Vangerīns Valters

Jēzus

VALTERS VANGERĪNS

JĒZUS

PROLOGS

Es stāvu augstākajā, dienvidu, pusē robotai aizai — pusizžuvušas upes gultnei, kas klintsakmenī izgrauzusi garu slīpni, pa kuru tās ūdeņiem tukšoties Nāves jūrā. Sāls jūrā. Es esmu tik tuvu jūrai, ka pa labi spēju saskatīt tās ūdeņus. Stiprs ziemeļvējš pūš pāri jūras rīklei, likdams lieliem vi]ņu vāliem celties, traukties un sašķīst baltu putu šļakatās. Tie noplok reizē triumfējoši un sakauti.

Ir vēla pēcpusdiena.

Rītu es pavadīju esēnu kopienā, kuras locekļi šai tuksnesī nakšņo kā nu kurš — kalnu alās, pazemes cellēs un teltīs. Bet viņi sanāk kopā lielā namā. Lai mācītos un rakstītu, un ari ēd vienmēr kopā, sakot, ka viņu maltītes attēlo un godina nākamo jauno pasauli. Es redzēju galdus, pie kuriem viņi raksta, ari tintes trauciņus un krūkas, kurās viņi glabā savus rakstu ruļļus. Es redzēju viņu podnieku ripas, cepli un gatavos māla traukus. Viņi smeļ ūdeni no upes aizā, lai būtu ko dzert, mazgāties un ar ko piepildīt rituālu baseinus. Viņi mazgājas bieži. Tā viņi tiek kristīti sevis šķīstīšanai.

Es klausījos viņu mācībās, sevišķi ilgās pēc beigu laikiem, kad viņi tiks atklāti kā patiesais Israēls, bet viltus priesteri un tautas pārdevēji gāzti un patriekti.

Tad es nošķīros un atnācu uz šo vietu, šo stāvā krituma dienvidu malu, kur stāvu jau pusi pēcpusdienas, raukdams pieri pats savās tukšajās apcerēs. Es ne par ko nedomāju. Nespēju neko pārdomāt savā sirdī. Mana tukšā sirds mani skumdina, liekot elsot itin kā bailēs.

Bet pēkšņi tur pa labi, kur upes gultne satiekas ar lielo Sāls jūru, lidodams šurp starp aizas sienām, Celdamies no tās dziļuma arvien augstāk un augstāk un pildīdams stāvo ieplaku ar savu spārnu vēdu skaņu, tuvojas ērglis.

Es stāvu viņa slaikā lidojuma līknes pašā galā! Es vēroju tā graciozo celšanos augšup, viņa spožo tuvošanos, un mana elpa kļūst dzijāka: tas lido man tieši virsū! Es redzu viņa lidojuma kustības; viņa spārni šķeļ gaisu kā airi; spārnu vēzieni uz augšu un leju ir plaši, un kakls ikreiz nedaudz paraujas uz priekšu, krūšu un plecu muskuļos ir neparasts spēks, un draudīgais knābis ir biedējoši līks.

Un tad kādas desmit pēdas atstatus tas aiztraucas garām tieši manā augstumā, un, lai gan viņš nepagriež galvu, viena acs — dzeltena, nekustīga, cietās uzacs izcelta — mani redz. Ērglis uz mani skatās. Tas neapstājas savā lidojumā man garām. Tomēr man šķiet, ka šis mirklis ilgst un ilgst, un es nespēju ievilkt elpu, un ērgļa acī saule un debess, un visa Dieva radība — rāmajā, melnajā centrā, ērgļa acs redzoklī — skatās tieši manī. Es vairs neesmu noslēpums zemes virsū, vīrs, kas lavās no vienas vielas uz otru, neviena nepamanīts. Es esmu zināms! Zeme un debess — tās mani zina! Viņa acī es redzu, ka ērglis pat zina manu vārdu un, paverot knābi, to izteiks īsā kliedzienā, un tas mani šausmina. Vai mans vārds tiks izkliegts kā lāsts vai svētība? Un kāds būs mans vārds, kad tas atskanēs visos četros pasaules stūros?

Bet tad es pamanu, ka ērglis ir aizlidojis tālāk, aizvien augstāk un augstāk pa kreisi no manis uz vakara apvāršņa pusi, kur tas rietošās saules staros deg kā zelta uguns, kas izdziest bronzā.

PIRMĀ GRĀMATA

DIEVA DĒLS

.

Pirmā daļa Marija

ISTABA

Caharija [1] un viņa dēls Jānis bija devušies uz Jeruzālemi desmit dienas agrāk nekā pārējās ģimenes. Visi ceļot spējīgie priesteri Pales- tīnā un arī visi Ievīti tiešām ieradās Svētajā pilsētā pāris dienu pirms dievlūdzējiem: viņiem bija jāsagatavojas svētkalpošanai un tad jāsagatavo — jāšķīstī — Templis un tā apkaime Israēla tautas izvešanas no Ēģiptes atcerei un Neraudzētās maizes svētkiem. Vairāk nekā simttūkstoš svētceļnieku ieplūdīs pilsētā, kur parasti dzīvoja ap trīsdesmit- tūkstoš iedzīvotāju. Jeruzāleme, četrkārt pieaugusi, vienlaikus prasīja visu divdesmit četru vienību priesteru un visu Ievītu — kopā astoņ- padsmittūkstoš vīru — pakalpojumus.

Caharijas vienība bija astotā Abija vienība Jūdejas augstienē. Tā atradās Jeruzālemei tuvāk nekā vairākums pārējo vienību. Tomēr Caharija devās ceļā veselu nedēļu agrāk nekā priesteri no daudz tālākiem apvidiem. Viņam bija savi iemesli. Viņam bija savi apsvērumi. Taču. lai arī viņš bija patiesi dievbijīgs vīrs, dievbijība nebija viens no tiem.

Caharija bija kļuvis ļoti vecs. Viņa acis bija sastingušas pērļbaltā un nekustīgā aklumā. Kad Marija bija redzējusi viņu pēdējoreiz — un tas bija pirms gada —, viņa bija izjutusi žēlumu pret šīm kuplo, izspū- rušo, neapgriezto krūmāju aizēnotajām acīm; žēlumu pret viņa kamiešiem, kas bija noliekti taisnā leņķī pret mugurkaulu, pastāvīgi spiežot galvu uz leju. Viņa šo vīru bija pazinusi vecu un stipru, vīru, kurš tagad bija vecs un salīcis. Viņam bija grūti ceļot pat tad, ja sakumpis jāja uz ēzelīša un dēls viņu balstīja. Tāpēc Caharija agri bija devies uz

Jeruzālemi kopā ar Jāni, kurš bija pietiekami vecs, lai zinātu ceju, vestu ēzeli, sagādātu ēdienu un dzērienu tēvam un dienas laikā katru otro stundu apstātos atpūsties. Pirms astoņiem mēnešiem zēnam bija apritējuši trispadsmit gadi. Viņš bija sasniedzis vīra vecumu.

Bija vēl viens apsvērums, kāpēc viņi devās ceļā tik agri. Tas bija vairāk praktisks nekā garīgs, saistīts ar visas dzimtas, nevis paša vecā vīra ērtībām. Caharija gribēja aizrunāt istabu vienā no namiem, kas piederēja Templim. Ne visu namu. Tikai vienu istabu.

Par spīti lielajam un godājamam vecumam sirmais priesteris ne ar ko neizcēlās citu Ārona dēlu vidū. Viņa vienīgā priekšrocība bija pirmajam ierasties pie Tempļa amatpersonām. Caharija vēlējās, lai viņa dzimta ēstu Pashā maltīti Jeruzālemes pilsētas mūros, jo īpaši šogad. Visa dzimta istabā, kas būtu tik liela, lai tajā ietilptu trīs galdi un divpadsmit cilvēki.

— Desmit gadus pēc kārtas viņam izdevās noīrēt to pašu istabu, — Marija stāstīja savam dēlam, ejot līdzi citiem svētceļniekiem. — Pirms diviem gadiem viņš to zaudēja. Ari pagājušajā gadā mēs ēdām svešā vietā. Nabaga Caharija. Viņš zina, ka mums patīk ierastā vieta. Tad sievietēm ir viegli sameklēt krāsni, traukus, galdautu, ūdeni, spilvenus…

Marija kādu bridi gāja klusēdama.

Tad: — Bet es domāju, ka tas nav galvenais iemesls, kāpēc viņš šogad atkal grib to pašu istabu.

Marija un viņas vīrs bija pārrunājuši, kāpēc Caharijas drebošā balss skanēja tik uzstājīgi, kāpēc viņš piešķīra tik lielu nozīmi sīkumiem.

Viņi nojauta beigu tuvošanos.

Gan Jāzepam, gan Marijai šķita, ka vecais priesteris Pashā svētkos šogad kalpos pēdējoreiz. Patiesībā redzes zudums nebija galvenais šķērslis. Caharija pilnībā pārzināja katru plašā laukuma sprīdi un katru rituālo darbību. Bet viņa rokas nevaldāmi trīcēja. Viņš tik tikko ■.pēļa noturēt sudraba paplāti zem jēra arteriālo asiņu šalts. Pagāju- •>h|;i i'.ulii .Jāzepam vajadzēja satvert priesteri aiz plaukstas locītavas, l.il vi .mm/ liedami/, asiņu ielītu paplātē.

I.il.id ļi.u l>ri|i,mi Jāzeps domāja, ka nevarīgais un slimais Caha- iiļ.t dii/ic vlii.iin vrl . 11 velti, i |os dzīves gados ilgojās nedaudz atpūsties un krietni izsildīties saulē. — Viņš vairāk turēsies pie mājām. Sēdēs uz sava nama jumta un smaidīs.

Marija turpretī domāja, ka Caharija nākamos Pashā svētkus, visticamāk, nesagaidīs nedz Jeruzālemē, nedz dzimtajos pakalnos, nedz šajā saulē.

Sudraba pavediens pārtrūks, šī priekšnojauta sievietes dvēselē skanēja kā skumja melodija, zelta trauks saplīsīs, smeļamais spainis pie avota izkaltis un sasprāgs, cilvēks, kas reiz bija stiprs kā jūra, saules svelme izgaisis kā sausa aka. piebirusi smiltīm.

Skaļi viņa Jāzepam ne vienreiz vien teica: "Ja viņš vairs nespēs doties uz Jeruzālemi, viņš negribēs dzīvot."

Jāzeps tam nepiekrita: "Es domāju, ka viņš pagaidīs, līdz viņa dēls kļūst par priesteri. Tāpat kā viņš. Tāpat kā Elizabetes tēvs."

Marija atgādināja: "Viņi jau gandrīz bija ar vienu kāju kapā, kad zēns piedzima. Un līdz ar dēlu saņēma ķīlu, ka viņiem būs pēcnācēji." Marija bija piedalījusies šajās dzemdībās. Viņa bija redzējusi, kā pārvēršas vecāki, kuriem pašā mūža nogalē bija dāvāts bērns. "Jāzep," viņa turpināja, "Caharija ir laimīgs, ka laidis pasaulē dēlu, un viņa laime nav atkarīga no tā, vai dēls sekos viņa pēdās un kļūs par priesteri."

"Bērni paliek bērni!" Lielais vīrs runāja īsos, aprautos teikumos. "Bet mazbērni ir dzimtas turpinājums."

Jā, taču Marija bieži aizsteidzās viņam soli priekšā. Viņa bija teikusi — Caharija ir laimīgs, jo labi pazina savu vīru: viņa zināja, ka, pēc galdnieka Jāzepa domām, tēva dzīves galvenais mērķis un nopelns ir izskolot dēlu. Divpadsmit gadus vecais Ješī apguva sava tēva amatu un prasmīgi turpināja sai>a tēva darbu. Jāzeps klusā atzinībā māja ar galvu, redzēdams, cik izveicīgi zēns rīkojas ar ēveli, kā skaidas vijas plānos gredzenos un olīvkoks kļūst gluds kā bazalts.

Tomēr vairāk par visu galdnieks savā sirdī lepojās ar Ješī gara dāvanām. Piecu gadu vecumā zēns pēkšņi bija sācis burtot uzrakstus aramiešu valodā, kurus tik lielā pilsētā kā Sepora varēja redzēt uz katra stūra; un tad septiņu gadu vecumā viņš kopā ar Nacaretes mazītiņās sinagogas veco rabi sāka lasīt Svētos Rakstus ebreju valodā. Un kāpēc gan lai tēvs klusībā nepriecātos? Ne viņš, ne kāds cits Nacaretē, nedz ari vairākums viņa kārtas ļaužu neprata lasīt nevienā valodā.

"Iztiku viņš sev pelnīs kā galdnieks," Jāzeps čukstēja ausī Marijai, kad viņi kopā gulēja gultā. "Bet slavens viņš kļūs kā rakstu mācītājs. Jeruzālemē. Es ari tur būšu. Vecs, vārgs. Gandarīts."

Liels pulks svētceļnieku no Galilejas pusi dienas bija kāpuši Jūdejas pakalnos, lai nonāktu Jeruzālemē Pashā svētkos, kad Marija. Jāzeps un zēns nogriezās sāņus. Viņi atstāja aiz sevis līksmo mūziku un plato jūdu straumi, kas kā upe plūda uz Jeruzālemi. Vezdami pavadā mantām apkrauto ēzeli, viņi cits pēc cita kāpa augšup pa stāvu, akmeņainu taku, līdz nonāca mazā ciematā, tikpat senā kā Mozus. Viņi devās uz Caharijas un Elizabetes māju.

Gandrīz nedēļa pagājusi, kopš Jānis pavadīja veco viru ceļojumā. Tagad Jāzepa ģimene parūpēsies par viņa sievu. Viņa jās uz ēzeļa. Jāzepa ģimene mantas nesīs uz muguras.

"Elizabete? Elizabete, vai esi saposusies ceļam?"

Visi laimīgi nonāks galā. Un tad viņi vēlreiz pieminēs seno stāstu un vēlreiz atgūs brīvību, it kā sie notikumi būtu risinājušies vakar.

STĀSTS

Trijos pēcpusdienā Marija atrāvās no darba un aizsteidzās līdz istabas durvīm, kuru sievietes posa svētkiem. Tempļa dienvidrietumu tornī viens no Ievītiem tikko bija sācis apdullinoši skaļi pūst tauri.

Marija izskrēja saulainajā pagalmā, piemiedza acis un palūkojās uz sīko cilvēka stāvu, kas atradās pusceļā uz debesīm. Levīts stāvēja Svētā kalna vārtu augstākajā vietā. Viņš uz bridi nolaida tauri, lai atvilktu elpu, tad atkal to pacēla otram pūtienam. Ilgi viņš to pūta. Tik ilgi, kamēr plaušās pietika gaisa. Skaņa dūca, tā satricināja gaisu pāri pilsētai. Ari ārpus pilsētas. Vēl aiz Eļļas kalna, līdz pat Betānijai! Marijai aizrāvās elpa. Viņa bija tik pacilāta galvenokārt dēla dēļ, kurš, viņa nodomāja, tieši šobrīd, šajā mirklī, kopā ar tēvu kāpdams augšup pa Huldas kāpnēm uz Templi, noteikti jūt reibinošu prieku.

Un tad trešais pūtiens…

Marija labi zināja rituālu. Viņa bieži bija dzirdējusi griezīgos kaucienus. Taču šobrīd māte izjuta katru Pashā svētku daļu daudz skaud- rāk nekā jebkad agrāk, jo dzirdēja visu dēla ausīm un redzēja visu dēla acīm, kam notiekošais bija pilnīgi jauns. Marija, svētku nozīmības un varenības pārņemta, piespieda mutei plaukstu.

Cik spoži mirdz tava seja, klausoties, kā tēvs stāsta tev par upurēšanas kārtību. Cik auksts ir ūdens, kas mazgā tevi tīru. Cik nevainojama tava dvēsele, ieejot Templī…

Kad Ievīts nozuda no paaugstinājuma, Marija iegāja atpakaļ istabā un atkal piebiedrojās sievietēm, kas gatavoja Pashā maltīti. Bet mātes zobi bija cieši sakosti, lūpas savilktas it kā smaidā: dzīvajā iztēlē viņa bija citur, pie Huldas vārtiem Tempļa kalna dienvidu sienas pakājē. Viegla kā elpa viņa sekoja katram sava dēla solim. Ješī nesa (viņa redzēja, jo centās ieraudzīt) jēru, ko Jāzeps tajā rītā bija nopircis.

Augšup pa iekšējām kāpnēm, kur virs galvas slejas milzīgas akmens velves un ļaudis uz pakāpieniem grūžas cits citam virsū, — Jāzeps kopā ar Jāni un Jēzu, jaunākais no zēniem aizgrābts, vecākais modrs. Lejā, pilsētā, tirgotāji skaļās balsīs bija piedāvājuši savas preces: vīnus un vircas, piparus, garšaugus, dārzeņus, granātābolu sēklas, Austrumu audumu baķus. Ielās viņi bija ieelpojuši ēdienu smaržas un cilvēku mitekļu smārdu.

Uz laukuma Valdnieku portika — augstu kolonnu meža — priekšā viņus sagaidīja citas skaņas un citas smakas. Te būros sēdēja apaļ- acainas dūjas, blēja aitas, mekšķināja kazas, spēcīgi un stalti auni nolūkojās garāmgājējos ieslīpām acīm, telēni un rūnīti vērši izkārnījās, nepārtraukdami gremot, — upurdzīvnieki izlikti pārdošanai. Šeit ari stāvēja galdi, uz kuriem žigli pirksti apmainīja svētceļnieku naudas gabalus pret naudas gabaliem, ko iztērēt Templī.

Bet tur tālāk, nejūdu pagalmā, sarunu un lūgšanu skaņas saplūda neskaidrā murdoņā un ļaudis kustējās nesteidzīgos lokos kā debesu jums. Ješī tik cieši sagrāba jēru, ka dzīvnieks atlieca galvu un iebrēcās. Bet zēna skatiens bija piekalts tēvam, kuram viņš sekoja cauri zelta vārtiem, ko dēvēja par "Skaistajiem", Sieviešu pagalmā, tad kādus piecpadsmit pakāpienus uz augšu cauri korintiešu bronzā kaltajiem Nikanora vārtiem, kas veda Israēla dēlu pagalmā.

Viņu priekšā atradās masīvs dedzināmā upura altāris, no kura cēlās balti dūmu mutuļi. Tagad gaisā vēdīja piedegušas ceptas gaļas smārds no upurdzīvnieku laukiem, ko altārim pienesa nebeidzama rinda priesteru. Nāsis kņudināja arī metāliska, mikla svaigu asiņu un saldenā sarecējušu asiņu smaka. Aitu brēcienus apslāpēja dziesma, ko dziedāja Ievīti divpadsmit niedres flautu pavadījumā. Jēzus ieraudzīja, ka ietvē pie viņa kājām iecirsta noteka, pa kuru plūst sarkana asins upe: asinis pa ietves slīpumu ietecēja akmens caurulēs, kas savukārt novadīja tās līdz Kidronas ielejai Tempļa dienvidaustrumu pusē. Neskaitāmo upuru dzīvība padarīja ieleju tik auglīgu, ka vīnogulāji uz tās terasēm zaļoja vis- košāk un jaunā gada vīnogas nogatavojās vissulīgākās visā Jūdejā.

— Jēzu! — Tēva balss pacēlās pāri mūzikai un aitu blēšanai. — Nes šurp jēru.

Ha!

Kamēr Jēzus domas bija maldījušās tālu prom, Jāzeps un Jānis bija atraduši veco Cahariju; Jānis noskūpstīja tēvu, un visi trīs nometās ceļos, priesteris — turēdams trīcošajās rokās sudraba paplāti, kas meta atspulgus saulē, Jāzeps — sažņaudzis plaukstā šaura naža spalu.

Arī Jēzus steigšus nometās ceļos. Jāzeps iespieda jēru padusē, satvēra priekškājas kreisajā rokā, piespieda tās jēra vēderam un ar vienu precīzu naža kustību pārgrieza kakla artēriju. No tās izšļācās asins strūkla; biedējoši spēcīgi pulsēdama, tā izlija uz zemes. Jānis saņēma tēva plaukstas locītavas, lai noturētu paplāti vietā un uztvertu asinis. Dzīvība jēra acīs lēnām izdzisa. Klusu nopūzdamies, tas izlaida pēdējo elpas vilcienu.

Bet tālāk vecajam vīram bija jādodas vienam pašam, jo iekšējā pagalmā drīkstēja ieiet tikai priesteri. Viņš izslēja saliekto augumu. Viņš pagriezās. Lai visas asinis neizlītu no sudraba paplātes, piespieda to krūtīm tik cieši, ka paplātes mala iegriezās baltajā lina audumā un viņa miesā, un akliem soļiem lēni gāja uz altāra pusi. Caharija taustīdamies sameklēja altāra akmeņus. Tad viņš piesita paplāti altārim, apslakot to ar pāris svaigas asins pilieniem. Tā Caharija apliecināja, ka Tas Kungs ir izglābis savu tautu.

Ak, Jahve,

es tak Tavs vergs. Ievīti dziedāja:

es — tavs vergs, Tavas kalpones dēls, Tu esi noņēmis manas važas!

Tev es upurēšu

pateicības upuri… [2]

Vienā mirklī (vismaz Ješī tā šķita) mazo dzīvnieku uzšķērda un nodīrāja, tā kājas iztaisnoja, galvu pielika klāt rumpim un visu ievīstīja paša jēra nenotraipītajā ādā.

Tagad Marijas dēls bija brīvs no savas nastas. Jāzeps nesa aitādā ietīto gaļu cauri Tempļa pagalmiem un lejup pa segtajām kāpnēm, un pa Huldas vārtiem ielās, garām tirgiem, cauri klaigājošajiem pūļiem, cauri sasvīdušo ļaužu drūzmai un simttūkstoš sakarsušiem augumiem.

Marija stāvēja uz tā nama jumta, kurā bija sagatavota istaba, un gaidīja viņus pārnākam. Atspiedusies pret zemo nožogojumu, viņa raudzījās uz ziemeļiem, ar skatienu meklēdama sava zēna seju zem biezo sprogu cepures. Ješī, ko tas tev nozīmēja? Vai tu ko iemācījies? Vai tu pratīsi nokaut jēru. kad būsi kļuvis vīrs?

Visticamāk, nē. Pagāja vairāki gadi, līdz lielākā daļa zēnu apguva rituālus, kas noteiks viņu nākotni.

Galdi ir sakārtoti un uzklāti. Istaba šķīstīta. Telpā nav ne kripatas rauga. Sievietes ielika jēra kājas un galvu ķermeņa dobumā un izcepa to uz granātkoka iesma māla krāsnī, kas tagad dziest pagalmā.

Trīs zemi galdi izkārtoti taisnos leņķos cits pret citu, veidojot atvērtu taisnstūri; gar galdu ārējām malām uz grīdas nolikti spilveni. Marija pasniegs ēdienus, nometusies uz ceļiem taisnstūra vidū. Telpu izgaismo logu ailās ievietotās lampas. Eļļa ir tīra, taču apmetums virs ailām nedaudz nokvēpis. Uz katra galda trīs labāka māla lampas apgaismo akmens bļodas ar ēdienu, lapu salātiem un rūgtajiem garšaugiem — cigoriņiem, ūdenskresēm. Katram ēdējam, kas šobrīd sāk nākt iekšā pa durvīm, nolikts akmens šķīvis un akmenī izgrebts dzeramais trauks. Ēnas uz sienām dejo un veido dīvainus rakstus, kad Caharijas dzimtas locekļi dodas garām lampu liesmām uz savām vietām.

Ir jau vēls. Lielākā daļa maltīšu Jeruzālemē jau ir apēsta. Garām nelielajiem lodziņiem staigā ļaudis. Tagad, kad rituāli ir izpildīti, viņi tērzē, pastaigājas, līksmi sasveicinās ar radiniekiem. Kurš gan šovakar grib doties pie miera?

Caharija. Viņš ir noguris. Tomēr viņam un viņa radiniekiem bija jānogaida, līdz viņš pabeidz kalpot Templī, nomazgājas, uzvelk tīras drānas, tad, balstīdamies uz Jāņa stiprās rokas, ar lielu piepūli atnāk šurp, uz šo istabu, lai izpildītu vēl tfienu pienākumu, iekams drīkstēs apgulties plānajās cisās un iemigt.

Jānis satver viņa labo elkoni, Jāzeps kreiso, un viņi uzmanīgi nolaiž veco priesteri uz grīdas goda vietā pie vidēja galda. Viņš ir namatēvs. Ievaidēdamies viņš atlaižas uz kreisā sāna, atspiežas pret spilvenu un smagi atbalsta galvu uz elkonī saliektās rokas plaukstas. Gurdais, bezgala gurdais Caharija tumsā, kas melnāka par nakti.

Ari Elizabete uz paklājiem jānosēdina jaunākām rokām. Pēc tam apsēžas visi pārējie, katrs pie sava šķīvja. Viņi pavelk uz augšu piedurknes un atloka tuniku apakšmalas; lai arī jau mazgājušies lielākos traukos, iekams ienāca namā, viņi pasniedzas pēc seklākām bļodām un vēlreiz noskalo rokas. Viņi iekārtojas ērtāk.

Vecais vīrs nespēj ieliet pirmo kausu vīna. Jānis, kas sēž pie viņa labās rokas, to izdara viņa vietā, un Marija iznēsā kausus viesiem.

Visu skatieni pievēršas Caharijam. Iestājas klusums, un viņš saka: — Svēts, svēts esi Tu, — viņš asi noklepojas, norij siekalas, samirkšķina aklās acis un tad turpina svētības vārdus īsās frāzes balsī, kas ir raupja kā grants, — Visuma valdniek… kas esi izredzējis mūs… citu tautu vidū… un paaugstinājis mūs pār… citām… un dāvājis mums savus baušļus.

Visi ceremoniāli iztukšo pirmo vīna kausu. Vēl viens vīna kauss tiek piepildīts, iznēsāts un izdzerts. — Mēs bijām faraona vergi Ēģiptē, — Caharija lēni saka. Vecs vīrs izrunā mūžsenus vārdus. — Kungs mūsu Dievs… izveda mūs… ar vareno roku. Viņš izstiepa roku. Citādi mēs joprojām būtu… vergi…

Vecais Caharija lēnām, nedroši pasniedzas pretī akmens šķīvim un apaļajai, plakanajai maizei uz tā. Viņš paceļ maizi trīcošajā rokā. — Svētīts esi Tu, Kungs, — viņš saka, — kas maizei liec augt no zemes. — Viņš pārlauž maizi. Viņš lauž to atkal un atkal, līdz ir tikpat daudz gabalu, cik cilvēku pie galda. Vienu viņš ieliek mutē sev. Pārējos izdala. Tad viņi sāk ēst. Ceptas gaļas gabaliņi prāva rieksta lielumā. Rūgto garšaugu saišķīši, kas iemērkti harošetā, etiķim līdzīgā saberztu augļu un sasmalcinātu riekstu pastā.

Ješī Marija apkalpo pēdējo. Divpadsmit gadus vecs, viņš ir jaunākais telpā, tāpēc viņa vieta ir pašā galda galā pa labi no Marijas. Māte lūkojas uz viņu, bet "nevar ieskatīties viņam acīs. Zēna rūsganās skropstas ir nolaistas, vasarraibumiem nosētā roka palikta zem zoda, pirkstu gali mutē. Marija vēlas čukstus izteikt viņa vārdu, lai viņš paceltu acis un viņa varētu nolasīt to izteiksmi. Viņa grib teikt: — Ēd. Ješī! Šo mailīti tu nedrīksti atstāt neapēstu, jo esi aizsapņojies. Galu galā viņš vel ir zēns un atrodas viņas gādībā. Taču viņa klusē, pieceļas un atgriežas savā vietā, lai nedaudz ieēstu, iekams būs jāielej un jāiznēsā otrs vīna kauss.

Un, kad tas ir noticis un visi skatās uz Ješī un gaida, lai viņš turpina rituālu, māte sapīkst. Viņas dēls ir apēdis gabaliņu gaļas. Viņš ir pieskāries ar salātu lapu mērcei un pielicis to pie lūpām. Taču viņa galva joprojām ir nodurta. Ješī.'Viņa grib izraut to no sapņiem — nē, patiesību sakot, norāt.

Caharija, ieklausīdamies telpā sev apkārt, jautā: — Jēzu? Jāzepa dēls?

Un ar to pietiek.

Zēns iztrūcies paceļ galvu, un viņa skatiens lūdz piedošanu. Marijas neizteiktais pārmetums vienā mirklī izkūst līdzjūtībā.

— Ar ko, — viņas Ješī murmina. Viņa āda pietvīkst aiz kauna. Viņš parauj kājas zem sevis, atspiežas uz papēžiem un, skaidri izrunādams vārdus, saka: — Ar ko šī nakts atšķiras no citām?

Caharija pamāj ar galvu, viņa uzacis paceļas un nolaižas: jaunākais no klātesošajiem ir uzdevis jautājumu; vecākajam tagad uz to jāatbild.

Mēs bijām faraona vergi Ēģiptē. Bet Tas Kungs neizveda no Ēģiptes mūsu tēvus vien. Raugi, mēs un mūsu bērni, un mūsu bērnu bērni bijām faraona vergi Ēģiptē!

Dziedi šos vārdus, vecais Caharija. Izdziedi tos kā Jozua. Vai izkliedz kā tavs vārdabrālis, pravietis Caharija, Ida dēls. Atdzīvini senos notikumus, skandēdams:

Viņš sūtīja Mozu,

savu vergu, un Āronu,

kuru Viņš izredzējis, lai sludina

Viņa zīmes starp tiem un brīnumus Hama zemē.

Mīļo priesteri, atgādini šo stāstu mums un visām nākamajām paaudzēm:

Viņš sūtīja tumsu, ka paliek tumšs.

Viņš pārvērta

tiem ūdeņus asinīs un nonāvēja tiem zivis. Mudžēja vardes to zemē —

viņu ķēniņu istabās! Viņš teica —

un nāca dunduru spiets un knišļi

visās to robežās. Viņš dfļva tiem

lietus vietā krusu, uguns liesmas

viņu zemē un sita to vīnogulājus

un vīģes. Viņš teica,

un nāca siseņi un vaguli

bez skaita. Viņš sila

visus pirmdzimtos to zemē — pirn\o no visa,

ko viņu spēks bija devis. Bet šos Viņš aizveda

ar sudrabu un zeltu — neviena tizla Viņa ciltīs! Viņš neaizmirsa

savu svēto solījumu Ābrahāmam.

savam vergam, Un veda savu tautu līksmē un gavilēs savus izredzētos,

Viņš tiem atdeva tautu zemes un cilšu pūliņus tie guvās.

Visbeidzot atklāj iemeslus, kādēļ Tas Kungs izglāba Israēlu:

ka tie turētu Viņa likumus un Viņa baušļus liktu vērā.

Caharijas sastingušās acis mirdz. Viņš raud, neizdvesdams ne skaņas, ne šņuksta. Viņš ir beidzis ēst. Pārējie parūpējas, lai no maltītes nekas nepaliktu pāri, izņemot jēra kaulus un ādu, ko Jāzeps, atgriezies mājās, izmiecēs. Bet Caharija ir beidzis ēst.

Vēl sekos trešais vīna kauss, gara pateicības lūgšana un strauji hallei psalmi, un ceturtais vīna kauss, iekams Jaudis celsies no galda. Kāds lūgs Dievu (tāpat kā daudzi citi šovakar), lai Viņš atbrīvo zemi no romiešu jūga. Šis lūgums pēdējo simt gadu laikā kļuvis par Pashā svētku sastāvdaļu.

Bet Marijas dēla šaurā mute ir cieši sakniebta, muskulis viņa vaigā raustās, un viņš joprojām sēž, pagriezies pret Cahariju. Ješī nav pakustējies, kopš priesteris, viņa vecākais dzīvais radinieks, iesāka stāstu. Viņš ir aizrauts garā, iejuties stāstā tik pilnīgi, ka pametis savu ķermeni un iegājis stāstījumā, it kā tas būtu pasaule, turklāt vienīgā īstā pasaule.

Marija rauc pieri. Viņa nesaprot zēna aizgrābtību. Viņš zina šo stāstu. Tas nav jauns. Viņš pats to ir lasījis Mozus grāmatās, citējis no tā izvilkumus ebreju valodā un tulkojis tos viņai: kā Es jūs esmu nesis uz ērgļa spārniem un esmu jūs pie Sevis atvedis. Kāpēc gan bērnu šovakar tik stipri aizrāvuši noslēpumi?

Jau tad, kad zēnam bija divi gadi, Marija stāstīja viņam par Ēģipti un izvešanu no gūsta, kamēr viņš gulēja un raudzījās griestos.

Un vienmēr (viņa satrūkstas, pēkšņi apjauzdama, ka Ješī apritējuši divpadsmit gadi un viņš vairs nav bērns) — vienmēr viņa noslēdza vakara svētbrīdi, lūgdama lūgšanu, ko viņa bija dzirdējusi vienā no psalmiem:

Tēvs," viņi teica, Marija — piespiedusi vaigu mazuļa vaigam, mazulis — cītīgi izrunādams vārdus mātei līdzi, "Tēvs, Tavās rokās es nododu savu garu."

Un tad, it kā abi pārstāvētu visu Israēla draudzi, viņi nobeidza: "Āmen."

Ješī pieliecas vecajam priesterim pie auss un čukstus uzdod pārlieku garu un juceklīgu jautājumu: — Ko tu teici, ka Dievs teica Mozum, lai viņš pasaka faraonam par Israēla bēmu radniecību ar Sevi? Kā Dievs viņus nosauca?

Un Caharija čukstus atbild, pasmaidīdams varbūt pirmoreiz visas nedēļas laikā: — Dievs nosauca Israēlu par savu dēlu. Dievs teica Mozum: Saki faraonam: tā saka Tas Kungs — Israēls ir Mans dēls, Mans pirmdzimtais. Un Es tev' saku: atlaid Manu dēlu. lai viņš Man kalpo.

TĒVI UN DEBESU TĒVS

—  Vai neesat viņu redzējuši? Lūdzu! Vai neesat redzējuši manu bērnu? Vai nezināt, kur viņš ir?

Vēlā pēcpusdienā rietumu vējš bija atnesis lietusgāzi. Svētceļnieki, kas atradās vienas dienas gājumā no Jeruzālcmes, steigšus meklēja patvērumu. Viņi ierāvās akmeņu un pauguru aizvējā, pārvilka galvām pāri apģērbu un mēģināja izmantot kā aizsegu pret vēju lielākos ādas gabalus no teltīm.

—  Ješī! — Marija bija kliegusi. Viņa nespēja savaldīties. Mātes bailes. Muļķīgas. Skaidrs, ka zēns nevarēja sadzirdēt viņas balsi cauri lietus pātagu šņākoņai. Viņa cerēja, ka zēnam bija pieticis prāta piebiedroties kādai citai ģimenei. Bet zēns bija bez svārkiem! Marija bija nesusi viņa virssvārkus kopš pašas rītausmas, kad viņa bija izrāvusi tos ārā no kazādas telts, mirkli pirms Jāzeps to nojauca un salocīja.

Viņš ir kopā ar Jāni. Marija tobrīd bija nodomājusi. Pēc tam viņai bija jāgādā brokastis, jāpalīdz Caharijam un Elizabetei apģērbties, jāsaiņo mantas mājupceļam.

Diena nebija vēl pusē, kad Marija un Jāzeps izmeta līkumu gar Ca- harijas māju: turp devās četri, bet atpakaļ uz ceļa, kas vijās pa kalna kori un pa kuru gāja gara ceļotāju virtene, atgriezās divi. Jaunais Jānis, kurš pirmoreiz triju nedēļu laikā drīkstēja papriecāties savā vaļā, mājup nesteidzās. Viņš klaiņoja starp ļaužu pūļiem kaut kur priekšā uz ceļa. Kopā ar Ješī — vismaz tā Marija bija domājusi. Un Ješī sameklēs viņus pirmās ceļojuma dienas beigās — katrā ziņā pirms vakariņām.

Bet tad pēcpusdienas sauli aizsedza padebeši, un spēcīgs vējš sacēla putekļu vērpetes nogāzēs, un melns mākonis aptumšoja debesis, un lietus sāka sisties viņiem sejā — un pēkšņi Mariju pārņēma bailes dēla dēļ.

—  Ješī! Kur ir…

Zibens spēriens. Pērkona grāviens.

īsajā gaismas uzplaiksnījumā Marija ieraudzīja it kā kritienā sastingušus lietus pilienus un Jāzepa plato muguru, noliekušos pāri vairākām sievietēm, kas kā cālēni lūkojās pār viņa pleciem. Viņas vīrs sargāja svešiniekus, nevis viņu dēlu!

Kur bija Jēzus?

Vēlāk, kad gaisā vēl kūpēja ūdens garaiņi, kad starp mākoņiem un apvārsni izlauzās sarkanas gaismas strēle, Marija lūdza Jāzepu doties atpakaļ uz Jeruzālemi, pārmeklējot ceļa gabalu, ko viņi todien bija nogājuši. Pati Marija skrēja no vienas ģimenes pie citas.

—   Vai neesat redzējuši manu bērnu? — viņa taujāja. — Manu dēlu? Jēzu? Viņš ir sīks savam vecumam. Apmēram manā augumā. Cirtaini, sarkanbrūni mati, vairāk brūni nekā iesarkani, nē, tumši brūni, jā, es teiktu tumši brūni, ak vai…

Marija nespēja nomierināties. Viņa riņķoja apkārt kā bite ziedos. Svešas sejas vērās viņai pretī, truli gremodamas vakariņas, un to vienaldzība sievieti saniknoja: — Ak jūs, raca! Šakāļi! Nejēgas!

Bet, satikusi cilvēkus, kurus viņa pazina, nabaga Marija uz bridi apstājās. Jo šie ļaudis viņu uzklausīja.

—  Marij? Marij, kas noticis? — viņi jautāja.

Un šie ļaudis pazina viņas Ješī. Un viņi līdzjūtīgi māja ar galvu un aizlūdza par zēna drošību. Kaimiņi no Nacaretes, brālēni no tēva puses, pazīstamas sejas un laipni vārdi atrāva vaļā asaru slūžas. Marija neslēpa no viņiem savas bailes.

Sarkanā gaismas strēle bija ietriekusies zemē, atstādama aiz sevis kvēlojošu ogļu kaudzi debesīs. Tās atspīdumā kaimiņu sejas šķita asiņainas.

Taču Jēzu neviens nebija redzējis.

—  Ari dienas vidū ne?

—  Nē.

—  Pat. ne no rīta? Lūdzu: kad izgājām no Jeruzalemes?

—  Nē.

—  Viņš noteikti bija kopā ar Jāni! Jāni. Caharijas dēlu! Es zinu, ka viņi gribēja iet kopā.

Vairāki brālēni Jāni tiešām bija redzējuši, jā. Viņš kādu gabalu bija gājis tiem līdzi: prāvs puisis lielām kājām, pareizi? Rokas tik milzīgas, ka viņš varētu pārlauzt ratu ilksi kā nieku? Jā. Bet Jēzus nebija kopā ar Jāni. Viņiem bija ļoti žēl, Marij. Un viņiem bija jāuzslien teltis naktsguļai. Un zeme bija viscaur slapja. Vējš bija atnesis gadalaikam neraksturīgu aukstumu. Šogad gāja smagāk nekā parasti. Viņiem tiešām bija ļoti žēl. Taču bija pienācis laiks ieturēt vakariņas…

Ak Dievs, vai Tu sargā manu dēlu?

Marija pagriezās un skrēja atpakaļ uz to pusi, kurp bija aizgājis Jāzeps. Viņai visapkārt čaloja cilvēki, kas gatavoja ēdienu, baroja dzīvniekus un iekārtojās naktsguļai. Apmierinātas balsis. Laimīgas ģimenes. Viņa pašāvās tiem visiem garām. Kājas viņai bija lietū izmirkušas, pirksti sastinguši gan aiz aukstuma, gan bailēm. Viņa parāva svārkus uz augšu, aizsprauda apakšmalu aiz jostas un skrēja. Viņa skrēja.

Kad Marija, saulei rietot, atrada savu vīru, viņa zaudēja savaldību. Viņa pārsteigumā iekliedzās. Viņa varētu tam dēlictim iesist! Viņš cēla telti.

—  Ko gan tu dari? — viņa izsaucās.

—  Mums vajadzīga pajumte, Mim, — viņš atteica, siedams auklu pie mietiņa, kas jau bija iedzīts zemē. Viņš paskatījās uz sievu. — Un tev jāizžāvē drēbes.

—  Man jāatrod dēls! Kas zina, kas viņam atgadījies! Neviens viņu šodien nav redzējis.

—  Nē, bet Jēzum taču ir divpadsmit gadi, Mim. Viņš ir saprātīgs un izmanīgs. Drīz pilnībā satum…

—  Ko tu runā? Kā tu to domā? Tu gribi pamest bērnu vienu?

—  I-ēnāk, lēnāk, Mirjama, mīļā…

—  Kur viņš bija, kad sākās vētra? Vai tu to zini? Varbūt viņš izgāja vēlāk? Ja nu viņš guļ kaut kur uz ceļa?

Tracinoši lēnām vīrs pieslējās kājās un pagriezās pret viņu. — Viņš prot iekurt uguni ātrāk un veiklāk nekā lielākā daļa vīru, Marij. Lūdzu. Nomierinies…

—  Nesaki man, lai es nomierinos! Šis nav īstais bridis mieram…

—  Bet, Marij…

—   Saltie vīrieši! Nejūtīgie vīrieši! Tagad ir brīdis sirdij, Jāzep! Bridis rīkoties! Bridis mīlēf!

—  Bet zēns prot atrast iekuru. Viņš prot uzšķilt uguni…

—  Jauc nost telti!

—  Ko? Mim, ko līdzēs, ja…

—  Nesauc mani par Mimu!

Viņa strauji noliecās un sāka raut auklas nost no mietiņiem. Kapuce nošļuka viņai no galvas; slapjie mati mētājās kā čūsku astes un lipa pie pieres.

—  Pagaidi, Marij, pagaidi.

Jāzeps pastiepa roku uz viņas pusi, varbūt — lai mierinātu. Bet Marija atrāvās atpakaļ un nikni palūkojās viņā.

—  Tu dari, kā gribi, — viņa atcirta, rādīdama uz viņu ar pirkstu. — Bet es jau esmu aizgājusi viņu meklēt. Es jau esmu sākusi iet atpakaļ uz Jeruzālemi.

Jāzepa acis vaicāja. — Tūlīt?

Marija atteicās šo mēmo jautājumu ieraudzīt. Viņa labprātāk saskatīja vīra sejas izteiksmē jūga vērša ietiepibu. Viņa aizkaitināti nopūtās un sāka apņēmīgi iet uz dienvidiem.

Bet: — Marij! — Jāzeps sauca. Un: — Apstājies! — viņš nodārdi- nāja tik pavēlošā balsī, ka viņa neviļus tiešām apstājās.

—  Ja jau mums jāgriežas atpakaļ, — viņš turpināja, — tu jāsi uz ēzeļa, un es iešu kājām.

Viņš ies kājām.

Viņa jās uz ēzeļa.

Tas nozīmēja, ka vīram atkal būs jāceļ plecos telts un visa pārējā mantība. Marija tomēr paturēja svārkus, kam vajadzēja būt mugurā viņas dēlam.

Ja viņa pēc atgriešanās Jeruzālemē ari kaut ko ēda, Marija to neatcerējās. Viņa neatcerējās ari to, Vai bija gulējusi. Divas naktis pavadītas nomodā un bailēs. Divas rītausmas, kuru mieru iztraucēja gaiļu dziedāšana visos Jeruzālemes nostūros.

Līdz pieticīgākiem izmēriem sarukusi un astoņu dienu ilgā iebrukuma atstāto postījumu un netīrumu izķēmotā pilsēta Marijai šķita sveša. Viņa ar grūtībām saprata trūcīgāko pilsētnieku dienvidu izloksni, un turīgie lika viņai justies neveiklai un liekai.

Viņi apstaigāja pilsētas nomales.

—  Vai jūs neesat redzējuši, — Jāzeps taujāja pie šaurām ieejām mazos pagalmiņos un mājelēs ar četrām istabām, kurās dzīvoja pa divām ģimenēm kopā ar visiem lopiņiem. — Vai jūs neesat redzējuši, — Jāzeps izprašņāja trīs četru ģimeņu locekļus, kas bija saspiedušies pārblīvētos mitekļos, un tad aprakstīja zēnu īgniem vīriem, ģimeņu galvām, kamēr sievas viņiem aiz muguras jauca mīklu miežu plāceņiem un bērneļi ziņkārīgi drūzmējās apkārt. — Viņš ir divpadsmit gadus vecs, — Jāzeps bezgala lēni klāstīja. — Viņa āda, seja un rokas ir kā nosētas rūsganiem vasarraibumiem. Viņam ir biezi, sprogaini mati. It kā viņam galvā būtu cepure. Acis gaiši brūnas…

—  Dzīvīgs, dzirkstošs brūnums, — Marija viņu pārtrauca, — tomēr viņa acis ir neparasti gaišas, gandrīz starojošas…

Tomēr nē. Nē. Tādu zēnu neviens nebija redzējis.

Turklāt: vai gan ir viegli atcerēties vienu seju milzīgajos svētceļnieku pūļos, kas bija pārplūdinājuši pilsētu? Nekārtīgi cilvēki, trūcīgie pilsētnieki sūdzējās. Izbradā dārzus, pārtērē dzeramo ūdeni, aizdambē notekas.

—  Ejiet prom. Lieciet mūs mierā.

Ješī, Ješī, bēmiņ, kur gan tu esi?

Marijas seja aiz raizēm bija sakritusies. Zobus viņa bija sakodusi tik cieši, ka žokļi sāpēja. Viņu kratīja drebuļi.

Viņi bija pārmeklējuši visu galveno ieleju, kalēju laukumu, miesnieku ielu, rindu nelielu maizes ceptuvju, katru darbnīcu abās ielās blakus tirgum. Viņi bija izjautājuši ielu slaucītājus, kas veda netīrumus uz Hinnomas ieleju, kur dienu un nakti dega ugunskuri. Viņi bija runājuši ar drēbniekiem pie pilsētas vārtiem, strādniekiem, kas spieda eļļu Eļļas kalnā, pat ādmiņiem, kuri dzīvoja smirdīgās būdās ārpus pilsētas sienām.

—  Ja viņš ir miris, — Marija teica, apķerdama sevi rokām, — es ari miršu.

Bet viņi bija iztaujājuši trūcīgos pilsētniekus, cilvēkus, kas pārāk līdzinājās viņiem pašiem, vismaz Jāzepam tā šķita, kurš, dzirdēdams izmisumu Marijas balsī, nolēma rīkoties apņēmīgāk. — Mirjama, —viņš teica, uzlikdams roku viņai uz muguras, — atgriezies teltī. Pagaidi mani tur Ks lesu uz ķēniņa namu. Sardze rūpīgi vēro visus garāmgājējus.

Drosmīgais, drosmīgais .Jāzeps, kurš neko nesaprata no ieročiem, neprata runai vareno valoda vai piekukuļot kareivjus. Tomēr viņš zināja.

cik nežēlīgi tie var izturēties pret nabaga vīru. Bet viņa sieva bija vēlējusies nomirt, un viņš sievas vārdiem ticēja. Viņš, Jāzeps, uzdrīkstēsies tuvoties ķēniņa namam.

Viņš iztēlojās grezno pili, ko Hērods Lielais bija uzcēlis pie Jeruzā- lemes rietumu mūra. Patiesībā vārdos lēnais galdnieks kļūdījās. Milzīgajā celtnē neviens ķēniņš vairs nedzīvoja. Kad pirms divpadsmit gadiem Hērods nomira, celtni savā īpašumā pārņēma Roma un pārdēvēja par "pretoriju". Tās istabās, kuru skaits pārsniedza vairākus simtus, nedzīvoja ķēniņš, bet gan romiešu pārvaldnieks, kurš te apmetās, kad greznas svītas un četru kohortu pavadībā ieradās no Cēzarejas Jeruzālemē, lai uzraudzītu pūli ebreju svētku laikā.

Bet Jāzeps vienmēr atcerēsies cietoksni tādu, kāds tas bija, kad negantais Hērods klīda tā dārzos un gulēja gultās ar sudraba kājām.

Viņš šķērsoja laukumu pretorija austrumu malā. Viņš apmeta līkumu soģu paaugstinājumam, uz kura pārvaldnieks sprieda tiesu, un tuvojās vārtiem mūri, kas reiz sargāja izvirtušu valdnieku dzimtu.

Vārti bija atvērti. Jāzeps ar grūtībām norija siekalas un ielūkojās cietokšņa iekšienē. Kādi dārzi, baseini, koku puduri, kanāli! Jā, bet šis zaļais nostūris bija kā izmiris. Jāzeps nezināja, ka pārvaldnieks un lielākā daļa viņa karaspēka pamet Jeruzālemi reizē ar svētceļniekiem. Galdniekam no Galilejas šis klusums likās draudīgs, it kā kāds viņam uzglūnētu. Ne reizi savā mūžā viņš nebija redzējis tik rāmus ūdens spoguļus, tik līdzenus zālienus.

Pēkšņi kāds viņam uzsauca: — Kusties taču! — Ass elkonis iebikstīja viņam ribās, un sīkā Marija aizspraucās viņam garām, taisnā ceļā cauri vārtiem un dārzā iekšā.

Ari viņa ievēroja klusumu. Uzreiz. Šajā vietā nebija no kā bīties! Marija kliegs, lādēsies, atradīs šajā greznajā, pagrimušajā vietā kādu dzīvu cilvēku un pieprasīs, lai viņš…

Bet tad rupja balss viņai aiz muguras ierūcās: — Ave, mulier!

Nejau Jāzeps, nekādā gadījumā. Balss runāja svešā mēlē.

Marija apgriezās. Vīrietis, kurš viņu bija uzrunājis, tupēja, balstīdamies uz papēžiem, un smaidīja. Spriežot pēc ķiveres, ko viņš turēja rokās, tas bija jauns centurions. Viņam abās pusēs, atslējušies pret sienu, stāvēja divi bruņoti sargkareivji.

— Mulier, — centurions atkārtoja, — quem quaeris?

Centuriona acis bija blāvas, āda balta kā mēnessgaisma, vaigu un augšlūpu šķērsoja liela rēta, tāpēc augšlūpa izskatījās it kā sadiegta no diviem gabaliem. Kad viņš runāja, Marija varēja redzēt, kā viņa mutē kustas iesārta mēle.

Viņa teica: — Lūdzu! Lūdzu, mēs esam no Nacaretes Galilejā. Mūsu dēls ir pazudis. Jēzus — ir pazudis.

