroja kastu atšķirības, šo Indijas lāstu. Viņš dzīvoja būdiņās pie šūdriem — pašas zemākās kastas ļaudīm — un tāpēc augstākās kastas izturējās pret Viņu kā pret pāriju. Tie Viņu uzskatīja par garīdzniecības un augstāko kastu ieviestās sociālās kārtības pārkāpēju un kūdītāju. Tiem Viņš bija aģitators, dumpinieks, reliģijas renegāts, bīstams cilvēks un valsts valdītājiem «nevēlams pilsonis».

Bet Viņa sētā zināšanu sēkla neiznīka. Mūsdienu indiešu reliģijās un citu Austrumu tautu mācībās atrodamas Jēzus mācībām tuvu patiesību pēdas, kas stipri vien atgādina Jēzus mācību un liecina, ka tās ņemtas no tā paša avota. Tas samulsināja misionārus, kas apmeklēja šīs zemes.

Jēzus lēnām un pacietīgi tuvojās mājām, Izraēlai, un Viņam bija lemts pabeigt savu darbību ar trim sludināšanas gadiem savā paša tautā un atkal noskaņot pret Sevi garīdzniekus un augstākās kārtas, kas Viņu galu galā notiesāja uz nāvi. Viņš bija sašutis par pastāvošo kārtību, un Viņam bija lemts liktenis, kas piemeklē cilvēkus, kuri apsteidz savu laiku.

Un. tāpat kā tas bija Viņa garīgās darbības laikā, no pirmās līdz pēdējai dienai, tā arī tagad ciešanu skarta cilvēka patiesās mācības ātrāk nonāk līdz vienkāršās tautas sirdij, bet garīdzniecība un varas vīri tās zaimo un apstrīd. Viņš vienmēr bijis nabago un apspiesto draugs, un valdība Viņu nekad nav ieredzējusi.

Tātad, kā jūs redzat, okultā mācība Jēzu atzīst par visā pasaulē pazīstamu skolotāju, ne tikai par Jūdejas pravieti. Viņu klausījās visas pasaules tautas.

Viņš iesēja patiesības sēklu daudzās reliģijās, un šī sēkla pašus labākos augļus nes tagad, mūsu dienās, arvien vairāk izplatot visās zemēs patiesību, ka Dievs ir visiem kopējs Tēvs un ka visi cilvēki ir brāļi. Šī patiesība kļūs arvien stiprāka un drīz vien pārspēs līdzšinējo izpratni, kas šķir brāli no brāļa un ticību no ticības. Kristietība — īstā Kristietība — nav tikai ticība, tā ir liela cilvēciska un dievišķa patiesība, kas stāv pāri sīkajām tautu un ticību atšķirībām un kas galu gidā apgaismos visus ļaudis, vienojot viņus vispasaules brālībā. Kaut ātrāk pienāktu šī lielā diena!

* * *

Mēs atstājām Jēzu, lēnām ejot atpakaļ uz Jūdeju, uz Sava tēva dzimteni un Savas piedzimšanas vietu. Še sakot kādu vārdu, te sējot sēklu, Viņš aizvien tālāk turpināja Savu ceļu. Iegriežoties kādā mistiķu brālībā, atpūšoties kādā citā okultistu mītnē, Viņš lēnām atgriezās pa to pašu ceļu, kuru bija gājis, jauneklis būdams. Un, kaut arī pēc izskata Viņu varēja noturēt par skolnieku, kas devies ceļā pabeigt savu izglītību. Viņš atgriezās kā valdnieks un skolotājs, kas nes un sēj lielas patiesības sēklu, kurai jāuzzeļ un jādod bagāti augļi un laika gaitā jāizplatās pasaulē, visā savā neskartajā šķīstībā p;ir spīti to ļaužu izkropļojumiem, kuru gādībai Viņš atstāja šo mācību, aizejot no vietām, kur bija tik daudz strādājis.

Jēzus atgriezās kā vispasaules pravietis nevis tikai kā ebreju garīdznieks un vēl mazāk kā jūdu mesija, kuram būtu jāieņem sava sentēva Dāvida tronis. Sava ceļojuma laikā Viņš atstāja pēdas visās lielajās tautās. Persijā palika daudzi nostāsti par jauno skolotāju Issi, kas pirms daudziem gadsimtiem parādījies Šajā zemē un mācījis, ka Dievs ir Tēvs un visi cilvēki — brāļi. Indusu vidū var dzirdēt leģendas par jaunu askētu Jezofu vai Jozi, kas sensenos laikos ceļojis pa Indiju, pauzdams sašutumu par kastu atšķirību likumiem un draudzēdamies ar vienkāršajiem ļaudīm, kuri tāpat kā Izraēlā «viņam labprāt klausīja».

Pat Ķīnā atrodami līdzīgi nostāsti par jaunu reliģisku kūdītāju, kas sludinājis ļaužu brālību un bijis pazīstams kā nabago draugs.

Arvien tālāk Viņš gāja, sējot cilvēciskas brīvības sēklu un noraidot tirānu jūgu un garīdzniecības formālismu, un šī sēkla dīgst vēl šobaltdien. Jā, Viņa patiesās mācības gars vēl tagad dzīvo ļaužu sirdīs un, kaut arī pagājuši gandrīz divi tūkstoši gadu, Viņa sociālo mācību gars joprojām aptver visu pasauli.

CETURTA NODAĻA DIEVKALPOJUMU SĀKUMS

Okultistiem ir ziņas, ka Jēzus, atgriezies dzimtenē pēc ceļojuma uz Indiju, Persiju un Ēģipti, vismaz gadu pavadīja dažādās ložās un eseju mītnēs. No šīs grāmatas pirmās nodaļas jums ir zināms, kāda bija šī lielā mistiķu organizācija — jeseju brālība. Atpūšoties un mācoties viņu mītnēs, Viņš uzzināja par Johanāna — Jāņa Kristītāja — darbību un atzina to par atslēgu, kas pavērs Viņam ceļu uz lielo darbu Savas tautas vidū. Viņam nelika mieru sapņi par Savas ebreju tautas pievēršanu Savai dzīves un patiesības izpratnei, un Viņš nolēma veltīt savu dzīvi šim lielajam darbam.

Ir grūti pārvarēt un atbrīvoties no cilts piederības jūtām, un Jēzus dzimtenē tomēr jutās kā mājās, savas tautas vidū, un Viņā atkal stipras kļuva asiņu un cilts radniecības jūtas. Viņš atteicās no agrākā nodoma pavadīt dzīvi ceļojumos un nolēma pacelt patiesības karogu Izraēlā, lai izredzētās tautas gara gaisma apmirdzētu visu pasauli. Tādu izvēli izdarīja Jēzus kā cilvēks no plašāka un augstāka skatu punkta. Viņam nebija ne cilts, ne dzimtenes, ne tautas, bet Viņa cilvēciskās izcelsmes ietekme bija stipra un, pakļaujoties Uti, Viņš iesēja Savas bojāejas sēklu.

Ja Viņš tāpat kā daudzi priekšgājēji būtu izgājis cauri Jūdejai tikai kā misionārs, Viņu neķertu valdības sods. Kaut arī Viņš izraisīja garīdzniekos naida un atriebības jūtas, Viņu nevarētu apsūdzēt nodomos kļūt par ebreju ķēniņu vai ebreju Mesiju, kas ieradies ieņemt sava sāncenša valdnieka troni. Bet šādām pārdomām nav jēgas, jo kas gan var zināt, kāda loma lielajās vispasaules dimensijās ir liktenim, kas var zināt, kur beidzas izvēles brīvība un kur lielo vispasaules dzīves spēli sāk vadīt liktenis pēc saviem plāniem.

Kā jau teicām, pie ebrejiem Jēzus padzirdēja par Jāni un nolēma ar viņa dievkalpojumu palīdzību pašķirt Sev ceļu lielajam darbam. Viņš pastāstīja eseju tēviem par Savu nodomu doties uz Jāņa dievkalpojumu vietu, un viņi paziņoja to Jānim. Stāsta, ka viņš nav zinājis, kas nāks, viņam tikai teikts, ka ar laiku viņam pievienosies liels skolotājs no tālām zemēm, un Jānim bija noteikts sagatavot tautu Viņa atnākšanai.

Un Jānis precīzi izpildīja jeseju brālību pavēles. Viņš sludināja grēku nožēlošanu, patiesīgumu, kristīšanas rituālu un, pirmām kārtām, skolotāja atnākšanu. Viņš teica tautai: «Nožēlojiet grēkus, Debesu Valstība ir tuvu klāt pienākusi!» Nožēlojiet grēkus, jo drīz nāks skolotājs! — viņš atkārtoja paceltā balsī.

Un, kad ļaudis viņam jautāja, vai tikai viņš pats, Jānis, nav Kristus, viņš atbildēja: nē, es neesmu tas, kuru jūs meklējat. «Kāds spēcīgāks nekā es nāk pēc manis, kam es neesmu cienīgs, noliecies, atraisīt viņa kurpju siksnas. Es jūs esmu kristījis ar ūdeni, bet Viņš jūs kristīs ar Svēto Garu.» Un allaž viņš atkārtoja, lai ļaudis gatavojas skolotāja atnākšanai. Jānis bija īsts mistiķis, Viņš pilnīgi nodevās darb;un, kam bija izredzēts, un lepojās, ka ir tā skolotāja priekštecis, par kura atnākšanu Viņam paziņoja Brālība.

Kā jau teikts pirmajā nodaļā, reiz viņa priekšā parādījās jauns cilvēks ar dižciltīgu, mierīgu stāju un paskatījās uz viņu ar īsta mistiķa izteiksmīgo skatu. Svešinieks lūdza Jāni Viņu nokristīt un Jānis, pēc Brālības zīmēm un simboliem sapratis, ka viņa priekšā stāv ārzemnieks no okultistu augstākajiem, iebilda, teikdams, ka nav cienīgs to darīt. Ārzemnieks, Jēzus, teica Jānim: «Tam tā jānotiek! Jo tā mums vajag piepildīt visu taisnību.» Viņš iegāja ūdenī, lai taptu kristīts un varētu liecināt ļaudīm, ka Viņš ir atnācis, lai būtu viņiem līdzīgs.

Un tad norisinājās dīvains notikums. It kā balodis nolaidās no debesīm un nometās Viņam uz galvas un atskanēja klusa balss: «Šis ir mans mīļais dēls, pie kā man labs prāts.» Un tad svešzemnieks, acīmredzot no šīs augstākās varas dīvainās parādības samulsis, aizgāja no ļaužu pulka uz tuksnesi, jo viņam, liekas, vajadzēja vientulību pārdomām par šīs dienas notikumu un par gaidāmo darbu, kura kontūras Viņam neskaidri rādījās.

Lielākā daļa skolnieku, kas pēta Jauno Derību, neveltī sevišķu vērību Jēzus dzīvei tuksnesī, uzskatot to par Viņa gaitas agrīnā posma blakusapstākli. Bet mistiķi un okultisti to izprot citādāk, jo no ordeņa pamācībām zina, ka Jēzus tuksnesī bija pakļauts bargām okultām kārdināšanām, kas bija paredzētas Viņa spēku attīstībai un izturības pārbaudei. Katrs augstāku pakāpi sasniegušais lielā okultā ordeņa loceklis zina, ka «kārdināšanas tuksnesī» okultais stāsts būtībā balstīts Jēzus mistiskajos pārdzīvojumos un tam jāsimbolizē kārdināšanas, kurām Viņš bija pakļauts. Aplūkosim tagad šo visiem okultistiem svarīgo, nozīmīgo notikumu.

Tuksnesis, uz kuru devās Jēzus, atradās tālu no upes, kurā notika Kristīšanas rituāls. Attālinoties no auglīgās ielejas un apstrādātajiem laukiem, Viņš tuvojās briesmīgam tuksnesim, kas pat vietējiem iedzīvo tājiem iedvesa māņticīgas bailes. Tā bija viena no šīs visai skarbās zemes drūmākajām un bīstamākajām vietām. Ebreji to sauca p;u' «Šaus mu mājokli», «Pamesto šausmu mitekli», «Baigo apgabalu» un tainli dzīgi, paužot savas māņticīgās bailes no šī apvidus. Tuksneša noslēpums meta ēnu uz visu apgabalu, un tikai paši drošsirdīgākie uzdrošinājās tajā ieiet. Šai apvidū bija daudz drūmu kalnu, klinšu un virsotņu. Tie, kas ceļojuši pa Āfriku, redzējuši Amerikas tuksnešu mežonīgos apvidus vai lasījuši par Nāve ielejas vai Alkalu zemes šausmām, var aptuveni iedomāties, kāds bija tuksnesis, uz kuru devās Kristus.

Jo tuvāk Viņš nāca šim briesmīgajam apgabalam, jo nabadzīgāka kļuva augu valsts, līdz beidzot varēja sastapt tikai dažus vārīgus augus, kas tur auga par spīti nelabvēlīgajai augsnei. Pamazām pazuda zvēri, kuru zemākajās vietās bija tik daudz, beidzot no tiem nebija ne miņas, varēja tikai retumis sastapt kādu čūsku vai citu rāpuli. Jo tālāk viņš gāja, jo tuvāk nāca tuksneša klusums. Tas pletās virs galvas un visapkārt, apņemot Viņu no visām pusēm.

Lūk, viņš jau iet cauri pēdējai apdzīvotajai vietai pirms Tuksneša, pa mazu ciemu Engedi, kurā atrodas senas kaļķamens ūdenskrātuves, kas apgādā ar ūdeni visas zemākās vietas. Šī attālā agrīnās civilizācijas punkta nedaudzie iemītnieki ;ir izbrīnu un bailēm raudzījās uz vientuļo ceļinieku, kas gāja garām, viņus nemaz nepamanot. Šķita, ka Viņa skatiens varētu izurbties cauri kalniem, kas slējās tālumā, slēpjot dziļas gravas, kurās cilvēks nekad nebija kāju spēris. Pat drošākie tuksneša iedzīvotāji to neuzdrošinājās darīt, jo bija saklausījušie briesmīgus nostāstus par nešķīstiem radījumiem, kas tur rīkojot savas velnišķās orģijas.

Arvien tālāk un tālāk gāja skolotājs, kaut gan daba kļuva arvien nabadzīgāka. Drūmos kalnus un kailās klintis tikai vietām sedza nabadzīga zāle un asi kaktusi, slejot savus dzeloņus ienaidniekiem pretī.

Beidzot ceļinieks uzkāpa kāda kalna virsotnē un paskatījās visapkārt. Tas, ko Viņš ieraudzīja, liktu nodrebēt šausmās jebkuram cilvēkam. Aiz muguras pletās tikko pārstaigātais apvidus, kas ar visu savu drūmo dabu tomēr šķita kā paradīze, salīdzinot ar to, kas pletās Viņam priekšā un zem Viņa. Tur bija alas, kurās slēpās no ļaužu soda aizbēgušie.

Pavisam tālu atradās Jāņa Kristītāja apmešanās vieta. Viņš iztēlojās, kā tur pūlis apspriež tā neparastā skolotāja parādīšanos, kurš tik ātri aizgāja, slēpjoties no ļaudīm, kas būtu gatavi dot godu Viņam kā skolotājam un izpildīt jebkuru Viņa pavēli.

Kad satumsa, viņš naktī likās gulēt uz mežonīgas klints bezdibeņa malā. Rītausmā viņš devās arvien tālāk. Kaut arī neēdis, Viņš droši tuvojās kalnu centram, g;u s Viņu veda uz lielas garīgas cīņas vietu, kuras tuvumu Viņš jau nojauta.

Viņš joprojām bija pārsteigts par dzirdēto balsi, kuras teikto vārdu nozīmi savas vēl pilnībā neattīstītās garīgās domas dēļ neizprata. «Šis ir mans mīļais Dēls, pie kā man labs prāts» — ko šie vārdi varēja nozīmēt? Aizvien vēl nebija atbildes uz šo Viņa dvēseles saucienu, noslēpumu Viņš veltīgi centās atminēt.

Arvien tālāk Viņš steidzās, kamēr pa stāvu klinti neuzkāpa nepieejamā kalnā Kvaranstanā, aiz kura, kā Viņš to juta vajadzēja sākties cīņai. Nekur Viņš nevarēja atrast barību, cīņā viņam vajadzēja doties bez materiāla atbalsta, kas nepieciešams cilvēkiem dzīvības un spēku uzturēšanai. Viņš vēl nebija saņēmis atbildi uz Savas dvēseles saucienu. Ne klintis zem Viņa kājām, ne zilā debss virs galvas, ne tālumā redzamās varenās Moabas un Gileadas virsotnes nedeva gaidīto atbildi. Viņam vajadzēja palikt pašā tuksneša vidū bez barības, bez pajumtes, bez cilvēkiem. Un tas, kas notika ar skolotāju, ir lemts arī Viņa sekotājiem. Visiem, kuri sasnieguši tādu attīstības pakāpi, kas prasa atbildi, jāpārdzīvo šī vientulības un gara balss sajūta, šī briesmīgā atšķirtība no visa, ko augstu vērtē pasaule, līdz tiek saņemta atbilde no iekšienes, no g;uīgi vissvētākā.

* * *

Lai izprastu tās garīgās cīņas raksturu, kura sagaidīja Jēzu un kurā Viņš nonāca aci pret aci ar savu paša dvēseli, mums jāsaprot, cik dedzīgi ebreji vēlējās pieredzēt un gaidīja Mesiju. Leģendas p;ir Mesiju tik stipri bija pārņēmušas ebreju prātus, ka viena izcila personība varēja kļūt par dzirksteli, lai visa Izraēla degtu liesmās. Katrs ebrejs, kas bija šī vārda cienīgs, loloja sapni par Mesiju no Dāvida cilts, kas atnāks, lai ieņemtu ebreju ķeizara troni.

Izraēla bija iekarotāju apspiesta, tā cieta svešā jūgā un, sagaidījis Mesijas — atbrīvotāja atnākšanu, kaus ebrejs bija gatavs sacelties pret savas tautas iekarotājiem, nomest ienīsto jūgu, lai Izraēla atkal varētu ieņemt savu agrāko vietu citu tautu vidū.

Šis visas tautas cerības nebija Jēzum svešas, Viņam tas bi ja iedvestas jau kopš bērnības. Viņš daudz par to domāja, ceļodams uti uzturēdamies svešās zemēs. Bet, kā stāsta okultās leģendas, Viņš nemaz nedomājis p;u Mesiju uzskatīt sevi. Tā bija līdz brīdim, kad Viņš atgriezās dzimtenē pēc daudziem tālās zemēs pavadītiem un nokalpotiem gadiem.

Uzskata, ka domu — vai tikai Es neesmu gaidītais Mesija? — viņam iedvesa jeseju skolotāji atpūtas brīdī pirms ierašanās pie Jāņa Kristītāja. Viņam tika norādīts, ka neparastie notikumi viņa dzimšanas laikā liecina, ka Viņš ir izcila persona, kam būs liela loma pasaules vēsturē. No tā izrietēja pieņēmumi, ka tieši Viņš ir Mesija, kas ieradies ieņemt sava senča Dāvida troni un panākt, lai Izraēla atkal kļūtu par mirdzošu zvaigzni pie tautu debesīm. Vai tad nebija pamats domāt, ka tieši Viņam sava izredzētā tauta jāved uz ilgoto mērķi?

Jēzus sāka to visu rūpīgi pārdomāt. Viņam pašam nepiemita nekāda godkāre, viņš vēlējās dzīvot kā okultais askēts. Bet arī bez jebkādas godkāres katru ebreju saviļņoja doma par Izraēlas atbrīvošanu un atdzimšanu.

Viņš vienmēr apzinājās, ka atšķiras no citiem cilvēkiem un ka Viņu gaida liels mūža darbs, bet Viņš neizprata ne savas īpašās spējas, ne gaidāmā darba īpatnības. Nav jābrīnās, ka jeseju stāstītais izraisīja Viņā dziļas pārdomas. Brīnumainā baloža parādīšanās un dzirdētā balss viņa Kristīšanas laikā, šķiet apstiprināja jeseju nojautu. Vai tiešām Viņš ir ilgi gaidītais Izraēlas atbrīvotājs? Viņam to vajadzēja uzzināt— saņemt atbildi no dvēseles svētākajiem dziļumiem. Un tāpēc Viņš devās Tuksnesī, instinktīvi jūtot, ka tur. vientulībā, Viņš sāks cīņu un saņems atbildi.

Viņš juta, ka Viņa dzīvē pienācis svarīgs laiks, ka reiz par visām reizēm jānoskaidro jautājums: «Kas Es esmu?» Tāpēc Viņš pameta Jāņa piekritēju sajūsmināto pūli un meklēja vientulību Tuksneša visnomaļākajās vietās, jūtot, ka tur Viņš tiksies vaigu vaigā ar savu dvēseli, jautās un saņems atbildi.

* * *

Un tā šai nomaļajā vietā pašā tuksneša vidū Jēzus, bez ēdiena un pajumtes, daudzas dienas g;uigi cīnījās pats ar sevi. Tā bija briesmīga, lielas dvēseles cienīga cīņa. Vispirms Viņam vajadzēja pārvarēt miesiskās vajadzības. Stāsta, ka Viņa fiziskā cīņa sasniedza augstāko pakāpi, kad fizisku darbību vadītais instinktīvais prāts pēdējo reizi asi pieteica savas tiesības, ar visiem spēkiem pieprasot maizi. Tas kārdināja Viņu ar apziņu, ka Viņš ar savām okultajām spējām var pat akmeni pārvērst p;u maizi, un pieprasī ja veikt šo brīnumu savu fizisko vajadzību apmierināšanai, ko nosoda visi patiesie okultisti un mistiķi.

«Pārvērt šo akmeni par maizi un paēd» —aicināja kārdinātāja balss. Bet Jēzus nepadevās kārdinājumam, kaut arī zināja, ka, domu koncentrējot, Viņš varētu vispirms iedomāties, ka akmens ir pārvērties par maizi un pēc tam ar gribas spēku to arī faktiski pārvērst par maizi. Brīnumdarītāja spējas, ko viņš izmantoja vēlāk, pārvēršot ūdeni par vīnu un tuksnesī pabarojot ļaužu pulkus ar maizi un zivīm, šai reizē viņam varēja noderēt, tikai lai pats paēstu un pārtrauktu gavēni.

Neviens cits, izņemot izcilus okultistus, kam pazīstams spēcīgais kārdinājums izmantot slepenās spējas personīgo vajadzību apmierināšanai, nevar papilnam novērtēt to iekšējo cīņu, kuru Jēzus izcīnīja un kurā Viņš uzvarēja. Un kā īsts okultais skolotājs, kas Viņš arī bija, Viņš saņēma visus Savus iekšējos spēkus un padzina kārdinātāju.

Bet Viņu gaidīja vēl lielāks kārdinājums. Viņam bija jātiek galā ar domu par ebreju ķēniņu un Mesiju. Vai Viņš ir šis pestītājs? Un, ja ir, tad kā Viņam jādzīvo un kas jādara? Vai Viņam lemts nomest askēta apģērbu un spieķi un uzģērbt ķēniņa purpura drēbes un ņemt rokā scepteri? Vai Viņam jāatsakās no garīgā skolotāja lomas un jākļūst par Izraēlas tautas ķēniņu un valdnieku? Šos jautājumus Viņš uzdeva savai dvēselei un prasīja atbildi.

Mistiķu leģendas stāsta, ka dvēsele Viņam atbildējusi, parādot divus ugunīgus redzējumus un pasakot, ka Viņam ir tiesības vienu no tiem izvēlēties un pārvērst īstenībā

Pirmā iztēles aina rādīja Viņu palikušu uzticīgu saviem garīgajiem instinktiem, bet pārvērstu par «Sāpju cilvēku». Viņš redzēja sevi, turpinot sēt patiesības graudus, kuriem būs lemts vēl pēc gadsimtiem dīgt, ziedēt un augļus nest pasaules labā, bet kuri vispirms radīs naidu pret Viņu un tie, kas pie varas, viņu vajās. Viņš redzēja katru Sava nākamā ceļa soli un redzēja Sevi beidzot ar ērkšķu kroni kronētu, uz krustā sišanu notiesātu un mirstošu divu zemisku noziedznieku vidū. To visu Viņš redzēja, un pat Viņa drosmīgā sirds sažņaudzās briesmīgās sāpēs, skatot tādu kaunpilnu galu — visas Viņa Zemes misijas acīmredzamo neveiksmi. Bet stāsta, ka pie Viņa atnākuši daži gari no esamības augstākajām sfērām, iedvešot cerību un apņēmību. Viņš bija debesu garu vidū, un tie Viņu iedvesmoja.

Pamazām šīs iztēles ainas un neredzamie palīgi izzuda, un vientuļā tuksneša iemītnieka skatienam pevērās cita aina. Viņš redzēja Sevi, kāpjot lejā no kalna un tautai paziņojot, ka Viņš ir mesija — ebreju ķēniņš, kas ieradies, lai vestu savu izredzēto tautu pretim uzvarai un atbrīvošanai.

Viņš redzēja, ka tauta Viņu kā sengaidīto Izraēlas atbrīvotāju sveic un iekļauj karogu vidū. Viņš redzēja Sevi liela uzvaroša karaspēka priekšgalā, dodoties uz Jeruzalemi, redzēja Sevi izmantojam savas dziļās okultās zināšanas, kas Viņam ļāva paredzēt katru pretinieka soli un nodomu un to uzvarēt. Viņš redzēja Sevi brīnumainā veidā apbru ņojam un paēdinām Savu armiju. Viņš redzēja Sevi, pieveicot ienaidnieku ar savām okultajām spējām. Viņš redzēja, kā tiek nomests Romiešu jūgs, kā to falangas bailēs un sajukumā bēg aiz robežām. Viņš redzēja Sevi ieņemam Sava senča Dāvida troni un sākam priekšzīmīgu valdīšanu, lai pārvērstu Izraēlu par paraugvalsti. Viņš redzēja, kā Izraēlas ietekme izplatās uz visām pusēm, kā tiek iekarota Persija, Ēģipte, Grieķija un pat Roma, kas agrāk bija iedvesusi šausmas. Viņš redzēja Sevi lielajos uzvaras svētkos, braucam ar kaujas ratiem, velkot līdzi pašu Cēzaru, Izraēlas ķēniņa vergu. Viņš redzēja, kā ķēniņa pils kļūst par pasaules centru, pārspējot pat ķēniņa Zālamana pili. Viņš redzēja Jeruzalemi kā visas pasaules galvaspilsētu un Sevi, Jēzu no Nācaretes, ķēniņa Dāvida pēcteci, kā tās varoni un pusdievu. Redzēja pasaules panākumu apoteozē Sevi un Savu mīļoto Izraēlu.

Un tālāk Viņš redzē ja, kā templis kļūst par pasaules reliģiskās domas centru. Ebreju reliģija Viņa izcilajā vadībā pārvēršas par pasaules reliģiju. Viņš redzēja sevi kā izredzētu Ēģiptes sludinātāju, kas piepilda visus jūdu sentēvu sapņus, kā Jaunās Izraēlas un tās galvaspilsētas Jeruzalemes Mesiju.

Tas viss tagad bija atkarīgs no Viņa okultās varas, ko vada Viņa griba. Stāsta, ka, šo otru ainu skatot, ap Viņu kā viļņi bangojušās visas lielās pasaules domas, ko domājuši visu gadsimtu ļaudis un ko varēja uzskatīt par Varas Sapņiem. Šie mākoņi sagūzmējās pār Viņu kā bieza migla, un to vibrācija bija nospiedoša. Un atkal atnāca pulks neredzamu dvēseļu, kas dzīvē bija tikušas pie varas, un katra no tām centās iedvest Viņam varas kāri. Nekad vēl nebija pulcējies tik daudz tumšo spēku, lai uzbruktu mirstīga cilvēka saprātam.

Vai būtu jābrīnās, ja pat tāds Cilvēks kā Jēzus sagumtu?

Bet Viņš nepadevās kārdinājumam. Saņēmis visus iekšķīgos spēkus, viņš padzina uzbrūkošo karapūli un ar gribasspēka palīdzību aizmirsa šo iztēles ainu lidz ar kārdinātājiem, sašutumā uzsaucot: «Tu iedrošinies kārdināt pat Mani, tavu Kungu un Skolotāju! Atkāpies no manis, Tumsas Gars!»

Tātad kārdināšanai tuksnesī nebija panākumu un Jēzus, saņēmis atbildi no Savas dvēseles, nāca lejā no kalna pie ļaudīm, uz Savu triju gadu dievkalpošanas un ciešanu vietām, uz Savas nāves vietu. Viņš zināja visu, kas Viņu sagaida, Viņš to bija skatījis pirmajā iztēles ainā.

Jēzus bija izvēlējies Savu ceļu.

* * *

Skolotājs nonāca lejā no kalniem, atstāja tuksnesi un atgriezās pie Jāņa un viņa sekotājiem. Kādu laiku atpūšoties un stiprinoties ar ēšanu un dzeršanu, Viņš uzkrāja enerģiju un spēkus Savam lielajam darbam.

Jāņa piekritēji pulcējās ap Viņu, uzskatot Viņu par Pestītāju, kas ieradies, lai vestu viņus pretim uzvarai. Bet Viņš lika tiem vilties, izturoties mierīgi un vienkārši un atraidot jebkādas ķēnišķīgas tiesības. «Ko jums no manis vajag?» — viņš jautāja, un daudzi atgāja nost atpakaļ pūlī. Bet dažas pazemīgas dvēseles palika pie Viņa un pievienojās vēl daži, un tā izveidojās pirmo uzticīgo mācekļu, pirmo Kristus sekotāju grupa. Šajā grupā tikpat kā visi bija zvejnieki vai citu tikpat vienkāršu arodu ļaudis, tie bija «vienkāršie cilvēki», no kuriem parasti nāk katras jaunas reliģijas pirmie piekritēji.

Drīz vien Jēzus pārgāja uz citu vietu, Savu skolnieku pavadīts. Viņu skaits auga, daži palika neilgi, viņu vietā nāca citi. Tātad Jēzus sekotāju skaits aizvien auga, līdz to sāka ievērot valdība un sabiedrība. Jēzus nemitīgi noraidīja baumas, ka Viņš ir Mesija, tomēr runas par Viņu kā Pestītāju izplatījās, un valdība ķērās pie spiegošanas un uzraudzības, trijus gadus sekojot katram Viņa solim un novedot Viņu līdz piesišanai krustā. Ebreju garīdznieki uzkurināja šo aizdomīgumu, neieredzot jauno skolotāju, kurš atklāti uzstājās pret viņu valdonību un formālismu.

Reiz Jēzus ar saviem skolnekiem ieradās mazā Galilejas ciemā, kur, kā parasti, sāka mācīt ļaudis. Turpat netālu cilvēki gatavojās kāzām. Kāzu rituālu ebreji godāja, tam vienmēr rūpīgi gatavojās, cik to atļāva līgavas vecāku bagātība. Svētkos ieradās visi radinieki. Nejauši sagadījās, ka Jēzus bija līgavas attāls radinieks. Atbilstoši paražām arī Viņu ielūdza kāzās.

Viesi sāka pulcēties. Katrs noāva sandales pagalmā un atbilstoši senam Austi urnu zemju paradumam rūpīgi nomazgāj is kājas, bass devās viesiem sagatavotajā istabā. Jēzu pavadīja daži Viņa uzticamie mācekļi. Viņa māte un brāļi ari bija svētkos ielūgto radinieku vidū.

Viņa ierašanās izraisīja viesos lielu interesi. Daži raudzījās uz Viņu kā parastu ceļojošu reliģijas skolotāju, kas līdzīgi citiem klīst pa Zemi, citi uzskatīja Viņu par dedzīgu pravieti, kas atnesis ebreju tautai brīnišķu vēsti, tāpat kā Viņš to agrāk sludinājis persiešiem, ēģiptiešiem un indusiem. Citiem Viņš šķita kas lielāks, un atskanēja čuksti: Viņš ir Mesija, Izraēlas ķēniņš u. tml.» Spriežot pēc klātesošo skatieniem, tie izraisīja interesi, apmulsumu vai riebumu. Bet Viņš pievērsa vispārēju uzmanību arī ar Savām manierēm, stāju un izteiksmi. Neparastie stāsti par Viņa ceļojumiem pa svešām zemēm vēl vairāk palielināja vispārējo interesi par Viņu.

Kā tas mēdz būt pirms sevišķiem notikumiem, visi kaut kā nojauta, ka notiks kas neparasts.

Viņa māte Marija vērīgi sekoja Viņam, jo bija pamanījusi, ka ar Viņu notikusi kāda nesaprotama pārmaiņa.

Svinībām tuvojoties beigām, radinieku vidū paklīda baumas, ka vīna var pietrūkt, jo bija izdzerts daudz vairāk, nekā sākumā domāts. Tāds notikums ebreju vidē būtu negods ģimenei, un tuvākie radinieki ar bažām raudzījās viens uz otru.

Leģenda stāsta, ka Marija un citas sievietes lūgušas Jēzu palīdzēt. Nav skaidrs, ko īsti tās no Viņa gaidīja, bet laikam tās instinktīvi juta Viņa diženumu un uzskatīja Viņu par ģimenes galvu. Katrā ziņā viņas griezās pie Jēzus pēc palīdzības. Nav zināms, ko viņas teica, bet viņām izdevās saņemt piekrišanu un solījumu palīdzēt. Sākumā Viņš centās tās pārliecināt, ka uz Viņu tas neattiecas, ka Viņš nedrīkst izmantot Savas spējas tādiem niekiem, bet mīlestība pret māti un vēlēšanās pateikties viņai par uzticību un ticību Viņam pārspēja mistiķa nevēlēšanos «d;uīt brīnumus» un izmantot savu okulto spēku kāzu dzīrēs. Viņš sen jau bija iemācījies šo salīdzinoši vienkāršo okulto mākslu no saviem skolotājiem tālajā brīnumzemē Indijā. Viņš zināja, ka tai zemē pat vienkāršākie Jogi pasmīnētu par tik vienkārša brīnuma radīšanu. Viņš pats nepiešķīra tam lielu nozīmi, nemaz neuzskatot to par augstākās okultās varas izpausmi. Un tāpēc viņš piekrita izpildīt tuvinieku lūgumu.

Iegājis pagalmā, kur stāvēja lieli trauki ar ūdeni, Viņš uzmeta tiem visiem pēc kārtas asu, caururbjošu skatienu, ar strauju kustību noglaudot katru ar roku. Tas bija garīgs priekšnesums, kas ievada katru okultās varas izpausmi, un tad, liekot lietā Savu gribas spēku, savāca kopā šo trauku ūdeni esošos vīna pamatelementus, materializēja tos, un tā notika «brīnums».

Namu pāršalca satraukuma vilnis. Viesi sanāca pie traukiem, lai pagaršotu okultā spēka radīto vīnu. Garīdznieki nepatikā vaibstījās, varas pārstāvji smīkņāja un sačukstējās: «šarlatāns», «blēdība», «bezkaunīga mānīšanās» un tamlīdzīgi, kā jau tas notiek šādos gadījumos.

Jēzus novērsās, bēdīgs un sarūgtināts. Indusu vidū šādu vienkāršu okultu notikumu tikpat kā neievērotu, turpretim šeit, Viņa tautā, to uzskatīja par lielu brīnumu, bet daži par «ceļojoša burvja un šarlatāna» nedarbu.

Kāda tad bija šī tauta, kurai Viņš uzskatīja par iespējamu uzticēt apsolīto dzīvi? Un, smagi nopūties. Viņš izgāja no šīs mājas un atgriezās savā apmetnē.

PIEKTĀ NODAĻA PAMATU LIKŠANA DARBAM

Evaņģēlijos maz rakstīts par Jēzus pirmo kalpošanas gadu ebreju vidū. Zinātnieki ir to pieminējuši, runājuši par «Tumsības Gadu», taču pēc okultisma priekšstatiem šim gadam bija liela nozīme, jo tieši tā laikā Jēzus lika stingrus pamatus Savam nākamajam darbam.

Viņš ceļoja pa visu zemi, visur dibinādams nelielus mācekļu pulciņus un darbības centrus. Pilsētās, ciemos un būdiņās Viņš atstāja nelielas uzticamu mācekļu grupas, kas uzturēja Patiesības liesmu un iekvēlināja tos, kas tiecās uz gaismu. Viņš vienmēr strādāja starp vistrūcīgākajiem un visvairāk pazemotajiem, uzskatot, ka Viņam Savs darbs būtu jāsāk no viszemākajiem sabiedrības pakāpieniem. Bet drīz vien uz Viņa sapulcēm sāka nākt izredzētākas šķiras ļaudis, ko bieži vien vilināja vienkārša ziņkārība. Viņi nāca, lai izklaidētos, bet bieži vien pakļāvās noskaņai un palika uz lūgšanu. Raugs tika labi iejaukts ebreju sabiedrības mīklā, kļuva redzama tā darbība.

Atkal pienāca Lieldienu laiks, un Jēzus nonāca Jeruzalemes templī kopā ;ir mācekļiem. Kādas atmiņas Viņā modās! Viņš skaidri iztēlojās visu, kas bija noticis pirms septiņpadsmit gadiem. Viņš atkal redzēja, kā tiek nežēlīgi nogalināti nevainīgi jēri, kā upuru asinis tek pa altāriem un pagalmu akmens klonu. Viņš atkal redzēja baznīcas rituālu bezjēdzīgo liekulību, kas tagad Viņam šķita vēl vairāk nicināma. Viņš zināja, ka arī Pats tiks nogalināts, tāpat kā šie upura jēri, un Viņa domās radās salīdzinājums, kas Viņam vairs nekad neizgāja no prāta, — Viņš iztēlojās, ka ir jērs, kas tiek upurēts uz Cilvēces Altāra. Šī iztēles aina bija ļoti skaidra, tāpēc ir skumji, ka nākamjos gadsimtos Viņa sekotāji ļāvās maldiem (tie bija tikpat nežēlīgi kā jūdu maldi), iedomādamies, ka Viņa nāve bija upuris, ko prasījusi nežēlīgā Dievība, lai kliedētu Dievišķās dusmas, kas bija uzkvēlojušas, redzot cilvēka trūkumus un grēkus.