—  Eees ne pruotu, — centurions novilka, papurinādams galvu un ieplezdams rokas, —jusu valuodu.

—  Bet tu to proti, — Marija izsaucās. Viņa nometās uz ceļiem tā, ka viņas acis bija vienā līmenī ar sēdošā vīrieša seju.

—  Mulier, —viņš teica, rādīdams uz viņu.

— Jāzep, viņš runā par mani, — Marija aizelsusies iesmējās. — Tas vārds nozīmē 'sieviete'.

—  Quern, — teica vīrietis. Viņš saminstinājās: — Kuo?

—  Ko! — Marija atkārtoja.

—  Quaeris. Jautaa. Meklee?

—  Meklēt! Meklējat! Tu gribi teikt "meklējat"! Tu gribi zināt, ko mēs meklējam! Ak tu krietnais, krietnais vīrs!

Marija, joprojām nometusies ceļos, pavirzījās tuvāk karavīram un saņēma viņu aiz rokas.

Galdnieks nokremšļojās. Sievietei acīs mirdzēja asaras.

—  Zēnu! — viņa iesaucās. — Manu dēlu. Jēzu. Es — es saucu viņu

Ješī.

Marija pielēca kājās un ar rokām rādīja, cik Ješī ir garš, stiprs un skaists.

—  Seenc, — karavīrs noducināja. — Zeens. Zēns! Puer! Puerum tuum quaeris!

—  Jāzep, viņš saprot!

Bet centuriona pāršķeltās lūpas vairs nesmaidīja. Viņš piecēlās kājās un papurināja galvu. — Quia nescio puerum istum. quem clicitis. — Viņa balss skanēja oficiāli, un viņš izskatījās it kā vainīgs. Marijas sirds atkal sažņaudzās.

Taču centurions pamāja Jāzepam un ar zīmēm aicināja viņu sekot. Abi vīrieši izgāja pa vārtiem. Marija viņus vēroja, baiļu un cerību pārņemta. Karavīrs pacēla roku un rādīja pāri laukumam, kur aiz bagātu namu jumtiem virs ielejas slējās Templis.

—  Custodia. — viņš teica. — Custodia templi, — un mēģināja paskaidrot sacītā nozīmi, soļojot turpu šurpu, it kā viņš stāvētu sardzē, it kā viņš būtu…

—   Sargs! — Marija iesaucās viņiem aiz muguras. — Templi: templis! Viņš domā Tempļa sardzi! Levītus! Kārtības uzraudzītājus! Ak, Jāzep, kā gan mums pašiem tas neienāca prātā!

Cik maz palīdzības trūcīgie gaida no varenajiem! Šajā pasaulē viņu ceļi nekrustojas un viņi cits citu nepazīst!

Marija jau bija sākusi skriet, bet ātri atgriezās un par pateicības zīmi nometās uz ceļiem centuriona priekšā, tad atkal metās prom pāri laukumam.

Viņi, protams, jau bija meklējuši dēlu Tempļa kalnā. Tā bija pirmā vieta, kurp viņi pēc ierašanās Jeruzālemē bija devušies, izmisumā aizlūgdami par dēla drošību. Bet nejūdu pagalms vien aizņem trīsdesmit piecus akrus, proti, ir trīs reizes lielāks nekā viss Nacaretes ciems kopā! Un viņi nebija iedomājušies iztaujāt Ievītus, kuri pagalmu apsargāja.

Kad viņi kāpa augšup pa iespaidīgajām kāpnēm, kas veda no Ti- ropojonas ielejas uz Tempļa dienvidrietumu vārtiem. Jāzepam nācās Mariju gandrīz nest. Stāvais kāpiens bija izsmēlis viņas spēkus.

Un "Jā!" atbildēja pats pirmais sardzes Ievīts, kuru viņi iztaujāja.

Viņi atradās Valdnieku portikā laukuma dienvidu malā. Līksmais, apaļīgais Ievīts norādīja uz Salamana lieveņiem kalna austrumu pusē un priecīgi tērgāja: — Tādas acis, kādas jūs aprakstījāt? Tāds biezu, sprogainu matu ērkulis? Jā, es esmu to puiku redzējis, kaut gan pēc viņa runas veida es būtu varējis apzvērēt, ka viņam ir visi četrpadsmit vai piecpadsmit. Viņš ir tur. Tieši pretī aiz tām kolonnām pie pakaļējās sienas…

Marija teciņiem metās turp. Prieks smacēja viņu vai nost. Viņa apkamps zēnu un apbērs to skūpstiem. Jā! Zēns kaunēsies no mātes mīlestības apliecinājumiem, bet vai viņai nebija uz to tiesības? Jā!

Viņa traucās cauri kolonnām, kas bija septiņas reizes augstākas par viņu pašu, iesteidzās portika aizmugures daļā…

Tur!

Tur sēdēja Ješī! — viņas zelta puisēns!

Bet… Ješī sēdēja tur… un nesteidzās viņiem pretī. Viņš klausījās, ko runā viens no farizejiem, kas sēdēja uz spilveniem viņam apkārt. Ješī bija vesels. Ješī bija tīrs. Ješī bija mierīgs. Un Ješī… nesteidzās viņiem pretī!

Augsti mācītais, paša gudrības pārņemtais lišķīgais farizejs, kurš tobrīd runāja, pat nepadeva zēna mātei labdienu un nemaz nedomāja pārtraukt savus runas plūdus. Un, iedomājieties, viņas dēls klausījās tik uzmanīgi, it kā šīs runas būtu daudz svarīgākas nekā trīs dienas, ko viņa māte izmisumā pavadījusi bez miega un ēdiena; viņas dēls, sajutis mātes skatienu, vienkārši paskatījās uz viņu, palocīja galvu un pamāja ar roku. Tas bija viss sveiciens, ko viņa saņēma!

Nē, viņa vairs nepriecājās; tagad Mariju smacēja negantas dusmas.

—  Vai tu neapjēdz, — viņa iesāka, taču tad saprata, ka, būdama sēdētāju apļa ārpusē, atrodas neizdevīgā stāvoklī. Viņa saņēma svārkus un iesoļoja tieši apļa vidū. Viņai tobrīd bija vienalga, vai tur sēdēja rakstu mācītāji vai ubagi!

—   Kundze, — farizejs sastomījās, — ko…? — Beidzot tas ietiepīgais mūlis apstāsies, jo Marija bija pievilkusi pavadu! Kur nu mūlis! Starp farizeja priekšzobiem bija sprauga, un visi viņa augšējie zobi rēgojās laukā no mutes kā āzim!

Bet Marija pagriezās pret pārsteigto dēlu. Viņa iespieda kreiso roku sānos, izstiepa pirkstu pret Viņa Augstību un ļāva vaļu dusmām.

—  Trīs dienas, puika! Veselas trīs dienas mēs ar tēvu esam meklējuši tevi visās malās! Kalnos! Pilsētas ielās! Un baiļojušies, vai kāds nav tev iesitis pa galvu un tu neguli kaut kur grāvī. Kā tu tā varēji? Jēzu, kā tu varēji pret mums tik nežēlīgi izturēties? Bezatbildīgais zeņķi, kas gan mēs, tavuprāt, esam? Kauli sadedzināšanai?

Zēns nepakustējās.

—  Māmiņ? — viņš iesāka, it kā māte būtu viņu iepļaukājusi, nepaskaidrodama iemeslu.

—  Paskatieties uz mazo ķēniņu Jēzu, — Marija šķendējās. — Viņš ir tik lepns, ka pat nepieceļas kājās sievietes priekšā, kura viņu dzemdējusi.

Jēzus sāka celties kājās. — Māt, — viņš atkārtoja, taču šoreiz viņa balsī skanēja pārmetums.

Zēna balss mainās, Marija nodomāja. Kļūst zemāka. Vīrišķīgāka.

Un tad, izslējies visā augumā, Jēzus saltā balsī teica: — Sieva!

Pēkšņi šķita, ka radniecība starp viņiem vairs nepastāv. Marija zaudēja savu kareivīgo stāju. Kad Ješī stāvēja kājās, viņu acis bija vienā līmenī, un viņa piere bija saraukta. Zēns bija izaudzis! Ari tas bija kas jauns, vai ari viņa nebija to pamanījusi. Viņai gribējās nodurt skatienu, tomēr viņa to neizdarīja, kaut gan piemiedza acis, it kā lūkotos saulē.

—  Kāpēc, — Jēzus jautāja, — jūs esat mani meklējuši?

Viņš apklusa.

Ko? — vai zēns gaidīja atbildi? Vai viņš to neredzēja? Vai tad mātes mīlestība nelika asinīm sakāpt viņas sejā?

Tad pilnā nopietnībā zēns uzdeva vēl vienu jautājumu: — Vai tad jūs nezinājāt, ka man jābūt sava Tēva namā?

Sava Tēva namā: viņš nerunāja par Jāzepu. Ak. Ješī. cik daudz tu jau zini? Cik daudz tev ir dots zināt?

—  Apbrīnojami! — izsaucās jaunais farizejs, kurš pirmīt bija runājis. Arī viņš piecēlās kājās.

—  Apbrīnojami, Jēzu. Tu zini praviešu grāmatas labāk par visiem zēniem, kurus es katru dienu mācu. Jo Israēla Svētais ar Hozejas muti ir teicis: Es atsaucu Savu dēlu šurpu no Ēģiptes. Tāpēc ir pareizi, ka tu, Israēla dēls, sauc Templi par sava Tēva" mājām. Apbrīnojami.

Jāzeps, kurš bija galvastiesu garāks nekā visi rakstu mācītāji, savilka vaigu laipnā smaidā. Viņš pacēla sastrādāto plaukstu un teica: — Lai Dievs tevi svētī, rabi, —jaunajam farizejam, kura filaktērijas izskatījās gluži jaunas, kura vaigi bija gludi un kuram uz zoda tikko kā bija sākusi dīgt mīksta bārda. — Lai Dievs tevi svētī par to, ka gādāji par manu dēlu un uzslavēji viņu.

—  Mans vārds ir Ēleāzars, — farizejs atsaucās. Kad viņš runāja, siekalas pa spraugu zobos sparīgi šķīda uz visām pusēm. — Jūsu zēns ir uzslavas cienīgs. Viņa jautājumi atklāj iedzimtu noslieci uz svētām lietām. Dzirdot viņa jautājumus, es kļūstu gudrāks. Atvediet viņu šurp. Ļaujiet man viņu mācīt. Es parūpēšos par viņa nākotni. Es apsolu, ka neaizmirsīšu šo zēnu, šo Jēzu.

Domas Marijas galvā joņoja cita caur citu. Viņu mocīja vainas apziņa. Bija kāds pienākums, ko viņa ilgi, pārāk ilgi bija atlikusi. Nu bija pienācis laiks to izpildīt. Tikai ne šeit, bet gan atpakaļceļā uz Nacareti, kad nelielā ģimene būs viena pati.

Turklāt viņa nedrīkstēja dēlu vēlreiz pazaudēt, iekams nebūs atklājusi viņam viņa dzimšanas noslēpumu.

DIVAS PIEDZIMŠANAS

Kādas kāzas. Ješī — kādas sasteigtas kāzas, man nācās likt galvā savas mātes plīvuru. Nebija laika šūdināt jaunu.

Un kas bija līgavaiņa draugs? Mans tēvs. Vienīgais līgavaiņa draugs mūsu kāzās. Neviens ciemā nezināja, kas notiek. Nejau tāpēc, ka mēs to slēptu. Vienkārši mans lielais virs gribēja visu nokārtot uz karstām pēdām. Un viņa acis bija tik apaļas kā dūjai. Kas tad bija līgavas draudzene? Mana māte. Viss notika ģimenes lokā.

Mana augumā sīkā māte mani nomazgāja, svaidīja ar eļļu, sakārtoja manus nepaklausīgos, sprogainos matus greznā cirtu tornī un mani apģērba. Un visu šo laiku Jāzeps gaida pagalmā, uzsmaidīdams lopiņiem un plūkādams bārdu. Viņš to pašu ritu bija paziņojis — saproti. uzmodinājis mūs visus, lai to pateiktu, — ka pienākusi mūsu kāzu diena!

Un tas ir vīrs, kurš nekad nesteidzas. Vīrs. pēc kura saule pārbauda, kad aust un rietēt. Vīrs, kurš ievēro visus likumus. Visus likumus, Ješī, izņemot vienu, ko viņš lauza mūsu kāzu dienā.

Jo mēs jau bijām saderināti. Mēs bijām saderinājušies gandrīz pirms gada. Solījušies viens otram, vai saproti. Bijām precēti Dieva un likuma priekšā. Bet es nevarēju noslēpt no Jāzepa, ka gaidīju bērnu. Ne no viņa. Ne no Jāzepa. Tāpēc likums teica, ka Jāzeps drīkst no manis šķirties.

Tajā rītā, kad viņš dauzijās pie mūsu durvīm, es domāju, ka viņš ir atnācis pildīt šo likumu. Tomēr nē. Šis krietnais vīrs — ak, Ješī, — viņš bija atnācis, lai paziņotu: "Šodien ir mūsu kāzu diena!"

Viņi sēdēja pie akas, ko, kā vēstīja seni nostāsti, pirms divtūkstoš gadiem bija izracis pats ciltstēvs Jēkabs. Jāzeps bija aizgājis uz Ziha- ras pilsētu nopirkt pārtiku turpmākajam ceļam. Jēzus bija iesmēlis nedaudz ūdens, lai māte un viņš varētu padzerties. Kopīgais atpūtas bridis viņus satuvināja. Marija, kaut gan viņas balss skanēja ikdienišķi, sāka pildīt savu pienākumu.

Viņa noteica: — Mana Tēva nams. — Viņa izstiepa roku, lai noslaucītu traipu uz zēna zoda. — Tā tu nosauci Templi. Un tas āzim līdzīgais farizejs, kurš tevi mācīja, nosprieda, ka tu runā kā Israēla dēls, ko Dievs aicinājis no Ēģiptes. — Marija apklusa un kādu brīdi lūkojās uz savu labi veidoto dēlu. — Bet es savu zēnu pazīstu. Es zinu. kā viņš runā. Tu runāji par sevi, vai ne? "Mana Tēva nams." Tu izlaidi Jāzepu, vai ne? Un runāji par Dievu. Jēzus: Dieva Dēls.

Ješī bija saviebies, kad māte slaucīja viņa zodu. Tagad viņš neno- vērsdamies raudzījās viņai acīs. Starojošas, Marija nodomāja. Likās, ka viņš nolasa vārdus viņas sirdī, pirms viņa tos izteica.

— Lūdzu, Ješī, kādu bridi tu vēl būsi kopā ar mani. Tāpēc ļauj man tevi joprojām mācīt.

Bērns, man tev jāizstāsta patiess, neizpušķots stāsts: kā tu tiki man dāvāts, kas tu esi un kāpēc nekļūdies, saukdams Kungu Dievu, Israēla Svēto, par savu Tēvu.

Kas es tagad esmu? Pēc cilvēku mērauklas — sieva, kas nodzīvojusi pusi mūža. Paskatieties uz manām rokām. Šis tulznas uzberzušas stelles, un plaukstas kļuvušas raupjas no māliem un apsarkušas no uguns un sārma.

Reiz es biju jauna. Skuķis, kā mans tēvs, smagi nopūzdamies, mēdza teikt. Jo es biju stipra kā ēzelis, žiglāka par puikām, izveicīga visās rotaļās un dusmojos, ka nevaru savaldīt matus. Kad mēs bijām bērni, mēs visi kopā rotaļājāmies, rīkojām skriešanās sacīkstes un smiedamies sviedām akmeņus ar lingu kā ķēniņš Dāvids bērnībā. Pēc izskata mani nevarēja atšķirt no zēniem.

Bet, Ješī, pienāca laiks, kad mans ķermenis nepakļāvās manai gribai un izraudzījās sievietību. Dažas mana auguma daļas kļuva mīkstākas, citas — stingrākas un sāka briest; es pārstāju augt un paliku maza augumā, kaut gan zēni turpināja stiepties. Tētis pārstāja nopūsties un sāka smaidīt. Māte teica, ka esot lietas, kas man jāzina. Vakaros viņi apsprieda precību izredzes. Es biju sasniegusi līgavas vecumu. Pat ja cilvēks neskaita gadus, gadi skaita viņu. Es biju sasniegusi līgavas vecumu.

Kādu ritu tēvs, vaigus svarīgi piepūtis, pienāca man klāt.

"Neviens no jaunajiem tevi negrib." viņš noburkšķēja. Tāpēc," viņš turpināja, pēkšņi sākdams smaidīt, "mēs esam sarunājuši tev vecāku vīru, labu, uzticamu cilvēku."

Galdnieks Jāzeps būtu varējis savās stiprajās rokās pacelt desmit tādus meitēnus kā mani. Galdnieks Jāzeps atnāca uz mūsu māju un nosarcis teica: "Jā. Khem. Hm. Skaista meitene."

Viņš man iepatikās tieši tāpēc, ka nosarka. Es pārsteidzu pati sevi. Es pārspētu jebkuru precinieku, kādu tēvs būtu varējis atrast. Es spētu viņu aptīt ap mazo pirkstiņu. Es spētu viņu noskriet. Es spētu viņu aizrunāt. Runātu tik ilgi, līdz nabadziņam galva sāktu iet riņķī! Bet šis vīrs Jāzeps tiešām klausījās, ko es saku. Un piekrizdams māja ar galvu, ņēma manus vārdus vērā un nekad mani nepārtrauca. Patiesību sakot, viņš pats vispār nebilda ne vārda.

Un turpmākajos mēnešos viņa milzīgā roka pieskārās tikai manam elkonim un tikai ar pirkstu galiem. Arī tāpēc viņš man patika. Un mūsu saderināšanās dienā viņš reizē raudāja un smējās, un deguna galā viņam karājās liela pile. Un arī tāpēc viņš man patika.

Bet vai es viņu tāpēc mīlēju? Ak, Ješī, es iemīlēju viņu tāpēc, ka, lai arī gaidīju bērnu, Jāzeps neievēroja likumus un bauslību un vienalga apprecēja mani, apprecēja mani tādu, kāda biju.

Pie manis atnāca eņģelis Gabriēls.

Nolaidās no pašas Dieva troņa pakājes. Viņš parādījās kā zibens šautra, kā uguns stabs, kura viens gals balstījās pret zemi, bet otrs iesniedzās debesīs. Es stāvēju uz kalna kores virs Nacaretes un nespēju pakustēties.

Zibens ierunājās pērkona balsī: "ESI SVEICINĀTA. TU, APŽĒLOTĀ. TAS KUNGS AR TEVI!"

Es aiz pārbīļa apsēdos.

Apžēlotā? Mani pārbiedē līdz nāvei un saka — es esot apžēlota?

Bet tad uguns stabs pieņēma cilvēka veidolu, kas mirdzēja kā zvaigzne, un sāka runāt balsī, kas vairāk atbilda manai dzirdei.

"NEBĪSTIES, MARIJA, JO TU ŽĒLASTĪBU ESI ATRADUSI PIE DIEVA. UN REDZI, TU TAPSI GRŪTA SAVĀS MIESĀS UN DZEMDĒSI DĒLU, UN SAUKSI VIŅA VĀRDU: JĒZUS. TAS BŪS LIEI^, UN VIŅU SAUKS PAR VISAUGSTĀKĀ DĒLU."

Gabriēla balss skanēja kā ūdenskritums. Tu arī, Ješī, mans dēls, kādu dienu dzirdēsi šo balsi — balsi, kas līdzinās mūzikai, kura radīja kalnus.

Tomēr, pat ja pie manis bija sūtits eņģelis, viņa teiktajam nebija jēgas.

"Kā tas var nolikt?" es jautāju, pieceldamās kājās. "Kā es varu gaidīt bērnu, ja esmu vēl jaunava? Jo es ne reizi neesmu gulējusi ar vīrieti."

Un Gabriēls teica: "SVĒrAIS GARS NĀKS PĀR TEVI." Nē, viņš dziedāja kā vējš pie ieejas alā: "VISAUGSTĀKĀ SPĒKS TEVI APĒNOS, TĀPĒC TAS, KAS NO TEVIS DZIMS, BŪS SVĒTS UN TAPS SAUKTS DIEVA DELS."

Es nesapratu, ko nozīmēja "apēnot". Varbūt pār mani kritīs ēna kā no mākoņa? Es arī neatceros, ka ar mani būtu kas tamlīdzīgs noticis, bet tas acīmredzot iedarbojās.

"ZINI, ELIZABETE, TAVA RADINIECE," eņģelis turpināja, "SAVĀ VECUMĀ ARĪ IR GRŪTA AR DĒLU UN IET TAGAD SESTAJĀ MĒNESĪ. MARIJ: DIEVAM NEKAS NAV NEIESPĒJAMS."

Elizabete? Un Caharija? Apžēliņ — gluži tāpat kā Ābrahāms un Sāra, kuras klēpi vecumā piepildīja Visspēcīgā Dieva dāvana!

Un es?

Ješī, es ieskatījos tieši spožajā gaismā, ko izstaroja eņģelis, un teicu "jā" tev. Teicu "jā" tavai dzimšanai. Visam, ko Dievs bija iecerējis. Zibens šautrai līdzīgā vēstneša priekšā es izsaucos: "Redzi, es esmu Tā Kunga kalpone, lai notiek ar mani pēc tava prāta."

Ko es izdarīju pēc tam? Aizskrēju. Toreiz es biju žigla skrējēja.

Es aizskrēju pastāstīt mātei par Elizabeti. "Viņai būs bērns!"

Māte, protams, man neticēja. Es teicu, ka man to pavēstīja eņģelis. Māte atbildēja, ka viņai tas esot jāredz pašai savām acīm. Es attraucu: "Nāc līdzi!" Un prom biju.

Ja māte grasījās man sekot, viņai bija jāpasteidzas, jo es pat ne- palūkojos atpakaļ.

Kā zvirbulēns spurdzu tieši uz dienvidiem un tad pagriezos uz austrumiem pa akmeņaino taku, kas veda uz ciemu, kur dzīvoja Caharija.

Un brīdī, kad vēru pagalma vārtus, vecā Elizabete piecēlās, sasita plaukstas un iesmējās. Es paspēju pateikt tikai — "Es atnācu tev pastāstīt" —, iekams viņa saķēra vēderu un, pārsteigumā ieplezdama acis, noelsās.

"Marij," viņa iesaucās, "svētīta tu esi starp sievietēm! Un svētīts ir tavas miesas auglis!"

Kā viņa zināja? Kā viņa varēja to zināt?

Ak, Ješī, Elizabetes vēders bija piebriedis kā melone. Viņa līgodamās pienāca man klāt, saņēma manas rokas, pieliecās un noskūpstīja mani. Man pār muguru pārskrēja drebuļi.

"Kolīdz tu ierunājies," viņa teica, "bērniņš manās miesās salēcās. Viņš salēcās aiz prieka, ka mūsu Kunga māte pie mums atnākusi!"

Arī tas vēl! Viņa zināja, kas tu būsi!

Viņas seja bija vienās grumbiņās un smiekli skanēja kā tambu- rins. Es nespēju turēties tiem pretī. Es sāku sist plaukstas. Manas kājas sāka cilāties. Es dejoju! Un es — cik muļķīgi gan tava mamma, Ješī, izturējās — es sāku dziedāt.

"Augsti slavē Kungu mana dvēsele!" es dziedāju mūsu Dievam. Un Elizabete, šī vecā sieva! Viņa arī dejoja.

Un vārdi manā mutē nemaz nebija mani. Tie lija pār mani kā lietus:

Augsti slavē Kungu mana dvēsele, un mans gars gavilē Dievā, manā Pestītājā,

Jo Viņš ir uzlūkojis savas kalpones zemību; redzi, no šī laika mani svētīgu teiks visas paaudzes. Jo lielas lietas ir pie manis darījis Varenais un svēts ir Viņa vārds.

Varenus darbus Viņš dara ar Savu roku. izkaisa tos, kas augstprātīgi garā. Varenos Viņš nogrūž no troņa un paaugstina pazemīgos.

Izsalkušos Viņš piepilda labumiem. bet bagātos atstāj tukšā. Viņš uzņem Savu kalpu Israēli, atcerēdamies Savu žēlsirdību.

Kā Viņš ir runājis uz mūsu tēviem. Ābrahāmu un viņa dzimumu mūžīgi.

Un nepagāja ne divas nedējas, kad es saņēmu vēsti no tevis. Šoreiz man to paziņoja pašas ķermenis. Manas krūtis kļuva jutīgas. Vai atceries skaisto tuniku, ko māte man bija noaudusi, tik mīkstu kā jēra vilna? Kad tā pieskārās maniem krūšu galiem, tā šķita asa kā dadži! Es domāju, ka no ādas izlēkšu.

Un māte, kas bija ieradusies ne tikai tādēļ, lai pieskatītu savu gaisīgo meitu, bet arī tādēļ, lai pieņemtu Elizabetes dzemdības, iesāņus mani vēroja. "Izskatās, ka tev būs bērns," viņa novilka un saviebās. Tas viņai nepatika. "Ko gan tu esi darījusi?" viņa prašņāja.

Dārgā Elizabete neviebās. Viņa piemiedza man ar aci un pasmaidīja. Es biju tik pateicīga, ka kāds zināja, kas noticis, ticēja tam, izturējās pret mani draudzīgi un pagaidām kliedēja mātes aizdomas.

Cik brīnišķīga gan bija šī vecā sieva Elizabete! Pēc trim mēnešiem viņa laida pasaulē sarkanu, gļotām klātu mazuli ar saspiestu sejiņu. Es vēroju. Es palīdzēju. Manai mātei bija varens spēks. "Nespied," viņa pavēlēja, iegrozīdama pareizi miesu un kaulus Elizabetes klēpī, kura sēdēja dzemdību krēslā. Tad "Spied!" viņa teica tik pārliecinošā balsī, ka Elizabete klausīja viņai uz vārda. "Spied, māsa! Spied, it kā tu būtu

Dievs, kurš rada pasauli!" Es turēju lampu, kuras liesmā sakarsēja nazi, kas pārgrieza bērniņa nabassaiti, kad tas bija piedzimis, piededzinot brūcīti, lai tā uzreiz aizvērtos. Un cik ska)i šis bērns brēca! Turklāt tik lielas rociņas un kājiņas es nevienam citam jaundzimušajam neesmu redzējusi.

Mamma stingri piespieda pieri Elizabetes vēderam, līdz viņai rokās ieslīdēja placenta.

"Skaidrs," sprieda vecie vīri, sēdēdami kopā ar Cahariju pagalmā un klausīdamies jaundzimušā brēkšanā, "skaidrs, ka jūs nosauksiet viņu par Cahariju."

Un sievietes Elizabetes istabā dudināja: "Maziņais Caharija, tavs aba beidzot izpelnījies debesu labvēlību."

Bet Elizabete viņas pārtrauca: "Nē, mēs dosim zēnam vārdu Jānis."

"Klusu," sievietes viņu apsauca. "Vārds jāizraugās tēvam, un mēs zinām, kādu vārdu Caharija grib dot savam vienīgajam dēlam."

Bet vecais priesteris blakusistabā jau skaidriem burtiem rakstīja uz māla plāksnītes: "Viņa vārds ir Jānis."

"Jānis? Kāpēc Jānis? Jums taču rados nav neviena, kam būtu tāds vārds!"

"Jānis," Caharija atkārtoja. Eņģelis esot viņu tā nosaucis, viņš paskaidroja, kad bērns vēl nemaz neesot bijis ieņemts.

"Kāds eņģelis?"

Ak, Ješī, ja tu būtu redzējis kaimiņu neticīgās sejas, kā viņi sarauca uzacis un saknieba lūpas, it kā viņiem sāpētu vēders.

Bet Elizabete atkal piemiedza man ar aci. Mēs abas zinājām, par kādu eņģeli Caharija bija runājis.

Jāzeps turpretī nerniedza man ar aci. Viņš nesmaidīja. Varbūt mana māte bija viņam visu izstāstījusi. Varbūt viņš pats bija pamanījis, ka mani vaigi un viduklis kļuvuši apaļāki.

Viņš zināja, ka esmu grūta un ka bērns nebūs no viņa.

Ak, Ješī, viņš ar mani nemaz nerunāja. Es redzēju, kā sadrūma viņa seja. Es redzēju, ka viņam acīs sakāpa asaras.

"Jāzep, viss ir kārtībā, viss ir labi," es lūdzos. Es mēģināju saņemt viņa roku. "Es neesmu pārkāpusi likumu. Viss ir kārtībā."

Bet viņš paslēpa roku apģērba krokās, papurināja galvu un aizgāja uz savu māju. Un es nodomāju, ka viss ir beidzies. Lai kauns nāk pār manu galvu. Lai visa pasaule no manis novēršas. Mans saderinātais rīkojās pareizi, atteikdamies no manis.

Bet šis cilvēks! Šis galdnieks, kam galvā, ja neskaita koksni, leņķus un mērījumus, varbūt turas kāds ducis vārdu, nākamajā rītā, saulei lecot, teciņiem atskrēja uz mana tēva māju un tik skaļi dauzījās pie durvīm, ka uzcēla mūs visus no miega kā Dievs mirušos tiesas dienā.

Jo eņģelis Gabriēls (viņš stāstīja) bija atnācis pie viņa sapnī un paskaidrojis viņam, ko Dievs ir man lēmis un kā dēls tu būsi.

'Tā diena ir pienākusi, mīļā Mirjama!" mans lielais lācis norēcās pie manas istabas režģotā loga. "Šodien ir mūsu kāzu diena!"

Sešus mēnešus vēlāk mēs ar Jāzepu devāmies uz dienvidiem, jo romiešu ieceltais Sīrijas pārvaldnieks gribēja pierakstīt visus ebrejus, kas dzīvoja Jūdejā. Jauns paņēmiens, kā ieviest jaunu kārtību: mums bija jāsāk maksāt naudas nodevas impērijai.

Un nu tu, manu skaisto Ješī, biji melone manā vēderā. Toreiz es biju spēcīga, taču nekad neesmu bijusi liela. Tu to zini. Es nēsāju tevi augstu zem ribām, un mans vēders bija apaļš kā bungas. Es tik tikko spēju paelpot.

Jāzeps uzcēla mani mūsu mazās ēzeļmātes mugurā. Esmu redzējusi suņus lielākus nekā tā ēzeļmāte. Man nācās savilkt kājas uz augšu. Ar rokām balstīju vēderu, lai nedaudz atvieglotu spiedienu. Tu tā spiedi manu pūsli, ka mēs apstājāmies reizi stundā un ikreiz es aplaistīju cita zemnieka lauku. Laukmalēs meklēju fenheli un plūcu tā lapas, lai izkaltētu tās, pirms man sāksies sāpes. Tad es kāpu atpakaļ uz ēzeļmātes. Kad ceļš uz dienvidiem sāka vest augšup kalnā, Jāzeps pieturēja mani aiz pleciem, lai es nezaudētu līdzsvaru. Mums bija jādodas uz Bētlemi, jo mans vīrs ir no ķēniņa Dāvida nama. Dāvids piedzima Bētlemē. Romieši gribēja, lai mēs ierodamies katrs savā cilts pilsētā.

Ceturtās ceļojuma dienas vēlā pēcpusdienā mēs izgājām cauri Jeruzālemei.

Tieši tobrīd, kad, tumsai metoties, mēs iegājām Bētlemē, ēzeļmāte paklupa — un man noplūda ūdens. Ēzeļmāte pagrieza pret mani galvu, man šķiet, galvenokārt tāpēc, ka saoda smaku, ne tāpēc, ka viņas mugura bija kļuvusi slapja. Viņa saprata. Un tu nekavējoties gribēji tikt ārā. Mani vēdera muskuļi saspringa un savilkās tik spēcīgi, ka es noliecu galvu un iekliedzos: "Jāzep! Jāzep, vai!"

"Mim?"

"Bērniņš tūlīt nāks pasaulē!"

"Pagaidi!" viņš sarosījās. "Pagaidi. Mums jāatrod bērniņam vieta. Pagaidi!"

Mī|ais tūļa! Viņš aizlāčoja prom, pamezdams mani turpat pie pilsētas vārtiem, tūlīt piesarcis metās atpakaļ un sāka vilkt ēzeļmāti sev līdzi. Viņš dauzījās pie māju un iebraucamo vietu durvīm. "Bērns," viņš auroja, biedēdams bērnus un likumam paklausīgos pilsētiņas iedzīvotājus. "Dzimst!" viņš sauca. "Mums vajadzīga pajumte!"

Bet ļaudis aizcirta durvis viņam deguna priekšā vai vispār tās neatvēra. Un Jāzeps bija pārāk bikls, lai ar viņiem strīdētos.

Man mugurā bija iemetušās tik stipras sāpes, ka es gandrīz nespēju parunāt. "Noderēs jebkurš pagalms!" es čukstēju. "Viņi nevar aizliegt dzemdēt!"

Bet Jāzeps jau dauzījās pie nākamās mājas durvīm. Un tad pie aiznākamās.

Un tu tā lauzies manos klēpja vārtos, ka es nespēju novaldīties: es briesmīgi iekliedzos, un Jāzeps aiz bailēm sāka kaut ko buldurēt. Viņš izlaida no rokām pavadu. Un tad ēzeļmāte, neviena neskubināta, aizrikšoja garām divstāvu iebraucamajai vietai, ienira tumsā un ienesa mani nelielā alā, tad cauri alai nišā. kur bija piesieti ceļinieku lopiņi.

Elsodams un piedošanu lūgdams, atskrēja Jāzeps. Ak, Ješī, šis nerunīgais galdnieks, kurš bija tik iejūtīgs, ka pieņēma tevi par dēlu…

…es viņu sabāru.

Es teicu, ka šī vieta ir tikpat laba kā jebkura cita. Nocel mani zemē! Iededz lukturi! Apguldi mani tīros salmos un aizliec salmus man aiz muguras. Jāzep (es teicu), es pavilkšu uz augšu tuniku mugurpusē. Saberz fenheļa lapas. Iejauc tās eļļā un pielej klāt nedaudz vīna. Nē! Nē, tas nav domāts ierivēšanai! Es to izdzeršu! Lai dzemdības notiktu ātrāk!

Paldies. Paldies.

Atvelc atpakaļ manu apģērbu. Jāzep, paskaties uz mani! No šī kailuma nav jākaunas. Un vienīgā vecmāte šeit esi tu. Atrod mūsu mantās tīni audeklu. Autiņiem. Izrauj no manas tunikas lina diegus un savij tos kopā. Atnes nazi. Izvelc tā asmeni cauri luktura liesmai.

Tā, tā, tā, Jāzep, paberzē man muguru. Nē! Zemāk. Stingrāk! Ai, sāp!

Mans vīrs, vai tu proti dziedāt? Vai tu kādreiz esi dziedājis maigu dziesmiņu?

Ah! Vai-ī-i — Au! Te nu viņš nāk. Pacel augstāk manus plecus. Te nu nabadziņš nāk. Ā-ā-ā! — vēl ne. Tas ir par ātru. Viņš mani pārplēsīs, ja nāks tagad. Jāzep, liec šeit roku. Šeit, Jāzep! Pieturi ar plaukstu galviņu! Turi, turi, neļauj bērniņam vēl dzimt. Pagaidi!

Kungs Dievs, uzlūko Savu dēlu! Dod, ka visas manas ejas atveras.

Pagaidi… pagaidi. Labi! Tagad! Lēnām. Ā-ā-ā-ā-ā! Ah! Ļauj mazajam lēnām nākt pasaulē. Labi. Jā. Jā. Jā. Ā-ā-ā…

Ai, Ješī! Ai, mazo bērniņ —jā, raudi. Savelc mēlīti un izraudi pasaules plašumu un pasaules sāpi. Raudi, cik skaļi vien vēlies.

Jāzep? Savelc ar lina diegiem saiti pie bērniņa vēdera. Jā. Pareizi. Tagad paņem nazi. Sakarsē to. Pārgriez saiti. Kuš. Tas viņam nekaitēs. Man ari ne. Griez.

Ā-ā-ā! Ah!

Nē, Jāzep. Viss ir labi. Vēl tikai kaut kam jāiznāk laukā. Dzīvnieki to zina. Placenta. Ja tu neuzmanīsies, viņi to apēdīs.

Aproc to. Es gribu, lai tu to aproc.

Raugi — Ješī, bērniņ, te nu tu esi.

Tagad, vīrs, nomazgā zēnu. Un satin viņu. Satin autiņus tikpat cieši, cik cieši mans klēpis viņu apņēma. Satin labo pasauli, mūsu Radītāja skaisto pasauli viņam apkārt.

Un iedod viņu man. Es pielikšu viņu pie krūts.

Jāzep: tu biji tik brīnišķīga, lācīga vecmāte! Jēzus ir sārts un vesels. Un viņš uzsmaida savam tētim, savam brīnišķīgajam aba. Vai redzi? Vai tu vari to ieraudzīt?

Eņģeļu pulki gavilēja, kad piedzimi tu, manu skaisto Ješī! Pusnaktī viņi nolaidās no debesīm kā virpuļojošas zvaigznes, un gaisos atskanēja tūkstošbalsīga slavas dziesma.

"Gods," viņi dziedāja, un es jutu zemes pamatus nodrebam. Dzīvnieki kāpās atpakaļ. Mūļi, zirgi un ēzeļi nemierīgi cilāja galvas un valbīja acis.

"Gods Dievam augstībā!" debespulku draudze ducināja.

Jāzeps bija mani nomazgājis un ierīkojis man guļvietu no svaigiem salmiem. Tevi viņš bija ielicis akmens silē. Tad eņģeļi ietērpa nakti tādā spožumā, ka tu sarauci maigo pierīti; ar pūlēm atvēri actiņas un lūkojies apkārt, cenzdamies ieraudzīt, no kurienes plūst mūzika, un beidzot savicināji rociņas, it kā gribētu satvert zvaigznes!

"Gods Dievam augstībā," vēstīja Tā Kunga vētra, "un miers virs zemes."

Driz pēc tam alā aplūkot tevi ieradās bariņš skrandainu ganu. Gabriēls bija atgriezies un paziņojis labo vēsti pat šiem zemākajiem visā Jūdejā — ganiem, kuriem nebija nedz māju, nedz naudas, nedz kāda cita īpašuma. "Kur ir šis Pestītājs?" viņi, sāniski spraukdamies alā, jautāja Jāzepam. "Kur ir šis Kungs Kristus?"

Jāzeps šo iebrukumu neņēma ļaunā. Viņš sveicinādams pamāja ar galvu un norādīja uz tevi. Ješī, taču kā šie gani smirdēja! Pat mūsu ēzeļmāte nošķaudījās.

Bet eņģeļu pulki pie debesu juma pārvērta tavas piedzimšanas nakti gaišā dienā. Šie eņģeļi nebija nekādi karotāji! Viņu balsu viesulis nenesa iznīcību un postu. Viņi bija Radītāja elpa. Viņi pauda Dieva dziļāko vēlmi, kas piepildīsies tevī. Tevī, Ješī, Visspēcīgā Dieva vienpiedzi- mušajā Dēlā:

"Gods Dievam augstībā, un miers virs zemes, un cilvēkiem labs prāts."

—  Tāpēc ir pareizi, — Marija teica, — ka tu sauc Dievu par savu tēvu. Es ari nebrīnos, ka tu pats esi to uzzinājis. I'iedod. Man jau sen vajadzēja tev to izstāstīt. Tikai… — Marija uz bridi apklusa. Viņa pievēra plakstus, it kā lūgdama piedošanu, tad pacēla tos un pagriezās pret Jāzepu, kurš gāja viņai aiz muguras. Jēzus gāja viņai pa priekšu.

—  Es tikai raizējos par šo tavu abu, — viņa turpināja. — Viņš ir devis tev radurakstus. Viņš ir tavs tēvs zemes virsū. Viņš ir atvēlējis tev vietu savā namā Nācaretē. Un es negribēju Jāzepu sāpināt.

—  Neuzticēdamās man, tu esi sāpinājusi mani vairāk, — Jāzeps iebilda.

Nelielā ģimene tobrīd kāpa augšup pa Esdrelonas ielejas stāvajām nogāzēm uz Nacareti. Kā jau tas bija viņa dabā, Jāzeps ne reizi nebija pārtraucis Marijas garo stāstījumu. Viņš bija rāmi klausījies līdz brīdim, kad Marija paskaidroja, kāpēc bija klusējusi par dēla dievišķo izcelsmi.

Te nu Jāzeps nespēja ilgāk klusēt.

—  Marija. Es piekrītu tev gandrīz visās lietās, — viņš iesāka. Jāzeps apstājās. Māte un dēls ari apstājās un pagriezās pret viņu; un, kaut gan viņa gribēja taisnoties, Marija klusēja. Kad viņa balss skanēja tik valdonīgi kā tagad, viņa neuzdrošinājās iebilst. Turklāt viņš bija nosaucis viņu par Mariju. Nevis par Mimu vai Mirjamu. Viņam bija kas svarīgs sakāms.

—  Šajā ziņā tu kjūdijies, — viņš beidzot teica. — Man nav grūti dzirdēt patiesību. Un man nav grūti patiesību teikt. Tātad Jēzus nav mans īstais dēls. Tomēr man tas nesāp. Tā ir mana dzīve. Es audzinu Dieva un savas sievas dēlu — ko gan vairāk es varu gribēt.

Jāzeps tik nopietni lūkojās Jēzū un Jēzus savukārt skatījās uz viņu tik mirdzošām acīm, ka Marija pēkšņi jutās lieka.

— Tavas mātes stāsts ir gana patiess un gana labs, — Jāzeps klusi teica. — Taču viņa to nepabeidza. Tev jādzird viss.

Marijas sirds iesmeldzās. Es grasījos viņam to pastāstīt, viņa nodomāja. Tomēr viņa nebilda ne vārda.

—  Kad mēs gājām uz templi, lai tava māte tiktu šķīstīta, —Jāzeps stāstīja, — mums klāt pienāca kāds cienījams sirmgalvis. Es nešaubos, ka viņš bija pravietis. Teica, ka tu, manu zēn, esot pestīšana. To gan es nesapratu, bet viss pārējais bija skaidrs: tu esot likts par krišanu un augšāmcelšanos daudz Jaudīm Israēlā. Krišanu, zēn. Un ka tu būsi zīme, kam runās pretī.

Un, kad ķēniņš Hērods uzzināja par tavu piedzimšanu, tas vecais varmāka lika tevi sameklēt. Viņš gribēja tevi nokaut. Ari šis notikums ir daja no stāsta. Mēs izglābāmies par mata tiesu, jo eņģelis mūs brīdināja.

Es nezinu, Jēzu, kas tev būs jādara, taču tas nebūs viegli nedz tev, nedz tavai mātei. Sirmais pravietis teica, ka ari viņu caururbs zobens: "Tev pašai caur dvēseli zobens spiedīsies." Sargā viņu, Jēzu. Sargā savu māti. Un neceri uz vieglu dzīvi.

ATVADAS

Visas šis lietas Marija paturēja savā sirdī, un viņas atmiņas bija pārsteidzoši skaidras līdz pat mūža beigām. Viņa pacietīgi nesa aizvien smagāko pieredzes nastu, taču laika gaitā pacietība izsīka un viņa lāva vāju bēdām un pat dusmām līdz dienai, kad atvēra atmiņu krātuvi un pa vienai atdeva tās prom, izstāstīdama tās cilvēkam, kurš nedz apkaunos viņu, nedz sagrozīs stāstu, izskauzdams no tā visu miesīgo.

Marija šo stāstu izdzīvoja pilnībā, un pilnībā tas jāstāsta tālāk.

Caharija nomira piecus mēnešus vēlāk, dateļu novākšanas laikā. Ne sešas nedēļas nebija pagājušas kopš Pashā svētkiem, kad vecais priesteris iesliga aklā klusumā. Kādu laiku viņš sildījās vasaras saulē, kā Jāzeps to bija iztēlojies, bet tad pārstāja pieņemt ēdienu pat no savas vecās sievas rokām. Visbeidzot Caharijas gars ar klusu nopūtu aizlidoja, un viņš bija miris.

Un mazāk nekā pēc gada Elizabete sekoja vīram. Dēls paņēma māti uz rokām un aiznesa uz kapu. Jauneklis ar lielajām plaukstām un skarbo sejas izteiksmi nolika viņu uz paaugstinājuma blakus tēva kauliem. Un tad savas dzīves četrpadsmitā gada vidū Jānis, Caharijas dēls, pazuda.

Marija nesaņēma no zēna nekādas ziņas, viņa kaimiņi un radi ari neko nemācēja pastāstīt. Ar laiku viņa pārstāja taujāt pēc Jāņa.

Ar laiku viņu piemeklēja daudz skaudrākas bēdas.

Jāzeps bija nolīgts izbūvēt augšstāvu akmens mājai Seporā, kas atradās aptuveni stundas gājienā uz ziemeļiem no Nacaretes. Viņš kopā ar Jēzu izgāja no mājām pirms saullēkta, nokāpa no Nacaretes kalnu kores ielejā, šķērsoja to un kāpa atkal augšā akropolē. Reizi vai divas Marija gāja viņiem līdzi pārdot vienā no pilsētas tirgiem savus izstrādājumus, apģērbus no smalki austas vilnas drānas. (Un vienreiz viņa gāja uz kāzām pilsētā.) Taču pārsvarā viņas vīrieši dienas gaitās devās vieni paši, atgriezdamies līdz ar saulrietu. Tad viņi nomazgājās, apsēdās un ķērās pie vakariņām, ko Marija bija pagatavojusi. Ik dienu Jāzeps ādas maisā nesa sev līdzi vērtīgākos darbarīkus. Jēzus nesa divas koka plāksnītes, kas bija savienotas kopā tā, lai tās varētu aizvērt, tādējādi pasargājot vasku, ar ko bija pārklātas to iekšējās malas. Somā pie jostas Jēzus vienmēr glabāja ari vairākus stilus, jo jauns, izglītots rabi Seporā mācīja viņam rakstīt. ,

Rīta cēlienu Ješī pavadīja kopā ar tēvu, nesdams baļķus un palīdzēdams būvēt augšstāvu. Taču pa dienas svelmi viņš sēdēja sinagogā, noliecies pār plāksnītēm, pārrakstīdams burtus un vārdus no Jesajas grāmatas. Šo darbu viņš-bieži pārnesa mājās un parādīja mātei, iekams vasku atkal izlīdzināja. Un viņš mēdza nolasīt, ko bija uzrakstījis. Mani kalpi ēdis. bet jūs būsit izsalkuši; Mani kalpi dzers, bet jūs būsit izslāpuši: Mani kalpi priecāsies, bet jūs stāvēsit nokaunējušies! Mani kalpi gaviles savā sirdspriekā. bet jūs brēksit sirdēstos…

Ikdienas gājienu uz Seporu ceturtajā nedēļā — nē, Marija skaidri zina, ka tas bija divdesmit piektās dienas, neskaitot sabatus, pusdienlaikā, Jēzus skrēja pa putekļaino ceļu, kas veda cauri mazajam ciemam, un tik apņēmīgi iebrāžas nelielajā pagalmā pie mājas, ka Marijai sanāca smiekli.

—  Mans Ješī pēkšņi ir pieaudzis? Tik nopietns! Vai viņš tikko kā izlasījis par grēku plūdiem?

Jēzus stāvēja kā sastindzis un raudzījās viņā. Viņa mute bija sakniebta, un viņš strauji elpoja caur ieplestajām nāsīm. Viņa deguns šķita smailāks un āda bija cieši pārvilkta pār vaigu kauliem.

—  Ješī? — Marija jautāja. — Vai tu gribi man ko parādīt?

Viņš papurināja galvu, nebilzdams ne vārda.

Marija paspēra soli dēlam pretī, gribēdama noglaudīt viņam vaigu. Viņa jau pastiepa roku, bet atdūrās pret dēla stingo skatienu. — Ir dienas vidus, — Marija klusi teica. — Tev nevajadzētu būt mājās. — Tad skarbāk: — Kāpēc tu esi mājās?

Ješī krūtis smagi cilājās. Viņš jau bija atelsies. Kāds pārdzīvojums, ne skrējiens mājup, plēsa viņu vai pušu. Taču viņš klusēja. Viņa mute palika sakniebta un skatiens bija kā piekalts viņas sejai.

—  Runā, Jēzu, — Marija dzirdēja, ka viņa sāk runāt it kā rādamās, bet nespēja tur neko padarīt. Viņas balss kļuva spalgāka: — Kāpēc tu pārnāci mājās nelaikā? — Jo ilgāk dēls klusēdams lūkojās viņā, jo stiprāk mātei gribējās pārtraukt viņa klusēšanu ar plauku.

—  Tas vairs nav smieklīgi. Kaut kas ir noticis. Puika, tu iedzīsi mani kapā…

Jēzus norīstījās. Viņš samirkšķināja acis un teica: — Tētis nokrita…

—  Nē! — Marija iekliedzās. — Nē, tā nerunā!

Viņa pieskrēja dēlam klāt, saķēra viņu aiz pleciem, pagrieza ar muguru pret sevi un pagrūda uz vārtu pusi. — Ej atpakaļ, — viņa kliedza. — Tūlit ej palīgā savam tēvam, un nāciet abi mājās īstajā laikā. Es pagatavošu mums visiem trim vakariņas, un viss būs labi. Ej. — Viņa vēlreiz dēlu spēcīgi pagrūda.

Viņš sagrīļojās, paspēra soli uz vārtu pusi, tad atguvās un atkal apstājās.

Māte viņam iesita. Izpletuši pirkstus, Marija iesita viņam pa pakausi. — Ko tu gaidi? Taisies, ka tiec! Dari, ko es… Ak mans Kungs! — viņa ievaimanājās. — Ak mans Dievs!

Sieviete saļima. Jēzus nodūra galvu. Viņa pleci saguma, it kā mātes kliedzieni būtu gandrīz nepanesams smagums. Tad viņš apgriezās un lēnām nometās ceļos viņas priekšā. Viņš apskāva Mariju un piespieda viņas kliedzienā pavērto muti un asarām pieplūdušās acis sev pie krūtīm. Viņš sāka viņu aijāt.

— Tētis nokrita, — Jēzus teica, kad mātes raudas bija nedaudz pierimušas. — Viņš stāvēja uz trepēm. Tikai četras pēdas virs zemes. Klāja apmetumu uz sienas. Tētis nokrita. Atmuguriski. Viņš atsitās ar kaklu pret jaucamā tovera malu. Un. Pārlauza to. Māmiņ, tētis tikai nokrita.

Otrā daļa MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

BALSS

Šajā vietā sākas mans vēstījums par notikumiem, ko pats pieredzēju kopā ar Jēzu no Nacaretes.