Barabariski priekšstati par dusmības Dievu, kura niknumu var savaldīt tikai ar nevainīgu būtņu nogalināšanu, ir līdzīgi teoloģiskajiem dogmatiem, ka Dieva dusmas varēja tikt un tika izkliedētas, izlejot Jēzus asinis, nogalinot Skolotāju, kas atnesis Patiesības vēsti. Tā var domāt tikai b;ubari un neattīstīti cilvēki. Un tomēr to sludināja un mācīja gadsimtiem ilgi un cilvēkus vajāja un nogalināja par to, ka viņi atteicās Augstāko Visuma Radītāju uzskatīt par tik viltīgu, nežēlīgu un atriebīgu Būtni un noliedza, ka iztapt Vienotajam Saprātam un izmānīt no Viņa piedošanu var ar Sāpju Cilvēka nāvi. Šķiet neticami, ka šāda mācība varēja rasties no skaidrajām Jēzus mācībām, ka Cilvēks bija tik nespējīgs saprast patiesības mācības un baznīca, kuras pamats bija kalpošana Jēzum, atzina šos dogmatus un pastāvēja uz tiem. Taču šie kaitīgie, tumsonīgie uzskati pamazām izgaist: baznīcas vai raka t tīstītie prāti atsakās atzīt uz izplatīt šo dogmatu tā pirmatnējā primitīvajā veidā, vai nu nepieminot to vai pasniedzot to pievilcīgākā veidā.

Jēzus nav sludinājis tik tumsonīgas mācības. Viņam bija augstāki uzskati par dievību, jo Viņš piekrita cildenajiem mistiķu uzskatiem. Tie Viņam atklāja noslēpumu, kas piemīt Dievam, kurš atrodas visur un visā. Viņš pacēlās daudz augstāk p;u uzskatiem, ka pastāv mežonīga, asinskāra, atriebīga un ļauna dievība, kas mūžīgi prasa upurus un ziedojumus un ir spējīga uz viszemiskākajām cilvēciskajām jūtām. Viņš zināja, ka pastāv šādi priekšstati, tāpat kā zināja, ka savi uzskati ir citām tautām, kam ir savi cilšu vai tautu dievi, kuri mīl tikai savu cilti, savu tautu un neieredz visas pārējās. Viņš zināja, ka aiz visiem šiem tumsonīgajiem, primitīvajiem priekšstatiem par dievību pastāv mūžam rāma, gaiša būtne, kas radījusi un tagad pārvalda bezgalīgo Visumu — miljoniem pasauļu, kas piepilda visu izplatījumu. Viņš zināja, ka katras tautas un ari katra cilvēka Dievs palielinātā veidā atspoguļo šīs tautas un atsevišķo cilvēku raksturīgākās iezīmes. Un Viņš zināja, ka jūdu priekšstati nav nekāds izņēmums no vispārīgajiem noteikumiem.

Ikvienam, kas spēj novērtēt Visuresošās Vispasaules Būtnes iztēlošanās diženumu, doma par dievību, kas dusmu savaldīšanai prasa asiņainus upurus, šķitīs apkaunojoša, kam nav vērts veltīt nopietnu uzmanību. Šādā Cilvēkā tik melīga Jēzus cildeno mācību skaidrošana izraisīs sašutumu un nopietnu protestu. Kristīgās baznīcas mistiķi daudzu gadsimtu laikā nekad nav piekrituši šiem dogmatiem, kaut gan līdz pat pēdējiem gadiem baznīcas vadītāji viņus vajāja, liedzot viņiem klaji iebilst pret tiem. Tikai mistiķi neļāva nodzist patiesības gaismai kristīgās baznīcas tumšajos gadsimtos. Bet tagad ataususi jauna diena, pati baznīca ieraudzījusi gaismu, un tajā saskatāma mistiska kristiānisma patiesība. Un turpmāk mūsu skolotāja Jēzus mācības plūdīs kā gaiša un dzidra straume, brīva no sakropļojošajām dogmām, kas tik ilgi bija duļķojušās avotu.

Staigājot pa tempļa telpām un pagalmiem, Jēzus bija sevišķi sašutis par kādu parādību, kas skaidri parādīja cik ļoti g;trīdzniecības izviršana pazemojusi svētnīcu: Viņš uz tempļa ārējo pagalmu pakāpieniem ieraudzīja tirgoņus, māklerus un naudas mijējus, kas veikli tirgojās ar tūkstošiem ārzemnieku, kuri bija atnākuši uz svētkiem. Mijēji valsts monētas mainīja pret ārzemju naudu, iekasējot par to lielu komisijas naudu. Mākleri uzpirka visādas mantas vai aizdeva pret tām naudu trūcīgajiem dievlūdzējiem, kas ziedoja savu pieticīgo mantību, lai tiktu pie naudas un varētu nopirkst jēru upurēšanai. Tirgoņi svētajās tempļa sienās ieveda liellopu un aitu ganāmpulkus un būrus ar baložiem, lai pārdotu tos upurēšanai. Stāsta, ka garīdzniecība no šīs tirdzniecības guvusi zināmu «peļņu» un tāpēc to pieļāvusi. Kaut gan tas bija pretrunā ar senajām paražām, šī apkaunojošā tirgošanās pamazām aizvien vairāk iespiedās svētnīcā.

Tempļa svēto likumu nekaunīga mīdīšana kājām Jēzum parādīja, cik tālu novedusi alkatība, materiālisms un garīguma trūkums. Šī parādība šķita pilnīga bezdievība un svētuma zaimošana. Viņš bija sašutis līdz dvēseles dziļumiem. Viņa pirksti sažņaudzās, un, paķēris kāda tirgotāja p;unesto virves vijumu, Viņš pieskrēja pie tirgotāju pūļa un, vicinādams virvi virs to galvām, sāka dzīt viņus ārā, skaļi teikdams: «Vācieties projām, nicināmie! Manam namam jābūt lūgšanas namam, bet jūs to padarāt par laupītāju alu.» Miermīlīgais un labsirdīgais nācarietis iedegās apņēmībā atriebt tempļa apgānīšanu.

Sastapušies ar tik niknu uzbrukumu, mākleri, naudas mijēji un tirgoņi bēga, izkaisīdami savu naudu pa tempļa grīdu. Viņi neuzdrošinājās atgriezties, lai to salasītu, jo Jēzus runa bija tautu naidīgi noskaņojusi pret viņiem. Tā sāka prasīt atjaunot agrāko kartību, kas templi pasargāja no šādiem iebrukumiem. Bet tirgotāji devās pie augstākajiem garīdzniekiem un gauži žēlojās, ka tiek atceltas «privilēģijas» un «atvieglojumi», par kuriem viņi tik dāsni bija samaksājuši. Un garīdznieki, kas tagad bija spiesti atdot atpakaļ par koncesijām iegūto naudu, bija sašutuši un uz vietas zvērēja atriebties Skolotājam, kas bija uzdrošinājies iejaukties viņu iedibinātajā atļauju sistēmā. Šīs atriebības un naida jūtas pieņēmās spēkā un bija viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc aizvien plašāk tika vērptas intrigas, kas pēc diviem gadiem noveda pie briesmīgās Golgātas drāmas.

Nākamie mēneši pagāja ceļojumos pa visu Zemi, nemitīgi augot sekotāju pulkam. Tai laikā Jēzus drīzāk bija Skolotājs nedaudz cilvēkiem, kas visur pulcējās ap Viņu, nekā liels pravietis. Viņš atzina tikai nedaudzus rituālus. P;ir galveno no tiein viņš uzskatīja kristīšanu, kas, kā mēs jau teicām, bija eseju rituāls ar okultisku un mistisku nozīmi.

Tie, kas studē Jauno Derību, var starp rindām izlasīt par Jēzus kalpošanu šajā laikā, pievēršot uzmanību tam, kā tas atsaucas uz ebrejiem.

Ap šo laiku Jēzu ļoti sarūgtināja briesmīgās ziņas par Viņa brālēna un priekšteča Jāņa Kristītāja likteni. Kristītājs bija uzdrošinājies sludināt un izteikt savu nosodījumu pašā izvirtības perēklī, un viņam nācās par to samaksāt. Herods viņu ieslodzīja cietumā, un, kā baumoja, viņu gaidīja vēl bargāks liktenis. Drīz vien šīs baumas apstiprinājās: atteicies no iespējas iemantot dzīvību un brīvību, atsakoties no askēta zvēresta, un ar īsta mistiķa nicinājumu noraidījis valdnieces priekšlikumus, Viņš gāja nāvē kā cilvēks, kas apzinājies patiesību, un, kad viņa galva gulēja valdnieces bļodā, viņa sejā nebija redzamas ne bailes, ne nožēla. Pat miris, Jānis bija uzvarētājs.

Uzzinājis par Jāņa nāvi, Jēzus atkal aizgāja tuksnesī. Savās bēdās Viņš nonāca pie pārliecības, ka Viņam veicams atkal jauns darbs. Pēc Jāņa nāves Jēzum tā darbs bija jāsavieno ar Savu paša kalpošanu. Viena un otra sekotājus vajadzēja apvienot Paša Skolotāja gādībā ar Viņa viscienīgāko un spējīgāko skolnieku palīdzību. Jāņa traģiskā nāve atstāja ļoti lielu iespaidu uz Skolotāja turpmāko kalpošanu, un Viņš aizgāja tuksnesī, lai vienatnē apsvērtu rīcības plānu un visas Savajaunā darba detaļas. Pievēršam skolnieku uzmanību tam, ka Jēzus pēc atgriešanās no tuksneša vairs nebija tik atturīgs un vientuļš. Viņš droši runāja ar tautu kā dedzīgs pravietis un kvēls tautas orators. Kopš tā laika Viņš vairs neaprobežojās ar nelielu klausītāju pulciņu, bet gan uzrunāja lielas tautas masas.

Atgriezies no Samārijas un Jūdejas, Viņš atkal izraudzījās Galileju par Savu galveno kalpošanas vietu. Jaunais gars, ko tagad pauda Viņa sprediķi, piesaistīja tautas uzmanību, un uz Viņa sapulcēm ieradās milzīgas cilvēku masas.

Tagad Viņš runāja valdonīgāk, pavisam citādi nekā tolaik, kad bija kluss skolotājs nedaudz cilvēkiem. Viņš izmantoja līdzības, alegorijas un Austi umu valodas tēlainību, un daudzi izglītoti cilvēki nāca paklausīties jauno brīnišķīgo oratoru un pravieti. Šķiet, Viņš intuitīvi uzminēja Savu klausītāju domas, un Viņa aicinājumi uz patiesumu, taisnu dzīvi un pārdomām sasniedza to sirdis. Kopš šī laika Viņa kalpošana no parastas mistiķa misijas pārvērtās iedarbīgā propagandas darbā.

Un tad sākās daudzi pārsteidzoši «brīnumi», ar kuriem Viņš acīmredzot gribēja piesaistīt tautas uzmanību, turklāt krietni palīdzot tuvākajiem. Viņš šos brīnumus nedarīja, lai saceltu sensāciju vai izceltos — ar Viņa raksturu tas nebija iespējams, bet Viņš zināja, ka nekas cits tā neaizraus Austrumu tautas prātus, un cerēja, ka ar laiku tautā modīsies garīga interese un dedzība, kas stipri pārspēs šos «brīnumus». Šai ziņā Jēzus sekoja Indijas svētajiem vīriem, kuru darbība Viņam bija labi pazīstama, jo Viņš bija dzīvojis to zemē.

Pie tam jāsaka, ka izcilie okultisti Jēzus «brīnumos» neredz nekā pārdabiska un neiespējama. Tieši otrādi, viņi zina, ka šo «brīnumu» pamatā ir dažas prasmīgi izmantotas dabas likumības, ko nepazīst cilvēku lielākā daļa, bet labi zina augstu attīstīti okultisti visās zemēs. Skeptiķi un neticīgie var par to pasmieties, un daudzi mazticīgie kristieši cenšas «izskaidrot» šos brīnumainos notikumus, bet īstam okultistam «paskaidrojumi» nav vajadzīgi. Viņa ticība ir stiprāka, jo Viņš zina, ka katrā cilvēkā slēpjas okultiski spēki, ko iespējams izmantot.

Neviena vieliska darbība nav «pārdabiska». — Materiālā ziņā dabas likumi ir pilnīgi spēkā, un neviens nevar tos pārkāpt. Taču starp šiem dabas likumiem pastāv daudz mazpazīstamu sastāvdaļu un pārveidojumu, kuru izpausmes var likt domāt, ka dabas likumu robeža ir pārkāpta un sākas «brīnumi». Pēc okultiskiem nostāstiem, Jēzus apbrīnojami meistarīgi pratis likt lietā dabas okultiskos spēkus un pat brīnumi, ko Viņš darījis, kalpojot pie ebrejiem, bijuši tikai bērnu spēle salīdzinājumā ar to, ko Viņš būtu varējis paveikt, ja vien būtu to gribējis. Domā, ka daži Viņa vissvarīgākie brīnumdarbi nemaz nav pierakstīti, jo Viņš saviem sekotājiem allaž teicis, ka pareizāk būtu nepiešķirt šādiem notikumiem lielu nozīmi: «Brīnumi», kas minēti Evaņģēlijos, ir paši populārākie tautā, nozīmīgākie brīnumi tika uzskatīti par pārāk svētiem, lai tos stāstītu tālāk.

Kad Viņš ar mācekļiem ieradās Kanānā, kur Viņš, st;u p citu, pastrādāja Savu pirmo «brīnumu», kāzu dzīrēs pārvērzdams ūdeni vīnā, notika kaut kas tāds, kas sevišķi uzskatāmi parādīja Viņa okultisko spēku.

Pie Viņa piegāja kāds ietekmīgs pilsonis no Kapemaumas pilsētas, kas atradās 20 jūdzes tālāk, un lūdza Viņu glābt tā dēlu, kas gulēja mājās un bija tuvu nāvei. Viņš lūdza Jēzu drīzāk nākt līdzi uz Kapernauinu, lai vēl paglābtu jaunekli. Jēzus viņam sirsnīgi uzsmaidīja un lika atgriezties mājās, jo Viņa dēls ir jau izdziedināts un atkal ir spēka pilns, sveiks un vesels. Visi Viņa klausītāji brīnījās par šo atbildi. Tie, kas šaubījās, viltīgi smaidīja, paredzēdami s;ikāvi, ko jaunais Skolotājs piedzīvos, kad izplatīsies ziņas par jaunekļa nāvi. Tie mācekļi, kas bija bailīgāki un nebija apveltīti ar īstu ticību, sāka šaubīties, un bija jau dzirdama sačukstēšanās «bet ja».

Taču Jēzus neatgriezās pie šīs sarunas un mierīgi turpināja Savu darbu. Šos vārdus Viņš teica septītajā dienas stunda.

Tēvs steidzās uz māju. lai pārliecinātos, vai Skolotājs teicis patiesību vai kļūdījies. Pagāja viena vai divas dienas bez jebkādām ziņām no Kapernaumas. Zobgaļi no kāzu dzīrēm jau atkal ļauni priecājās, un atkal bija dzirdami tādi vārdi kā «šarlatāns».

Beidzot no tālās pilsētiņas pienāca ziņas. Šīs vēstis darīja galu nicināšanai un nomierināja mazdūšīgos: tika ziņots, ka tēvu, kad viņš atgriezās mājās, sagaidīja prieka saucieni un vēsts, ka septitaja stundā drudzis pārgājis un krīze laimīgi bijusi garām.

Jāsaka, ka šis bija viens no tiem «brīnumiem», ko jau agrāk bija darījuši okultisti, — tāpat kā daudzos līdzīgos gadījumos, tā bija ārstēšana ar paņēmieniem, ko lieto arī mūsdienu daudzo metafizisko kultu dziednieki. Ar garīgas koncentrācijas palīdzību vienkārši tika likti lietā vissmalkākie dabas spēki. Tas bija tas. ko tagad metafizikā sauc par «ārstēšanu no attāluma».

Mēs ar to nebūt nevēlamies noniecināt Jēzus brīnumdarba nozīmi, tikai gribam skolniekiem paskaidrot, ka arī citiem piemīt šādas spējas, te nav nekā «pārdabiska» un tā ir tikai dabas likumu darbības izpausme.

Ap to pašu laiku Jēzus dzīvē bija vēl viens notikums, Viņa varas izpausme, kas atzīmēta Jaunajā Derībā un vēl sīkāk aprakstīta okultiskos nostāstos. Tas notika, kad Jēzus pirms ebreju atpūtas dienas sestdienas apmeklēja Savu dzimto pilsētu Nācareti. Naktī Viņš atpūtās, bet nākamajā rītā gāja uz dievkalpojumu vietējā sinagogā. Viņš apsēdās tajā vietā, kur zēna gados bija sēdējis kopā ;u Jāzepu. Pazīstamā vide neapšaubāmi sauca atmiņā Viņa neparasto jaunību. Sev par lielu pārsteigumu Viņš izdzirdēja, ka Viņu aicina turpināt dievkalpojumu. Jāatceras, ka Jēzus pēc dzimšanas, izglītības un apgūtajām zināšanām bija īsts rabīns jeb garīdznieks un viņam bija visas tiesības vadīt ebreju dievkalpojumu. Viņa līdzpilsoņi acīmredzot gribēja dzirdēt Viņa sprediķi. Viņš nostājās vietā, kur jāstāv mācītājam, un turpināja svētrunu parastā garā, kā paredzēts baznīcas likumos. Lūgšanas kā parasti mijās ar dziedāšanu un lasīšanu. Pēc tam Viņš sāka sprediķi.

Paņēmis svēto tīstokli. Viņš lasīja tekstu no Isajas «Ar mani ir tā Kunga gars, jo Viņš manī svaidījis sludināt labā vēsti». Un Viņš sāka skaidrot nolasīto tekstu.

Taču tie nebija parasti vārdi un skaidrojumi — tehniski teoloģiski garlaicīgi atkārtojumi, kā varēja sagaidīt. Viņš sāka sludināt pavisam citādi, Nācariešiem neparasti. Jau pats Viņa sprediķa sākums pārsteidza un samulsināja klātesošos. «Šodien jūsu priekšā piepildās Svētie Raksti,» Viņš sāka. Un Viņš sāka izklāstīt Savas domas par Savu kalpošanu un Viņam uzticēto darbu. Atmezdams visu līdzšinējo, novecojušo, Viņš drosmīgi paziņoja, ka ir nācis iedibināt jaunu Patiesības jēdzienu, kas aizmēzīs formālismu un garīguma trūkumu pie garīdzniekiem un neatzīs rituālus un ceremonijas un pēc Sava gara piesi iesies svētajām mācībām. Pēc tam Viņš uzbruka ebreju tautai, ka tā pietiekami nerūpējas par savu garīgo attīstību, nododas materiālismam un baudkārei un attālinās no saviem augstākajiem ideāliem. Viņš sludināja mistisko dogmatu un prasīja, lai tas tiktu ievērots ikdienā. Viņš pūlim vienkāršiem, saprotamiem vārdiem sludināja Kabalas mācību. Viņš teica, ka jātiecas pēc augstiem garīgajiem ideāliem un nedrīkst apmierināties ar zemākiem sasniegumiem. Viņš nopēla visus viņu paradumus un aizspriedumus un bez jebkādas cieņas runāja par viņu sīkajiem rituāliem un tradīcijām, Viņš prasīja atteikties no pasaulīgās dzīves ilūzijām un sekot garīgajai gaismai, lai kurp tā arī viņus vestu. Visu to un vēl daudz ko citu Viņš tiem sacīja.

Klausītāju vidū izcēlās apjukums. Tie sāka Viņu pārtraukt un uzdot jautājumus. No solu rindām bija dzirdami daudzi iebildumi un nolieguma vārdi. Daži izsmēja Viņa iedomību, ka Viņš iedomājas esam Patiesības Vēstnesis, un prasīja, lai Viņš to pierāda ar kādu «brīnumu». Viņš kategoriski atteicās izpildīt šo prasību, uzskatīdams, ka tā ir nepiedienīga un neatbilst okultiskajiem noteikumiem, kas vienmēr nolieguši brīnumu darīšanu pēc pasūtījuma.

Tad tie sāka Viņu nopulgot, un Sinagogā bija dzirdami kliedzieni «šarlatāns» un «krāpnieks». Tie atgādināja Viņa paša un Viņa vecāku vienkāršo izcelšanos un atteicās ticēt, ka tādam cilvēkam kā Viņš būtu tiesības uz tādu varu un tādām privilēģijām. Tad Viņš teica slavenos vārdus: «Pravietis nekur nav mazāk cienīts kā savā tēvu zemē un savās mājās.»

Tad Viņš atkal norādīja uz to aizspriedumiem un seklo domāšanu, sīkumaino māņticību un svētulību.

Viņš pierādīja to liekulību un viltusticību un atmaskoja viņu dvēseles ar to morālo pagrimumu. Viņš tos zākāja un apsūdzēja, nekautrēdamies no izteicieniem.

Klausītāji bija nikni un sašutuši, ka jauns cilvēks ar tik zemu izcelšanos uzdrošinās tos tik necienīgi nopelt. Tie uzskatīja, ka parādījuši Viņam sevišķu godu sakarā ar Viņa atgriešanos dzimtenē pēc ilgajiem misionāra ceļojuma gadiem. Bet kā Viņš atmaksāja p;ir šo laipnību! Viņš parādīja, cik maz Viņš tos ciena — tas bija neciešami. Un tad pār Viņa galvu sacēlās negaiss.

Uzlēkuši kājās no savām vietām sinagogā, visi metās virsū jaunajam sprediķotajam, nogrūda viņu no paaugstinājuma un izdzina no sinagogas. Un pēc tam saniknotais, trakojošais pūlis vilka Viņu pa ārpilsētas ciema ielām. Viņš nepretojās, uzskatīdams par necienīgu cīnīties ar tiem. Taču beigās Viņam tomēr nācās aizstāvēties. Viņš saprata, ka pūlis gatavojas nogrūst Viņu no kraujas, kas bija izveidojusies vienā kalna pusē ārpus pilsētas. Viņš mierīgi ļāvās aizvesties līdz pašai kraujas malai. Vajadzēja vēl tikai vienu grūdienu, lai Viņu nogrūstu lejā. Un tad Viņš lika lietā Savu okultisko spēku, lai aizstāvētos. Viņš nevienu nesita, neizmantoja Savu brīnumdarītāja spēku, lai ievainotu cilvēkus, nelika tiem mirušiem gulties pie Savām kājām. Nē, Viņš pilnīgi saglabāja pašsavaldīšanos un tikai mela uz tiem savu skatienu. Bet kādu skatienu! Tas bija skatiens, kurā koncentrējies varens spēks, ko attīstījušas mistiskas zināšanas un okultisma pieredze. Tas bija okultiska skolotāja skatiens, kam parastie ļaudis nevarēja pretoties. Un pūlis, sajuzdams Viņa spēku, pārdzīvoja šausmas un drebēšanu. Cilvēkiem mati sacēlās gaisā, acis izspiedās un ceļi sāka trīcēt, un pēc tam viņi aizskrēja uz visām pusēm, mežonīgi kliegdami no bailēm un šausmām, pavērdami ceļu noslēpumainajam cilvēkam, kas tagad gāja cauri viņu rindām ar šo briesmīgo skatienu, kas, šķita, iet cauri visam mirstīgajam un redz to, kas sniedzas tālāk par cilvēcisko redzesloku.

Negribēdams vairs skatīt no bērnības pazīstamās vietas, Viņš uz visiem laikiem pameta savu dzimteni Nācareti. Patiesi, pravietis netiek savā zemē cienīts. Tie, kam būtu klājies Viņu atbalstīt, pirmie sāka Viņam draudēt Viņa paša dzimtenē.

Jēzus zināja, ka uzbrukums Nācaretē bija Golgātas pirmsvēstnesis. Bet Viņš gāja savu ceļu un nenovērsās no tā.

Atstājis Nācareti, Jēzus apmetās Kapernaumā un palikušos divus kalpošanas gadus līdz pat savai nāvei tur jutās vairāk mājās. Leģendas vēstī, ka arī Jēzus māte ar dažiem Viņa brāļiem pārcēlusies uz Kapernautnu. Stāsta arī, ka Viņa māsas un brāļi, gan tie, kas bija palikuši Nācaretē, gan tie, kas pārcēlušies uz Kapemaumu, ļoti dusmojušies par Viņa izturēšanos Sinagogā, uzskatīdami, ka Viņš uzvedies «nepieklājīgi», un skatījušies uz Viņu kā uz dīvaini, kas darījis negodu to ģimenei. Par «melno avi» un «nevēlamo radinieku» Viņu uzskatīja visi ģimenes locekļi, atskaitot māti, kas joprojām bija pieķērusies savam mīļotajam vecākajam dēlam. Māte apmetās vienā mājā ;tr dažiem Jēzus brāļiem un māsām, bet Viņu tur uzņēma nelabprāt; Viņu uzskatīja par izstumto un klejotāju. Kādreiz Jēzus izteicies par to, sacīdams: «Lapsām ir alas un putniem ir ligzdas, bet Cilvēka Dēlam nav kur savu galvu nolikt.»

Un tā Viņš klejoja pa Savu zemi, kā agrāk bija klejojis pa svešām zemēm, dzīvoja kā askēts, pārtikdams no žēlastības dāvanām, ko saņēma no tiem, kuri Viņu mīlēja un labprāt klausījās. Šai ziņā Viņš līdzinājās indusu askētiem, kas arī mūsu dienās staigā «maisa auduma drānās ar ubaga tarbu plecā», «bez graša maciņā». Ebreju askēts — kāds bija Jēzus — bija līdzīgs mūsdienu Indijas un Persijas svētajiem vīriem.

Taču jāatgādina, ka pat Jēzus laikos reti gadījās, ka rabīns kļūtu par askētu, atsakoties no garīdznieka augstā stāvokļa labumiem un pārvēršoties ubagā, kam nekas nepieder. Tas bija pilnīgā pretrunā ar šai tautai piemītošo saimnieciskuma un taupības garu. Tas nāca no jesejiem vai tālu zemju tautām un nebija pa prātam ebreju valdībai un ļaudīm, kam labāk patika sēdēt sinagogās vai tempļos kopā ar labi koptajiem un brangi paēdušajiem garīdzniekiem, kas dievkalpojumus noturēja bagātīgā ietērpā.

Apmeties Kapernaumā, Jēzus no savu mācekļu grupas sāka veidot darba organizāciju. Dažiem Viņš deva zināmu varu un zināmas tiesības kalpot. Nezin kāpēc Viņš dažus galvenos mācekļus izraudzījās no zvejniekiem, kas nodevās savam arodam šajā valsts daļā. Zvejnieki ļoti mīlēja Jēzu, un leģenda stāsta, kā Jēzus pēc kādas neveiksmīgas zvejas palīdzējis saviem draugiem zvejniekiem, pavēlēdams viņiem norādītajā vietā nolaist tiklus, kas tiem par lielu prieku 11u līdz malām bijuši pilni ar zivīm.

Tā kā Jēzus visur palīdzēja zemākajiem slāņiem, Viņu sāka saukt par tautas draugu, bet valdnieki par to bija greizsirdīgi, jo uzskatīja, ka Jēzus dzenas pēc Sava labuma un grib sakūdīt tautu uz sacelšanos, lai sevi varētu pasludināt par Mesiju. Tātad mēs redzam, ka pat Jēzus mīlestības un palīdzības darbi noskaņoja pret Viņu ne tikai garīgo, bet arī laicīgo priekšniecību un tās aizdomīgums un naids auga augumā.

Viņa cenšanās atvieglot trūcīgo un nelaimīgo ciešanas bieži aizveda Viņu to vidū, attālinot Viņu no tā sauktajām agstākajām sabiedrības šķirām. Viņš uz «vienkāršo tautu» skatījās kā uz zemes sāli, bet tauta Viņu uzskatīja par savu padomdevēju. Sevišķi daudz laika Viņš atvēlēja slimajiem. Viņš daudzus brīnišķā kārtā izdziedināja. Jaunajā Derībā minēti tikai daži izdziedināšanas gadījumi. Pēc okultiskajiem nostāstiem, Viņš dziedinājis kaU u dienu; un, lai kur Viņš arī gāja, Viņš atstāja aiz sevis pēdas — no visādām kaitēm izdziedinātus cilvēkus; no visām malām tauta plūda pie Viņa, lūdzoties izdziedināšanu. Evaņģēlijs vēstī, ka daudzus Viņš izdziedinājis ar vienkāršu rokas pieskārienu (iecienīts okultistu ārstēšanas paņēmiens): «Pieskārās ar roku katram no viņiem un izdziedināja viņus.»

Stāsta, ka Kapemaumā Viņš pievērsis uzmanību kādam ārprātīgajam, kas negaidot iekliedzies: «EsTevi pazīstu. Tu esi Dieva svētīts.» Jēzus griezies pie viņa ar iedvesmošanu un izdziedinājis tādā veidā, kas katram izcilākam okultisma skolniek;un skaidri parāda, kāda psihiskā slimība tam bijusi. Mūsdienu īstticīgie kristieši netic sātaniskai suģestijai, taču, spriežot pēc vārdiem, ko Jēzus teica šī cilvēka izdziedināšanas brīdī, Viņš acīmredzot ir pieļāvis suģestiju, šai ziņā esot vienisprātis ar skolniekiem, kas studē psihi un ar to saistītos tematus. Mēs ieteicam saviem skolniekiem izlasīt Evaņģēlija pierakstus šajā sakarā, lai šo tematu apgūtu, ejot veco, pazīstamo ceļu un papildus izgaismojot to ar mistiskā kristiānisma zināšanām.

Augot plašumā Jēzus kā slimnieku dziednieka slavai, tas prasīja no Viņa ārkārtīgi lielu fizisko spēku sasprindzinājumu. Viņš jutās aicināts darīt darbu, kas būtu veicams veselam ducim cilvēku, taču daba sacēlās pret pārmērīgo slodzi. Šķita, ka visa Kapemaumā sastāv no vieniem vienīgiem sirdzējiem: ielas bija pārpildītas <ir ļaudīm, kas alka pēc palīdzības un izdziedināšanas.

Galu galā Jēzus sāka manīt, ka Viņa dziednieka darbs aptumšo Viņa skolotāja darbu, un, pavadījis kādu laiku lūgšanās un pārdomās, Viņš sāka noraidīt prasības dziedināt fiziskās kaites un, novērsies no slimajiem, kas uz Viņu gaidīja Kapernaumā, Viņš atkal devās ceļojumā kā Vēsts sludinātājs. Šajā laikā Viņš tikai gadījuma pēc dziedinājis slimos, galvenokārt skaidrodams patiesību tiem, kas gribēja Viņu uzklausīt. Jēzum ar Viņa atsaucīgo sirdi bija ļoti grūti pamest Kapernaumā slimnieku pulku, bet Viņam bija tā jārīkojas, citādi Viņš paliktu tikai okultisks fizisko kaišu dziednieks un nevarētu kļūt par Patiesības Vēstnesi, kura pienākums bija visur kurināt Garīgo Liesmu, kam jākalpo par Vispasaules Gaismu vēl ilgi pēc tam, kad visi, kas tolaik dzīvoja, būs pārvērtušies putekļos.

Un tā, atstājis Kapernauinu un tur vaidošos ļaužu pulkus, Jēzus Savu mācekļu pavadībā devās tālāk valsts iekšienē, lai visur izplatītu prieka vēsti un daudzām sirdīm dāvātu to mieru, kas ir augstāks par katru saprašanu.

SESTĀ NODAĻA ORGANIZATORISKAIS DARBS

Jēzus devās uz citiem valsts apgabaliem, un Viņu pavadīja mācekļu un uzticamu piekritēju grupa.

Bet Viņš nebija pavisam atteicies no dziedināšanas: kad gadījās, Viņš izdziedināja slimos, bet tas netraucēja Viņam sludināt un kalpot. Evaņģēlija vēstī p;u veselu virkni brīnišķīgu izdziedināšanu, ko Viņš paveicis tai laikā; šie atsevišķie, nejauši atzīmētie gadījumi ir tikai daļa no daudzu mazāk svarīgu šāda veida notikumu virknes.

Spitālīgo dziedināšana ir viens no sevišķi brīnumainiem notikumiem. Spitālība bija briesmīga slimība, kas iedvesa bailes Austrumu tautās. Nelaimīgie, ko šī slimība bija piemeklējusi, tika atstumti un padzīti; visi bēga no viņiem kā no kaut kā nešķīsta.

Tajā valsts malā, kur sludināja Jēzus, bija kāds spitālīgais. Padzirdējis, ka Jēzus dara brīnumus, tas nolēma tikt pie Viņa un lūgt Viņa palīdzību. Nav zināms, kā tam izdevās tikt cauri ļaužu pulkiem: droši vien tas bija ārkārtīgi grūti un prasīja lielu viltību, jo spitālīgajiem bija aizliegta jebkāda saskare ar tautas masām. Spitālīgajam tomēr izdevās nostāties aci pret aci ar Jēzu, kad Jēzus kādreiz gāja viens, atstājis aiz muguras Savus sekotājus un nodevies pārdomām.

Riebīgā, atbaidošā būtne kā dzīvs cilvēcisko bēdu un nelaimju iemiesojums stāvēja Skolotāja priekšā, lūdzot Viņu to dziedināt. Spitālīgais ne brīdi nešaubījās par Viņa spēku, tā sejā atspoguļojās ticība un cerība. Jēzus vērīgi ieskatījās izkropļotajos sejas vaibstos, kas pauda ļoti dedzīgu ticību, un, no sirds aizkustināts par tik lielu ticību Viņa spēkam un mērķiem, Viņš piegāja pie spitālīgā, tādējādi pārkāpjot šīs valsts likumus, kas stingri aizliedza tuvoties spitālīgajiem. Neievērojot nekādus saprāta likumus, Viņš pat pieskārās ar savām rokām nešķīstajam ķermenim un bez kādām bailēm aizskāra ar roku spitālīgā seju. sacīdams: «Topi šķīstīts!»

Spitālīgais juta dīvainus drebuļus visās dzīslās un nervos, katra viņa ķermeņa daļiņa aizdegās, viņš juta dedzinošas sāpes, un viņa ķermenis sāka mainīties un atguva veselīgu krāsu; stingums, kas bija pārņēmis slimās vietas, pārgāja, un viņš tiešām juta, kā jaunā dzīvības strāva neticamā ātrumā sāk veidot jaunas šūnas, audus un muskuļus. Bet Jēzus aizvien vēl turēja Savas rokas uz spitālīgā ķermeņa, laižot Sava organisma ārkārtīgi dzīvinošo strāvu spitālīgā miesās, gluži kā no stipri uzlādētas baterijas tiek raidīta strāva elektriskajam aparātam, to atkal uzlādējot. Un to visu vadīja Okultā Skolotāja varenā, stipri attīstītā griba.

Pēc tam Viņš pavēlēja izdziedinātajam tūlīt iet projām un pildīt visus likuma noteikumus attiecībā uz šķīstīšanos, apģērba nomaiņu un ierašanos pie garīdznieka uz apskati, lai saņemtu rakstisku apliecinājumu, ka viņš ir šķīstīts.

Jēzus tam piekodināja nevienam nestāstīt, kā notikusi dziedināšana, jo Viņam bija pamats vairīties no tās slavas, ko noteikti radītu vēsts par tik brīnumainu izdziedināšanu.

Ak vai! Izpildīt šo prasību bija pāri cilvēka spēkiem, un izdziedinātais spitālīgais ar sajūsmas saucieniem visiem paziņoja priecīgo vēsti par savu neparasto izdziedināšanu, lai visi zinātu, kāda liela svētība viņam dota.

Neievērojot Jēzus pavēli, viņš sāka skaļi slavēt Jēzu, kas tādā veidā pieveicis viņa slimību, kuras varā tas vēl bijis pirms dažām stundām. Ar mežonīgām kustībām un mirdzošām acīm viņš atkal un atkal atkārtoja savu stāstu, ko cilvēki stāstīja tālāk cits citam, kamēr par notikušo zināja visa pilsēta un tās apkaime. Iedomājieties šādu notikumu kādā mūsdienu nomales pilsētiņā, un jūs sapratīsit, kāds satraukums toreiz pārņēma visu apkaimi.

Un tad notika tas, ko Jēzus neapšaubāmi bija paredzējis, aizliegdams spitālīgajam stāstīt par savu izdziedināšanu.

Viss apgabals bija satraukts, un milzīgi ļaužu pulki apstāja Viņu un Viņa mācekļus, skaļi pieprasīdami jaunus brīnumus. Priekšā drūzmējās ļaudis, kas alka sensāciju, traucēdami Viņam tikt pie tiem, ko Viņš gribēja mācīt. Turklāt sanāca lieli pulki slimo un kroplo, lūgdami palīdzību un izdziedināšanu. Atkārtojās tas pats, kas bija noticis Kapernaumā. Neievērodami likumus un paražas, Viņu apstāja pat spitālīgie. Valdība par to bija saniknota un apjukusi. Tagad bija sašutuši ne tikai laicīgie valdītāji un garīdznieki, bet arī to laiku ārsti, kas nojauta, ka tos var izputināt šis cilvēks, ko viņi sauca par šarlatānu un krāpnieku, kurš posta tautas veselību, kas drošībā var justies tikai viņu (ārstu) aizgādībā.

Jēzus bija spiests pārtraukt kalpošanu :u ī šajā vietā un devās uz citu ciemu.

Otrs notikums, kas piesaistīja vispārēju uzmanību, saistās ar Galileju, kur Viņš sludināja kādā mājā. Sprediķa vidū, negaidīti Viņam un Viņa mācekļiem, nojumta, kas apjoza pagalmu, ļaužu vidū tika nolaista gulta, kurā gulēja triekas ķerts cilvēks. Draugi pierunāja nelaimīgo ļaut sevi piecelt un pēc tam nolikt Jēzum priekšā, lai pievērstu skolotāja uzmanību. Stāsta, ka Jēzu aizkustinājuši slimnieka draugu izmisīgie lūgumi palīdzēt un lielā ticība, kas viņos modinājusi tādu enerģiju. Viņš pārtraucis Savu runu un slimnieku vienā acumirklī izdziedinājis, kas ir pa spēkam tikai izciliem giuīgās dziedināšanas lietpratējiem.