Pirmoreiz es ieraudzīju viņu, kad Jēzus atnāca uz Jordānas upi, lai Jānis, Caharijas dēls, viņu kristītu. Tolaik es biju māceklis pie cilvēka, ko ļaudis dēvēja par "Kristītāju".

Iekams biju viņu saticis, šis Jānis bar-Caharija man bija Balss. Tā nelīdzinājās nedz galminieka izkoptajai balsij, nedz bagāta veča šļupstiem, nedz zemnieka pazemīgajai bubināšanai. Jānis runāja skaļā, savdabīgā, pilnīgi pašpārliecinātā Dieva aizrauta pravieša balsī. Tā pārņēma mani savā varā un atveda no pilsētas uz šo tuksnešaino apvidu Jūdejā.

Sataisiet Tā Kunga ceļu! Jāņa vēsts izplatījās visā Jeruzālemē. Darait līdzenas viņa tekas! Viņš pats ne reizi neatnāca uz pilsētu. Viņš nenēsāja mīkstas drēbes un neuzturējās pārtikušu ļaužu sabiedrībā. Jānis bija kalsns, līks kā gana spieķis un ciets, un mezglains kā olīvkoks. Viņš sludināja krustcelēs tālu no Tempļa, tuksnešainās vietās Jordānas krastos, kur alās slēpās zvēri un gaisā riņķoja maitas putni. Tomēr viņa aicinājums Atgriezieties no grēkiem! sasniedza Jeruzālemi, jo ļaudis, kas bija viņu dzirdējuši, atnesa to sev līdzi un šīs Balss iespaids izpaudās viņu sejās un darbos. Atgriezieties no grēkiem, jo Debesu vai stiba ir tuvu klāt pienākusi! Un tos, kas viņa aicinājumam paklausīja, Jānis kristīja Jordānas upē grēku piedošanai.

Jums par mani jāzina tikai viena lieta, nekas vairāk: es piederēju pie tiem, kuri meklēja iepriecinājumu Israēla tautai. Manī šīs ilgas bija neremdināmas. Vispirms tās bija atvedušas mani uz Svēto pilsētu, kur es klausījos dažādu rakstu mācītāju runās un ik dienas skaitīju lūgšanas Templī, izlūgdamies debesīm gaismu, atklāsmi, padomu, zināšanas…

Bet līdzīgi kā tajos laikos, kad Samuēls bija zēns, Tā Kunga atklāsme bija retums un parādību bija maz.

Tāpēc kā gan es varēju neatsaukties uz šī pēdējo dienu pravieša aicinājumu? Ilgas, kas bija vispirms atvedušas mani uz Jeruzālemi, tagad mudināja doties meklēt Dievu Jūdejas tuksnešainajos apvidos.

Viņš līdzinājās pravietim Elijam. Skarbā ainava pilnībā atbilda Jāņa raksturam. Vismaz man tā šķita. Klinšainais, krītamais, neauglīgais apvidus austrumos pakāpeniski kļuva lēzenāks Jordānas virzienā un vietām stiepās līdz pašai Nāves jūrai, kas aprija Jordānas upes ūdeņus. Gan cilvēkam, gan dzīvniekam pārvietošanos apgrūtināja stāvas, gleznainas kraujas, dziļi kanjoni un milzīgas kaļķakmens klintis.

Lietus sezonā plakankalnēs sadīga reta zāle, un gani dzina turp ganāmpulkus; tad zāle saulē izdega, un gandrīz nekas cits šajā tuksnesī neauga. Nedaudz zaļuma saglabājās vienīgi upes tuvumā vai vietās, kur no akmeņainās zemes izlauzās avoti. Šur un tur dziļākajās pusizžuvušo upju gultnēs izdzīvoja pa kādai akācijai. Te mitinājās ari čūskas, ķirzakas un kukaiņi. Un Jānis, Caharijas dēls.

Kad es pravieti atradu, nespēju viņam pretoties. Viņš kustējās. Viņš staigāja bez mitas, reizēm viņš virzījās uz priekšu tik strauji kā virpuļvētra. Pat tad. kad apstājās, viņa rokas lidoja pa gaisu, ceļi cilājās un Balss traucās tālumā kā putnu bars. Cilvēki labu gabalu tālāk dzirdēja viņu tikpat skaidri kā tie, kas stāvēja viņam blakus.

— Atgriezieties no grēkiem!

Atgriezieties! Viņš par to vien runāja. Un viņa nemitīgās kustības radīja sajūtu, ka jāpasteidzas. — Debesu valstība, —viņš paziņoja, it kā teiktu to pirmoreiz, — ir tuvu klāt pienākusi. — Un tad šķita, ka de besu valstība slēpjas aiz mākoņu kalna rietumu pusē un tūlīt nokritīs uz augstāko pauguru virsotnēm: BLĀKŠ!

Man, viņā klausoties, aizrāvās elpa. Es no visas sirds vēlējos viņu pārliecināt, ka patiesi nožēloju savus grēkus.

Tomēr Jānis nekad nesamierinātos ar plikiem solījumiem, jo viņš aizvēra man muti, turpinādams: — Tad dodiet pienācīgus atgriešanās augļus.

Jānis apstājās un apgriezās. Mēs visi ari apstājāmies. Vicinādams rokas kā spriguļus, viņš sāka attīstīt šo tēlu: — Jau cirvis pielikts kokiem pie saknes: katru koku, kas nedos labus augļus, nocirtīs un iemetīs ugunī.

Tagad mūs visus, tāpat kā pravieti, pārņēma steiga.

—  Bet kā? Kādi augļi? — kādam pietika drosmes pajautāt. — Ko tad mums būs darīt?

Jānis nebija dusmīgs vīrs, kaut gan izturējās skarbi. Viņa seja bija grumbu izvagota, mati un uzacis karstumā, saulē un sausajā gaisā izbalējuši. Pareizāk būtu teikt, ka Jānis bija cilvēks, ko uz priekšu dzina nepārvarams spēks. Un pilnīga pārliecība. Un laika trūkums. Tieši tā: Jānim bija jāsteidzas.

Ko tad mums būs darīt?

Viņš atbildēja: — Kam divi svārki, tas lai dod tam, kam nav, un, kam ir pārtika, lai dara tāpat.

Šīs pavēles spēks slēpās pašā Jānī un viņa dzīvesveidā, jo viņš valkāja kamieļu spalvas apmetni, kādos ģērbās klejotāju cilšu vīrieši. Viņš neēda smalkus ēdienus, pārtikdams no siseņiem, kameņu medus un ūdens.

—  Skolotāj, — kāds nosvīdis resnītis iesāka, — es esmu… — Bet tad vīrietis pamanīja, ka visi uz viņu skatās. Viņš nosarka un apklusa.

—  Kas tu esi? — Jānis viņam uzrēja. — Runā! Pasaki, kas tu esi!

—  Es, — vīrs, stāvēdams pūļa pašā vidū, nelaimīgā balsī teica, — es esmu muitnieks.

—  Muitnieks?

—  Jā. — Viņš it kā ierāvās sevī. — Jā, — viņš nočukstēja. — Vai nevarētu… Ko… tas ir, kādus augļus man vajadzētu dot? Ko man būs darīt?

Jānis pienāca tuvāk muitniekam. — Kāpēc tu esi tik nemierīgs? — viņš jautāja, pārbiedēdams nosvīdušo viru vēl vairāk, — vai tu baidies no manis? Vai no šiem ļaudīm? — pamādams uz pūļa pusi.

—  Nē. — Nabaga cilvēks tik tikko spēja pārdabūt vārdus pār lūpām. — Es nebaidos, — viņš nomurmināja. — Man ir kauns.

Jānis tūlīt pārlaida skatienu apkārtējiem. — Tā ari vajag, — viņš paziņoja. — Viss ir pareizi. Tas ir atgriešanās no grēkiem sākums! Kā gan es varētu liegt kristību tik pazemīgam lūdzējam?

Un viņš vīram teica: — Kad vāksi nodokļus, neņem vairāk, kā tev nolikts. Neatliec nelielu summiņu arī sev.

Nosvīdušais vīrs viegli paklanījās.

Jānis turpināja: — Zināt, kas jādara, nav tas grūtākais, vai ne? Nāc. Es tevi kristīšu.

Jānis pagriezās un ātrā solī devās lejup pa merģeļainu taku uz Jordānu. Viņa pēdas bija milzīgas un līdzinājās kamieļa pēdām, kurām nekādi akmeņi nekaitē. Vēnas viņa stilbos bija izspiedušās kā virves.

Mēs viņam sekojām, saukdami savus amatus un lūgdamies, lai Jānis pasaka, kā mums jārīkojas.

—  Kungs? Es esmu karavīrs. Kas man jādara?

Jānis uz viņu pat nepaskatījās. — Neaplaupi nevienu. Neesi varmācīgs, — viņš pamācīja. — Nelieto zobenu un spēku, lai izspiestu naudu. Esi mierā ar savu algu.

Jordānas tuvumā mēs nogājām no cietā, nepakļāvīgā māla un nonācām vītoliem, kalmēm, niedrēm un papelēm aizaugušā dumbrājā. Šajā biežņā klaiņoja šakāļi un leopardi. Mēs izkārtojāmies tādās kā divās rindās aiz pravieša muguras.

Tad, iekams bijām izlauzušies cauri kukaiņu sanoņas pilnajiem brikšņiem, mēs izdzirdējām Jāni iekliedzamies: — Kas jums te meklējams? Jūs, odžu dzimums, kas jums mācīja bēgt no nākamās dus- mības?

Pēc īsa brīža es izniru saules gaismā un ieraudzīju, pret ko vērsās Jāņa dusmas. Ērti iekārtojušies uz mūļu mugurām, pieci vissmalkākajās, visbaltākajās lina drānās tērpti vīri vēlīgi uzsmaidīja šim izkaltušajam pravietim. Divi mūļi dzēra Jordānas ūdeni. Šie priesteri un Ievīti pārstāvēja dažas no ietekmīgākajām dzimtām Jeruzālemē.

—  Sveicieni no Katrosu nama, — dziedošā balsī novilka laipnīgs, stūrains priesteris, neveltīdams vērību daudz izteiksmīgākajam Jāņa sveicienam. Jūs. odžu dzimums. Šis priesteris izcēlās pārējo vidū ar to, ka viņa tuniku no augšas līdz apakšai šķērsoja zila svītra. Viņš bija pelēcīgs un izmeklēti pieklājīgs, un tikpat savaldīgs, cik Jānis atskabar- gains. Galvā viņam bija krāšņs" turbāns, ko saturēja ametista piespraude.

—  Ko jūs gribat? — atcirta Jānis. — Atgriezties no grēkiem? Esmu atnācis šurp, lai kristītu.

— Tas nav nepieciešams, — priesteris pravietim atteica. — Mēs jau tāpat esam pasargāti no Dieva dusmām.

—  Kā tad tā?

—  Mēs dzīvojam Ābrahāma derībā. Mēs esam Ābrahāma bērni.

—   Tukša, aprobežota plātība, jo, — Jānis pēkšņi noliecās un paķēra katrā rokā pa akmenim, tad izslējās un sasita akmeņus kopā, sacīdams, —jo Dievs no šiem akmeņiem (krakš/) var radīt Ābrahāmam bērnus!

—  Tā, tā, — priesteris mūļa mugurā smaidīdams piebilda. — Mums jau stāstīja, ka tev patīkot spēcīgi izteikties. Es augstu vērtēju dedzību, bet gribētu lūgt tevi, Jāni, priestera dēls, lai mūsu nelielā saruna noritētu saprātīgākā gaisotnē. Jāni, vai tu proti runāt saprātīgi?

Jānis uzgrieza priesterim muguru, nosvieda akmeņus zemē un devās no upes malas iekšā pūlī, kas pašķirās viņa priekšā.

—  Kā spēkā tu sludini, Kristītāj? — tīrais, eļļām svaidītais un labi ģērbtais priesteris uzsauca. — Kas devis tev tiesības kristīt?

Šajā jautājumā izskanēja atklāti draudi. Katrosu dzimta mita vienā no visgreznākajiem namiem Ciānas kalnā. Paaudžu paaudzēm tā bija piegādājusi garšvielas un vīraku, kas tika izmantoti Tempļa rituālā, un šis monopols bija atnesis dzimtas locekļiem bagātību, ietekmi un nežēlīgu, neierobežotu varu.

Tomēr Jānis gāja aizvien dziļāk pūlī, līdz sameklēja drukno muitnieku. — Nāc man līdzi, — viņš teica, satverdams vīru aiz rokas. Tad pelēcīgajam priesterim: — Es jums pateikšu, kas es neesmu. Es neesmu Mesija.

—  Kāda laba ziņa. Tik daudzi jau ir to apgalvojuši, ka mēs varētu piebāzt ar mesijām veselu ciemu. Tātad: kā spēkā tu sludini? Vai tu esi Elija, kam bija jānāk?

Bija grūti saprast, vai priesteris šo jautājumu uzdeva pilnīgā nopietnībā vai zobojoties.

Jānis jau bija izvilcis muitnieku no pūļa un vilka viņu Jordānā. Tas nebija viegli — jo dziļāk viņi iebrida, jo ciešāk resnulis bailēs turējās pie viņa. — Nē, — Jānis atbildēja.

Priesteris piedzina mūli tuvāk ūdens malai. — Vai tu esi pravietis, ko Mozus mums apsolījis?

—  Nē.

—  Esi tik laipns un uzklausi mani. Esmu nācis svarīgā lietā! Kas devis tev tiesības sludināt mums pasaules galu? Un kas piešķīris tev tiesības kristīt?

Upes straume skalojās muitniekam ap vidukli. Tomēr Jānis vienu roku aizlika viņam aiz muguras, otras rokas milzīgo plaukstu uzlika viņam uz sejas un, iesaukdamies "Es kristīju tevi ar ūdeni!", atmuguriski pilnībā iegremdēja viņu upē. īsu mirkli valdīja kapa klusums, kura laikā Jānis noliecies vēroja ūdens virsmu, kas pamazām norima.

Tad ar pārsteidzošu spēku viņš izrāva prāvo vīru virspusē. Muitniekam ūdens straumēm plūda pāri pleciem, slapjais apģērbs bija pielipis pie apaļīgā auguma, taču no mutes viņam lauzās skaņas, kas līdzinājās smiekliem.

Un Jāņa skaļā, neskaistā Balss atkal sauca, iespējams, visiem jūdiem, bet pilnīgi noteikti muitniekam, priesteriem no Jeruzālemes un, paldies Dievam, ari man: — Es kristīju jūs ar ūdeni, bet pēc manis nāks viens spēcīgāks, nekā es esmu, kam neesmu cienīgs atraisīt kurpju siksnas. Tas jūs kristīs ar Svēto Garu un uguni. Tam vēteklis ir rokā, un Viņš tīrīs Savu klonu un sakrās kviešus Savā klētī, bet pelavas sadedzinās neizdziestošā ugunī.

JAUTĀJUMS: "KO JUS ESAT IZGĀJUŠI REDZĒT?"

Tolaik, kad sekoju Jānim, es trīs reizes redzēju Jēzu no Nacaretes. Katra no tām ir dziļi iespiedusies manā atmiņā. Katra no tām ir laidusi saknes manā dvēselē, kaut gan runājis ar viņu es tiku vienīgi trešajā reizē.

Pirmo reizi es atceros galvenokārt tāpēc, ka, sastapis Jēzu, Jānis pārvērtās. Es šo neliela auguma starojošo vīrieti ievēroju, jo viņš stāvēja pilnīgi nekustīgi un klusēja. Cilvēki spraucās viņam garām. Viņi centās piesaistīt Jāņa uzmanību. Viņi krita ģībonī gan krastā, gan ūdenī. Jānis kristīja ļaudis bez pārtraukuma, un viņa Balss nepagurdama aicināja atgriezties no grēkiem. Bet tajā pēcpusdienā viens vienīgs cilvēks stundām ilgi stāvēja savrup un gaidīja. Citādi viņš man šķita gluži necils: vieglas miesasbūves, sprogainiem matiem un bārdu, kas cieši piekļāvās galvai un vaigiem. Protams, viņa skatiens pauda bezgalīgu pacietību, tomēr seja bija gluda un neizteiksmīga.

Kad pienāca vakars un ļaužu pūļi izklīda, kad mācekļi bija salasījuši iekuru un aizdedzinājuši ugunskuru, lai pagatavotu ēdienu, Jānis, brizdams laukā no Jordānas, pacēla acis un, ieraudzījis vientuļo viru, nokrita seklajā ūdenī uz ceļiem. Viņi vīdēja kā ēnas, es redzēju vienīgi neskaidrus stāvus bez sejām, taču Jānis bija noliecies pazemībā, kādu šis nelokāmais vīrs nevienam citam nekad nebija izrādījis.

—  Tu, — Jānis nomurmināja.

—  Es.

—  Cik ilgi?

—  Kopš maniem pirmajiem Pashā svētkiem pagājuši astoņpadsmit gadi.

—  Taču es pazinu tevi vēl mātes klēpī. Kāpēc tu esi pie manis atnācis?

—  Lai tiktu kristīts.

—  Nē. Lūdzu. Tev būtu mani jākristī.

—  Jāni, nokristi mani.

—  Tev tas nav vajadzīgs!

—  Nāc, jo mums vajag piepildīt visu taisnību.

Ēna, kas bija Jānis, piecēlās, otra ēna iegāja ūdenī. Viņi kopā brida aizvien tālāk un tālāk upē. Es vairs nespēju viņus saskatīt.

Te pēkšņi tumšās debesis no viena apvāršņa līdz otram pāršķēla spoža zibens šautra — gaismas loks, kas mani apžilbināja.

Nekavējoties atskanēja šausminošs pērkona grāviens. Tas viss atkal noklusa. Viss atkal satumsa. Negaiss, ko gaidīju, neatnāca.

Ēzdami vakariņas, mēs runājām par savādo, vientuļo zibens spērienu, kam nesekoja nedz vējš, nedz lietus, nedz vētras brāzmas.

Es nesastapu Jāni līdz nākamās dienas ritam.

Tieši četrdesmit dienas un četrdesmit naktis pagāja starp pirmo un otro reizi, kad redzēju viņu, Jēzu no Nacaretes, kurš, kā izrādījās, bija Jāņa radinieks.

Es nospriedu, ka Kristītāja īpatnējās izturēšanās iemesls Jēzus klātbūtnē meklējams viņu radniecībā, un par šo lietu vairs nedomāju.

Bet četrdesmit pirmajā dienā, kad mēs atradāmies netālu no Nāves jūras, Jānis pieskārās manam plecam un norādīja uz austrumiem, kur slējās stāvas, laikazoba izgrauztas kaļķakmens kraujas.

—  Skaties, — viņš teica.

Es paklausīju. Es paskatījos uz to pusi, kurp rādīja pravietis, un beidzot pamanīju tālumā kustību. Kāds nāca mums pretī, kāpdams lejā pa lēzenākajām nogāzēm. Reizēm viņš lēca pāri plaisām, tā ka viņa apmetnis plīvoja gaisā, citreiz kraujākajās vietās līda rāpus.

—   Tas, — Jānis turpināja, — ir Dieva Jērs, kas nes pasaules grēku. — Prātam neaptverams apgalvojums, un viņš ielika šajos vārdos nesatricināmu pārliecību.

—   Jērs? — Bet nācējs kustējās tik veikli kā kalnu kaza. — Kurš nes pasaules grēkus?

—  Viņš ir tas, par kuru es teicu: "Pēc manis nāks viens spēcīgāks, nekā es esmu, kam es neesmu cienīgs atraisīt kurpju siksnas." Viņš ir Jēzus no Nacaretes, kuru es kristīju.

Jā, protams. Tagad es viņu atcerējos. — Tajā vakarā, kad debesis pāršķēla zibens, — es piebildu.

—  Tas nebija zibens. Kad Jēzus iznira no ūdens, pati debesu velve atvērās…

Jānis runāja klusā balsī. Viņa parasto skaļumu bija pieklusinājušas godbijīgas bailes. — Es redzēju, — viņš murmināja, raudzīdamies uz cilvēku, kurš nu jau bija nonācis līdzenākā vietā un tuvojās mums, *— Dieva garu kā balodi — baismu, liesmojošu, plēsonīgu balodi — nolaižamies un uz viņu nākam. Un pērkonam līdzīga balss no debesīm sacīja — šis ir Mans mīļais dēls, uz ko man labs prāts. To pašu bridi balodis nolaidās starp mums. Jēzus šķērsoja Jordānu un izgaisa naktī.

Kopš tā brīža pagājušas četrdesmit dienas un četrdesmit naktis.

Tas, ko es ieraudzīju, kad viņš nostājās mūsu priekšā un klusi palūdza maizi un ūdeni, kā ari tīru salmu paklāju un vietu, kur pārlaist nakti, plosīja manu sirdi.

Jēzus bija tā pārguris, ka viņu gandrīz nevarēja pazīt. Viņa deniņi un vaigi bija iekrituši un seja tā izdēdējusi, ka līdzinājās nāves galvai. Šķita, ka tievais kakls un rokas tūlīt salūzis, un vēders bija ieliecies kā tukša liekšķere. Viņš līgojās aiz nespēka.

—  Zupa, — es čukstēju. — Es pabarošu viņu ar plānu zupu, pirms došu viņam maizi.

Tomēr visvairāk mani satrieca ne jau tas, cik novārdzināts bija viņa ķermenis, bet gan klusā — nē, rāmā — šausmu izteiksme viņa skatienā. Ko viņš bija redzējis? Kāpēc gan viņa acis līdzinājās divām bezdibenīgi dziļām akām?

Skatot to. ko es redzēju, mani pārņēma tādas nāves bailes, ka man zuda speķi.

Man prātā iešāvās Daniēla vārdi. Vai Daniels bija redzējis to pašu, ko šis cilvēks? Šis Jēzus no Nacaretes bija reizē iztukšots un klusas līdzcietības pilns.

Kas viņš bija un par ko bija kļuvis — šie jautājumi nelika man mieru atlikušajās dienas stundās un ari visu nakti. Es negulēju. Mani plēsa pušu divas pretējas izjūtas — šausmas un dzidrs miers.

Jēzus acīmredzot bija pametis mūsu nelielo pulku, kad vēl bija tumšs. Brokastīs viņa nebija. Savādā kārtā viņa prombūtne tikai pastiprināja manu nemieru, it kā manā redzeslokā būtu kāds tukšs plankums un es tāpēc nespētu saskatīt pusi pasaules. Brokastīs es neko neēdu. Es ari nevarēju neko iedzert: ūdenim bija metāliska piegarša.

No rīta un pēcpusdienā Jānis kristīja ļaudis. Es palīdzēju. Pārējiem varbūt likās, ka esmu tāds pats kā vienmēr; ja tā, tad es tēloju sevi, jo domās biju tālu prom.

Un tad pievakarē es satiku Jēzu trešo reizi.

Gluži tāpat kā vakar Jānis pieskārās manam plecam, pastiepa roku un teica: — Skaties.

Mums garām nelielā attālumā pagāja Jēzus. Viņš gāja, taisni iz- slējies, un izskatījās pilnīgi vesels.

Jānis atkārtoja vakar teiktos vārdus "Dieva Jērs", un mani saglāba nevaldāmas bailes. Viņš aiziet! Varbūt es nekad viņu vairs neredzēšu.

Es nekavējoties atstāju Jāni. Nebilzdams ne vārda. Mana sirds bija itin kā piesieta šai… šai neiespējamībai, šim cilvēkam, vārdā Jēzus. Un, kolīdz es spēru pirmo soli, lai viņam sekotu, mani pārplūdināja baiļpilns prieks. Lai kas šis cilvēks arī būtu, man atpakaļceļa vairs nebija.

Es izdzirdēju sev aiz muguras soļus. Mirkli es domāju, ka Jānis nāk vest mani atpakaļ. Tomēr tas nebija Jānis — tas bija vēl viens no viņa mācekļiem, Andrejs, kurš kā mēnessērdzīgs sekoja mums.

Joprojām nebilzdami ne vārda, mēs plecu pie pleca gājām pakaļ nacarietim aptuveni pusstundu. Saule sāka rietēt, aizdegdama debesīs zeltainu uguni.

Pēkšņi Jēzus apstājās un pagriezās pret mums. Ari mēs apstājāmies.

Kaut gan viņš kustējās kā pilnīgi vesels cilvēks, viņa seja joprojām bija sakritusies.

—  Ko jūs esat izgājuši meklēt? — viņš jautāja.

—  Rabi, — es teicu, pārsteigumā apjauzdams, ka tik tikko spēju novaldīt asaras: — Kur tu esi apmeties? — jo kur gan citur visā pasaulē es vēlētos atrasties, ja ne blakus tev?

Un viņš piepildīja mūsu ilgas, atbildēdams: — Nāciet un paskatieties.

Mēs aizgājām, redzējām un palikām kopā ar viņu to nakti un tūkstoš nakšu pēc tam.

PRETOJOTIES IENAIDNIEKAM

Tālāk seko vēstījums par notikumiem "starplaikā", ko esmu pierakstījis tik patiesi, cik spēju, jo pats nebiju to aculiecinieks. Lai viss būtu pilnīgi skaidrs: tajos piedalījās vienīgi Jēzus un Ienaidnieks. Un Jēzus nekad neizstāstīja mums šo stāstu no sākuma līdz beigām.

Tomēr turpmākajos gados viņš trīsreiz ar rūgtumu zīmīgi atsaucās uz šīm četrdesmit tumšajām dienām.

Pirmoreiz: pēc tam kad viņš bija pabarojis piecus tūkstošus cilvēku — visus kā vienu līdz sātam — tikai ar pieciem klaipiem maizes un divām zivīm, daudzi metās pie viņa, saukdami: "Mēs iecelsim tevi par savu Maizes Ķēniņu! Mēs mīlēsim tevi vairāk nekā imperatoru!", Jēzus, man dzirdot, nomurmināja: "Sātans, pieņēmis piectūkstoš seju, mani atkal kārdina kā reiz tuksnesī."

Otro reizi: kad viņa paša ģimenes locekli, pārprazdami viņa sūtību, mudināja Jēzu doties uz Jeruzālemi, lai viņš "apliecinātu savu dievišķo izcelsmi, darīdams brīnumus ļaužu priekšā", Jēzus teica: "Sātans ar manis paša radinieku mutēm mani atkal kārdina, kārdina kā reiz tuksnesī."

Visbeidzot, zemes dzīves pēdējās drūmajās dienās, kad viņu gaidīja nāve, Tas Kungs dziļi savā sirdī vēlējās izsaukties — paglāb mani. Tēvs! Tevs. aiztaupi man šo stundu! —, taču tā vietā teica: "Tēvs, lai notiek Tavs prāts." Un man sāpju mocītais, mīļotais skolotājs teica: Tagad mani vilina kārdināt Tēvu un paglābties no visām ciešanām. To manai dvēselei, tāpat kā reiz tuksnesī, čukst Sātans."

No tādām netiešām norādēm es secināju: tās četrdesmit dienas un četrdesmit naktis, pirms Jēzus sāka savu kalpošanu, viņš stājās pretī Dzīvības un Mīlestības Ienaidniekam visu šīs pasaules cilvēku labā; Jēzus viens pats staigāja Velna dārzos.

Tu esi Mans milotais Dēls…

Kolīdz debesu pērkons bija izteicis šos vārdus, plēsonīgais balodis aizveda Jēzu pāri Jordānai tuksnešainās vietās, kur atstāja viņu vienu starp apaļiem pakalniem. Gāja dienas, un viņš neko neēda. Nedēja, divas nedēļas. Bads viņu tā mocīja, ka viņš trūkās augšā no miega. Viņš būtu ievērojis sabatus, bet šajā klusuma valstībā visas dienas līdzinājās sabatiem — vienai garai, nogurdinošai atpūtai. Trīs nedēļas. Četras nedēļas. Nežēlīgais karstums jau pašā sākumā bija apsvilinājis viņa ādu; nu viņš bija tik stipri iededzis, ka gandrīz līdzinājās nūbietim. Biezā sprogaino matu cepure ļāva sviedriem viegli iztvaikot — neliela dāvana, par ko viņš tencināja savu Tēvu.

Neilgi pirms sestās tuksnesī pavadītās nedējas beigām Jēzu kādu pēcpusdienu pamodināja vēsa vēja pūsma un viegla lietus čaboņa. Viņš bija gulējis uz sāniem. Tagad viņš akli pagrieza seju pret debesīm un atvēra muti. Saldas ūdens lāses pilēja viņam uz mēles. Viņš tās norija. Lietus itin kā desmittūkstoš sīku roku mazgāja visu viņa ķermeni, pamazām noskalojot netīrumus.

"Ja tu esi…" kāda līdzcietīga balss ierunājās. Jēzus atvēra acis. Viņš ieraudzīja, ka netālu kā dūmi no pazemes krāsnīm augšup kāpj ēnas stabs, aizsegdams debesis un smidzinādams smalku lietu. Ēnas iekšienē sēdēja kāds vīrs, kura seju apstaroja gaisma no aizlaikiem. Viņš bija daiļāks nekā eņģeļi — viņa vaibsti un augums bija tik nevainojami, ka aizrāvās elpa. Kurš mirstīgais gan spēja viņu uzlūkot un nemīlēt?

"Ja tu esi Dieva Dēls," viņš uzrunāja Jēzu balsī, kas bija tik maiga kā nakts rasa," tad saki šiem akmeņiem, lai tie top par maizes klaipiem."

Tumsā tītā būtne pasmaidīja. Šis smaids pauda dziļu, visaptverošu līdzcietību. Tas lika Jēzus iekšām tik sāpīgi sarauties aiz bada, ka krītošās lietus lāses pārtapa siltās asarās, kas žēlumā maigi glāstīja viņa vaigus.

Starp viņiem jau stāvēja kaudze akmeņu, sakrauti kā maizes klaipi.

Bet Jēzus atlikušos spēkus izmantoja, lai līdzīgi bērnam, kas mācās staigāt, apjaustu savus locekļus, pieceltos četrrāpus un tad, atspiezdamies vispirms uz vienas kājas, tad otras, pieceltos un stātos pretī Kārdinātājam.

"Stāv rakstīts: cilvēks nedzīvo no maizes vien." Viņa paša balss skanēja kā aizsmacis klepus. "Bet no ikkatra vārda, kas iziet no Dieva mutes."

Acumirklī tuksnesis izgaisa, un Jēzus, nepakustinājis ne pirksta, stāvēja galvu reibinošā augstumā uz tā Tempļa spārna, no kura Ievīti pūš tauri. Lejā pletās Tiropojonas ieleja, un tirgus laukumā mudžēja niecīgi cilvēciņi.

Tumsas stabs nebija mainījies. Tas atradās tikpat tālu 110 Jēzus kā pirmīt, un tajā sēdēja Sātans.

"Ja tu esi Dieva Dēls," tas, kurš ir pūķis, teica, "tad meties no šejienes lejā. Nebīsties. Piepildi visu, jo stāv rakstīts: Viņš Saviem eņģeļiem par Tevi pavēlēs, un tie Tevi nesīs uz rokām, ka Tu Savu kāju pie akmens nepiedauzi."

Kad Jēzus šoreiz mēģināja runāt, viņš zaudēja līdzsvaru, un kāds neatvairāms iekšējs spēks it kā vilka viņu tuvāk jumta malai.

Tā bija dvēseles cīņa, tāpēc viņam vajadzēja sakopot visu drosmi un visus spēkus, lai nočukstētu: "Atkal stāv rakstīts: Dievu, savu Kungu, tev nebūs kārdināt."

Cīņa vienā mirklī norima. Jēzus atkrita uz muguras un šoreiz ieraudzīja, ka sēž krēslā — valdnieka tronī, kas izcirsts no obsidiāna un novietots tā kalna galā, ko neviens mirstīgais nav skatījis, bet no kura var saskatīt visus mirstīgos, visas viņu ķēniņvalstis un tautas. Tas ir kosmiskais kalns, kam līdzās Olimps un Ararats šķiet pauguriņi. Tā pamati nebalstās nevienā zemes vietā, bet gan slejas uz cilvēku godkārīgajiem sapņiem.

Velna tumsas stabs, šis drūmais mākonis, ātri pletās plašumā, apklājot Jeruzālemi un Jūdeju, un Arābiju, Mezopotāmiju, Āziju, gan grieķu, gan partiešu valodā runājošās tautas. Vēl mirklis, un tas aprīs Romu, Indas upi, ārējo jūru un visu zemi.

Un Pestītājs juta, ka ari viņa dvēsele izplešas, it kā gatavodamās dot dzīvību kādam baismam un bīstamam radījumam.

'To visu," teica Velns, Sātans, mūžsenā Čūska, "es tev gribu dot, ja tu, zemē mezdamies, mani pielūgsi."

Jēzus piecēlās no troņa. Dārdošā balsī viņš iesaucās: "Atkāpies, Sātan! Jo stāv rakstīts: tev būs Dievu, savu Kungu, pielūgt un Viņam vien kalpot."

Tad Velns viņu atstāja, un Jēzum šķita, ka akmeņainā zeme traucas viņam pretī un viņš salauzīs visus kaulus. Un zeme bija tikpat sausa kā iepriekš; un viņam neizsakāmi slāpa, jo viņš bija redzējis šausmas, kas slēpjas pašā ļaunuma serdē, — un tās bija atstājušas viņu līdz turpmākam laikam.

Reiz Jēzus, vērodams savu māti, kas netālu no mums maisīja viru, man teica: "Melu Tēvs man nodarīja to, ko viņš nodarīja Ievai visu lietu pirmsākumā. Cilvēces Māte bija varena sieva. Viņa domāja, ka apmānīs Čūsku. Viņa domāja, ka būs stiprāka, it kā viņa spētu mēroties spēkiem ar pašu ļaunumu."

Jēzus pielieca galvu, lai labāk saskatītu paša māti — viņas žiglās, drošās kustības, pārliecību, ka visi paklausīs viņas aicinājumam ēst vakariņas; visi to dzirdēs un nāks.

"Ieva nolēma strīdēties ar Ienaidnieku. Viena pati," Jēzus turpināja. "Cēla rīcība. Savu spēku pārvērtēšana un milzīga neveiksme. Kopš tā laika katram Ievas bērnam šīs neveiksmes dēj bijis jāmirst. Un es ari miršu."

Es piecēlos, paklausīdams Marijas aicinājumam.

Pārējie mūsu ceļabiedri ari piecēlās un atnesa Marijai bjodas, kurās saliet viru.

Vienīgi viņas dēls nepakustējās. Viņš nenovērsa no viņas skatienu. Nekas, pat vismazākais sikums viņas izskatā nepaslīdēja garām viņa uzmanībai.

OTRĀ GRĀMATA

CILVĒKU GANS

,

Treša daļa Marija

ATGRIEŠANĀS MĀJĀS

Lielā pilsēta Sepora, ko Hērods Antipa bija atjaunojis laikā, kad Jēzus turpat netālu pavadīja savus zēna gadus un jaunību, izsūca pārticību no apkārtējo ciemu iedzīvotājiem. Tā atņēma viņiem prasmīgus amatniekus, iztiku, patstāvību. Koks. akmens, ūdens — visdažādākās ēdamlietas un gandrīz visu veidu izstrādājumi — nozuda pilsētā, kuras postošā ietekme kā smalku pelnu mākonis pārklāja tuvējo apkārtni, un ciemu iedzīvotāji cieta trūkumu.

Pilsētā sastapās bagātība, vara un galēja nabadzība. Tās iedzīvotāji milzīgos apjomos patērēja maizi, tāpēc zemnieki, kas agrāk katru gadu mēdza sēt vairākas labības un audzēt dažādus mājdzīvniekus (jo, ja kādu gadu viena labība nedeva labu ražu, ģimenei iztiku nodrošināja pārējās): zemnieki, kas mēdza atstāt vienu trešdaļu lauku atmatā, kas ganīja savus lopus neapsētās platībās, šie paši zemnieki tagad bija spiesti apsēt katru pieejamo zemes pleķīti ar maizes labību. Ja tā nepadevās, badojās visa ģimene un veseli ciemi.

Vienlaikus visus zemniekus, vīndarus, medniekus, lopkopjus, ganus — it visus nospieda nodok|u slogs, ko pilsētas amatpersonas bija uzlikušas, lai dzīvotu greznībā. Ja kāds gribēja ceļot, bija jāmaksā nodoklis. Ja kāds gribēja pārdot saražoto, bija jāmaksā graudā, jā, un ari naudā. Ja kāds gribēja apstrādāt zemi Galilejā, bija jāmaksā nodoklis. Vienkāršie ļaudis nodokļos pilsētai, valdniekam Hērodam, Romai zaudēja no vienas trešdaļas līdz pat pusei saražotā.

Tāpēc zemnieki pārdeva savus īpašumus priesteriem. Viņi sāka nomāt zemi, ko bija iekopuši viņu senči, no cilvēkiem, kurus reti sastapa un nekad nemīlēja. Vai ari pārcēlās ar visām ģimenēm uz istabelēm pilsētā, ražas novākšanas laikā pelnot iztiku kā algādži un pārējo laiku pārtiekot no akmeņiem un čūskām.

Vai ari ķērās pie ubagošanas.

Vai kļuva par laupītājiem un dumpiniekiem, apvienojās bandās un klīda pa apkaimi. Zemnieki viņus noziegumos vainoja tikai daļēji.

Paši nabadzīgākie pārdevās verdzībā.

Vai pārdeva savus bērnus, lai tie nenomirtu badā.

Bagātie kļuva bagātāki, uzpirkdami cilvēku dzīves, uzpirkdami nelielos zemes īpašumus un izveidodami milzīgas muižas, pār kurām iecēla pārvaldniekus, lai tie uzraudzītu laukus, algādžus un darbu, bet paši īpašnieki dzīvoja citviet.

Arī Nacaretes ciems nīkuļoja. Ciema mājas bija saslietas no laukakmeņiem un māla un apjumtas salmiem. Vietām salmu nojumes aizklāja ieejas dabiskās alās. Nacaretes ielas bija parastas, līkumotas, grantētas takas. Ciemā nebija nevienas sabiedriskas celtnes. Nevienu ēku nerotāja marmors, skulptūras, mozaīkas vai freskas. Sinagoga bija lielākā pulcēšanās vieta, un arī tā bija tikai divas kopā sabūvētas mājas. Tās iekšienē nebija nevienas starpsienas, un tai bija klona grīda tāpat kā visām telpām Nacaretē.

Reiz Nacaretē spieda un nostādināja, raudzēja un glabāja vīnu. Reiz šeit mala labību. Reiz šeit darināja vienkāršus māla traukus. Reiz šeit strādāja galdnieks. Tagad visi šie darbi bija izsīkuši un amatnieki pārcēlušies uz Seporu. Izņemot galdnieku. Viņš bija nomiris nabadzībā. Dēls kādu laiku bija turpinājis tēva amatu, bet tad ari viņš devās prom un aizceļoja uz dienvidiem, uz Jūdeju.

Nu, pēc desmit gadiem, šis galdnieka dēls lēnām virzījās atpakaļ uz dzimto ciemu, pa ceļam iemantojot slavu.

Vai tiešām Nacaretē beidzot atgriezīsies veiksme?

Marija apstaigāja visu ciemu. Viņa dāvāja ciema vecajiem mazus medus cepumus, mazgāja sirmgalvjiem drēbes, lāpīja apģērbu, slaucīja pagalmus, pienesa ūdeni un kokogles. Un it visur atraitne izmanījās pieminēt, ka viņas dēls atgriežas mājās. Viņas gudrais zēns! Nē, nejau vairs zēns (viņa pasmējās par sevi) — vīrs. Rabi! Viņš ir pelnījis īpašu sagaidīšanu, viņa nolēma, jo radus un draugus bija sasniegušas ziņas, ka viņš māca sinagogās un visur viņu uzklausa ar dziju cieņu. Ainonā. Jā, un Salimā, Kapernaumā un Nainē, un Jafā, un Simoniasā.

Un vēl brīnumaināks bija tas, ka šis skolotājs varbūt izrādīsies pravietis. Un Viņam tika piedēvēti vareni darbil Dziedināšana!

—  Ja nu… — Marija ierosināja. — Vai nebūtu liels gods — manam dēlam, protams, —ja viņu dzimtajā ciemā uzaicinātu lasīt Rakstus un runāt sabatā? Mūsu pašu mazajā sinagogā? Mēs varētu nosvinēt viņa atgriešanos un pēc saules rieta sarīkot mielastu?

Marija bija ļoti apmierināta — un ne visai pārsteigta —, ka neviens neiebilda. Nacarieši visi kā viens piekrita. Ļaudis, kas bija palikuši ciemā, ne ar ko īpašu neizcēlās, un viņiem nebija pamata būt augstprātīgiem. Protams, ka Jēzum, Jāzepa dēlam, jālasa Raksti; un visi, pilnīgi visi, dega nepacietībā dzirdēt viņu mācām.

—  Vai gan mēs neesam pietiekami ilgi sēdējuši tumsā, — runāja ļaudis, jo īpaši gados jaunie vīrieši, kurus nomāca bezcerība un nabadzība. — Dievam Tam Kungam jau sen būtu vajadzējis atspīdēt pār mums. Viņš lasīs Rakstus ebreju valodā? Mācīs mūs? Marij, mēs ceram, ka viņš darīs ko vairāk. Lai viņš paliek savās īstajās mājās un liek mums atkal pasmaidīt.

Lielāku kopienu sinagogās nekad netrūka lasītāju. Kāds vienmēr bija gatavs nolasīt paredzētās Toras vietas. Bieži lasītāji bija divi vai trīs, un Toras lasījumiem sekoja lasījumi no praviešu grāmatām, kurus tulkoja no ebreju valodas, un tikai pēc tam sekoja pamācība draudzei.

Taču Nacaretes ciemā kopš vecā rabi nāves pirms diviem gadiem vairs nebija neviena, kas lasītu Rakstus. Neviens nebija ieradies ieņemt viņa vietu. Turklāt raupjā celtne, kurā Nacaretes iedzīvotāji pulcējās pielūgt Dievu, bija kalpojusi ari kā rabi māja un viņa bērnu māja, līdz tie bija aizgājuši viņpasaulē pirms sava tēva. Tagad šeit dzīvoja hazāns kopā ar sievu. Viņa pienākumos ietilpa izpalīdzēt dievkalpojumā ikreiz, kad radās tāda vajadzība. Pirms sabata viņš slaucīja grīdu, laboja un spodrināja solus, uzmanīja lampu daktis un modri sargāja Rakstu tīstokļus no mitruma, kukaiņiem un pelēm. Dažreiz no Seporas uz pāris dienām atbrauca kāds rabi, lai mācītu sapulcējušos ļaudis, bet pārsvarā sabata svētreizi veidoja pēc atmiņas skaitītas Rakstu vietas un lūgšanas, šema, desmit baušļi, astoņpadsmit svētības un pusbalsī nomurminātas draudzes locekļu lūgšanas. Tas bija tautas dievkalpojums, kā tam arī bija jābūt; vienkāršie ļaudis atkārtoja dažādos priekšrakstus. Tomēr nebija Toras tulkojumu. Nebija praviešu grāmatu skaidrojumu. Un skanēja tikai tie psalmi, kurus daži veci vīri zināja no galvas.

Nē: Marija nejutās pārsteigta, ka visa Nacarete tik aizrautīgi piekrita uzņemt viņas dēlu un uzklausīt viņa mācību. Kas attiecas uz ciema iedzīvotāju tūlītējo, nesatricināmo pārliecību, ka Jēzus atgriežas mājās uz visiem laikiem, — Marija par tādu laimi neuzdrošinājās pat sapņot.

Tiesa gan, Marija lūdza debesīm šo dāvanu, taču viņa lūdza, zinādama to, ko par viņas dēlu Nacaretē nezināja neviens cits. Tāpēc viņa lūdza: Tēvs, viņš vienmēr stāvēs Tava vaiga priekšā. Bet lai mans dēls — un Tavs vārds — paliek ari šeit, šajā vietā, no jauna mēness līdz jaunam mēnesim, no sabata līdz sabatam."

Nekas nemainās. Un tomēr viss mainās.

Par spīti drudžainajām gaidām, kad Jēzus vēlā pēcpusdienā beidzot ienāca ciematā, Marija izturējās neparasti — tik atturīgi kā jauna meitene. Kopā ar viņu bija vairāki ceļabiedri. Un Nacarete tūlīt pazina savu dēlu — pēc cirtainajiem matiem un sīksprogainās bārdas, pēc žiglajām, mirdzošajām acīm un neatslābstošā vērīguma pret visu apkārtējo. Atsperīgā gaita, vieglais, kalsnais un samērīgais augums —jā! Ja neskaita to, ka bērnišķīgie vasarraibumi nozuduši, Jēzus nemaz nav pārvērties — tieši tāds, kādu viņu atceramies!

Veci vīri nāca viņam pretī un skūpstīja viņu uz abiem vaigiem: jaunekli plati smaidīja, sveicinādami klanījās, apbēra viņu jautājumiem un aizgūtnēm stāstīja savas cerības, sapņus, vajadzības un nodomus. Bērni, vērodami pieaugušos, aiz brīnumiem uz brīdi sastinga un tad smiedamies aizskrēja. Vecāsmātes viņu rūpīgi nopētīja un atzina par piemērotu precinieku. Ģimenes, sievas cita caur citu izteica visdažādākos piedāvājumus: svētīt kādu bērnu, apskatīt kādu kaujamu teļu, mācīt apķērīgam zēnam ebreju valodu, ieturēt bagātīgu maltīti —ja ne šovakar, tad katrā ziņā rit.

Divas sievietes apsedza galvas šallēm un aizlavījās prom no ciema austrumu virzienā. Neviens viņas nepamanīja, izņemot Mariju, kas nepiedalījās vispārējā līksmībā un noskatījās tajā no savas mājas sliekšņa. Viena no sievietēm bija Anna, slimās, neredzīgās Bitjas meita. Ari Anna kopš vira Abas nāves bija atraitne. Vai nu sievietes slēpa savas sejas aiz kauna, vai vēlēdamās palikt nepazītas, taču viņas salīkušas steigšus aizgāja. Ciemā visi zināja, ka abu dēli, nespēdami samierināties ar izpostītajām dzīvēm, bija piebiedrojušies laupītāju bandai, kas uzglūnēja bagātniekiem uz lielceļiem Seporas apkaimē. Un Marija zināja ari to, ka Anna un viņas pavadone bija bez vainas. Abas bija pazemīgas un taisnas sievas. Varbūt, Marija nodomāja, viņas ir atradušas vārdus, lai pārliecinātu savus dēlus atkal atgriezties mājās — gluži tāpat kā tagad mājup nāca viņas dēls.

Jo, raugi, viss ciems bija cerībās noreibis un izgājis ielās! Ļaudis nevaldāmā priekā sita plaukstas, neviens nestāvēja nomaļus, visu sejas staroja smaidā, un visi centās pieskarties labākas nākotnes dārgajam apsolījumam. Viņš bija klāt! Nacaretes slavenais dēls bija pārnācis mājās! Un pašas debesis svētīja šo nolikumu, jo rietošā saule izlēja pār Nacareti gaismu kā biezu, dzeltenu medu un ikviena priecīgā seja mirdzēja.

Jā, bet Marija jau kopš paša sākuma bija sapratusi, kurp, iedams cauri ciemam, Jēzus virza savus soļus. Pie viņas. Uz savu bērnības māju. Un, jo tuvāk viņš nāca, līksmojošā pūļa ielenkts, jo straujāk pukstēja viņas nabaga sirds. Viņa piespieda lūpām plaukstu, viņas skatiens pauda vārdos neizsakāmu mīlestību un urdošu nemieru. Cik gadu aiztecējis, kopš viņš devās prom? Un, kaut gan māte bija saņēmusi ziņas par dēlu, pats dēls ziņas viņai nebija sūtījis. Ak Dievs! — tādas attiecības vēl nevienu nebija saistījušas. Viss bija jauns. Viss bija tikpat sens kā Jahve.

Pusceļā līdz ielas galam, kur Marija stāvēja un gaidīja, pūlis pēkšņi pašķīrās. Jēzus pacēla mirdzošās acis un palūkojās uz viņu. Raudas plēsa vai pušu Marijas krūtis, bet viņa valdījās. Ješī? Vai tas esi tu? Vai tu vēl esi mans Ješi?

Jēzus pagriezās un kaut ko teica pūlim. Viņš nepacēla balsi. Marija sadzirdēja tikai atsevišķus vārdus, kuru jēgu viņa neuztvēra. Bet, pat ja sieviete būtu dzirdējusi visu līdz pēdējam vārdam, viņa tāpat neko nebūtu sapratusi, jo visi viņas jutekļi trīsēja gaidās.

Tad Jēzus atkal pagriezās uz viņas pusi un tālāk gāja viens. Pārējie ļaudis atpalika un izklīda. Jēzus ceļabiedrus aizveda uz dažādām mājām, kur viņiem piedāvāja ēdienu un vietu, kur pārlaist nakti.

Marija palika nekustīgi stāvam pat tad, kad dēls pienāca viņai cieši klāt un uz īsu bridi satvēra māti aiz zoda. Tad viņš saņēma roku, ko viņa turēja pie mutes, un piespieda to savām lūpām.

Viņa piesardzīgi nočukstēja: — Ješī?

Viņš atbildēja: — Māt.

Un sieviete izplūda asarās. Viņa raudāja pilnā balsī, purinādama galvu un slaucīdama acis, bet Jēzus rāmi stāvēja, piespiedis viņas roku pie sava vaiga, un viņa acīs dejoja smieklu uguntiņas, kas izraisīja vēl lielākus asaru plūdus. Mariju bija pārņēmis vētrains prieks.

Asaras tikpat pēkšņi izsīka. Viņa paķēra lupatu, izšņauca degunu, saknieba lūpas un sarauca pieri. — Nāc iekšā, — viņa aicināja. Viņa noklepojās. Cieši satvēra Jēzu aiz rokas un gandrīz vilkšus ievilka mājā, bez apstājas runādama: — Nāc, nāc iekšā. Pārģērbies. Vakariņās būs lēcu virums. Un tikko cepti medus cepumi. Jā, un dibenistabā. Uz gu|vietas, ko esmu tev saklājusi, ir nolikta tunika. Es baidījos, ka tā tev nederēs, bet tagad, raugoties uz tevi, es zinu, ka tā tev, Ješī, derēs kā uzlieta. Tu ne par sprīdi neesi pastiepies garumā. Tu nepavisam nelīdzinies Jāzepam. Un to tuniku es noaudu vienā gabalā bez vīlēm.

Tovakar, kad viņi devās pie miera, Jēzus lika savai mātei nodrebēt neizmērojamā mīlestībā. Jo viņa dzirdēja dēlu sakām lūgšanu, ko viņa tam bija iemācījusi pirms daudziem jo daudziem gadiem.