Pēc tam nācis kāds gadījums pie Betsaidas, kas no vienas vietas bija nosēta ar ārstnieciskiem avotiem, kur slimie un kroplie nāca, lai atgūtu veselību. Daudzus slimniekus pie avotiem atnesa viņu draugi vai kalpi, kas vājākos atspieda malā. Jēzus gāja cauri ļaužu pulkam. Viņa uzmanību piesaistīja kāds nelaimīgais, kas gulēja gultā tālu no avotiem. Viņam nebija nedraugu, ne kalpu, un viņam nepietika spēka, lai nokļūtu līdz ūdenim. Viņš balsī vaidēja un sūrojās p;u' savu rūgto likteni. Jēzus piegāja pie viņa un, uzmetis viņam stingru un valdonīgu skatienu, negaidot pavēlēja viņam balsī, kas prasa paklausību: «Ņem savu gultu un staigā!» Slimais bailēs uzcēlās un par lielu brīnumu sev un pārsteigumu ļaužu pulkam sajuta, ka kļuvis vesels un var brīvi pārvietoties.

Ari šī izdziedināšana izraisīja ne tikai ļoti lielu interesi, bet arī garīdzniecības antagonismu. Izrādās, tas notika sestdien, bet baznīcas likumi aizliedza šai dienā jebkādu dziedināšanu. Sašutumu izraisīja arī tas, ka slimais sestdien strādāja, pēc lzdziedinātāja pavēles nesdams savu gultu. U11 labā dievticīgā tauta, garīdzniecības sakūdīta, sāka pelt un gānīt Izdziedinātāju un slimnieku, kā to darījuši dievticīgi formālisti visās zemēs un visos laikos, pat mūsu dienās. Turēdamies pie likuma burta, šie cilvēki neievēro tā garu, aizraudamies ar ārējām izpausmēm, viņi neizprot to īsto nozīmi, kāda slēpjas katrā rituālā.

Nebaidīdamies no vētras, kas sacēlās ap Viņu, Jēzus droši devās uz templi. No visām pusēm atskanēja pretrunīgas balsis un domas. No vienas puses Viņu aizstāvēja izdziedinātais slimnieks un tie, kas atzinīgi novērtēja šo notikumu. Viņi skaļi apsprieda tā taisnīgumu. Bet pret šo mazākumu nostājās šī ciema ticīgie, draudēdami sestdienas svētīšanas pārkāpējam un prasīdami Viņu sodīt. Vai tiešām šim augstprātīgajam

Nācarietim bija tiesības tā neievērot senos Mozus likumus? Protams, nē! Tas prasīja sodu! Un Jēzum atkal draudēja sitieni un varbūt pat nāve, kur īstticīgā tauta bija tik svētulīga.

Jēzus vienmēr sacēlās pret aplamu formālismu un tumsonīgu fanātismu attiecībā uz «svētajām dienām», ko stingri ievēroja zināma ļaužu suga. Šajā gadījumā, tāpat kā citos gadījumos, sevišķi ar saviem jaunajiem mācekļiem doto atļauju sestdien plūkt vārpas bada remdēšanai Jēzus pārkāpa stingro «dzelzs likumu», ka jāievēro sestdiena. Viņš vienmēr uzskatīja, ka «Sestdiena radīta cilvēkiem, nevis cilvēki Sestdienai». Skolotājā nebija nekā puritāniska, un var tikai brīnīties, ka cilvēki, pazīdami Viņa uzskatus un valkādami Viņa apģērbu, teorijā un praksē rīkojas pretēji Viņa mācībai.

Jēzus, pūļa neiecietības un liekulības vēlreiz padzīts, atgriezās Galilejā, kur Viņš atrada patvērumu un atpūtu, un kur Viņš visvairāk strādāja. Galilejā Viņam bija daudz draugu un piekritēju, un Viņš tur bija lielākā drošībā nekā Jeruzalemes apkaimē.

Uz Viņa sprediķiem vienmēr pulcējās daudz ļaužu, un jaunatgriezto skaits sasniedza tūkstošus. Ciematā bija daudz Viņa izdziedinātu cilvēku, Viņa vārdu pieminēja katrā būdiņā.

Pēc atgriešanās Viņam sākās jauns darba posms.

Tā kā Viņa darbības loks bija ļoti paplašinājies. Viņš vairs nevarēja visur paspēt, tāpēc Jēzus nolēma kalpošanu sadalīt starp divpadsmit pašiem spējīgākajiem mācekļiem.

Un, kā vienmēr svarīgos gadījumos, Viņš meklēja vientulību, lai gremdētos pārdomās un uzkrātu jaunus garīgos spēkus, pirms Saviem divpadsmit mācekļiem galīgi dot augstāko varu to misijas pildīšanai. Nakti Viņš pavadīja kalnā pie Kapernaumas, bet nākamajā rītā nokāpa lejā, bezmiega dēļ būdams fiziski noguris, bet garīgi pieņēmies spēkā.

Pēc tam Viņš sasauca visus divpadsmit un slepenā sapulcē atklāja tiem dažus lielus noslēpumus, dodams ;trī norādījumus par dziedināšanu un aicinādams tos būt uzticīgiem Viņam un Viņa darbam.

Evaņģēlijos ļoti maz stāstīts par mācībām, ko Jēzus divpadsmit mācekļiem deva viņu turpmākajam darbam. Un lielākā daļa rakstu pētnieku iet tālāk, nepadomājot par apbrīnojami augsto prāta un gara attīstības līmeni, ko bija sasnieguši mācekļi, no zvejniekiem un citiem vienkārša darba darītājiem kļūdami par augsti attīstītiem cildenu garīgo patiesību sludinātājiem. Šī vispārīgā pieeja sevišķi pārsteidzokultistus, kas zina, cik grūts ir jaunatgriezto ceļš līdz atklāsmei un augstākajām pakāpēm, kam jāiziet cauri, lai kļūtu par skolotāju. Okultists saprot, kādu darbu Jēzus paveica šo cilvēku garīgo īpašību attīstīšanai, lai

padalītu tos par cienīgiem Savas mācības pārstāvjiem. Pēc okultisma leģendām, Jēzus ar Saviem izraudzītajiem mācekļiem apguva sistemātisku izglītības kursu, straujā tempā vezdams tos pa mistisko sasniegumu un okulto zināšanu pakāpieniem, kamēr tie bija sagatavoti saņemt Viņa pēdējos norādījumus. Un tieši tajā dienā, p;u kuru mēs runājam, Viņš darīja tiem zināmus šos pēdējos noslēpumus.

Jāatceras, ka mācekļi bija apveltīti ar okultiskiem dabas spēkiem, kas tiein ļāva tāpat kā Jēzum darīt izdziedināšanas «brīnumus». Nevar pieļaut domu, ka tik augstas pakāpes skolotājs būtu atļāvis Saviem skolniekiem izmantot tik varenu spēku, tos pamatīgi neiepazīstinājis ar šiem spēkiem un nenorādījis labākos šo spēku lietošanas paņēmienus. Bet, lai to aptvertu, vispirms vajadzēja apgūt galvenās dabas patiesības, kuras varēja izprast, tikai apgūstot lielās esības zinātnes pamatpatiesības.

īsi sakot, kā stāsta leģendas, divpadsmit mācekļi tika pakāpeniski vadīti uz augstākajām okulto brāļu pakāpēm, kur Jēzus bija loceklis un Skolotājs. Apvienojis vienā veselumā plašas okultās zināšanas un daudzas mistiskās mācības, tā izveidojot skaidru un vienkāršu sistēmu, Viņš ;u to pamatīgi iepazīstināja tos, ko Viņš bija izraudzījies par Saviem līdzstrādniekiem un darba turpinātājiem pēc Savas nāves, kas Viņu, kā Viņš zināja, drīz vien gaidīja.

Mistiskā kristiānisma skolniekam, kas grib izprast pēc Kristus nāves radītās agrīnās kristīgās baznīcas noslēpumu, vispirms pilnīgi jāapgūst viss teiktais.

Ticīgie un Kristus sekotāji vien nebūtu varējuši tik sekmīgi izplatīt Kristīgo kustību. Parasti, kad organizācijas vadītājs nomirst, tā izirst vai zaudē spēku, izņemot tos gadījumus, kad vadonis spējis «nodot savu garu» izraudzītiem sekotājiem. Jēzus to bija izdarījis. Bet šis «gars» varēja tikt nodots tikai tādiem cilvēkiem, kas bija dziļi izpratuši Viņa mācības galvenās patiesības un noteikumus.

Jēzus sludināja atklāti lieliem ļaužu pulkiem un arī slepeni — divpadsmit apustuļiem. Šo faktu apstiprina daudzas Evaņģēlija nodaļas, un tas ir labi zināms agrīnās baznīcas tēviem.

Minētajā dienā Jēzus saviem divpadsmit mācekļiem izskaidroja pēdējās lielās pamatpatiesības, un kopš tā laika Viņš pret tiem izturējās kā pret skolotājiem, nevis kā pret parastiem skolniekiem. Un no šīs pēdējās mācības radās Kalna svētruna.

Kalna sprediķis, kas ir pati pilnīgākā un brīnišķīgākā Jēzus runa, tika teikts pēc divpadsmit mācekļu izraudzīšanas. Un tas bija domāts

galvenokārt viņiem, nevis lielajiem ļaužu pulkiem, kas bija sanākuši. Viņš zināja, ka šie divpadsmit Viņu sapratīs un pārņems no Viņa slepenās pamācības. Un, gandrīz aizmirsis lielā ļaužu pulka klātbūtni. Viņš šiem divpadsmit izraudzītajiem izskaidroja šīs pamācības.

Kalna svētrunu var saprast tikai ar slepeno mācību palīdzību. Tās atver saprāta durvis uz daudzu Viņa mācību mistiskās nozīmes un izteicienu izpratni. Vienā no nākamajām šīs sērijas nodaļām mēs sīki apspriedīsim šīs lielās svētrunas slēptāko domu, tāpēc pašalaik to tuvāk neizskaidrosim, labāk pievēršoties tālākajām Skolotāja darba gaitām.

Dažas dienas pēc Kalna svētrunas skolotājs atstāja Kapernaumu un sāka staigāt no pilsētas uz pilsētu, parasti visur apmeklēdams Viņa paša izveidotos mācību centrus. Šajā ceļojumā Jēzus veica okultisku varoņdarbu, kas pierādīja, ka Viņš ir viens no augstākajiem okulto brāļu adeptiem, jo citādi Viņš nebūtu bijis apveltīts ar tādu brīnumainu spēku. Pat daži augstākie austrumu skolotāji būtu atteikušies uzsākt tādu darbu.

Viņa grupa lēni gāja uz priekšu kādas nelielas pilsētas virzienā, kad tā sastapās ar pretimnākošu bēru gājienu. Pēc galilejiešu paražas priekšgalā gāja sievietes, kas dziedāja bēru dziesmas. Šai valstī bija pieņemts, ka arī svešzemnieki, satopoties ar bēru gājienu, tam pievienojas. Daudzi no Jēzus grupas pievienojās procesijai un dziedāja līdz ar visiem.

Bet Jēzus izturēšanos ar sašutumu uzņēma visi, kas stingri ievēroja atzītās paražas. Piegājis pie nestuvēm, Viņš aizšķērsoja nesējiem ceļu un pavēlēja likt tās zemē. Gājiena dalīnieki sāka klusu kurnēt un daži pagājās uz priekšu, lai norātu iedomīgo svešnieku, kas uzdrošinājās aizskart nelaiķi. Bet Jēzus sejas izteiksmē bija kaut kas tāds, kas viņus atturēja. Ļaužu pulku pārņēma dīvaina sajūta. Daudzi pavadītāji pazina Jēzu, un daži no tiem, kas agrāk bija redzējuši Viņa (kultos brīnumus, sāka sačukstēties, ka notiks kaut kas neparasts. Tad visi apstājās apkārt Skolotājam, kas stāvēja pie mirušā.

Mirušais bija jauneklis, kura māte stāvēja viņam līdzās ar bālu seju un izplestām rokām, it kā gribēdama viņu aizsargāt no svešzemnieka pieskaršanās. Bet Viņš to uzskatīja ar mīlestības pilnu skatienu un ar dziļu līdzjūtību balsī sacīja: «Māt, neraudi — pārstāj bēdāties!» Nobijusies, bet izjuzdama Viņa ietekmes spēku, tā ;u lūgumu acīs paskatījās uz Viņu, ar savu mātes mīlestību tā bija pamanījusi jaunu izteiksmi Viņa acīs, un tās sirds sāka strauji pukstēt brīnišķā cerībā uz kaut ko, pašai nezinot, kas tas būs. Ko nozīmēja Nācarieša vārdi? Viņas puisēns bija miris, un pat tas Kungs taču nekad netraucēja miesas, ko gars jau bija pametis. Un tomēr — ko nozīmēja šie vārdi, kāpēc tik strauji sita un lēkāja viņas sirds?

Tad Skolotājs ar valdonīgu kustību lika ļaužu pulkam atkāpties, tā ka pie mirušā palika tikai Viņš ar māti. Un notika kaut kas dīvains un brīnišķīgs. Pievērsis skatienu mirušā sejai, Skolotājs sāka sasprindzināt visu Savu gribas spēku. Varēja redzēt, kā Viņš ar lielu sasprindzinājumu cenšas tikt pie augstākajiem spēkiem — mācekļi, kam Viņš bija atklājis okultos noslēpumus, saprata Viņa nodomu un nobālēja, jo tie zināja, ka Viņš ne tikai atdeva Savu dzīvības spēku nelaiķim, lai atdzīvinātu tajā pranu, bet arī veica vienu no viscildenākajiem un grūtākajiem okultajiem varoņdarbiem — atsauca atpakaļ no Astrālās plāksnes augstākos pavadoņus un Astrālo ķermeni — pašu jaunekļa dvēseli, lai ieliktu to atpakaļ mirstīgā apvalkā, ko Viņš atkal piepildīja ar dzīvības spēku un enerģiju. Tie zināja, ka Viņš ar milzīgu gribas piepūli pavērsa atpakaļgaitā nāves procesu. Un, pilnīgi apzinādamies viņu priekšā notiekošā brīnuma īsto nozīmi, viņi drebēja un tikko elpoja.

Ļaužu pulkā bija dzirdami izsaucieni: «Ko Viņš teica mirušajam?» — «Celies, jaunekli! Atver acis! Elpo brīvi! Es tev saku, celies augšā!» — Šis svešzemnieks* uzdrošinās mest izaicinājumu pašam Dievam!

Mirušais atvēra acis un skatījās apkārt milzīgā izbrīnā. Viņa krūtis sāka smagi celties, it kā cīnoties par jaunu dzīvi. Pēc tam pacēlās rokas, sakustējās kājas — viņš piecēlās un neskaidri ierunājās. Pēc tam viņš pazina māti un apkampa to, skaļi ieraudādamies. Mirušais atdzīvojās — viņa miesas atgriezās dzīvē.

Un visus pārņēma bailes; procesijas dalībnieki aizskrēja katrs uz savu pusi, tikai raudošie māte un dēls palika stāvam, liedami asaras aiz mīlestības un prieka, aizmirsdami pat Skolotāju un Viņa sekotājus.

Tie atgāja sāņus un attālinājās. Bet vēsts par brīnumu strauji izplatījās no pilsētas uz pilsētu līdz pašai Jeruzalemes galvaspilsētai. Cilvēki brīnījās vai šaubījās atkarībā no sava rakstura, bet laicīgie un garīgie valdnieki atkal sāka domāt par to, vai šis cilvēks nav bīstams, vai Viņš napdraud noteikto kārtību un ieražas.

Savās ceļinieka gaitās Jēzus kādreiz tika uzaicināts mājās pie kāda cienījama vīra pilsētā, kur Viņš sludināja. Šis cilvēks piederēja pie farizejiem, kas izcēlās ar pārmērīgu dievbijību, ievēroja visas ceremonijas un rituālus un pastāvēja uz likuma burta precīzu izpildi. Farizej i bija īstticīgo tautas sevišķi īstticīgais centrs. Viņi bija «neparasti labi» baznīcas un sabiedrības locekļi. Līdz šai dienai farizejisms ir «dievbijīgas izlikšanās» sinonīms.

Nav saprotams, kāpēc tieši farizejs ielūdza pie sevis Skolotāju. Varbūt uz to viņu mudināja ziņkārība vai vēlēšanās dzirdēt no viesa kādus paskaidrojumus vai atzinumus, kas vēlāk varētu tikt izmantoti pret Viņu. Katrā gadījumā ielūgums bija izteikts un tika pieņemts.

Skolotājs ievēroja, ka saimnieks neievēro dažus sīkus pagodinājumus, ko jūdi parasti parāda Sev līdzīgas kārtas viesiem. Viņa matus neiezieda ar dārgu eļļu, kā tas šādā mājā būtu klājies, lai apliecinātu cieņu viesim. Bija skaidrs, ka pret Viņu izturas drīzāk kā pret «dīvaini» vai «jokdari», nevis kā pret draugu. Taču Viņš nekā neteica, atstādams šo necieņu bez ievērības. Un sākumā pusdienas noritēja gludi.

Saimnieks un viesis bija atlaidušies pēc austrumnieku paražas un pārrunāja dažādus tematus, kad negaidīti zālē pēkšņi ienāca sieviete. Pēc tēipa v;uēja spriest, ka viņa pieder pie vieglas uzvedības sievietēm, kuru bija daudz visās Austrumu pilsētās. Viņa bija spilgti ģērbusies, un viņas vaļā atlaistie mati krita uz pleciem, kā tas šajā valstī bija parasts šādām sievietēm. Savu skatienu pievērsusi Skolotājam, tā klusu tuvojās Viņam par lielu nepatiku saimniekam, kas baidījās no skandāla, jo bija pārliecināts, ka Skolotājs izteiks rājienu par to, ka tā uzdrošinājusies nākt pie Viņa, garīgā Skolotāja.

Bet sieviete aizvien vairāk tuvojās Viņam, beigu beigās noliekdamās tik zemu, ka tās galva skāra Viņa kājas, un sāka skaļi raudāt. Neilgi pirms tam tā bija dzirdējusi Skolotāja sprediķi. Viņa mācības sētā sēkla, bija laidusi saknes un tagad uzziedēja tās sirdī. Sieviete bija atnākusi izteikt savu uzticību un pasniegt dāvanu kā cieņas apliecinājumu. Tā slacīja Viņa kājas asarām un slaucīja ar saviem garajiem matiem. Pēc tam tā skūpstīja Viņa kājas, apliecinot savu uzticību un dziļo cieņu.

Uz krūtīm tai bija ķēdīte ar mazu kastīti, pildītu ar dārgu smaržīgu eļļu, kas tai bija ļoti dārga. Tā bija rožu esence, iegūta no visretākajiem ziediem. Viņa atvēra kastīti un izlēja dārgo eļļu uz Skolotāja rokām un kājām. Viņš to nenorāja un pieņēma dāvanu pat no tādas devējas. Saimnieka galvā dzima viesa saprātu nonicinošas domas, un viņa smaidā bija redzams izsmiekls.

Tad Jēzus pagriezās pret to un ar smaidu sacīja: «Simon, tu pie sevis domā tā: Ja Viņš būtu pravietis, tad zinātu, kas un kāda sieviete pieskaras Viņam, jo viņa ir grēciniece.» Farizejs bija galīgi apjucis, jo Skolotājs ar okultās telepātijas palīdzību bijļ precīzi uzminējis viņa domas. Un pēc tam Skolotājs ar kautru smaidu pievērsa saimnieka uzmanību tam, ka šī sieviete izdarījusi to, ko viņš kā saimnieks bija aizmirsis izdarīt. Vai gan tā nebija nomazgājusi un apslaucījusi Viņa kājas, kā būtu darījis pats farizejs, ja tas savu viesi būtu uzskatījis par šī goda cienīgu? Vai gan tā neiezieda Viņu ar dārgu eļļu, kā saimnieks būtu ieziedis goda viesi? Vai gan tā nebija dāvājusi pat Viņa kājām to skūpstu, ko saimnieks pēc paražām deva cienītam viesim uz vaiga. Bet par šīs sievietes uzvedību Viņam viss bija zināms, un Viņš tai piedeva. «Viņas grēki, kuru bija daudz, ir piedoti, jotā daudz mīlējusi.» Un, griezdamies pie sievietes, Viņš teica: «Ej ar mieru. Tev tavi grēki piedoti.» Un sieviete aizgāja ar jaunu izteiksmi sejā un ciešu apņēmību sirdī, jo Skolotājs bija viņai piedevis un viņu svētījis.

Bet Jēzus ar šādu izturēšanos iemantoja farizeja un viņa draugu ienaidu. Viņš bija uzdrošinājies izteikt saimniekam pārmetumu viņa paša namā un pie tam piesavinājies svētās tiesības piedot grēkus, kur šīs tiesības varēja baudīt vienīgi augstākie tempļa garīdznieki, kad tie bija izdarījuši zināmus rituālus un ziedojuši uz altāra. Viņš meta izaicinājumu garīdzniecībai un darīja to namā, kas piederēja visstingrākajam formālisma sargam un varas piekritējam — Farizejam.

Šajā gadījumā Jēzus parādīja ne tikai Savu uzskatu plašumu, savas mīlestības universāluinu un Savu drosmi nosodīt nīstamo formālismu pat tā uzticīgā aizstāvja pilī, bet arī Savu attieksmi pret sievietēm. Ebreju tauta sievietes maz cienīja. Tika uzskatīts, ka tās nav cienīgas sinagogā sēdēt blakus vīriešiem. Uzskatīja arī par nepieklājīgu pieminēt tuvās sievietes sabiedrībā. Viņām visās lietās vajadzēja pakļauties vīriešiem, un tas, ka viņas pildīja vissvētākos dabas uzticētos pienākumus, tika uzskatīts par nepiedienīgu.

It sevišķi pret kritušajām sievietēm Jēzus vienmēr izturējās iejūtīgi. Viņš redzēja, kādiem pārbaudījumiem tās tiek pakļautas, un Viņš saprata to sociālā stāvokļa cietsirdību. Jēzus juta, cik netaisnīgi tas ir, ka vīrieši var atļauties zināmu vaļību, nezaudējot ar to cieņu, turpretim sievietes, kas atļāvušās to pašu, sabiedrība nicina un ar kaunu padzen. Viņš vienmēr bija gatavs tās aizstāvēt un allaž dziļi pārdzīvoja tām nodarīto pārestību. Kādreiz, kad Viņu mudināja nosodīt sievieti, kas bija kļuvusi neuzticīga vīram, Viņš teica: «Kas nojums ir bez grēka, tas lai pirmais met akmeni uz viņu!» Nav brīnums, ka atstumtā sieviete skūpstīja Viņam kājas un lēja pār Viņu dārgo eļļu. Viņš bija draugs tādām kā viņa.

SEPTĪTĀ NODAĻA BEIGU SĀKUMS

Jēzus joprojām strādāja, apceļodams visu zemi, sludinādams pilsētās un ciemos un pulcinādams aizvien jaunus klausītājus. Viņš piemērojās saviem klausītājiem, ikvienam sniegdams to, kas tam vajadzīgs, un nepieļaudams kļūdu palikt tautai nesaprasts. Viņš ļaužu pulkiem izklāstīja mācības, ko katrs v;irēja saprast, un tikai šaurā savu sekotāju lokā izskaidroja slepenās mācības, zinot, ka Viņi tās varēs saprast. Ar to Viņš pierādīja Savu dziļo cilvēku izpratni, turklāt sekojot mistiķu paraugam, kļūdīgi necenšoties skaidrot garīgo augstāko matemātiku skolniekiem, kas apgūst okultās saskaitīšanas, atņemšanas, reizināšanas un dalīšanas likumus. Viņš Savus skolniekus brīdināja no tā un pat teica, lai tie «nekaisa pērles cūkām».

Kādu vakaru Viņš ar Saviem mācekļiem Ģenecaretes ezerā iekāpa laivā. Spraigā dienas darba nogurdināts, Viņš iemiga dziļā miegā, no kura Viņu pamodināja zvejnieku un līdzbraucēju satrauktie kliedzieni un troksnis. Uz ezera bija sacēlusies stipra vētra. Viļņi tā šļakstījās laivā, ka uztraucās pat pieredzējušie zvejnieki, kas vadīja laivu. Buras tika norautas, un stūre salūza, tā ka vairs nebija iespējams laivu vadīt. Zvejnieki izbijušies modināja Jēzu, lūgdami Viņu tos glābt: «Kungs! Kungs! Palīdzi, kamēr mēs neesam aizgājuši bojā. Laiva grimst! Glāb mūs!»

Jēzus piecēlās un, likdams lietā Savu okulto varu, pavēlēja vētrai apklust un viļņiem norimt. Pēc Austrumu okultistu parauga Viņš Savas pavēles izteica vārdos. Vārdiem pašiem par sevi nebija nozīmes, bet Viņš ar to palīdzību noraidīja koncentrēto domu un gribu, parādot Savu okulto spēku.

Zvejnieki, kas tur bija klāt un vēlāk izplatīja vēsti par šo ļaužu vidū darīto brīnumu, neizprazdami notiekošā okulto nozīmi, domāja, ka

Viņš griežas tieši pie vētras un ūdeņiem, norādams tos un pavēlēdams nomierināt vētru.

Viņi nesaprata, kāds garīgais process slēpjas aiz šiem vārdiem, un savā vientiesībā domāja, ka Viņš tiešām norājis vēju un nomierinājis viļņus, visi okultisti zina, ka saskarē ;u' materiāliem apstākļiem vienmēr vieglāk un vienkāršāk vadīt gribas spēku, griežoties pie šiem apstākļiem «ar vārdiem», it kā tie būtu apveltīti ar saprātu un varētu tos saprast. Paklausot Skolotāja domai un gribai, vēji un viļņi norima. Ezera virsma pamazām nomierinājās, laiva vairs nešūpojās, un zvejnieki, atkal brīvi uzelpodami, sāka labot mastu un stūri. Strādājot tie brīnījās un vaicāja cits citam: «Kas tas tāds, ka viņš arī vējiem un ūdeņiem pavēl, un tie viņam paklausa?» Bet Jēzus skumji raudzījās uz tiem un sacīja: «Ak jūs, mazticīgie! No kājūs izbijāties?»

Mistiķiem šķiet dīvaini, ka ļaudis Evaņģēlijā lasa par šo notikumu un citiem tam līdzīgiem gadījumiem un redz tajos vienīgi kāda pārdabiska spēka darītu brīnumu atstāstu. Lasītājam, kas pamatīgāk iepazinies ar Jaunās Derības pierakstiem un galvenajām patiesībām, lai cik tie arī būtu nepilnīgi, tie šķiet pilni ar izciliem okultiem norādījumiem, tik skaidri izteiktiem, ka tie, varētu likties, jāsaprot ikvienam. Bet nē — aizvien vēl spēkā vecā patiesība: katrs izlasa to, kam viņš nobriedis, katram pašam grāmatā kaut kas jāieliek, pirms smelties kaut ko no tās; tam, kam ir, tiks dots.

Šajā ceļojumā vēl otru reizi izpaudās okultais spēks, ko baznīcas skolotāji bieži noklusē vai ;uī, to atstāstot, mēģina «iztulkot» tā skaidro jēgu. Mūsdienu materiālistiskais domāšanas veids nostiprinājies pat baznīcās un novedis pie tā, ka galīgie skolotāji un sludinātāji izvairās atzīties, ka viņi «tic gariem» un tiem līdzīgiem astrālās pasaules fenomeniem.

Nokļuvuši ezera otrā pusē, visi izkāpa krastā, un Jēzus ar saviem mācekļiem devās uz pilsētu. Iedami gar klintīm, kas apjoza krastu, viņi pamanīja divas dīvainas figūras, kas sāka viņiem sekot, kaut ko neskaidri murminot. Abi vājprātīgie — viņi izrādījās tādi — pienāca tuvāk, un viens kaut kā dīvaini sāka runāt ar Skolotāju, lūgdams atbrīvot tos no nelabajiem, kas viņos iemājojuši. Viņš skaļi iesaucās: «Ak Jēzu, Dieva Dēls, iežēlojies par mums un atbrīvo mūs no nelabajiem, ko mēs esam sevī ielaiduši!»

Evaņģēlijs nekā nestāsta par šī nešķīsto garu uzbrukuma cēloņiem, un sludinātāji nelabprāt kavējas pie šīs vietas vai iuī cenšas to izskaidrot kā vājprātīgo maldus. Taču okultiskās leģendas vēsta, ka abi vājprātīgie bija krituši par upuri saviem nesaprātīgajiem izmēģinājumiem psihisko fenomenu sfērā, piemēram, «garu izsaukšanā» ar melnās maģijas palīdzību. Citiem vārdiem sakot, šie abi bija izdarījuši eksperimentus ebreju nekromantijas (buršanas) jomā — izsaukuši un piesaukuši bezķenneniskus astrālus gar us, kas pēc tam atteikušies atgriezties savā sfērā, iemiesojušies pašu izsaucēju fiziskajā organismā un tur arī palikuši, padarot tos par maniakiem vai vājprātīgajiem, kuri tad mitinājās klinšu alās. Mēs negribam par to plašāk stāstīt, tikai vēlamies sniegt okultisku skaidrojumu šim slikti izprastajam Jēzus «brīnumam», kas visiem okultistiem ir ļoti skaidrs.

Jēzus pilnīgi izprata šīs nelaimes pirmcēloņus un ar sava okultā spēka palīdzību tūlīt sāka dzīt ārā šos ieperinājušos astrālos garus. Drīz vien no tuvējiem kalniem bija dzirdami kliedzieni, un liels cūku bars aizjoņoja pāri kalnam, metās lejā pa stāvo krauju un noslīka. Evaņģēlija atstāstā skaidri teikts, ka nešķīstie gari, iznākuši no cilvēkiem, iemājojuši cūkās un tās no izbīļa metušās ūdenī un noslīkušas. Jēzus tieši un asi griezies pie nelabajiem, nosaucot tos par «nešķīstiem gariem», un pavēlējis tiem «iet ārā» no šiem cilvēkiem.

Izglitoti okultie skolnieki saprot, kāpēc astrālo gar u aizdzīšanai uz to eksistences steru tika izraudzītas cūkas, bet mēs par to nevaram sīkāk stāstīt šajā grāmatā, kas domāta lasīšanai visiem.

Nelabā apsēstie gari atguva savu agrāko normālo stāvokli, un, kā stāsta, Skolotājs viņiem izskaidroja, cik nepareizi viņi rīkojušies, un pavēlējis uz visiem laikiem atteikties no nešķistiem izmēģinājumiem, kas viņiem beigušies ;u tik bēdīgām sekām.

Ja neskaita dažus izņēmumus, baznīca un sludinātāji uzskata par labāku nerunāt par sātaniem, demoniem u. tml., kas tik bieži pieminēti Bībelē. Viņi uzskata, ka tie, kas rakstījuši par Jēzus kalpošanu un ar to saistītajiem notikumiem, droši vien bijuši māņticīgi un ticējuši tā laika bezjēdzīgajai «demonoloģijai» (kaut gan viņi šos rakstītājus uzskata par «cilvēkiem ar iedvesmu»). Viņi neatzīst to faktu, ka pats Jēzus atkārtoti griezies pie šiem gariem, pavēlēdams atstāt tos, kuros tie bija iemājojuši. Vai tiešām baznīca uzskata, ka ari Skolotājs būtu bijis neizglītots, lētticīgs zemnieks, tikpat māņticīgs kā apkārtējie ļaudis?

Varētu likties, ka tas tiešām tā. Mēs šo nosodījumu neattiecinām uz katoļu baznīcu, jo tās vadītāji atzina lietas būtību un brīdināja savus sekotājus neizdarīt eksperimentus nekromantijas jomā jeb bezmiesīgu astrālo garu izsaukšanā.

Okultā mācība skolniekus iepazīstina ar dažādām eksistences sfērām, kurās katrā ir savi iemītnieki. Tā norāda, ka astrālajā sfērā mīt be/.miesīgi gari, kurus nedrīkst pārcelt uz mūsu sfēru. Tā brīdina no mēģinājumiem izsaukt un piesaukt šos nevēlamos citas steras iemītniekus. Tāda izsaukšana notika senajos laikos un viduslaikos. Žēl, ka daži mūsdienu psihes pētnieki neievēro šos brīdinājumus un tādējādi riskē tikt pakļauti sava bezprāta nopietnajām sekām. Mēs ļoti noteikti iesakām saviem lasītājiem nenodoties šādiem bezprātīgiem eksperimentiem astrālo sfēru fenomenu jomā. Kāds rakstnieks «psihismu» trāpīgi salīdzinājis ar lielu mašīnu, kas ievelk cilvēku savos zobratos un neizbēgami iznīcina. Neejiet par tuvu zobratiem!

Šis Jēzus «brīnums» sacēla lielu uztraukumu, un sāka skanēt apsūdzības, ka Viņš savos klejojumos iedzen nelabos lopu baros un tādējādi iznīcina tos.

Garīdzniecība uzkurināja šo noskaņojumu un uzturēja neuzticības, naida un baiļu jūtas pret Skolotāju. Šī neuzticība un naids pamazām auga īstticīgo iedzīvotāju vidū. Jau tika sēta Golgātas sēkla. Naids un liekulība briedēja gan sēklas, gan augļus.

Jēzus atgriezās Kapernaumā, un uz šo pilsētiņu atkal sāka plūst cilvēki, kas meklēja zināšanas un gribēja tikt izdziedināti. Visur izplatījās Viņa darīto brīnumu slava, un no tālienes tika vesti slimnieki, lai Skolotājs viņiem pieskartos.

Šai laikā pie Jēzus atnāca kāds cilvēks, vārdā Jairs, kas bija sinagogas priekšnieks. Viņam bija divpadsmitgadīga meitiņa, tik nopietni slima, ka ārsti viņas stāvokli uzskatīja p;u bezcerīgu. Jairs steidzās pie Jēzus, nokrita Viņa priekšā ceļos un lūdza glābt viņa mīļo meitiņu, kamēr tā nav vēl aizgājusi aiz tumšajiem nezināmā vārtiem. Skolotājs iežēlojās par tēva bēdām un, pārtraucis sprediķi, devās uz Jaira māju. Viņa prāts bija koncentrējies uz izdziedināšanu, Viņa organismu pārpildīja dzīvības spēki, kas bija izsaukti priekšā stāvošā darba veikšanai. Pēkšņi Viņš juta pieskārienu pie Sava apģērba malas un tūlīt saprata, kas par lietu, sacīdams: «Es sajutu spēku, kas iznāca no Manis. Kas Mani aizskāra?» Viņiem tuvojoties Jaira mājai, no tās izskrēja kalpi un teica, ka priekšnieka meita ir mirusi. Tēvu pārņēma izmisums, jo viņš bija ļoti cerējis. Bet Jēzus viņam sacīja: «Nebīsties, tikai tici, un viņa taps izglābta.» Paņēmis līdzi Jāni, Pēteri un Jēkabu, Viņš iegāja mirušās istabā. Pabīdīdams malā raudošo ģimeni un sanākušos kaimiņus, Viņš sacīja: «Neraudiet! Viņa nav mirusi, viņa guļ.» Dzirdot šos Skolotāja vārdus, draugi un kaimiņi sāka paust sašutumu. Kā Viņš uzdrošinās ņirgāties par nelaiķi, kuru ārsti pametuši un kurai garīdznieki sāk jau izpildīt pēdējos svētos rituālus? Bet Skolotājs, nepievērsdams tiem uzmanību, uzlika roku uz bērna galvas un pēc tam saņēma Savās rokās viņas mazo, jau auksto rociņu. Tad notika kaut kas neparasts: mazās ki Otiņas sāka celties, bālie vaidziņi sāka sārtoties. Tad sakustējās rokas uu kājas, un vārgie locekļi sāka iztaisnoties. Atvērusi acis, meitiņa ar izbrīnās pilnām acīm uzlūkoja Dziedinātāju un kautrīgi uzsmaidīja Viņam. Tad Skolotājs lika dot bērnam paēst un, uzlūkojis viņu ar m;iigu skatienu, izgāja no istabas.

Pēc t;uri sākās parastie strīdi. Daži apgalvoja, ka atdzīvināta kāda cita, daži atkal teica, ka meitenīte bijusi tikai transā un tāpat būtu pamodusies. Vai tad pats Skolotājs nebija sacījis, ka viņa tikai aizmigusi? Jēzus neklausījās šajos strīdos un atgriezās pie Sava darba.

Kalpošana turpinājās. Savus mācekļus Viņš sāka sūtīt ilgākos ceļojumos, pilnīgi atklādams tiem okultos dziedināšanas paņēmienus. Viņi darbojās ļoti sekmīgi.

Valdība pievērsa uzmanību jaunā Skolotāja ietekmes augšanai, un Viņa darbību aizvien vairāk pavadīja sačukstēšanās. Baumas par Viņa mācību un darbību aizgāja līdz Herodam, kas tur saskatīja līdzību ar mācību, ko sludināja Jānis Kristītājs, kuru viņš bija nogalinājis, un saprata, ka pat ja cilvēki nomirst, viņu mācības gan turpina dzīvot. Nav brīnums, ka valdnieks, apzinādamies savu vainu, šausmās iekliedzās: «Tiešām, tas ir manis nogalinātā Jāņa gars, kas cēlies no kapa, lai man atriebtu!» Un valdība sūtīja uz Romu ziņu, ka te dzīvo kāds jauns fanātiķis, kurš ieguvis tūkstoš sekotāju visā zemē un kuru daudzi uzskata par Mesiju un nākamo Ebreju valdnieku. No Romas pienāca pavēle modri sekot šim cilvēkam, kas droši vien grib rīkot sacelšanos, un iesēdināt Viņu cietumā vai piespriest nāvessodu, tiklīdz ir pietiekami Viņa vainas pierādījumi.