Tikpat paļāvīgi kā bērnībā Jēzus teica: — Tēvs, Tavās rokās es nododu savu garu. — Un tūlīt aizmiga.

Naktī lija lietus. Marijai patika lietus pilienu klusā čabēšana uz salmu jumta.

Mans Kungs, lai viņš dzīvo tik ilgi kamēr spīd saule un mēness. Lai viņš ir kā lietus, kas atspirdzina novītušu zāli, kā ūdens, kas veldzē zemi.

Nekas nemainās. Viss mainās. Un savādi, ka tas notiek vienlaikus.

Mazā sinagoga bija stāvgrūdām pilna. Vecākie vīri sēdēja uz nospodrinātajiem soliem, jaunākie stāvēja kājās, gaiss telpā no viņu elpas kļuva neparasti mikls. Aiz niedru aizslietņa istabas dibenā stāvēja vairākas sievietes. Viņām bija Jauts atrasties sinagogā cienījamā vecuma dēļ vai izrādot īpašu godu. Izrādot īpašu godu?— tas attiecās uz atraitni Mariju, jo viņas dēls lasīs Rakstus un mācīs. Bet Anna, viena no sievām, kuras bija vakar slepus atstājušas ciemu, ari bija šeit, un viņas sejā bija lasāma mokpilna nedrošība.

— Māsa, — nočukstēja Marija, aizskardama sievietes plecu. — Es zinu, kā tu jūties. — Viņas abas bija atraitnes, jo gan Jāzeps, gan Abass bija miruši.

Pie katra lodziņa, pie atvērtajām durvīm, dubjainajā pagalmā un visapkārt sinagogai starp peļķēm drūzmējās pārējie Nacaretes iedzīvotāji. Jo, ja viņi nespēja sadzirdēt, kas notika sinagogas iekšienē, tad vismaz vēlējās būt klāt tik svarigā notikumā. Gaiss bija mitruma pie- vildzis. Mākoņi solīja lietu, taču neviens neņēma to vērā. Jo vai gan Nacaretē jebkad agrāk bija atgadījies kaut kas tik brīnumains?

Klausies. Israēl!

Kāds vectēvs, izgāzis krūtis, lepni skandēja šemu. To dzirdēja ari ļaudis, kas bija sapulcējušies ārpusē.

Klausies. Israēl. Tas Kungs, mūsu Dievs, ir vienīgais Kungs. Un tev būs To Kungu, savu Dievu, mīlēt no visas savas sirds, no visas savas dvēseles un ar visu savu spēku.

Tad pamīšus, sparīgā antifonā, draudze un dunošais vectēvs atkārtoja desmit baušļus.

Ļaudis teica: — Tas Kungs, mūsu Dievs, ir ar mums noslēdzis derību Horeba kalnā. Ne ar mūsu tēviem Tas Kungs ir šo derību noslēdzis, bet gan ar mums, kas visi esam šodien šeit dzīvi. — Milzīgs apmierinājums pārņēma ļaudis, kad viņi ievēroja, ka Jēzus saka šos vārdus kopā ar citiem.

Vecais vīrs skandēja: — Vaigu vaigā Tas Kungs ir ar jums runājis tanī kalnā no uguns. Un Viņš sacīja: Es esmu Tas Kungs, tavs Dievs, kas tevi izveda no Ēģiptes zemes, no vergu nama.

Un Viņš sacīja:

Draudze atbildēja: — Tev nebūs citus dievus turēt Manā priekšā.

—   Un Viņš sacīja:

—  Tev nebūs sev darināt nekādu elku tēlu.

—   Un Viņš sacīja:

—  Tev nebūs Tā Kunga, sava Dieva, Vārdu velti valkāt.

—   Un Viņš sacīja:

—  Ievēro sabata dienu, ka tu to turi svētu.

—   Un Viņš sacīja:

—  Tev būs savu tēvu un savu māti godāt.

—   Un Viņš sacīja:

—  Tev nebūs nokaut.

—   Un Viņš sacīja:

—  Tev nebūs laulību pārkāpt.

—   Un Viņš sacīja:

—  Tev nebūs zagt.

—   Un Viņš sacīja:

—  Tev nebūs nepatiesu liecību dot pret savu tuvāku.

—  Un Viņš sacīja:

—  Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu, un tev nebūs iekārot sava tuvākā namu, nedz viņa tirumu, nedz viņa kalpu, nedz viņa kalponi, nedz viņa vērsi, nedz viņa ēzeli, nedz kaut ko, kas pieder tavam tuvākam.

—  Šos vārdus runāja Tas Kungs uz visu draudzi kalnā, — noducināja vectēvs, — cauri ugunij, mākonim un miglai ar stipru balsi un nekā nepielika klāt.

Tad viņš apsēdās un sakrustoja rokas uz krūtīm. Kāds cits vecs vīrs piecēlās un atkārtoja svētības. Trešais teica draudzei priekšā psalmu.

Un tad pēkšņi iestājās kapa klusums, un hazāns izvilka no ādas apvalka Rakstu tīstokli ar Jesajas pravietojumiem un pasniedza to Jēzum. Nacaretes mīļotas dēls godbijīgi to saņēma, piecēlās, novietoja tīstokli uz neliela galdiņa un, ritinādams izplesto grāmatu, atrada Rakstu vietu, kas bija tuvāk beigām nekā sākumam.

Tik skaidrā balsī, ka cilvēki pat ārpusē varēja dzirdēt un saprast katru vārdu, Jēzus lasīja:

—  Tā Kunga gars ir uz manis, jo Viņš mani svaidījis sludināt prieka vēsti nabagiem, pasludināt atsvabināšanu cietumniekiem un akliem gaismu, satriektos palaist vaļā un pasludināt Mūsu Kunga žēlastības gadu.

Jēzus saritināja Rakstu tīstokli un atdeva to sinagogas kalpotājam. Viņš apsēdās un nolika rokas uz ceļiem ar plaukstām uz augšu.

Visas acis bija pievērstas viņam, un ārpusē visas galvas bija noliektas, saspringti ieklausoties.

Jēzus teica: — Šodien šis jūsu ausīm dzirdētais raksts ir piepildīts.

Brīdi valdīja pārsteigts klusums, tad to pārtrauca prieka saucieni, gaviles un smiekli.

—  Mūsu ausīm dzirdētais.

—  Jā, jā, tieši tad, kad viņš lasīja. Vai jūs neko nejutāt?

—  Viņš ir mūsējais! Nacaretē ieradies pravietis!

—  Nu vairs tie augstprāši nezobosies par mums: "Vai no Nacaretes var nākt kas labs…!"

—  Zīmes! Brīnumdarbi! Viņš dziedinās aklos…

—  Vecā Bitja vēl reizi pirms nāves redzēs lilijas laukā!

—  Jā, un savus mazbērnus, alelūja!

—   Esi slavēts Tu, Kungs, Israēla Dievs! Tavs Gars ir nolaidies mūsu vidū!

—   Un mēs esam nabagi! — izsaucās jaunākie vīrieši, raudādami un nekaunēdamies par savām asarām, tik atviegloti viņi jutās. — Tagad Dieva žēlastība beidzot nāks pār mums.

Vispārējā satraukumā kāds uzgrūdās niedru aizslietnim un to apgāza. Marija redzēja vīriešu vētraino sajūsmu un līksmošanu. Viņa redzēja ari savu dēlu, kas nekustīgi sēdēja viņu vidū. Viņa sejā nebija ne miņas no prieka, un rokas joprojām gulēja uz ceļiem ar plaukstām uz augšu.

—  Ak, nē, — viņa nomurmināja. — Ak Dievs: nē! — Viņa gribēja mesties laukā no sinagogas, bet nespēja atraut skatienu un savu sirdi no dēla.

Arā sāka līt. Vispirms tas izraisīja smieklus — lietu uztvēra kā vēl vienu Dieva žēlastības un labvēlības zīmi —, un tad sinagogā atgriezās klusums un ļaudis atkal bija gatavi klausīties. Protams: lasītājs vēl nebija pārvērtis izlasīto Rakstu vietu pamācībā.

—  Māci mūs, Jēzu.

Vecāki vīri iedrošinot viņam uzsmaidīja. Jaunekļi paliecās uz priekšu, gatavi nolasīt katru vārdu Jēzum no lūpām.

Bet Jēzus mirdzošais skatiens mēmā klusumā slīdēja pāri sapulcējušos sejām. Viņa lūpas pat nenotrisēja.

Tad viņš skaidrā, saltā balsī jautāja: — Ļaudis, kas gan ar jums noticis?

Ko? Ko viņš teica?

—   Augstprātīgi. Patmīlīgi, — Jēzus turpināja tik bezkaislīgi, ka ļaudis tikai pamazām aptvēra teiktā nozīmi. — Jūs klūpat pār lepnumu kā cilvēks, kam kāja aizķērusies aiz paša kurpju siksnām…

Lepnums? — jauno vīriešu domas. Lepnie dzivo pilsētās, nevis Nacaretē.

Gandrīz lēnprātīgi Jēzus mācīja: — Es saku: "Pravietojums ir piepildīts", un jūs kliedzat aiz prieka. Jūs līksmojat. Jūs priekā sitat cits citam uz pleca. Nacarete, Nacarete, kāpēc tu domā, ka ārsts nācis dziedināt vienīgi savus ļaudis?

Jauno vīriešu sejas satumsa. Kas gan tur slikts? Kāpēc gan viņš nevarētu dzimtajā vietā darīt to pašu, ko darījis citviet?

Drukns puisis kailām rokām, kurš stāvēja tik tuvu logam, ka viens viņa vaigs bija lietus lāsēm norasojis, teica: — Ārsts, kas dziedinājis Kapemaumā, neko nezaudēs, dziedinot ari šeit.

—  Tiešām es jums saku, — teica Jēzus, palūkodamies uz viņu, tad atkal pievērsdamies pārējiem, — neviens pravietis netiek cienīts savā tēvu zemē.

Ko? Vai tad mēs viņu necienām? Vai mēs neatbalstām to, ko…

—  Jūs atbalstāt to, ko es, pēc jūsu domām, varētu jūsu labā darīt! — Jēzus ietērpa vārdos nepasacīto domu. lad rāmā tiešumā nosodīja savus tautiešus: — Sīki prāti nekad nav līdzcietīgi, un tādus Dievs nemīl. Dieva prāts aptver tautas. Nacarete, tu nedrīksti apstāties pie sava nama sliekšņa! Tu nedrīksti mīlēt tikai pati savas asinis!

Puisis pie loga paspēra soli uz priekšu un sāka siet ap galvu auduma strēmeli, lai skaistie, garie mati nekristu viņam sejā. — Kāpēc tu vaino mūs? — viņš nikni jautāja.

Marija dzirdēja, ka Anna Viņai blakus strauji ievelk elpu. — Nē! — viņa čukstēja, —Jēzu, nedari tā! — Marija cieši uzlūkoja sievieti, viņa jau gribēja ļaut sašutumam vaļu, kad saprata, ka Anna baidījās par savu dēlu. Arī Annas zēna vārds bija Jēzus. Ak, jā: cilvēks pie loga! Marija nebija viņu pazinusi. Tas brīnišķīgais matu vilnis un stiprie muskuli — kopš pēdējās reizes, kad Marija bija viņu redzējusi, vēl iekams Annas dēls bija nomainījis sarūgtinājumu pret laupītāja dzīvi, viņš bija pārvērties.

—  Kā pusē tu esi? — Annas un Abas spēkpilnais dēls neatlaidās.

—  Vai tu aizstāvi Seporu?Tad zini, mums uzkrauj nodokļus! Mūs moka varenie un spēcīgie. Mūs katru dienu nogalina kā kaujamas aitas!

—  Lūdzu, Jēzu, — Anna vaimanāja, lauzīdama rokas. — Met mieru.

Piecēlās kāds vecāks vīrs un samierinoši pacēla rokas. — Jēzu,

Abasa dēls, Jēzu, Jāzepa dēls, — viņš pūlējās izspiest draudzīgus smieklus — he, he! — Nav nekādas vajadzības šeit strīdēties. Nekādas vajadzības vienam otru apsūdzēt. Zēn, tu esi viens no mums. Mazais Ješī, tik sīks kā sinepju graudiņš. Tu spēlējies ar akmentiņiem pie manas mājas. Es tev parādīju, kā taisīt zivju āķi. Mēs esam vienkārši ļaudis. Vaino mūs, manu zēn, un tu vainosi pats sevi.

Marijas dēls sēdēja mierīgi, pilnībā valdīdams pār sevi. — Uzklaū- siet patiesību, — viņš teica, turpinot runāt kā rabi, kurš māca tautu,

—   un saprotiet, ko Dievs Tēvs ir gribējis atklāt. Daudz atraitņu bija Israēla zemē Elijas dienās, kad debess bija aizslēgta un liels bads nāca pār visu zemi, tomēr Elija netapa ne pie vienas sūtīts kā vien pie atraitnes, kas nenāca no viņa asinīm un dzīvoja aiz viņa tautas nama sliekšņa Sareptā, Sidonijā.

—   Diezgan, — Jēzus, Abas dēls, sakostiem zobiem izgrūda. Viņš bija savilcis rokas dūrēs, un viņa seja bija kā dusmu biezoknis. — Vācies prom, vīzdegunīgais liekuli!

—   Met mieru, met mieru, — viņa māte atkārtoja. Un Marija gribēja teikt to pašu: Ješī! Dieva dēļ, met mieru!

Nu arī pārējie vīri slējās kājās, trīcēdami aiz sašutuma. — Vai tu gribi mums iestāstīt, ka mēs nepazīstam Dievu? — viņi kliedza. — Vai tu gribi teikt, ka Dievs mūs neuzklausīs? Ko gan tu iedomājies? Reiz jau tu uzgriezi mums muguru, it kā mēs nebūtu tevis cienīgi. Tagad tu pārnāc un met mums acīs apvainojumus.

Jēzus piecēlās, un izrādījās, ka vairākums apkārtējo ir augumā garāki par viņu.

Ar to pašu rabīnisko neatlaidību, taču neparasti skaidri viņš turpināja mācīt: — Un daudz spitālīgo bija Israēla zemē pravieša Elīsas laikā, varbūt kopā ar dažiem no tiem viņš bērnībā bija spēlējies ar akmentiņiem, un daži varbūt nāca no viņa asinīm… — Pēkšņi Jēzus ar vienu vienīgu vārdu pāršķēla gaisu sinagogā: — TOMĒR! — pārsteigdams draudzi ar savu spēku, — neviens no tiem netika šķīstīts kā vien sīrietis Naamans, kuru Elīsa dziedināja.

Tomēr!

Kamēr ļaudis apmulsuši un saniknoti klusēja, Jēzus vieglā solī izgāja viņiem pa vidu un atstāja sinagogu.

Tad, otrreiz vienā rītā, klusumu pāršķēla izsaucieni — šoreiz aicinājumi atriebties. Vīri metās laukā pa durvīm, degdami nepacietībā izdzīt šo Velna bērnu no ciema līdz kalna malai un nogrūst viņu lejā no kraujas, ja vien viņiem izdotos viņu atrast.

Jo, pateicoties iedzimtajam kustīgumam, spēcīgais, veiklais un bezbailīgais Marijas dēls bija izvairījies no saniknotajiem ļaudīm un, neviena neaizkavēts, pametis ciemu.

Viņa māte noskatījās, kā viņš apmet līkumu ciemam un dodas uz ziemeļiem ielejā, ko pirms daudziem gadiem bija šķērsojis kopā ar tēvu. Ak Dievs, viņas lūpas kustējās, kaut gan pār tām nenāca ne skaņas, Visvarenais Dievs, bērns ir pārvērties. Kas viņš ir tagad? Vai tu esi izrāvis viņu no mātes rokām, tāpat kā reiz izrāvi no mātes klēpja?

Bridi Marija stāvēja nekustīgi. Kaimiņi, dusmās šņākdami un spļaudīdamies, gāja viņai garām kā tukšai vietai.

Pēkšņi viņa pagriezās, iegāja mājā un ielika ādas maisā pāris lietu: dažus apģērba gabalus, nedaudz ēdiena.

—   Nē, — viņa skaļi teica. — Vēl tu viņu nedabūsi.

APCIETINĀŠANA

— Tas, ko tu saki, un tas, ko tu nesaki, — Marija nopietni, gandrīz pārmetoši teica savam dēlam. — Tas, ko tu dari, un tas, ko tu nedari, — viņa teica, — var iedzīt tevi nāvē…

Pametuši Nacareti, Jēzus kopā ar saviem ceļabiedriem pagāja garām Seporai. Viņi devās uz ziemeļrietumiem, šķērsoja vairākas kalnu kores, nesteidzīgi izgāja cauri auglīgajai Asohis ielejai, reizēm uz pāris dienām apstādamies kādā ciematā, kur Jēzus savā nesatricināmajā mierā runāja, mācīja un stāstīja stāstus, līdz beidzot uz laiku apmetās pilsētā, vārdā Jotapata, kur atrada pajumti.

Marijai bija vajadzīga gandrīz nedēļa, lai viņus sameklētu. Taču Jēzus neslēpa, kurp dodas. Lai ietu kur iedams, visur viņš atstāja aiz sevis neviltotu izbrīnu. Un visbeidzot Mariju taisnā ceļā pie viņas neizprotamā dēla aizveda viens no Jēzus ceļabiedriem, ko viņa bija redzējusi kopā ar Jēzu Nacaretē. Viņa vārds, šī jaunā cilvēka vārds… bija Filips! Un Marija būtu viņam uzsaukusi, ja viņš nebūtu tā steidzies — viņš un vēl kāds cilvēks, ko Marija nepazina. Filips gāja pa priekšu. Filips šķita pilnībā iegrimis sarunā. Viņš sparīgi žestikulēja un ar roku rādīja, ka jāiet tālāk.

Marija pielika soli, lai neatpaliktu.

Tajā brīdī, kad viņi iznāca uz ceļa, kas veda augšup kalnā uz vārtiem pilsētas aizsargsienā, Marija izdzirdēja šo nepazīstamo cilvēku atkārtojam ļoti pazīstamu teicienu. Tieši tāpēc viņa pat pa gabalu saprata klusā balsī izteiktos vārdus un apvainojās. — Vai no Nacaretes, — svešinieks teica, — var nākt kas labs?

Marija apstājās, lai uzmestu viņam dusmās zvērojošu skatienu, bet panāca vien to, ka abi vīrieši nozuda viņas skatienam aiz pilsētas vārtiem. Viņa saņēma brunčus un metās teciņus. Bieža klaudzināšana kaut kur nobalsinātu māju pudura vidū norādīja tālāko ceļu. Marija abus vīriešus pamanīja brīdī, kad tie gāja iekšā kādā pagalmā. Iekams vārti paspēja aizcirsties, viņa abiem sekoja un ieraudzīja savu dēlu sēžam uz zemas akmens sienas. Mātes mīlestība sadzina viņai vaigos asinis.

Bet Jēzus neizrādīja, ka būtu viņu pamanījis.

Tā vietā, lai apsveicinātos ar māti, viņš pievērsa spožo skatienu cilvēkam, kurš bija zākājis Nacareti.

—   Skat, kas atnācis, — teica Jēzus, piesaistīdams visu uzmanību jaunpienācējam. — Iepazīstieties ar Nātānaēlu, Israēla dēlu, kurā nav viltības.

Nātānaēls sarauca pieri. — Es nekad agrāk neesmu tevi saticis, — viņš teica. — Kāds tev ir par mani stāstījis, pareizi?

—   Nē, — atbildēja Jēzus, un viņa skatiens bija tiešs un atklāts.

—  Pirms Filips tevi sauca, es tevi redzēju. Es redzēju tevi zem vīģes koka.

Jaunā cilvēka acis iepletās. — Rabi, — viņš čukstēja. — Dieva Dēls. Israēla ķēniņš.

Ir nu gan lētticīgs puisis, Marija nodomāja. Viņa paskatījās uz dēlu, kas joprojām nebija paskatījies uz māti, un gaidīja, kad tas vedīs pie prāta šo valbaci Nātānaēlu.

Bet Jēzus nekā tamlīdzīga nepateica. Nosvērti, nepaceļot balsi, un tā, it kā viņš būtu pazinis Nātānaēlu kopš dzimšanas, viņš turpināja:

—  Vai tu tici tāpēc, ka sacīju, ka redzēju tevi zem vīģes koka? Nātānaēl, tu redzēsi lielākas lietas par šīm. Tu redzēsi debesis atvērtas un Dieva eņģeļus uzkāpjam un nokāpjam pie Cilvēka Dēla.

Marija nolēma izmantot klusumu, kas iestājās pēc šiem vārdiem, lai novilktu dēlu no debesīm atpakaļ uz zemes.

—  Tā, Ješī, — viņa iejaucās sarunā, likdama lietā mātes tiesības.

—  Vai zem tiem svārkiem, — viņa apjautājās, — vēl kaut kur slēpjas tas pieklājīgais zēns? — Viņa iegāja dziļāk šaurajā pagalmiņā, piespiezdama pārējos griezt viņai ceļu. — Un vai šis zēns, kuram piemīt dievišķa gudrība, vēl atceras dot godu savai mātei? Vai zem tiem svārkiem tu nēsā tuniku, ko tev noaudu?

Vakarā, kad Jēzus un viņa ceļabiedri ēda viņas gatavoto maltīti, Marija izmantoja izdevību dēlu brīdināt.

—  Tas, ko tu saki. un tas, ko tu nesaki… — viņa teica, uzmanoties, lai neviens cits viņus nedzirdētu. — Ješī, rūpīgi apsver savu rīcību. Tavi vārdi lido kā bultas uh spēj dvēseli satriekt vai izdziedināt. Es esmu to zinājusi, kopš tev apritēja divpadsmit gadi, un šobrīd redzu sekas skaidrāk nekā jebkad agrāk.

Viņš košļāja rozīnes, lēnām sakozdams žokļus, tā ka vaigā zem bārdas saspringa muskulis. Viņš neskatījās uz māti, taču klausījās. Viņš gulēja uz sāniem, uz izplestajiem svārkiem, uz zālaina laukumiņa ārpus pilsētas mūriem. Viņa bija noliekusies dēlam pie auss.

—   Tas, ko tu dari, un tas, ko tu nedari, ietekmē citus cilvēkus, un tam būs sekas ari tavā dzīvē. Nāvējošas sekas, es par to domāju bez mitas. Tavi darbi var iedzīt tevi nāvē.

Jēzus iesvieda mutē sauju rozīņu un turpināja košļāt. Kaut gan Marija uz bridi apklusa, dodot viņam iespēju atbildēt vai strīdēties pretī, viņš klusēja.

Marija turpināja: — Tas, ko tu zini, un tas, ko nezini. — Viņa aprāvās. Tad: — Varbūt tu nezini visu.

Jēzus bija apmēram trīsdesmit gadu vecs. Viņa mati bija kļuvuši tumšāki nekā bērnībā, kaut gan to brūnumam joprojām cauri lauzās rūsganums, it kā matos kvēlotu apslēptas ugunis. No vasarraibumiem, ar kuriem viņa seja bērnībā bija bijusi kā nosēta, vairāki bija aizķērušies uz acu plakstiņiem, piešķirdami skatienam dziļumu un mirdzumu. Marijai bija pāri četrdesmit. Gan māte, gan dēls bija smalkiem kauliem, kaut gan Marija bija pilnīgāka. Viņas iesirmie melnie mati bija tikpat nevaldāmi kā toreiz, kad viņa spēja noskriet puikas. Pat sasieti šallēm un ieslodzīti kapucē, tie izlauzās uz pieres. Viņas piere: virs deguna, kur sadūrās uzacis, to pāršķēla divas dziļas rievas. Piere nesa viņas raizes.

—  Tas, ko tu zini, un tas, ko tu nezini, — viņa atkārtoja šo skarbo atziņu. — Tu nezini to, ka brālēns Jānis, Caharijas dēls, vairs nestaigā brīvībā pa Jordānas krastiem.

Jēzus pārtrauca košļāt un paskatījās uz Mariju.

—  Jā, — apstiprināja Marija, skumdama, ka viņai jāpaziņo tik skumja ziņa. — Viņš runāja pret Hērodu Antipu. Sauca lietas īstajā vārdā. Pārmeta Hērodam viņa ļaunos darbus, jo īpaši to, ka viņš šķīries no pirmās sievas — un viņa bija nabatiešu ķēniņa meita! —, lai apprecētu sava brāļa Filipa sievu, piespiezdams šķirt ari šo laulību. Hērods apprecēja Hērodiju, un Jānis tik asi nosodīja viņu, ka Hērods sūtīja karavīrus, lai tie viņu apcietina un, važās saslēgtu, nogādā Maherusas cietumā austrumos no Nāves jūras. Tur Jānis ieslodzīts.

Skumja ziņa.

Neteikdams ne vārda, Jēzus piecēlās un aizgāja. Marija nepacēla galvu. Viņa dzirdēja soļu troksni: dzirdēja ari to, ka Jēzum seko vēl kāds cilvēks. Tomēr viņa turpināja runāt, it kā Jēzus joprojām sēdētu blakus un klausītos: — Tas, ko tu saki, un tas, ko tu nesaki… var iedzīt tevi nāvē, — viņa gurdi teica, juzdama, kā sirds dauzās pret ribām. Viņa pasniedzās pēc sava dēla svārkiem un sāka tos locīt. — Ko es iesākšu, ja tevi apcietinās? Ko tad es iesākšu?

Salocitos svārkus viņa piespieda pie krūlim. — Jā, un man ir vēl viena ziņa. Labi, ka mēs esam tikai divu jūdžu attālumā no Kānas. Mēs abi esam ielūgti tur uz kāzām. Man liekas, ka tu drīksti ierasties kopā ar draugiem.

KĀZAS

Līgavas māti sauca Joanna. Viņa draudzējās ar Mariju kopš tā laika, kad aptuveni pirms piecpadsmit gadiem bija satikusi viņu Sepo- ras tirgus laukumā. Nobriedusi Marija bija izlikusi pārdošanai smalki austus vilnas apģērbus; jaunā un spriganā Joanna bija atnākusi iepirkties, un vecākās sievietes drosme pašai tirgoties, spītējot vīriešu nosodījumam, bija Joannu sajūsminājusi. Viņa bija ieradusies tirgus laukumā vairāku kalpoņu pavadībā, lai sameklētu kāzu drēbes pati savām kāzām. Četrpadsmit gadus vecā Joanna gatavojās precēties ar ievērojamu vīru — Kūzu, kurš pārvaldīja vairākas Hēroda Antipas muižas auglīgajā Asohis ielejā. Viņš bija dzimis nabatiešu ķēniņvalstī, Ne- gebas tuksnesī dienvidos no Nāves jūras, bet viņš cienīja jūdu paražas, un gan viņa pārticība, gan dievbijība pārliecināja Joannas ģimeni pieņemt viņa precību piedāvājumu.

Vienā pēcpusdienā abas sievietes kļuva draudzenes uz visu mūžu. Marijai raksturīgais dzīvesprieks un uzņēmība, kas daudziem likās nepiedienīga, lika Joannai čalot aiz drudžainas laimes izjūtas: turklāt, tā kā viņai nebija līgavai piemērotu ģērbu, Marija apsolīja noaust īpaši Joannai kāzu tērpu no vissmalkākajiem liniem un tūlīt saņēma ielūgumu atlikušo dienas daļu pavadīt Joannas mājā.

Uz šo māju Marija devās pēc tam, kad Jēzus bija pametis Nacareti, jo domāja, ka viņš uzkavēsies Seporā. Tagad, protams, šajā mājā dzīvoja vienīgi Joannas vecāki, jo Kūza bija aizvedis sievu uz viņa paša māju Kānā, kas atradās netālu no Hēroda muižām; tomēr, neraugoties uz viņas nabadzību, šajā mājā vienmēr ar prieku uzņēma smalko apģērbu audēju — un brīnumainā kārtā šoreiz Marija sastapa tur arī Joannu. Viņa uz laiku bija apmetusies pie vecākiem, lai Seporā iegādātos to, ko nevarēja atrast Kānā: rotājumus savas meitas kāzām.

Mēs novecojam tik ātri, Marija nodomāja.

Šajā pašā mājā Marija tad ari uzzināja, ka Jānis atrodas cietumā. Kūza, sašutis par Hēroda lēmumu šķirties no viņa dzimtās zemes ķēniņa meitas, bija izstāstījis visu Joannai. Joanna izstāstīja Marijai. Marija izstāstīja Jēzum.

Un tad Kāna. Un tad — kāzas.

Piemīlīgā, melnīgsnējā meitene! Mātes un atraitnes Marijas uzraudzībā sievietes viņu nomazgāja.

Skaisti sapostā meitene — viņas āda ieziesta ar smaržīgu olīveļļas, kasijas un kanēļa maisījumu. Viņas drānas svaidītas mirrēm, un starp krūtīm viņai karājas neliels maisiņš saberztu mirru. Cik spoži staroja Joannas meita, kad viņu izveda vēlīnās pēcpusdienas saulē un viņas ar eļļu nogludinātos vaigus ieskāva zeltaina gaisma!

Kūza bija bagāts vīrs. Viņam piederēja liela no tēstiem akmeņiem celta māja. Pie ieejas pagalmā'gaidīja purpura lentēm un pulētiem akmentiņiem greznots pajūgs, un lajā bija salikti Ēģiptes zosu dūnām piebāzti spilveni. Tajā bija iejūgts glīts, pelēks mūlis.

Kalpones smiedamās iecēla Kūzas meitu, Joannas acuraugu, pajūgā. Tēvs pats uzlika viņai galvā ziedu vainagu, tad pakāpās atpakaļ un žēlabaini, izjusti sāka sist plaukstas.

Mariju aizkustināja mīlestība, ko viņa redzēja tēva acīs. Ari viņa sāka sist plaukstas. Pajūgs izbrauca šaurajās ielās. Visi, kas bija atradušies pagalmā, tam sekoja, sizdami plaukstas.

Tik daiļa, melnīgsnēja meitene! Viņas skaidrā seja aiz prieka tumši pietvīkusi, baltie zobi mirdz, un mati izlaisti, jo viņa ir jaunava, — kraukļmelnie mati plūst viņai pār pleciem kā lietus pa Gileāda kalnu nogāzēm. Vēja pūsmās aizķeras viņas vilinošā smarža.

Sieviete, kas gāja aiz pajūga, atmeta atpakaļ galvu un dziedāja:

Mosties, ziemeli,

nāc. launadzi,

pārstaigā manu dārzu,

izplūdis tava smarža.

atnāks mīļotais mans savā dārzā

nobaudīt saldos augļus. [3]

Kāds jauneklis piecirta kāju, sasita plaukstas un atsaucās:

Es ienācu savā dārzā, māsa mana. līgava mana.

savācu savas mirres un balzamu, savas šūnas ar medu ēdu, kad vēji nesa man dārza smaržu un visi tavi vārti bija atvērti.

Tad visi piebalsojās piedziedājumam un dejoja ielās gan pajūga priekšā, gan aizmugurē:

Ēdīsim! Dzersim!

Un reibsim aiz mīlestības!

Dziesmas melodiju pārtvēra stabules. Tamburini sita ritmu un virzīja dejotāju žiglo kāju soļus. Kāzu procesija piepildīja šaurās ielas, aiz- slaucīdama visu savā priekšā. Neviens nespēja tikt tai garām.

Uz jumtiem sakāpušie ļaudis apbēra līgavu ar grauzdētiem kviešu graudiem. Vārtos stāvošie ļaudis lēja vīnu un eļļu mūlim zem kājām. Pat skolotāji un visi skolnieki izbira uz ielām, lai kopā ar priekā norei- bušo līgavas tēvu paceltām rokām dejotu smaidīgās līgavas priekšā. Vīriešu apģērba bārkstis plīvoja gaisā kā zirgu astes. Bērni šaudījās starp dejotāju kājām. Vakara tumsai nolaižoties pār zemi, tika aizdegtas lāpas, un pat ēnas ietrīcējās un sāka dejot.

Brīdī, kad līksmība sita augstu vilni, Marija atcerējās Jāzepu un viņu vienkāršās kāzas pirms puses mūža. Dārgais Jāzeps, lielais lācis! Paļāvīgs, mīlošs un mīlēts. Jā, bija saldi viņu atcerēties. Atmiņas atbrīvoja Marijas sirdī vietu klusam apmierinājumam, lai gan neviens no apkārtējiem šo klusumu nepamanīja, jo nu Marija pati atmeta atpakaļ galvu un sāka dziedāt:

Kurp aizgājis mīļais tavs, tu, visuskaistākā starp sievām? Kurp novērsies mīļais tavs? — mēs iesim tev līdz to meklēt.

Marija pamanīja pirmās otra gājiena lāpas virzāmies pa nogāzi pretī līgavas gājienam.

— Līgavainis! — viņa iesaucās un pacēla balsi līksmās gavilēs.

Marijas skaņo saucienu bija sadzirdējuši: gājiena dalībnieki mirkli vilcinājās, saspringti ielūkodamies tumsā, un tad līdz viņiem atlidoja dziesmas pants:

Tu mani pievārdoji,

māsa mana.

līgava mana.

tik ar acu skatu.

tik ar krellēm ap kaklu.

Cik skaisti ir tavi glāsti.

māsa mana,

līgava mana,

tavi glāsti

par vīnu labāki,

tavas eljes dvesma

par visām smaržām.

Līgavai apkārt sacēlās īsta smieklu vētra. Viņa abām rokām aizklāja seju. Tagad stabules, tamburini, mūlis un dejotāji sāka skanēt un kustēties vēl straujāk, steidzoties pretī līgavainim, lai abi gājieni saplūstu vienā un kopā dotos uz līgavaiņa namu.

Aizslēgts dārzs ir māsa mana. līgava mana. aizslēgts avots, aizzieģelēta aka.

Ļaudis līgavas pajūga priekšā pašķīrās, dodot ce|u līgavainim, kas atradās sava gājiena priekšgalā. Abi gājieni sastapās ielu krustojumā.

Domīgā, melnīgsnējā meitene! Ar skatienu nomēri sava mīļotā pieres platumu, apsver, cik nopietns ir viņa smaids, meklē mīlestību viņa skatienā. Par ko gan tu domā, sapņainā meitene, vērodama, kā līgavainis paklanās tava tēva priekšā? Viņš paklanās tev — un ko tu redzi? To, cik spēcīga ir roka, kas satver mūli aiz iemauktiem? Un cik stingriem soļiem viņš ved pajūgu uz priekšu, pārējiem jums sekojot? Vai to tu redzi?

Starp līgavaiņa pavadoņiem Marija pamanīja Jēzu. Viņa netuvojās dēlam, taču vēroja viņa seju — un atrada tajā kāzu dienas piepildījumu, jo viņas Ješī priekā plati smaidīja.

Visas sievietes atkārtoja dziesmas pantu, ko Marija bija dziedājusi. Varbūt dziesmas vārdi vai atbilde, kurai bija tiem jāseko, varbūt kāzu viesu malām pāri plūstošais prieks, līksmā aizrautība, ar kādu viņi dziedāja, varbūt vienkāršā un mūžsenā divu cilvēku savienība laulībā: lai kas arī būtu viņu uz to pamudinājis, kad sievietes sāka dziedāt, Jēzus palūkojās vispirms uz sievietēm, tad uz līgavu un līgavaini savā priekšā, pacēla rokas un sāka dejot. Ješī dejoja!

Kurp aizgājis miļais tavs, tu. visuskaistākā starp sievām? Kurp novērsies mīļais tavs? — mēs iesim tev līdz to meklēt.

Viena balss, viena vienīga pārgalvīga, jutekliska sievietes balss atsaucās un novadīja dziesmu līdz piepildījumam:

Nokāpis mīļais mans savā dārzā pie smaržu dobēm aplūkot dārzus, sašķīt lilijas.

1

Mīļais ir man, un es esmu viņam tam

kurš lilijās gana.

Un tā tumsā un lāpu gaismā viņi ieradās pie līgavaiņa nama un iegāja iekšā.

Kāzas bija sākušās trešdien. Pēc tam kad līgavainis bija svinīgi apsveicis līgavu jaunajās mājās, viņš Ieveda viņu sava tēva mājas puses lielākajā telpā, kur līgava apsēdās zem grezni izrotāta baldahīna, un desmit viri nesaskanīgā kori svētīja šīs laulības. Tad līgavainis apsēdās galda galā, un dzīres varēja sākties.

Tas notika pirms piecām dienām. Bija pienākusi svētdiena.

Četros stūros nostiprinātais un cieši novilktais krāšņais baldahīns joprojām slējās dzīru telpā. Zem tā joprojām zināmu dienas daļu. kamēr noritēja svinības, sēdēja līgava (lai ari viņa un līgavainis naktis pavadīja kopā, tā ka viņas drānas un izturēšanās kopš trešdienas bija mainījušās). Un viesi joprojām atgriezās līgavaiņa namā, lai atlaistos uz paklājiem, dziedātu, kavētu laiku ar nostāstiem un mīklu minēšanu, mielotos un dzertu daudz vīna. Saskaņā ar tradīciju kāzu svinības ilga septiņas dienas. Saskaņā ar tradīciju katru dienu mielasts noslēdzās ar īpašiem svētības vārdiem līgavainim. Saskaņā ar ieradumu un kāzu viesu vēlmēm dzīres ievilkās līdz vēlam vakaram.

Tāpēc, kaut gan ēdiena netrūka (līgavaiņa tēvs bija nopircis veselu govi), svētdienas vakarā mielasta vidū, kad svētības vārdi līgavainim vēl nebija izskanējuši un visas tirgotavas jau bija slēgtas, izbeidzās vīns.

Vīna trūkums draudēja ar daudz smagākām sekām nekā slāpes. Tas varēja apkaunot visu līgavaiņa ģimeni, jo gods vienmēr svarīgāks par mantu. Mantu tērē, lai saglabātu godu.

Marija par šo kļūmi izdzirdēja, kad sēdēja kopā ar Joannu un citām sievām. Kāds kalps čukstus pavēstīja slikto ziņu un apjautājās, vai Joannas vīra pagrabos neatrastos vajadzīgais daudzums vīna. Joanna atteicās pat apsvērt risinājumu, kas tikai mazāku kaunu aizstātu ar vēl lielāku. Līgavaiņa, nevis līgavas ģimene atbildēja par kāzu mielastu. Visas pārrunas par naudas lietām bija pabeigtas pirms saderināšanās. Nē, Kūza nekādā gadījumā nestieps šurp savu vīnu, jo Kūza neuzzinās, ka kāds kaut ko tādu ir prasījis…

Un, ja Marijai būtu jebkāda teikšana, Kūza neuzzinātu pat to, ka vīns bijis izbeidzies.

Kalpam viņa teica: — Gaidi šeit. Neko nedari. Neej atpakaļ pie galda uzrauga. Nevienam neko nesaki!

Sievietes šādos mielastos neēda kopā ar vīriešiem, tāpēc Marija nolēma izlikties par kalponi. Viņa atrada tukšu vīna kausu un ielēja tajā etiķi. Turēdama rokās vīna kausu, viņa iegāja dzīru telpā un devās turp, kur pusguļus bija atlaidies Jēzus. Viņa nometās uz ceļiem viņam iepretim un pasniedza kausu. Jēzum kauss bija jātur rokās. Kausa dibens nebija plakans, bet gan smails, un viņam nebija turētāja, kur to ielikt.

Marija piemiedza acis un zīmīgi paskatījās uz Jēzu.

—  Tas ir pilns, — viņa čukstēja.

—  To es redzu, — viņš atbildēja.

—  Bet to nevar dzert, — viņa tāpat čukstus turpināja.

—  Kāpēc?

—  Paosti.

Viņš paklausīja un saviebās. — Kausā ir etiķis, — viņš teica.

—  Tāpēc to nevar dzert, — viņa paskaidroja, raudzīdamās viņam acīs.

Jēzus sarauca skaisti izliektās uzacis. Marija savā dēlā mīlēja itin visu. Un itin viss dēlā viņai šķila skaists. — Tad kāpēc, — viņš jautāja, — tu esi man to atnesusi?

—  Es negribēju piesaistīt uzmanību. Bet tev jāzina, ka tas ir viss, kas atlicis no vīna. Skāba susla. Nebaudāma. Vīns, Ješī, ir izdzerts. — Marija, acis nenovērsdama, raudzījās viņā.

Kādu bridi valdīja klusums.

Beidzot Jēzus ievilka elpu un sacīja: — Sieviete, kāpēc man vai tev būtu par to jāraizējas? Mana stunda vēl nav nākusi.

Marija pacēla rāditājpirkstu un paberzēja degunu. Viņa pamāja ar galvu, tad piecēlās un atgriezās otrā istabā.

—  Klausies, — viņa teica kalpam, kurš mīņājās no vienas kājas uz otru. — Tātad: lai ko ari mans dēls liktu tev darīt, dari to.

Tad viņa nostājās pie durvīm un skatījās.

Jēzus domīgi grozīja rokās kausu ar etiķi. Viņa lūpas bija cieši sakniebtas un muskulis vaigā raustījās. Tad viņš salieca ceļgalus un sāka celties kājās.

—  Ej! — Marija pavēlēja kalpam. — Seko viņam!

Jēzus izgāja priekšnamā, caur kuru viesi bija ienākuši dzīru telpā. Tur stāvēja seši akmens ūdenstrauki, kas bija paredzēti šķīstīšanās rituālam. Kalps steidzās viņam pakaļ. Bez uzaicinājuma Jēzum sekoja arī trīs no viņa ceļabiedriem. Marija nopūtās, cik viegli svešinieki iejutās viņa dēla sabiedrībā.

Jēzus kaut ko pateica kalpam, kurš apjucis atgriezās dibenistabā.

—  Ko viņš teica? — Marija taujāja.

—  Pieliet traukus ar ūdeni. — Līdz malām.

—  Jā, un?

—  Kundze, katra trauka tilpums ir kādi divdesmit trīsdesmit galoni.

—  Jā, un?

Sievietes acis dusmās dega tik spoži, ka kalps teciņiem metās cauri sieviešu istabai — un drīz šurp un turp staigāja desmit vīri ar ūdens krūkām.

Visas šīs skraidelēšanas vidū Jēzus Marijai par pārsteigumu ienāca sieviešu istabā.

—  Iztukšo šo te, — viņš teica, sniedzot mātei kausu, ko viņa bija tam iedevusi.

Marija izlēja etiķi bļodā.

—  Izskalo.

Kad kalps beidzot ziņoja, ka akmens trauki ir pilni, Jēzus paņēma tīro kausu un iedeva to kalpam. — Piesmel to, — viņš pavēlēja, — un aiznes galda uzraugam.

Jēzus sekoja kalpam dzīru telpā un atlaidās savā vietā pie galda. Kalps iegāja priekšnamā un atgriezās ar pilošo kausu. Viņš pienesa to galda uzraugam, kurš sēdēja istabas stūri, palocījās un pastiepa to viņam.

Galda uzraugs sarauca pieri. Kalps paraustīja plecus. Galda uzraugs paņēma kausu un iedzēra malku. Tad vēl vienu. Un tad vienā elpas vilcienā iztukšoja visu kausu.

Viņš piecēlās un piegāja klāt līgavainim, kaut ko pačukstēja un iesteidzās dibenistabā. Līgavainis lēnām slējās kājās. Galda uzraugs nepacietīgi māja viņam ar roku.

Varbūt galda uzraugam likās, ka viņš runā klusu, taču satraukumā viņa balss skanēja tik skaļi kā govju ganam: — Kur tu to dabūji? Kur tu to slēpi? Es nekad neesmu dzēris labāku vīnu! Ikviens vispirms liek galdā labo vīnu un, kad viesi ieskurbuši, mazāk vērtīgu. Kāpēc tu labo vīnu esi pataupījis līdz šim?

Tā bija zīme. Un tie, kas Skolotājam sekoja, sāka viņam ticēt.

Bet Marija smējās savā sirdi. Es zināju, ka viņš to izdarīs.

ZĪMES UN BRĪNUMI

Kāzu svinību pēdējās dienas rītā no Kapernaumas ieradās ķēniņa ierēdnis. Šis cilvēks ari kalpoja Hērodam un pazina Kūzu. Tāpēc viņš kopā ar visu vergu, karavīru, klientu, mūļu dzinēju un rakstvežu svītu devās uz Kūzas namu.

—  Kur, — viņš jautāja savam draugam, — ir cilvēks, ko sauc par Jēzu no Nacaretes?

—  Tepat, — Kūza, plati smaidīdams, atbildēja. — Tu, pats to nezinādams, esi nonācis īstajā vietā. Ha, ha! Pravietis laipni piekrita kopā ar māti pārlaist nakti manā mājā.

—  Dievs ir labs!

—  Nāc iekšā. Lai mani kalpi nomazgā tev kājas un atnes ēdienu…

—  Nē! Nē, paldies. Svētīgs uzaicinājums, tik tiešām, bet es gribu tavam viesim ko lūgt, un to nevar atlikt uz vēlāku laiku.

Patiesi, ierēdnis no Kapernaumas izskatījās novārdzis gan no ceļojuma grūtībām, gan bēdām. Viņa acu plakstiņi visu laiku raustījās. Mati bija nesukāti, savēlušies. Bija skaidrs, ka viņš, par spīti nogurumam, turpinājis ceļu ari naktī. Tirdzniecības ceļš no Galilejas jūras, kas gāja garām Kānai uz Ako ostu, bija labā kārtībā, tomēr ierēdnis bija nokausējis karavīrus, kas cejoja kopā ar viņu, lai sargātu no laupītājiem.

Kūza piekrita: — Protams, draugs. Pagaidi šeit. Es tūlīt viņu atvedīšu.

Jēzus gulēja, bet, kā vienmēr, viņa miegs bija trausls. Mātes pieskāriens viņu pamodināja, un viņš vienā mirklī bija modrs.

—  Kāds vīrs no Kapernaumas ļoti grib tevi satikt.

Marija sekoja Jēzum, un Jēzus sekoja Kūzam dārzā, kur ķēniņa ierēdnis nemierīgi soļoja šurpu turpu.

—  Jēzu no Nacaretes! — viņš izsaucās un, par spīti savam augstajam amatam, nokrita uz ceļiem. — Lūdzu, kungs! Ak, lūdzu! Brauc man līdzi uz Kapemaumu. Šo pašu mirkli. Es došu tev ratus un ari braucēju. Es tevi atvedīšu atpakaļ, kad viss būs izdarīts. Tikai brauc līdzi!

Ari Jēzus nesteidzīgi noslīga uz ceļiem, tā ka abi atradās viens otram pretī.

Kūzas uzacis uzkāpa gandrīz līdz matiem. Viņš ar roku aizspieda muti, it kā viņam, redzot šo skatu, kuru katru bridi varētu pasprukt smējiens.

Arī ierēdnis bija apjucis. — Bet, bet — viņš mēģināja iebilst, un viņa acu plakstiņi raustījās vēl stiprāk. — Bet tā taču…

Jēzus, raudzīdamies lūdzējam tieši sejā, teica: — Tu esi izklāstījis man savu risinājumu, ne savu nelaimi. — Viņš abām rokām satvēra vīrieša galvu un ar īkšķiem glaudīja viņa uzacis tik ilgi, līdz acu plakstiņi pārstāja raustīties. — Skaidri un saprotami izstāsti man savu nelaimi, kungs.

Ierēdnis uz bridi aizvēra acis. Kad viņš tās atkal atvēra, viņš spēja izturēt Jēzus skatienu.

—  Manu dēlu moka nāvējošs drudzis. Kad vakar devos prom, ārstiem vairs nebija nekādu cerību. Nevienam vairs nav cerību. Zēna māte, mana sieva Zuzanna, ak kungs, viņa jau sēro par savu bērnu.

Bet es dzirdēju, ka tu esi šeit Kānā, ka tu esi Dieva pravietis, un Dievs uzklausa savus praviešus. Lūdzu! Brauc līdzi! Lūdz, lai Dievs dziedina manu dēlu.

—  Vai redzi? — sacīja Jēzus, joprojām mierinoši glaudīdams vīrietim deniņus. — Tieši to man vajadzēja zināt, ne tavu risinājumu.

Jēzus palūkojās uz ļaudīm, kas bija sapulcējušies apkārt: Kūzu, Joannu, Mariju, dārznieku, diviem kareivjiem no Kapernaumas, vienu no mācek]iem. — Ja jūs zīmes un brīnumus neredzat, jūs neticat.

Jēzus piecēlās. Viņš saņēma vīrieti aiz rokas un palīdzēja ari viņam piecelties. — Nē, — Jēzus teica. — Tavs risinājums ir lieks. Es nebraukšu tev līdzi. Atgriezies mājās. Es apsolu, ka tavs dēls dzīvos.

Lai arī ierēdnis tobrīd bija izspūris un izskatījās necils, Kaper- naumā viņš īstenoja Hēroda Antipas varu: viņš piešķīra tiesības zvejot, apstrādāt zivis, pārvadāt zivis un tirgoties ar tām gandrīz katram starpniekam, strādniekam un tirgotājam visā apvidū.

Viņš ilgu brīdi lūkojās Jēzū kā sastindzis aiz pārsteiguma. Viņš čukstēja: —Tu ne…

Jēzus pasmaidīja un atbildēja: — Man tas nav jādara. Es esmu tas, kuru tu meklē. Tikai es.

Pēkšņi: — Es tev ticu, — vīrietis teica. Viņš paklanījās Kūzam un aizgāja.

CEĻINIEKS

Jēzus bija klejotājs, ce)a gājējs, lai viņš ietu kur iedams. Spieķi rokās, ceļgaliem kulstīdams garos svārkus, viņš nesteidzīgi izstaigāja pat šaurākās takas. Viņš iegriezās katrā ciematiņā un kādu laiku tajā palika. Vienu dienu, divas dienas, piecas dienas, sabatu. Viņš ēda kopā ar ciema iedzīvotājiem, gulēja tur, kur viņam piedāvāja naktsmītni, sarunājās. Mācīja. Dziedināja.

—  Kungs, vai tu dejo?

—  Vai es dejoju? Ja ir iemesls dejot.

—  Sieva stāsta, ka mūsu puisītis šodien esot iesmējies.

—  Tas ir labs iemesls.

—  Jā, un pirms sešām dienām mans puisītis, tas ir, mūsu pirmdzimtais dēls, ja Dievs būs lēmis, tika apgraizīts.

—  Brīnišķīgs iemesls! Kur ņemsim mūziku?

—  Lea! Lea, nāc un padziedi mums! Paplaukšķini! Nodziedi tādu straujāku dziesmu!

Viņš viesojās pie Jaudīm no visdažādākajiem sabiedrības slāņiem: pie algādžiem un viņu saimniekiem; pie nemācīta kalēja un rakstu mācītāja; pie centurioniem, muitniekiem, kazu ganiem; atraitnes, vecas sieviņas, rabi, priestera. Jēzus iegriezās pie ikviena, neņemdams vērā to, cik daudz varas šim cilvēkam piederēja vai nepiederēja. Viņš pret visiem izturējās vienādi. Lielākajā dajā cilvēku Jēzus īpatnējā brīvība raisīja pretrunīgas jūtas: viņš šķita vienlaikus viegli pieejams un pilnīgi neizdibināms. Jo viņš gāja, kurp viņu aicināja, un ātri atrada kopīgu valodu ar ikvienu, bet viņam nepiemita tās iezīmes, pēc kurām vadoties cilvēki cits citu pazīst: viņu nevarēja pieskaitīt ne pie viena sabiedrības slāņa, nevienas kārtas vai amata, nevienas sektas, nevienas partijas, neviena cilvēku tipa, neviena pasaules uzskata. Viņš nekur neiederējās.

Viņš mīlēja nabadzīgos. Viņš skuma kopā ar bezzemniekiem un aplaupītajiem. Viņš spieda nabadzīgo bērnus pie savām krūtīm un skūpstīja viņu netīrās galvas. Viņš ne reizi neapmeklēja Galilejas bagātākās pilsētas Seporu vai Tibēriju. Tomēr viņš vienlīdz saldi gulēja gan ar ziloņkaulu inkrustētā koka gultā, gan uz grīdas paklātos salmos. Un, kaut gan viņš ēda žāvētas dateles kopā ar zemnieku, viņš ēda ari cepeti muitnieka namā. Jeruzālemē bija priesteri, kas izvairījās tuvoties nejūdu mājām, lai viņu kurpju zoles neaptraipītu neapgraizīto spļāvieni uz ietves. Tomēr Jēzus no Nacaretes labprāt pavadīja sabatu kopā ar romiešu karavīriem un Tīras tirgoņiem.

—  Vai dzirdēji: viņš esot runājis ar Rahābu.

—  Rahābu! Ar Rahābu neviens vairs nerunā.

—  Es zinu.

—  Es neļauju bērniem iet garām viņas mājai. Saku, lai viņi iet pa otru ielu.

—  Es zinu. Bet viņš runāja ar viņu, kad tā bija aizlavījusies uz aku pēc ūdens. Dienas vidū, pa pašu karstumu.

—  Runāja ar to vīriešu galētāju?

—  Lūdza viņai padzerties.

—  Padzerties!

—  Vari iedomāties?

—   Nu, tad viņš neko nezināja par lāstu, kas velkas lidzi tai atraitnei: pieci miruši, un viens gaida savu kārtu, ja viņai izdosies piedabūt to nelaimes putnu viņu apprecēt, bet man liekas, ka viņai sāk zust ķēriens.

—  Nē, tur jau ir tas brīnums!

—  Kāds brīnums?

—  Viņš pazina Rahābu. Zināja, cik vīru viņai bijis.

—  Muļķis. Izskatās, ka viņš būs sestais.

—   Nē, nē, tu nesaproti. Brīnums ir tas, ka viņš par Rahābu neko nebija dzirdējis. Nekad agrāk nebija viņu saticis. Vienkārši saskrējās ar viņu pie akas, un viņš izklāstīja viņai visu, ko tā ir darījusi, — vai tagad saproti? Un viņa atskrēja atpakaļ uz pilsētu, galīgi aizmirsusi kaunu, turklāt priecīga! Un es tev saku: Rahābas balss skanēja kā pravietei Mirjamai, kad tā sita bungas un dziedāja jūras malā, pat rabi laidās dejā ielas vidū. Ak, tā Rahāba! Vēl nav pavisam zemē metama. Pat es aizgāju līdz akai, lai satiktu to cilvēku, jo viņa apgalvoja, ka viņš esot Mesija.

—  Mesija? Kā viņu sauc?

—  Jēzus. No Nacaretes.

—  Nu, draudzenīt, tevi ir apmuļķojuši. Vai no Nacaretes jebkad ir nācis kas labs?

Mīklains, neizdibināms, pilnīgi brīvs no pieklājības likumiem — par spīti noslēpumainībai, bet varbūt tieši pateicoties tai — Jēzus modināja cilvēku sirdīs gan mīlestību, gan satraukumu. Māte vēroja Jēzus klātbūtnes ietekmi: kā jaunu zēnu un meiteņu acīs parādās skatiens, ar kādu līgava pirmoreiz uzlūko līgavaini. Tajā bija lasāma negaidīta atskārsme. Tas noticis! Tas. pēc kā es ilgojos! Viņi izstaroja prieku, dzīvīgumu un mērķtiecību. Nākotne! — kas nozīmē cerību. Vai nu Jēzus saskatīja sev veltīto pielūgsmi vai ne, viņš pret jaunajiem ļaudīm izturējās tieši tāpat kā pirms tam — laipni un draudzīgi, sauca katru vārdā, nevienu īpaši neizcēla un zināja viņu slēptākās domas, taču viņu pašu neviens līdz galam neizprata.

Tomēr Marija pamanīja, ka citus viņas dēls satrauca — nē, apdraudēja. Ja Jēzus teica "jā", viņi teica "nē". Ja Jēzus kaut ko apgalvoja, viņi to apsūdzēja tikumības graušanā. Kad reiz sabatā Jēzus kopā ar vairākiem sekotājiem, ejot cauri kviešu laukam, plūca vārpas, ar rokām izberza graudus un tos ēda, šie ļaudis uzskatija, ka viņš pārkāpj aizliegumu sabatā strādāt. Viņi bija tik ļoti sašutuši, it kā Jēzus apdraudētu pašu patiesību. Kādu varu tie piedēvēja viņas dēlam! Tas liecināja, cik spēcīgu iespaidu viņš atstāja sastapto cilvēku sirdīs, dažās iedvešot dzīvību, bet citās bailes.

Garo spieķi kā šķēpu satvēris, Jēzus viegliem un nenogurdināmiem soļiem gāja no viena ciema uz citu. Kad viņš bija ieradies Nacaretē, Marija priecājās, ka viņš, gluži tāpat kā Jāzeps, nēsā sev līdzi ādas maisu ar darbarīkiem. Jēzum aizejot no Kānas, darbarīkus nesa Nātānaēls, taču lietoja tos Jēzus. Un Kapemaumā viņam šie darbarīki bija vajadzīgi.

Daži no jaunajiem ļaudīm, kas apbrīnoja viņas dēlu, pameta dzimtos ciemus un sekoja viņam līdz nākamajam ciemam un tad aiznākamajam. Bet viens vai divi drīz sāka atpalikt. Jo lielāks attālums viņus šķīra no mājām, jo nedrošāki viņi jutās. Pat piecpadsmit jūdžu attālumā no ierastajām vietām pasaule var likties sveša un draudīga.

—  Skolotāj, vai drīkstu tev ko lūgt?

—  Tavs vārds taču nebūs Elīsa, ko?

—  Elīsa? Nē. Es tev pateicu savu vārdu.

—  Jā. jā. Tavs vārds ir Zāle.

—  Nē. Kāpēc tu sauc mani par Zāli?

—  Ko tu gribi man lūgt?

—  Jā, labi. Es gribu tev sekot. Patiesi. Es sekošu tev līdz…

—  Tavs vārds taču nebūs arī Ruta, ko?

—  Skolotāj? Es… es esmu vīrietis. Nevis sieviete.

—  Taisnība. Ļoti jauns vīrietis.

—  Kāpēc tu mani…

—   Klusu. Ko tu gribi man lūgt?

—  Es. Gribu. Es gribu tev sekot. Tikai atļauj man vispirms atvadīties no ģimenes.

Un Jēzus jauneklim sacīja: — Neviens, kas savu roku liek pie arkla un skatās atpakaļ, neder Dieva valstībai.

Pat piecpadsmit sešpadsmit jūdžu attālumā — pēc nepilnas dienas gājuma — pasaule var likties sveša. Cits pēc cita jūsmotāji pagriezās un devās atpakaļ pie savām ģimenēm.

Bet daži i/vēlējās pareizi. Par viņu mājām kļuva ceļš: viņi nemeklēja patvērumu koka un akmens celtnēs, bet gan pie kāda cilvēka. Pie pravieša un skolotāja. Pie Jēzus. Un tos, kuri palika, viņš sauca par mācekļiem. Starp tiem bija Filips. Nātānaēls. Andrejs. Toms, saukts Dvīnis. Un es. Jā, un ari Joanna, Kūzas sieva, nesdama sev līdzi naudu mūsu uzturam un vīra svētību. Patiesību sakot, viņa nāca vīra vietā, jo viņam bija jāpilda pārvaldnieka pienākumi.

Joanna ilgāk nekā pusi sava mūža bija mīlējusi Mariju un vienmēr priecājās būt kopā ar viņu. Bet vispirms kāzās un tad notikumā ar ķēniņa ierēdni no Kapernaumas Joanna Jēzū bija atradusi tik neapstrīdamu piepildījumu un brīvību, ka viņa klātbūtnē jutās kā Sābas valdniece blakus ķēniņam Salamanam. Vienlaikus stingrs un pieļāvīgs, viņas māsas Marijas dēls nebija atkarīgs ne no viena cilvēka, tomēr bija pieejams pilnīgi visiem. Jēzus uzlūkoja un uzklausīja ikvienu. Jo viņš bija izvēlējies kalpošanu.

Turklāt, kad nelielais ceļinieku pulciņš tuvojās Kapemaumai, no mazās piekrastes pilsētas sāka plūst ļaudis, kas taujāja pēc Jēzus no Nacaretes. Kur viņš ir?

Viņi vēlējās paskatīties uz viņu, varbūt pieskarties viņam.

— Viņš izdziedināja Zuzannas zēnu! — viņi runāja. — Nemaz neizejot no Kānas! Drudzis pārgāja, kamēr tēvs vēl bija prom. Un tā ir tīra patiesība! Zēna tēvs apstiprina atkal un atkal: zēns kļuva vesels tieši tajā stundā, kad Jēzus teica, ka viņš ir vesels!

Un Marija, kura priecājās par to, ka Joanna nāk līdzi, — ari viņa ceļoja kopā ar dēlu, kaut gan neuzskatīja sevi par "mācekli". Bērnībā Marija bija mācījusi Jēzu. Viņa bija stāstījusi viņam nostāstus. Mācījusi viņu lūgt. Barojusi viņu ar tīru jūdu pienu. Viņa bija bijusi bērna, zēna, jaunieša vistuvākais cilvēks. Un nu jau pieaugušā Jēzus vistuvākais cilvēks: kaut gan dēla darītie brīnumi sagādāja viņai prieku, tie viņu nepārsteidza. Kurš bija pamudinājis viņu uz kalpošanu? Neviens cits kā Marija. Un jau Kānā viņa zināja, ka ierēdņa dēlu dziedinās viens vārds no Ješī mutes.

Viņa bija apmierināta, ka Jēzus sāka piepildīt savu likteni un viņa bija šo notikumu aculieciniece. Bet dēla izturēšanās, viņa attieksme pret šo brīnumaino sākumu viņu mulsināja. Pretēji viņai Jēzus nebija apmierināts. Šķita, ka viņā nekas nav mainījies: viņš pateicībā nelocīja ceļus Dieva, sava Tēva, priekšā, nerunāja par nākotni un pilnīgi noteikti netīksminājās par savu spēku.

Māte jau sen bija iemācījusies saskatīt un izprast brīžus, kad viņas dēls gremdējās sevī. Un šādos brīžos viņas dēls, viņas Ješī, šķita drīzāk skumjš nekā laimīgs.

GALDNIEKS PILSĒTĀ

—  Stāsts! — Jēzus iesaucās, un telpā iestājās klusums.

—  Sējējs izgāja sēt, — viņš iesāka. Kaut gan Kapernaumā dzīvoja tikai pāris zemnieku, zvejnieki bieži sastapa sējējus apvidū uz rietumiem no pilsētas. Tur viņi iepirka linus tīklu darināšanai un labošanai. Tāpēc, kad Jēzus teica "Sējējs izgāja sēt", klausītāji redzēja maisu, kas karājās zemniekam plecā, redzēja uzarto, irdeno zemi, redzēja sēklu, ko sējējs puslokos kaisīja savā priekšā, un redzēja divus no zemnieka dēliem, kas sekoja viņam pa pēdām, rausdami sēklai virsū zemi.

—  Daļa sēklas krita ceļmalā, —Jēzus turpināja. — Cita akmenājā, kur nav augsnes un mitruma. Vēl cita krita starp ērkšķiem. Bet lielākā daļa sēklas krita labā augsnē. Kas notika ar sēklu?

Jēzus bija uzaudzis starp zemniekiem. Viņa tēvs bija kalis un labojis viņiem arklus. Viņa draugi bija kaplējuši laukus un audzējuši vairāk miežu nekā kviešu, līdz Sepora pieprasīja vairāk kviešu nekā miežu. Jēzus ietērpa savas domas tēlos, kas bija aizgūti no zemes un laikapstākļiem, visa, kas zaļoja, un zeltainajiem graudiem, kurus samala, lai iegūtu maizi.

Tobrīd viņš sēdēja telpā, ko sabatā izmantoja par sinagogu. Bija tieši sabats. Un ļaudis, kas sēdēja viņam priekšā, Jēzus ticības sev aizrauti, tvēra katru viņa vārdu. Kas nolika ar sēklu?

—  Pirmā iznīka sēkla ceļmalā. Līdz vakaram salaidās putni un to apēda. Visu līdz pēdējam graudam.

Sēkla akmenājā nodzīvoja ilgāk, bet tās mūžs bija īss un ātri beidzās. Jo seklajā augsnē tā tūdaļ uzdīga, bet tai nebija, kur dzīt saknes, un, kad saules karstums sakarsēja akmeņus, kvieši nokalta, iekams sariesās vārpas. *

Sēkla starp ērkšķiem uzdīga un sariesa vārpas, bet augdama izstīdzēja. Jā, un reizē ar kviešiem auga ari ērkšķi, kas izsūca mitrumu un tos nomāca, tā ka graudi vārpās neienācās.

Bet sēkla, kas bija kritusi labā zemē, deva augļus: cita simtkārtīgus, cita sešdesmitkārtīgus, cita trisdesmitkārtīgus. Kam ausis dzirdēt, —Jēzus noslēgumā izsaucās, — tas lai dzird!

Te pēkšņi, it kā saņēmis sitienu pa pakausi, telpai cauri izlidoja kāds virs un visā garumā izstiepās uz klona grīdas. Viņa augums briesmīgi raustījās, taču viņš nemēģināja piecelties kājās.

—  Ā-ā-ā, — vīrs ņurdēja, tik cieši iespiezdams žokļus noblietētajā zemē, it kā grasītos to grauzt. — Kas mums! — viņš kauca. — Kas mums ar tevi, tu! Jēzu no Nacaretes!

Draudze sēdēja kā sastingusi. Bija skaidrs, ka viņi šo cilvēku pazīst, bet neviens nesteidzās viņam palīgā. Līdz šim brīdim viņš bija klausījies Jēzu tikpat mierīgi un uzmanīgi kā visi pārējie.

—   Jēzu no Nacaretes! Vai tu esi nācis mūs nomaitāt? — vīrs kauca. Viņa siekalas pilēja zemē, mute bija piedzīta netīrumiem un no nāsīm sūcās asinis.

Jēzus bezbailīgi vēroja trako.

Locīdamies kā čūska, vīrs izslēja galvu un ķermeņa augšdaļu virs zemes un naidā zvērojošām acīm lūkojās Jēzū.

—  Es zinu, kas tu esi! Es zinu! Es zinu, kas tu esi… — Viņa mute bija notraipīta putekļiem, kas bija sajaukušies ar siekalām. — Dieva Svētais!…

—  Apklusti, — Jēzus mierīgā balsī teica. — Nešķīstais gars, izej no šī cilvēka.

Vīrietis atsprāga atpakaļ no Jēzus. Viņa mugura izliecās, viņš ar pakausi atsitās pret zemi, un viņu sāka kratīt stipri drebuļi, tad ar ilgu un skaļu nopūtu nabaga vīrs saļima un vairs nekustējās.

Jēzus piecēlās un piegāja viņam klāt. Viņš nometās ceļos un ar apģērba stērbeli noslaucīja viņam no sejas netīrās siekalas.

Skatītāji saviļņojās. — Kas tas par vārdu! Kas par spēku! — ļaudis cits citam sacīja. — Šis… šis pravietis pavēl nešķīstiem gariem, un tie viņam paklausa! Vai redzējāt, kā ļaunais gars izgāja no Hūbena kā dūmi?

—   Brīnums, īsts brīnums! — Kāds liela auguma vīrs izspraucās cauri satrauktajam pūlim. — Es nekad neesmu redzējis ko brīnumaināku. — Smagnējais vīrs ar strupajiem pirkstiem nostājās blakus Jēzum, kas joprojām stāvēja uz ceļiem un, galvu šūpodams, palūkojās lejup. — Tevī, kungs, ir kaut kas tāds, — viņš teica, rādīdams uz Jēzu. — Kaut kas… es nezinu. Bet man tev jāpasaka. — Viņš runāja it kā sapnī: — Kaut kas. Tik. Tīrs.

Lielais vīrs atguvās un sakustējās. — Ha, ha! Ko es tur zinu, pareizi? Ha, ha! Labi? Kas man jādara? Tūlīt, — viņš nobēra. Viņš iepleta garās kājas, noliecās un, iekams Jēzus paspēja bilst kaut vārdu, pacēla mazo Rūbenu no grīdas.

—   Uz kurieni man viņu nest? Varbūt uz manu māju? — Bija skaidrs, ka viņš vēršas pie Jēzus un ir gatavs paklausīt skolotāja norādījumiem. Taču viņam atbildēja kāds cits.

—  Beidz siekaloties un liec mani zemē, aunapiere tāds!

Mazais Rūbens. Viņš nemaz nebija tik smagi cietis, kā likās.

—  Tiešām? — lielais vīrs pārjautāja. — Vai neesi sastiepis kādu muskuli? Kaut kur nav iemeties krampis?

Rūbens sāka spārdīties un vicināt rokas. — Nē, man nekas nekaiš!

—  Zini, ja ļaunais gars svaidītu kā salmiņu mani, es gan būtu kaut ko sastiepis.

Rūbens iebrēcās: — Sīmani, nespied tik stipri!

Un Sīmanis nolika viņu zemē tieši uz sēžamvietas. Rūbens pielēca kājās, berzēdams sānus. — Ļaunais gars manī, lempis man blakus. Un zilumus es dabūju no lempja!

Sīmanis piemiedza ar aci. — Bet es vienalga tev patīku, ko? — Plati smaidīdams, viņš iebikstīja Rūbenam sānos. — Saki skolotājam, ka es tev patīku.

Rūbens, kurš tiešām bija maza auguma, nespēja turēties pretī. Sī- maņa ķircināšanās viņu apbūra. Jēzum viņš teica: — Jā. Sīmanis nav nemaz tik slikts, ja viņu labi pazīst.

—  Ha, ha, ha! — Sīmanis noducināja. Viņš abām rokām satvēra Rūbenu un nobučoja sīko vīru uz pieres.

—  Siekalas, — Rūbens norūca, berzējot pieri, un devās savās gaitās.

—  Tā, — Sīmanis uzrunāja Jēzu, — vai negribi paciemoties manā mājā?

Sīmaņa uzaicinājumam, kaut gan tas tika izteikts jautrā balsī, bija daudz nopietnāki iemesli nekā parasta viesmīlība.

Istabiņā bez logiem kastei līdzīgā gultā gulēja Sīmaņa sievasmāte. Ar zivju eļļu pildīta lampa apgaismoja viņas seju: puspavērtās acis, lipīgiem sviedriem klāto ādu, atplesto muti, sausās un saplaisājušās lūpas.

Kamēr Jēzus stāvēja pie sievietes gultas, Sīmanis kavējās uz istabas sliekšņa. Jēzus ilgi lūkojās sievietes neredzīgajās acīs. Šis dziedinātājs nesteidzās. Likās, ka viņa pacietība ir neizmērojama.

Kaut kas. Tik. Tīrs.

Lampas gaisma no lejas apspīdēja Jēzus seju, izceldama vaigu kaulus, nāsis, acu dobumus.

Sīmanis pēkšņi saprata, kas viņu sinagogā bija tā aizrāvis un pārsteidzis, — šis skolotājs, šis dziedinātājs ar skatienu it kā uzņēma sevī slimnieka sāpes.

Jēzus klusu nomurmināja: — Stiprā namu noposta par viņu stiprāks. — Un tad pavēlēja: — Slimība, atstājies.

Sievietes plakstiņi ietrīcējās un mute aizvērās. Viņa ievilka dziļu, drebošu elpu un nošķaudījās. Mitrais, skaļais — Apčī! — uzrāva viņu sēdus. Un viņa bija vesela.

Jēzus pastiepa viņai roku. Sīmaņa sievasmāte to satvēra un piecēlās. Tad — it kā viņa būtu ienākusi istabā tikai izšņaukt degunu — viņa izgāja no istabas un sāka apkalpot viesus.

— Sīmani, — viņa, ejot garām, noteica, — kas tev noticis? Tu slikti izskaties.

Tās pašas dienas vakarā ielas un celiņi ap Sīmaņa māju bija kā piebāzti ļaudīm. Ziņa bija izplatījusies pa visu pilsētiņu un tuvējo apkārtni. Draugi veda draugus, kas bija slimi vai nespēja paiet: vecāki veda savainojušos bērnus: kropli atnāca paši: aklie sekoja cilvēku balsu murdoņai…

Un Jēzus drošiem soliem staigāja viņu vidū, uzlikdams rokas vienam vai otram, un viņa pieskāriens dažiem lika raudāt, bet citiem iekliegties.

Viņi bija, ak Dievs, — viņi bija dziedināti.

Arī (aunie gari daudzus atstāja, kliegdami: — Tu esi Dieva Dēls!

Bet Jēzus ļaunos garus apsauca: — Bīstieties manu dusmu un klusējiet! Es pavēlu jums apklust uz mīīžīgiem laikiem! —jo tie, tāpat kā Sātans, zināja, ka viņš ir Kristus.

Jēzus nonesa savus darbarīkus lejā pie ezera. Tur viņš aptēsa un no jauna nostiprināja mastu divdesmit sešas pēdas garai zvejas laivai: kādai citai ielika jaunus airsolus: viņš salaboja duļļus un stūres gro- zīkļus — un zvejnieki priecājās, ka pilsētā ieradies galdnieks.

SEKOJIET

—  Svētīgi garā nabagie, — Jēzus sauca skaidrā, skanīgā balsī, — jo tiem pieder Debesu valstība!

Svētīgi tie, kam bēdas, jo tie tiks iepriecināti!

Ja valdīja bezvējš un ari |aužu pūli bija norimuši, skolotāja balss tik skaidri atlidoja no kalna ielejā, ka varēja dzirdēt katru vārdu, un katrs vārds arī tika sadzirdēts.

—  Svētīgi lēnprātīgie, — Jēzus mācīja, —jo tie iemantos zemi.

Svētīgi izsalkušie un izslāpušie pēc taisnības, jo tie tiks paēdināti.

Viņš mēdza sēdēt uz lilijām, mirtēm, kapcrkrūmiem un pienenēm

noauguša klints izciļņa. Tīrajās, zilajās debesīs lidoja putni, viņam blakus sēdēja mācekļi, pilsētnieki, svētceļnieki, svešinieki, veselas ģimenes bija sapulcējušās dabas veidotajā amfiteātri kalna pakājē, un visi klausītāji jutās pagodināti, it kā šis neparastais un slavenais rabi pats būtu katru no viņiem aicinājis.

—  Svētīgi žēlsirdīgie, jo tie dabūs žēlastību.

Svētīgi sirdsšķīstie, jo tie Dievu redzēs.

Svētīgi miera nesēji, jo tie tiks saukti par Dieva bērniem.

Svētīgi taisnības dēļ vajātie, jo tiem pieder Debesu valstība.

Svētīgi jūs esat, —Jēzus paaugstina balsi, —ja jūs lamā un vajā un ar meliem pārjums runā visu ļaunu manis dēļ. Esiet priecīgi un līksmi, jo jūsu alga ir liela debesīs, jo tā tie vajājuši praviešus, kas pirms jums jau bija.

Jēzus mācīja ļaudis piekrastē, kur zivis apkaisīja ar sāli, lai tās nebojātos, un sūtīja pārdot uz pašu Romu.

—  Jūs esat zemes sāls; bet, ja sāls nederīgs, ar ko tad sālīs? Tas neder vairs nekam, kā vien ārā izmetams un ļaudim saminams.

Jūs esat pasaules gaišums; pilsēta, kas stāv kalnā, nevar būt apslēpta. — Varbūt viņš atcerējās Nacareti uz augstās kalna kores. Varbūt viņš atcerējās Jeruzālemi.

—  Sveci iededzinājis, neviens to neliek zem pūra, bet lukturi; tad tā spīd visiem, kas ir namā. Tāpat lai jūsu gaisma spīd ļaužu priekšā, ka tie ierauga jūsu labos darbus un godā jūsu Tēvu, kas ir debesīs.

Nopļautajos laukos; plašajā līdzenumā, pakāpies uzkalniņā; vakaros uz jumtiem, kur cilvēki atpūtās no dienas svelmes, Jēzus mācīja:

—  Jūs esat dzirdējuši, ka ir sacīts: aci pret aci un zobu pret zobu. Bet es jums saku: jums nebūs pretim stāvēt ļaunajam; bet, kas tev sit labajā vaigā, tam pagriez ari otru. Un, kas ar tevi grib tiesāties un ņemt tavus svārkus, tam atdod ari apmetni. Un, kas tevi spiež iet vienu jūdzi, ar to paej divas. Dod tam, kas tevi lūdz, un neatsakies, ja kas no tevis grib aizņemties.

Jūs esat dzirdējuši, ka ir sacīts: tev būs savu tuvāko mīlēt un savu ienaidnieku ienīst. Bet es jums saku: mīliet savus ienaidniekus un lūdziet Dievu par tiem, kas jūs vajā, ka jūs topat sava Debesu Tēva bērni, jo Viņš liek savai saulei uzlēkt pār Jauniem un labiem un liek lietum līt pār taisniem un netaisniem. Jo, ja jūs tos mīlat, kas jūs mīl, kāda alga jums nākas? Vai muitnieki nedara tāpat? Un, kad jūs sveicināt tikai savus brāļus, ko sevišķu jūs darāt? Vai muitnieki nedara tāpat? Tāpēc esiet pilnīgi, kā jūsu Debesu Tēvs ir pilnīgs.

Kādu ritu Jēzus mācīja netālu no Kapernaumas Galilejas jūras krastā, stāvot ar muguru pret ūdeni. Jo ilgāk viņš mācīja, jo vairāk ļaužu sapulcējās, līdz tie, kuri stāvēja tālāk no krasta, sāka spiesties uz priekšu, lai sadzirdētu viņa vārdus. Cilvēki, kas atradās tuvāk Jēzum, ari tika grūsti uz priekšu, un drīz likās, ka pašam mācītājam būs jābrien ūdenī.

Nelielu gabaliņu tālāk uz ziemeļiem pie krasta bija noenkurojušās divas laivas. Četri zvejnieki skaloja tīklus, un viens no viņiem bija milzīgs vīrs, kura vēders bija tik liels kā baļļa un rokas resnas kā masti.

—  Sīmani! — Jēzus uzsauca.

Vīrs salēcās un piebikstīja ar pirkstu sev pie krūtīm. — Ko? Es, vai?

—  Tu, Sīmani, Jāņa dēls! Airē šurp savu laivu. Paņem mani laivā, tad atiries no krasta un turi laivu uz vietas.

Sīmanis sacēla veselu šļakatu mākoni. Sīmanis kā leviatāns priecīgi traucās pa ūdens virsmu. Pēc īsa brīža Jēzus sēdēja laivas pakaļgalā, pagriezies pret krastu, turpretī zvejnieks turēja rokās plati ieplestos airus, nolaizdams tos ūdenī ikreiz, kad laiva sazvārojās uz vienu vai otru pusi.

Jēzus cilvēkiem krastā sauca: — Nekrājiet sev mantas virs zemes, kur kodes un rūsa tās maitā un kur zagļi rok un zog. Bet krājiet sev mantas debesīs, kur ne kodes, ne rūsa tās nemaitā un kur zagļi nerok un nezog. Jo, kur ir tava manta, tur būs ari tava sirds.

Nezūdieties savas dzīvības dēļ, ko ēdīsit un ko dzersit, ne ari savas miesas dēļ, ar ko ģērbsities. Vai dzīvība nav labāka nekā barība? Un vai miesa nav labāka nekā drēbes? Skatieties uz putniem gaisā: ne tie sēj, ne tie pļauj, ne tie sakrāj šķūņos, un jūsu Debesu Tēvs tos baro. Vai tad jūs neesat daudz labāki kā viņi? Kurš jūsu starpā var ar zūdī- šanos savam mūžam pielikt kaut vienu olekti? Un kāpēc jūs zūdāties apģērba dēj? Mācieties no puķēm laukā, kā tās aug: ne tās strādā, ne tās vērpj, tomēr es jums saku: ir Salamans visā savā godībā nav bijis apģērbts kā viena no tām. Ja tad Dievs zāli laukā, kas šodien stāv un rīt tiek iemesta krāsnī, tā ģērbj, vai tad ne daudz vairāk jūs, jūs mazticīgie? Tāpēc jums nebūs zūdīties un sacīt: ko dzersim, vai: ar ko ģērbsimies? Jo pēc visa tā pagāni dzenas; jo jūsu Debesu Tēvs zina, ka jums visa tā vajag. Bet dzenieties papriekš pēc Dieva valstības un pēc Viņa taisnības, tad jums visas šīs lietas taps piemestas.

Beidzis mācīt, Jēzus pagriezās pret savu laivinieku un kādu bridi vērīgi lūkojās viņā. Sākumā Sīmanis smaidīja. Tad viņš noklepojās un piesarka. — Kas ir?

— Labi, Sīmani, —Jēzus noteica. — Braucam pakaj tavam brālim un tīkliem. Es gribu, lai tu iebrauc dzijumā, izmet tīklus un noķer kādu zivi.

Sīmanis samirkšķināja acis. Tad viņš iesmējās. — Ha ha! Tu taču joko, vai ne? Tu taču nekad nekļūdies, ko? Ha ha! Mēs zvejojām visu nakti. Neko nenoķērām. Ja…

—  Es nejokoju, Sīmani. — Jēzus viņu pārtrauca.

Sīmanis vēlreiz samirkšķināja acis. — Ē-ē-ē. Jā. Eh, labi! Protams, protams! — Viņš satvēra airus un atlieca atpakaj augumu. — Tikai pasaki, kas man jādara, un lieta darīta, — viņš noducināja. — Tas ari viss, ko?

Kamēr Sīmanis airēja apkārt akmens molam, ļaudis izklīda. Andrejs, pamanījis viņus tuvojamies, piecēlās un pasmaidīja.

Brāļi neuzvilka buru. Andrejs un Sīmanis reizē cilāja garos airus, dzīdami laivu pāri gludajai ūdens virsmai. Jēzus aizvērtiem plakstiem sēdēja priekšgalā, izjuzdams laiku, izgaršodams jūru.

Sīmaņa izraudzītajā vietā Andrejs sāka laist tiklu līni ar pludiņiem un atsvariem. Sīmanis airēja lēnām, lai nesamudžinātu līni. Parasti pagāja apmēram stunda, līdz visi tikli bija iemesti, — un tad zvejnieks gaidīja visu nakti, lai tajos iepeld zivis. Visu nakti, jo dienā zivis tīklus redzēja un peldēja tiem apkārt.

Bet šī nebija parasta zveja.

Pēc piecpadsmit minūtēm, kad ūdenī bija tikai ceturtā daļa tīklu, līne cieši nostiepās. Andrejs iekliedzās aiz pārsteiguma un aptina līnes galu ap margapmalē iedzītu kāsi. Laiva, ko line turēja uz vietas, sagriezās un sāka šūpoties. Laiva sasvērās uz sāniem, un brāļi sāka satraukti sarunāties.

—  Sīmani!

—  Kas no …?

—  Sīmani, tīkli!

—  Vai mēs esam aiz kaut kā aizķērušies?

—  Tīkli — tie ir pilni!

—  Ar ko pilni?

—  Ar ziviml

—  Jau?

—  Nāc palīgā! Es nevaru — es nevaru ievilkt tos laivā. Tīkli tūlīt plīsīs!

Sīmanis negaidīti veikli nostājās blakus Andrejam, pataustīja līni un saprata, cik milzīgs svars ir lomam zem laivas.

—  Ho! Jēkab! E-hē, e-hē, Jāni! — viņš kliedza. — Brauciet šurp, cik ātri vien varat!

Viņš apsviedās apkārt un palūkojās uz Jēzu laivas priekšgalā: Jēzu, kas pievērtām acīm joprojām tvēra vēju un saules gaismu un pat nepagriezās uz satraukto zvejnieku pusi.

Kopš šī brīža Sīmanis ar tīkliem un laivu darbojās klusā izmisumā, un viņa sejā iegūla nemiers. Jēkabs un Jānis piebrauca tuvāk otrā laivā, satvēra tīkla lines tālāko galu un vilka to laivā, kamēr Andrejs un Sīmanis vilka savējo. Abas laivas iegrima dziļi ūdenī zem zivju svara, kas bija ieķērušās tīklos.

Te pēkšņi Sīmanis nometa lini, pārrāpās pāri airsoliem tuvāk Jēzum un nometās uz ceļiem.

Jēzus pagriezās.

—  Lūdzu, Kungs, lūdzu, — Sīmanis vaimanāja.

Jēzus sarauca uzacis.

Un Sīmanis izsaucās neviltotās ciešanās: — Aizej no manis. Es nedrīkstētu uz tevi pat paskatīties! Ak Kungs! Es esmu tikai grēcīgs cilvēks!

Pārējie zvejnieki, kas stāvēja līdz ceļiem zivīs, Sīmaņa sauciena izbiedēti, apgriezās. Visi trīs pārtrauca darbu un lūkojās uz Jēzu, ko viņu draugs bija nosaucis par "Kungu".

Un Jēzus savukārt citu pēc cita uzlūkoja Andreju, Jēkabu un Jāni.

Tad viņš uzlika plaukstu Sīmanim uz kakla. — Klusu, nebīsties, — viņš, skaidri izrunādams katru vārdu, teica. — Sekojiet man. Es darīšu jūs par dvēseļu zvejniekiem.

Kad laivas atkal piestāja krastā, visi četri tieši tā arī izdarīja. Viņi atstāja savus tēvus, tīklus, amatu, mājas un sekoja Jēzum. Un Sīmanis apkampa katru savas jaunās ģimenes locekli tik stipri, ka Marijai aizrāvās elpa un uz sāniem palika zilumi.

ATKAL MĀJUP — VIENA PATI

Bija brīži, kad, lūkodamās savā dēlā, Marija izjuta to mieru, ko Dievs ielicis radības vismaigākajās krāsās: jūras, labības un debesu zilajos, akvamarīna un gaiši zaļajos toņos.

Nāciet šurp pie manis visi. kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, es jūs gribu atvieglināt.

Tas, kā viņš uzlūkoja katru cilvēku atsevišķi, pat mācot ļaužu pūļus, viņas acīs padarīja visu pasauli devīgu un iejūtīgu. Tas, kā viņš gāja cauri šiem ļaužu pūļiem — aizskardams, lai dziedinātu, aizskardams, lai pacilātu un iedrošinātu, pats pieņemdams tūkstošiem roku pieskārienu —, vienmēr apvienoja citādi sašķelto tautu. Viņš kļuva par plašā lokā izkaisīto ciemu un lauku, klinšu, upju un pakalnu asi. Viņas dzīves asi. Visuma asi.

—  Kungs, ja tu gribi, — lūdzas kāds spitālības izkropļots vīrs, — tu vari mani šķīstīt. — Un Jēzus, kuru acīm redzami aizkustinājis vīra stāvoklis, aizskar viņu un saka: — Es gribu, topi šķīsts.

Viss viņā Marijai šķita skaists: viegli sakniebtās lūpas, it kā viņš grimtu domās, gludā piere, rūsganās skropstas un divi zvaigznēm līdzīgie vasarraibumi uz augšējiem plakstiem, kas iededza viņa acīs debesu spožumu, taču tas, ko māte redzēja, nepārspēja skaistumā viņa aso, laipno un spējīgo prātu.

—  Kungs, tas stāsts! — Sīmanis atzinās. — Par sēklu un sējēju. Es to nesapratu.

—  Tu nesaproti šo līdzību? Kā gan tu sapratīsi pārējās līdzības?

Sīmani, sējējs sēj vārdu. Un cietajai zemei ceļmalā līdzinās tie. kuri

dzird vārdu un nesaprot: tad nāk ļaunais un paņem vārdus, kas varētu iesēties viņu sirdīs. Un akmenājam līdzinās tie. kuri vārdu dzird un tūdaļ to ar prieku uzņem: bet viņiem nav sakņu sevī, tāpēc, kad sākas bēdas vai vajāšana vārda dē\, vārds nokalst, un viņi atkrīt. Un ērkšķiem aizaugušai zemei līdzinās tie. kuros vārds iesakņojas un aug, bet šīs pasaules nelaimes, bagātības vilinājums un dzīšanās pēc pasaulīgām lietām nomāc vārdu, un tas nedod augļus. Bet labai augsnei līdzinās tie, kuri vārdu dzird un pieņem un dod augļus: cits simtkārtīgus, cits sešdesmit kārtīgus un cits trīsdesmitkārtīgus.

Viņiem ceļojot no viena Galilejas ciemata uz citu, Marijas rūpes par dēlu neatslāba. Mātes dvēsele pārtika no dēla klātbūtnes un sildījās tajā kā saules gaismā. Dēls bija viņas veselība, viņas dzīves jēga un saturs.

Tāpēc brīžos, kad Jēzus seja bija bāla aiz noguruma, Marija nespēja valdīt dusmas.

— Lieciet viņu mierā! — viņa rājās uz mācekļiem, kad tie mācās viņam virsū līdz vēlam vakaram. — Viņam jāizguļas! Ja jūs viņu mīlat, ejiet prom — tūlīt!

Bet Jēzus tā vietā, lai pateiktos viņai par gādību vai atbalstītu, nosodoši paraudzījās uz viņu un rāmi norāja: — Sieva.

Ak! Ko gan viņa varēja tur darīt? Galu galā viņa bija Jēzus māte. Dievs bija viņai uzticējis savu dēlu. Viņa nevarēja un negribēja nepildīt savus pienākumus.

Tāpēc, pamanījusi, ka Jēzus skatiens pēc dienām ilgas kalpošanas kļūst stiklains, viņa pavilka sāņus Sīmani un lūdza, lai viņš pierunā pārējos uz brīdi atkāpties no Jēzus. Tāpat viņa iesaistīja Joannu un Zuzannu (kura arī bija viņiem piebiedrojusies) nodomā, kura mērķis bija vakaros tik labi pamielot mācekļus, ka viņus ātri pieveica snauda.

Katru reizi, kad mācekļi bija aizmiguši, Jēzus piecēlās un atstāja savus ceļabiedrus. Viņš vienatnē aizgāja kalnos un atgriezās tikai rītausmā. Un Marija slepus smaidīja. Viņa apsveica sevi ar to, ka mātes viltība guvusi virsroku. Tikai vēlāk viņa atklāja, ka Jēzus vienatnē pavadītajās stundās nekad negulēja. Viņš lūdza Dievu.

Kādā vēlā pēcpusdienā pēc īpaši nemierīgas dienas starp slimajiem, trakajiem un ubagiem Marija pamanīja trīs vīrus no Pērējas lavāmies — kopā ar Andreju! — uz Jēzus pusi, acīmredzot lai viņu uzrunātu. Andrejam vajadzētu kaunēties! Un šie trīs bija diezgan ilgi skatījušies, lai saprastu, cik nogurdinošam jābūt tādam darbam. Jēzus tikko kā bija atlaidies uz svārkiem un aizlicis acīm priekšā elkoni, varbūt gribēdams pagulēt!

Marija satvēra brunču malu un metās uz priekšu.

—  Andrej! — viņa iesaucās. — Andrej, pagaidi! Ļauj man — ē — ļauj man sameklēt taviem viesiem kaut ko ēdamu. Vai jūs neesat izsalkuši? Vai jūs negribētu…

—  Sieva, rimsties!

Jēzus. Viņš bija piecēlies kājās. Viņas sirds sažņaudzās, un pēkšņi viņai gribējās raudāt. Rimsties? Viņš bija teicis "rimsties"? Kāpēc gan viņš runāja ar savu māti tik salti, it kā viņa būtu svešiniece?

Marija apsēdās zemē, kur bija stāvējusi, un pārvilka galvai pāri kapuci.

Viens no vīriem no Pērējas teica: — Jānis Kristītājs mūs sūtījis pie tevis. Pat cietumā viņš dzirdējis par taviem brīnumdarbiem. Viņš domā, ka viņam vairs nav atlicis daudz laika, tāpēc viņš grib zināt: vai tu esi tas, kuram jānāk, jeb vai mums citu gaidīt?

Jēzus atbildēja viņiem: — Ejiet un pastāstiet Dieva vīram, ko esat redzējuši: aklie redz, tizlie iet, spitālīgie top šķīsti, kurlie dzird, mirušie ceļas augšām, nabagiem sludina prieka vēsti.

—  Un svētīgs ir, —Jēzus nobeidza, — kas pie manis neapgrēcinājas.

Uz bridi iestājās klusums, tad dažādas balsis sāka teikt ardievas.

Marija nolaida kapuci. Andrejs atvadoties apkampās ar vīriem. Brālēna Jāņa mācekli. Protams. Viņi apgriezās un devās prom.

Jēzus tūlīt pacēla balsi, un Marija atkal paslēpa seju. Viņa balsī skanēja dusmas, kuru iemeslu viņa īsti nesaprata, bet, spriežot pēc tā, ka viņš runāja skaji, klausītāju bija daudz vairāk nekā viņa viena pati.

—   Vai te ir kāds, kurš nosoda Jāņa jautājumu? Ir? Ko jūs esat izgājuši tuksnesī skatīt? Niedri, ko vējš šurpu turpu loka? Vai kādu cilvēku mīkstās drēbēs? Tie, kuri mīkstas drēbes valkā, ir ķēniņu namos! Jeb ko gājāt redzēt? Vai pravieti? Es jums saku: vairāk nekā pravieti! Ja vien būsiet ar mieru atzīt, šis ir tas, par ko rakstīts: redzi. Es sūtu Savu eņģeli tavā priekšā, lai tas sataisa tev ceļu. Es jums saku: no visiem, kās dzimuši no sievām, neviens nav lielāks par Jāni!

Jēzus uz bridi apklusa. Kad viņš atkal ierunājās, dusmas bija pagaisušas, un Marija minēja, ko viņš teiks tālāk, vai noslēguma vārdi nedziedinās viņas aizvainojumu. Viņš sacīja: — Bet vismazākais Dieva valstībā ir lielāks par Jāni.

Marija izdzirda savas slavas dziesmas atbalsis, ko viņa pirms trīsdesmit gadiem bija dziedājusi lielā pacilātībā. Viņš ir uzlūkojis savas kalpones zemibu, un Lielas lietas ir pie manis darījis Varenais.

Marijai šķita, ka Jēzus bija teicis: "Bet vismazākā Dieva valstībā ir lielāka par Jāni."

Viņa. Marija.

Vai tā varēja būt?

Nākamajā dienā Jēzus mācīja kādā visai lielā mājā, istabā, kas spēja uzņemt divdesmit piecus cilvēkus, kaut gan viņiem nācās saspiesties cieši kopā. Pagalms arī bija pilns cilvēkiem, un ļaudis drūzmējās pat pie mājas sienām, klausīdamies pie mazajiem lodziņiem. Daži klausītāji, skolnieki un skolotāji — farizeji, bija ieradušies no pašas Jeruzālemes.

Lielākā daļa mācekļu bija atradusi sev vietu mājas iekšienē. Joanna pazina saimnieku. Viņa ari bija iekšā.

Marija stāvēja ārpusē. Dēla balss sasniedza viņu kā klusa, neskaidra mūzika, taču tās plūdums nomierināja.

Gandrīz pēc divām stundām viņa pacēla acis un ieraudzīja trīs vīriešus un sievieti nesam piekto cilvēku, kas gulēja uz divām kārtīm nostiprinātā, cietā gultā. Viņi bezpalīdzīgi skatījās uz māju un acīmredzot nesaprata, ko iesākt. Viņu sejas bija skumjas.

Sieviete ievēroja Mariju.

—  Mans dēls, — viņa paskaidroja, noglaudīdama saliekto stāvu uz nestuvēm. — Viņu ķērusi trieka. Mēs domājām, ka Jēzus no Nacaretes varētu viņu izdziedināt, bet… — viņa pamāja uz pūļa pusi, kas ielenca māju, — mēs nevaram tikt iekšā, lai viņu satiktu.

—  Un mans dēls, — Marija iesāka, — ir tur iekšā. — Kā šī māte mīlēja savu nabaga slimības sakropļoto bērnu! Ha! Marijā pēkšņi pamodās stipra kopības apziņa ar šo sievieti, kura arī bija māte un mīlēja savu bērnu. Viņa nolēma rīkoties. — Nāciet, — viņa aicināja, — sekojiet man.

Marija aizveda viņus uz mājas ielas pusi, kur kāpnes veda uz jumtu.

—  Es zinu, kā mājas iekšienē izkārtotas istabas. Uznesiet nabaga zēnu uz jumta. Es parādīšu jums tieši to vietu, zem kuras stāv Jēzus. Jums ir divas stingras kārtis. Caursitiet ar tām apmetumu. Izplēsiet ārā žagarus, mālu un salmus. Izlauziet lielu caurumu un nolaidiet savu dēlu mana dēla priekšā. Viņš to izdziedinās. Un lūdzu: kad jūsu zēns atkal piecelsies kājās, pasakiet Jēzum, ka viņu ārā gaida māte. Ka viņa grib ar viņu runāt.

Varbūt, ja kāds cits lūgs manā vietā…?

Kad vīri sāka lauzt jumtu, Marija steigšus metās atpakaļ pie sētas durvīm. Viņa ierāva galvu plecos un spītīgā apņēmībā izlauza sev ceļu līdz tās istabas durvīm, kurā Jēzus mācīja.

Viņa redzēja, kā griestos parādās plaisas un apmetuma gabali cits pēc cita krīt zemē, liekot krietnajiem ļaudīm bailēs atrauties atpakaļ.

Viņa vēroja, kā ļaudis snaiksta kaklus un lejā ar virvēm nolaiž nestuves un kā Jēzus, priecīgi smaidīdams, paliek viens pats stāvam tukšajā istabā.

Hu-hū! Skat, kā atraitne sasmīdinājusi savu dēlu!

—  Turi drošu prātu, dēls, — Jēzus triekas ķertajam zēnam teica,

—  tavi grēki tev piedoti.

Pēkšņi: — Ko? — viens no cilvēkiem, kas stāvēja priekšā Marijai, nočukstēja. — Ko viņš teica?

Otrs: — Ka jaunā cilvēka grēki ir piedoti.

—  Tā ir zaimošana! Grēkus var piedot vienīgi Dievs!

—  Vai kādam nepatīk tas, ko es teicu? — Jēzus uzsauca. Abi kurnētāji apklusa un drūmi raudzījās grīdā. Jēzus lūkojās uz viņu garajiem virssvārkiem un skaisti sapītajām bārkstīm. — Kas jums nepatīk? — Jēzus rāmi jautāja, tad turpināja: — Kas ir vieglāk — vai sacīt uz triekas ķerto: grēki tev ir piedoti, vai sacīt: celies, ņem savu gultu un staigā?

Neviens neatbildēja. Visi klusēja.

—  Labi, — Jēzus sacīja, — lai jūs zinātu, ka Cilvēka Dēlam ir vara virs zemes grēkus piedot, — viņš uzrunāja zēnu, kas gulēja viņa priekšā,

—  es tev saku: celies, ņem savu gultu un ej uz mājām.

Zēns uzlējās ceļos, piecēlās kājās un satvēra nestuvju kārtis, un viņa māte, kas notiekošo vēroja no augšas, izplūda asarās.

—  Paldies tev, paldies, — sieviete, kuras seja un pleci bija redzami pa caurumu griestos, šņukstēdama izsaucās. — Tu izdziedināji manu dēlu! — Redzot viņas prieku, visu notikuma aculiecinieku sirdis iesila. Mīlestība mudina mīlēt, un mātes mīlestība ir tikpat spēcīga kā visas citas. — Un tu! — sieviete turpināja. — Tu arī esi labs dēls. Sameklē savu māti! Tava māte gaida ārpusē un grib ar tevi runāt.

Galvas pagriezās uz durvju pusi, kur stāvēja Marija. Cik daudzi viņu pazina? Marija paslēpa seju rokās un vēlējās, kaut neviens uz viņu neskatītos. Viņa gribēja piesaistīt tikai Jēzus uzmanību.

Tad Jēzus atkal ierunājās. Viņš nepienāca pie durvīm un neizveda viņu ārā vienu pašu…

Jēzus skaļā balsī teica: — Kas ir mana māte? — Viņš apklusa.

Marijai aizrāvās elpa. Kāpēc gan viņš tā runā? Viņa zagšus palūkojās uz dēlu. Viņš nemaz neskatījās uz mātes pusi. Viņš bija izstiepis labo roku un svinīgi rādīja uz… Sīmani. Uz Jēkabu. Uz Filipu. Uz Andreju. Uz Joannu. Joannu!

Ješī? Visu acu priekšā?

— Redzi, mana māte! — Jēzus paziņoja. Cik skarbi skanēja viņa balss! — Jo, kas dara mana Debesu Tēva prātu, tas ir mans brālis un mana māsa, un mana māte!

Pēdējos vārdus Marija tik tikko sadzirdēja. Viņa tobrīd jau bija pagalmā. Iekams viņa pati bija izlēmusi, kāds cits bija pieņēmis lēmumu viņas vietā: Marija devās atpakaļ uz Nacareti.

Atraitne atgriezās mājās. '

Viena pati.

Ceturtā daļa

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MAGDALA, MATEJS, ĒLEAZARS, MARJAMA

Magdala smird, [\iviima smaka ir gandrīz neizturama. Vasarā pilsētā, kas atrodas ieplakā, nejūt ne mazākās vēja pūsmas. Karstumā viss bojājas un gaiss sasmok. Gribas izbraukt ārā ezerā vienkārši tādēļ, lai varētu atkal paelpot!