Tai laikā Jēzus atradās pie mazas zvejnieku pilsētiņas Betsaidas. Tur piestāja krastā Viņa laiva, un Viņš cerēja dažas dienas atpūsties. Bet ak vai! Kur Viņš izkāpa krastā, bija sanācis liels ļaužu pulks, lūdzot no Viņa mācības un izdziedināšanu. Aizmirsdams' Savu fizisko un garīgo nogurumu, Viņš izpildīja tautas lūgumu. Viņš ar visu sirdi nodevās Savam darbam, dziedinādams cilvēkus un palīdzēdams viņiem. Pavisam ļaužu bija sapulcējušies kādi pieci tūkstoši, un pievakarē cilvēki sāka sūdzēties, ka nometnē nepietiek ēdamā, lai visus pabarotu. Sacēlās liels uztraukums, bija jau dzirdamas ne tikai žēlabas, bet arī lāsti. Garīgās vajadzības bija aizmirstas, sevi valdonīgi pieteica miesiskās vajadzības. Ko tur varēja palīdzēt?

Viņš pasauca pie Sevis tos, kam bija jārūpējas par šīs nelielās grupas ēdināšanu, un Sev par lielu sarūgtinājumu uzzināja, ka visi viņu krājumi sastāv no piecām maizēm un divām zivīm. Bet naudas nebija, tā ka viņi bija pilnīgi atkarīgi no iedzīvotāju viesmīlības un ticīgo ziedojumiem. Mācekļi deva Jēzum padomu atlaist tautu un teikt, lai visi atgriežas Betsaidā pēc pārtikas. Bet Jēzum tas nebija pa prātam, jo ļaužu pulkā bija daudz slimnieku, kas bija nākuši no tālienes, lai Viņu redzētu un lūgtu izdziedināšanu. Un Jēzus nolēma paēdināt tautu.

Viņš lika mācekļiem sasēdināt ļaudis pulciņos pa piecdesmit. Pēc tam lika atnest Viņam to trūcīgos barības krājumus, skatījās uz debesīm, svētīja to un deva mācekļiem izdalīt tautai. Mācekļi sāka dalīt ēdienu, saskatīdamies ar bailēm un pārsteigumu acīs. Vai tiešām viņu skolotājs bija zaudējis prātu? Bet ēdiens kaut kā vairojās un beigu beigās visi pieci tūkstoši bija paēduši. Un, kad visi bija paēduši, palika vēl daudz drusku, kuras savāca grozos un izdalīja pašiem trūcīgākajiem ļaužu pulkā.

Bet tad izcēlās nekārtības. Jūtot parādāmies spēku, kas spēj to vienmēr par velti paēdināt, paēdušo tautu pārņēma sajūsma, un atskanēja kliedzieni: «Mesija, Jūdu ķēniņš! Dāvida dēls! Izraēlas valdnieks!» Paši drosmīgākie, bet varbūt spiegi, kas gribēja nostādīt Jēzu neveiklā stāvoklī, aicināja pūli saliedēties un ar Jēzu priekšgalā iet no pilsētas uz pilsētu līdz pašai Jeruzalemei, lai tur celtu Viņu Izraēlas tronī. Jēzus saprata, kādas briesmas draud Viņa misijai, un atrunāja drosminiekus no šī plāna, bet, baidīdamies no valdības iejaukšanās, Viņš tiem divpadsmit lika ņemt laivu un irties uz ezera otru krastu. Jēzus Savus mācekļus sūtīja projām piesardzības dēļ, bet pats palika ar pūli, nebaidīdamies no draudošajām briesmām.

Viņš aizgāja kalnos un pavadīja nakti pārdomās. Agri no rīta Viņš ieraudzīja, ka uz ezera sacēlusies vētra un mazajai laivai ar viņa mācekļiem draud briesmas: to viegli varēja aprīt viļņi. Viņam gribējās būt kopā ar tiem, lai tos mierinātu un remdinātu. Tā kā nebija pa rokai laivas, Viņš droši iebrida ūdenī un žigli gāja laivas virzienā, gandrīz neapzinādamies okulto spēku, kas Viņam ļāva noturēties uz ūdens. Drīz vien Viņš panāca mācekļus, bet tie, ieraudzījuši tuvojamies gaišo tēlu, izbijās, domādami, ka tas ir gars vai spoks. Jēzus sacīja: «Tas esmu Es, nebaidieties!» Pēteris Viņam atbildēja: «Kungs, ja tas esi Tu, pavēli man aiziet pie Tevis pa ūdeni!» Un skolotājs ar smaidu tam pavēlēja: «Ej!» Pēteris, kurā ticība skolotājam bija pamodinājusi lielu okultu spēku, izlēca no laivas un sāka iet pa ūdeni, bet, pēkšņi zaudēdams ticību un drosmi, viņš zaudēja spēku un sāka slīkt. Tad Skolotājs paņēma Pēteri pie rokas un aizveda līdz laivai.

Pētera mēģinājumā iet pa viļņiem uzskatāmi parādās, kā ticība ietekmē okultā spēka izpausmi. Visi okultisti to apzinās un bez aklas ticības nemēģina darīt brīnumus. Viņi zina, ka tikai ticība dara brīnu mus. Kamēr Pēteris ticēja, viņš varēja stāties pretim dažiem dabas likumiem ar citu, mazāk pazīstamu likumu palīdzību. Bet, tiklīdz ticību uzveica bailes, viņš zaudēja spēku. Tas ir negrozāms okultisma princips, un stāstā par to, kā Pēteris gāja pa ūdens virsu, slēpjas ļoti daudz okultisku norādījumu — tiem, kas spēj tos saprast.

Laimīgi ticis krastā, Jēzus atkal ķērās pie Sava darba. Bet ezera viņā malā atstātie ļaudis bija saniknoti liii sūdzējās, ka viņu vadītājs tos piekrāpis un viņi palikuši bez maizes un zivīm. Viņi bija cerējuši, ka arī turpmāk tiks par velti ēdināti, tāpēc sāka gānīt skolotāju, ko vēl dienu atpakaļ bi ja suminājuši. Tā Jēzus, līdzīgi visiem citiem lieliem skolotājiem, izjuta pūļa nepateicību. Tie, kas alkst maizes un zivju, prasa, lai tos par velti ēdina un apģērbj, alkst brīnumu un prasa tos aizvien lielākā skaitā, allaž bijuši kā vērmele lielajiem patiesības sludinātājiem. Tā ir rūgta un nežēlīga patiesība, bet visiem skolotājiem un cītīgiem patiesības aizstāvjiem tas jāizbauda. Pūlis, kas šodien slavina savu garigo skolotāju, jau rīt spēj to saraustīt gabalos.

Kļūdīgi saprastā Jēzus labsirdība, kas Viņam lika paēdināt pūli ar okultā spēka palīdzību, noveda pie jauniem sarežģījumiem. Uzzinājuši p;ir notikušo, formā listi, farizeji un grāmatnieki sapulcējās ap Skolotāju un sāka Viņu apsūdzēt, ka tikuši pārkāpti garīdzniecības noteiktie rituāli un noteikums, ka īstticīgajiem jānomazgā rokas, pirms ķerties pie ēdiena. Tie apsūdzēja Viņu par ķecerību un nepareizu mācību, kas tautu novērš no parastajām ceremonijām un rituāliem. Jēzus saniknojās un ar sašutumu izsaucās: «Liekuļi! Jūs pieturaties pie cilvēku likumiem, bet neievērojat Dieva likumus! Jūs mazgājat rokas, bet nemazgājat savas dvēseles. Jūs esat akli aklo vadoņi un kopā ;u saviem sekotājiem jūs krītat grāvjos un peļķēs. Nost ar jūsu liekulību!»

Taču Viņa rīcības izraisītais sašutums nerima un Jēzus, sarūgtināts par neauglīgo zemi, kur ā Viņš sēja dārgās Patiesības sēklas, sapulcināja Savus sekotājus un devās uz klusāko Tīras un Sidonas novadu, lai atpūstos un pārdomātu jaunos darbības plānus. Viņš jau paredzēja beigu sākumu. Lai saprastu Skolotāja toreizējo stāvokli, jāatceras, ka Viņš allaž bija vienots ;u vienkāršo tautu, kas Viņu visur uzņēma ar sajūsmu. Kamēr Viņš bija tautas vidū, valdnieki neuzdrošinājās Viņam uzbrukt, baidīdamies no nopietnas tautas sacelšanās. Bet, kad tiem izdevās pabīdīt tautu malā, tie sāka vērsties pret Viņu un galu galā gandrīz panāca Viņa padzīšanu. Tie Viņu piespieda vairīties no lielajām pilsētām, un Viņš pieturējās pie mazāk apdzīvotiem novadiem. Pat tur Viņam sekoja valdības spiegi, mēģinādami dabūt Viņu savos tīklos.

Ap to laiku Jēzus paziņoja mācekļiem par Savu dievišķīgo izcelšanos, par ko Viņš vairs nešaubījās. Viņš tiem pastāstīja par Savu turpmāko brīvprātīgi izraudzīto likteni. Viņš tos pārliecināja negaidīt tūlīt Viņa darba augļus, jo Viņš bija sējis sēklu, kam augļi bija jānes pēc vairākiem gadsimtiem. Viņš tiem darīja zināmu mistisko noslēpumu, kas ir Viņa darba pamats un tiek nodots vēl tagad īpaši izredzētām okultajām brālībām. Bet pat šie izraudzītie ļaudis ar grūtībām aptvēra Viņa mācības īsto nozīmi, un kādreiz Viņš gandrīz nonāca līdz izmisumam, kad nejauši dzirdēja, kā mācekļi savā starpā strīdas par saviem gaidāmajiem augstajiem amatiem.

Jēzus juta, ka Viņam pienācis laiks atgriezties Jeruzalemē, lai tur nobeigtu Savu neparasto gaitu. Un Viņš devās uz Jeruzalemi, kaut gan apzinājās, ka ;u to Viņš Pats metas garīdzniecības un valdības lauvas rīklē. Tas bija ērkšķains ceļš, jo ar tuvošanos galvaspilsētai Viņa ienaidnieku skaits auga, un ienaids palielinājās. Kādā ciemā Viņam pat atteicās dot naktsmītni, kas Austrumu zemēs bija nedzirdēts notikums. Citviet Viņu apmētāja akmeņiem un stipri ievainoja. Pūlis bija pret Viņu naidīgi noskaņots un uz Viņa labdarību atbildēja ar lamām un zaimiem. Tāds liktenis ir patiesības nesējiem, kas Savas svētās pērles kaisa cūkām necienīga ļaužu pūļa izskatā. To daudzkārt savā darbā piedzīvojuši tie, kas strādā tautas labā. Un tomēr mums jādzird žēlošanās: kas netiek pausts pūlim? Atbildei uz šo jautājumu slēptākā mācība domāta tikai nedaudziem: kālab pastāv mocīšana, spīdzināšana, cietums, krustā sišana un tas, kas to aizstāj mūsu dienās.

Ceļā uz Jeruzalemi Jēzus iegriezās Peršu, netālu no Betānijas, kur dzīvoja pazīstama ģimene, kurā bija māsas Marta un Marija un brālis Lācars. Tur Viņš saņēma vēsti, ka Viņa draugs Lācars ir tuvu nāvei. Viņu lūdza atgriezties Betānijā, lai to dziedinātu. Bet Jēzus atteicās. Pagāja dažas dienas, un Jēzus devās uz Betāniju, paziņodams mācekļiem, ka Lācars ir miris. Un, nonākuši Betānijā, viņi pārliecinājās, ka Lācars tiešām ir miris un jau apglabāts. Jēzu uzņēma ļoti naidīgi. Šķita, ka tauta grib teikt: «Atkal atnācis tas viltvārdis ķeceris. Pat mirstošam draugam Viņš baidījās palīdzēt. Viņš zaudējis Savu spēku un tagad kritis negodā un apsmieklā!» Atnāca Marta un pārmeta Viņa vienaldzību un nokavēšanos. Jēzus tai teica, ka Lāciirstelsies augšām, bet tā apšaubīja Viņa vārdus. Pēc tam atnāca Marija, kuras patiesās bēdas līdz asarām aizkustināja Jēzu, kas bija redzējis tik daudz cilvēcisku ciešanu, ka Viņa acis jau gandrīz vairs neprata raudāt.

Skolotājs jautāja: «Kur jūs viņu esat likuši?» Un tie Viņu aizveda pie kapa, kas bija alā, bet Viņam sekoja pūlis, alkdams piedzīvot jaunus brīnumus no cilvēka, no kura tas baidījās un kuru tai pašā laikā ienīda un gānīja. Jēzus apstājās pie kapa un lika aizvākt tam priekšā aizvelto akmeni. Ļaudis saminstinājās, zinādami, ka tur guļ mironis, un juzdami tā līķa smaku. Bet, paklausīdami Skolotāja gribai, viņi tomēr novēla akmeni, un Jēzus nostājās pie tumšās kapa alas.

Dažus mirkļus Viņš stāvēja nekustēdamies, nodevies pārdomām un pilnīgai garīgai koncentrācijai. Viņa acis ieguva sevišķu izteiksmi, un no katra muskuļa bija redzams, ka Viņš sasprindzinājis visus Savus spēkus.

Pēc tam Viņš ar varenu gribas piepūli pamodināja visus Viņam pakļautos spēkus un stiprā balsī valdonīgi sauca: «Lācar, Lācar, nāc ārā!»

Tauta nostenējās šausmās, dzirdot šo pavēli mironim, kas jau sācis trūdēt, un sāka kurnēt, bet Jēzus turpināja: «Lācar, Lācar, es tev pavēlu: nāc ārā!»

Un tad notika kaut kas neticams: pie kapa alas parādījās spoks. Kājas un rokas tam bija autiem sasietas un seja aizsegta ar sviedrautu. Viņš mēģināja no visa tā atbrīvoties un tikt tuvāk gaismai.

Tas tiešām bija Lācars. Viņa ķermenis bija tīrs un maigs, kājaundzimušam bērnam. Jēzus bi ja darījis brīnumu, kura priekšā nobālēja viss, ko Viņš līdz šim bija darījis.

Satraukums, ko bija sacēlis šis pārsteidzošais brīnums, aizgāja līdz Jeruzalemei un atkal uzbudināja valdniekus. Tie nolēma šoreiz darīt tam galu un uz visiem laikiem iznīcināt kaitīgo šarlatānu.

Izsaukt ārā no kapa jau trūdēt sākušu mironi! Kādus viltus brīnumus Viņš vēl var pastrādāt lētticīgās tautas kārdināšanai? Šis cilvēks tiešām bija bīstams, un no viņa nekavējoties bija jātiek vaļā.

D;ižas stundas pēc tam. kad bija saņemta ziņa par Lācara augšāmcelšanos, sapulcējās ebreju garīdzniecības galvenā padome, sinedrions, ko steidzami sasauca, lai veiktu enerģiskus pasākumus pret nešķīsto viltvārdi, kas jau pārāk ilgi bija zaimojis noteikto kārtību un reliģiju. Nolēma Viņu pieveikt, iekāms Viņš atkal satrauktu tautu. Ebreju garīdzniecība brīdināja Romas vadību, ka galvaspilsētai tuvojas bīstams cilvēks, kas sevi dēvē par ebreju Mesiju un ir nolēmis vispirms gāzt tempļa valdniekus, bet pēc tam pasludināt sevi par Jūdu Ķēniņu un armi jas priekšgalā sacelties pret vareno Romu.

Tādējādi tika iedarbinātas visas sviras, un likuma kalpi gaidīja tikai izdevīgu bridi, lai Jēzus un Viņa sekotāju pirmās publiskās uzstāšanās reizē ieslodzītu tos cietumā kā sabiedrības, ticības un v;dsts ienadniekus. Saņēmuši šīs ziņas no jūdu valdības, Romas valdnieki uztraucās un gatavojās apspiest sacelšanos jau pašā iedīglī. Garīdzniecība atkal sapulcējās, un pēc augstā priestera Kajafas priekšlikuma tika nolemts, ka vienīgi viltvārža Mesijas nāve var apturēt nemierus, kas apdraud to varu.

Un tā — kauliņi bija mesti.

Bet Jēzus tai laikā atpūtās Betānijā, ap kuru pulcējās daudz ļaužu, kas steidza šurp no visām malām, lai paskatītos uz Lācaru. Cilvēki atkal bija atguvuši ticību Jēzum un skali ar sajūsmu slavēja Viņu. Bet vēl vakar tie bija Viņu nolādējuši un jau drīz tie kliegs: «Sit Viņu krustā!» Tāda ir cilvēku lielākās daļas daba. Kad Jēzu apcietināja, pie Viņa nepalika neviens — pat no divpadsmit izredzētajiem viens Viņu nodeva, otrs aizliedza, bet pārējie aizbēga. Un tādu cilvēku labā Jēzus bija dzīvojis un cietis!

ASTOTĀ NODAĻA dzĪves darba beigas

Lai mazliet atpūstos pirms ieiešanas Jeruzalemē, Skolotājs gribēja palikt vientulībā kādā mazapdzīvotā ciematiņā netālu no tuksneša. Viņš kopā ar divpadsmit mācekļiem nonāca Efraimā, Persā, Galilejas valstī.

Bet ari atpūta nebija ilga. Pirms pašām Lieldienām Jēzus sapulcināja Savus divpadsmit mācekļus un kopā ar viņiem devās ceļā. Dievlūdzēji, kas gāja uz galvaspilsētu, ar lielu ziņkārību sekoja šim ceļojumam. Izplatījās baumas, ka Jēzus gatavojoties savākt visus Savus spēkus un gāzt valdniekus. Jau bija zināms, ka sinedrions gatavojas Viņu sodīt, un tauta jautāja, kālab gan Viņam iet pretim ienaidniekam, ja ne ar nolūku to iznīcināt?

Ticot šādam Viņa brīnumam, daudzi mainīja savu attieksmi pret Viņu. Daudzi, kas no Viņa bija novērsušies, atkal pieslējās Viņam. Tie atkal sapņoja par uzvaru un atkal cerēja uz bezgalīgiem maizes un zivju krājumiem. Tie pulcējās ap Viņu, gribēdami piedalīties uzvaras gājienā. Bet Jēzus tos neatbalstīja un nerunāja ar tiem. Viņš zināja, ka to pieķeršanās nebūs ilga.

Izdzirdusi par Viņa tuvošanos un gribēdama būt klāt, kad Viņš svinīgi ieradīsies galvaspilsētā, Jeruzalemes tauta sapulcējās pilsētas pievārtē, kur Viņam bija jānāk. Beidzot atskanēja saucieni: «Lūk, Viņš!» Bet sev par lielu izbrīnu un dziļu sarūgtinājumu tauta ieraudzīja Viņu pieticīgi sēžam uz ēzeļa. Pūlis izklīda, nicinoši smejot. Bet dievlūdzēji kaisīja Viņa ceļu ar palmu zariem un sajūsmā kliedza: «Lai slavēts mūsu Mesija! Tuvojas Israēļa Ķēniņš!»

Skolotājs devās tieši uz templi. Valdnieki neuzdrošinājās Viņu aizturēt. Tie rīkojās ārkārtīgi piesardzīgi un pat atļāva Viņam atgriezties Betānijā, lai tur pavadītu nakti. Nākamajā rītā Viņš atgriezās galvaspilsētā un pavadīja laiku ar draugiem. Viņš bija klāt dievkalpojumos templī un turpat zem tā velvēm turpināja mācīt un dziedināt tautu.

Bet mākoņi ap Viņa galvu aizvien vairāk sabiezēja. Viens no tiem divpadsmit, Jūda Iskariots, bija dziļi sarūgtināts par Jēzus atteikšanos izmantot tautas atbalstu un pasludināt Sevi par Mesi ju un Jūdu Ķēniņu un nolēma Viņu nodot.

Laiks gāja. Naktis Jēzus pavadīja Betānijā, bet dienas — templī. Garīdznieki beidzot izšķīrās spert svarīgo soli. Tie pieprasīja, lai Viņš pierāda Savas tiesības sludināt īstticīgajiem baznīcas locekļiem. Jēzus viņiem atbildēja ar jautājumiem, uz kuriem viņi neuzdrošinājās dot atbildi. Tad garīdznieki atkal sāka Jēzu iztaujāt, cerēdami, ka Viņš izteiks kaut ko tādu, kas būtu pretrunā ar baznīcas noteikumiem un ļautu Viņu apcietināt.

Bet Jēzus veikli izvairījās no viņu lamatām. Tie pūlējās iesaistīt Viņu sarunās par valsti, lai Viņš nosodītu Romas valdību, bet no tā nekas neiznāca.

Beigu beigās Jēzus ar sašutumu izsaucās: «Vai jums, jūs čūskas, odžu dzimums! Jūs liekuļi! Nabadzīgo ļaužu apspiedēji! Jūs tērpjaties ganu drēbēs, bet iekšienē jūs esat vilki, alkdami aprīt avis, kas jums uzticētas. Vai jums, jūs rakstu mācītāji, liekuļi, farizeji!»

Un, pareģojis tempļa sabrukšanu, jo akmens uz akmens tur netaps atstāts, Viņš izgāja no tempļa un devās atpakaļ uz Betāniju.

Šai naktī Jēzus runāja ar tiem divpadsmit. Viņš tiem teica, ka Viņa nāves stunda ir tuvu, ka Viņam būs jāmirst, ka tie, Viņa divpadsmit mācekļi, kļūs par ceļiniekiem uz zemes, kas tiks vajāti Viņa dēļ un Viņa vārdā.

Dažus mācekļus šī ziņa ļoti sarūgtināja, jo viņi bija sapņojuši par to, ka tiks paaugstināti te. uz zemes un ieņems augstus amatus. Jūda sajuta, ka pienācis laiks rīkoties, un, nemanot pagājis sāņus, nogāja pie augstajiem priesteriem un noslēdza to briesmīgo darījumu, kas uz laiku laikiem viņa vārdu pārvērtis par sinonīmu nodevībai.

Nākamajā dienā, kas bija trešdiena, tie divpadsmit četras stundas atpūtās Betānijā, acīmredzot uzkrājot spēkus pārbaudījumam, kas tuvojās. Viņš aizgāja pat no saviem mācekļiem un aizvadīja dienu garīgā pašapcerē. Tā Viņš daļu dienas pavadīja arī ceturtdien, bet pievakarē Viņš sapulcināja tos divpadsmit uz Lieldienu vakariņām, kas bija viens no Lieldienu rituāliem.

Pat šo pēdējo svinīgo sapulci aptumšoja sīkumains strīds par vecākā tiesībām, ko mācekļi sacēla, sēžoties pie galda. Jūdam izdevās ieņemt goda vietu līdzās Skolotājam. Jēzus visus pārsteidza ar Savu prasību nomazgāt kājas. Šo okulto rituālu, kas divpadsmit mācekļiem nebija saprotams, pildīja okulto brālību jerofanti, mazgājot savu brāļu kājas, pirms tie devās veikt kādu sevišķi svarīgu uzdevumu. Pēc tam Viņš lika mācekļiem, lai tie cits citam mazgātu kājas par zīmi, ka katram veicama dižena misija.

Pēc tam Jēzus, nojauzdams nākamās dienas notikumus, norūpējies izsaucās: «Viens nojums. Maniem izredzētajiem. Mani nodos!» Noskumušie mācekļi cits pēc cita Viņam vaicāja: «Taču ne es, Kungs?» Jēzus katru reizi papurināja galvu. Bet Jūda nevaicāja un apjucis pastiepa roku un paņēma no Skolotāja šķīvja maizes gabalu. Tad Jēzus paņēma maizi, pamērcēja to Savā šķīvī un iedeva Jūdam, mierīgi sacīdams: «Jūda, dari savu darbu, nezaudē laiku!» Jūda apmulsa un aizlavījās projām no galda.

Tad sākās pēdējo vakariņu slavenā saruna, par ko ii teikts Evaņģēlijā. Tad pirmo reizi tika izpildīts svētā vakarēdiena rituāls, kura mistisko nozīmi mēs izskaidrosim kādā no nākamajām nodaļām.

Drīz pēc tam visi izgāja no istabas laukā. Ģetzemanes dārzā koku paēnā, aizgājis vienatnē no Saviem mācekļiem, Jēzus nodevās lūgšanām un pārdomām. Viņš skaļi piesauca Tēvu, lūgdams dot spēkus pēdēj;un pārbaudījumam. Cīnīdamies ar šaubām un bailēm, Viņš, uzvarējis miesiskās tieksmes un dziņas, izsaucās: «Tēvs, tavs prāts lai notiek!» un ;u šiem vārdiem uz visiem laikiem atteicās no Savām tiesībām apturēt draudošo notikumu gaitu. Atsakoties no Sava varenā okultā aizsardzības spēka, Viņš gluži kā Lieldienu jērs nogūlās uz upuraltāra.

Izgājis no dārza, kur Viņš tikko bija izdarījis vislielāko brīnumu, Pašatteikšanās brīnumu, Jēzus gāja pie Saviem mācekļiem ar vārdiem: «Tā stunda ii nākusi! Kas mani nodod, tas ir klāt.»

B i ja dzirdama ieroču žvadzēšana un smagi soļi, parādījās sargkareivji un garīdznieki. Ļaužu pulka priekšgalā nāca Jūda Iskariots. Viņš izskatījās kā apstulbis un. piegājis pie Jēzus, noskūpstīja Viņu ar vārdiem: «Esi sveicināts Rabbi!» Jēzus iesaucās: «Jūda! Vai tu skūpstīd;uns nodod Cilvēka Dēlu?» Šķita, ka šai brīdī Skolotāja bēdas sasniedza augstāko robežu. Viņu aplenca sardze.

Jēzus nepretojās. Kad tie tuvojās, Viņš vaicāja: «Ko jūs meklējat?» Priekšnieks atbildēja: «Mēs meklējam to, ko ļaudis sauc par Jēzu Nācarieti!» Skolotājs atbildēja: «Es esmu tas, ko jūs meklējat.»

Mācekļi pretojās arestam, un Pēteris ar zobenu nocirta kād;un augstā priestera kalpam ausi. Bet Jēzus pavēlēja mācekļiem nepretoties un, piegājis pie ievainotā, izdziedināja to. Pēc tam Viņš sacīja, ka, ja Viņš to vēlētos, visi debesu leģioni nolaistos uz zemes, lai Viņu aizstāvētu. Pēc tam Viņš lūdza priekšnieku Viņu aizvest. Aizejot Viņš pagriezās pret mācekļiem, lai atvadītos, bet tie visi līdz pēdējam bija Viņu jau pametuši, atstājot Viņu vienu pārbaudījuma stundā. Tā katrai lēnprātīgajai dvēselei visgrūtākās cīņas brīdī jāpaliek vienai — vienatnē ar savu Radītāju.

Jēzu veda uz pilsētu, uz augstākā jūdu priestera pili, kur, gaidot Viņu, slepeni bija sapulcējies sinedrions. Un tur Viņš stājās baznīcas tirānu tiesas priekšā — sasaistīts, gluži kā vienkāršs noziedznieks. Viņš. kas ar Savu gribu varētu iznīcināt šo pili ;u visiem iemītniekiem!

Saņemdams sitienus un nicīgus zaimus, Skolotājs palika mierīgs. Uzpirktie liecinieki uzbruka Viņam, apsūdzēja Viņu visādos noziegu mos un ķecerībās. Tad Kajafa griezās pie Viņa ar galveno jautājumu: «Vai tu esi Kristus?» Visiem klusējot, Jēzus atbildēja: «Tas es esmu.» Tad augstais priesteris saniknots teica: «Viņš zaimo!»

Kopš šī brīža nebija vairs nekādu cerību uz Skolotāja glābiņu. Viņš Pats bija nolēmis Sevi nāvei. Nekas vairs nebija novēršams vai atliekams. Viņu rupji izveda no zāles un nodeva pūlim, kas Viņu apspļaudīja un nolamāja, pilnīgi izmantojot savas tiesības. Pār Viņu krita lamas, lāsti, zaimi, izsmiekls un pat sitieni. Bet Viņš nekurnēdams to visu pacieta. Viņa domas jau bija aizgājušas no visa pasaulīgā un pacēlušās sfērās, kas bija daudz augstākas par visiem ci I vēku sapņiem. Viņa dvēsele bija pievērsusies patiesībai, un viss nepatiesais izzuda no Viņa apziņas.

Nākamajā dienā pēc aresta Jēzu veda pie Romas pārvaldnieka Pilāta, lai Viņam tiktu spriesta tiesa. Pilāts negribēja Jēzu notiesāt, jo viņš uzskatīja, ka viss suids izcēlies tikai rakstu mācītāju un baznīcas domst;upību dēļ, uz kuriem laicīgie likumi neattiecas. Viņa sieva, kam pret Skolotāju nezin kāpēc bija klusas simpātijas, brīdināja viņu šajā strīdā neiejaukties. Bet viņam bija grūti stāties pretim ebreju garīdzniecības stiprajai ietekmei. Pēc norādījumiem no Romas, ar tiem vajadzēja rēķināties. Turklāt garīdzniecība Jēzu bija nodevusi laicīgai tiesai, apsūdzot Viņu mēģinājumā sarīkot dumpi un pasludināt Sevi par Jūdu Ķēniņu. Pilāts nezināja, kā rīkoties. Kāds garīdznieks ierosināja nodot Jēzu paša Heroda tiesai, jo Jēzus bija dzimis Galilejā un tur pastrādājis arī galvenos «noziegumus». Lai izvairītos no atbildības, Pilāts labprāt pieņēma šo priekšlikumu. Lietu nodeva Herodam, kas nejauši bija ieradies Jeruzalemē. Jēzu veda uz Heroda pili, un Herods Viņu neģēlīgi apvainoja un pazemoja, bet pēc tam pavēlēja atkal aizvest pie Pilāta.

Pūļa vajāts, Jēzus atkal stājās Pilāta priekšā. Tas bija ārkārtīgi neapmierināts ar to, kas Herods uzlicis viņam atbildību par spriedumu. Beidzot Pilāts atrada izeju no stāvokļa: viņš izmantoja Romas valdnieku atzītu ebreju paražu Lieldienu svētkos atbrīvot vienu no sevišķi bīstamiem cietumniekiem. Pilāts paziņoja, ka saskaņā ar šo paražu tiek atlaists Jēzus. Bet ebreju pārvaldnieki atsūtīja atbildi, ka viņi nepiekrīt Jēzus atbrīvošanai un vēlas atbrīvot noziedznieku Barabu. Pilāts uzskatīja par neiespējamu nerēķināties ar ebreju garīdzniecības prasībām un piesprieda Jēzum nāvi. Garīdznieku sakūdītais pūlis kliedza: «Sist Viņu krustā! Sist Viņu krustā!» Pilāts iznāca uz lieveņa un pēc tās zemes paražas ņēma ūdeni un mazgāja rokas ļaužu priekšā, sacīdams: «Es esmu nevainīgs pie šī taisnā asinīm!» Un visi ļaudis atbildēja un sacīja: «Viņa asinis lai nāk pār mums un mūsu bērniem!»

Jēzu nežēlīgi spīdzināja. Viņa miesa bija brūcēm klāta un asiņoja. Kā izsmieklu Viņam uzlika galvā ērkšķu kroni, un ērkšķi dziļi iespiedās miesā.

Viņam uzsēja krustu uz muguras un lika to nest. Paspēris dažus soļus, Jēzus nokrita, jo nespēja panest smago krustu. Ar lielām grūtībām Viņš aizgāja līdz soda vietai. Jēzus tika piesists krustā un mira ilgā un mokošā nāvē. Viņam abās pusēs tika pakārti divi noziedznieki —divi zagļi — Viņa bēdu brāļi.

Jēzus atteicās no dzēriena, kas pienācās uz krusta nāvi notiesātajiem, lai remdētu viņu briesmīgās slāpes. Viņš gribēja nomirt, pilnīgi saglabājot savas spējas. Pār Viņa galvu tika uzlikts uzraksts: «Šis ir Jēzus, Jūdu Ķēniņš.» Ar to Pilāts gribēja pasmieties par ebrejiem, kas viņu bija piespieduši spriest Jēzum krusta nāvi.

Kad krusts tika pacelts, Jēzus skaļi sacīja: «Tēvs, piedod tiem, jo tie nezina, ko tie dara »

Virsnieku un ļaužu apmēdīts, Viņš karājās krustā un cieta briesmīgas mokas. Pat viens no pakārtajiem ļaundariem Viņu taisnoja, sacīdams: «Ja Tu esi Kristus, tad glāb Sevi pašu un mūs.» Bet pūlis jautāja, kāpēc Viņš, kas citus bija glābis, nevarēja izglābt Pats sevi. Bet Viņš, kas varēja piesaukt spēkus, lai darītu vajadzīgo brīnumu, neko neatbildēja un klusēdams gaidīja beigas.

Drīz Jēzum sākās agonija. Tuvu bija gals.

Sacēlās briesmīga vētra, saule satumsa, un visā gaisā bija jūtams satraukums. Bet tad vēji aprima un iestājās dīvains klusums. Bija dzirdama pazemes dunoņa, un zeme trīcēja. Tika satricināti paši Jeruzalemes pamati, klintis šķēlās, un kapi atdarījās, atsedzot mirušo miesas.

Nāves bailēs tauta ;u kliedzieniem metās uz visām pusēm. Bet Romas virsnieks, kas tur klāt stāvēja Viņam pretī, redzēdams visu notiekošo, nokrita pie krusta ceļos un sacīja: «Patiesi, šis cilvēks bija Dieva Dēls.»

Jēzus nomira. Viņa miesas aiznesa, lai apglabātu. Draugi tas balzameja un ielika kapā, kas bija izcirsts klintī.

Mēs savā stāstījumā esam nonākuši līdz tai vietai, kur okultās leģendas un mācības atšķiras no evaņģēlija. Būtībā būtu jāsaka — «šķiet, atšķiras», jo abi stāstījumi nesaskan tikai tāpēc, ka bijuši dažādi skatpunkti.

Mēs te domājam Augšāmcelšanās notikumus.

Jāatgādina Jēzus vārdi Viņa mācekļiem, ka Viņš pēc trim dienām «celsies no miroņiem» un atkal parādīsies to vidū. Lielākā daļa to saprot kā norādījumu, ka Viņš atkal iemiesosies agrākajā ķermenī un ka tā ;uī jāsaprot Viņa otrreizējā parādīšanās. Evaņģēlija izklāsti neapšaubāmi aizstāv šo domu.

Okultās leģendas stāsta ko citu. Tās vēstī, ka Jēzus tiešām parādījies Saviem mācekļiem trīs dienas pēc nāves un kādu laiku dzīvojis kopā ar viņiem, mācīdams tos un izskaidrodams dziļi slepenos dogmatus. Taču mistiķi allaž uzskatījuši un sludinājuši, ka Viņš parādījies no jauna astrālā ķermenī, nevis nomestajā miesiskajā apvalkā.

Tautai fiziskais ķermenis bija pats galvenais, un tauta gaidīja, ka kādreiz pēdējā dienā visa cilvēce celsies augšām savā agrākajā ķermeniskajā veidolā, tāpēc neviena cita mācība tautai nebūtu bijusi saprotama.

Turpretim okultistiem un mistiķiem, kas izpratuši dvēseles pārdzimšanas patiesību, tāda doma liekas primitīva un tumsonīga; viņi labprāt pieņēma slepenās mācības par Augšāmcelšanos un saprata, kālab Jēzus otrreiz parādījās astrālajā ķermenī.

Kā stāsta Evaņģēlijs, pie Jēzus kapa nolikti sargi, lai Viņa miesas nevarētu nozagt un vēlāk netiktu paziņots, ka Jēzus cēlies augšām, jo garīdzniecība zināja, ka klīst baumas par gaidāmo Jēzus Augšāmcelšanos.

Stāsta, ka kapam priekšā aizliktais akmens ticis aizzīmogots un to apsargājis neliels bruņotu kareivju pulks, bet, neraugoties uz visu piesardzību, ķermenis tomēr atdzīvojies un iznācis no kapa.

Pēc okultiskām leģendām, Jēzus tuvākie draugi pierunājuši kādu ietekmīgu ebreju, kas klusībā simpatizējis Jēzum, panākt no Pilāta slepenu pavēli, kas tiem devusi iespēju aiznest mirušā ķermeni uz slepenu, gandrīz nevienam nezināmu vietu, kur tas pārvērties pīšļos, kā tas notiek ar visu laicīgo. Šie cilvēki zināja, ka Augšāmcelšanās nav atkarīga no mirstīgās miesas. Viņi zināja, ka Skolotāja bezmiesīgā dvēsele turpina dzīvot un tai atkal jāparādās viņu vidū ēteriskā ķermenī, ko viņi tomēr v;uētu saskatīt. Jebkurš okultists to sapratīs bez tālākiem paskaidrojumiem. Pārējiem mēs iesakām izlasīt okultiskos norādījumus attiecībā uz astrālo ķermeni un tā īpašībām (sk. grāmatu «Dzīve aiz nāves robežas»). Te mēs nevaram atkal sīki aprakstīt cilvēka astrālā ķermeņa fenomenu.

* * *

Pirmā, kas ieraudzīja Skolotāju Tā astrālajā veidolā, bija Marija Magdalēna, viena no Jēzus piekritējām. Viņa raudāja pie tukšā kapa un pēkšņi ieraudzīja tuvojamies diezgan neskaidru un svešu tēlu, tā ka sākumā tā Viņu nepazina. Pēc tam balss sauca to vārdā urt, p;unetusi skatienu augšup, viņa pmnanīja, ka tēls kļuvis skaidrāks un pazīstamāks, un viņa tajā saskatīja sava Skolotāja vaibstus.

Okultās leģendas kā patiesus apstiprina arī Kristīgās baznīcas nostāstus, ka trīs dienas pēc Golgātas notikumiem Jeruzalemē un tās apkaimē kābezmiesīgi tēli parādījušies daudzi cilvēki, kas neilgi pirms tam bija miruši. Un šie astrālie ķermeņi apmeklējuši vietas, kur agrāk bija dzīvojuši, un parādījušies draugiem un tuviniekiem.

Pēc tam Jēzus parādījās atrālā veidolā Saviem mācekļiem. Kā stāsta, divi no tiem Viņu sastapuši Lieldienu Svētdienas rītā. Sākumā tie Viņu nav pazinuši, kaut gan gājuši ar Viņu pa vienu ceļu un pēc tam ēduši pie viena galda. Šo Skolotāja nepazīšanu ir ļoti grūti izskaidrot, un baznīcas to necenšas darīt. Bet okultās leģendas stāsta, ka sākumā Jēzus nav pilnībā parādījis Savu astrālo ķermeni, tāpēc Viņa apveidi nav bijuši gluži skaidri. Pie galda ēdot, Viņš galīgi atklājies, un mācekļi varējuši Viņu viegli pazīt. Visi okultisti, kas redzējuši astrālā ķermeņa pārvēršanos vieliskā, sapratīs šo izskaidrojumu.