Cebedeja un Jāņa dēlu nozvejotās zivis veda uz dienvidiem, uz Magdalas pilsētu, kur tās iesālīja, un pēc tam sūtīja uz rietumiem, uz Lielās jūras ostām, un tālāk uz Āziju un Maķedoniju, Ahaju, Romu.

Magdalā zivis kaltēja un sālīja. Sālījumu nelēja laukā, bet sajauca ar vīnu un gatavoja no tā mērci garum — tik stipru, ka acīs sakāpa asaras, — ko bagātie un izlepušie pievienoja dārgiem ēdieniem.

Un, tā kā visas šīs darbības — zvejošanu, zivju apstrādi, pārvadāšanu pa zemes un ūdens ceļiem, iepirkšanu un pārdošanu vairumā, izdabāšanu bagātnieku ēstgribai, kuri mita bagātās mājās ar mozaīkas grīdām un krāsotām sienām un kuru neapēsto ēdienu izbaroja suņiem, — tā kā visas šīs darbības un katru ar tām saistīto sīkumu varēja aplikt ar nodokļiem, daži Galilejas jūras krastos sarausa milzu bagātības, turpretī citi tik tikko vilka dzīvību, un vēl citi sajuka prātā.

Ak zvejniek! Kur gan tu ņem naudu, lai nopirktu audeklu burām? Un naudu, lai nopirktu linus tīkliem, koksni no meža cirtējiem, enkurus un atsvarus no akmeņkaļiem? Tu aizņemies to no starpnieka, kas iegādājies tiesības iznomāt tev zvejas atļauju no galvenajiem nodokļu ievācējiem, kuri savukārt iegādājušies tiesības pārdot nomas līgumus no Hēroda Antipas galma ierēdņiem. Kuram pašam jāmaksā nodevas Romas imperatoram.

Tevi aplaupa visi. Cik liela daļa nozvejoto zivju paliek tev? Cik daudz tev jāatdod starpniekam? Cik daudz aprij nodokļi?

Par kādu naudu tu Magdalā pērc māla mucas, kurās sāla zivis? Un par kādu naudu zivis? Un par kādu naudu tu iegādājies sāli un vīnu, ko piejaukt sālījumam? Starp apvidus galvenajiem nodokļu ievācējiem un tavu darbu atkal stāv starpnieks, vēl viens nodokļu ievācējs, kas pārdod tev atļauju un varbūt aizdod naudu, ar ko maksāt, maksāt un maksāt…

Zvejniek: ko gan tu domā par to starpnieku? Ko jūti pret nodokļu ievācējiem, kas uzmana katru tavu soli — pat tava paša mājas istabās? Vai tu negribi, lai tev piederētu lepns nams pakalnos pilsētas rietumu pusē, kur pūš svaigi vēji un nesmird zivis? Nams netālu no starpnieku un nodokļu ievācēju īpašumiem?

Zvejnieki nav brīvi. Pat tie, kuriem pieder viena vai divas laivas, ne.

Bet zvejnieks, kas cēlās un sekoja mūsu Kungam, ieguva brīvību, par kādu agrāk nebija pat sapņojis. Tās pamatā bija savāda vienlīdzība. Jo ari nodokļu ievācējs, kas cēlās un sekoja mūsu Kungam, gāja blakus zvejniekam un bija ieguvis to pašu brīvību.

Kad Jēzus teica: — Tas ir mans brālis un mana māsa, un mana māte, — norādīdams uz vairākiem no mums, kuri bijām atstājuši visu, lai sekotu viņam, Sīmanis sabruka un raudāja. Kad šis vīrs raudāja, viņš piesaistīja sev uzmanību. Sīmanis raudāja neglīti. Viņa acis aiztūka, piere piesarka; puņķi no deguna tecēja kuplajās ūsās; lūpas trīcēja un raustījās — un, kā jau mazais Rūbens bija teicis, viņš siekalojās.

Tomēr es sapratu lielā vīra asaras. Ari man cauri izšalca pateicības vilnis, un es izslējos taisnāk, raudzīdamies cilvēkā, ko Sīmanis sauca par "Kungu", un padarīju šo vārdu par savu: Jēzu, tagad un vienmēr tu esi mans Kungs.

Tieši tobrīd, kad manas sirds domas izpaudās skatienā, Jēzus uz mani palūkojās. Zvēru, ka viņš atbildēja: "Un es mīlu tevi" Ne jau ar vārdiem, bet gan nedaudz pagriežot visu augumu no zoda līdz pat potītēm uz manu pusi; ar sasprindzinājumu un bezgalīgo sapratni, kas iegūla viņa skatienā, kad mūsu acis sastapās, un to, ka viņa lūpas pavērās un baltie zobi nozibēja smaidā. Jēzus mani mīlēja. Turpmāk — gan šajā stāstā, gan mūžības troņa priekšā — mani pazīs tikai kā viņa "Mīļoto mācekli". Mīļotais māceklis: nemeklējiet man citu vārdu un citu dzīves uzdevumu. Vai aizstājiet to ar savu vārdu. Man sava vārda nav.

Jēzus pasmaidīja. Šis mirklis ildzis visu manu mūžu.

Tad Sīmanis aizstājās Jēzum priekšā un asarainā balsī noducināja: — Labi. Pietiek. Laiks beigt.

Viņš sāka atbrīvot ceļu zēnam, ko Jēzus bija izdziedinājis (tam, kura grēkus Dieva Jērs bija piedevis), lai tas varētu nokļūt atpakaļ pie mātes. Sīmanis ar savu augumu piespieda ļaudis pašķirties. Taču viņš gaidīja, ka ari Jēzus sekos. Viņš visu laiku skatījās atpakaļ un meta ar acīm. Es tiešām esmu pārliecināts, ka vienkāršais, resnvēderainais zvejnieks baidījās, ka Jēzus izrādīsies tik trausls kā putna kauli vilka žokļos.

—  Mīļie draugi, paejiet sāņus. Vai nav brīnišķīga diena? Jā, kā tad! Diena, kas paliks atmiņā. Paejiet sāņus.

Mēs kļuvām par pavedienu, kas izvijās cauri biezajai sapulcējušos ļaužu drānai: Sīmanis, izdziedinātais zēns, Jēzus, Joanna, mācekļi un pats pēdējais es.

Kad iznācām laukā saules gaismā, Sīmanis drošiem soļiem aizgāja uz vienu pusi, Jēzus turpretī pagriezās un aizgāja uz citu pusi.

Jēzus izraudzījās ceļu, kas veda laukā no pilsētas un krustojās ar lielceļu, pa kuru zivis lielos māla traukos sūtīja no austrumiem uz rietumiem, uz Lielās jūras ostām un kuģiem.

Krustcelēs stāvēja neliela ēka ar lina nojumi, kas bija pietiekami plata, lai pasargātu no saules stariem gan ēkas durvis, gan durvju priekšā novietoto galdu. Pie galda sēdēja gludi skūts, skarba izskata kalsns vīrs mīkstiem, baltiem matiem un garu kaklu. Blakus, atspiedušies pret ēkas sienām, stāvēja četri bruņoti kareivji. Šī ēka bija muitas būda. Vīrs iekasēja naudu no ceļiniekiem, kas gāja garām, — maksu par katru cilvēku un maksu par kravu pēc tās svara, vērtības un daudzuma. Viņš bija zināms ari kā starpnieks, kura pārziņā atradās vairāki lieli nomas līgumi. Tieši viņam Cebedejam un Jānim bija jāatdod puse savu ienākumu.

Jēzus iegāja zem nojumes. Viņš nometās zemē uz ceļiem galda otrā pusē iepretim Matejam. Viņu acis atradās vienādā augstumā. Jēzus vaicāja: — Vai tu zini, kas es esmu? Vai tu zini manu vārdu?

Tieši šajā brīdī pa ceļu no ziemeļiem elsdams pūzdams atsteidzās Sīmanis.

—  Jēkab! Andrej! Es jūs pazaudēju!

Mācekļi, stāvēdami saulē, prātoja, vai tiešām Jēzus grasās samaksāt nodokli par ceļa lietošanu.

Andrejs attrauca: — Sīmani, apklusti.

Sīmanis piemiedza acis. Viņš nolieca galvu, lai paskatītos uz cilvēkiem zem nojumes: skarbo muitnieku un Jēzu, viņa Kungu, kuri sēdēja viens otram pretī, it kā viņiem būtu jāpārrunā kāda kopīga lieta.

—  Kungs, nē\

Sīmanis nevilcinājās paust savu sašutumu.

—  Viņa vārds ir Matejs! Viņš ir nodevējs! Šis nelietis gandrīz izputināja manu tēvu un Jēkaba tēvu, un pusi rietumkrasta zvejnieku. Tu nepazīsti šo asinskāro maitas putnu!

Jēzus pamāja nodokļu ievācējam ar galvu, it kā teikdams: "Pagaidi. tūlīt visu nokārtošu", un pagriezās. — Ja tu, Sīmani, mani pazītu, — viņš sacīja, — tad zinātu, ka es pazīstu cilvēku savā priekšā. Iepazīsti un iemīli viņu ari tu.

Gan Sīmanis, gan nodokļu ievācējs piesarka. Matejs viegli, Sīmanis koši sarkans — kā apliets ar karstu ūdeni: — Bet…

Bet Jēzus atkal bija pagriezies pret Mateju. Viņš pastiepa labo roku ar plaukstu uz augšu. Matejs pamazām saprata uzaicinājumu, pastiepa pretī savu roku, ļāva, lai Jēzus to saņem, un klusēdams noskatījās, kā Skolotājs paceļ to pie lūpām un noskūpsta. Neatlaizdams viņa roku, Jēzus teica: — Matej, seko man.

Brīdi zaļajos laukos valdīja pilnīgs klusums. Tad Jēzus — kā dadža pūka, ko satvēris vējš, — piecēlās. Viņš uzvilka aiz rokas augšā ari Mateju.

Viņš apveda Mateju apkārt galdam pie mācekļiem, tad apstājās un piepeši vienlaikus svinīgi un jocīgi paklanījās. Matejs samirkšķināja acis. Kunga seja saulē mirdzēja tikpat spoži kā sudraba paplāte, kurā līst Pashā jēra asinis.

Man šķiet, ka mēs, juzdamies nedaudz muļķīgi, ari paklanījāmies. Un Jēzus, gaiši smaidīdams, teica ne tikai Sīmanim, bet arī mums visiem: — Piedodiet viņam, tāpat kā viņš piedos jums un jūsu tēviem, un jūsu ģimenēm.

Ak. kādas dzīres laimīgais nodokļu ievācējs mums sarīkoja pēc divām dienām! Lampu gaismā, kurās bija ielieta vistīrākā olīveļļa, kalpi cits pēc cita pienesa ēdienus tieši no pavardiem.

Ja gribējām, mēs varējām ēst sālītu zivi. Vai zivi etiķī, kā ari vārītu, ceptu un pildītu zivi. Zivi, sutinātu pienā. Vai apziestu ar olu. Mēs ēdām dažādi pagatavotu jēra gaļu, kura nenāca no upurdzīvniekiem un kuras garša bija uzlabota ar piparmētrām, rūtu un safrānu, kas dārgāks par zeltu. Sieri, sīpoli, puravi, arbūzi, granātāboli, mandeles un maize, tik salda kā medus. Ak: no Ēģiptes miltiem cepta maize! Paipalas, klinšu baloži, zvirbuļi, kuru gaļa ir tik maiga un sulīga, ka kūst uz mēles, kad to paņem mutē.

—  Tas ir viss, viss, kas man pieder, —juceklīgā runā Matejs mielasta sākumā bija teicis, un es viņam ticēju. Lai ari viņš neprata lasīt, skaitļus viņš pārzināja ļoti labi. Viņš nebija nodibinājis pats savu ģimeni, tāpēc atstāja māju māsai un viņas vīram. Turklāt viņš bija ielūdzis veselu pulku nodokļu ievācēju dalīties ar mums šajā pēdējā, izšķērdīgajā mielastā. Pie galda sēdēja arī kareivji, kas kopā ar viņu bija cepinājušies dienas svelmē. Un Cebedejs ar savu sievu un Jānis ar savējo, un abu zvejnieku algotie strādnieki, un zivju grozu pinēji. Tas, ka pie dzīru galda kopā ar vīriešiem sēž sievietes, jau pats par sevi ir neparasti, bet te bija ari vairākas sievietes, kurām bija slikta slava, un viņas uzņēma tikpat laipni kā visus pārējos. Un istabas stūri, ar muguru piespiedusies pie sienas, tupēja kāda sieviete, kas, pārmaiņus smiedamās un raudādama, vēroja Jēzu caur sajukušu malu ērkuli. Kad biju gājis viņai garām, man aizcirtās elpa, jo viņas drēbes, viņas mati un viņa visa smirdēja pēc puvušām zivīm.

Jēzum kā goda viesim bija ierādīta vieta pa labi no Mateja.

Kad bijām paēduši, mēs, dzerdami vīnu, sākām dziedāt dziesmas. Nelaimīgā kārtā viss beidzās ar to, ka Sīmanis aizvēra acis un sacēla milzu troksni, kas viņam pašam šķita daiļskanīgs. Mums pārējiem no tā aizkrita ausis.

Saskaņā ar paradumu Jēzus uzdeva viesiem mīklu: — Kas ir saldāks nekā medus? — viņš jautāja. — Kas ir stiprāks par lauvu?

Pirmā atsaucās Kūzas sieva Joanna, taču atbildi viņa nezināja. — Vai līdzīgu mīklu savās kāzās nedeva minēt Simsons? — viņa jautāja.

—  Pareizi! — Priecādamies par to, ka zina šo stāstu, izsaucās Jēkabs: — Simsons nogalināja lauvu. Vēlāk viņš atklāja, ka lauvas ķermenī iemeties bišu spiets. No stiprā izplūda saldums, pareizi?

Jēzus pasmaidīja, taču neteica, ka mīkla atminēta. Viņa acīs lampas gaismā dega jautras liesmiņas. Viņš palūkojās augšup uz griestu sijām un klusu atkārtoja: — Kas ir saldāks nekā medus? Kas ir stiprāks par lauvu?

Negaidīts, drudžains šņuksts pievērsa visu uzmanību istabas stūrim, kur sēdēja netīrā sieviete. Neviens vairs nevarēja izlikties, ka neievēro viņas klātbūtni, tāpat kā viņa nevarēja izlikties, ka mēs uz viņu neskatāmies. Viņa paslēpa seju matos, bet aiz šī netīrā aizkara nedroši atskanēja viena vienīga žēlabaina, dziedoša skaņa, it kā viņa mēģinātu dungot: — Ūūū…

Jēzus sacīja: — Jā, Maijama, gudrā Marjama, tu zini atbildi. Bet pasaki to skaidrāk: kas ir saldāks nekā medus, kas ir stiprāks par lauvu.

Noskrandusī sieviete vēlreiz iedziedājās, un mēs izdzirdējām vārdu: — Mīlestība.

—   Šis Jēzus grauj tikumību! — aiz balustrādes kāds dusmīgi teica. — Viņš nicina Mozu! Izturas pret grēciniekiem, it kā tie būtu izredzētie. Kungs Dievs, neļauj savai tautai pagrimt!

Tik vērienīgās dzīrēs parasti saradās skatītāji, kas mieloja acis gar ēdieniem, svētku drānām, manierēm, viesiem un visu lāpu gaismas apspīdēto notikumu kopumā. Bagāto pārmērības noskatīties bija sanākuši daudzi. Neviens nedzina prom ļaudis, kas klusu šķērsoja Mateja pagalmu un pulcējās pie zemās ēdamistabas sienas.

Tovakar starp skatītājiem bija ari skolnieki, kas apguva Mozus bauslību, un viņu skolotāji. Vairāki no viņiem pēdējo mēnešu laikā bija dzirdējuši Jēzu mācām. Viens vai divi bija mērojuši ceļu no pašas Je- ruzālemes, un tad Jēzus bija viņus dziļi aizvainojis, bez paskaidrojumiem piedodot grēkus tiem, kuri nāca pie viņa, un turklāt pārmetis to, ka uiņi uzdod pilnīgi dabiskus un pamatotus jautājumus. Par ko gan viņš sevi uzskata?

Cilvēks, ko bija aizskārusi Jēzus uzslava Marjamai (Izturas pret grēciniekiem, it kā tie būtu izredzētie), pamanīja, ka esmu viņu ievērojis. Viņš pamāja, lai iznāku pie viņa. Es paklausīju. Man šķita, ka viņš ir farizejs, jo bārkstis un pušķīši pie viņa apģērba bija tik gari, ka sniedzās gandrīz līdz potītēm.

—   Kāpēc viņš ēd kopā ar grēciniekiem? — viņš patiesā izmisumā jautāja. — Vai viņš ir (o paskaidrojis? Vai viņš ir jums to mācījis? — Pēc izrunas spriežot, farizejs nāca no Jeruzālemes. Farizejam bija reti zobi — starp abiem priekšzobiem smaganās vīdēja tukša vieta. Es nospriedu, ka ļaužu pulciņš, kas viņam aiz muguras piekrītoši māja ar galvu, bija skolnieki un rakstu mācītāji.

—  Es satiku Jēzu no Nacaretes, kad viņš vēl bija zēns, — stāstīja farizejs, saņemdams mani aiz elkoņa un runādams man tieši ausī, it kā gribētu atklāt man kādu noslēpumu. — Mani sajūsmināja viņa skaidrā valoda, asais prāts un gudrie jautājumi. Jā, bieži esmu stāstījis par šo sastapšanos un teicis skolotājiem, lai neizlaiž zēnu no acīm, jo viņš kļūs par tādu rabi, kādu Israēls vēl nav redzējis! Pagājušajā nedēļā es ierados Galilejā, lai pats savām acīm skatītu tos brīnumu darbus, par kuriem runā Jeruzālemē, un viņu slavētu.

Farizejs ar retajiem zobiem skumji pašūpoja galvu. Ilgpilnām, blāvām acīm viņš lūkojās pāri balustrādei uz Jēzu. — Bet šis te… bet es… — viņš stomījās. Viņš atlaida manu roku un iesita ar dūri sev pa krūtīm. — Ko gan es šodien esmu redzējis! Man sāp sirds. Es mēģināšu atgriezt šo krietno vīru uz pareizā ceļa. Kāpēc viņš ēd un dzer kopā ar nodokļu ievācējiem un grēciniekiem? Vai tu vari to paskaidrot? Kāpēc tavs Skolotājs pieņem dāvanas no tiem, kuri pieņēmuši goju Romu?

Viņš gandrīz vai raudāja. Farizejs drīzāk bēdājās nekā dusmojās, un šķita, ka viņa bēdu iemesls ir godīga cieņa pret bauslību un liela vilšanās manā Kungā. Tas, ka farizejs tik stipri pārdzīvoja notikušo, mani sasaistīja. Es nespēju viņam atbildēt.

Bet Jēzus spēja.

— Ēleāzar? — viņš uzsauca, un farizeja vārds noskanēja kā pātagas cirtiens. — Vai tu apliecini, ka es dziedinu?

Es pagriezos. Jēzus nebija piecēlies kājās. Viņš joprojām bija pusguļus atspiedies pret spilvenu, bet raudzījās manam sarunbiedram tieši acīs. Viņš noteikti bija visu dzirdējis.

Cik atceros, farizejs — Ēleāzars? — pamāja ar galvu. — Esmu to redzējis, — viņš nelaimīgā balsī nomurmināja. — Šorīt, pats savām acīm.

Jēzus turpināja: — Veseliem ārsta nevajag, bet slimiem. Ej un pārdomā, ko Hozeja grib teikt, kad viņš pavēsta mums dižā Dieva vārdus: "Man ir prieks par mīlestību un ne par upuriem."

Jo es, mans draugs, —Jēzus nerimās, — nevis taisnos esmu nācis aicināt uz atgriešanos no grēkiem, bet grēciniekus.

Es jau bildu, ka nabaga farizejam bija reti zobi, kas turklāt vēl bija visai prāvi un rēgojās laukā no mutes kā āzim. Tas nedaudz atvēsināja manu līdzjūtību pret farizeja bēdām. Neglītie zobi it kā padarīja rakstu mācītāju mazāk cienījamu.

Pēc dzīrēm Jēzus viens pats aizgāja uz Magdalu. Pie debesīm spīdēja pilns mēness — tik spožs, ka meta ēnas uz zemes un ļāva saskatīt cilvēku sejas, kaut gan tās izskatījās stingas kā marmors. Mēnessgaisma nodzēsa jebkādu izteiksmi cilvēku sejās, un tās lidzinājās klinšu sienā iecirstiem tēliem.

Maijama man pastāstīja, lūk, ko: kaut kas viņu pamodināja.

Viņa bija apsegusies ar rupju audeklu: saplēstām burām, kas bija samestas pie torņa, kurā kurējās ugunis zivju kūpināšanai. ī^ai ari viņai šķita, ka tolaik nemaz negulēja, jo galvā nemitīgi virpuļoja spožas gaismas un atbalsojās Jauno garu izkliegtie apvainojumi, acīmredzot viņa tomēr bija piemiguši. Tāpēc, ka kaut kas viņu pamodināja. Kaut kas vai varbūt nekas: jo viņu iztraucēja pilnīgs klusums. Un tad viņa sadzirdēja vienmērīgu elpošanu apsega otrā pusē, un viņai šķita, ka no turienes nāk lielāks karstums nekā no torņa viņai aiz muguras.

Viņa atvilka audeklu.

Virs viņas bija noliekusies pilnīgi balta seja. Katrs izliekums un līnija šajā sejā mirdzēja, acu dobumos gulēja dzijas ēnas, un vaigu kauli bija stingri iezīmēti.

Maijama nespēja pakustēties. Pat muti nespēja atvērt. Un tas sagādāja viņai arvien lielākas mokas, jo, tiklīdz viņa ieraudzīja šo nekustīgo cilvēku, viņā sāka kliegt kaut kādas balsis: viena balss, piecas balsis. Septiņas. Un kliedzieni kjuva arvien skaļāki. Tie plēsa viņu vai pušu. Ja viņa spētu atvērt muti, viņa kliegtu līdzi, taču nespēja pakustēties. Marjama nebija ellē. Elle bija viņā.

Un visapkārt pletās nakts. Magdala bija pagaisusi tumsā.

Cilvēks ierunājās. Lai arī viņa seja, kas bija tik balta kā alabastrs, šķita sveša, šo balsi viņa bija dzirdējusi dzīrēs.

Jēzus.

Viņš klusu pavēlēja: "Aizej no viņas!" Maijama izelpoja, un viens no kliedzējiem apklusa.

"Aizej no viņas," viņš atkārtoja. Kaut gan Maijamai trūka elpas, viņai no krūtīm atkal izlauzās ilga nopūta, un vēl viens kliedzējs apklusa.

"Ļaunais gars, aizej no šīs sievietes," viņš pavēlēja. Septiņas reizes viņš klusu teica "aizej no viņas", un viņa balsī neskanēja ne draudi, ne dusmas, līdz Marjama jutās izsmelta un bezspēcīga. Viņa atkal valdīja pār savu elpu, locekļiem un kustībām. Viņa piecēlās sēdus. Viņa palūkojās uz Jēzu un čukstus teica: "Svētīts klēpis, kas tevi iznēsājis. Svētītas krūtis, kas tevi zīdījušas."

"Nē," Jēzus iebilda, nomezdamies uz ceļiem, tā ka viņu sejas atradās viena otrai pretī. "Svētīti tie, kas Dieva Vārdu dzird un tam paklausa."

Tad viņš teica: "Marjama, vēl tu neesi drošībā. Izslauki namu, kur mājoja ļaunie gari. Sapos to un ielaid tajā Dieva Vārdu, lai tas rod mājvietu tevī."

Un, ceļoties kājās, viņš teica: "Nāc man līdzi. Es pazīstu sievieti, kas mīlēs tevi kā meitu. Viņa mazgās tevi tīru, svaidīs eļļām un darīs tevi par pasaules rotu."

Maijama man stāstīja, ka pēdējo desmit gadu laikā neviena sieviete nebija viņai pieskārusies. Tāpēc, kaut gan viņa nebija raudājusi brīdī, kad Jēzus bija dziedinājis viņas dvēseli, kolīdz Joanna sāka mazgāt un sukāt viņai matus, Marjama izplūda pazemības un pateicības asarās.

"Vai tu zini, kas es esmu?" viņa bija jautājusi.

'Tas nav svarīgi," Joanna bija atbildējusi, berzdama viņas galvu tik stipri, ka āda kņudēja. "Jēzus tevi pazīst. Un, ja Jēzus kādu cilvēku pazīst, tad ari citiem nav no viņa jāvairās."

NAKTS JŪRĀ

— Debesu valstība, — skaidroja Jēzus, — ir līdzīga cilvēkam, kas labu sēklu sēja savā tīrumā. Bet, ļaudīm guļot, nāca viņa ienaidnieks un iesēja nezāli kviešu starpā. Sākumā nezāli no kviešiem nevarēja atšķirt, bet, kad labība auga un metās vārpas, tad nezāle parādījās. Namatēva kalpi, pie tā piegājuši, sacīja: "Kungs, no kurienes radusies nezāle?" Un viņš tiem sacīja: To ienaidnieks darījis." — "Vai gribi, ka mēs ejam to izravēt?" Bet viņš sacīja: "Nē, ka jūs, nezāli ravēdami, neiz- plūcat reizē ari kviešus. Lai aug abi kopā līdz pļaujamam laikam; tad es sacīšu pļāvējiem: salasiet papriekš nezāli un sasieniet to kūlīšos, lai to sadedzina, bet kviešus sakrājiet manā šķūnī."

Mūs no visām pusēm ielenca lieli ļaužu pūļi. Mēs bijām Kaper- naumā pie Galilejas jūras. Diena bija bijusi gara, un Kungam ne mirkli nebija miera. Zvejnieki bija pametuši savus tīklus, lai dzirdētu viņu. Sanāca zivju apstrādātāji, mežcirtēji ādas apģērbos, skrandaini ubagi. Tizlie. Aklie. Sieviešu bija tikpat daudz kā vīriešu. Un bērni, kurus ucināja uz ceļiem, bērni mātēm pie krūtīm, bērni, kas skraidīja apkārt gluži pliki. Un saulē iedeguši zemnieki no ciematiem, kas atradās uz ziemeļiem, rietumiem un dienvidiem no Kapernaumas. Zemnieki, kas ticēja, ka skolotājs zina zemi, zina viņu rūpes, zina viņus, jo viņa stāsti bija tik tuvi un pazīstami.

Izrādījās, ka Jēzum patika runāt līdzībās. Dažiem klausītājiem līdzības uztvert bija tikpat viegli kā ieiet pašiem savā mājā. Viņi uzreiz saprata nozīmi. Citiem bija grūtāk atrast stāsta atslēgu. Protams, stāsts palika viņiem atmiņā, mums visiem bija tos viegli atcerēties, viņiem tikai trūka pieredzes. Bet citiem Jēzus stāsti palika noslēpums, saritināts tīstoklis, un šie ļaudis vainoja skolotāju, it kā viņš būtu gribējis par viņiem pasmieties. Žēl, jo Jēzus savās līdzībās runāja par lietām, kas bijušas apslēptas kopš pasaules sākuma.

—  Debesu valstība, — viņš stāstīja, — līdzinās sinepju graudiņam, ko kāds cilvēks ņēma un iesēja savā tīrumā. Šī ir gan mazākā no visām sēklām, bet, kad tā izaug, tā ir lielāka par citiem dārza stādiem. Un, kas zina, varbūt tas izaugs tikpat augsts kā tas koks, kurš aug pasaules malā un kura lapas nes dziedināšanu tautām? Tas koks, kura zaros putni apakš debess taisa savas ligzdas.

Tuvojās vakars. Mēs neko nebijām ēduši.

Es papurināju galvu, lai tā noskaidrotos. Manas domas bija tik miegainas un locekļos iegūlis tāds smagums, ka es brīnījos par sevi. Es nebiju smagi strādājis. Kāpēc gan es jutos tik noguris?

Un tad es ar izbailēm apjautu, cik dziļa mīlestība saistīja mani un manu Kungu: biju neapzināti vērojis viņa izturēšanos un tāpat neapzināti pārnesis viņa stāvokli uz sevi. Jēzus bija pārguris, ne es; viņa locekļi, ne manējie bija kā ar svinu pielieti. Es biju tikai cilvēka, ko mīlēju, atspulgs, kaut gan šīs izjūtas šķita īstas un ari bija īstas, taču manam Kungam un mīlestībai, ko jutu pret viņu.

—  Debesu valstība ir līdzīga raugam, ko kāda sieva paņēma un iejauca trijos mēros miltu, līdz visa mīkla pilnīgi uzrūga.

Debesu valstība līdzinās tīrumā apslēptai mantai, ko cilvēks atrada un paslēpa, un, priecādamies par to, noiet un pārdod visu, kas tam ir, un pērk šo tīrumu.

Debesu valstība līdzinās tirgotājam, kas meklēja dārgas pērles. Un, atradis vienu sevišķi dārgu pērli, nogāja un pārdeva visu, kas tam bija, un nopirka to.

Kam ausis dzirdēt, tas lai dzird!

Beidzis runāt, Jēzus mums klusu teica: — Lūdzu, pārceliet mani uz ezera otru krastu.

To nu nevarēja noliegt: tiklīdz mans brālis Sīmanis pamanīja, ka Skolotājam kaut kas nepieciešams, viņš nekavējoties sāka rīkoties.

—    Pateicoties mūsu jaukajam muitniekam, — (tas, protams.

attiecās uz Mateju) viņš bramanīgi, taču sirsnīgi teica, — laivas atkal pieder mums. Jāni, iesim tās sagatavot. Uzvilksim buras. Šonakt mēs iesim pa vējam.

Bet, kamēr zvejnieki gatavoja laivas, kāds rakstu mācītājs izlauza sev ceļu pie Kunga. — Skolotāj, — viņš paziņoja, — es gribu pie tevis mācīties. Es tev sekošu, lai kurp tu ietu.

Jēzus, tik noguris, ka viņam aizlūza balss, atteica: — Lapsām ir alas, putniem apakš debess ir ligzdas, bet Cilvēka Dēlam nav kur savu galvu nolikt.

Viens no mācekļiem, redzēdams, ka buras jau uzvilktas mastos, ātri čukstēja: — Kungs, es gribu iet tev līdzi. Tik tiešām. Bet, lūdzu, Jauj man vispirms apglabāt savu tēvu.

Jēzus atbildēja: — Lai miroņi apglabā savus miroņus. Bet tu nāc man līdzi.

Un mācekji iekāpa Jēzum līdzi garajā laivā, sasēzdamies uz air- soliem abās laivas pusēs. Viņš pats apsēdās laivas pakaļgalā.

Vēlu vakarā, kad rietumos pie apvāršņa izdzisa pēdējā gaismas atblāzma, mēs devāmies uz austrumiem tumsā, pretī krastam, kur dzīvoja nejūdi.

Pēc pāris minūtēm Jēzus, sakrustojis rokas un pievilcis ceļus pie krūtīm, saritinājās uz pakaļējās plankas.

Es sameklēju somā mazu spilvenu un aiznesu to viņam. Viņa acis jau bija ciet.

— Jēzu?

Klusums.

Es atļāvos pacelt viņa galvu, lai paliktu zem tās spilvenu. Viņa deniņi bija silti, un cietie mati kutināja man pirkstu spilventiņus. Kad es atkal nolaidu zemē viņa galvu, viņš pat nepakustējās.

Zibens pāršķeļ debesis kā pūķa ilkņi. Tam seko pērkona grāviens. Vējš līdzīgi dūrei ietriecas laivā, saplēzdams buru un gandrīz mūs nogremdēdams.

Atkal: zibens uzplaiksnījums, tik ašs kā doma. Balta, trīcoša gaisma apgaismo viļņus, divtik augstus kā mūsu laiva, kas negantā niknumā sastinguši virs mūsu galvām, un vēja sakultās putas. Es redzu Sīmani, kas sastindzis pie masta. Vienā rokā viņš pacēlis nazi, grasīdamies pārgriezt virvi, un viņa mute pavērta kliedzienā. Es nedzirdu, ko viņš kliedz. Tumsa. Laiva virpuļo. Pār mums nogrūst milzīgie viļņi un pārsteidzošs aukstums.

Zibens: balta, šaušalīga gaisma izrauj no tumsas cilvēkus laivā. Daži nogulušies zem airsoliem. Marjamas acis ir plati ieplestas. Viņa sēž, taisni izslējusies un nekustīga. Sīmanis cīnās ar buru. Tumsa.

Senatnē ļaudis stāstīja nostāstus par pirmatnīgajiem briesmoņiem, ar kuriem Dievam bija jācīnās, Jammu un Nahāru, un Tannīnu, un Bašānu, Jaunuma spēkiem, kas tik neganti sakūla ūdeņus un tik stipri satricināja debesjumu, ka visa radība gandrīz gāja bojā.

Vēl tagad rūdīti jūrnieki, kas gadiem ilgi kuģojuši pa Galilejas jūru, šādas vētras pārsteigti, tomēr bīstas, ka tā vēsta par pasaules galu.

Zibens! Zibens: Sīmanis ir atsviedis sāņus buru. Viņš ir gandrīz man pie pašas auss, abām rokām ieķēries stūres grozīklī. viņa lūpas atņirgtas, bārdu pluina vējš, un viņš neprātīgām acīm skatās uz pakaļgalu, kur Jēzus…

Kur gul Jēzus, saritinājies tieši tāpat kā iepriekš, uzlicis galvu uz mana spilvena — aizmidzis!

Laiva uzšaujas augstu gaisā. Tā sagrīļojas un gāžas atkal lejā, uzmezdama Sīmani augstāk par mani un pieplūzdama ar ūdeni. Mūs šķir tumsa. Taču it kā no milzu attāluma es dzirdu Sīmaņa žēlabaino kliedzienu: — Kungs, glāb mūs! Mēs ejam bojā!

Brīnumainā kārtā, lai arī nedz vējš, nedz viļņi nav pīerimuši, Jēzus balss ir par tiem skaļāka! Es dzirdu viņu — mēs dzirdam viņu — sakām: — Kam esat tik bailīgi, jūs mazticīgie?

Zibens gaismā mēs redzam, ka Jēzus ir piecēlies kājās! Viņš stāv uz tās pašas pakaļējās plankas!

Visu aprij tumsa.

Tomēr šai pēdējai zibens šautrai neseko pērkona grāviens, bet gan paša Jēzus balss, kas apsauc trakojošos elementus: — Mierā! — viņš dārdošā balsī pavēl. — Rimsties!

Un nekavējoties iestājas pilnīgs bezvējš.

Es dzirdu, kā man visapkārt atkremšļojas cilvēki, kas mēģina atgūt elpu un izklepot no plaušām ūdeni.

Kāds vaid.

Un kāds murmina: — Kas tas tāds, ka pat vējš un jūra viņam paklausa?

GAISMA

"Kas tas tāds" — tik tiešām!

Tas, kurš piespieda jūras ūdeņus pakļauties, vēl stāsies pretī veselam Jauno garu pulkam. Un, ja pirmais pārbaudījums bija dabas stihiju trakošana, tad otrais būs cilvēku sabiedrības sabrukums: cilvēka pagrimšana līdz asinskāra dzīvnieka stāvoklim, kurā būs vainojams visa Iznīcinātājs — Dieva, Dieva tēla un Dieva darba Nievātājs. Velns.

Piedodiet man. Piedodiet, ka es runāju par Visumu un pasaules galu, taču es tās pāris dienas atceros ar pirmatnīgām bailēm. It kā rags, ko redzēja Daniēls, atkal varētu parādīties un noraut zvaigznes no debesīm, un tās samīt.

Tomēr… tomēr vienlaikus es sāku saskatīt savā Kungā spožumu, kas bija tikpat stiprs kā Jaunums. Kā lai izskaidroju atziņu, kas tad sāka manī veidoties? Zibens šautras spēja satricināt debesjumu un tad likt visam grimt pilnīgā tumsā; Jēzus turpretī bija skaidra gaisma, neizdziestoša gaisma, gaisma no pasaules sākuma. Jēzū staroja dzīvība, kas apgaismoja mūs visus. Viņš spīdēja tumsībā, un tumsība viņu neuzveica.

CŪKAS

Tiklīdz mūsu laiva piestāja otrā jūras krastā, pakalnos atskanēja vaimanas. Lai ari tās bija tikai savstarpēji nesaistītas skaņas, vaimanāja cilvēka balss — pilna sāpju un naida.

Mēs palūkojāmies turp un ieraudzījām, ka bazalta pakalnus iz- caurumo alas, kas aizkrautas nobalsinātiem akmeņiem, apzīmējot kapavietas. Pakalnu nogāzēs bija iecirstas šauras takas. Un pa tuvākā pakalna kraujo nogāzi kā leopards lejup lēca kāds vīrs — un šis pats vīrs ari griezīgi vaimanāja: — Tuuuuu…

Viņš bija vienīgais dzīvais radījums mirušajā ainavā, kas pavērās mūsu skatieniem, taču viņa spars un niknums bija tik lieli, ka pat kapi to izkliedza: visās kapenēs atbalsojās viņa žēlabas.

Sīmanis un Jēkabs stāvēja aiz laivas ūdenī, gatavodamies pastumt priekšgalu augstāk krastā. Andrejs un Jānis nostiprināja enkura virves…

Bet, ieraugot trako kā vanagu metamies lejā no augstas kraujas, zvejnieki darbu pārtrauca. Bridi viņi stāvēja kā pārakmeņojušies. Tad Andrejs sāka kāpties atpakaļ uz laivu.

—  Tuuuuu…

Vīrietis bija piezemējies uz šauras līdzenas zemes strēles starp pakalniem un jūru. Viņš skrēja viņiem tieši virsū. Andrejam un Jānim. Viņš bija kails. Viņa kājas un krūtis bija sagraizītas. Dažas brūces vēl lāsoja sarkanas, citas bija aizvilkušās. Viņa miesu klāja melni, sarecējuši asins traipi. Nešķīsts! Atbaidoši nešķīsts bija šis vīrs, šis zvērs, kas rija zemi, gatavodamies uzbrukt. Viņa vaimanas pārtapa dzīvnieciskā sēkšanā.

Nē, viņš nedzinās pakaj Andrejam. Viņš redzēja tikai Jēzu, kurš jau bija izlēcis no laivas un nesteidzīgiem soļiem gāja viņam pretī.

—  Ko tu gribi no manis. Jezu! Tuuu… visaugstākā Dieva Dels?

—  Ļaunais gars, — Jēzus pavēlēja, — apklusti.

It kā kāds būtu viņu paklupinājis, vīrs zaudēja līdzsvaru un nostiepās visā garumā Jēzum pie kājām.

Neticami, cik možs un svaigs Jēzus jutās otrā rītā pēc nakts, kad mums bija draudējušas nāves briesmas. Acīmredzot viņš vētras laikā bija gulējis dziļā miegā un tas bija viņu atspirdzinājis. Viņš stāvēja, nedaudz pacēlies uz pirkstgaliem, kā šķēpnesis, kas uzmanīgi vēro ienaidnieka kustības.

Jēzus pavēlēja: — Izej no šī cilvēka.

Un ļaunais gars rupjā rīkles balsī atcirta: "No Dieva puses, lūdzu, nemoki mani!"

—   Kāds tev vārds? — Lai ienaidnieku savaldītu, jāizdibina viņa vārds. — KĀDS TEV VĀRDS?

"Vārds man leģions, jo mūsu ir daudz."

Gabalu tālāk uz dienvidiem lēzenā piekalnē milzīgs cūku bars ar šņukuriem rakņājās pa augsni, meklējot barību. Ganāmpulkā bija aptuveni divi tūkstoši cūku, un to pieskatīja divdesmit pieci gani.

"Tikai nedzen mūs atpakaļ bezdibenī." — Ļaunie gari centās paglābties. "Nedzen mūs atpakaļ bezdibenī, bet atļauj mums ieiet tur tajās cūkās."

Jēzus atrāva skatienu no kailā, savainotā vīrieša, kas gulēja viņa priekšā, un paskatījās uz rukšķošo cūku klājienu piekalnē.

Es neesmu īsti pārliecināts par to, kas notika tālāk, ari Kungam es netiku to jautājis, bet man šķiet, ka viņa vaigi savilkās uz augšu. Domāju, ka Jēzus pasmaidīja. Un tad viņš bilda: — Ejiet!

—  Ejiet! — viņš bilda, un vienā mirklī gaisu piepildīja neredzamas būtnes, kas traucās prom, kaut gan nebija dzirdama ne skaņa un viss, ko varējām sajust, bija viegla vēja pūsma. Pēkšņi visas divtūkstoš cūkas reizē pacēla galvas un ierējās. Gani satrūkās. Cūkas sāka kviekt kā mežakuiļi, izslēja astes, sari uz muguras sacēlās stāvus, un gani, sapratuši zīmes, pielēca kājās.

Cūkas skrēja lejā no kalna. Veseliem bariem tās grūstīdamās brāzās lejā no kalna un šķērsoja šauro lēzenās zemes strēli. Un apstulbušo ganu acu priekšā cūkas metās jūrā, saceldamas šļakatas un saviļņodamas ūdeni.

Aptuveni stundas ceturksni cūkas skrēja ūdenī. Pēdējās grūda pirmās arvien tālāk un tālāk no krasta. Cūkas rukšķēja, svaidījās un zvalstījās, un slīka, un neviena, itin neviena pat nemēģināja atgriezties uz sauszemes, līdz visas bija beigtas un pār ritu nolaidās brīnumains klusums.

Divdesmit pieci gani stāvēja un skatījās uz cūkām — daudzu cilvēku vienīgo iztiku — , kas šūpojās ūdenī kā mucas, kā milzīgs plosts un peldēja prom.

Tā ļaunie gari iegāja jūrā, un gan jūru, gan ļaunos garus savaldīja mana Kunga vārds!

Tad cūkgani metās bēgt, un mēs drīz uzzinājām, kurp viņi bija devušies. Jo nepagāja ne stunda, kad parādījās pirmie laucinieki un pilsētnieki. Sākumā viņi turējās pa gabalu, bet tad uzmanīgi tuvojās mūsu laivai un ugunskuram, ko bijām iekūruši, lai sasildītos un pagatavotu ēdienu. Viņi visi bija nejūdi. Viņi izbrīnīti blenza uz cilvēku, kurš bija staigājis kails un kurā līdz tam rītam bija mitis "leģions".

Viņš sēdēja blakus Jēzum uz plakana, melna akmens tīrs, pabarots un apģērbts. Viņa mati bija kārtīgi sasukāti un seja izskatījās pārsteidzoši jauna un nevainīga. Matus viņam bija izmazgājusi un sasukājusi Maijama no Magdalas, murminādama: — Klusu, mazo brāli, klusu. Viss ir labi. «

—  Bet, — nejūdi iebilda, — neviens nespēja viņu savaldīt. Neviens nespēja viņu sasiet. Velns, kas bija ieperinājies viņā, sarāva visas ķēdes! Viņš pārrāva pat kāju važas!

Vairāki cūkgani rādīja uz Jēzu. — Tas cilvēks! — Viņi drebēja aiz dusmām, taču baidījās nākt tuvāk tam cilvēkam. — Viņš to izdarīja! Viņš pavēl velniem. Un viņš posta, it kā pats būtu velns! Paskatieties!

Ļaudis paskatījās uz jūru. kur rāmajos viļņos šūpojās cūkas. Ar augošām šausmām viņi raudzījās uz kārtīgo jauno cilvēku: šķita, ka viņus mulsina un baida tas, ka viņš atguvis saprātu. Viņi raudzījās uz Jēzu, kas mierīgi sēdēja viņam blakus. Un tad viņi sāka kāpties atpakaj.

—  Brauc prom, — viņi lūdzās, un viņu balsis satraukumā kjuva aizvien spalgākas. — Brauc prom no mums. Atgriezies, no kurienes esi nācis!

Jēzus draudzīgi, taču bez smaida sejā pamāja ar galvu. Viņš piecēlās. Mācekļi sekoja viņa piemēram. Mēs apbērām ugunskuru ar zemi, savācām savus grozus un sākām vilkt akmens enkuru laukā no krastmalas smiltīm.

Bet, redzot, ka gatavojamies aizbraukt, cilvēku, kuru Jēzus bija dziedinājis, pārņēma izmisums.

—  Kungs, — viņš uzrunāja Jēzu, kas tikko bija ielecis laivā. Jaunais cilvēks stāvēja līdz ceļiem ūdenī, turēdamies pie laivas stūres gro- zīkļa. — Kungs, ļauj man doties tev līdzi.

Jēzus pacēla roku, lai zvejnieki vēl neatgrūžas no krasta, un bridi raudzījās viņā.

Beidzot viņš teica: — Nē, tev ir kas svarīgs darāms šeit uz vietas, starp taviem ļaudīm. Runā. Izstāsti savu stāstu. Pasludini visās tuvējās pilsētās, cik daudz tas Kungs darījis tavā labā un kādu žēlastību viņš tev izrādījis.

Cilvēks, kurš vairs nebija "leģions", bet gan viena dvēsele, stāvēja krastmalā tik ilgi, līdz mēs nozudām aiz apvāršņa. Viņš smaidīja. Jo Jēzus vārdi "tev ir kas darāms" bija piešķīruši kāda jauna cilvēka dzīvei jēgu.

TUVĀKAIS

—  Skolotāj?

Jēzus stāvēja kājās. Mēs pārējie — divi simti, varbūt trīs simti cilvēku — sēdējām plašā puslokā viņam apkārt. Mēs bijām sapulcējušies nelīdzenā, akmeņainā laukā jūras krastā ārpus Kapernaumas sienām. Vējš šeit bija vēsāks nekā pilsētā.

—  Skolotāj?

Lai Jēzus ietu kur iedams, viņu visur sagaidīja ļaudis, kurus bija piemeklējusi nelaime. Un ne reizi viņš neliedza savu palīdzību dziedinot, atbalstot, samīļojot, mācot…

—  Skolotāj! Man ir jautājums!

Vairākums no mums pazina cilvēku, kurš bija piecēlies kājās, lai piesaistītu sev uzmanību. Viņš prata skaidrot Dieva likumus. Cilvēki gāja pie viņa pēc padoma svarīgos jautājumos, un viņš lepojās ar to, ka viņa atbildes vienmēr balstījās Svētajos Rakstos. Svētceļojumā uz Je- ruzālemes Templi viņš devās nevis vienu vai divas, bet gan piecas reizes gadā.

—  Ja, kā tu apgalvo, neviens nepazīst Tēvu, debesu un zemes Kungu kā vien… Dēls, tad pasaki: ko man būs darīt, lai iemantoju mūžīgo dzīvību?

Pēc manām domām, šis jautājums bija lamatas. Pēc manām domām, likumu zinātājs, izlikdamies, ka vēlas dzirdēt atbildi, patiesībā vēlējās pazemot Kungu. Pēc manām domām, burta kalpu bija aizvainojuši tikko teiktie Jēzus vārdi, jo īpaši tas, ka Jēzus bija ietērpis savu domu lūgšanā, ne pamācībā.

"Es Tev pateicos. Tēvs, debesu un zemes Kungs," Jēzus bija teicis, paceldams rokas pret debesīm, "ka Tu šīs lietas esi apslēpis gudriem un prātniekiem un tās esi zināmas darījis bērniem. Patiesi. Tēvs. jo tā Tavs labais prāts ir noticis Tavā priekšā." Jēzus nolaida rokas un uzrunāja ļaudis, sacīdams: "Visas lietas man ir mana Tēva nodotas, un neviens nepazīst Delu kā vien Tēvs, un neviens nepazīst Tēvu kā vien Dēls un kam Dēls to grib darīt zināmu."

Acīmredzot likumu zinātāju aizvainoja gan sacītā jēga, gan tas, ka Jēzus nosauca Dievu par savu Tēvu: kā tad būs ar tādiem parastiem (gudriem!) cilvēkiem kā es? Kas man jādara, lai iemantotu mūžīgo dzīvību?

Bet Jēzus, kura acīs dejoja jautras uguntiņas, uzdeva jautājumu jautātājam jeb, citiem vārdiem, izlika lamatas lamatu licējam:

—  Kā stāv bauslībā rakstīts, kā tu tur lasi?

Smaidīdams, juzdamies līdzvērtīgs šajā strīdā, likumu zinātājs citēja Toru: — 'Tev būs Dievu, savu Kungu, mīlēt no visas savas sirds, ar visu savu dvēseli, ar visu savu spēku un ar visu savu prātu un savu tuvāko kā sevi pašu."

—  Tu pareizi esi atbildējis, — Jēzus viņu uzslavēja, — dari to, un tu dzīvosi.

—  Jā, bet…

Likumu zinātājs negrasījās padoties. Strīds vēl nebija beidzies. Varbūt viņš bija pievienojis Ievītu iespraudumu par "savu tuvāko" ar nolūku iedzīt savu pretinieku strupceļā.

—   Jā, protams, bet… — un likumu zinātājs uzdeva otru jautājumu: — Kurš tad ir mans tuvākais?

Jēzus pārbrauca ar plaukstu savam ceļa spieķim. Viņš pamāja ar galvu, it kā atzīdams, cik grūts jautājums viņam uzdots. Viņš noglauda ūsas sev zem deguna. Un tad paziņoja: — Es izstāstīšu jums kādu stāstu!

Likumu zinātājs varēja vai nu apsēsties, vai palikt stāvot. Tā kā viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un neizkustējās ne no vietas, Jēzus nostājās viņam blakus, it kā abi būtu labi draugi, kas tērzē tirgus laukumā.

Viņš iesāka savu stāstu: — Kāds cilvēks gāja no Jeruzālemes uz Jēriku un krita laupītāju rokās. Tie tam noplēsa drēbes, sasita un, atstādami viņu pusmirušu guļam, aizgāja. Bet nejauši kāds priesteris gāja pa to pašu ceļu, un, to ieraudzījis, viņš aizgāja garām. Tāpat ari kāds Ievīts nāca gar to vietu, to ieraudzīja, bet aizgāja garām. Bet kāds samarietis, savu ceļu iedams, tuvojās viņam, un, viņu redzot, sirds tam iežēlojās. Un piegājis viņš pārsēja viņa vātis, ieliedams tajās eļļu un vīnu. Pēc tam viņš to cēla uz sava lopa un to aizveda mājvietā un apkopa. Bet otrā dienā, izņēmis divus denārijus, iedeva tos saimniekam, sacīdams: kop viņu, un, ja tu vēl ko izdosi, atpakaļ nākdams, es tev to atdošu.

Jēzus uzlika likumu zinātājam roku uz pleca un ieskatījās viņam

acīs.

— Tātad, — viņš atkal pabeidza savu stāstu ar jautājumu, — kurš no šiem trim cilvēkiem tev šķiet tas tuvākais bijis tam, kas bija kritis laupītāju rokās?