Uzskats, ka Jēzus parādījies savā agrākajā lacīgajā izskatā, nekādi nesaskan ar to, ka Viņu nepazina paša mācekļi. ;u kuriem Viņš pastāvīgi bija kopā līdz pat Savai nāvei. Tikai mazliet jāpadomā, lai būtu skaidrs, kurš no abiem izskaidrojumiem ir ticamāks un saprātīgāks.

Jēzus četrdesmit dienu laikā parādījies nedaudziem izredzētajiem. To apstiprina daudzu cilvēku liecības. Ir vairāki mistiski nostāsti par Viņa parādīšanos, kas nav ietverti Evaņģēlijā. Viens no tiem vēstī, ka Viņš parādījies Poncija Pilāta priekšā un jautājis tam par tā līdzdalību traģēdijā. Otra leģenda stāsta, ka Herods Viņu ieraudzījis sava guļamistabā. Trešā vēstī, ka Viņš parādījies templī kā augstais priesteris un tie bailēs krituši Viņa priekšā uz ceļiem. Ceturtā — ka Viņš katlu vakaru iegājis pie Saviem mācekļiem, kas ar aizšaujamo bija noslēguši visas durvis, un atkal pazudis, klusi novēlēdams: «Miers ar jums, mani mīļie!»

Evaņģēlijs savukārt stāsta par citu Viņa parādīšanos mācekļiem, kad neticīgais Toms pārliecinājies, ka Pats Jēzus parādījies astrālā veidolā. Toms uzlicis rokas uz Viņa rētām, kas saskaņā ar zināmām astrālām likumībām bija samanāmas arī uz astrālā ķermeņa.

Šī Jēzus atnākšana un aiziešana, šī negaidītā parādīšanās un pazušana, Viņa atnākšana tikai pie tiem, k;un Viņš gribēja parādīties, un slēpšanās no tiem, ko Viņš vēlējās atstāt neziņā par Savu atgriešanos, — tas viss ikvienam okultistam konsekventi pierāda, kādu veidolu Viņš bija izvēlējies Savai otrreizējai atnākšanai. Ja visiem cilvēkiem būtu zināmi astrālās pasaules fenomena likumi, neviens par to nešaubītos.

Evaņģēlijs stāsta par mācekļu pārliecību, ka Jēzus nav parādījies kā «gars». Tie varējuši aptaustīt Viņa ķermeni un redzējuši, ka Viņš ēd ar tiem pie viena galda. Nu un tad! Kā izriet no astrālo tēlu materializācijas likumiem, zināmos gadījumos tie var kļūt tik vieliski, ka tos var ne tikai saskatīt, bet ;uī sataustīt. To apliecina arī Anglijas Psihisko pētījumu biedrības pieraksti.

Vēlāk Jēzus kādreiz atkal parādījās Saviem mācekļiem un kopā ar tiem gāja kalnos.

Visi šie priekšstati p;u mirstīgā ķermeņa nemirstību dzimuši materiālistiskajos prātos, kas nav raduši domāt p;u" esības augstākajām sfērām un nemaz nespēj tās iztēloties. Tie spēj domāt tikai p;ir zemi un visu laicīgo. Un — jo drīzāk kristiānisms atmetīs šos materiālistiskos uzskatus, jo drīzāk baznīca piedzīvos tai tik vajadzīgo garīgo atdzimšanu, par kuru dievticīgās dvēseles tik sirsnīgi lūdz.

Baznīcas ir tik cieši saistītas ar materiālistiskiem uzskatiem, ka garīdznieks neuzdrošinās pat ieminēties par esības fāzēm pēc zemes dzīves, jo baidās tikt uzskatīts par «spirituālistu» vai apsūdzēts «gitru» atzīšanā. Vai tad mācība, ka cilvēks ir garīga būtne, nesasaucas ar Kristus mācībām un bībeles rakstiem?

Vai tiešām jāatsakās no ticības tam un jāpiekrīt pagāniskajiem uzskatiem par «fiziskā ķermeņa» augšāmcelšanos un novalkātā, sen nomestā mirstīgā ķermeņa nemirstību? Pa ceļam Viņš deva norādījumus par to turpmāko darbu uz zemes. Pēc tam Viņš atvadījās no tiem un sāka izzust. Pēc vispārpieņemtā uzskata, Viņš sācis celties augšup, kamēr pazudis, bet mistiķi nojauš, ka Viņa astrālais veidols pamazām kļuvis nevielisks un sācis izzust no sekotāju redzesloka. Jēzus tēls kļuva ar katru brīdi ēteriskāks un Viņa dvēsele, atmetusi vielisko veidolu un būtību, pārgāja augstākajās Esības sfērās.

* * *

Vai gan kāds, kam zināmi okultie likumi un fenomeni, v;uētu iedomāties, ka miesiskais ķermenis varētu pāriet tajās Esības sfērās, kur nav nekā vieliska? Tādi priekšstati var būt vienīgi tiem, kas nemirstību nevar iztēloties citādi kā visu mirušo dvēseļu «miesisku augšāmcelšanos». Okultisti ķermeni uzskata tikai par pagaidu apvalku. Tam nav nekā kopēja ar dvēseli, kas to atmet kā tai nevajadzīgu apvalku, gluži tāpat kā kūniņu atstāj taurenis, kad tas izpleš spārnus, lai lidotu pajaunu pasauli. Kura no abām garīgajām mācībām ir pareizā? Vai gan prātam, kas gatavs padomāt, te var būt kādas šaubas? Ir ļoti bēdīgi, ka ortodoksālās baznīcas to neapzinās un joprojām izslēdz tos, kas uzdrošinās apgalvot, ka pastāv dvēseles dzīve, kas nav atkarīga no fiziskā ķermeņa.

Kam tad vajadzīga dvēsele, ja nemirstībai nepieciešama mirušo fiziskā ķermeņa augšāmcelšanās? Un kur paliek mirušo ķermeņu dvēseles, gaidot Pastarās Tiesas dienu? Vai tās atrodas ķermenī? Un ja nē, tad tas nozīmē, ka dvēseles dzīvo savu dzīvi neatkarīgi no fiziskā ķermeņa, bet ja tā, tad kālab tām atkal jāmeklē savi novalkātie fiziskie ķermeņi, bez kuriem tās tik labi iztikušas bezmiesiskās dzīves laikā? Kas notiek ar tām dvēselēm, kuru ķermeņi mirstīgās dzīves laikā bijuši slimi, sakropļoti vai vāji? Vai tiešām tām lemts uz mūžīgiem laikiem mitināties tajos? Vai Pastarajā dienā dvēselei atkal jātērpjas vecā, novalkātā ķermenī? Kam nākamajā dzīvē vispār vajadzīgs fiziskais ķermenis? Vai tad eņģeļiem ir fiziski ķermeņi? Ja nē. tad kālab tie vajadzīgi dvēselēm augstākajās sfērās? Pārdomājiet visus šos jautājumus, un jūs sapratīsit, cik materiālistiski ir vispārpieņemtie kristīgie priekšstati salīdzinājumā ;ir mistiskā kristiānisma uzskatiem, ka dvēsele garīgi paceļas no zemākajām esības sfērām uz augstākajām līdz pat tik augstām, ka mūslaiku cilvēki tās nemaz nevar iedomāties.

Okultiskie nostāsti vēstī, ka Jēzus, četrdesmit dienu laikā parādīdamies astrālā veidolā, Saviem mācekļiem izskaidrojis daudzas augstākās patiesības. Stāsta, ka Viņš pat parādījis tiem augstākās astrālās esības sfēras. Viņš tiem atklāja ari Savas misijas īsteno nozīmi, ko Viņš tagad, pēc Sava mirstīgā prāta izzušanas, garīgi skaidri aptvēra.

Viņš tiem sacīja, ka Viņa sekotāju īstenais uzdevums ir sēt patiesības sēklu, necerot uz tūlītējiem rezultātiem. Viņš tiem teica, ka augļi būs redzami tikai pēc vairākiem gadsimtiem, pēc divtūkstoš un vairāk gadiem. Viņš tiem sacīja, ka daudzi gadsimti paies tikai kā augsnes sagatavošana lielajam patiesības darbam un ka augļi ienāksies vien tālā nākotnē.

Viņš tiem stāstīja par Kristus otro atnākšanu, kad Viņa mācību īstenā patiesība kļūs cilvēcei acīm redzama un cilvēki sāks dzīvot īsteni garīgu dzīvi. Viņš mudināja tos strādāt, lai garīgā liesma neapdzistu un tiktu nodota cienīgiem sekotājiem.

To un vēl daudz ko citu Viņš sacīja tiem līdz Savai aiziešanai.

Mistiķi māca, ka Jēzus vēl joprojām dzīvo uz pasaules, izplatījies starp visām dvēselēm, kas dzīvo uz Zemes, cenšoties mudināt tās uz pašapzināšanos, uz slēptā Gara atklāsmi. Viņš allaž ir kopā ar mums, mūsu Aizstāvis, mūsu Mierinātājs, Palīgs un Vecākais Brālis.

Viņš nav aizgājis no mums! Viņš ir kopā ar mums šodien un vienmēr īstenā garīgā vienībā.

Tas Kungs ir tiešām augšāmcēlies — no mirstīga veidola atdzimis nemirstīgai garīgai esībai!

DEVĪTĀ nodaļa svĒti glabĀtĀs slepenĀs MĀCĪBAS

Mistiskā kristiānisma slepeno mācību pirmā un galvenā daļa ir saistīta ar Jēzus Dzīves noslēpumu.

Vispārīgās mācības nedoti pilnīgu priekšstatu par Skolotāja dzīvi un raksturu, un teologi uzcēluši ap tiem dogmastisku teoriju ēku. Jēzus dzīves noslēpums ir mistisko un okulto brālību svarīgo slepeno mācību būtība, un tās to uzskata par visu pārējo mācību pamatu. Tāpēc mēs to tagad apspriedīsim.

Vispirms jāatgādina, ka Jēzus dvēsele atšķīrās no pārējo cilvēku dvēselēm. Viņš bija «jaunavīgi dzimis», ne vispārpieņemtajā nozīmē, bet okultā nozīmē, ko mēs paskaidrojām šīs grāmatas otrajā nodaļā. Viņa dvēsele nāca tieši no Radītāja rokām. Viņa gars nebija piedzīvojis atkārtotas iemiesošanās, tam nebija nācies pieņemt kādu zemisku vai nekrietnu veidolu. Viņš bija nesamaitāts, šķīsts kā Avots, no kura iztecēja. Tā bija jaunavīga dvēsele visos aspektos.

No tā izriet, ka Viņa gars nebija saistīts ar iepriekšējo iemiesošanos Karmu, kā tas ir ;u citu cilvēku gariem. Viņā nebija aizturošu sakaru, nebija iepriekšējās dzīves atstātu vēlēšanos un darbību sēklu, kas prasītos uzdīgt. Viņš bija blīvs gars — nesaistīta, brīva Dvēsele. Tāpēc Viņš ne tikai nebija saistīts ar savu Kannu, bet arī (pēc dabas) bija brīvs no cilvēces vai pasaules Kannas.

Tas, ka Viņam nebija Savas Karinas, Viņu atbrīvoja no egoistiskām, personiskām vēlmēm, kas cilvēkus piesaista pie zināmas rīcības un pašmīlības loka. Viņā nebija vēlēšanās vai domas par sevis paaugstināšanu un personisku slavu. Viņš (pēc dabas) varēja brīvi strādāt cilvēces labā, palikdams malā kā novērotājs un palīgs un neizbaudīdams cilvēku mokas un bēdas (ja vien Viņš nebūtu gribējis tās izbaudīt).

Bet Viņš, kā mēs drīz redzēsim, izvēlējās ko citu.

Tas, ka Viņam nebija «cilvēces karmas» vai «pasaulīgās karmas», Viņu atbrīvoja no cilvēciskām ciešanām, kas veido daļu no karmas. Viņš būtu varējis dzīvot pilnīgi bez ciešanām, bēdām un uztraukumiem, kas sakarā ar cilvēces kannu lemtas cilvēk;un. Ja Viņš būtu gribējis, Viņš varētu izvairīties no fiziskām un garīgām mokām un pat nāves. Bet Viņš tos labprātīgi izvēlējās, lai varētu veikt Viņam lemto lielo Pasaules Glābēja darbu.

Lai izpildītu Savu cilvēces Pestītāja un Glābēja misiju, Jēzum bija jāuzņemas daļa no cilvēces karmas: Viņš tiešām ņēma uz Sevi «Visas pasaules grēkus». Iekams noņemt cilvēku dzimumam šo smagumu, Viņam bija jākļūst cilvēkam starp cilvēkiem.

Lai to labāk saprastu, jāatceras, ka tādai būtnei, kāds bija Jēzus, nebija pazīstami ne kārdinājumi, ne vēlēšanās, ne citas garīgas tieksmes, ko pārdzīvo parasti cilvēki, kuros bijušo iemiesošanos kanna iesējusi dažādu dziņu sēklu, kas mēģina augt un attīstīties.

Jēzus brīvā dvēsele būtu varējusi palikt pasaulīgo lietu novērotāja nomaļas, nepakļaujoties parastajām dziņām. Tādā stāvoklī Viņš varētu palīdzēt pasaulei kā skolotājs un padomdevējs, bet Viņš nebūtu varējis veikt dižo pasaules atbrīvošanas darbu šī vārda augstākajā nozīmē, kā mēs to drīz redzēsim. Lai kļūtu par Cilvēces Glābēju virs Zemes, Viņam vajadzēja uzņemties pasaulīgās dzīves nastu.

Okultās leģendas vēstī, ka savos ceļojumos pa citām zemēm Jēzus bija tikai Skolotājs, kas neskaidri nojauš Savu īsto misiju. Bet pamazām Viņš sāka piedzīvot atklāsmes brīžus, kad apzinājās Savu īsto aicinājumu un atšķirību starp Sevi un pārējiem cilvēkiem. Pēc tam Viņš saprata, kāds liels darbs Viņam veicams, un sāka apzināties nepieciešamību ieiet Cilvēces kannas lokā. Tas viss notika lēni un pakāpeniski, un galīgo lēmumu upurēt Sevi Viņš pieņēma tikai tuksnesī, pēc tam, kad Jānis bija Viņu kristījis.

Tuksnesī pēc ilgās gavēšanas un pārdomām Viņam pavērās ceļš uz kannas nastas uzņemšanos. Kopš šī brīža pār dvēselēm uz zemes nolaidās svētība, kas daudzkār t pārspēj cilvēka iztēli. Kannas lokā ienāca tīra gara mudināta spēcīga dvēsele, lai uzņemtos lielāko smaguma daļu un piedalītos cilvēces patiesas atbrīvošanās un attīstības darbā.

Jāatceras, ka Jēzus bija brīva dvēsele ;u tīru garu, tāpēc Jēzus bija Dievs, nevis Cilvēks, kaut arī bija ietērpts miesiskā cilvēka apvalkā. Viņa vara pārspēja to daudzo dižo prātu varu, kas bija izkaisīti pa visumu un kam bija liela loma pasaules kustībās. Jēzus bija šķīsts Gars, bet Viņš bija paklanīs Bezgalīgajam — Lielajam visu garu Garam — Dievam, visas esības vienotajai Sākotnei. Jēzus arī Pats sacīja: «Es un

Tēvs esam viens.» Viņa jaunekļa prāts nespēja aptvert Savas izcelsmes patiesību, bet ar gadiem un pieredzi Viņš saprata un aptvēra Pats Savu Dievišķību.

Pēc Bezgalīgā noteiktajiem Vispasaules Likumiem, atbrīvot pasauli no kannas smaguma var vienīgi no zemes loka iekšienes. Tātad Jēzus saprata, ka Viņam, lai paceltu cilvēku, pašam jākļūst pārcilvēku. Lai palīdzētu atbrīvoties no zemes Karmas. Viņam pašam tajā jāieiet, jāiekļaujas tās ietekmes lokā. Tā Viņš ari rīkojas.

Gribētos zināt, vai mūsu lasītāji var kaut aptuveni aptvert šī upura nozīmi. Iedomājieties Šķīsto Garu — Brīvo Dvēseli, kas tik ļoti mīlēja Cilvēci, ka labprātīgi uz mūžīgiem laikiem atteicās no iespējas pilnīgi atbrīvoties no laicīgās esības un labprātīgi uzņēmās ciešanu, bēdu, nelaimes un grēka slogu, kas veido zemes Karmu. Šis upuris bija tūkstošiem reižu lielāks par to upuri, ko būtu nesis cilvēks ar augstāko garīgo attīstību. Apdomājiet to, un jūs sapratīsiet, kā vārdā Jēzus upurēja Sevi.

Kad Jēzus Tuksnesī izšķīrās par atteikšanos un upuri, Viņš tūlīt iegāja cilvēces Karmas lokā un kļuva pieejams visām cilvēka ciešanām, nelaimēm, kārdinājumiem un ierobežojumiem. Protams, Savu spēku Viņš saglabāja, bet Viņš vairs nebija Dievs, kas stāvētu ārpus laicīgās dzīves, Viņš kļuva par strādnieku cilvēces vidū, gan apveltīts ar varenu spēku, bet saistīts ar Karmas Likumu. Viņš kļuva pieejams ietekmēm. Piemēram, kad Viņu kārdināja Personīgo sasniegumu sātans, kūdīdams meklēt laicīgu slavu, Viņš to, ja būtu palicis Dievs, neizjustu vairāk kā cilvēks, ko kārdina tārps. Bet, kļuvis cilvēks. Viņš izjuta visas vēlēšanās un dziņas, kas mulsina cilvēci. Turklāt —jo augstāka cilvēka garīgā attīstība, jo tā prāts var skaidrāk iztēloties iespējas, kas tam var pavērties, tāpēc arī Jēzus tika pakļauts kārdinājumam, kas attiecībā uz parasto cilvēku nebūtu pat iedomājams.

Apzinoties, ka Viņš spēj piepildīt visu to, ;u' ko Viņu kārdina, Jēzum bija sevī jāuzvar kārdinājums nostāties cilvēces priekšgalā un kļūt par Pasaules Valdnieku. Iedomājieties, kā parastajam cilvēkam ar sevi jācīnās, lai apslāpētu vēlēšanos pacelties augstāk p;u citiem, un tad mēģiniet iztēloties, kāda cīņa bija jāizcīna Skolotājam, kad caur Viņu tiecās izteikties visas cilvēciskās domas koncentrētā vēlme! Tiešām, pasaules grēki Viņam uzgūla ar visu savu smagumu. Un tomēr, uzņemdamies dzīvot Cilvēka Dzīvi, viņš apzinājās, kādas ciešanas Viņu sagaida. Un Jēzus tām gāja pretim kā Cilvēks, kas stāv pāri visai cilvēcei.

Viņš spēja cīnīties un uzvarēt šajā cīņā tikai tāpēc, ka droši un pilnīgi koncentrējās uz to, kas bija, kā Viņš zināja, Viņa Patiesais Es — Viņa

Dvēseles Gars. Iepazinis Patiesību, Viņš saprata, cik bezjēdzīgs un mānīgs ir viss, ko var dot pasaule, un ar Savas varenās Gribas spēku spēja atvairīt no Sevis kārdinātāju. Tikai pilnīgi apzinoties savu Garu, Savu Patieso Es, Viņš varēja norāt Kārdinātāju, sacīdams: «Tev nebūs kārdināt Dievu savu Kungu!»

Bet līdz ar ieiešanu zemes Kannas lokā Skolotāja prāts visu laiku bija pakļauts ari citām parastā mirstīgā vājībām. Kļuvušam p;u' cilvēku, Viņam bija jādzīvo tā mirstīgā dzīve, bija jādzīvo, jācieš un jāmirst kā visiem cilvēkiem, pakļaujoties mirstības likumiem. Un viņš gāja uz galu, pilnīgi apzinoties, kas Viņu sagaida. Viņš, Dievs, uzlika Sev visus mirstības atribūtus, lai izpildītu savu uzdevumu — kļūtu p;u' cilvēces Glābēju un Pestītāju.

Un tā Viņš dzīvoja, cieta un nomira, gluži kā jūs un es. Viņš izdzēra biķeri līdz dibenam, cieta, kā spēja ciest vien tāda garīgi jūtīga dvēsele. Bet cilvēki, šie nelaimīgie radījumi, saka, ka Viņa ciešanas beigušās ar pēdējo elpas vilcienu uz krusta. Tad tās taču tikai sākās!

Tad zināt, ka Jēzus Kristus joprojām ir cilvēku vidū, ik dienas un ik stundas ciešot viņu ciešanas un sodu, — un tā būs gadsimtiem ilgi, kamēr beidzot ikviena cilvēka, pat paša pēdējā, viszemāk kritušā cilvēka, dvēsele būs galīgi attīrījusies no Karmas traipiem un tādējādi būs pilnīgi «izglābta» un «atpestīta». Arī katra cilvēka dvēselē dzīvo Kristus princips, allaž mudinot cilvēku iepazīt Savu patieso «es». Tā arī ir «izglābšanas» un «atpestīšanas» īstā nozīme. Nevis glābšana no elles ugunīm, bet glābšana no juteklības un mirstības ugunīm. Nevis iedomāto grēku izpirkšana, bet zemes dzīves neķītrības un netīrības izpirkšana. Dievišķība, kas mīt jūsos, ir kā indiešu dievs, kas iegājis cūkā un tur iestrēdzis. Jēzus — skolotājs dzīvo jūsu dvēselē kā Kristus princips, lai jūs apzinātos, ka esat dievišķīga būtne, nevis cūka. Vai tad jūs nekad neesat dzirdējis Viņa balsi, kas kliedz jūsu dvēseles dziļumos: «Nepaliec, nepaliec cūkas stāvoklī, apzinies, ka tu esi dievība!» Tieši šī dievišķības atzīšana, apzināšanās un izpausme jūsu dvēselē arī ir «glābiņš» un «pestīšana».

Okultās mācības vēstī, ka Jēzus, galīgi pazudis saviem mācekļiem, pārgāja augstākās astrālās pasaules sfērās un tur drīz vien nometa astrālos un garīgos apvalkus, ko Viņa dvēsele bija izmantojusi savai izpausmei. Viņš atmeta astrālo ķermeni un attiecīgos augstākos apvalkus, atmeta visu, atstājot tikai Visaugstāko. Ja Viņš būtu atmetis jebkuru Savas dvēseles esības pazīmi, Viņa gars tai pašā acumirklī būtu savienojies ar Vienoto Garu — bezgalīgo Garu, kas bija arī Viņa sākotne, un Jēzus kā atsevišķa personība būtu pilnīgi izzudis Vienotā

Gara okeānā. Viņš laprātīgi uz gadu simteņiem atteicās no št visaugstākā stāvokļa, lai veiktu Savu darbu ka pasaules Glābējs.

Viņš saglabājis visaugstāko apvalku — garīgo saprātu tā visaugstākajā izpausmē, lai turpinātu strādāt Cilvēces labā. Tātad Viņš pastāv arī tagad — būtībā vienots ar Garu un tomēr saglabājot Savu atsevišķo pastāvēšanu.

Tomēr jāatceras, ka Jēzus kā Marijas un Jāzepa dēls Jēzus vairs nepastāv. Kad Viņš nometa Savas personīas zemākos apvalkus, Viņa personība izzuda. Bet Viņa individualitāte saglabājusies — proti, Viņš vēl ir Viņš, kaut gan Viņa personība izzudusi, atstājot Viņu turpināt Savu esību kā Kristus principam.

Ar visu to mēs gribam teikt, ka brīdī, kad dvēsele sasniedz pašu visaugstāko garīgo stāvokli, tuvu izzušanai Vienotā Garā, tā pārstāj būt personība un kļūst par principu. Bet šis princips nav nedzīvs, mehānisks spēks, tas ir dzīvīgs, vieds un darbīgs princips. Šo okulto faktu nevar izskaidrot ar vārdiem, jo nav tādu vārdu. Mēs varam tikai cerēt, ka varbūt paši izcilākie skolnieki spēs to kaut netieši aptvert.

Jēzus pastāv šobaltdien kā Kristus princips,patiesi dzīvīgs un darbīgs, bet ne ieslēgts kādā ķermenī, ja šo vārdu lietojam vispārpieņemtajā nozīmē. Kā Kristus princips jeb «Kristus». Viņš sajaucies ar cilvēces dzīvi un pastāv katrā vīrietī, katrā sievietē un katrā bērnā, kas jelkad dzīvojuši, dzīvo pašlaik vai dzīvos laiku laikos, kamēr cilvēks būs cilvēks. Šī patiesība attiecas ne tikai uz tiem, kas dzīvojuši pēc Viņa pazušanas no mirstīgā ķermeņa, bet arī uz tiem, kas dzīvojuši pirms Viņa dzimšanas. Šo šķietami paradoksālo skaidrojumu varam saprast, ja atceramies, ka šīs dvēseles nav «mirušas», bet gan «pārgājušas» astrālā sfērā, no kuras tās attiecīgā brīdī no jauna iemiesojušās. Kristus (tā mēs sauksim Jēzus pašreizējo stāvokli) ir iegājis un mīt astrālajā sfērā tāpat kā materiālā sfērā, jo visur, kur ir cilvēku dvēseles, lai kur tie ari dzīvotu, ir arī Kristus, kas mūžīgi strādā, lai glābtu un atpestītu cilvēci.

Astrālajā sfērā Viņš strādā tur mītošo dvēseļu prātos, mudinot nomest zemes dziņu sārņus un pievērst uzmanību augstākajam, lai to jaunā iemiesošanās notiktu labākos apstākļos. Materiālajā sfērā Viņš strādā Zemes iedzīvotāju sirdīs un prātos, mūžīgi cenšoties pacelt tos, padarīt cildenākus. Viņa mērķis allaž būs atbrīvot Garu no materiālistiskām važām, lai tas iepazītu savu patieso Es. Tātad Jēzus dzīvo visu cilvēku sirdīs, diendienā ciešot un pakļaujot sevi sišanai krustā. Un tā tas turpināsies, līdz būs glābts un atpestīts ikviens, pat tas pēdējais cilvēks.

Šis apbrīnojamais Kristus upuris daudzkārt pārspēj fizisko upuri, ko Jēzus nesa kā cilvēks. Pamēģiniet, ja vien to varat, kaut mazliet iedomāties tās ciešanas, ko piedzīvoja šī tik cildenā būtne, būdama spiesta dzīvot starp cilvēku sirdīm un prātiem, tik dziļi iestigušiem materiālismā, zinot par visām iespējām, kas paveras dvēselēm, ja vien tās spēj sasniegt augstākās sfēras, un pastāvīgi ciešot no apziņas, cik zemiskas, juteklīgas un vieliskas domas un darbības nāk no šīm dvēselēm. Vai tad krusta mokas nešķiet niecīgas līdzās tādām garīgām mokām? Jūs pārmetat cietsirdību ebrejiem, kas savu Pestītāju piesita krustā, un tai pašā laikā jūs diendienā pakļaujat daudz nežēlīgākai krusta nāvei savu Pestītāju, stūrgalvīgi turoties pie zemes domu un darbu juteklības un bezjēdzības.

Pēc Jēzus nāves pasaulē notikušo spēcīgo pacēlumu, kas ir tikai vāja atblāzma no tā, kas notiks nākotnē, galvenokārt noteica Kristus darbīgā ietekme uz cilvēces sirdīm un prātiem. Sapratne, ka tas Kungs ir visiem Tēvs un visi cilvēki ir brāļi, kas pašlaik tik skaidri iezīmējusies uz zetries, ir tikai apliecinājums darbam, ko dara Kristus — Glābējs un Pestītājs. Un mūsu laika jūsmīgāko dvēseļu visdrosmīgākie sapņi ir tikai nepilnīga nojausma par to, ko nākotne dos cilvēcei. Darbs tikko sāk uzplaukt — pilnīgs plaukums un augļi zemi pārvērtīs vēl brīnišķākā vietā par tām debesīm, kādas kādreiz savos vispārdrošākajos sapņos varējuši iztēloties rakstu mācītāji. Bet arī šī nākamība šķitīs kaut kas nenozīmīgs salīdzinājumā ;u dzīvi augstākajās sfērās, kas gaida cilvēci, kad tā būs sasniegusi attiecīgās pakāpes un varēs celties arvien augstāk un augstāk, tuvojoties aizvien lielākai svētlaimei. Kristus joprojām nepārtraukti strādā, cīnās un cieš, cenšoties pacelt cilvēci kaut vai vienu vismazāko pakāpienu augstāk pa g;uīgās esības kāpnēm.

Kristus ir vienmēr ar mums, un mums tikai jāatzīst Viņa klātbūtne, lai mēs justu remdētu savu dvēseles badu un garīgās slāpes, iegūdami to, pēc kā no visas sirds esam tiekušies. Kristus mīt katrā no mums un vienmēr atsaucas uz ticīgo dvēseļu saucienu. «Ticiet Man, un jūs tiksiet glābti!» Kādu solījumu izteic šie vārdi, ja vien tos pareizi saprotam! Kāds spēka un mierinājuma avots atveras katrai dvēselei, ja pareizi saprotam mācībās slēpto patiesību! Mistiskais kristiānisms nes šo patiesības vēsti katnun un ikvienam, kas lasa šīs rindas. Vai jūs to uztversit?

Te inēs lūgsim savus lasītājus apstāties un mistiskā kristiānisma mācības, kas saistītas ar Kristus Glābēja dogmatu, salīdzināt ar vispārpieņemtās ortodoksālās teoloģijas mācībām.

No vienas puses, Jēzus ir Tas Kungs un Cilvēks, kas, labprātīgi izvēlējies pasaules Glābēja un Pestītāja darbu, ir iegājis pasaules Kannas lokā, atsakoties no Savas dievišķības tiesībām un uzņemoties cilvēcei lemtos sodus. Viņš ne tikai pakļāvis Sevi Zemes cilvēka ciešanām, bet ari Pats piesējis Sevi pie cilvēces krusta, lai ar Savu garīgo klātbūtni paceltu cilvēci uz dievišķo.

No otras puses, tiek iztēlota barga dievība ar zemes cilvēka jūtām un tikumiem, kas tiecas atriebties Paša radītajai cilvēcei un prasa tās sodīšanu mūžīgās elles liesmās. Pēc t;un tā pati Dievība rada Dēlu un sūta Viņu uz pasauli, lai šis Dēls kļūtu par pestīšanas upuri un mirtu pie krusta, tādējādi remdējot dievišķās dusmas, un lai šī dievišķā jēra asinis nomazgātu pasaules grēkus.

Vai tad jums nav skaidrs, kur ir patiesība un kur — maldi? Viena mācība nāk no skaidrā garīgās izziņas avota, otra — no to tumsonīgo teologu prātiem, kas nav spējuši aptvert mistiskās mācības un ir radījuši savam neattīstītajam prātam atbilstošu teoloģisku sistēmu. Viņi radījuši Dievu, kas apveltīts ar viņiem pašiem piemītošām dzīvnieciskām īpašībām un kas tāpat kā viņi prasa asinis un ciešanas, fiziskas mokas un nāvi, lai remdētu visai nedievišķīgās dusmas un atriebes alkas. Kurš no abiem jēdzieniem vairāk sasaucas ar jūsu iekšējo intuīcijas balsi? Kuram no tiem vairāk piekrīt Kristus, kas mīt jūsu sirdī?

KRISTĪGIE TICĪBAS SIMBOLI

Kristīgā baznīca atzīst trīs ticības simbolus: Apustuļu, Nikeja un Afanasija ticības simbolu. Abi pirmie ir vispārzināmi, bet trešais — mazizplatīts.

Visbiežāk lieto Apustuļu ticības simbolu. Uzskata, ka tā īstais teksts nav tik sens kā Nikeja ticības simbols. Daudzi zinātnieki domā, ka tas ir sagrozīts pirmo kristiešu galvenā ticības simbola teksts. Tas skan: «Es ticu uz Visvareno Dievu Tēvu, Debesu un Zemes Radītāju, uz Jēzus Kristu, Viņavienpiedzimušo Dēlu un to Kungu, ieņemtu no Svētā Gara, Jaunavas Marijas dzemdētu, kas cietis Poncija Pilāta laikā, krustā sists, miris un apbedīts, nokāpis ellē, trešajā dienā augšāmcēlies no miroņiem, uzkāpis debesīs un sēž pie Visvarenā Tēva labās rokas. Es ticu uz Svēto Garu, uz vienu, svētu kristīgu draudzi, svēto draudzību un grēku piedošanu, uz mirušo augšāmcelšanos un mūžīgu dzīvošanu.»

Nikeja Ticības simbolu sastādīja un pieņēma Nikeja katedrāle 325. gadā pēc Kristus Dzimšanas. Oriģinālā tas beidzas ar vārdiem: «Es ticu uz Svēto Garu». Pārējo tekstu pievienojusi Caregradas katedrāle 381. gadā pēc Kristus dzimšanas. Tālab to sauc ari par Nikeja — Caregradas ticības simbolu. Tas skan šādi:

«Es ticu uz Vienu Dievu, visvareno Tēvu, debesu un zemes, visu redzamo un neredzamo lietu Radītāju. Es ticu uz vienu Kungu Jēzu Kristu, Vienpiedzimušo Dieva Dēlu, pinns visiem mūžiem no Tēva dzemdinātu, Dievu no Dieva, gaismu no gaismas, patiesu Dievu no patiesa Dieva, dzemdinātu, ne radītu, būtībā līdzīgu Tēvam, un caur kuru viss ir radīts, un kurš mūsu dēļ un mūsu pestīšanas labā ir nācis no debesīm, iemiesojies caur Svēto Garu no Jaunavas Marijas un tapis cilvēks. Krustā sists par mums Poncija Pilāta laikā, cietis un apbedīts, trešajā dienā augšāmcēlies, kā pravietots Rakstos, uzkāpis debesīs, sēž pie Tēva labās rokas un atkal godībā atnāks tiesāt dzīvos un mirušos, un Viņa valdīšanai nebūs gala. Es ticu uz Svēto Garu, Kungu un Atdzīvinātāju, kas no Tēva un Dēla iziet, kas ;u Tēvu un Dēlu tiek līdzīgi pielūgts un slavēts, kas ir runājis caur praviešiem. Es ticu uz vienu, svētu, katolisku un apustulisku Baznīcu. Es atzīstu vienu kristību grēku piedošanai, gaidu mirušo augšāmcelšanos un dzīvi nākamajā mūžībā. Āmen.»

Tagad mēs mistiskā kristiānisma skatījumā īsumā aplūkosim pašus svarīgākos elementus šajos.ticības dogmatos, kas sastādīti vairākus gadsimtus pēc Jēzus nāves.

«Es ticu uz Vienu Dievu, visvareno Tēvu, debesu un zemes, visu redzamo un neredzamo lielu Radītāju.» (Nikeja Ticības simbols).

Šis kristīgās ticības pamatprincipa teksts ņemts no Nikeja Ticības simbola, kas ir pilnīgāks par attiecīgo Apustuļu Ticības simbolu. Tas neprasa paskaidrojumus. Te izteikta ticība Vienam Radošam Spēkam, kas ir visa sākums. Te nav mēģināts «izskaidrot» Absolūta dabu vai piešķirt Tam cilvēciskas īpašības, ko tik labprāt dara teologi. Te vienkārši izteikta ticība, ka pastāv Viena Augstāka Būtne — tas ir viss, uz ko spējīgs cilvēks, apgalvot kaut ko vairāk būtu tumsonīga nekaunība.

«Uz Jēzu Kristu. Viņa vienpiedzimušo Dēlu un To Kungu, ieņemtu no Svētā Gara.» (Apustuļu Ticības simbols). «Uz Vienu Kungu Jēzu Kristu. Vienpiedzimušo Dieva Dēlu, pirms visiem mūžiem no Tēva dzemdinātu. Dievu no Dieva, gaismu no gaismas, paliesu Dievu no paliesa Dieva, dzemdinātu, ne radītu, būtībā līdzīgu Tēvam, un caur kuru viss ir radīts.» (Nikeja Ticības simbols).

Te apliecināta ticība Jēzus Dievišķajai dabai. Apustuļu Ticības simbolā izpaužas primitīvāka uztvere, pieļaujot izkropļoto priekšstatu, ka Jaunava Marija kļuvusi grūta no Svētā Gara, un pievienojoties dažādu reliģiju ticējumiem, ka varoņu un dievu tēvs ir dievs un māte — sieviete.

Turpretim Nikeja ticības simbols visai skaidri norāda uz mistiskajām mācībām. Tajā teikts: «no tēva dzemdinātu», «dzemdinātu, ne radītu». Izteikumi «Dievu no Dieva, gaismu no gaismas, patiesu Dievu no patiesa Dieva» parāda atziņu par Gara identisko garīgo eksistenci. Un pēc tam — brīnišķīgā frāze «būtībā līdzīgu Tēvam», kas apliecina apbrīnojamu Kristus noslēpuma izpratni, jo Jēzus bija nesamaitāts Gars, kas nebija atk;irīgs no dažādām vēlmēm un pasaules Kannas. Būtībā identisks Savam Tēvam. «Tēvs un Es esam Viens,» kā Viņš teica. Vai gan ortodoksālajā teoloģijā ir kaut kas līdzīgs šīm mistiskajām mācībām, kas tik spilgti izgaismo Jēzus dvēseles īpašības!

«Jaunavasmarijasdzemdētu» (ApustuļuTicības Simbols), «…kurš mūsu dēļ un mūsu pestīšanas labā ir nācis no debesīm, iemiesojies caur Svēto Garu no jaunavas Marijas un tapis cilvēks.» (Nikeja Ticības Simbols).

Te Nikeja Ticības Simbolā apbrīnojami skaidri izklāstītas mistiskās mācības. «Mūsu dēļ un mūsu pestīšanas labā ir nācis no debesīm» parāda iemiesošanās mērķi. «Nācis no debesīm» norāda uz agrāko pastāvēšanu Absolūta lokā. «… iemiesojies caur Svēto Garu no Jaunavas Marijas» norāda uz to, ka Gars nolaidies Marijas miesās, «…un tapis cilvēks» stāsta, ka bērns mātes miesās ieguvis ķermenisku veidolu. Vai tad mistiskā mācība nedod skaidrāku priekšstatu par šo Ticības Simbola tēzi?

«Krustā sists, miris un apbedīts, nokāpis ellē. trešajā dienā augšāmcēlies no miroņiem.» (Apustuļu Ticības simbols).

«Cietis un apbedīts, trešajā dienā augšāmcēlies, ka pravietots Rakstos, uzkāpis debesis, sēž pie Tēva labas rokas.» (Nikeja Ticības simbols).

«Nokāpt ellē» Apustuļu Ticības simbolā, protams, nozīmē pāreju bezķermenisku dvēseļu lokā zemākajās astrālajās sfērās. Tagad pat ortodoksālie mācītāji vairs nesludina, ka elle ir moku vieta, kur valda Sātans. Šādu priekšstatu kultivēja teologi, lai iebiedētu cilvēkus un liktu tiem iet baznīcā. «Trešajā dienā augšāmcēlies no miroņiem» (un attiecīgais Nikeja Ticības simbola teksts) attiecas uz parādīšanos astrālā ķermenī — atgriešanos no astrālās sfēras, kur Viņš pavadīja trīs dienas pēc sišanas Krustā. «Uzkāpis debesīs» — tas apliecina ticību tam, ka Viņš atgriezies tur, no kurienes bija atnācis, jo Nikeja Ticības Simbols saka: «nācis no debesīm, iemiesojies … un tapis cilvēks.»

Abos Ticības Simbolos teiktie vārdi, ka Viņš ieņēmis Savu Vietu «pie Tēva labās rokas» nozīmē, ka Tēvs Viņam dāvājis visgodpilnāko vietu. Mistiskās mācības to skaidro tā, ka Kristu no Tēva atdala tikai visēteriskākais garīgas būtnes attālums un ka Viņš ii vispasaules Princips, kas savas nozīmes ziņā atpaliek tikai no Tēva. «Pie Tēva labās rokas» — tā patiesi ir goda vieta.

«Atnāks tiesāt dzīvos un mirušos.»

Ar to domāts, ka Kristus rūpējas ne tikai par dzīvajiem, bet arī p;u mirušajiem, tas ir, par tiem, kas «atgājuši» aiz un pēc Viņa un pārgājuši, kā mēs jau paskaidrojām šajā nodaļā, astrālā pasaulē. Vai Ticības Simbola sastādītāji to sapratuši vai ne, vai varbūt viņus maldinājis ticējums par «Pastaro Dienu», tomēr pirmie kristieši vai, pareizāk sakot, mistiķi, kas bija viņu vidū, šo mācību ir pieņēmuši tā, kā mēs to skaidrojam, un teikuši, ka Viņš «dzīvo mirušajos, tāpat kā dzīvajos», kā atzīmēts kādā okultā pierakstā.

«Svēto sadraudzība» nozīmē, ka apskaidrotie garīgi saprot noslēpumus.

«Piedot grēkus» nozīmē pārvarēt miesisko garu un miesiskās vēlēšanās.

«Mirušo augšāmcelšanās un dzīvi nākamajā mūžībā» ir aizkapa dzīves apsolījums nevis primitīvs priekšstats par ķermeņa fizisku augšāmcelšanos, kas Apustuļu Ticības Simbolā iestarpināts acīmredzot vēlāk, lai uzturētu vienas teoloģiskās skolas iecienīto teoriju.

Jāpievērš uzmanība tam, ka Nikeja Ticības Simbolā ir runa vienkārši p;u «mirušajiem» nevis par «ķermeni».

Mistiķiem ar ī ir attiecīgs teksts: «Un mēs atzīstam dvēseles nemirstības patiesību.»

Pārējo Ticības Simolu daļu, kas attiecas uz «Svētā Gara» esamību, aplūkosim nākamajā nodaļā.

DESMITA NODAĻA slepenais dogmats

Pēdējā Ticības Simbola daļa skar Svēto Garu.

«Es ticu uz Svēto Garu» (Apustuļu Ticības Simbols).

«Es ticu uz Svēto Garu, Kungu un Atdzīvinātāju.» (Nikeja Ticības Simbols).

Lielākā daļa kristiešu tikai neskaidri stādās priekšā Svēto Garu — vienu no Trīsvienības locekļiem — un izsakās, ka «tas nav saprotams». Vērīgi izstudējot ortodoksālās kristietības rakstus, lasītājs ievēros, ka Baznīca ļoti neskaidri izsakās par šo tematu, kas ir tik svarīgs garīdzniecībai un draudzei. Ja vidēji izglītotam garīdzniekam vaicājam par Svētā Gara izcelšanos, parasti atklājas, ka viņa priekšstati ir visai miglaini, pretrunīgi un nepilnīgi. Arī enciklopēdijās un citās uzziņas grāmātās ļoti maz kas sacīts par šo visai svarīgo tematu.

Tikai mistiskā kristiānisma mācībā var atrast šī jautājuma izskaidrojumu. Okultā mācība skaidri izsakās par šo tematu. kas ortodoksālajiem skolotājiem un skolniekiem paliek tik mazsaprotams.

Mistiskā kristiānisma mācības Svētā Gata skaidrojumu īsumā var izteikt šādi: attiecībā uz vēl neizpaudušos pasauli Svētais Gars Savas pašizpausmes ziņā ir Absolūts. Attiecībā uz būtnēm, kas vēl nav sasniegušas pilnīgu pašizpausmi, Tas ir pilnīgi izpaudusies Būtība. Attiecībā uz Dievību, kas vēl nav kļuvusi par radību, tas ir Dievišķā pirmsākums, kas jau paspējis atklāties jaunrades mākoņos. Un beidzot — attiecībā uz Dievu kā Vienotu Absolūtu Tas ir Dievs tai nozīmē, kādu mēs saprotam Dievu kā jebkuras radošas darbības pirmsākumu.

Mēs lūdzam lasītājus vairākas reizes uzmanīgi un vērīgi izlasīt tikko teikto un rūpīgi iedziļināties tā jēgā un tikai tad iet tālāk. Lai teikto saprastu, jāatceras, ka Absolūtu var iedomāties pastāvam divās fāzēs. Atcerieties: nevis ka divas personības vai divas būtnes, bet divas fāzēs. Ir un var būt tikai Viena Būtne, bet mēs to varam iedomāties divās fāzēs. Viena no tām ir Neatklājušās Būtnes fāze, otra — Atklājušās Būtnes fāze.

Neatklājusies Būtne ir Vienotība absolūtās esības fāzē — nediferencēta, neizpaudusies, neradīta, bez kādām pazīmēm vai īpašībām.

Cilvēka saprāts nevar aptvert šo Atklājušās Būtnes jēdzienu ka «Priekšmetu vai Kaut ko». Ja tas būtu kaut kas, ko mēs varam iedomāties, tas nebūtu Neatklājies, Absolūts. Viss, ko mēs varam iedomāties kā priekšmetu, ir kaut kas relatīvs — priekšmeta izpausme.

Bet paši mūsu saprāta likumi liek mums pieļaut Absolūta, Neatklājušās pastāvēšanu, jo jāpieņem, ka Atklājusies un Relatīvā Pasaule cēlusies no Pirmptimata, kam bija jābūt Absolūtam un Neatklājušamies. Un šī Būtne, kuras esību pieļauj mūsu augstākais saprāts, ir Neatklājusies Būtne — Dievs Tēvs, kuru mēs nevaram uztvert ;u jutekļiem, kura pastāvēšanu mēs varam aptvert tikai ar Tīrā Prāta vai sava iekšējā gara starpniecību. Vieliskā nozīmē «Dievs mums ir Nezināms», bet augstākā nozīmē Viņš var parādīties Cilvēka Garam, Viņa pastāvēšana v;u' būt zināma un tikt pierādīta ar augstāko prāta spēju palīdzību.

Neatklājies ir viens vienīgs realaja eksistence. Ja visa priekšmetīgās dzīves pasaule un izpausmes līdz pat visaugstākajiem veidiem nebūtu vairs pakļautas izpausmei, kas tad paliktu? Vienigi un vienkārši neatklājusies Būtne, Dievs Tēvs. Viņā vienā viss ietilpinātos. Ārpus Viņa nekā nebūtu. Viņš būtu Pats — Viens Vienīgs, kas eksistē neizpaudušās būtnes fāzē.

Mēs apzināmies, ka dažiem mūsu lasītājiem šis jēdziens, p;ir to lasot pirmo reizi, var šķist «pārāk neskaidrs». Un Var likties, ka mēs mēģinām pierādīt neeksistējošas būtnes pastāvēšanu. Bet nesteidzieties, apbruņojieties ar pacietību, un jūsu prāts iedziļināsies šai jēdzienā un pārliecināsies, ka tajā slēpjas zināma Patiesība. Un tad jūs sapratīsit, ka tā ir Patiesība. Un tad jūsu prāts atzīs, ka pastāv Dievs Tēvs līdzās ar Dievu — Svēto Garu.

Svētais Gars, kā mēs teicām, ir Absolūts izpausmes fāzē. Tas nozīmē, ka ir Dievs, kurš izpaužas dzīvības Garā, kas piemīt visam un ir acīmredzams visā vieliskajā dzīvē un visos pasaules un Visuma fenomenos.

Iepriekšējos Jogas filozofijas darbos mēs jums pierādījām, ka dzīvības Gars piemīt jebkuram dzīvam veidolam un izpaužas katrā no tiem. Mēs jums ari pierādījām, ka pasaulē viss dzīvo, pat minerāli un atomi, kas veido vielas. Tā kā dzīvības Gars ir visu Visuma izpausmju avots, kļūst skaidrs, ka pasaulē nekas nevar būt miris, ka dzīvība izpaužas visā un atšķiras tikai izpausmes pakāpes. Šos jautājumus mēs esam detalizēti aplūkojuši mūsu grāmatās «Indiešu jogu sasniegumu ceļi» un «Joga dzīve».

Kas tad ir šis dzīvības Gars? Ja Dievs ir viss, tad tas nevar būt kaut kas ārpus Dieva. Bet tas nevar būt Neradošs — Neierobežots Dievs Neierobežotā fāzē — Neatklājusies Būtne. Kas tad tas vai būt?

Lasītājs sapratīs, ka dabiska un loģiskā atbilde uz šo jautājumu ir: tas ir «Atklājusies Būtne, Radošs Dievs, Svētais Gars». Un tas ir pats galvenais okultajā mācībā attiecībā uz kristiānisma lielo noslēpumu. Un cik pareizi Nikeja Ticības Simbols atklāj Agrīnās Baznīcas nostāstu jēgu: «Es ticu uz Svēto G;uu, Kungu un Atdzīvinātāju.»

Mācība par vārdos neizsakāmo, nesatricināmo Dievu ir visu tautu, cilšu un laiku visu mistisko doktrīnu pamatā. Lai ar kādu vārdu mācība arī tiktu izplatīta, lai kā arī sauktos reliģija, kurā tā slēpjas, — tā ir Patiesība par Būtisko Dievu visos dzīvības, spēku un vielu veidos. Un tas vienmēr veido filozofijas, ticības un reliģijas slepeno dogmatu. Vispārīgā mācība parasti aprobežojas ar tautas neattīstīto prātu izglītošanu un slēpj īsto Patiesību, atsaucoties uz Personisko Dievību vai vairākām dievībām — dieviem vai pusdieviem, kas it kā dzīvo kādā tālā debesu valstībā, uz kaut kādu lielu Būtni, kas radījusi pasauli un atstājusi to pašas ziņā, tikai retumis pievēršot tai uzmanību. Šīs būtnes galvenā nodarbošanās ir apbalvot tos, kas to pielūdz un nes tai upurus, un sodīt tos, kas tai neklausa.

Parasti tiek uzskatīts, ka šīs personiskās dievības sevišķi labvēlīgi izturas pret atsevišķām personām, kas tās daudzina un ceļ tām tempļus, un neieredz attiecīgās cilts vai tautas ienaidniekus.

Bet slepenais dogmats jeb visu reliģiju slepenā mācība aizmēž visus šos neattīstīto prātu primitīvos jēdzienus un māca Patiesību par Būtisko Dievu — p;u" Spēku, kas piemīt visam dzīvajam un tā izpausmēm. Un kristiānisms nav nekāds izņēmums: to apstiprina tas, ka tiek atzīta ticība Svētajam Garam.

Mūsdienu ortodoksālās baznīcas ļoti reti piemin Dievu Svēto Garu, jo nevar izskaidrot šī jēdziena nozīmi, turpretim mistiskais kristiānisms atzīst šo agrīno mācību pārliecību un dievbijīgi atkārto Nikeja Ticības simbola vārdus: «Es ticu uz Svēto Garu, Kungu un Atdzīvinātāju.»

* * *

Nebūt ne visi, kas saucas par kristiešiem, zina par kristīgā slepenā dogmata pastāvēšanu. Bet mistiķiem tas vienmēr bijis zināms, un dažas izredzētas, uzticīgas dvēseles gādīgi kopušas šī dogmata liesmu.

Kristiānisma slepeno dogmatu nav radījis Jēzus: Viņš Pats bija viens no tiem, kuri tika iepazīstināti ar noslēpumiem, kas bija zināmi un tika izplatīti daudzus gadsimtus pirms Viņa dzimšanas. Kā izteicies Svētais Augustīns: «Tas, ko sauc par kristīgo reliģiju, pastāvēja jau starp senajām tautām, un nav bijis tāda laika, kad tas nav bijis, tā pastāvējusi vienmēr kopš cilvēku dzimuma sakuma, tikai pēc tam, kad Kristus bija parādījies miesiskā veidolā, šo, līdz tam jau eksistējušo īsto reliģiju sāka dēvēt par kristiānismu.»

Te mēs gribētu atsaukties uz kāda pazīstama rakstnieka grāmatu par reliģiskiem tematiem, kam mēs no sirds piekrītam, kaut gan nebūt ne vienmēr esam vienisprātis ar šī rakstnieka uzskatiem. Viņš raksta: «Var teikt, ka mūsu dienās baznīcās vienkārši nerunā par šiem dogmatiem. Kāpēc tad tā? Tas notiek tāpēc, ka kristiānisms ir aizmirsis daudzas pamatmācības un tagad tas aptver tikai daļu, pat ļoti mazu daļu no kādreizējām atziņām. Jūs teiksit — Raksti taču ir tie paši. Jā, bet tieši šajos Rakstos kādreiz bijis daudz kas tāds, kas tagad pazudis. Ko nozīmē Kristus pastāvīgie mājieni uz «Tā Kunga Valstības Noslēpumiem» un Viņa biežie atgādinājumi mācekļiem, ka tikai tie tā īsti un pilnīgi var saprast Viņa vārdus, bet ar pārējiem Viņam jārunā līdzībās? Kāpēc Viņš allaž lietoja senatnē vispārzināmo mistisko mācību tehniskos terminus? Ko Svētais Pāvils grib teikt ar vārdiem: «Mēs izplatām gudrību starp tiem, kas pilnīgi»? Tas ir labi zināms apzīmējums cilvēkiem, kas sasnieguši noteiktu garīgās attīstības pakāpi. Viņš atkārtoti lieto šādus izteikumus. Viņš runā «par Dieva gudrību slepenībā, p;u slēpto gudrību, ko Dievs devis jau pirms pasaules sākuma un kas nav zināma nevienam, pat šīs pasaules ķēniņiem». Šie vārdi nekādi nevar attiekties tikai uz parasto kristīgo mācību, kas atklāti liek visiem sludināta. Viņa tuvākie sekotāji, baznīcas tēvi ļoti labi izprata šo vārdu nozīmi, jo tie izteicās tieši tāpat. Aleksandrijas Klements, kas bija viens no pašiem agrīnākajiem un galvenajiem, sacījis tā: «Ir nelikumīgi atklāt nejēgām vārda noslēpumus.»

Arī citi apsvērumi liecina, ka daudz kas no agrīnajām mācībām ir pazaudēts. Tagad baznīca cenšas padarīt cilvēkus tikai labus un uz svētajiem norāda kā uz augstāko sasniegumu. Bet senos laikos baznīcai bija daudz cēlāki mērķi. Tikai padarot cilvēku par svēto, tā varēja sākt savu darbu, jo tikai tad tas spēja uztvert to, ko tā varēja toreiz dot. Tagad tā to vairs nevar, jo ir aizmirsusi seno gudrību. Toreiz baznīcas mācībai bija trīs noteiktas stadijas: Attīrīšanās, Apskaidrība un Pilnība. Tagad tā apmierinās ;u' sākotnējo Attīrīšanos, bet Apskaidrību nesniedz.

Lasiet Klementa vārdus: «Tikumiskajai tīrībai kā tādai ir tikai pasīva nozīme; tomēr tās saglābšana ir visai būtiska, jo tā ir pilnīgi nepieciešama tā dēvētās «iekšējās redzes» attīstīšanai. Tie, kas attīrīti ar Kristīšanu un pēc t;un apguvuši Mazos Noslēpumus (t. i., pieraduši valdīt pār sevi un vērot), kļūst pietiekami pieauguši, lai varētu apgūt Augstākos Noslēpumus, prognozes un zinātniski izprast Dievu.»

Citā vietā viņš saka: «Zināšanas ir vairāk p;u' ticību. Ticēt nozīmē īsumā apgūt nepieciešamās patiesības, kas noderīgas steidzīgajiem cilvēkiem, bet zināšanas nozīmē zinātnisku ticību.» Viņa skolnieks Origens raksta par tautas nesaprātīgo ticību, kas noved pie tā, ko viņš sauc par fizisko kristiānismu, kas pamatojas uz evaņģēlija pierakstiem, pretstatā garīgajam kristiānismam kā Gudrības paredzējumam.

Par mācībām, kas pamatojas uz vēsturiskiem nostāstiem, viņš saka: «Kas gan var labāk noderēt vairākumam?» Bet gudrajiem viņš par labāku atzīst augstāko mācību, sniedzot to tikai tiem, kas pierādījuši, ka ir cienīgi to uztvert. Viņa mācība nav gājusi zudumā: baznīca to atmeta, kad tika izraidīti lielie gnosticisma zinātnieki, un tomēr tā ir saglabājusies, un tieši šo gudrību mēs studējam — tieši tā dod atbildes uz visām dzīves problēmām, sniedz mums saprātīgus noteikumus dzīvei un kalpo kā īsts augstāko patiesību evaņģēlijs.

Svētais Pāvils uz slepenā kristiānisma dogmata pastāvēšanu norāda Vēstulē Korintiešiem: «Ar jums, brāļi, es nevarēju runāt kā ar garīgiem, bet kā ar miesīgiem cilvēkiem, kā ar bērniem Kristus lietā. Es jums devu pienu un ne smagu barību. To jūs nevarējāt panest, arī vēl tagad nevarat. Jo jūs vēl esat miesīgi.» (I Kor., III. 1.2).

Jēzus sacīja: «Nedodiet svētumu suņiem un nemetiet savas pērles cūkām priekšā, ka tās tu savām kājām viņas nesamin un atgriežoties jūs nesaplosa.» (Mt. VII, 6).

Par šiem Jēzus vārdiem Svētais Aleksandrijas Klements teicis: «Es pat tagad baidos, kā teikts, «mest savas pērles cūkām priekšā, ka tās ar savām kājām viņas nesamin un atgriežoties mūs nesaplosa». Jo ir grūti cūciskiem un neizglītotiem klausītājiem teikt neslēptas, šķīstas patiesības vārdus p;u īsto gaismu.»

Kristīgie skolotāji pirmajā gadsimtā pēc Kristus bieži minēja terminu «Jēzus Noslēpumi», un Iekšējais Kristīgais Pulciņš tika atzīts par tādu izcilu cilvēku sabiedrību, kas ir jau pietiekami attīstīti šo noslēpumu apgūšanai.

Šai sakarā interesanti ir Svētā Marka vārdi: «Kad Viņš bija viens pats, tad tie, kas līdz ar tiem divpadsmit bija pie Viņa, Viņam vaicāja par līdzībām. Un Viņš uz tiem sacīja: Jums ir dots Dieva valstības noslēpums; bet tiem, kas ara, viss tas notiek līdzības, ka tie redzedami redz un nenomana, un dzirdēdami dzird un nesaprot.»

Un tālāk (Mk. IV, 33—34): «Un daudzās tādās līdzībās Viņš uz tiem vārdu runāja, tā ka tie to varēja saprast. Bet bez līdzībām Viņš uz tiem neko nerunāja; bet Saviem mācekļiem Viņš visu īpaši izskaidroja.» Jēzus teica Saviem mācekļiem (J. XVI, 12): «Vēl daudz kas man jums sakāms, bet jūs to tagad vēl nespējat nest.» Okultā mācība vēstī, ka Jēzus, pēc krustā sišanas atgriezies astrālā veidolā, darījis Saviem mācekļiem zināmas diezgan svarīgas, izcilas mistiskās patiesības, «runājis par Dieva valstību». (Apustuļu darbi, 1, 3).

Kā labi zināms skolniekiem, kas studē Baznīcas vēsturi, pirmie kristiānisma tēvi atklāti runāja un rakstīja par kristiānisma noslēpumiem.

Smirnas bīskaps Polikarps raksta dažiem citiem, cerēdams, ka «viņiem ir pietiekamas zināšanas par Svētajiem Evaņģēlijiem, un no viņiem nekas netiek slēpts. Es vēl nebaudu šo privilēģiju.» (Polikarpa Vēstījums, VII nod ).

Antiohijas bīskaps Ignats saka, ka viņš vēl nav sasniedzis pilnību Jēzū Kristū. «Tāpēc ka es tagad kļūstu par skolnieku un griežos pie jums kā pie sava biedra, arī skolnieka.» Arī viņš tos uzrunā kā tādus, kam «darīti zināmi Evaņģēlija Noslēpumi kopā ar svēto Pāvilu, svēto mocekli.» Un vēl: «Vai es spēšu rakstīt jums pat noslēpumiem? Es no tā baidos, lai nenodarītu ļaunu jums, vēl bērniem. Piedodiet man, ja nespēsit izturēt to svarīgo nozīmību un tā jūs nospiedīs pie zemes. Pat es, kaut arī spēju saprast debesu, eņģeļu pavēles, pazīstu dažādus eņģeļus, aptveru atšķirību starp spēku un varu, starp troņiem un valdniekiem, zinu p;ir varenību, ķerubu un zēravu pārākumu. Gara diženumu, tā Kunga valstību un pāri visam stāvošo lielisko Visspēcīgā Dieva varenību, — kaut man tas viss zināms, es vēl esmu tālu no pilnības un es neesmu tāds māceklis kā Pāvils un Pēteris.»

Ignats runā arī par augsto priesteri jeb jerofantu un apgalvo, ka viņš ir tas, «kam tika uzticēts vissvētākais un Dievišķie noslēpumi». (Ignata Vēstījums).

Svētais Aleksandrijas Klements baznīcas aprindās tika uzskatīts par augstas klases mistiķi. Viņš savos rakstos allaž piemin kristietības noslēpumus. Starp citu, viņš norāda, ka viņa piezīmes ir «gnostiķu atziņu mistrojums, kas atbilst sava gadsimta filozofijai». Šo mācību viņš pieņēmis no sava skolotāja un garīgā audzinātāja Pontaemus. Par šo mācību viņš saka: «Tas Kungs mums atļāvis izplatīt šos svētos noslēpumus, un šis svētais stars atspīd pār tiem, kas spēj to uztvert. Viņš neatklāja pūlim to, kas nepieder pūlim, atklādams to tikai dažiem, par kuriem zināja, ka viņi spēj to uztvert un attiecīgi mainīties. Bet noslēpumus var nodot tālāk ar vārdiem, nevis rakstiski, un tā ari rīkojās Tas Kungs. Un, ja saka, ka ir rakstīts: «Nekas nav apslēpts, kas netiktu atklāts, nedz slepens, kas nekļūtu zināms», tad mēs sakām, ka t;un, kas dzird noslēpumu, atklāsies arī pats slepenākais. Tas ir pateikts šajā pravietojumā. Un tam, kas spēj turēt slepenībā visu, kas viņam pausts, apslēptais kļūs zināms. Tas, kas apslēpts vairākumam, atklāsies dažiem. Noslēpumus nodod tālāk slepeni. Teiktais nāk no runātāja mutes — un svarīgākā nav viņa balss, bet gan izpratne. Es apzinos, ka šie mani pieraksti ir nepilnīgi salīdzinājumā ar svētīgo garu, ko man bija tā laime dzirdēt. Un tomēr tas var dot ticību tam, kas sists ;u' Tirsu.» (Mums te jāpaskaidro, Tirss ir mistisks zizlis, ko nēsāja okulto brālību iesvētītie; sākumā iesvētāmajiem iesita ;u' to, bet pēc tam jerofants nodeva viņam šo zizli). Klements turpina: «Mēs neizskaidrojam noslēpumus pilnīgi — nepavisam ne, — mēs tikai atgādinām par tiem, ja tie aizmirsti, un gribam, lai tie netiktu aizmirsti. Es apzinos, ka laika gaitā daudz kas no ta, ka nav bijis pierakstīts, ir pazudis. Kaut ko esam aizmirsuši mēs. Kaut kas no tā, kas ilgi bija palicis nepierakstīts, tagad mums ir zudis. Daudz kas ir aizmirsts, jo mazpie-redzējušiem tas ir grūts d;ubs. Es to cenšos restaurēt savos pierakstos. Dažus es tīši izlaižu, ievērodams stingru izlasi, jo baidos uzrakstīt to, ko esmu bijies izteikt. Es to nedaru ļaunprātīgi, bet gan ;uz bailēm, ka mani lasītāji var nepareizi saprast jēgu. Kā mēdz teikt: «Nevajag dot bērnam zobenu.»

Nav iespē jams, ka tas, kas uzrakstīts, paslīdētu garām, pat ja es to esmu izdevis. Bet pastāvīgi apcerot un izmantojot tikai rakstiskos izklāstus, tie, kuri pēta to, kas ir ārpus uzrakstītā, nesaņem atbildi. Viņiem vajadzīga palīdzība no tiem. kas gājuši šo ceļu. Es savos pierakstos uz kaut ko norādīšu, pie kaut kā pakavēšos un kaut ko tikai pieminēšu. Es cenšos runāt vienkārši, atklāt slepeni un pierādīt klusējot.» (Sv. Klementa Stromati).

Tajā pašā Sv. Klementa darbā ir nodaļa ar nosaukumu «Ticības noslēpumi, kurus nav paredzēts sludināt visiem». Kā viņš raksta sakarā ar to, ka viņa pierakstus var izlasīt visādi cilvēki, gudri un ne tik gudri, «ar slepenību jāaizsedz gudrība, kas māca Tā Kunga Dēlu». Un viņš piebilst: «Jo ir grūti teikt patiesus, tīrus un šķīstus vārdus cūciskiem un neizglītotiem klausītājiem. Pūlim tajos viss šķitīs smieklīgs, turpretim cēlsirdīgiem ļaudīm tie liksies visskaistākie un cildenākie. Bet gudrie nesaka skaļi to, kas tiek apspriests šaurā lokā. «To, ko dzirdēsit,» teica Tas Kungs, «stāstiet tālāk mājokļos». Viņš lika uzklausīt slepenās leģendas, aiz kurām slēpās īstās zināšanas, un skaidrā valodā ar iedvesmu stāstīt tiem, kam ir pēc tā vajadzība, bet nelika mums stāstīt visiem bez izņēmuma to, kas slēpjas šajās līdzībās. Patiesības graudi jāsēj reti, lai tos nepamana cilvēki, kas graudus knābā līdzīgi kovārņiem. Ja tos atradīs labs zemkopis, tad graudi uzdīgs un izaugs maize.

«Tiem, kas vēl akli un mēmi, kam nav pietiekami daudz saprāta un dvēsele nav ieguvusi apskaidrotu, visuredzošu skatienu, jāpaliek ārpus dievišķā kora. Tāpēc, ievērojot slepenības metodi, mēs patiesi svēto, īsti dievišķo un visvairāk nepieciešamo vārdu glabājam patiesības altārī aiz plīvura, ko ēģiptieši apzīmēja ar vārdu «adita». Tas bija pieejams tikai iesvētītajiem. Arī Platons uzskatīja, ka nav pieļaujams, lai «samaitātie pieskartos nesamaitātajiem».

Tāpēc paredzējumi un pareģojumi izteikti noslēpumaini un attiecas uz neizglītoto, tumšo tautu. Nav vēlams, lai itin viss tiktu sniegts visiem pēc kārtas, lai gudrības svētība tiktu dota tiem, kas pat nedomā par savas dvēseles attīrīšanu, jo nevar pieļaut, ka katram pretimnācējam tiktu nodots tas, kas sasniegts ar tādām pūlēm.»

«Protanam nav jāatklāj vārda noslēpums. Slepenība noteikta tāpēc, ka tika uzskatīts par labāku pasaules uztveri saglabāt kā svētumu. Tātad, no vienas puses, ir Vecajā Derībā ietvertie noslēpumi, kas bija zināmi svētajiem un palika apslēpti līdz Apustuļu laikam, kuri tos stāstīja tālāk tai veidā, kā viņiem to bija paudis tas Kungs. No otras puses, vislielākos un cildenākos noslēpumus glabā ticība un cerība uz Kristus Mācību. Tā atklāj to, kas bijis apslēpts. Un tā nes apskaidrību, jo tikai skolotājs atver altāra vārtus.» (Sv. Klementa Stromata).

Sv. Klements atzinīgi atsaucas par Platona vārdiem, ka «jāizsakās mīklās». Ja tās tiek pierakstītas, nejauši var pazust un tas, kas izlasīs, paliks neziņā. P;u' dažām gnosticisma piezīmēm viņš saka: «Lai paraugs apmierina tos, kam ir ausis. Nevajag atklāt noslēpumu, bet tiem, kuri tiecas to izzināt, tikai jānorāda uz to, kas vajadzīgs, lai to atcerētos.»

Mēs atkārtoti atsaucāmies uz Sv. Klementu, lai parādītu, ka viņš, ieņemdams ļoti augstu stāvokli agrīnajā kristīgajā baznīcā, saprata un sludināja slepeno mācību jeb mistiskā kristiānisma slepeno dogmatu un ka agrīnā kristīgā baznīca bija organizācija ar mistisko centru nedaudziem un parasto vispārējo centru vairākumam. Vai par to var vēl šaubīties, izlasot to, ko viņš rakstījis?

Bet nejau tikai Sv. Klements tā rakstīja un mācīja. Arī daudzi citi izcili agrīnās kristīgās baznīcas locekļi pazina uz atzina Slepeno mācību. Piemēram, Sv. Klementa skolnieks Origens, k;un agrīnās baznīcas pastāvēšanas laikā bija ļoti liela ietekme. Origens aizstāvēja kristiānismu pret Celzu, kurš apsūdzēja Baznīcu, ka tā ir slepena organizācija, kas Patiesību pauž tikaj nedaudziem, turklāt ar puspatiesībām. Origens iebilda, ka Baznīca, tiesa gan, slēpj vairākumam Izziņas Noslēpumus, taču tā šai ziņā tikai sekojusi visiem Patiesības sludinātājiem, kuri vienmēr zināšanu slepeno daļu saglabājuši tiem, kas spēj to uztvert, bet virspusējo mācījuši savu sekotāju vairākumam. Viņš raksta: «Neticīgie apsmej nesaprotamo Augšāmcelšanās Noslēpumu. Šādos apstākļos būtu tiešām muļķīgi runāt par kristiānisma dogmatu kā par slepenu sistēmu. Nejau kristiānismā vien zinātni dogmati tiek slēpti vairākumam un tiek pasniegti tikai pēc tam, kad apgūta tiešā mācība. Arī filozofijā ir slēptās un atklātās patiesības. Daži Pitagora klausītāji apmierinājās ar viņa «Un tā ir», bet citi slepus apguva dogmatus, kas tika uzskatīti par tādiem, ko nevajag stāstīt nesagatavotiem ļaudīm un neprašām. Un neviens taču nenopulgo stingrā slepenībā turētos noslēpumainos rituālus, ko piekopj visā Grieķijā un pagānu zemēs. Tad kāpēc jānonicina kristiānisma slepenie dogmati, nesaprotot to īsto nozīmi!

«Es vēl neesmu runājis p;u visa tā ievērošanu, kas ierakstīts evaņģēlijos, kuros visos ir daudz dogmatu, kas nav saprotami ne tikai vairākumam, bet pat dažiem vairāk izglītotiem cilvēkiem. Tajos ļoti dziļi izskaidrotas līdzības, kuras Jēzus stāstīja tautai, to jēgas atklāšanu atstādams tiem, kas bija pacēlušies augstāk par vispārīgo mācību un slepus nāca pie Viņa. To saprotot, var apbrīnot, cik trāpīgi ir pateikts, ka vieni uzskatāmi par cilvēkiem «ārpus mājas» un otri — par cilvēkiem «mājās». (Origens pret Celzu).

Tai pašā grāmatā Origens aplūko stāstu par kanaaniešu sievu (Mt. XV) un saka: «Un vēl p;ir Jēzus vārdiem var teikt, ka ir maize, ko var dot arī saprātīgākiem, ne tikai bērniem, un ir maizes druskas no kungu galda, ko daži ēd suņu vietā.» Un vēl: «Ļaujiet tiem. kas ilgi turējušies tālu no ļaunuma, sevišķi kopš ļāvušies ārstēties ar vārdu, uzklausīt dogmas, ko Jēzus slepeni mācījis šoviem īstajiem mācekļiem.» Un tālāk: «Par šo tematu var pateikt daudz ko mistisku: Ir labi palikt tuvu ķēniņa noslēpumiem, lai dogmats par dvēseļu ieiešanu miesas netiktu nomests pūlim apspriešanai, lai svētums netiktu izmests suņiem un pērles — cūkām. Tas nebūtu godīgi, tā būtu Dievišķās gudrības slēptās jēgas nodevība. Pietiek kā vēsturisku stāstu izstāstīt to, kam jāizsaka tā slēptā jēga, lai cilvēki, kas uz to spējīgi, paši izstrādātu visu, kas ar šo tematu saistīts »

Tai pašā grāmatā viņš raksta: «Aplūkojot pēc Jēzus sarakstītās grāmatas, jūs redzēsit, ka lielākā daļa ticīgo, kas dzirdējuši līdzības, stāv, tā sakot, «ārpusē» un spēj uztvert tikai atklātos dogmatus, turpretim skolnieki slepeni pēta līdzību izskaidrojumu. Jēzus slepeni visu atklāja saviem mācekļiem, uzskatīdams, ka tie, kas tiecas saprast Viņa gudrību, stāv pāri ļaužu pūlim. Un Viņš tiem, kas Viņam ticēja, apsolīja atsūtīt gudros un grāmatu zinātājus.»

Kādā citā darbā Origens raksta: «Evaņģēlijiem ir ne tikai tā nozīme, kas uzreiz skaidra, bet arī cita nozīme, ko lielākā daļa cilvēku nepamana. Tā ierakstīta dažos Noslēpumos un dievišķos tēlos. Tālab visā baznīcā vienprātīgi uzskata, ka viss likums tiešām ir garīgs, bet likuma izteikta garīga jēga nav zināma visiem, bet gan tikai tiem, ko Svētais Gars aplaimojis ar saprātu un gudrību.» (Principi).

Mēs varētu vēl un vēl citēt agrīnās kristīgās baznīcas Tēvu un viņu sekotāju rakstus, kas pierāda slepeno mācību pastāvēšanu. Bet apmierināsimies ar jau minētajām atsaucēm. Tās ir skaidras un precīzas, un mēs esam atsaukušies uz neapstrīdamam autoritātēm.

Baznīcas atkāpšanās no šīm slepenajām mācībām bija liela nelaime, kas joprojām atsaucas uz baznīcu. Kā izteicies pazīstamais okultists Elifass Levi: «Kristiānismā notikusi liela nelaime. Viltus gnostiķi (gnostiķi, t. i., tie, kas zina, bija agrā kristiānisma iesvētītie) nodevuši Noslēpumus, bet tas novedis pie atziņu noraidīšanas un baznīcas novēršanās no kabalas augstākajām patiesībām, kas ietver visus augstākās teoloģijas noslēpumus… Ļaujiet, lai vispilnīgākā zinātne, augstākais saprāts atkal kļūst par tautas vadoņu dzimtas tiesībām, ļaujiet garīdzniecībai un valdniekiem ņemt vissenāk iesvētīto divkāršo zizli — un sociālā pasaule atkal izkļūs no haosa. Nededziniet vairs svēto attēlus, nesagraujiet tempļus; attēli un tempļi vajadzīgi cilvēkiem, bet izdzeniet algotņus no baznīcām, neļaujiet aklajiem vadīt aklos, izveidojiet atkal saprāta un godīguma hierarhiju un atzīstiet vien tos, kas par skolotājiem uzskata tikai ticīgos.» («Maģijas noslēpumi», no Veita tulkojuma krievu valodā).

Bet tagad jūs vaicāsit, ko tad māca šie kristiānisma Noslēpumi. Kas tad ir slepenā mācība un slepenais dogmats? Par to saturu, dārgie lasītāji, mēs varam teikt: okulto filozofiju un mistisko mācību, kas visos laikos un laikmetos mācīta izredzētajiem, mēs esam izklāstījuši mūsu grāmatās par Jogas filozofiju un Austrumu okultismu un arī šajā grāmatā, kurā ietverta mācība par Jēzus Kristus izcelsmi, misiju un upuriem. Patiesība paliek viena un tā pati neatkarīgi no ta, kā to nosauc un kas to sludina. Atmetiet personisko nokrāsu, ko piešķir skolotājs, un jūs redzēsit vienu un to pašu Patiesību.

Mēs centāmies iedot jums šajās nodaļās Noslēpumu atslēgu, bet, neiepazinušies ar citām nodaļām, kas skar okultās zināšanas, jūs nesapratīsit to sakaru ar mistisko kristiānismu. Ir vajadzīgas zināšanas, lai sāktu šo izziņas ceļu.