Likumu zinātājs atbildēja klusā balsī, taču es nezinu, vai tāpēc, ka viņam bija kauns pašam par sevi, vai tāpēc, ka viņš atzina Skolotāja gudrību. Turklāt pie Kapernaumas vārtiem bija sacēlies troksnis. Vairāki cilvēki, satraukti sarunādamies, steidzās uz lauka pusi, kur bijām apmetušies.

Es dzirdēju likumu zinātāju sakām: — Tas, kurš viņam žēlsirdību parādīja, tas bija viņa tuvākais.

Jēzus saspieda augumā garākā vīra plecu. — Nu tad ej, — viņš tikpat klusā balsī atkārtoja jau iepriekš doto padomu, — ej un dari tu ari tāpat.

—  Hei! Hei, Jēzu! Jēzu no Nacaretes!

Mēs visi sākām celties kājās.

Satrauktu cilvēku pulciņa priekšgalā, aizspraudis tunikas malu aiz jostas, steidzīgi cilādams resnās kājas, kailu galvu, līkumodams starp akmeņiem, šurp skrēja kāds vīrs, kurā es pazinu sinagogas priekšnieku Jairu. Viņš nokrita uz ceļiem Jēzum pie kājām.

—   Mana meita, — viņš elsoja, — mana meitiņa, tikai divpadsmit gadus veca. Viņa mirst. Viņa mirst. Skolotāj, tieši šobrīd!

Nebilzdams ne vārda, Jēzus sāka rikšot pilsētas virzienā. Sīmanis metās paka], mēs pārējie viņam sekojām. Es apdzinu Sīmani, kura solis bija smagnējs, bet man bija grūti turēties līdzi Jēzum, kaut gan viņš skrēja drīzāk vienmērīgi nekā ātri. Viņš bija viegls, gludiem locek|iem, kas bija kā radīti skriešanai. Viņš žigli apmetās ap mājas stūri. Trīs aiz piepūles nosvīduši mācekli izskrēja cauri pilsētas vārtiem tūlīt pēc Kunga.

Bet drīz pūlis mums apkārt kļuva biezāks.

Sīmanis, ar savām lielajām rokām irdamies cauri pūlim, uzsauca: — Vai tu zini, kur tev jāiet?

Jēzus tūlīt apstājās un sāka raudzīties apkārt.

Sīmanis pacēla ķetnu. — Šeit, — viņš sauca. — Es esmu šeit.

Bet Jēzus jautāja: — Kas mani ir aizskāris?

—   Ko? Kas tevi ir aizskāris? — Sīmanis dārdoši iesmējās. — Tev virsū spiežas kāds ducis laužu.

—  Nē! — Jēzus atsaucās, ātri pārlaizdams acis sejām pūlī. — Kāds mani ir aizskāris. — Viņa skatiens apstājās pie sievietes, kas saliekusies centās nozust drūzmā. Jēzus vērsās tieši pie šīs sievietes, taču viņa balsī neskanēja dusmas. — Es jūtu, ka spēks no manis ir izgājis.

—   Jā, jā, jā, jā, — viņa, bailēs drebēdama, atkārtoja. Arī viņa nokrita cejos pie Jēzus kājām. Pūlis pakāpās atpakaj, gaidot spriedumu.

Viņas runa bija tik ātra kā zvirbulēna čiepstēšana. — Jau divpadsmit gadus es slimoju ar asiņošanu. Esmu iztērējusi visu savu rocību, maksādama dakteriem, no kuru zālēm man kļuvis tikai sliktāk. Es sev sacīju: "Ja vien viņa drēbes aizskaršu, tad tapšu vesela." Es to izdarīju. Un esmu dziedināta. Tiklīdz es tevi aizskāru, asiņošana mitējās.

Jēzus skatiens izveidoja klusuma salu. Klusums aptvēra sievieti, kas tagad nenovērsdamās un bez bailēm lūkojās viņā. Viņš teica: — Mana meita, tava ticība tev ir palīdzējusi. Ej ar mieru.

Kamēr Jēzus kavējās uz ielas, Jairs mūs panāca. Tai pašā laikā no sinagogas priekšnieka nama atskrēja viena no kalponēm. Viņa saķēra Jaira roku un to noskūpstīja.

—  Nāc, — viņa aicināja. — Kungs, lava meitiņa ir mirusi, neapgrūtini mācītāju.

Jairs ieelsojās un izrāva roku no kalpones plaukstas. Viņa acis sāpēs iepletās, un viņš jau pavēra muti vaimanām, taču, iekams ļāva vaļu bēdām, Jēzus pienāca viņam klāt un, uzsvērdams katru vārdu, teica: — Nebīsties, tici tikai, un viņa taps izglābta.

Ar labo roku viņš apskāva Jairu, ar kreiso pieturēja nabaga vīru aiz elkoņa. Tad, ar vienas rokas pieskārienu mierinādams, ar otras rokas tvērienu balstīdams, Jēzus veda sinagogas priekšnieku atpakaļ uz mājām.

Trīs mācekļi gāja viņiem pa priekšu, atbrīvodami ceļu cauri pūlim.

Mājā viņus sagaidīja liels bars pilsētnieku, kas, raudādami, vaimanādami un matus plēsdami, pilnā sparā nodevās sērām.

—  Kas jums noticis? — Jēzus skali jautāja, lai pārkliegtu skaļās gaudas. — Kāpēc jūs vaimanājat? Kāpēc raudat? Meitenīte nav mirusi, viņa guļ.

Vienā mirklī sērotāji pārtapa smējējos. Viņi smējās par Jēzu. Viņi locījās smieklos tik ilgi, līdz Jēzus, kurš joprojām balstīja Jairu, nesatricināmā pašcieņā viņiem pavēlēja: — Prom. Jūs, viltus raudātāji, atstājiet šo namu!

Ļaudis, kas sausām acīm pameta Jaira māju, jutās aizvainoti savās labākajās jūtās. Un pēc viņu aiziešanas iestājās miers.

Slimībai atvēlētajā lielajā istabā, kur gulēja meitenīte, Jēzus ieveda bērna tēvu, māti un mācekļus, kas bija kopā ar viņu. Meitenītei pie galvas un kājām dega sveces: cieņas apliecinājums mirušajai un zīme, ka kāds jau bija sācis gatavoties bērēm.

Kā vienmēr Jēzus nesteidzīgi un vērīgi uzlūkoja cilvēku, kuram bija nepieciešama žēlastība, — bālo meitenīti, kas bija trausla kā salmiņš. Viņas mazā mute bija pavērta it kā pārsteigumā, uzacis augstu savilktas, plaksti aizvērti un seja nekustīga kā zvaigznes.

Viņš pieliecās un satvēra viņas roku. — Talitā kūmi! — Jēzus sacīja. — Meitiņ, celies augšā.

Un viņa paklausīja. Viņa aizvēra muti un noklepojās. Viņa piecēlās un sāka staigāt. Viņas vecāki no pārsteiguma sastinga.

Jēzus piekodināja: — Nestāstiet nevienam, kas noticis, vai dzirdat?

Viņi pamāja, jo nespēja parunāt. Pat meitenīte pamāja ar galvu, kaut gan varbūt nemaz nesaprata, kas ar viņu bija noticis.

— Māt, uzvāri putru, — Jēzus uzrunāja sievieti. — Ieber pienā nedaudz miežu. Pabaro savu mīļo meitiņu.

ATVADAS

Pēc šī notikuma mēs atkal sākām klejot pa Galileju. Jēzus staigāja mūsu vidū, atspiezdamies uz ceļa spieķa, un runāja, runāja, pulcēdams sev apkārt ļaužu pūļus. Taču dziedināja viņš katru cilvēku atsevišķi, aizskarot to. Vispirms mēs gājām gar jūras krastu: Betsaida, Horacina, Magdala līdz pat Senabrisai dienvidos. Pēc tam mēs devāmies no viena ciema uz citu, dziļāk zemes vidienē.

Vēsts par Jēzu no Nacaretes steidzās mums pa priekšu, lai mēs ietu kur iedami. Dziedinātājs, skolotājs, pravietis, stāstnieks, brīnumdaris. Viņš modina mirušos! Es zvēru, ka viņš līdzinās Elijam! Viņš modina mirušos!

Cilvēki pazina viņu pēc izskata, pat ja nekad agrāk nebija redzējuši. Acīmredzot nostāsti par viņa ārieni izplatījās reizē ar nostāstiem par viņa darbiem, un visā zemē dzirdēja garus izvilkumus no viņa mācības.

Tomēr, neraugoties uz viņa labestību (pat tagad, sirmā vecumā, es varu par viņu teikt tikai labu), domas par Jēzu krasi atšķīrās. Viņu apbrīnoja. Viņu centās sastapt. Viņa klātbūtne vien lika krietniem ļautiņiem spļaudīties.

Viņu nicināja.

Jēzus no Nacaretes: ubagu un ari muitnieku draugs! Jēzus no Nacaretes: ēd kopā ar staigulēm, runā ar spitālīgajiem, aizskar gan šķīstus, gan nešķīstus, biedrojas gan ar veiksminiekiem, gan izstumtajiem — noziedzniekiem, laupītājiem, ķēniņa galma ierēdņiem. Jēzus no Nacaretes: spriežot pēc tā, cik daudz viņš ēd un dzer, īsts negausis, kas vienmēr ir ar mieru pieņemt jebkura cilvēka viesmīlību. Viņš neatraida dāvanas un līdzīgi žūpām'paliek nomodā līdz vēlai naktij sarunādamies!

Tā sacīja ļaudis.

Un es saku: Jēzū no Nacaretes bija Dieva valstība! Jo man šķita, ka caur viņu manam skatienam atklājās Dieva spēks. Vai, man! Jums jāzina, ka tolaik es nespēju dzīvot ikdienišķu dzīvi. Es dzīvoju nemitīgās brīnuma gaidās, vērojot, kā mana Kunga spēks un godība aug augumā, kaut gan viņš bija smalkiem kauliem un glītu seju. Viņā bija Radītāja vara pār visu radību. Tā es domāju un, pateicoties manai saiknei ar viņu, jutos paaugstināts. Viņā bija Dieva spēks novērst Ienaidnieka uzbrukumus. Viņā bija žēlastība, ko visvarenais Atsvabinātājs bija izrādījis Israēlam, taču Jēzus žēlastība aptvēra visus, kurus verdzināja nežēlīgi valdnieki, slimības. Nāve. Pat nāve.

Es neko tur nevarēju darīt. Ko gan es būtu varējis darīt? Es mīlēju viņu. Mana dvēsele bija tik pilna mīlestības pret viņu, ka reizēm es it kā smaku aiz tās pārpilnības. Taču visskaidrāk es savas mīlestības spēku un dziļumu apzinājos tad, kad manu Kungu ienīda. Savādi. Es ilgojos, lai ikviens, kas viņu sastapa, mīlētu viņu tikpat stipri kā es. Tomēr, ja kāds atteicās viņu mīlēt, ja kāds viņu nicināja, mīlestība kā uguns iedegās manā skatienā un traucās pie mana Jēzus.

Līdzīgi Nacaretei Betsaida — kaut gan svarīgāku un ne tik provinciālu iemeslu dēļ, jo šī pilsēta uzskatīja sevi par svarīgu un neprovin- ciālu, — Jēzu nepieņēma. Tāpat kā Horacinas pilsēta. Kāpēc? Varbūt viņi baidījās, ka labā nesējs var pārvērsties ļaunuma nesējā, jo īpaši tāpēc, ka viņa varu nekas nespēja iegrožot? Ka viņam dotā vara bija īsta, turpretī labais un ļaunais tikai tukši apzīmējumi? Bet varbūt viņus biedēja tas, ka šī vara bija pilnīgi brīva un neatkarīga no visām zemes lietām? Vai vadoņi baidījās zaudēt savu stāvokli? Vai priesteri baidījās par Dieva Tā Kunga un Mozus iedibināto pasaules kārtību? Vai viena vienīga cilvēka spēks un labestība apdraudēja haosu?

Kāpēc? Varbūt Dievs Jēzū bija pienācis pārāk tuvu? Un viņa kvēle un gaisma dedzināja dvēseles, kas mīlēja tumsu?

Bet es esmu aizsteidzies priekšā notikumiem. Vispirms man jāpastāsta, kāpēc mums nācās pamest Sīmaņa māju — kāpēc mums bija jāatsakās no šīs ērtās mītnes — un atkal jāklejo pa Galileju.

Kad Jēzus bija sasildījis Jaira meitiņas ledusaukstos vaigus, es gaidīju, ka visa Kapernauma sapulcēsies sinagogā un slavēs debesu Dievu, ka dzīvība izrādījusies stiprāka par nāvi. Tā kā Jairs bija sinagogas priekšnieks, viņam atlika bilst tikai vienu vārdu, un tas būtu noticis. Bet viņa vietā drīz vajadzēja stāties vienam no viņa dēliem, kam jau bija zināma ietekme uz ļaudīm. Neviens no Jaira dēliem (kuri visi bija daudz vecāki par savu māsu) žēlastībā, ko Jēzus bija viņai izrādījis, nesaskatīja nedz Dievu, nedz svētību. Man viņu izturēšanās šķita prātam neaptverama mīkla: kad meitenīte sārta un vesela iznāca no sava tēva mājas dienas gaismā, viņas brāļi un vairāki aizkavējušies sērotāji apjuka. Bet tad, kad meitenītei aiz muguras parādījās Jēzus, uzlika rokas viņai uz pleciem, pieliecās un noskūpstīja viņu uz galvas, apjukums pārauga dusmās. Viņi sāka rāt savu māsu. Viņi lādēja Jēzu.

Kapernauma, pilsēta, kurai Jēzus bija veltījis tik daudz laika un mīlestības, viena no pirmajām apzināti no viņa novērsās.

Lai ari Jēzus nākamās nedēļas laikā ietu kur iedams, meitenītes brāļi visur viņam sekoja. Kad viņš apstājās, lai mācītu, viņi skaļi izkliedza dažādus apvainojumus un pieprasīja no Jēzus paskaidrojumus.

—  Tu mūs iznīcini! Plosi mūsu sirdis! — viņi kliedza. — Tu sašķel ģimenes! — viņi brēca, pulcēdami ziņkārīgos un pārliecinādami svārstīgos par savu taisnību. Ļaudis nāca, gan lai dzirdētu šo zākāšanos, gan redzētu Kungu. — Visur, kur tu ej, visur, kur tu ej, — sauca brālis, kam drīz bija jāmanto sinagogas priekšnieka amats, — cilvēki, kas pirms tam labi satikuši, sāk strīdēties. Tēvs negrib ar mums runāt! Mazā māsa mūs ienīst!

Un, kad Jēzus sāka šos pārmetumus atspēkot, ziņkārīgo pūlis pieauga, un arvien vairāk cilvēku vērsās pret viņu.

—   Rādi mums zīmi! — pieprasīja kāds rakstu mācītājs, kas bija piebiedrojies Kunga pēlējiem. — Lai debesis dod zīmi! Mēs zinām, ka brīnumus var darīt dažādos spēkos. Pierādi mums, kas tavs spēks nāk no Dieva!

Jēzus rakstu mācītājam atbildēja mierīgā, bezkaislīgā balsī. Bet viņa vārdi saniknoja Kapemaumu līdz neprātam. — Ļauna un laulības pārkāpēja cilts meklē zīmes; un viņai nekāda cita zīme netiks dota kā vien pravieša Jonas zīme. Jo, kā Jona trīs dienas un trīs naktis bija lielās zivs vēderā, tā ari Cilvēka Dēls būs trīs dienas un trīs naktis zemes klēpī.

Pēdējā diena, ko pavadījām Kapernaumā, bija sabats.

Ap dienas vidu ādminis un viņa sieva atveda pie Jēzus savu dēlu, pieaugušu vīrieti, ko bija apsēdis Jaunais gars. Ja šī lieta nebūtu tik svarīga, ādminis nemaz neicietu pilsētā un sauktu pēc palīdzības pa gabalu: viņš zināja, ka viņam pielipusi miecējamo ādu smirdoņa. Tikai nedaudzi cilvēki spēja izturēt šo smaku. Bet Jaunais gars bija atņēmis viņa dēlam gan redzi, gan dzirdi. — Lūdzu? — tik tikko spēdams parunāt aiz kauna, viņš teica. — Jēzu?

Jēzus bez liekas izrādīšanās pavēlēja: — Nāc ārā! — un Jaunais gars izgāja no ādmiņa dēla. Pēkšņi ieraudzījis saules gaismu, tas aizsedza acis un izsaucās: — Spožs! Māmiņ! Saule ir tik spoža!

Un Jaira vecākais dēls, kuram apkārt bija sapulcējušies rakstu mācītāji un farizeji, kas iegrāmatoja visus šī Dieva zaimotāja grēkus, nekavējoties sauca: — Tu esi traks, Jēzu no Nacaretes! Un mēs zinām, kā spēkā tu dari savus Jaunos brīnumus. Tev palīdz Belcebuls, Jauno garu valdnieks.

Acīm metot zibeņus, Jēzus strauji pagriezās uz sava apsūdzētāja pusi.

— Tava paša mute tevi nodod! — viņš atcirta. — Sašķelta ģimene, nams, pats pret sevi nevar pastāvēt. Tev taisnība! Dēli pret tēvu, tēvs pret dēliem, lai kurš pirmais art sāka ķildu: Jaira namam tiešām draud briesmas.

Ja nu es izdzenu Jaunos garus ar Belcebula palīdzību, kā tad Sātana valsts var pastāvēt?

Jēzus tiesātāji uz bridi apklusa.

Tad Jēzus pakāpās uz akmens sola un sauca tik skaji. ka lielākā daļa Kapernaumas viņu dzirdēja: — Bet, ja es izdzenu Jaunos garus ar Dieva Garu, tad Dieva valstība ir pie jums jau atnākusi. Vai jūs to sapratīsiet? Vai jūs to izmantosiet? Vai ari pēc saviem vārdiem jūs tiksiet pazudināti, jo atteicāties no Dieva valstības?

Visu acu priekšā Jēzus turpat uz akmens sola nometās uz viena ceja un atraisīja sandales. Viņš tās novilka un izslējies pacēla augstu virs galvas. Tad viņš vairākas reizes tik spēcīgi sasita kopā sandaju zoles ("Trakais, trakais," viņa tiesātāji murmināja), ka gaisā pacēlās putekļu mākonītis. Beidzot viņš sandales atkal uzvilka kājās, nokāpa no sola, apskāva smirdīgā ādmiņa ģimeni un pameta Kapemaumu uz visiem laikiem.

Mēs visi, vīrieši un sievietes, kuru sirdis bija atdotas viņam, rīkojāmies tāpat. Neviens no mums pilnībā neapzinājās, kas tikko bija noticis un kas vēl notiks. Milzis Sīmanis gāja smagiem soļiem, domās iegrimis; viņam sekoja klusā Marjama (Marjama. kas man šķita tik trausla kā tīmeklītis), viņai blakus gāja Joanna (ģērbusies tikpat vienkārši kā pārējie). Skarbais Matejs, Andrejs un Zuzanna, Jēkabs un viņa brālis Jānis, Filips, Nātānaēls, Toms Dvīnis, kā ari Jēkabs, Alfeja dēls, Tadejs, Sīmanis Kānaānietis un kāds jaunpienācējs, kas Jeruzālemi pazina labāk par mums visiem. Viņš bija dzimis un audzis tās apkaimē un sastapis Jēzu mūsu pēdējā sabatā Kapernaumā. Kā viņš mums stāstīja, viņu bija pārsteigusi Jēzus pēdējā runa ("Dieva Gars" un "Dieva valstība") un tad pilnīgi aizrāvusi sandaļu dauzīšana. "Kā jūs domājat, ko tas nozīmēja? Ak Dievs, tas bija tik aizraujoši!" Viņš bija izstīdzējis kā niedre, garām rokām un kājām, un viņa mati bija zīdani kā meldru ziedu bārkstis. "Katrs belziens," viņš jūsmoja, mētādams rokas un dancodams uz vietas kā zivju ērglis, "līdzinājās pātagas cirtienam! Vai redzējāt viņu sejas? Vai redzējāt, kā Kapernauma vārās aiz dusmām?" Jaunā mācekļa vārds bija Jūda Iskariots.

Un tā, kā jau teicu, mēs gājām gar jūras krastu no ziemeļiem uz dienvidiem. Tad pagriezāmies uz rietumiem un apstaigājām Galilejas ciematus, kuros vēl nebijām iegriezušies. Dažviet mūs pieņēma. Citviet atraidīja. Un nesaskaņas starp Jēzus atbalstītājiem un noliedzējiem kļuva arvien stiprākas. Un Jēzus atkārtoja atkal un atkal: — Debesu valstība ir tuvu, tik tuvu.

Beidzot viņš mūs visus sapulcināja Tābora kalna pakājē un lūdza, lai mēs kopā ieturam vakara maltīti un pārlaižam nakti uz lauka, ne kāda cilvēka namā. Viņš teica, ka gribot mums ko lūgt.

Kamēr mazgājāmies un ēdām, mēs lielākoties klusējām. Jēzus pats svētīja maltīti un pēc tam nebilda ne vārda, lidz visi bija paēduši, maltītes atliekas novāktas un mūsu sejas apspīdēja kārtīgs ugunskurs. Mēs sēdējām aplī, kura vidū pie ugunskura sēdēja Jēzus.

—  Ir kāda lieta, ko nedrīkst atlikt, — viņš ierunājās. — Esmu aicinājis jūs man sekot, lai sūtītu atkal prom. Šis bridis ir klāt. Mēs nedrīkstam ilgāk gaidīt.

Viņš runāja ar mums, uzgriezis ugunskuram muguru. Es nespēju saskatīt viņa seju. Kad viņš sakustējās, lai uzrunātu mācekļus, kas sēdēja otrpus ugunskuram, es redzēju tikai viņa muguru un slaido kaklu. Ugunskura sprakšķēšana apslāpēja viņa balsi. Taču tā skanēja manā sirdī. Es neesmu aizmirsis, ko viņš teica. Viņa vārdi ir vadījuši mani pat tad, kad viņa laiks uz zemes bija beidzies un tālāk es gāju viens.

—  Rīt jūs sadalīsieties pa divi un dosieties ceļā, — viņš teica, — apstaigādami visus ciematus Galilejā. Ejiet pie Israēla cilts pazudušajām avīm un ejot sludiniet: "Debesu valstība ir tuvu klāt pienākusi."

Ugunskurā pārlūza kāds zars; nakts tumsā augstu gaisā uzšāvās dzirksteļu stabs. Jēzus pagriezās, lai uz to paskatītos, un es ieraudzīju viņa seju: tā bija svinīga.

—  Dziediniet slimos, — viņš pavēlēja.

Sīmanis neticīgi pārjautāja: — Mēs? Tu runā par mums? Mums jādara tas, ko dari tu?

—  Šķīstiet spitālīgos, —Jēzus turpināja, un Sīmanis nodūra galvu.

—  Izdzeniet ļaunos garus. Bez maksas jūs esat dabūjuši, bez maksas dodiet. Neņemiet līdzi nedz naudu savās jostās, nedz ceļasomu, nedz divi svārkus, nedz kurpes, jo strādniekam sava barība pienākas.

Un, kur vien jums gadīsies ieiet kādā pilsētā vai ciemā, tur iztaujājiet, kurš lajā ir cienīgs: pie tā ari palieciet, līdz dosieties projām. Ja kāds jūs neuzņem un jūsu vārdus neuzklausa, tad, iedami ārā no šī nama vai šīs pilsētas, nokratiet putekļus no savām kājām.

—   Redzat? — Jūda, plati smaidīdams un raukdams uzacis, izdvesa. — Ko es jums teicu?

—  Bērniņi, — Jēzus teica tik maigi, ka mana sirds it kā salūza,

—  es jūs sūtu kā avis vilku starpā: tāpēc esiet gudri kā čūskas un bez viltus kā baloži. Nebīstieties. Vai divus zvirbuļus nepārdod par vienu artavu? Un neviens no tiem nekrīt zemē bez jūsu Tēva ziņas. Bet pat jūsu galvas mati visi ir skaitīti. Jūs esat labāki nekā daudzi zvirbuļi.

Mans Kungs, cik drosmīgu un stipru mani padarīja tava atvadu svētība. Vai bija tāda vieta, kur es būtu šķirts no tava Gara? Galilejā noteikti ne. Visā pasaulē nebija tādas vietas. Ja es kāptu debesīs, tu tur esi. Ja es nokāptu pazemē, tu esi ari tur. Ja man būtu rītausmas spārni un es nolaistos jūras malā, ari tur mani vadītu tava roka un tava labā turētu.

Otrā rītā mēs paļāvības pilni devāmies ceļā. Pāris pēc pāra. Daži izraudzījās lielceļu, kas veda no ziemeļiem uz dienvidiem, citi ceļu, kas stiepās no austrumiem uz rietumiem.

Mēs ar ceļabiedru izvēlējāmies šauru taciņu, kas vijās ziemeļaustrumu virzienā pretī auglīgai augstienei, kuras kore bija nosēta zemnieku ciematiņiem. Iekams iegājām koku pudura ēnā, es apstājos un paskatījos atpakaļ.

Es redzēju Jēzu, Dieva Jēru, ko reiz biju vērojis kāpjam lejā no kalna, tagad kāpjam Tābora kalna virsotnē. Vienu pašu.

Es neteicu savā sirdī: "Viņš ir nenogurdināms." Ap to laiku es jau zināju, ka Jēzum nogurums nav svešs, lai gan viņš bija veikls kā lapsa un kāpiens nesagādāja viņam lielas grūtības.

Es savā sirdī teicu, lūk, ko: "Viņš kāpj kalnā lūgt Dievu. Debesu Tēvs. uzklausi viņa lūgšanu." Un es jautāju sev: vai viņš lūdzot kādreiz ir raudājis? Vai mans Kungs varētu raudāt aiz noguruma?

Piektā daļa MARIJA

DIVI STĀSTI

Atraitnei Marijai gribas skriet. Viņai gribas aizspraust svārku malu aiz jostas un kailām kājām brāzties pāri Nacaretes kalnu korei līdz Tābora kalnam austrumos. Bet viņa valdās. Viņa nedrīkst rīkoties neapdomīgi, jo nezina, kā viņu uzņems, nezina, vai viņas dēls joprojām kavējas kalna virsotnē. Viņa zina tikai to, ka nes ļoti sliktu vēsti. Viņu pašu tā ir satriekusi, patiesi, bet Marija vienmēr spējusi izjust pretrunīgas jūtas: vienlaikus priecāties un baiļoties, mīlēt savu acuraugu un apbērt viņu pārmetumiem.

Turklāt viņa vairs nav tik jauna kā toreiz, kad kopā ar Jāzepu pavadīja veselu garu nakti atpakaļceļā uz Jeruzālemi, lai sameklētu nepaklausīgo dēlu. Ne tik veikla. Ne tik šmauga: viņas augšstilbi un gurni ir kā melones un lēcas — noderīgi mājās, bet lieka nasta ceļā.

Un viņai vēl jāuzkāpj kalnā.

Neilgi pirms dienas vidus Nacaretei cauri bija gājuši divi viņas dēla mācekļi un iegriezušies viņu apraudzīt. Tā viņa bija uzzinājusi, ka Jēzus kavējas kalna virsotnē. Vienatnē. Un viņa nojauš, ka dēlam nepieciešama palīdzība.

Marijai bijis smagi nest vientulības nastu. Kad dēls devās uz dienvidiem, lai mācītos un izprastu sava Tēva prātu, viņai nebija klājies pārāk slikti. Nacarete viņu atbalstīja. Un viņa nešaubījās, ka viņas dēls rīkojās labi un pareizi, vēlēdamies iepazīt savu Tēvu. Bet šis pēdējais pusgads pēc tam, kad viņa atkal bija dēlu satikusi, ceļojusi kopā ar viņu, palīdzējusi viņam, izjutusi viņa klātbūtnes dzīvinošo spēku un vērojusi, kā pasaule viņu uzņem, bijis briesmīgs. Viņa nesūdzas, ka lielākā daļa Nacaretes iedzīvotāju no viņas vairījusies. Daži kaimiņi joprojām dusmojas, ka viņas dēls aizvainojis visu ciematu; citiem, viņa to nojauš, kauns par to, kā viņi izturējušies pret Jēzu. Tomēr, kaut gan ne vieni, ne otri ar viņu nerunā un pat izvairās paskatīties uz viņas pusi, Marija spēj izturēt viņu muļķīgo, cietsirdīgo attieksmi.

No otras puses, ja dēls tiešām izslēdzis viņu no savas kalpošanas un dzīves, kāpēc viņa ēd? Kāpēc viņa elpo? Tad viņas dzīvei nav jēgas.

Jēzus dēj eņģelis Gabriēls bija nosaucis Mariju par "apžēloto".

Tas, kas no tevis dzims, būs svēts un taps saukls Dieva Dēls.

Bet Marija nekad nav bijusi tikai Dieva Dēla dzemdētāja! Viņa ir bijusi māte. Viņai bijis dots būt par māti, skolotāju, apgādnieci, gan barotāju, gan gudrības devēju. To visu Dievs viņai bija uzticējis! Un viņa bija pilnīgā paklausībā uzņēmusies šo lomu. Vēl jo vairāk: viņa bija pildījusi to ar prieku. Kas gan tagad spēja viņai to atņemt? Atņemiet man dēlu. un jūs būsiet atņēmuši man dzīvību. Noliedziet viņu, un Dievs, pats Dievs, būs noliedzis daļu savu apsolījumu. Noliedziet viņu, un Dievs Tēvs — Marijai tā liekas — būs noliedzis daļu sevis paša.

Šī pēdējā vientulība bijusi vairāk nekā nomācoša: tā bijusi biedējoša.

Viņa ies un atradīs savu dēlu. Iespējams, viņš turpinās izturēties pret māti uzsvērti vienaldzīgi. Viņa nezina, vai ir gatava ar to samierināties. Viņa vienkārši nezina.

Bet viņa zina. ka dēlam kaut kas jāizstāsta. Tas jāizdara viņai, nevienam citam, jo neviens cits visā pasaulē nesapratīs, cik grūti Jēzum būs klausīties šo stāstu. Arī viņu tas ir satriecis. Bet viņš: viņš saskatīs tajā pats sevi un drausmīgo likteni, kas viņu gaida.

Tābora kalns atrodas sešu jūdžu attālumā no Nacaretes. Marija var atvieglot sev ceļu, neņemot līdzi nedz somu, nedz liekas drēbes, nedz jostu ar naudu. Vai ari viņa var ielikt somā nedaudz miežu maizes un dažas zivis, jo, būdama māte, viņa nojauš, ka viņas zēns dienām ilgi nav ēdis un noteikti ir izsalcis. Viņa var paņemt līdzi ari cigoriņu lapas un mandragoras sakni, jo tās nogurušam cilvēkam dāvā miegu, un īzapu, jo tas spēcina. Un vīnu.

Kalna pakājē taka ir stāva, asiem pagriezieniem; bet netālu no virsotnes tā kļūst lēzenāka. Pirms tam Marija bija nolēmusi neskriet, bet tagad viņa to nespēj. Viņa kāpj augstāk lēni, bet nepacietīgi, bieži apstādamās, lai atvilktu elpu un palūkotos apkārt.

Saule, sarkana kā nokveldēta krāsns, stāv rietumos virs Lielās jūras un nolaidusies jau tik zemu, ka atrodas Marijai tieši pretī; un, kad sieviete tuvojas virsotnei, viņas skatienam paveras triju citu kalnu saules staros kvēlojošās galotnes: Karmela kalns netālu no jūras, Gilboa kalns dienvidos, Samarijā, un Hermona kalns, kura sniegotā galotne lepni slejas pret debesim ziemeļos. Ielejas grimst tumsā. Un Marijai šķiet, ka šie četri kalni ir stabi, kas balsta debesjumu. Tik liela godība. Pārāk liela godība vienkāršai, pamaza auguma atraitnei! Kas gan viņai te meklējams? Vai nav pārdroši, tik pārdroši pārmest visvarenajam Dievam Tam Kungam, ka Viņš (iespējams) ir viņu noliedzis? Ko gan viņa iedomājas!

—  Šeit.

—  Ko? — Marija pamostas no sapņiem un raugās apkārt. Viņa sarauc pieri — Ko? — un, acis piemiegusi, mēģina kaut ko saskatīt žilbinošajā saules gaismā.

—  Es esmu šeit. — Tas ir Jēzus. Viņš sēž uz saplaisājušas, aptēstas akmens plāksnes, un viņa seja kvēlo saulē tāpat kā kalnu galotnes. Viņš raugās uz viņu bez pārsteiguma, bez nosodījuma, vaicājoši pielie- cis galvu.

—  Ā. Jā, te nu tu esi, vai ne?

—  Tu mani meklēji.

Marija bridi vilcinās ar atbildi. Dēla skatiens liek viņai vēl skaud- rāk apzināties savu vientulību — it kā viņa acīs degtu spoža gaisma, kas ļautu viņam saskatīt māti, bet neļautu mātei saskatīt viņu. Jā, viņa ir viena: un tomēr negrasās padoties. Galu galā tas ir Jēzus, ko viņa ir zīdījusi, auklējusi un kura sejā viņa redz tikai savus vaibstus. Te nav neviena, kas varētu novērst dēla uzmanību. Tagad ir viņas kārta!

—  Jā. Es atnācu uz šo kalnu no Nacaretes un uzkāpu tā virsotnē, lai sameklētu tevi.

—  Kāpēc?

—  Ješī, es neļaušu tev mani samulsināt.

Jēzus pamāj ar galvu un atkārto: — Kāpēc tu esi atnākusi?

Izdzirdējusi, ka viņš uzdod td pašu jautājumu otrreiz, Marija spēji piesarkst. — Es atnācu tāpēc, ka esmu tava māte, — viņa, izaicinoši paslējusi uz augšu zodu, paziņo. — Lai tu teiktu ko teikdams, lai izturētos kā izturēdamies. Dievs Tas Kungs ir izraudzījies mani par tavu māti, un es būšu tava māte tik ilgi, cik ilgi mēs abi dzīvosim.

Tad viņa iebāž roku somā un maigākā balsī, it kā aizstāvēdamās, saka: — Es atnācu tāpēc, ka pat Visaugstākā Dēlam laiku pa laikam jāapēd kāds gabals maizes un kāda zivs.

Un, izlaidusi somu no rokām, viņa sirdi plosošā maigumā turpina: — Es atnācu tāpēc, ka man ir ziņas no Pērējas un Maherusas, Hēroda cietokšņa Sāls jūras austrumu krastā. Baidos, Ješī, ka tās ir sliktas ziņas. Taču es atteicos uzticēt tās kādam citam. Es esmu tava māte: es esmu atnākusi, lai tevi tiklab mierinātu, kā sāpinātu.

Brālēns Jānis, Caharijas dēls, ir miris.

Saule ir nogrimusi jūrā. Kvēle kalnu galotnēs apdzisusi. Karmela kalns kādu brīdi kā tumša ēna slējās pret vakarīgajām debesīm, bet tagad arī to aprijusi nakts. Debesis piebirušas zvaigznēm, neskaitāmām Dieva apsolījumu zīmēm, kā smilšu graudiem, un debesu pulki aiztur elpu — vismaz Marijai tā šķiet —, gatavodamies raudāt kopā ar Jēzu.

Tagad sēž viņi abi: dēls uz tā paša gludā akmens, māte uz zemes, kas nakts dzestrumā sāk atdzist.

Viņa iesāk savu stāstu:

—   Pirmie man šo ziņu atnesa Jāņa mācekli, kas meklēja savus draugus. Viņi gribēja runāt ar Andreju un nevienu citu. Viņi gribēja zināt, kur tu esi. Es nemācēju to pateikt. Bet es apsolīju, ka nodošu šo ziņu tiem. kam to visvairāk nepieciešams dzirdēt.

Ješī, man šos pašus notikumus sīki izstāstīja Kūza. Joannas vīrs. kurš visu redzēja pats savām acīm. jo nedrīkstēja noraidīt sava virs- kunga uzaicinājumu. Tas ir… atbaidošs stāsts.

Esmu dzirdējusi to divreiz. Tas noteikti iet no mutes mutē. Tu taču saproti, kāpēc man bija jāsteidzas šurp, tiklīdz uzzināju, kur tu esi?

Pie debesīm nespīdēja mēness, un Marija tik tikko spēja saredzēt savu dēlu. Viņš bija tumša ēna, kas aizsedza desmittūkstoš zvaigžņu. Viņš bija tumšs stāvs, ko neapspīdēja ne mazākais gaismas stariņš. Viņš neatbildēja. Marija saņēma drosmi un turpināja, šoreiz nedaudz svinīgi, it kā viņa liecinātu tiesā:

—    Hērods Antipa. kurš dēvē sevi par Pērējas un visas Galilejas valdnieku — kaut gan ir valdnieks tikai vārda pēc; Hērods Antipa. kurš joprojām nav zaudējis cerību atgūt sava tēva varu un slavu — kaut gan apziņa, ka tas nav iespējams, viņu moka un pazemo; Hērods Antipa, kurš atņēma sievu savam brālim (bet es esmu sieviete un domāju, ka pie visa vainīga ir Hērodija, kas nomainīja laiska valdnieka gultu pret godkārīga valdnieka gultu…); Hērods Antipa. kurš ir vājš savas sievas priekšā, bet līdzīgi pāvam lepojas ar greznām spalvām izrādot savu bagātību, svinēja dzimšanas dienu.

Viņš sarīkoja lielas dzīres un ielūdza savu muižu pārvaldniekus, svarīgākos ierēdņus no visām Galilejas un Pērējas malām, kā arī kara pulku pavēlniekus un visiem ierādīja istabas Maherusas cietoksnī, no kura augstajiem logiem, pēc Kūzas vārdiem, paveras plašs skats uz Nāves jūru un kalniem tālumā. Tik skaista vieta tik zema cilvēka rokās.

Pilī ir c rezna zāle, kuras apgleznotos griestus balsta vesels akmens kolonnu mežs, kur pie galdiem var sasēsties pussimts pusdienotāju un vēl pietiek vietas, lai izklaidētu viesus gan mielasta laikā, gan pēc tam.

Un lampas! Tik daudz misiņa, sudraba un alabastra lampu, ka telpā nebija nevienas ēnas. Tās karājās ķēdēs pie griestu sijām, mirdzēja nišās, kas ik pēc trim pēdām bija izcirstas sienās, dega turētājos im uz galdiem, sasildīdamas telpu. Un. kad dzīrotāji bija paēduši un ķērās pie dzeršanas, lampas lēja mīkstu, iesārtu gaismu pār Hēroda draugu sejām. Vīns ielīksmoja pietvīkušo vīru sirdis.

Muzikanti spēlēja, un dziedoņi dziedāja.

Cik gadu Hērodam šajā pēdējā dzimšanas dienā apritēja? Četrdesmit septiņi? Četrdesmit deviņi? Viņš vēl nebija nespēcīgs, bet muļķīgs. Un kas zina? Varbūt viņš bija sācis baidīties no vecuma. Hēroda tēvs bija miris sešdesmit deviņu gadu vecumā, taču Hēroda tēvs bija kļuvis par ķēniņu jau divdesmit septiņu gadu vecumā.

Muzikanti spēlēja: glīta meitenīte izveda zālei cauri leopardu. Viņi bija saķēdēti kopā ar kakliem Hērods skaļi iesmējās, tā uzslavējot izrādi: viesi pauda savu prieku, sizdami ar plaukstām pa galdiem, un Kiiza ievēroja, ka leopardam uz muguras spalva saceļas stāvus. Viņš baidījās par meitenīti. Kā gan drīkst piesiet bērnu kaķim, kas trīs reizes par viņu lielāks?

Muzikanti spēlēja, un dejotājas dejoja.

Un tad parādījās dejotāja, kuru ieraugot dzīrotāji apklusa. Tā nebija nekāda kalpone, ne ari sieviete, kas ar dejošanu pelna sev iztiku. Viņā ritēja valdnieku dzimtas asinis. Viņa kustējās ar iedzimtu cēlumu. Viņas locekļi bija gari un stipri, pēdas tik prasmīgi balstīja ķermeni, ka viņa spēja atliekties tālu atpakaļ un nenokrist uz muguras. Vienā bridi viņa izvilka adatas no matiem un virpuļoja tā, ka tie plīvoja līdzīgi zīdam vējā vai šķēla gaisu līdzīgi sprigulim. To ieraudzījis. Hērods Antipa skaļi ievilka elpu.

Kopš meitene, augstu pacēlusies uz baso kāju pirkstgaliem bija sākusi dejot, viņa bija skatījusies tikai uz ķēniņu. Un ķēniņš savukārt bija mājis ar galvu un smaidījis, neatraudams skatienu no viņas kustībām.

brūnās miesas un ogļu melnajām uzacīm. Bet. atlaižot vaļā savus matus un ļaujot tiem tik mežonīgi plīvot, dejotāja bija ķēniņu aizkustinājusi Viņam acīs sakāpa asaras. Viņa nāsis iepletās. Viņš pa pusei piecēlās no spilveniem, un pārējie dzīrotāji — vai nu atdarinot ķēniriu, vai vēlēdamies izteikt savu sajūsmu — rīkojās tāpat. Un tad telpā iestājās klusums. Pat muzikanti pārtrauca spēlēt, lai nolūkotos dejā. Tikai viens sta bulētājs turpināja stabulēt. Viņš izvilināja no stabules smalku skaņu, kas atkārtojās it kā aizsmakusi kaislē, — un viņa dejoja. Viņa padarīja šo uienu vienīgo skaņu par novilktu virvi zem savām pēdām.

Kūza atzīst, ka deja viņu apbūrusi pat uzbudinājusi. Bet tad viņš pamanīja Hērodiju, kas stāvēja aiz aizslietņa zāles otrā galā un noraudzījās notiekošajā. Hēroda sieva tik tikko manāmi ar galvu māja līdzi dejotājas soliem Viņa nesmaidīja. Saltais aprēķins Hērodijas skatienā pēkšņi izrāva Kūzu no reibinošās aizmirstības, un viņš vienā mirklī saprata. kas bija dejotāja, šī jaunava, kura savā varā turēja visu zāli Ga lilejas un Pērējas varenos, un Hēroda kareivjus. Tā bija meita no Hērodijas pirmās laulības. Salome. Četrpadsmit gadus veca. Neprecēta.

Beidzot pat stabule apklusa.

Un Salome noliecās ilgā. apburošā sveicienā.

Hērods Antipa pielēca kājās. "Zvēru pie Dieva!" viņš izsaucās. "Daiļais bērns, tu esi no jauna pamodinājusi manos jutekļos, manā sirdi jaunības degsmi. Es atkal esmu jauns. Cik možs un jauns es jūtos! Piecelies!"

Lidz viriš izteica šo pavēli, viņa bija noliekusies tik zemu, ka seja atradās tikai pāris sprīžu no grīdas. Tagad viņa izslējās un palūkojās uz Hērodu ar neaptraipītas nevainības izteiksmi sejā.

"Ko tu gribi?" viņš vaicāja. Viņš ar roku nobrauca sev zem deguna. Viņš izdarīja to vēlreiz. "Lūdz. ko vien vēlies, un es tev to došu. Es zvēru. Pat ja tu lūgtu pusi manas valsts. Tikai pasaki" Hērods sparīgi paberza degunu. Varbūt tas niezēja.

"Tēvs." meitene teica, un viņš gandrīz nokrita. Vai viņa nekad agrāk nebija saukusi viņu par tēvu? "Tēvs. ļauj man mirkli apdomāties. Es tūlīt atgriezīšos."

Hērods dižmanīgi pacēla labo roku un skafi paziņoja: "Padomā, mans bērns."

Meitene viegliem so(iem devās pie aizslietņa, kur gaidīja viņas māte.

Abas brīdi sačukstējās.

Meitene atgriezās un smaidīdama, sarkdama un klanīdamās teica: "Tēvs, man nevajag tavu valsti. Es neņemšu ne pēdu tavas zemes. Es lūdzu taisnīgu sodu. Kāda ieslodzītā galvu. Viņš kūda ļaudis. Dod man Jāņa Kristītāja galvu." — Un tad nevērīgi piebilda: "Uz šķīvja."

Salome izslējās un maigi patēvam uzsmaidīja: "Es pagaidīšu šeit. Jānis Kristītājs ir tepat blakus. Un redzi? Tur sēž sardzes priekšnieks."

Ješl Kūza atstāj Hēroda dienestu. Viņš šobrīd saved kārtībā rēķinus. Un tad vmš slepus atgriezīsies Nabatejā vai sameklēs tevi Es domāju, ka viņš meklēs tevi Ne tikai Joannas dēĻ Viņa nekad nav vīram neko prasījusi. Bet viņas krietnums un laipnā izturēšanās pret visiem ļaudīm liek Kūzam mocīties sirdsapziņas pārmetumos i m degt kaunā par to. ka viņš kalpo Hērodam Antipam. Viņš man stāsta, ka ikreiz, kad viņam jāizspiež no nomniekiem nauda, viņš ienīst pats sevi Un viņš domā, ka tavs gars piepildījis viņa sievas garu. Viņš tevi atradis. Viņš sekos tev.

Hērods Antipa nokrita uz grīdas. Viņš mēģināja atspiesties pret spilveniem bet viņa ķermenis bija stīvs, nepaklausīgs. Viņš stingi palūkojās vispirms uz Salomi, tad uz viesiem kas gaidīja viņa atbildi. Viņš bija apsolījis. Viņš bija zvērējis. Vājums, kas bija (āuis sieuai kļūt par ļaunu spēku viņa dzīvē (tā es saku!), atklātos visiem ja viņš lauztu solījumu, ko bija apstiprinājis ar zvērestu.

Hērods palūkojās uz sardzes priekšnieku. "Ej." viņš pavēlēja. "Dari. ko viņa lūdz."

Kad sardzes priekšnieks aizgāja, neviens nepakustējās. Dzīru līksmība bija pagaisusi — ne jau Salomes lūguma vai Hēroda pavēles dēļ! Drīzāk viesus bija atskurbinājis tas, cik ļoti Hērods pārdzīvoja, ka bijis spiests dot šo pavēli. Viņš paslēpa seju rokās. Un ierēdņi centās uzminēt. kas nomāc viņu virskungu. Jānis Kristītājs bija pakļāvis uiņu i>is- pārējam izsmieklam. Izsmiekls sagrautu valdnieka cieņu tautas acīs. Kāpēc gan viņam būtu jānožēlo vajadzīgs nāves sods? Slikta dūša? Rakstura vājums?

Salome saglabāja mazas, nevainīgas meitenītes sejas izteiksmi.

Herodija pat iznāca no aizslietņa aizsega un nostājās zālē. rokas zem krūtīm sakrustojusi.

Un nepagāja ne stundas ceturksnis, kad sardzes priekšnieks atgriezās. Viņš abās rokās nesa lielu, skaisti izkaltu sudraba šķīvi. Ko viņš pasniedza smaidošajai Salomei. Šķīvī bija brālēna Jāņa galva. Tā gulēja uz sāniem. Ješī, viņa mute bija atvērta un mēle izbāzta, it kā viņš būtu runājis līdz pat pēdējam savas dzīves mirklim.

Marija apklust. Tagad viņa varētu pastāstīt, kā Jāņa mācekļi apglabāja savu skolotāju, pravieti, kas nekad nebija līdzinājies niedrei, ko vēji loka. Viņi ielaida viņa miesas kapā — Jāni, kura dzīve bija aprā- vusies pašā plaukumā, bet kura vārdi atbalsosies mūžīgi.

Taču Marija jūt, ka ir izstāstījusi dēlam pietiekami daudz. Un viņa nezina, kā rīkoties. Vai viņa drīkst apsēsties viņam blakus? Vai tagad viņš ļaus sevi mierināt?

—  Ješī?

—  No šī paša kalna Baraks un praviete Debora devās kaujā pret Siseru, Kānaāna ķēniņa karaspēka virspavēlnieku.

Jēzus kā vienmēr runā mierīgi, bet viņa balsī jūtams sasprindzinājums, kas Mariju iedrošina. Viņš ir uzklausījis viņas stāstu. Tas ir viņu aizkustinājis.

—  Šis kalns, — Jēzus atkārto. — Tābora kalns, ko reiz klāja meži.

Neviena cita šeit nav. Bez šaubām, viņš runā pats ar sevi, bet viņa

vārdi noteikti domāti ari Marijai. Viņai arī tie jādzird: stāsts apmaiņā pret viņas stāstu.

—  Soģu laikos, — Jēzus turpina, — kad Israēla zemē neviens nestaigāja pa ceļiem, kad kānaānieši bija nopostījuši ciemus līdz ar zemi. praviete Debora bija māte Israēla bērniem. Viņa sapulcināja Zebulona cilts karavadoņus, Isašara cilts dižciltīgos, Naftaļa cilts karotājus un iecēla par virspavēlnieku Baraku. Baraks atveda viņus uz šo kalnu. Viņi gaidīja ienaidnieku mežainajās nogāzēs.

Tad Sisera ar visiem saviem karapulkiem devās uzbrukumā. Viņi iebrauca ar kara ratiem ielejā zem mums.

"Celies, Barak!" Debora sauca. "Tas Kungs ir nodevis Siseru tavā rokā," šī Israēla bērnu māte pravietoja. "Vai Tas Kungs nav izgājis Tavā labā karot?" Debesis atvērās, sākās lietusgāze, kara ratu riteņi iestiga dubļos, Baraks un Israēla viri devās lejā no Tābora kalna. Viņi cīnījās ar kānaāniešiem, kas bija nolēkuši no kara ratiem. Ar Tā Kunga zobeniem viņi tos sakāva.

Marija vēro dēla tumšo stāvu. Viņš atliec atpakaļ galvu un paceļ tumšās rokas pret debesīm tik izteiksmīgā žestā, ka viņai aizraujas elpa.

Rokas augšup pacēlis, Jēzus nodzied žēlabainas dziesmas pantu ebreju valodā, kas pauž pazemību Tā Kunga priekšā: "No debesīm līdzi karoja zvaigznes, no saviem zvaigžņu ceļiem tās karoja pret Siseru." Un tad ievaimanājas: "Adonai Cebaot! Debespulku Dievs!"

Bet Dieva vārda piesaukšanai neseko lūgšana. Un pēc mirkļa Jēzus atkal sāk runāt.

—  Tas ir stāsts par drosmigām sievietēm, — viņš saka. — Sisera aizbēga. Viņš patvērās Jaēlas telti: Jaēla ir svētīta starp sievām! Jo Sisera lūdza ūdeni, un viņa deva tam pienu. Sisera gribēja gulēt, un viņa to apsedza ar segu. Sīsera iemiga, un Jaēla klusītiņām pie tā piegāja un izdzina asu telts mietiņu caur viņa deniņiem. Viņa nogalināja Dieva ienaidnieku vadoni.