VIENPADSMITĀ NODAĻA senĀ gudrĪba

Dvēseļu pārceļošanas jeb atkārtotas iemiesošanās dogma laidusi dziļas saknes visās reliģijās, proti, visu reliģisko sistēmu slepenajās mācībās jeb slepenajā fāzē. Un tā attiecas gan uz kristīgās baznīcas slepenajām mācībām, gan uz citām sistēmām. Tā tiek minēta kristiānisma noslēpumos kopā ar citām galvenajām okultisma dogmām. Arī agrais kristiānisms ietvēra šīs mācības savā slepeno dogmu lokā.

Būtībā šī ir vienīgā dogma, kas pilnīgi saskan ar kristietības galīgā taisnīguma principu. Kā izteicies pazīstamais rakstnieks, tas mūs paglābj no daudzām lielām nepatikšanām.

Ikvienam, kas sev apkārt redz pasaules bēdas un ciešanas un briesmīgo nevienlīdzību cilvēku dzīvē, ne vien nevienlīdzību bagātībā, bet arī iespējās tikt uz priekšu, šķiet neiespējami saskaņot šos faktus ar Dieva mīlestību un taisnīgumu, ja viņš negrib atzīt, ka šī dzīve nav vēl viss, tā ir tikai viena diena īstajā dvēseles dzīvē un ka tādējādi katra dvēsele pati rada sev vietu un saņem to, kas ir vislabākais tās attīstībai.

Tiešām ir vērts iepazīt šo vienīgo teoriju, kas paver iespēju saprātīgi ticēt Dievišķajam Taisnīgumam, nenoniecinot neredzamos faktus.

«Mūsdienu teoloģija lielākoties plāno, kā izvairīties no dievišķā taisnīguma, ko tā dēvē par «Atpestīšanu», un šie plāni ir pilnīgi atkarīgi no tā, kam cilvēks tic, vai drīzāk gan, šķietas ticam. Visa šī «atpestīšanas» teorija un pats pieņēmums, ka ir kaut kas, no kā «jāatpestī», liekas, pamatojas uz dažu Svēto R;ikstu tekstu nepareizu izpratni. Mēs neticam tā dēvētajām Dieva dusmām un uzskatām p;ir briesmīgu zaimošanu piedēvēt Dievam mūsu naida un cietsirdības netikumus. Mēs pieturamies pie pastāvīgas attīstības un vispārēju galīgo sasniegumu teorijas. Un mēs uzskatām, ka augšupejošā gaita nav atkarīga no tā, kam cilvēks tic, bet gan no tā, ko viņš dara. Arī Bībelē daudz kas apstiprina šo domu. Jūs atceraties Sv. Pāvila vārdus: «Neļaujieties apmānīties, Dievs neļaus Sevi apsmiet; ko cilvēks sēs, to viņš arī pļaus!» Un Jēzus sacīja: «Tas, kas labu darījis, iemantos augšāmcelšanos.» Tātad ne tas, kas ticējis īpašam dogmatam. Arī tēlojot Pastaro Tiesu, Jēzus nerunā par to, kam kurš ticējis, bet gan vienīgi par darbiem, ko katrs darījis.»

Šai sakarā mēs uzskatām par pareizu citēt labi pazīstamu angļu garīgo darbinieku, kas rakstījis par šo svarīgo tematu. Tas ir augsti godātais arhidiakons Koli js, Stoktonas rektors no Vārvikšairas Anglijā. Viņš saka:

«Augstajā okultajā valstībā man, ko kopš bērnības vadījušas saduķeiskas tieksme, gandrīz pusgadsimta laikā bijuši ne ar ko nesalīdzināmi pārdzīvojumi, un es esmu pārliecināts, ka tos nekas nevar aizēnot. Tomēr apzinos, ka līdz šim tie mani nav noveduši pie noteiktiem atzinumiem. Tāpēc, atsakoties no jebkādiem spriedumiem, jo neuzskatu sevi par autoritāti, es ar savu atvērto prātu ceru noturēt līdzsvarā uzskatus «par to un šo». Es cenšos uztvert gaismu no jebkura avota, nenoraidot neko, kas kaut mazliet skar patiesību. Tāpēc es šeit ceru iemācīties to, kas palīdzēs atrisināt kādu no daudzajiem sarežģītajiem dzīves jautājumiem, piemēram: kāpēc daži sasniedz lielu vecumu, kā mans dārgais tēvs, bet daži nodzīvo pavisam īsu laiku, paspēdami tikai piedzimt, nopūsties un nomirt. Kāpēc daži piedzimst bagāti, bet citi nabadzīgi; dažiem bagātība dota tikai tādēļ, lai samaitātu un pazudinātu citus, kaitētu citiem, kamēr slavējams trūcīgais veltīgi mēģina uzlabot savu stāvokli. Daži ir apveltīti ar prātu, citi cieš no jebkādu spēju trūkuma. Dažiem kopš dzimšanas ir karaliska dvēsele, citiem no sākuma līdz galam — rupjas noziedzīgas tieksmes. «Vecāku grēki, kas piemeklē bērnus līdz tiešai un ceturtai paaudzei,» daudz ko izskaidro, bet es gribu noskaidrot noslēpumu, kāpēc dažkārt labam tēvam ir slikts dēls vai ģeniālam tēvam ;u lielām spējām ir dēls, kam nemaz nepiemīt šādas īpašības. Pēc tam es kā garīga persona, lasot Svēto Rakstu tekstus un Agrīnās Baznīcas tēvu rakstus, atzīmēju domas, kuru pamatā, kā šķiet, ir senais klasiskais priekšstats par dvēseles atkārtotu iemiesošanos.

«Pravietis Jeremija (1,5) raksta: «Pār mani nāca tā Kunga vārds, kas man sacīja: — Pirms Es tevi radīju mātes miesās, Es tevi jau pazinu, un pirms tu piedzimi no mātes miesām, Es tevi svētīju un tevi izredzēju par pravieti tautām.»

«Vai tas nozīmē, ka Visuradītājs, paredzēdams to, par ko kļūs Jeremija, izraudzījās sava vēl nemiesiskā kalpa jau radīto «Es» debesīs, iekams viņa dvēsele miesiskā piedzimšanā bija iemājojusi mirstīgajā apvalkā, — sajūtot viņu jau tur par piemērotu uzņemties uz zemes pravieša lomu, lai savā dzīvē un mācībā izteiktu Neredzamā Gribu. Slimniekam, kas trīsdesmit astoņus gadus bija gulējis nevesels, mūsu reliģijas pamatlicējs, saticis to pie Betesdas dīķa, teica (J. V, 14.): «Redzi, tu esi vesels kļuvis, negrēko vairs, lai tev nenotiek kas ļaunāks.» Vai tas bija (ja sods atbilst grēkam) kāds briesmīgs grēks, ko pastrādājis zēns, būdams savā miesiskajā dzīvē vēl nepieredzējis jauneklis, par ko viņam bija jācieš tādas fiziskas mokas? Un vai par šo jaunības grēku, ja atkal tiktu grēkots, būtu jācieš vēl lielākas bēdas par šīm gandrīz četrdesmit gadu ilgajām ciešanām? «Kas ir grēkojis, viņš pats vai viņa vecāki, ka viņš neredzīgs piedzimis?» (J. IX, 2) mācekļi vaicāja Jēzum. Bet mēs jautājam: vai viņš grēkojis pirms dzimšanas, ja reiz pelnījis sodu piedzimt aklam ?

«Pēc tam par Jāni Kristītāju — vai viņā no jauna bija iemiesojies pravietis Elija, kura atgriešanās bija pareģota? (Malahija IV, 5). Jēzus teica, ka tas ir Elija «kam bija jānāk. Elija jau ir atnācis, un tie viņu neatzina, bet darīja ar viņu, ko gribēja.» (Mt. XI, 14 un XVII, 12). Herods Viņam nocirta gidvu.

Pēc Bībeles datiem, Elija un Jānis Kristītājs visādā ziņā bijuši līdzīgi un saskanīgi. Sv. Mateja Evaņģēlijā atzīmēta viņu līdzība un viņu apģērba īpatnības. Elija bija, kā tur teikts, stipri apaudzis ar matiem un apjozies ar ādas siksnu. Bet par Jāni sacīts, ka viņš «valkāja kamieļu spalvu drēbes un ādas jostu ap saviem gurniem». Abi dzīvoja tuksnesī. Elija klejoja četrdesmit dienas un četrdesmit naktis uz Horibu, Dieva kalnu, Sinajas tuksnesī. Jānis Kristītājs cilvēkus kristīja Jūdejas tuksnesī Jordānas otrā krastā. Viņu dzīve tuksnesī bija pašatteikšanās un labprātīga aiziešana no pasaulīgās dzīves. Viņu uzturs bija vienlīdz dīvains. «Es liku kraukļiem tevi barot,» Dieva balss teica pravietim. Bet Jānis ēda siseņus un kameņu medu.

«Un ja jūs gribat pieņemt,» Tas Kungs teica mācekļiem par Jāni Kristītāju, «viņš ir Elija, kam bija jānāk.»

«Origens, viens no visvairāk izglītotajiem otrā gadsimta agrīnās baznīcas tēviem, saka, ka tas pierāda Jāņa Kristītāja iepriekšējo dzīvi Elijas veidolā līdz viņa nākamai eksistencei kā Kristus priekšgājējam.

«Origens izsakās sakarā ar vārdiem: «Jēkabu Es mīlēju un Ezavu Es ienīdu.» Ja mūsu dzīves ceļš neatbilst lietām, kas d;irītas līdz pašreizējai dzīvei, tad no Dieva puses šķiet ļoti netaisnīgi, ka vecākajam brālim bija jākalpo jaunākajam. Un ka Dievs viņu ienīda (kaut gan viņš bija saņēmis tiešu svētību no īzāka, Abraāma dēla) jau pirms tam, kad Ezavs ar kaut ko būtu varējis izpelnīties verdzību vai Visuvarenā ienaidu.

«Un tālāk, sakarā ar tekstu (Vēstule Efeziešiem I, 4) «Viņā tas mūs pirms pasaules radīšanas izredzēja», Origens atkal izsaka domu par mūsu priekšeksistenci jau pirms pasaules radīšanas.

Jeremija, līdzīgi kā Origens, runā par mūsu mieru tur augšā, kur saprātīgās būtnes mīt pirms nolaišanās mūsu pasaulē pirms pārejas no neredzamās garīgās sfēras dzīves redzamajā dzīvē te uz zemes, pierādot, pēc viņa vārdiem, nepieciešamību atkal iemājot materiālā apvalkā līdz tam, kad viņi līdzīgi svētajiem un cilvēkiem, kas sasnieguši pilnību, kā pilnīgs ir mūsu Tēvs debesīs, atkal varēs baudīt agrāko svētlaimi eņģeļu pasaulē.

«Ari Justīns Martirs runā par mūsu dvēseles atkārtotu atgriešanos pasaulīgā ķermenī, bet uzskata (atsaucoties uz Jāni Kristītāju, kas bija aizmirsis, ka viņš bijis Elija), ka mums nav lemts atcerēties savus iepriekšējos zemes dzīves pārdzīvojumus, kad atkal dzīvojam uz zemes, kur jūtamies kā svešinieki un ceļinieki, tālu no mūsus debesu mājām, mums neraksturīgā klimatā.

Aleksandrijas Klements un citi tēvi piemin dvēseles atkārtotu iemiesošanos (jeb pārceļošanu, kā teica klasiskajā laikmetā, vai atdzimšanu, kā saka tagad), lai atgādinātu mums patiesību, kas slēpjas Tā Kunga vārdos: «Jūs atkal dzimsit.»

Ja tā izsakās tik nopietns cilvēks, kas pieder pie Anglikāņu Baznīcas konservatīvajiem locekļiem, par to jāpadomā ikvienam, kas tiešām grib atrast Patiesību kristiānisma dogmatā. Ja tik izcils Anglikāņu Baznīcas pārstāvis tik daiļrunīgi aizstāvējis filozofiju, kas vispār neatbilda viņa atzītajai ticībai, tad no Baznīcas var visu sagaidīt, ja vien tā atmetīs formālos ierobežojumus un sāks brīvi apspriest, studēt un mācīt dogmatus, ko sākumā izplatījuši pirmie Kristus baznīcas tēvi.

Kaut gan lielākā daļa mūsdienu kristiešu enerģiski iebilst pret uzskatu, ka dvēseļu atkārtotas iemiesošanās dogma jebkad ietilpusi kristiānisma dogmatos, un drīzāk uzskata to par «pagānisku» mācību, tomēr tas ir fakts, ka vērīgs skolnieks bez aizspriedumiem pirmo kristīgās baznīcas tēvu pierakstos atradīs neapstrīdamus pierādījumus tam, ka agrīnās baznīcas slepenie pulciņi atzinuši un izplatījuši dvēseļu pārtapšanas dogmu.

Šī dogma neapšaubāmi bija viens no kristiānisma noslēpumiem. Līdz ar garīguma panīkumu b;tznīcā tā relatīvi nobālēja, un tagad lielākā daļa gar īgo personu to neatzīst un šo mācības daļu, ko sākumā izplatīja pirmie baznīcas tēvi, svētie un vadītāji, pat uzskata par barbarisku un pagānisku.

Pirmajiem kristiešiem bija dažādi uzskati par ticību atdzimšanai.

Viena sekta pauda uzskatu, ka cilvēka dvēsele, kas nāk no Tēva, ir mūžīga. Tā ticēja, ka pastāv daudzi dažādi dvēseļu veidi un šķiras, pie tam dažas dvēseles nekad neiemiesojas mirstīgā ķermenī, bet dzīvo dažādās mums nezināmās esības sfērās, pārejot no vienas sfēras otrā, no vienas pasaules citā. Šī sekta uzskatīja, ka dažas no šīm dvēselēm vēlējušās iepazīt dzīvi fiziskajā sterā un tagad iet cauri visām šīs sfēras fāzēm ar visām bēdām un ciešanām, pakļaujoties pārtapšanas likumam, kamēr būs uzkrājušas pilnīgu pieredzi. Tad tās izies no fiziskās sfēras ietekmes loka un atgriezīsies sākotnējā brīvībā.

Citai sektai bija zinātniskāks okults uzskats, ka dvēsele pakāpeniski attīstās, atkārtoti pārtopot fiziskajā sfērā, pāriedama no zemākā uz augstāko, kā mēs to esam aprakstījuši grāmatā «Žnani Joga».

Dažādās mācības izskaidrojamas ar to, ka daļa vadītāju pārņēma ebreju okultās mācības, kas pieturas pie pirmā no minētajiem dogmatiem, bet otra skola pieturas pie dogmata, ko atzīst grieķu mistiķi un indusu okultisti.

Un katrs šīs slepenās mācības skaidroja atbilstoši savas brālības uzskatiem.

Tāpēc dažos agrīnajos pierakstos runāts par «priekšeksistenci» un citos — par «atkārtotu piedzimšanu». Bet pamats ir viens un tas pats, un zināmā mērā abas strāvas bijušas pareizas. Abos gadījumos pamatprincips ir tas, ka dvēsele kā Gars nāk no Tēva, ka Gars iemājo Vielas apvalkā un, uz laiku zaudējot savu sākotnējo šķīstību, kļūst par dvēseli. Savukārt dvēsele atkārtotas pārdzimšanas gaitā pāriet no zemākā uz augstāko, ar katru iemiesošanos iegūstot aizvien jaunu pieredzi. Dvēsele attīstoties pāriet no pasaules pasaulē un beidzot pēc daudziem pārdzīvojumiem atgriežas pie sevis un atkal kļūst par tīru garu.

Pirmie kristīgās baznīcas tēvi dedzīgi apstrīdēja grieķu un romiešu filozofu uzskatu, ka cilvēka dvēsele pārceļo dzīvniekos. Ar saviem argumentiem viņi skaidri pierādīja atšķirību starp īsto okulto mācību un šo aplamo, sagrozīto dogmatu. Šis konflikts noveda pie enerģiskas nošķiršanās no Pitagora un Platona skolām, kuras atzina aplamo dogmatu par cilvēka dvēseles deģenerāciju dzīvnieka stāvoklī.

No daudzajiem rakstiem, kuros Origens un Jeremija pierāda dvēseles priekšeksistenci, citēsim Jeremijas vārdus (1, 5): «Pirms Es tevi radīju mātes miesās, Es tevi jau pazinu, un pirms tu piedzimi no mātes miesām, Es tevi svētīju un tevi izredzēju par pravieti tautām.»

Agrīnie rakstnieki uzskatīja, ka šie vārdi apstiprina viņu īpašos uzskatus, ka dvēselei ir priekšvēsture un ka tā iepriekšējo piedzimšanu gaitā ir ieguvusi sevišķas īpašības un kvalitāti, jo, pēc viņu domām, būtu netaisnīgi, ja cilvēkam jau pirms dzimšanas būtu piemitušas nemiesiskas īpašības. Viņi domāja, ka šādas īpašības un spējas ir taisnīgas vislabākā darba un rīcības sekas. Viņi pievērsa uzmanību arī pravietojumam par Elijas atgriešanos, kas izteikts pravieša Malahijas grāmatā (IV, 5), un (nekanoniskajai) Zālamana Gudrības grāmatai, kur Zālamans saka: «Es biju gudrs bērns, un man bija labs Gars. Un lūk, būdams labs, es nokļuvu neaptraipītā ķermenī.»

Viņi citēja arī Jozefus grāmatu «Jūdu karš», kurā ievērojamais ebreju rakstnieks teicis šādus vārdus: «Saka, ka visas dvēseles ir neuzpērkamas, bet tikai labu cilvēku dvēseles pārmājo citos ķermeņos, turpretim sliktu cilvēku dvēseles lemtas mūžīgam sodam.» Viņi atsaucās arī uz Jozefus atziņām par ebreju ticību un pārdzimšanu, kas izteiktas stāstā p;u Jotapotas cietokšņa aplenkšanu. Viņš toreiz meklējis patvērumu pagrabā, kur slēpušies vairāki kareivji, kas pārrunājuši, vai labāk nebūtu darīt sev galu, lai nekristu romiešu gūstā. Jozefus viņus pārliecinājis šādiem vārdiem:

«Vai tad jūs neatceraties, ka visi tīrie gari, kas dzīvo saskaņā ar Dievišķo kārtību, turpina dzīvot debesu mājokļos un ar laiku tiek sūtīti uz tikliem ķermeņiem, bet pašnāvnieku dvēselēm lemts mitināties apakšzemes tumsā?»

Mūsdienu autori uzskata, ka viņš pats atzinis pārdzimšanas dogmu, kas bijusi pazīstama arī ebreju karavīriem.

Ebreju tauta neapšaubāmi kaut vispārīgās līnijās zināja par dvēseļu pārceļošanas teoriju. Filons skaidri pasaka, ka šis dogmats ir daļa no Aleksandrijas Ebreju skolas mācības. Arī Jēzum uzdotais jautājums par «neredzīga piedzimušā grēku» pierāda, ka tautai bija pazīstams šis dogmats.

Tālab Jēzus mācības šajā jautājumā nevajadzēja tautai īpaši izskaidrot. Slepenās mācības par Pārceļošanas norisi Viņš sludināja Saviem izredzētajiem mācekļiem. Un tomēr Jaunajā Derībā par to atkārtoti minēts, kā mēs to redzēsim tālāk.

Jēzus skaidri apstiprināja, ka Jānis Kristītājs bija Elija, kura atgriešanos pareģojis Malahija (IV, 5). Jēzus divas reizes paziņoja: «Viņš ir Elija, kam bija jānāk.» (Mt. XI, 14) un otrreiz: «Bet esjums saku: — Elija jau ir atnācis, un tie viņu neatzina, bet darīja ar viņu, ko gribēja…» «Tad mācekļi saprata, ka Viņš par Jāni Kristītāju viņiem sacīja.» (Mt. XVII, 12—14). Kā norāda mistiķi, Jēzus skaidri zinājis, ka Jānis ir pārtapis Elija, kaut gan Jānis to noliedzis, jo nav varējis atcerēties savu iepriekšējo iemiesošanos. Jēzus kā Skolotājs labi apzinājās to, ko Jānis kā Priekšgājējs nevarēja p;ir sevi zināt. Elijam piemitušās īpašības, kas atkal izpaudās Jānī, apstiprina Skolotāja atkārtoto apgalvojumu, ka Jānis Kristītājs ir no jauna iemiesojies Elija.

Tas neapstrīdami ir pietiek;uni atoritatīvs paziņojums, lai kr istieši Pārdzimšanas dogmatu iekļautu baznīcas mācībās. Un tomēr ortodoksālie garīgie tēvi sačukstas: «Viņš ar to domājis kaut ko citu)» Cik akls gan ir cilvēks, kas negrib redzēt!

To, ka Jēzus un Viņa mācekļi atzina šo dogmatu, apliecina arī stāsts par neredzīgu piedzimušo». Mācekļi Viņam vaicāja: Rabbi, kas ir grēkojis, viņš pats vai viņa vecāki, ka viņš neredzīgs piedzimis? Jēzus atbildēja: Ne viņš ir grēkojis, ne viņa vecāki. (J. IX, 1—3). Šķiet, nevar būt nekādu šaubu par to, ko nozīmē jautājums «Kas ir grēkojis, viņš pats vai viņa vecāki?» Kā tad cilvēks būtu varējis grēkot pirms savas dzimšanas, ja ne iepriekšējās iemiesošanās laikā? Jēzus atbilde parāda, ka šis cilvēks piedzimis neredzīgs ne savu, ne arī savu vecāku grēku dēļ, bet aiz kāda cita, trešā iemesla. Ja atkārtotas iemiesošanās jēdziens nebūtu atbildīs mācībām, vai tad Viņš nebūtu to izskaidrojis mācekļiem? Vai jau pats šis mācekļu jautājums nenorāda uz to, ka mācekļiem bija parasts apspriest ar Viņu Pārdzimšanas un Karmas jautājumus un saņemt no Viņa attiecīgas pamācības?

Jaunajā Derībā ir arī daudz citu pantu, kas pierāda, ka Jēzus mācekļiem un sekotājiem dvēseļu atkārtotas iemiesošanās dogmats bija labi zināms, bet mēs gribētu pāriet pie pirmo kristiānisma Tēvu rakstiem, lai parādītu, ko viņi domājuši un mācījuši attiecībā uz Pārdzimšanu un Kannu.

Agrā kristiānisma zinātnieku un rakstnieku vidū sevišķi izceļas Origens. Citēsim kāda pazīstama autora vārdus par viņu un viņa mācību: «Origena pierakstos ir milzumdaudz ziņu par pirmo kristiešu skolniekiem. Origens apbrīnojami labi izpētījis visu mūsu sistēmas evolūciju. Es izteikšos īsi. Ja jums pietiek pacietības izlasīt viņa atziņas, tad jūs paši varēsit izstudēt viņa piesardzīgos, loģiski pamatotos argumentus. Viņa uzskati tika raksturoti kā evolucionāri. Viņš māca, ka visi pastāvošie Gari nākuši no Dieva un tiem bijusi izvēles brīvība. Daļa no tiem atteikušies noiet no Taisnā ceļa un par algu tikuši vietā, ko mēs saucam par eņģeļu mājokļiem, bet citi, izmantojot šo izvēles brīvību, nogājuši no dievišķā ceļa un pēc tam pārgājuši cilvēcē, lai ar taisnu un cildenu dzīvi atkal nokļūtu eņģeļu stāvoklī, ko tie nebija pratuši saglabāt. Bet vēl citi, arī pēc savas brīvās gribas, nolaidušies vēl dziļāk ļaunumā un pārvērtušies ļaunajos g;uos vai sātanos. Tātad sākotnēji visi šie gari bija taisnprātīgi — taču nevainības, bet ne savu zināšanu dēļ. Un viņš domā, ka eņģeļi var pārvērsties cilvēkos un pat ļaunie gari var atkal pacelties augšup un atkal kļūt p;u cilvēkiem un eņģeļiem.»

«Daži no jums droši vien atceras, ka viena dogma, par kuru vēlāk pārmeta Origenam, ietvēra brīnišķīgu mācību, ka pat visļaunākajiem cilvēkiem ir izpirkuma un atjaunotnes iespēja un ka pasaulē, kas nāk no Mūžīgās Labestības, nav mūžīga ļaunuma.»

Bet tagad citēsim šī dižā cilvēka darbu fragmentus. Savā lielajā darbā «Principi» Origens sākumā paziņo, ka tikai Pats Dievs pēc savas būtības ir Labs. Dievs ir vienīgā Labestība, pilnīga un nedalīta Labestība. Ja mēs vērīgāk aplūkosim citas Labestības stadijas, mēs redzēsim, ka tā cita ir atvasināta, iegūta Labestība, nevis galvenā un būtiskā.

Tālāk Origens saka, ka Dievs visiem Gariem vienādi piešķir gribas brīvību. Ja tie nepaliek uz taisnā ceļa, tad tie nolaižas — «vieni ātrāk, citi lēnāk, vieni zemāk, otri ne tik zemu, turklāt katrs pats ir vainīgs savā krišanā».

Viņš atgādina par Jāni, kas jau mātes miesās bijis Svētā Gara pārņemts, un piebilst, ka būtu aplami uzskatīt, ka «Dievs apbalvo cilvēkus ar Savu Svēto Garu un dod tiem svētību nevis saskaņā ar taisnīguma likumiem un pēc to nopelniem, bet gan nepelnīti.

Un kā mums izbēgt no jautājuma «Vai Dievs ciena cilvēkus?» Nedod Dievs! Vai, piemēram, — «Vai Dievs atzīst, ka pastāv netaisnais? Patiešām, nedod Dievs! Jo te aizsardzību meklē tie, kas uzskata, ka dvēsele dzimst reizē ar ķermeni. Pēc tam autors pierāda savu ticību pārdzimšanai, paskaidrojot, ka Jānis izpelnījies Dieva žēlastību ar savu taisno dzīvi iepriekšējās iemiesošanās laikā.

Tālāk autors apspriež svarīgo jautājumu par skaidri redzamo netaisnību, kas izpaužas kā nevienlīdzība cilvēku vidū. Viņš saka: «Vieni ir barbari, citi — grieķi, un starp barbariem daži ir mežonīgi un cietsirdīgi, bet citi — maigākas dabas; daži ievēro vispārpieņemtos likumus, citi seko vienkāršākiem un stingrākiem tikumiem. Daži kopš pašas dzimšanas cieš pazemojumu un verdzību, no bērnības dzīvo verdziskā pakļautībā no saimniekiem, ķēniņiem un tirāniem. Vieni ir veseli, citi slimi jau no bērnu dienām, daži cieš no vājas redzes, citiem ir runas trūkumi vai kāda fiziska kaite — dažkārt jau kopš dzimšanas vai iemantota drīz pēc tam. Un kur vēl visas cilvēciskās ciešanas! Kāpēc tas tā?

Origens apstrīd dažu sava laika domātāju pārliecību, ka šīs nevienlīdzības pamatā ir kādas būtiskas atšķirības starp dažādu cilvēku dvēseles dabu un īpašībām. Viņš dedzīgi skaidro, ka sākotnēji visas dvēseles ir vienādas pēc savas dabas un īpašībām un ka atšķirības rodas no tā, ka dvēseles dažādi izmanto savu izvēles brīvību. Par saviem oponentiem autors saka: «Viņu arguments ir šāds: ja dzimstot pastāv tik dažādi un daudzveidīgi apstākļi un noteikumi, ko nevar izvēlēties (jo neviens pats neizvēlas, kur. no kā un kādos apstākļos viņš dzims), ja tas nav atkarīgs no dvēseles īpašībām, proti, ja ļauna dvēsele netiek paredzēta negodīgai tautai un laba dvēsele — taisnai tautai, tad atliek vienīgi secināt, ka visu nosaka gadījums. Ja to pieļaujam, tad zūd ticība, ka pasauli radījis Dievs un pasauli vada Viņa Providence.»

Origens turpina: «Dievs uzskatīja par pareizu izkārtot cilvēkus atbilstoši viņu nopelniem un savienoja vienā pasaulē visus šos atšķirīgos priekšstatus, lai izdaiļotu, tā sacīt, vienu mājokli, kur būtu ne tikai zelta un sudraba trauki, bet arī koka un māla trauki (vieni godam, otri — par apkaunojumu) ar to dažādo saturu, dvēselēm vai saprašanu. Tādējādi Radītājs nav netaisnīgs sadalē (minēto iemeslu dēļ), katram pēc viņa vajadzībām, un nevienas piedzimšanas laime vai nelaime, tāpat kā dzīves apstākļi nevar būt nejaušība.» Un viņš apgalvo, ka katra cilvēka stāvoklis ir viņa paša rīcības sekas.

Tālāk autors aplūko gadījumu ar Ezavu un Jēkabu, jo daži zinātnieki to izmanto, lai pierādītu, ka Dievs bijis netaisnīgs un cietsirdīgs, sadalot labumus starp cilvēkiem. Origens paskaidro, ka šajā gadījumā Dievs būtu ārkārtīgi netaisns, ja mīlētu Jēkabu un ienīstu Ezavu jau pirms to dzimšanas, un ka to var saprast tikai tā, ka Jēkabs tika atalgots par nopelniem iepriekšējā dzīvē un Ezavs tika sodīts par ļaundarībām, kas pastrādātas iepriekšējo iemiesošanos laikā.

Tādi paši uzskati kā Origenam ir arī Jeremijam, kurš saka: «Aplūkojot gadījumu ar Ezavu, mēs redzam, ka viņš tika sodīts p;u agrākiem grēkiem, par grēkošanu sliktākā dzīves brīdī.» (Jeremijas «Vēstule Avītum»), Origens raksta: «Neliksies netaisnīgi, ka Jēkabs jau mātes miesās atšķīrās no brāļa, ja sapratīsim, ka Dievs viņu mīlēja par labajiem darbiem iepriekšējā dzīvē un ka viņš bi ja izpelnījies būt vairāk godājams par brāli.» Un autors piebilst: «Tas attiecas arī uz visām radībām, jo Radītāja taisnīgums, kā mēs jau atzīmējām, izpaužas visā.» Un vēl: «Apstākļu nevienlīdzība pasargā taisno tiesu no atalgošanas pēc nopelniem.»

Annija Bezante (kurai mēs esam pateicīgi par iespēju izmantot daudzus no šiem citātiem) piemin šādu Origena atziņu: «Tātad šis dogmats aizstāv Dieva taisnīgumu. Ja dvēsele var kļūt laba, tad mīlestības un taisnīguma Dievs to nepadarīs ļaunu. Tas nav iespējams. Tam nav attaisnojuma. Ja jūs pieļausit, ka cilvēks piedzimst kā noziedznieks, tad jums nāksies atzīt, ka esat zaimojis — it kā pilnīgais un mīlošais Dievs radītu kritušu dvēseli un pēc tam sodītu šo dvēseli par to, vai arī jums jāpiekrīt, ka Viņš izkārto būtnes, kas attīstās, sagatavojot tās svētlaimei ceļa galā, un, ja cilvēks piedzimst ļauns un slikts, tad tas ir iepriekšējo grēku dēļ. Viņam jācieš bēdas par diuīto, lai iemācītos būt saprātīgs un atvērtos labestībai.»

Origens apspriež arī stāstu par Faraonu, par kuru Bībelē teikts, ka «Dievs bija nocietinājis viņa sirdi». Origens paskaidro, ka šai nocietināšanai drīz vien vajadzēja novest Faraonu līdz ļaunuma izpratnei, lai turpmākajās iemiesošanās viņš varētu izmantot šīs zināšanas. Viņš saka: «Reizēm pārāk ātra izveseļošanās nedod labus rezultātus, sevišķi ja slimība slēpjas miesas iekšienē un plosās tur.»

Ir jāsaprot, ka dvēseles attīstība notiek lēni un pakāpeniski, neskaitāmu gadsimtu laikā, pie kam dažas dvēseles apdzen pārējās. Citas turpat vien seko, bet dažas stipri atpaliek.

Viņš saka arī tā: «Tie, kas beidz savu dzīvi pēc nāves, kurai mēs visi esam pakļauti, sadalās atbilstoši saviem tikumiem — vieni tā sauktajā ellē, otri Ābrama paspārnē un citās mītnēs. Un no šīm vietām, tur nomirstot, ja tā var teikt, viņi nolaižas no «augstākās pasaules» šajā «ellē». Tāpēc, ka to elli. kurā mirušo dvēseles nonāk no mūsu pasaules, šķiet, sauc par zemāko elli.

Katram, kas nolaižas uz mūsu zemes, ir lemts atbilstoši saviem nopelniem vai stāvoklim, kuru viņš ieņēmis, tur piedzimt dažādās zemēs, dažādās tautās vai dažādos dzīves apstākļos, dažādu slimību apdraudētam, piedzimt vai nu dievbijīgiem v;ū ;irī neticīgiem vecākiem. Tādējādi var gadīties, ka izraēlietis piedzims skitos vai nabadzīgais ēģiptietis Jūdejā.» (Origens pret Celzu).

Vai pēc visa lasītājūs varat šaubīties par to, ka Dvēseļu Pārceļošanu, Pārtapšanu vai Pārdzimšanu un Kannu Pirmējās Kristietīgās Baznīcas Tēvi atzina un izplatīja kā patiesu dogmu? Vai jūs neredzat, ka pašā Agrīnās Baznīcas paspārnē valdīja Pārtapšanas un Kannas dogmas? Kāpēc tad stūrgalvīgi uzskatīt, ka tās ievestas no Indijas, Ēģiptes un Persijas, lai iztraucētu Kristīgās Baznīcas bezrūpīgo miegu? Tas tikai nozīmē, ka kopš bērnības trimdā izsūtītā Slepenā Pamatdogma atgriezusies mājās.

Šo mācību padzina no Baznīcas sestajā gadsimtā. Otrais Konstantinopoles Koneils (553. g.) to atzina par ķecerīgu, un kopš tā laika oficiālā Kristietība uz to skatījās greizi un mēģināja izdeldēt ar šķēpu, mietu un cietumiem. Tomēr šīs mācības rakstus ilgus gadus atbalstīja Baznīcas vajātās Albigenu sektas locekļi, no kuriem tūkstoši mira mocekļa nāvē, jo nespēja aizliegt Baznīcas Slepeno mācību par Pārdzimšanu un Kannu.

Kaut Viduslaikos Eiropu kā biezs mākonis klāja māņticības slogs, Patiesība tās žņaugos tomēr neaizgāja bojā. Pēc daudziem dedzīgiem mēģinājumiem atkal iedegties gaišās liesmās tā mūsu dižajā Divdesmitajā gadsimtā beidzot atkal rāda pasaulei gaismu un dod siltumu, Kristietībai atkal atdodot Agrīnās Baznīcas izcilo prātu iedibinātos pamatjēdzienus. Atkal atgriezusies, Patiesība turpinās savu gaitu, aizmēžot no ceļa visus sīkumainos iebildumus un šķērsļus, kas gadsimtiem ilgi bija to slāpējuši.

Šīs nodaļas beigās citēsim dzejnieka Vordsvorta iedvesmojošās vārsmas. Viņa dvēsele tiecās augšup, lai uztvertu Patiesību, neraugoties uz gadu nastu un ierobežojumiem, kas viņam bija jāizjūt savā zemē.

Ir piedzimšana tikai aizmiršanās sapnis.

Bet viedais brīnumdaris — dvēsele —

ir krūtīs iedegusi dzīvību

No brīnumtālām, dīvām pasaulēm

Un liek tai degt šais mājokļos, ko plēnes sedza.

Ne pirmatnēja kailumā, bez apziņas un gribas,

Bez atmiņas p;u to, kas bijis sen. Nē!

Mēs — Viņa bērni, ietērpušies gaismas zibā.

Reiz ienācām šai — Zemes pasaulē.

Viņš — mūsu radītājs un mūžīgs patvērums!

DIVPADSMITĀ NODAĻA SKOLOTĀJA PAMĀCĪBAS

Savās mācībās Jēzus pastāvīgi runā par Gara esamību, kas mājo katra indivīda dvēseles paspārnē, par kaut ko Iekšēju, pie kura viņi var griezties bēdās un rūpēs, par Vadītāju un Ceļa Rādītāju, kas vienmēr ir gatavs dot padomu vai vadīt, ja vien tā balsij klausīsi.

«Vispirms meklējiet Valstību un jūs visu dabūsit.» Un tālāk, it kā paskaidrojot: «Dieva Valstība ir jūsos pašos.» Šī mistiskā pamācība ir Slepenās Mācības noslēpumu atslēga.

Pievērsīsimies dažiem Viņa izteikumiem un mēģināsim tos izprast šo mācību gaismā. Bet vispirms mums jāpievērš skolnieka uzmanība «Indijas Jogas pasaules uzskata pamatiem», kas uzmanīgi jāizlasa, lai mūs labāk saprastu, jo tur apspriestas mācību detaļas, tas ir, izskaidrotas pamatpatiesības. «Indijas Jogas sasniegumu ceļos» iztirzātas mācības augstākās fāzes. Un kaut ;uī šajos darbos tikpat kā nekas nav sacīts par Kristietību, mācības ir tik fundamentālas, ka visu reliģiju, tostarp ;uī Kristietības Slepenās Mācības var saprast tie, kas apguvuši šīs pamatpatiesības.

Ir tikai viena Okultā filozofija, kas izpaužas visur: pietiek izprast Patiesību, lai tā derētu par atslēgu dažādu durvju atvēršanai, kuras ved pie vienas vai visu reliģiju un filozofiju slepenajām fāzēm. Pirms daudziem gadsimtiem sentēvi —jogi atrisināja Visuma mīklu, un kopš tiem laikiem augstākie cilvēka prāta centieni tikai apstiprina, pierāda un izskaidro Pamatpatiesību, ko ir teikuši šie godājamie gudrie.

Izlasīsim Jēzus vārdus senās Gudrības gaismā.

Apspriedīsim Kalna svētrunu Mateja pierakstā (V, VI un VII nod.).

«Svētīgi tie, kas sevī garā nabagi, jo tiem pieder Debesu Valstība.» (Mt. V, 3).

Ar šiem vārdiem Jēzus norāda uz Slepeno Mācību, ka tas, kas atteiksies no šīs pasaules veltīgās slavas un sīkās godkāres, nonāks Pašapziņāšanās ceļā, apzināsies kaut ko Iekšēju — Garu.

«Svētīgi tie, kam bēdas, jo tie tiks iepriecināti.» (Mt. V, 4).

Ar šiem vārdiem Jēzus norāda uz okulto mācību, ka tie, kas tikuši tik tālu, ka apzinājušies cilvēku godkārības bezprātu un sakarā ar to ir cietuši, kā visi, kas paceļas virs pūļa, un bēdājušies, apzinoties, cik bezjēdzīgs un veltīgs ir viss, par ko cilvēki tik stipri cīnās, galu galā saņems mierinājumu «mierā, kas pārsniedz jebkuru iztēli» un tiek dāvāts tikai tam, kurš apzinās Debesu Valstību pats sevī.

«Svētīgi lēnprātīgie, jo tie iemantos Zemi.» (Mt. V, 5.)

Ar šiem vārdiem Jēzus centās paskaidrot, ka tie, kas kļuvuši paklau sīgi Iekšējā Gara Varai, kļūs it kā par Zemes lietu Valdniekiem. Šos vārdus bieži nepareizi tulko ļaudis, kas nav izpratuši to īsto maģisko jēgu.

Vārds «lēnprātīgie» nenozīmē «es esmu tik lēnprātīgs un paklausīgs», kā bieži mēdz teikt liekuļi, kas izpilda tikai ārējos likumus. Jēzus nekad tā nav mācījis un nav tā rīkojies. Viņš vienmēr palika Skolotājs un nedomāja pārvērst savus sekotājus verdziskās būtnēs vai snaudulīgos lūdzējos. Viņš daudzkārt pierādīja Savu pārākumu un pieņēma kā pienācīgu viņam parādīto godu, piemēram, kad viņu svaidīja ar dārgu eļļu. Ar vārdu «lēnprātīgie» viņš gribēja izteikt mierīgu, godpilnu attieksmi pret Gara Varu un pazemīgu paklausību tās vadīšanai, bet ne liekulību, mazdūšību un lēnprātību attieksmē pret citiem cilvēkiem. Apgalvojums, ka viņi iemantos zemi, ka viņi valdīs par pārejošo nozīmē, ka viņi pacelsies virs tā, kļūs par zemes kungiem, ieejot savā iekšējā «Dieva valstībā».

«Svētīgi, tie izsalkušie un izslāpušie pēc taisnības, jo tie tiks paēdināti.» (Mt. V, 6).

Šis ir Skolotāja solījums, ka tie, kas meklējuši Dieva Valstību (sevī), to atradīs un viņu garīgais izsalkums un slāpes tiks remdēti vienīgajā iespējamā veidā.

«Svētīgi sirds žēlsirdīgie, jo tie dabūs žēlastību.» (Mt. V, 7).

Šie vārdi māca pacietību, žēlsirdību, iecietību un atturēšanos no liekulības un sola balvu par šādu garīgo stāvokli.

«Svētīgi sirdsšķīstie, jo tie Dievu redzēs» (Mt. V, 9).

Šeit tiek apgalvots, ka «bezvainīgam viss ir bezvainīgs» — ka savas sirds bezvainība un Iekšējā Dieva atzīšana ved pie Dieva apjēgšanas visā. «Kas iepazinis Dievu sevī, tas Viņu iepazīs visā» — teicis seno persiešu rakstnieks. Un tas patiešām «iepazīs Dievu» tur, kur tas mīt, un tas ir visur.

«Svētīgi miera nesēji, jo tie tiks saukti par Dieva bērniem» (Mt.

VI, 9).

Tas ir aicinājums lasītājam izmantot savas zināšanas un spēkus, lai nomierinātu cīņu, kas ļaužu starpā sākusies dažādas Dievības un Patiesības jēdzienu izpratnes dēļ. Tas, kurš spēj uzrādīt Patiesību, kas ir visu reliģiju un ticējumu pamatā, patiešām kļūst par Dieva mīļotu dēlu. Tas, kurš var pierādīt, ka aiz visa ārišķīgā, visiem rituāliem, aiz dažādiem vārdiem un nosaukumiem, aiz dažādiem ticējumiem un dogmām rodams tikai Vienīgais Dievs, kam veltītas visas dievināšanas — tas ir Miera nesējs un Dieva dēls.

«Svētīgi taisnības dēļ vajātie, jo tiem pieder Debesu valstība. Svētīgi jūs esat, ja jūs lamā un vajā un melodami par jums runā visu ļaunu manis dēļ. Priecājieties un līksmojieties, jo jūsu alga ir liela debesīs; jo tā tie vajājuši praviešus, kas bijuši pirnis jums.» (Mt. V, 10—12).

Ar šiem vārdiem Jēzus centās mierināt un dot cerību tiem, kurus gaidīja aicinājums izplatīt mācības turpmākajos gadsimtos. Un tiešām daudz ir to drosmīgo dvēseļu, kas pūlējās saglabāt liesmu, saglabāt mācību pirmatnējā skaidrībā, aizsargāt no taisnās līnijas izkropļošanas, no to cilvēku divkosības, egoisma un formālisma kas tiecās pēc valdoša stāvokļa Baznīcā un ieguva to. Karātavas, kauna stabs un cietums bija drosmīgo balva. Bet Ticība, kas parādījās vajāšanu laikā, deva Gara atklāsmi, kas patiešām ir «viņu Debesu Valstība».

«Jūs esat zemes sāls, bet, ja sāls nederīga, ar ko tad sālīs? Tā neder vairs nekam, kā vien ārā izmetama un no ļaudīm saminama.» (Mt. V, 13).

Šeit Jēzus brīdina Apgaismotos par iespējamām neveiksmēm viņu darbā, kura mērķis ir ar domām un darbiem celt augšup ļaudis. Termins «sāls» šajā nozīmē ir labi pazīstams visiem senā misticisma pētniekiem. Ēdienu bez sāls uzskatīja par negaršīgu un nebaudāmu. Nedaudzie izredzētie bija zemes sāls, kam to vajadzēja cienījamu un pilnīgu darīt. Bet, kad sāls graudiņš zaudēja spēku, tad nekas to vairs nevarēja sāļu padarīt un to kā nederīgu aizsvieda. Kā sāls uzdevums ir piešķirt garšu ēdienam, tā Izredzētie aicināti piešķirt garšu cilvēcei.

«Jūs esat pasaules gaišums; pilsēta, kas stāv kalnā, nevar būt apslēpta. Neviens neiededzina eļļas lampiņu un neliek to zem pūrmēra, bet lukturī, tad tā spīd visiem, kas ir namā. Tāpat lai jūsu gaisma spīd ļaužu priekšā, ka tie ierauga jūsu labos darbus un godina jūsu Tēvu. kas ir debesīs.» (Mt. V 14—16).

Šie vārdi, tāpat kā iepriekšējie, māca Izredzētos tāli izplatīt saņemto gaismu. Viņus mudina neslēpt to zem konvencionalitātes segas un darboties tā, lai ļaudis ieraudzītu viņu iekšējo Gara Gaismu un tās staram rastu īsto ceļu. Cilvēks, kurā spoži deg gara gaisma, var iedegt izpratnes gaismu arī citos. Šis pārdzīvojums ir saprotams lielākajai daļai no tiem, kas lasījuši šos vārdus: viņu zināšanu gaisma ir iedegusies no kādas dvēseles Gara Gaismas, kas saņemta ar vārdu, rakstu vai tiešas tikšanās starpniecību. Garīgums it lipīgs! Tāpēc izplatiet to! Lūk, ko nozīmē šie vārdi.

«Nedomājiet, ka es esmu nācis atmest bauslību vai praviešus, es neesmu nācis atmest, bet piepildīt. Jo patiesi es jums saku: — iekams debess un zeme zudis, nezudīs no bauslības neviena jota (mazākais burts), neviena svītriņa, kamēr viss tas notiek.» (Mt. V 17.—18.).

Šeit Jēzus paziņo, ka Viņš nepasludina jaunu dogmatu, bet tikai turpina Savu priekšgājēju darbu. Viņš apstiprina Senās Gudrības patiesumu un saka, ka likums, kas stājies spēkā, darbosies tik ilgi, kamēr pastāvēs debesis un zeme, tas ir, līdz šī lielā pasaules perioda beigām! Ar šiem vārdiem Jēzus s ka i (Iii atzīst, ka Viņš tic okultajām mācībām. Tiem, kas iebildīs, ka Viņš domājis ebreju mācību izplatīšanu, varam norādīt, ka Viņš bija ieradies iznīcināt tās, jo tieši kristietība iebilst pret ebreju mācības formālismu un ārišķību. Jēzus runāja par slepenajām mācībām nevis par ārišķīgiem reliģiskiem ticējumiem un formām. Viņš nebija nācis graut senās mācības, bet gan tās tikai «izpildīt», tas ir, dot senajai gudrībai jaunu dinamisku spēku.

«Ja kāds tad atmet tikai vienu no šiem vismazākajiem baušļiem un tā māca ļaudis, tas būs vismazākais Debesu Valstībā; bet ja kas dara un māca (neatmezdams), tas būs liels Debesu Valstībā. Jo es jums saku: Ja jūsu taisnība nav pārāka par rakstu mācītāju un farizeju, tad jūs nenāksit Debesu Valstība.» (Mt V, 19.—20.).

Šeit Jēzus brīdina nepārkāpt okultās pamatmācības un nemācīt viltus dogmas. Viņš atkal liek cilvēkiem darboties saskaņā ar patiesību un sludināt patiesību. Ievērojiet norādi uz «Debesu Valstību»! Viņš atkal atgādina, ka taisnīgums, ko prasa Debesu Valstība, viscaur atšķiras no formālisma, rituālisma un ārišķības, ko tolaik piekopa rakstu mācītāji un farizeji un tagad atzīst mūsu baznīcas sludinātāji un viņu aklie sekotāji. Lai ieietu «Debesu Valstībā», ir vajadzīgs kaut kas vairāk par «baznīcas pienākumu stingru ievērošanu». Jēzus vienmēr vērsās pret šauru formālismu, kas turējās pie rituāliem un vārdiem un neatzina Garu. Ja Viņš atgrieztos šodien, Viņš padzītu no tempļiem pelnītkāro sludinātāju un viņa liekulīgo sekotāju pūli, kas nopulgo visu svēto.

«Jūs esat dzirdējuši, ka sentēviem sacīts: Tev nebūs nokaut, bet kas nokauj, tas sodāms tiesā. Bet es jums saku, kas uz savu brāli dusmo, tas sodāms tiesā; bet kas saka uz savu brāli — saka! (muļķis, nerrs), tas sodāms augstā tiesā (sinedrijā), bet kas saka — More.' (bezdievīgais vājprātis), tas sodāms elles ugunī. Tāpēc, kad tu upurē savu dāvanu uz altāra un tur atminies, ka tavam brālim ir kas pret tevi, tad atstāj turpat altāra priekšā savu dāvanu un noej un vispirms izlīgsti ar savu brāli un tad nāc un upurē savu dāvanu. Salabsti ar savu pretinieku bez kavēšanās, kamēr esi ar viņu vēl ceļā, ka pretinieks tevi nenodod tiesas kalpiem un tevi neiemet cietumā. Patiesi es tev saku: tu no turienes neiziesi, kamēr nenomaksāsi pēdējo artavu (kvadrantu).» (Mt. V, 21.—26.).

Šīs rindas ietver mācību, ka grēks ir ne tikai paveiktās darbībās un darbos, bet arī domas un tieksmēs, kas rodas prātā un ko tas atbalsta. Vēlēšanās un domas, ko atzīst cilvēka prāts, ir grēka un nozieguma sēkla un dīglis, pat ja tās nekad neizpaustos darbībā. Dziņa nogalināt ir tāds pats grēks kā slepkavība. Tā ir sena okulta mācība, kuru daru zināmu visiem, kas gatavojas iesvētīties.

«Jūs esat dzirdējuši, ka ir sacīts: Tev nebūs laulību pārkāpt! Bet es jums saku: — Ikviens, kas uzskata sievieti, to iekārodams, jau laulību ar viņu pārkāpis savā sirdī.

Bet ja tava labā acs tevi apgrēcina, izrauj to un met nost; jo tas tev labāk, ja zūd viens no taviem locekļiem, nekā visa tava miesa top iemesta ellē. Un ja tava labā roka tevi apgrēcina, tad nocērt to un met nost; jo tas tev labāk, ja zūd viens no taviem locekļiem, nekā visa tava miesa tiek iemesta ellē. Ir arī sacīts: Kas atlaiž savu sievu (šķiras), tas lai dod viņai šķiršanās rakstu. Bet es jums saku: ikviens, kas atlaiž savu sievu (šķiras), izņemot netiklības iemeslu, tas viņu spiež laulību pārkāpt. Un ja kas atšķirtu precē, tas pārkāpj laulību.» (Mt. V, 27.-32.).

Šeit Jēzus pauž visu izcilo okultistu riebumu pret seksuālām dziņām. Viņš nosodīja ne tikai pašu darbību, bet arī domu, kas aiz tās slēpjas. Izcilie okultisma zinātnieki uzskata, ka seksuālas darbības pieļaujamas vienīgi bērnu radīšanai un viss pārējai ir netiklība. Jēzus ļoti asi vērsās pie vīrišiem un sievietēm, skarot šo svarīgo jautājumu. Te viņš nosoda arī laulības attiecību pārmērības un sevišķi šķiršanos, par ko tajā laikā daudz runāja. Viņš noraida nepārdomātas laulības, kas beidzas ar ģimenes saišu vieglprātīgu saraušanu. Jēzus ticēja mājas dzīves svētībai un ģimenes labklājībai. Viņš par to izteicies ļoti skaidri un spilgti.

«Jūs vēl esat dzirdējuši, ka sentēviem sacīts: tev nebūs nepatiesi zvērēt, bet tam Kungam turēt, ko tu zvērēdams solījis. Bet es jums saku: Jums vispār nebūs zvērēt ne pie debesim, jo tās ir Dieva (godības) tronis, ne pie zemes, jo tā ir viņa kāju pamesls, ne pie Jeruzalemes. jo tā ir lielā ķēniņa pilsēta. Tev nebūs zvērēt arī pie savas galvas, jo tu nespēj padarīt nevienu vienīgu matu ne baltu, ne melnu, bet jūsu jā! lai ir jā! un nē! lai ir nē!, kas pāri par to, tas ir no ļauna.» (Mt. V, 33.-37.).

Šeit Jēzus vēršas pret zvērēšanas paradumu, kas Viņa laikā bija ļoti izplatīts ebreju un citu austrumu tautu vidū. Viņš pieprasa vienkāršību un atturību sarunās. Šai ziņā Viņš atbalsta okulto mācību, kas visiem iesvētītajiem un atgrieztajiem atklāj vienkāršu un skaidru domu un runu vērtību.

«Jūs esat dzirdējuši, ka ir sacīts: aci pret aci un zobu pret zobu. Bet es jums saku: Jums nebūs pretim stāvēt ļaunajam, bet kas tev sit labajā vaiga, tam pagriez arī otru. Un kas ar tevi grib tiesāties un ņemt tavus svārkus (hitonu), tam atdod arī apmetni. Un kas tevi spiež iet vienu jūdzi, paej ar to divas. Dod tam kas tev lūdz un neatsakies, ja kas no tevis grib aizņemties.» (Mt. V, 38.-42.).

Te Jēzus norāda uz Nepretošanās likumu, kas Savā slēptajā nozīmē ir pilnīgi saprotams visiem iesvētītajiem. Šo likumu piemēro Garīgā Plāksnē, un tie, kas to saprot, zina, ka šie norādījumi skar iesvētīto savstarpējās Garīgās attiecības, kas jau pašas par sevi nepieļauj pavēlēšanu. Mīlestība atvaira Naidu un Ļaunumu. Cēla doma iznīcina ļaunus nodomus.

«Jūs esat dzirdējuši, ka ir sacīts: Tev būs savu tuvāku mīlēt un savu ienaidnieku ienīst. Bet es jums saku: — Milejiet savus ienaidniekus un lūdziet par tiem. kas jūs vajā, ka jūs topat par sava Debesu Tēva berniem. jo Viņš ļauj savai saulei uzlēkt par ļauniem un labiem un lietum līt par taisniem un netaisniem. Jo ja jūs tos vien mīlat, kas jūs mīl, kada alga jums nākas? Vai muitnieki nedara tāpat? Un kad jūs sveicināt tikaii savus brāļus, ko sevišķu jūs darāt? Vai pagāni nedara tapat? Tad esiet pilnīgi, kā jūsu Debesu Tēvs ir pilnīgs!» (Mt. V, 43.-48.).

Ar šiem vārdiem tiek sludināta iecietība, iejūtība un mīlestība, kurām ir tik svarīga vieta mistiskajās mācībās. Šī doma pilnīgi atšķiras no ortodoksālās baznīcas sludinātās iecietības tikai pret tiem, kas piekrīt īstenticīgajiem un dzīvo atbilstoši viņu uzskatiem par dzīvi un uzvedību. Tas ir liels Cilvēciskās Brālības dogmats. Jēzus māca, ka Dievs mīl visus — taisnos un netaisnos, un lai šī pilnīgā mīlestība ir paraugs un mērķis visiem, kas vēlas sasniegt Gara «valstību».

«Sargaities jūsu taisnību rādīt ļaužu priekša, lai viņi to skatītu, citādi jums nav nekādas algas pie jūsu Debesu Tēva. Kad tu dod mīlestības dāvanas, neliec to izbazūnēt savā priekšā, ka to dara liekuļi sinagogas un ielās, lai ļaudis tos godinātu. Patiesi, es jums saku: tiem jau ir sava alga. bet kad tu dod mīlestības dāvanas, tad tava kreisā roka lai nezina, ko dara tava laba, tā ka tava mīlestības dāvana paliek apslēpta. Un tavs Tēvs, kas redz slepenībā, to tev atmaksās gaismā.» (Mt. VI, 1.—4.).

Šie vārdi vērsti pret «dievbijības» un «žēlsirdības» izrādīšanu, pret ārišķīgu reliģiozitāti.

« Un kad jūs Dievu lūdziet, nedariet kā liekuļi, jo viņiem tik sinagogas un ielu stūros stāvot Dievu lūgt, lai ļaudīm rādītos. Patiesi, es jums saku: tiem jau ir sava alga. Bet kad tu Dievu lūdz, tad ej savā kambarī, aizslēdz savas durvis un pielūdz savu Tēvu slepenībā, un tavs Tēvs, kas redz slepenībā, to tev atmaksas gaismā. Bet, Dievu lūdzot, nepļāpājiet ka pagāni, jo tie domā, ka viņi savas daudzvārdības dēļ tiks uzklausīti. Tad nu netopiet viņiem līdzīgi, jo jūsu Tēvs jau zina, kā jums vajag, pirms jūs viņu lūdzat. Tāpēc jums būs tā lūgt: Mūsu Tevs debesīs, svētīts lai top Tavs vārds. (Tavs vārds lai top turēts svēts.) Un nāk Tava Valstība. Tavs prāts (griba) lai notiek kā debesīs, tā arī virs zemes. Mūsu dienišķu maizi dod mums šodien. Un piedod mums mūsu parādus, ka arī mēs piedodam saviem parādniekiem. Un neieved mūs kārdināšanā (pārbaudījumos), bet atpestī mūs no ļauna. Jo Tev pieder Valstība un spēks un godība mūžīgi. Āmen. Jo kad jūs cilvēkiem viņu pārkāpumus piedosit, tad arī jums jūsu Debesu Tēvs piedos. Bet, ja jūs cilvēkiem nepiedosit, tad jūsu Debesu Tēvs nepiedos ari jūsu pārkāpumus.» (Mt. VI, 5—15.).

Šie Jēzus vārdi attiecināmi uz Lūgšanu. Tie brīdina no «dievbijības» izrādīšanas, kā tas bijis pieņemts visās baznīcās un valstīs, visos laikos. Viņš norāda, ka pie Tēva jāiet ar pazemību un tālu prom no pūļa. Tad viņš noskaita mācekļiem pazīsatmo lūgšanu «Mūsu Tēvs debesis», kurā sakopoti patiesi reliģiski norādījumi un pamācības. Šai brīnišķīgajai lūgšanai nav vajadzīgi izskaidrojumi. Un visi skolnieki, kam piemīt Gara apziņa, paši izlasa šos vārdus, un katrs iegūs savam vajadzībām un attīstībai atbilstošu pamācību. «Masu Tēvs debesis» satur visus Mistisko Pamācību noslēpumus.

« Un kad jūs gavējat, tad neesiet saīguši kā liekuļi, jo tie dara savus vaigus nejaukus, lai parādītos ļaudīm kā gavētāji. Patiesi, es jums saku: tiem jau ir sava alga. Bet, kad tu gavē, svaidi savu galvu un mazgā savu vaigu, ka tu nerādies ka gavētājs ļaudīm, bet savam Tēvam, kas ir apslēptībā un tavs Tēvs, kas redz apslēptībā, tev to atmaksās gaismā.» (Mt. VI, 16.—18.).

Šis ir brīdinājums neliekuļot, kā to dara daži «labie» ļaudis baznīcās, kas cenšas visiem izrādīt, ka viņi stingri ievēro visus noteikumus. Jēzus, kā jau īsts mistiķis, reliģijā nostājās pret visu ārišķīgo un izmantoja katru iespēju to nosodīt.

«Nekrājiet sev mantas virs zemes, kur kodes un rūsa tās maitā, un kur zagļi rok un zog, bet krājiet sev mantas debesis, kur ne kodes, ne rūsa tās nemaitā, un kur zagļi nerok un nezog. Jo kur ir tava manta, tur būs ari tava sirds. Miesas spīdeklis ir acs, ja nu tava acs ir skaidra (vesela), tad visa tava miesa būs gaiša. Het ja tava acs nav skaidra (vesela), tad visa tava miesa būs tumša. Ja tad gaišums, kas tevi, ir tumsība, cik liela būs tumsa pati? Neviens nevar kalpot diviem kungiem: vai nu vienu viņš ienīdis, vai otru mīlēs, jeb vienam viņš pieķersies un otru atmetis. Jūs nevarat kalpot Dievam un mamonam (mantai). Tāpēc es jums saku: — Nezūdaities savas dzīvības dēļ — ko ēdisit un ko dzersit, ne arī savas miesas dēļ, ar ko ģērbsities. Vai dzīvība nav vērtīgāka neka barība un miesa nekā drēbes? Skataities uz putniem gaisā, ne tie sēj, ne pļauj, ne tie sakrāj šķūņos, un jūsu debesu Tēvs tos baro. Vai tad jūs neesat daudz vairāk vērti (labāki) neka viņi? Kurš no jums zūdīdamies var pielikt savam mūžam kaut vienu olekti? Un kāpēc jūs zūdaities apģērba dēļ? Mācieties no puķēm laukā kā tās aug: ne tās strādā, ne tās vērpj. Bet es jums saku: pat ne Zālamans visā sava godībā nav bijis tā apģērbts kā viena no tām. Ja nu Dievs tā ģērbj zāli laukā, kas šodien stāv un rītu tiek iemesta krāsnī, vai tad ne daudz vairāk jūs? Ak, jūs mazticīgie! Tāpēc jums nebūs zūdīties un sacīt: ko ēdīsim, vai ko dzersim, vai ar ko ģērbsimies? Jo pēc visa tā pagani dzenas, jo jūsu Debesu Tēvs zina, ka visa tā jums vajag. Bet meklējiet vispirms Dieva Valstību un viņas taisnību, tad visas šīs lietas jums tiks piemestas. Tāpēc nezudaities par rītdienu, jo rītdiena pati par sevi zūdīsies. Ikvienai dienai pietiek savu pašas bēdu.» (Mt. VI, 19.—34.).

Šī ir vislieliskākā vieta Jaunajā Derībā. Šie ir Jēzus Nācarieša paši ievērojamākie vārdi. Tajos ietvertas visas okultās mācības par uzvedību dzīvē. Dažās rindās izteikts viss Karmas Jogas dogmats — Jogas filozofijas atzars. Tas patiešām ir kopsavilkums no tā, ko ar nosaukumu «Jaunā Dom;i» māca un skaidro dažādas ticības un mācības. Nav nemaz jālasa un jāpēta dažādās metafiaiskās «zinātnes», kas pašlaik tik iecienītas, ja varam izlasīt, apsvērt, apgūt un dzīvē realizēt šajā brīnišķīgajā Kalna svētrunā izteiktās pamācības. Vērtīga ir katra frāze. Tie ir augstākās mistiskās un okultās filozofijas kristāli. Par šo vienu pašu svētrunu varētu sarakstīt grāmatu grāmatas, un arī tad šis temats būtu tikai mazliet skarts. Šeit tiek sludināta dogma, ka pret garu un visu garīgo jāizturas godīgi. Tiek norādīts, cik bezjēdzīgi ir pieķerties visam materiālajam, un ieteikts nesaistīties ar pasaulīgām lietām. Bet galvenā patiesība, kas ietverta sajās rindās, ir Ticības spēks. Ticība ir visu okulto mācību lielais noslēpums un dziļāko noslēpumu atslēga. Ticība atdara sasniegumu pils durvis. Mēs ceram, ka visi skolnieki pievērsīs uzmanību šai Kalna svētrunas daļai un to iegaumēs. Piesavinieties to, lai tā kļūst par jūsu dzīves daļu, par jūsu darbības motīvu. Dzīve, kā to māca šīs rindas, ir īstena gara dzīve. Šeit rodama īsta gaisma ceļā, ko iet visi mistiķi un okulisti!

«Netiesājiet, lai jūs netaptu tiesāti. Jo ar kādu tiesu jūs tiesājāt, ar tādu jūs tapsit tiesāti; un ar kādu mēru jus mērojat, ar tādu jums taps atmērots. Bet ko tu redzi skabargu (gru7.11 i) sava brāļa acī, bet baļķi sava acī nenomani? Jeb ka tu varēsi sacīt uz savu brāli: — Ļauj, es izvilkšu skabargu no tavas acs, un redzi, baļķis tavā paša acī? Liekuli, izvelc vispirms baļķi no savas acs, un tad lūko izvilkt skabargu no sava brāļa acs.» (Mt. VII, 1.—5.).

Šeit Jēzus atkal dod spēcīgu triecienu farizejisko «labo» ļaužu, visu valstu, visu reliģiju, visu laiku sektu un ticējumu piekritēju pašslavināšanās tieksmēm. Viņš brīdina neteikt «Paldies Dievam! Es esmu labāks par tevi!», kā to saka tik daudzi likuma kalpi, salīdzinādami sevi ar citiem cilvēkiem. Šajos nemirstīgajos Jēzus vārdos izteikts ass nopēlums tiem, kas liekulīgi nosoda citus cilvēkus un cenšas tos «pārveidot» pēc sava prāta. Šis Skolotāja nopēlums attiecināms uz daudziem Viņa tā sauktajiem sekotājiem.

«Nedodiet svētumu suņiem un nemetiet savas pērles cūkām priekšā, ka tās ar savam kājām viņas nesamin un atgriežoties jūs nesaplosa.» (Mt. VII, 6.)

Šis ir brīdinājums Iesvētītajiem neizplatīt augstākās mācības pūlī, kas var apgānīt Dievišķo Triumfu un saplosīt tos, kas viņiem to sagatavojis. Šī brīdinājuma patiesumu apstiprina to lielo dvēseļu liktenis, kas, neievērojot šo mācību, centušās paust Patiesību lopiskajiem pūļa prātiem un par to samaksājušas ar dzīvību. Pat Kristus Pats sagatavoja Savu likteni, neievērojot tieši šo likumu un ļaujot Savai līdzcietībai sniegties augstāk par Savu saprātu.

«Lūdziet, tad jums taps dots. Meklējiet, tad jūs atradīsiet. Klaudzinajiet, tad jums taps atvērts. Jo ikviens, kas lūdz, dabū. un kas meklē, atrod, un tam, kas klaudzina, taps atvērts. Jeb vai ir kāds cilvēks no jums, kas savam dēlam, kad tas maizi lūdz, dotu akmeni? Jeb kad tas zivi lūdz, tam dotu čūsku? Ja tad nu jūs ļauni būdami, protat saviem bērniem dot labas dāvanas, vai tad jūsu Tevs debesīs nedos daudz vairāk laba tiem, kas viņu lūdz? Tad nu visu, ko jūs gribat, lai cilvēki, jums dara, tapat darait ari jūs viņiem. Jo tā ir bauslība un pravieši.» (Mt. VII, 7.—12.).

Šī ir vēl viena skaidra pamācība ļaudīm dzīvot Ticības un Gara gaismā. Un arī brīdinājums taisnīgi apieties ar citiem, jo citādi nevar prasīt taisnīgu attieksmi pret sevi. Šī ir sējas un pļaujas mācība — Karmas likuma mācība. Jēzus to stingri pieprasa. Viņš ne tikai saka: «Izdari šo! Izdari to!» Viņš paziņo: «Tas ir likums!» Un tā patiešām ir — cilvēki saņem sodu caur sliktiem darbiem nevis par tiem.

«leeita caur šaurajiem vārtiem, jo vārti ir plati un ceļš ir plats, kas aizved uz pazušanu, un daudz ir to, kas pa tiem ieiet. bet šauri ir vārti, un šaurs ir ceļš, kas aizved uz dzīvību, un maz ir to, kas to atrod.»(Mt. VII, 13.—14.).

Šī ir augstākā okultā mācība. Cik maz ir to, kas atrod ceļu uz sevis paša Dievišķības realizāciju! Pūlis gluži kā neprātīgs iet pa plato ceļu, un tikai nedaudzi vispār ievēro šauros vārtus, kas ved uz Ceļu.

«Sargaities no viltus praviešiem, kas pie jums nāk avju drebēs, bet no iekšpuses tie ir plēsīgi, vilki. No viņu augļiem jums tos būs pazīt. Nevar taču lasīt vīnogas no erkšķiem vai vīģes no dadžiem? Tā katrs labs koks nes labus augļus, bet nelāga koks nes nelabus augļus. Labs koks nevar nest nelabus augļus, un nelāga koks nevar nest labus augļus. Katrs koks, kas nenes labus augļus, top nocirsts un iemests ugunī. Tāpēc no viņu augļiem jums būs tos pazīt. Ne ikkatrs, kas uz mani saka: Kungs! Kungs! ieies Debesu Valstībā, bet tas, kas dara mana Debesu Tēva prātu. Daudzi uz mani. sacīs tanī dienā: — Kungs! Kungs!, vai mēs tava vārdā neesam pravietojuši, vai mēs lavā vārdā neesam ļaunus garus (dēmonus) izdzinuši., vai. mēs lavā vārdā neesam daudz brīnumu darījuši? Un tad es tiem apliecināšu: — Es jūs nekad neesmu pazinis, eita prom no manis, jūs ļauna darītāji!» (Mt. VII, 15.—23.).

Tas ir stingrs brīdinājums nelietīgi neizmantot okulto spēku, neizšķiest Gara Dāvanas — citiem vārdiem sakot, nepievērsties Melnajai Maģijai. Jo, kā zināms, okultos spēkus var izmantot gan labos, gan ļaunos nolūkos. Labo un ļauno jūs atšķirsit pēc augļiem. Tas, kura mācība dara cilvēkus vājus, aitām līdzīgus, verdziskus, priekšniekiem padevīgus, ir kā koks, kas nes sliktus augļus. Tādi cilvēki ir līdzīgi vilkiem avju ādās, kas iedzīvojas no savu upuru miesām un dvēselēm. Bet tie, kuri citus dara par īstiem cilvēkiem, nes labus garīgos augļus. Neļaujiet sevi apmānīt ar autoritātēm, vārdiem, ticējumiem, tīkojumiem un pat ar brīnumiem. Vienmēr pievērsiet vērību sekām — koka augļiem — un atbilstoši tam vadiet sevi.

«Tāpēc ikviens, kas šos manus vārdus dzird un dara, līdzināms gudram vīram, kas savu namu cēlis uz klints. Kad stiprs lietus lija, un straumes plūda, un vēji pūta un brāzās šim namam virsu, nams tomēr nesabruka, jo tas bija celts uz klints, liet ikviens, kas šos manus vārdus dzird un nedara, līdzināms neprātim vīram (ģeķim), kas savu namu bija cēlis uz smilts. Kad stiprs lietus lija, un straumes plūda, un vēji pūta un brāzās šim namam virsū, tad tas sabruka. Un drupu posts bija liels.» (Mt. VII, 24.-27.).

Šajos Kalna svētrunas noslēguma vārdos Jēzus dod pamācību visiem, kas vēlas klusīties vai lasīt Viņa vārdus un kļūt par Viņa sekotājiem. Viņš ir uzcēlis namu uz Patiesības mūžīgās klints, uz gadsimtu klints, kuras pamatā ir galvenie Esības principi.

Viņš brīdina nebūvēt namus uz teoloģijas plūstošajām smiltīm, jo tad tos noteikti izpostīs gadsimtu vētras. Mistiskā kristietība pamatojas uz mūžīgām mistiskām patiesībām. Un to nav spējusi skart kritika, sāncensība un zināšanas, kas iznīcinājušas daudzas pagātnes teoloģijas celtnes un tagad ar jaunu spēku uzbrūk vēl palikušajām trauslajām būdiņām, kas pašlaik dreb no sasprindzinājuma. Mistiskā kristietība piesauc «Jauno Teoloģiju», «Galējo Kriticismu» un «Zinātnisko Kriticismu», jo tie visi var apstiprināt tās pamatprincipu patiesumu. Mistiskajā Kristietībā reliģija, filozofija un zinātne ir vienots veselums. Nav konflikta starp zinātni un reliģiju, filozofiju un reliģiju vai filozofiju un zinātni. Tie visi ir tikai dažādi vienotas patiesības nosaukumi. Ir tikai viena patiesība, nevar būt citas. Tātad sauciet to par reliģiju, zināmi vai filozofiju — tas vienalga, jo nozīme ir viena un tā pati. Nav nekā cita kā vien patiesība, nekas cits nepastāv. Bet mistiskā Kristietība ir dibināta uz patiesības klints, tā nebīstas ne no vējiem, ne vētrām, kas pārbauda visas domas celtnes. Tā vienmēr ir bijusi un vienmēr būs — no bezsākuma iesākuma līdz bezgalīgajam galam. Viss ir tāpat vakar, šodien un rīt.

Mīļie draugi un skolnieki, kas esat gājuši kopā ar mums pa zināšanu ceļu, mēs esam centušies nodot jums tos vārdus, kurus mums pašiem nodeva tie, kas pirms mums staigājuši šo ceļu. Apzinoties savu ierobežotību, mēs riskējām izsēt patiesības graudus cerībā, ka daži iekritīs sirdīs un prātos kaut nedaudziem no tiem, kas izlasīs mūsu vārdus. Tagad, savu darbu pabeiguši, mēs ar skumjām domājam, ka tikai šur tur mūsu sēkla uzdīgs prāta un gara laukos un pēc tam ziedēs un nesīs augļus. Tā ir visu skolotāju nelaime — zināt, ka viņu darbs ir lielākoties neauglīgs, ka no tūkstošiem izsēto graudu augļus nesīs tikai daži. Un tomēr gandarījumu dod doma, ka tomēr viens, divi vai varbūt ducis kļūs p;ir garīgām sēklām un prātos sagatavos augsni, kurā uzziedēs ziedi un nogatavosies augļi.

«Raugi, sējējs izgāja sēt. Un viņam sējot, viena (sēkla) krita ceļmalā, un putni nāca un to apēda, un cita krita akmenājā, kur tai nebija pietiekami zemes, un tā tūdaļ uzdīga, tāpēc ka tā nebija dziļi zemē. Bet kad saule uzlēca, tā (tveicē) savīta un nokalta, tāpēc ka tai nebija saknes. Bet cita iekrita ērkšķos, un ērkšķi uzauga un to nomāca. Bet cita krita labā zemē un deva augļus: cita simtkārtīgus, cita sešdesmitkārtigus, cita trisdesmitkartigus. Kam ausis (dzirdēt), tas lai dzird!» (Mt. XIII, 3.-9.).

Beigas

SATURS

Pirmā nodala Skolotājā atnākšana. Priekštecis Jeseji Skolotājs Magi jeb gudrie Zvaigzne Austrumos

Otrā nodaļa Bezvainīgās dzimšanas noslēpums

Trešā nodala Jēzus mistiskā jaunība

Ceturtā nodaļa Dievkalpojumu sākums

Piektā nodala Pamatu likšana darbam

Sestā nodaļa Organizatoriskais darbs

Septītā nodaļa Beigu sākums

Astotā nodaļa Dzīves darba beigas

Devītā nodaļa Svēti glabatas slepenas mācības Kristīgie ticības simboli

Desmitā nodaļa Slepenais dogmats

Vienpadsmitā nodala Sena gudrība

Divpadsmitā nodala Skolotāja pamācības

Parakstīta iespiešanai 08.06.95. Reģ. apl. Nr. 2-0001. Formāts 84x108/32. Izdevniecība «Vieda», Elijas ielā 17, Rīgā. LV-1018. Iespiesta tipogrāfijā «Rota-2». Dzirnavu ielā 57, Rīgā, LV-1050. Pašūt. Nr. 29.

Content

Jogs Ramačaraka Jēzus Kristus nezināmā dzīve (no 13-30 gadiem)

PIRMA NODAĻA SKOLOTĀJA ATNĀKŠANA. PRIEKŠTECIS

JESEJI

SKOLOTĀJS

MAGI JEB GUDRIE

ZVAIGZNE AUSTRUMOS

OTRĀ NODAĻA BEZVAINĪGĀS DZIMŠANAS NOSLĒPUMS

TREŠA NODAĻA JĒZUS MISTISKĀ JAUNĪBA

CETURTA NODAĻA DIEVKALPOJUMU SĀKUMS

PIEKTĀ NODAĻA PAMATU LIKŠANA DARBAM

SESTĀ NODAĻA ORGANIZATORISKAIS DARBS

SEPTĪTĀ NODAĻA BEIGU SĀKUMS

ASTOTĀ NODAĻA dzĪves darba beigas

DEVĪTĀ nodaļa svĒti glabĀtĀs slepenĀs MĀCĪBAS

KRISTĪGIE TICĪBAS SIMBOLI

DESMITA NODAĻA slepenais dogmats

VIENPADSMITĀ NODAĻA senĀ gudrĪba

DIVPADSMITĀ NODAĻA SKOLOTĀJA PAMĀCĪBAS

SATURS