Jēzus beidz runāt. Viņa melnais stāvs, kas neskaidri iezīmējas pret zvaigžņotajām debesīm, sagumst, un viņš aizklāj rokām seju. Viņš čukst: — Ak, māt, māt, kā es mīlēju savu brālēnu. — Jēzus raud.

Marija nodreb. Kalna galotnē ir kļuvis auksts, bet vislielākās raizes viņai sagādā dēla bēdas.

—  Ješī? — viņa jautā. — Vai drīkstu tevi apskaut?

Viņš pat nepakustas. Viņš neatbild.

—  Es to tiešām domāju, — viņa neatlaižas. — Esmu nākusi tevi mierināt.

Atkal — laiks iet, un atbildes nav. Bet viņa, kas vienmēr mīlējusi daudz runāt, tagad piespiež sevi klusēt. Jau ir noteikti pāri pusnaktij.

—  Māt?

—  Kas ir, bērniņ?

Jēzus saka: — Tu esi mana Debora.

Un ar to pieliek. Marija pavirzās tuvāk savam Ješī. Viņa nometas uz ceļiem dēla priekšā un novelk viņu no atdzisušā akmens savos apskāvienos. Viņš saritinās viņai blakus. Māte uzliek dēla galvu sev uz ceļiem. Viņa ir sagatavojusi viņam dzērienu. Tas atvieglos viņa sāpes un dāvās miegu. Vīns. kurā mērcēta sakne. Saberztas lapas, lai dzēriens labāk garšotu un iedarbotos.

Laikā un klusumā, kas viņiem te kalna galotnē dāvāts, Marija čukst: — Tēvs, Tavās rokās es nododu savu garu.

Un Jēzus čukst tos pašus vārdus: — Tēvs, Tavās rokās es nododu savu garu.

Drāna uz Marijas gurniem samirkst asarās. Un tad viņas bērns iegrimst ļoti dziļā miegā.

GLAB MANU DELU

Lūk, ko Marija domā, kamēr viņas dēls guļ, galvu viņai uz ceļiem uzlicis, un kamēr viņa visu nakti sargā viņa miegu.

Viņa domā par to, ka Jēzus stāstā ir trīs sievietes. Vispirms, protams, Debora un Jaēla: drosmīgas un laimīgas viņas atgriezās mājās kā uzvarētājas. Bet tam kānaāniešu karavadonim Siseram arī bija māte. Rakstos un pilnā izklāstā (jo pirmā šo stāstu pastāstīja sieviete, Debora, kurai mātes jūtas nebija svešas) stāsta noslēgumā Siseras māte raugās pa logu, gaidīdama savu brašo dēlu pārnākam mājās.

"Kāpēc kavējas viņa rati, ka tie nenāk? Kāpēc viņa kara ratu zirgi soļo tik lēni?"

Viņa raugās uz tukšo ceļu pa režgoto logu un mierina sevi: "Viņi taču dala atrasto laupījumu. Raibas drēbes manam dēlam par laupījumu! Raibas rakstītas drēbes! Rakstīts lakats ari man ap pleciem…"

Jēzus Mariju nosauca par savu "Deboru". Šis vārds un atzinība tā silda viņas sirdi, ka pat kalnu gaiss pusnakti neliekas salts.

Bet Marija domā par to sievieti bez vārda, kas velti gaida bērnu, kuru viņa laidusi pasaulē, dēlu, kuram viņa devusi vārdu Sisera. Marija domā, cik stipri mātes miesas ilgojas pēc saviem bērniem pat tad, kad tie jau izauguši un aizgājuši savā dzīvē. Mātes miesas atceras. Mātes miesas prot sērot.

Jēzus strauji ievelk elpu. Viņš to aiztur, tad, lēni ievaidēdamies, izelpo. Marija uzliek roku viņam uz pieres un jūt, ka tā ir mikla. Viņš sapņo. Viņš noteikti sapņo.

Tēvs, dāvā viņam mierīgu miegu. Nebiedē viņu ar sapņiem Nesūti viņam nākotnes redzējumus.

Šīs garās nakts laikā Marija pārdomā vēl vienu lietu: ko darīs Hērods Antipa — slepkava, šķietams valdnieks, savas šķietamās valdnieces vergs.

Protams, viņa domā, Jēzus zina. cik tālu aizceļojusi viņa slava. Hērods ir dzirdējis par Jēzu, par viņa vārdiem un darbiem, un ietekmi uz tautu. Dižens, varens, pievilcīgs: ļaudis seko viņam kā avis ganam. Un varbūt Hērodu saēd bailes, ko jūt netaisnie, darot pāri taisnajiem, bailes, ka Dievs uzlūko vienīgi taisnos. Jo pat nedēļa nebija apritējusi kopš Jāņa Kristītāja sodīšanas ar nāvi, kad ķēniņš skaļi pajautāja saviem padotajiem, vai šis Jēzus nevarētu būt Jānis, kas augšāmcēlies no mirušajiem. Vai tad viņi nesludināja vienu un to pašu? "Debesu valstība ir tuvu klāt pienākusi!" Un vai tas nevarēja būt brīdinājums? Apsolījums, ka drausmīgs sods gaida tos, kuri vispārējās labklājības vārdā spiesti lietot spēku?

Kolīdz atausis rīts, Marijai jāatrod kāds iedarbīgs (taču ne pārāk mātišķīgs) paņēmiens, kā pārliecināt dēlu aiziet no Galilejas. Hērods tikpat daudz laika pavada Tibērijā — nieka divpadsmit jūdžu attālumā no Tābora kalna! — kā Perejā. Pavisam drīz viņš kopā ar sievu, saviem karavīriem un viņu zobeniem atradīsies bīstami tuvu vietām, kur Jēzus ir mācījies un dziedinājis. Hērods ienīst plaši pazīstamus sludinātājus. Sludinātājus, kas ir tik drosmīgi vai tik nesaprātīgi, ka uzdrošinās nosodīt valdītājus. Hērodam ir bail no ļaudīm, kas pulcējas klausīties sludinātāju runās. Šie ļaudis viegli pārtop pūlī. Pūlis ir briesmonis, kura izturēšanos nav iespējams paredzēt. Hērods tik lielus praviešus kā Jānis nogalina. Un ļaunākas ir tas, ka Hērodam radušās aizdomas, ka jaunais pravietis ir Jānis.

Pie apvāršņa austrumos ataust pelēka gaisma. Zvaigznes virs Jordānas upes izdziest. Taču viņas bērns joprojām nekustīgi guļ, ceļgalus pie krūtīm pievilcis, rokas starp kājām iespiedis, galvu mātes klēpī ielicis, — un Marija domā par dēla bēdām. Un tā ir pēdējā lieta, pie kuras kavējas viņas domas, iekams ataust rīts un nomodā pavadītā nakts ir galā.

Kaulainais brālēns Jānis, kura plaukstas jau jaunībā bija tik lielas, ka viņš katrā rokā kā spēlēdamies varēja noturēt pa melonei. Jānis bija piedalījies Jēzus pirmajos Pashā svētkos. Jānis pirmais bija paklausījis Dieva aicinājumam, sagatavodams ceļu Jēzum. Jānis Kristītājs bija viņu kristījis. Pravietis Jānis bija bijis viņas dēla Elija, kurš pasludināja Jēzus godību, spēku un mesiānisko diženumu: "Es kristīju jūs ar ūdeni, bet pēc manis nāks viens spēcīgāks, nekā es esmu. kam es neesmu cienīgs atraisīt kurpju siksnas. Tas jūs kristīs ar Svēto Garu un uguni" Jānis bija dzīvojis atturīgu dzīvi, liegdams sev treknu barību un ērtas drānas. Jēzus bija viņu mīlējis. Jēzus, kas gu( viņas klēpī, joprojām mīl Jāni. Un nu šis mīlētais cilvēks atkal devies Jēzum pa priekšu, šoreiz ceļā, no kura nepārnāk.

Ak mans Dievs, mans Dievs: cik nesaudzīgs tu esi pret tiem, kurus aicini

Marija sāk lēni šūpoties šurpu turpu.

Pēc brīža viņa caur degunu sāk dūkt vienkāršu melodiju. Rīts iekrāso sarkanu joslu zemes austrumu malā. Un beidzot Marijas dūkšana pārtop dziesmā:

Bet Tu esi mūris ap manu dēlu; Tu viņa godība. Tu viņa kronis. Uz Tevi. kam solījumu dižu daudz, Šī māte sauc.

Viņš gul man blakus, tik mīļš un mierīgs: Ak, sargi to gan nomodā, gan miegā. Tai bridi, ienaidnieks kad jāsastop. Tam drosmi dod!

Celies, Dievs! Dievs, manu dēlu glāb! Ienaidnieks tai viņu neuzvar! Satriec bezdievju nodomus! Glāb visus mūs!

Sestā daļa MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

AVIS

—  Ho, ho!

Durvīs parādījās Sīmanis. Viņš izstiepa rokas un izplūda smieklos.

—  Ha, ha, ha! Ju-hū, Jēzu! Mēs gan jautri pavadījām laiku!

Plati ieplestām rokām viņš ieslāja istabā, kur uz akmens sola sēdēja Jēzus. Viņš noliecās. Viņš saķēra Kungu zem padusēm, paeēla viņu gaisā un noskūpstīja uz vaiga, tieši virs biezās, sprogainās bārdas. — Tas bija lieliski!— viņš norēcās.

—  Sīmani, Sīmani! — teica Andrejs, kas tobrīd nāca iekšā pa durvīm. — Laid viņu vaļā!

Bet Jēzus nemaz nesteidzās atkal nostāties ar kājām uz zemes. Viņa acis šķelmīgi zibēja. Viņš aplika roku Sīmanim ap kaklu un savukārt noskūpstīja viņu.

—   Paskat tik! — Sīmanis izsaucās. — Tu esi vieglāks par manu vecmāmuļu! — Viņš pastiepa Jēzu tālāk no sevis un sapurināja. Un Sīmanis atklāja, mēs visi atklājām, noslēpumu, ko Jēzus visu šo laiku no mums bija slēpis. Viņam kutēja!

Lūk, kā Jēzus smējās: viņa lūpu kaktiņi noliecās uz leju. Viņa mute nedaudz pavērās. Viņa uzacis izliecās, acīs sakāpa asaras, un viņš sāka klepot! Viņš smējās klepodams. Viņš smējās līdz elpas trūkumam. Viņš smējās, līdz viņam pa vaigiem tecēja asaras.

Un, kad Jēzus zvejnieka milzīgajās ķepās sāka sprauslot aiz smiekliem, Sīmanim nekas cits neatlika kā ātri palaist viņu vaļā, jo lielais vīrs pats kratījās nevaldāmā smieklu lēkmē.

—  Viņam kut! Jēzum kut! Ha, ha, ha, ha! O, ho, ho, ho! — Sīmanis nogūlās uz grīdas un tirināja kājas.

Marija piegāja Sīmanim klāt un viegli iesita viņam pa galvu.

— Izbeidz! Beidz smieties par manu zēnu! — Bet viņa smaidīja, un mati viņai bija izspūruši uz visām pusēm.

Un nu smējāmies mēs visi.

Maijama no Magdalas — kā šī sieviete ielīksmoja manu sirdi! Es nekad agrāk nebiju redzējis viņu pilnīgi laimīgu. Viņa bija aizlikusi mutei priekšā plaukstas, bet viņas skatienā, kas bija pievērsts Jēzum, mirdzēja tik patiesa, skaidra mīlestība, ka es nespēju atraut no viņas acis.

Andrejs bija atteicies no mēģinājumiem savaldīt savu brāli. Jūda, garās rokas un kājas izstiepis, viļājās pa grīdu un nevarēja vien beigt ķiķināt. Pat drūmais Matejs ar krīta bālo seju pasmaidīja.

Mēs atkal bijām mājās.

Mēs nebijām atgriezušies kādā vietā. Nebija mājas, ciema vai pilsētas, ko mēs varētu saukt par savu. Mūsu mājvieta bija tur, kur atradās Skolotājs. Un atšķirtība no viņa — un mūsu līksmā sastapšanās — to skaidri apliecināja.

Cik labi. Kungs! Cik labi ir būt kopā ar tevi

Mūsu jautrību pārtrauca Marija un Joanna, ienesot ūdeni, kas bija dzesējies kazādas maisos. — Izskalojiet no rīklēm putekļus, — viņas piedāvāja un brīdinoši piebilda: —Jūs sacēlāt tādu troksni, ka aiz durvīm sākuši pulcēties ļaudis.

Un tad mēs sākām stāstīt Jēzum visu, kas ar mums bija noticis mūsu klejojumos, par mācīšanu un dziedināšanu.

—  Kungs, pat ļaunie gari mums padodas tavā vārdā!

Jēzus, kurš atkal bija kļuvis nopietns un nepavisam nebija izspūris (es domāju, ka viņš vienmēr izskatījās tik kārtīgs, pateicoties skaidri iezīmētajai matu līnijai un skaistajam galvas veidojumam), atbildēja: — Es redzēju sātanu kā melnu zibeni no debesīm krītam!

Sīmanis noelsās. — Sātanu? — viņš čukstēja.

—   Tomēr, — turpināja Jēzus, — nepriecājieties par to, ka gari jums paklausa, bet priecājieties par to, ka jūsu vārdi ierakstīti debesīs. Svētīgas tās acis, kas to redz, ko jūs redzat. Jo es jums saku: daudz praviešu un ķēniņu gribējuši redzēt, ko jūs redzat, un nav redzējuši, un dzirdēt, ko jūs dzirdat, un nav dzirdējuši.

Marija un Joanna atkal bija mums piebiedrojušās. Kad Jēzus beidza runāt, neviens nespēja bilst ne vārda. Mēs dzirdējām, kā troksnis aiz durvīm pieņemas spēkā. Tas sāpīgi atbalsojās manās krūtīs.

—  Kungs, — es sacīju, — māci mums Dievu lūgt, itin kā Jānis ir mācījis savus mācekļus.

Nevainīgs lūgums. Bet Jēzus vērīgi palūkojās uz mani un klusi atkārtoja, ko biju teicis: — Itin kā Jānis… ir mācījis. — Viņš dziļi ievilka elpu un uz bridi to aizturēja, tad it kā drosmīgi paslēja uz augšu zodu, taču man šķita, ka viņa seja drīzāk pauž skumjas. Jēzus uzmeta īsu skatienu savai mātei. Es sapratu, ka mūsu prombūtnes laikā kaut kas atgadījies. Tiklīdz radīsies izdevība, es pajautāšu Marijai, kas noticis.

Bet Jēzus jau runāja. — Kad jūs lūdzat, sakiet: "Mūsu Tēvs debesis, svētits lai top Tavs vārds. Lai nāk Tava valstība. Tavs prāts lai notiek kā debesīs, tā arī virs zemes. Mūsu dienišķo maizi dod mums šodien. Un piedod mums mūsu parādus, kā arī mēs piedodam saviem parādniekiem. Un neieved mūs kārdināšanā. Bet atpestī mūs no ļauna."

Pie ārdurvīm atskanēja tik skaļa dauzīšanās, ka Marjama aiz iz- bīļa salēcās.

Jēzus nopūtās.

— Manu kauslīgo Sīmani, — viņš izrīkoja mācekļus, — mums tūlīt noderēs tavas stiprās rokas un bramanīgā valoda. Jēkab? Jāni? Mani bezbailīgie pērkona dēli, sameklējiet mums laivas.

Un mums pārējiem viņš teica: —Jūs esat atgriezušies no grūta ceļojuma. Nāciet man līdzi. Mēs aizirsimies līdz kādai klusai, nošķirtai vietai un bridi atpūtīsimies.

Protams, ka Sīmanis veiksmīgi izlauza mums ceļu cauri trokšņojošajam pūlim. Viņam abās pusēs gāja augumā sīkākie mācekļi un cieši aiz muguras sekoja Jēzus. Un, kad ieradāmies ezera krastā, Jēkabs ar Andreju, protams, bija sameklējuši laivas. Taču mums neizdevās aizbēgt no ļaudīm.

Lai Dievs viņiem palīdz, viņi mums sekoja.

Ne jau laivās. Viņi skrēja pa ezera krastu! Pat tad, kad iebraucām dziļākos ūdeņos, pat tad, kad vairākas stundas bijām airējuši, viņi no mums neatpalika. Viņi pat nedomāja griezties atpakaļ! Patiesību sakot, izskatījās, ka viņu skaits arvien pieauga.

Un Jēzus nespēja atraut no viņiem skatienu. Viņa lūpas bija domīgi sakniebtas, vaigā kā bieži sasprindzinājuma mirkļos raustījās muskulis, un šķita, ka viņa acis tos apskauj.

Kustīgā ļaužu masa, ko mans Kungs vēroja, bija zemnieki. Viņi nāca no maziem ciematiņiem, kur veselas ģimenes dzīvoja vienā istabā un piecas tādas istabas izgāja uz kopīgu pagalmu, — un pagalmā kaltēja mēslus, ko dedzināt nelielās krāsnīs, un no zemām akmens silēm barojas kazas. Zemnieki bez zemes, Hēroda kāju pamesli, kaulaini.

pinkainiem matiem: viņi skrēja, uzlocījuši tunikas. Viņi skrēja, ģērbušies skrandās. Dažiem galvā bija algotu strādnieku audekla cepures. Viņi skrēja ar negaidītu izturību. Viņi skrēja tukšām rokām. Nevienam no viņiem nebija naudas. Ja ari viņi nopelnīja kādu naudas gabalu, ilgāk par dienu viņiem neizdevās to paturēt. Viņi ienīda naudu, jo tas bija vienīgais līdzeklis, ar ko varēja samaksāt nodevas alkatīgajiem kungiem, vienalga, vai tie bija priesteri, bagātnieki vai augstmaņi.

Jēzus laivā bija piecēlies kājās, lai labāk saskatītu pūli. Viņa nāsis trīcēja.

Beidzot viņš pavēlēja: — Airējiet atpakaļ uz krastu.

—  To vietu, no kuras izbraucām? — Pie stūres sēdēja Sīmanis. — Bet tu gribēji atpūsties…

—  Nē. Tieši uz to vietu, kur ir cilvēki. Palūkojieties uz viņiem. Mana dvēsele, palūkojies uz viņiem, — viņš it kā pats sev sacīja. — Viņi līdzinās avīm, kurām nav gana.

Kad sasniedzām krastu, bija sapulcējušies kādi pieci tūkstoši cilvēku. Viņi stāvēja un gaidīja mūs vientulīgā, zāļainā vietā, kuras tuvumā nebija nevienas pilsētas, neviena ciema.

Tomēr, izkāpis no laivas, Jēzus nekavējoties sāka stāstīt viņiem līdzības. Un viņi klausījās! Lai cik skaļi viņi ari būtu trokšņojuši skrienot, tagad valdīja pilnīgs klusums. Dzirdēja tikai vēju, viļņu skaloša- nos pret krastu un Jēzus balsi.

—  Iedomājieties, ka jums ir draugs, kas dzīvo turpat netālu. Jums pat ir kopīgs pagalms, — Jēzus savā skaidrajā, skanīgajā balsī skaļi teica. — Un pie jūsu durvīm klaudzina cits draugs, kas atnācis no tālienes. Jau ir pusnakts, bet jūs atverat durvis un aicināt ceļinieku iekšā, un tad izrādās, ka pieliekamais ir tukšs. Tad jūs ejat pie sava kaimiņa un klauvējat pie viņa durvīm. "Draugs," jūs saucat, "aizdod man trīs maizes, jo pie manis kāds draugs no ceļa iegriezies un man nav ko viņam likt galdā."

Un es jautāju jums: ko jūs darītu, ja kaimiņš jums atteiktu? Ja tas no iekšpuses sacītu: "Ej prom. Durvis ir jau aizslēgtas, un mani bērni pie manis gultā. Es nevaru piecelties un tev ko dot."

Es jums saku: ja kaimiņš necelsies jūsu draudzības dēļ, viņu piecels uzstājība un neatlaidība. Klaudziniet atkal un atkal, lūdziet vairākas reizes, un kaimiņš noteikti piecelsies un iedos visu, kas jums vajadzīgs.

Lūdziet, un jums dos, meklējiet, un jūs atradīsiet, klauvējiet, un jums atvērs. Katrs, kas lūdz, saņem: katrs, kas meklē, atrod, un katram.

kas klaudzina, atvērs. Vai starp jums ir tēvs, kurš dēlam, ja tas lūgs zivi, tās vietā dos čūsku? Vai ari, ja tas lūgs olu, viņš tam dos skorpionu? Ja nu jūs, ļauni būdami, zināt dot labas dāvanas saviem bērniem, cik daudz vairāk jūsu Tēvs no debesīm dos Svēto Garu tiem, kas Viņu lūdz?

Kurš no mums gan Jēzu pārtrauca? Viņa māte? Varbūt. Bija laiks, kad Marija noteikti būtu tā rīkojusies, bet kaut kas mainījās. Šaubos, vai tā bija Marija. Sīmanis? Nē, viņš klausījās Jēzus vārdos tikpat uzmanīgi kā es. Filips? Iespējams.

Viens no mums nostājās viņam blakus un čukstus teica: — Kungs, ir jau vēls. Šī ir vientulīga vieta. Atlaid ļaudis, lai tie iet un pērk sev ko ēdamu.

Ja runātājs bija Filips, viņš centās runāt klusu. Jēzus turpretī atbildēja tik skaļā balsī, it kā nebūtu beidzis mācīt.

Viņš skaļi teica: — Tad pabarojiet viņus!

Jā, runātājs bija Filips! Es atceros, ka viņa sejā parādījās tāds kā baiļpilns izmisums. Apjukums. — Ššš, — viņš nošņācās. — Lai pabarotu tādu lērumu ļaužu, jāiztērē tik daudz naudas, cik var nopelnīt astoņos mēnešos. Vai lai mēs ejam un pērkam maizi par tādu summu tikai tādēļ, lai viņi varētu paēst tepat uz vietas?

Un Jēzus, ļoti skaļi: — Cik maizes jums ir?

—  Ššš! Es nezinu.

—  Ej un paskaties.

Filips ierāva galvu plecos, it kā pēc šīs sarunas viņam vēl būtu izredzes nemanāmi aizlavīties prom, un pagāja mums garām, stipri dva- kodams pēc sviedriem, lai "paskatītos".

Jēzus gaidīja un smaidīja.

Visi cilvēki ari māja ar galvu, smaidīja un gaidīja. Avis.

Kad Filips bija pabeidzis pārmeklēt mūsu mantas, viņš atnesa Jēzum nelielu somu.

—  Man ir ļoti žēl, man tīešārrf ļoti žēl, — viņš čukstēja. — Mums ir tikai piecas miežu maizes un divas žāvētas zivis.

—  Labi, — Jēzus, kuru šī ziņa bija ļoti iepriecinājusi, atteica. Viņš pagriezās un uzrunāja mūs, savus mācekļus: — Ejiet pie cilvēkiem. Sakiet, lai apsēžas zālē pa simt un piecdesmit cilvēkiem kopā.

Pārbaudījums? Vai tas varēja būt pārbaudījums? Sūtīt mūs kā namturus pie izsalkušiem ļaudīm, kas, izpildījuši mūsu norādījumus, atklās, ka ēdiena nemaz nav, un vienā mirklī kļūs par niknu pūli?

Viņi izskatījās izsalkuši. Bez šaubām, viņi bieži bija badojušies.

Atzīstos, ka, pildot Jēzus pavēli, mani mocīja pamatīgas bailes. Daudzi vīrieši bija raupju ādu un netīri. Tunikas bez piedurknēm atklāja skatienam smagā darbā norūdītus muskuļus un tulznainas plaukstas. Gan vīrieši, gan sievietes staigāja basām kājām. Kaili bērni rāpoja pa zāli. Šie ļaudis apstrādāja zemi, bet ražu ievāca citi. Viņi prata rīkoties ar āmuriem un laktām. Viņi iebrida līdz jostasvietai ūdenī un ķēra zivis. Viņi vērpa rupju dziju. Viņi tik tikko vilka dzīvību, strādādami te vienā, te citā vietā. Jā, bet Jēzus bija tāds pats. Viņi zināja, ka Jēzus ir ari galdnieks: darbs te vienā, te citā vietā, un nekur neko nevar nopelnīt.

Patiesi: viņi mums paklausīja gluži kā avis, kuras rāmi ganās zaļās ganībās, un sasēdās kārtīgos pulciņos, kam pa vidu bija atstātas brīvas ejas. Trīcēdams es atgriezos pie Kunga. Kad palūkojos apkārt, visi pakalni bija kā noklāti ar zemē sēdošiem cilvēkiem.

Otru reizi tovakar iestājās pilnīgs klusums.

Jēzus paņēma maizes un zivis un pacēla acis uz debesīm. Viņš pateicās un pārlauza maizes. Un lauza tās atkal un atkal. Viņš sadalīja ari zivis un deva to visu mums, lai nesam cilvēkiem. Un cilvēki ēda. Pietika visiem! Ak, mans Dievs! Ak, varenais Israēla Dievs! It kā šis vienkāršais ēdiens būtu manna no debesīm, pūlis ēda līdz sātam, un neviens no viņiem, vīrietis, sieviete vai bērns, nepalika izsalcis!

Es smaidīju tik plati, ka man vaigi sāka sāpēt. Nu, protams, man taču vajadzēja saprast, ka manam Kungam viss pa spēkam.

Un pēc tam, kad ļaudis bija paēduši, Jēzus pajautāja, vai mēs negribam ēst. Mēs tiešām bijām izsalkuši, jo visu dienu neko nebijām ēduši — ne kripatiņas kopš tā brīža, kad Marija un Joanna bija atnesušas mums padzerties.

—  Labi, — viņš noteica. — Jums ari te vēl pietiks. Savāciet to, ko ļaudis nav apēduši.

Mēs paklausījām. Mēs savācām divpadsmit grozus ar maizi un zivīm.

—  Izbrauciet jūrā, —Jēzus izrīkoja. — Paēdiet laivās. Atdodiet laivas atpakaļ tiem, kas jums tās aizdeva. Es jums pievienošos vēlāk. Vispirms atlaidīšu ļaudis, un tad es gribu kādu brīdi palikt vienatnē.

Lai lūgtu Dievu. Tik daudz es jau tobrīd zināju. Viņš vienmēr lūdza Dievu augstās vietās. Un viņš to nedarīja vieglākajās, bet gan visgrūtākajās dienās. Brīžos, kad jebkurš cits mirstīgais paēstu un atlaistos atpūsties, Jēzus kāpa naksnīgajos kalnos un lūdza Dievu.

Kad īrāmies prom no krasta, man iešāvās prātā, ka varbūt mēs nebijām izturējuši pārbaudījumu — ja Jēzus tiešām mūs bija pārbaudījis. Jo pirms šī notikuma Jēzus bija aicinājis mūs doties viņam līdzi uz kādu nomaļu vietu. Un pēc tā Jēzus devās prom viens pats. Un es vaicāju sev, vai mēs nebijām atlaisti.

Par nākamo notikumu, kas jāizstāsta, man ir tikpat liels kauns kā par manām bailēm no saniknota pūļa. Un atkal jākaunas par to, ka tik slikti pazinu savu Kungu.

Es viņu mīlēju. Bet es viņu nepazinu. Iespējams pat, ka mīlestība neļāva man saskatīt Jēzus varenību visā tās pilnībā. Mīlestība vēlas saņemt pretmīlestību. Un cilvēciskā mīlestība meklē — ilgojas atrast! — mīļotajā cilvēcisko. Tāpēc ir ļoti biedējoši, ja mīlētajā cilvēkā atklājas gluži citāda būtība.

Tas, ka Jēzum kut, ir neliels mierinājums.

Bet tas, ka viņš spēj ar piecām maizēm pabarot piectūkstoš vīru, neskaitot sievietes un bērnus! Tas iedveš bailes.

Un tas, ka viņš spēj staigāt pa ūdens virsu…

Ilgi pēc pusnakts, tuvojoties rītausmai, sacēlās stiprs pretvējš. Mēs airējām uz rietumiem. Šis vējš pūta tieši no rietumiem. Katrā laivā airēja četri vīri, katrs ar vienu airi. Jo sparīgāk cilājām airus, jo stiprāk vējš dzina mūs atpakaļ. Un tad mēs, kas sēdējām ar sejām pret to pusi, no kuras braucām, cits pēc cita ieraudzījām virs ūdens blāvu gaismu.

—  Paskaties.

—  Jā, redzu. Sīmani! Kas tas varētu būt?

—  Purva gāze.

—  Nē! Ne jau virs ezera. Ne jau tādā vējā.

—  Kas tas ir?

Neskaidrajā rīta krēslā mēs saskatījām, ka ezeru klāj migla. Blāvā gaisma neskaidri vīdēja cauri miglas vāliem.

—  Gaisma tuvojas. Izskatās, "ka tā mūs tūlīt panāks.

—  Vai tas ir iespējams?

—  Airējiet! Airējiet, zēni! Airējiet, cik ātri vien spējat!

—  Kas gan varētu tā slīdēt pa ūdens virsu?

—  Gaisma paceļas un nolaižas reizē ar viļņiem.

—  Tā pieņem veidolu.

—  Kājas! Es redzu kājas un galvu.

—  Ak Dievs! Tas ir rēgs!

—  Kas? Ko tu teici?

—  Spoks!

Tad mēs visi sākām brēkt aiz šausmām. Un, kad spoks bija mūs panācis un it kā grasījās paiet mums garām, neviens vairs neairēja. Mūsu laivas šūpojās un svaidījās viļņos.

Spoks uzlika roku uz laivas pakaļgala, tieši blakus Sīmanim, un ierunājās.

—  Galvu augšā, — tas sacīja. — Es esmu…

Sīmanis izsaucās: — Tu esi…

Un man pār lūpām izlauzās vārdi: — Jēzus. Tas ir Jēzus.

—  Es tas esmu, — Jēzus teica. — Nebīstieties.

Bet Sīmanim ar to vien nebija gana. — Kungs, — viņš skaļi pieprasīja, — ja tu tas esi, tad liec man nākt pie tevis pa ūdens virsu.

Jēzus pasmaidīja un sacīja: — Nāc.

Sīmanis skaļi nepāijautāja: "Es drīkstu?" Bet, kad Sīmanis priekā mirdzošām acīm sasita plaukstas, viņš izskatījās pēc bērna, kam pieaugušie atļāvuši paspēlēties.

Jēzus pakāpās nedaudz atpakaļ no laivas.

Sīmanis pieķērās laivas pakaļgalam un nostājās uz ūdens. Viņš plati uzsmaidīja Jēzum un paspēra soli. Tieši tajā brīdī Kungam aiz muguras pacēlās augsts vilnis. Tas sašķīda pret viņu, it kā Jēzus būtu no akmens. Taču, kad tas pats vilnis traucās tālāk un slējās pāri Sīmaņa galvai, Sīmanis bailēs ieblējās un sāka grimt.

—   Palīgā! — viņš šoreiz pavisam citā balsī brēca: — Kungs, glāb mani!

Jēzus tūlīt izstiepa roku, saķēra Sīmani aiz skausta un izvilka viņu no ūdens tikpat viegli, kā Sīmanis vakar bija pacēlis virs grīdas viņu.

—   Liels vīrs, maza ticība, — Jēzus noteica, iesviezdams Sīmani laivā. — Tu esi vai nu karsts, vai auksts, — viņš turpināja, ari pats iekāpdams laivā. — Svaidīgais Sīmanis! Kāpēc tu šaubies?

Viņš apsēdās, un vējš norima. Jūra kļuva pavisam mierīga.

Āāā!

Un vai tas jau reiz nebija noticis? Un vai es toreiz nebiju brīnījies? Kas gan bija mainījies?

Es sāku rūpīgi izvērtēt mīlestību, ko jutu pret Jēzu. Es sapratu, ka tā bija izrādījusies par mazu. Arī es, es pats, biju šaubījies vēl vairāk nekā Sīmanis, tikai nebiju to izrādījis. Jo dievišķais Jēzū mani ielīksmoja! Es lepojos ar varu, kas viņam bija dota pār Jaunajiem gariem un visu radību. Tomēr todien desmittūkstoš cilvēku vidū es viņam neticēju. Es domāju, ka viņš cietīs neveiksmi. Es drebēju par savu ādu. Es, kas biju nicinājis savu brāli Filipu, tagad dziji nicināju pats sevi, jo tas, kuru mīlēju, bija izrādījies lielāks nekā mana mīlestība. Un daudz pastā- Angāks nekā mana sirds. Reiz es biju priecājies, ka viņš mani neatstās, lai es ietu kur iedams. Ja man būtu rītausmas spārni un es nolaistos jūras malā… Bet šeit, jūras vidū, es iedomājos, ka redzu spoku.

Mans Kungs, mans Kungs: man it kā vēlreiz vajadzēja atgādināt, ka mans Kungs valdīja pār jūru!

Glāb mani, es savā sirdī teicu, nolaizdams acis un nespēdams palūkoties uz cilvēku, kas bija iekāpis pie mums laivā. Cel mani augstāk. Cel mani. Kungs, pie sevis.

IENAIDNIEKU PRIEKŠĀ

Mēs atstājām Galileju. Kolīdz Jēzus bija izlēmis, mēs gājām uz rietumiem, vairs neiegriezdamies pilsētās un ciemos, pa ceju, kas ved uz rietumiem garām Seporai un tālāk uz Ako-Ptolemaīdu, ostas pilsētu Lielās jūras krastā, kur dzīvoja galvenokārt nejūdi. Nonākuši Ako-Pto- lemaīdā, mēs pagriezāmies uz ziemeļiem un gājām tālāk pa piekrastes ceļu uz Tīras un Sidonas apkaimi.

Kad pirms kāda laika viņš bija sūtījis mūs ceļā vienus pašus. Jēzus bija licis mums iet "pie Israēla cilts pazudušajām avīm". Tagad viņš veda mūs prom no Israēla cilts zemes uz citu tautu un pagānu apdzīvotiem apvidiem.

Man šķiet, ja viņš būtu viens, Jēzus dienā noietu divdesmit jūdžu. Tik saspringts viņš bija. Viņš trīcēja kā straujš zirgs, kas vēlas saraut grožus un mesties auļos. Taču es domāju, ka viņš valdījās pārējo dēļ. Neviens no mums nebūtu spējis traukties tikpat ātri kā viņš.

Es šaubos, vai viņš dusmojās, lai ari neviens nebūtu varējis viņam to pārmest. Drīzāk šķita, ka viņam neliek mieru kāda doma, kāds steidzams uzdevums, ko viņš, spriežot pēc cieši sakostajiem zobiem un sarauktās pieres, nemitīgi pārcilāja savā prātā un nespēja nolikt pie malas.

Kad atradāmies netālu no Seporas, māte, nogurušās kājas tik tikko cilādama, bija piegājusi viņam klāt un vaicājusi, vai mēs nevarētu iegriezties Kānā, lai pateiktu Kūzam, kur atrodamies. Jēzus pat neatbildēja: viņš ciešāk sakoda zobus, nodrebēja un gāja tālāk. Mēs sekojām. Viņa acis stingi raudzījās kādā drūmā nākotnes redzējumā. Un pēc tam, kad Jēzus bija palicis kurls pret mātes lūgumu, pat Sīmanis neuzdrošinājās traucēt viņa pārdomas.

Jūda turpretī katram, kas bija ar mieru klausīties, piemiedza ar aci un klāstīja: "Varu derēt, ka viņam kaut kas ir padomā! tis Skolotāju ļoti labi saprotu, zinu, kā viņš domā, — viņš šobrīd noteikti izstrādā kādu viltīgu gājienu, pieminiet manus vārdus!"

Jūda, ko tik viegli bija aizraut. Jūda, kas nepacietīgi gaidīja turpmākos notikumus, dievināja "Skolotāju". Lai cik drūms arī būtu Kunga noskaņojums, lai cik sarežģītas būtu viņa domas un apceres. Jūdam Iskariotam viss šķita pavisam vienkārši. Viņš sekoja Jēzum, alkdams pēc vienas vienīgas lietas: piedzīvojuma! Jūs redzēsiet! Visa pasaule uzzinās viņa vārdu — un mūsu vārdus!

—  Paskatieties uz viņa seju! — čaloja Jūda, plivinādams rokas līdzīgi garkājainam stārķim, kas pūlas pacelties gaisā. — Paskatieties uz viņa pieri! Tā ir kuģa priekšgals! Tas šķeļ viļņus! Un es vienkārši zinu, ka viņš atradīs veidu, kā pāršķelt Israēla dēlu pinekļus. Nejēgas valdnieki! Bagātnieki, kas iedzīvojas no romiešu laupījuma! Un priesteri un plēsoņas rakstu mācītāji, kas gatavi izraut mums sirdis no krūtīm!

Iespējams, ka Jūdas "plēsoņas" daļēji piespieda mūs aiziet no Ga- lilejas. Tieši viņu dēļ bija piedodami domāt, ka Jēzus dusmojas.

Farizejs Ēleāzars, likumu zinātāji un rakstu mācītāji, kurus viņš bija sapulcinājis ap sevi, mina mums visur uz pēdām. Lai kur mēs Galilejā arī mācītu, šī varza uzradās vienmēr, izsekoja Jēzu, strīdējās ar viņu, uzbruka viņam aizvien niknāk un niknāk.

—  Kāpēc tavi mācekļi pārkāpj vecajo likumus?

Kaut gan viņi izteica savus iebildumus, uzdodot jautājumus, viņi negribēja dzirdēt atbildes. Viņi gribēja atrast kļūdas, lai pazemotu šo skolotāju ļaužu priekšā un tādējādi pierādītu, ka viņš maldās. Vai ir ļauns.

—  Kāpēc tavi mācekļi ēd maizi nemazgātām rokām?

Un Jēzus, bezbailīgs savu ienaidnieku priekšā, nekad neizvairījās no sadursmes. Patiesību sakot, šķita, ka cīņa viņu uzmundrina. Viņa seja satumsa, piere tā pietvīka, ka matos iedegās vara krāsas dzirkstis, un viņa atbildes vēl vairāk uzkurināja kaislības.

—  Šī tauta godā mani ar savām lūpām, — Jēzus uz apvainojumu, ka viņš pārkāpj likumu, atbildēja ar Jesajas vārdiem, — bet viņu sirdis ir tālu nost no manis! — Un, paceldams balsi, lai pūlis viņu sadzirdētu.

Jēzus raksturoja savus pratinātājus: — Akli akliem ceļa rādītāji: bet, ja akls aklam ceļu rāda, tad abi divi iekritīs bedrē.

—   Pat tu. — Ēleāzars, farizejs ar retajiem zobiem, runāja nesteidzīgi un dzēlīgi. Viņa skumjas bija pārtapušas nosodījumā, it kā tagad viņam būtu jāpasargā Israēla tauta no nepaklausīga, bīstama dēla. — Jēzu, Jēzu, pat tu atsakies mazgāt rokas pirms maltites.

Gan viņu. gan mūsu Kungu kāds cits farizejs bija ielūdzis pie sevis uz azaidu. Ēleāzars tikko bija beidzis teikt svētības vārdus, un Jēzus nemazgātām rokām bija iebāzis pirkstus kopīgā ar medu aizdarītas auzu putras bļodā. Kad Ēleāzars tēvišķā balsī pārmetoši bija noteicis "Jēzu, Jēzu', viņš atlika putras sauju atpakaļ bļodā, piespiezdams farizeju atrauties atpakaļ.

Jēzus sacīja: —Jūs, farizeji, šķīstījat kausa ārpusi, bet jūsu iekšpuse piepildīta ar laupījumu un blēdību. Jūs bezprātīgie! Vai tas, kas radījis ārpusi, nav radījis ari iekšpusi? Vai, jums, — viņš drausmīgā mierā paziņoja. — Jūs dodat desmito tiesu no mētrām, dillēm un visādiem dārza augiem, bet atstājat novārtā taisnību un Dieva mīlestību!

Tāda bija šo vārdu kauju būtība Galilejā. Mēs turpinājām gatavot maltītes sabatā, pārkāpjot likumu, kas noteica, ka šajā dienā jāatpūšas. — Sabats ir likts cilvēka dēļ, bet ne cilvēks sabata dēļ.

Un viņš dziedināja sabatā. Nejau klusi vai slepeni, bet gan sinagogā, visu acu priekšā, piesaistīdams savai rīcībai uzmanību.

—  Šeit, — viņš visiem klātesošajiem paziņoja, — ir kāds vīrs ar nokaltušu roku.

Vai citā sinagogā un citā sabatā: — Šeit ir kāds vīrs, kas sirgst ar tūsku.

Vai: — Šeit ir sieviete, kurai astoņpadsmit gadus bijis nespēka gars, tā ka viņa ir savilkta un nespēj taisni atliekties. Ko teiksiet? Vai ir atjauts sabatā dziedināt vai ne?

Un Ēleāzars, kurš vairs neuzdrošinājās paskatīties uz Jēzu (viņš Jēzus klātbūtnē apsedza pieri), uzrunāja draudzi, uzrunāja kā vectēvs, kam pieder visu cieņa: — Ir sešas dienas, kurās jāstrādā. Tad nu nāciet tajās un topiet dziedināti, bet ne sabata dienā.

Un Jēzus atcirta: — Jūs, liekuļi! Vai pat farizejs sabatā neatraisa savu ēzeli un neved to padzerties? Un šo sievu. — viņš pieprasīja, vēl stiprāk pietvīkdams dusmās, — Ābrahāma meitu, ko sātans turējis sasaistītu astoņpadsmit gadus, nebūtu brīv atraisīt sabata dienā no viņas saitēm? Sabata dienā?

Un, spītējot farizeju iebildumiem, viņš atdeva dzīvību nokaltušajai rokai, izdziedēja tūsku, iztaisnoja saliektās sievietes muguru un teica: — Ja jūs būtu sapratuši, ko tas nozīmē: "Man patīk žēlastība un ne upuris", — tad nebūtu šos nevainīgos nosodījuši. Jo Cilvēka Dēls ir kungs ari pār sabatu.

Vienkāršie ļaudis, zemnieki, kuru īpašumus bija atņēmuši augstmaņi un bagātnieki, gani, kas cirpa svešu ļaužu aitas, sievietes, kas spieda vīnogas svešu ļaužu vīna dārzos un auda viņiem drēbes, zvejnieki, kas nespēja izpirkt savas laivas — pat zvejas atļauju ne! —, amatnieki, kuriem saskaņā ar līgumu bija jāstrādā Hēroda labā Seporā un Tibērijā, atraitnes, bāreņi, ubagi un pat laupītāji, kas siroja kalnos, — visi kā viens uzzināja, ka Jēzus nosaucis viņus par "nevainīgajiem", un smējās. Viņi atcerējās maizi, ko Jēzus viņiem bija devis, atcerējās viņa līdzcietību un to, kā ar vienu rokas pieskārienu viņš dziedēja viņu vainas. Viņi mīlēja šo galdnieku, kurš prata gan mājas celt, gan dziedināt, neņemot vērā sinagogu priekšnieku un mācītu vīru iebildumus, un priecājās. Prasts bija viņu prieks. Neveiklas viņu dedzīgās pateicības lūgšanas Dievam. Nepieklājīgi viņu skaļie smiekli…

Un nelaimīgi sinagogu priekšnieki, farizeji un rakstu mācītāji, kas bija spiesti paciest Jēzus sekotāju pulka izsmieklu. Spiesti klusu norit savu aizvainojumu par Jēzus atklātajiem uzbrukumiem.

—  Vai, jums, rakstu mācītāji un farizeji, jūs liekuļi! — degošām acīm Jēzus tirgus laukumā sauca. —Jo jūs aizslēdzat Debesu valstību cilvēkiem; jūs paši neejat iekšā un neļaujat tur ieiet tiem, kuri vēlas.

Vai, jums, rakstu mācītāji un farizeji, jūs liekuļi! Jo jūs aprijat atraitņu namus un liekuļojat ar lūgšanām, tik garām kā Jordānas upe.

Domstarpības jau sen bija pārsniegušas parasta strīda robežas un izvērtušās īstā karā.

Vēlu kādā naktī, ap otro sardzes maiņu, mūsu nometnē tumsas aizsegā iezagās laupītājs. Līdzīgi krauklim viņš klusu traucās pāri gulētājiem. Bet Joanna sajuta viņa tuvošanos. Viņa pamodās, palūkojās apkārt un iekliedzās: — Laupītāji!

Sīmanis vienā mirklī pamodās un sniedzās pēc sava īsā zobena, bet laupītājs jau bija sagrābis Jēzu un uzrāvis viņu kājās. Vīrs kā ozols. Ugunskura gaismā varēja redzēt viņa kuplos, garos melnos matus, ko uz pieres saturēja auduma strēmele.

—  Neķeries pie zobena, — laupītājs teica. — Man tikai jāpasaka pāris vārdu šim cilvēkam.

Šis cilvēks bija Jēzus, kurš nemaz nemēģināja pretoties. Viņš jau bija atguvis līdzsvaru sava gūstītāja tvērienā un stāvēja, viegli izslējies un pilnīgi mierīgs.

Sīmanis ieņurdējās: — Kas tu esi?

—  Vai tas ir svarīgi?

—  Nē! Ja nodarīsi viņam ko ļaunu, tad ne. Jo tu nepaspēsi izdvest savu vārdu!

—  Draugs, nesvaidies ar draudiem. Visapkārt ir mani vīri. Un cik cīnītāju tev te ir? Četri?

—  Paklausies, muļķi! — Sīmani smacēja bezspēcīgas dusmas. — Cilvēks, kas, tavuprāt, atrodas tavā varā, ir Jēzus no Nacaretes! Pravietis, liels vārdos un darbos!

—  Es zinu, kas viņš ir.

—  Un, — iejaucās Marija, apiedama apkārt gandrīz izdegušajam ugunskuram, — es zinu, kas esi tu.

Mums par pārsteigumu sieviete piegāja klāt melnmatainajam laupītājam, pieliecās un noskūpstīja roku, kas turēja viņas dēlu.

Marijas krunciņas ugunskura gaismā atdzīvojās, viņa smaidīja, un viņas mati pēc gulēšanas atgādināja izjukušu siena ķīpu.

Viņa sacīja: — Tu taču ari esi Jēzus, vai ne? — Pastiepās un noglaudīja laupītājam vaigu. — Tu esi manas draudzenes, Abas atraitnes Annas, dēls. — Nu Marija glāstīja Jēzus plecu. — Viss kārtībā, Ješī. Viņš ari ir no Nacaretes.

Jēzus — Annas un Abas dēls — patiešām nodūra galvu un sami- ņājās, izskatīdamies ļoti nokaunējies.

Jēzus — otrs Jēzus, mūsu Jēzus — viegli atbrīvojās no laupītāja tvēriena. — Kāpēc jāstāv kājās, — viņš teica. — Māt? Nedaudz ūdens? Sīmani? Nedaudz iecietības?

Viņi apsēdās. Mēs visi centāmies nomierināties, taču turpinājām aizdomīgi raudzīties bezgalīgajā tumsā, kas pletās ap mūsu vientuļo ugunskuru.

Kungs atgādināja: — Tu gribēji nogrūst mani lejā no kraujas.

— Es ienīdu tevi, — laupītājs atzinās. — Tu sēdēji mūsu sinagogā un tik augstprātīgi mūs tiesāji, nemaz nezinādams, cik grūta ir mūsu dzīve.

—  Tu lūdz piedošanu?

—  Es runāju patiesību. Kāpēc lai es to nožēlotu? Bet kopš tā laika esmu šo to par tevi dzirdējis. Tagad es domāju, ka tā nebija augstprātība, bet gan drosme un pārliecība. Tu pret visiem izturies vienādi. Un es esmu iepazinis tavas domas un tavu mācību un vērojis no tālienes, un redzējis, ko tu esi darījis manas tautas labā. Manas nabaga sakautās tautas labā. Es tevi vairs neienīstu. Un es domāju, ka mēs nemaz neesam tik atšķirīgi. Tāpēc esmu atnācis izteikt piedāvājumu: piebiedrojies mums. Cīnies kopā ar mums.

Kāds noelsās. Kāds cits iesmējās. Atgriezās Marija ar dzeramtrau- kiem un ūdeni.

—  Tavas runātāja dāvanas, tavs asais prāts, mans spēks un kaujas māksla, — laupītājs no Nacaretes turpināja, paņemdams dzeram- trauku. — Cīnies kopā ar mums.

Mūsu nelielais pulciņš nemierīgi sakustējās. Cīnīties? Ja laupītājus notvēra, viņiem piesprieda vienu un vienu vienīgu sodu: viņus sita krustā.

Bet māceklis, kurš bija iesmējies, čukstēja: — Dari tā, dari tā! — Nu, protams, — Jūda Iskariots.

Jēzus nesteidzīgi padzērās, tad atkārtoja vārdus, ko bija sen mums teicis: — Svētīgi miera nesēji, jo tie tiks saukti — pats Dievs tos sauks — par Dieva bērniem.

—  Tā tu runā, — teica laupītājs Jēzus. Viņi krasi atšķīrās viens no otra: augumā mazākais bija kustīgs kā bērns un vienmēr izskatījās kārtīgs, garākais muskuļains un tik nevaldāmām melnu matu krēpēm, ka viņu varēja noturēt par dumpīgo Absalomu. — Tā tu runā, — viņš turpināja, — tomēr tur, kur tu ej, tu nenes mieru. Mans draugs, tu nes šķelšanos.

—  Bet ne ar asu dzelzi, — Jēzus iebilda. — Ar vārdu. Visi, kas ņem zobenu, draugs, no zobena aizies bojā.

—  Ir lietas, kuru dēļ vērts iet bojā no zobena, bultām, bendes cilpas vai spīdzināšanas. Ir labi cilvēki, kuru dēļ vērts mirt.

—  Piekritu. — Kungs novērsās. Bridi viņš klusēja. Tad: — Es no visas sirds tev piekritu. Bet tie, kuri ņem zobenu, ar zobenu ari nokauj. Un es nezinu nevienu lietu, kas būtu tā vērta, nedz ļaundarus, kas būtu to pelnījuši. Klausieties: kad būšu pabeidzis savas gaitas, kad būšu piepildījis visu, ko biju nācis piepildīt, es jums došu mieru. Jums visiem, — Kungs sacīja ikvienam, kas sēdēja pie ugunskura. — Jums visiem! — viņš skaļi atkārtoja ikvienam, kas klausījās tumsā. — Bet ne tādu mieru, kādu pasaule dod, es jums došu. —Viņš nopūtās un nolika dzeramtrauku ar ūdeni. — Bērniņi, — sacīja Jēzus, —jūsu sirdis lai neiztrūkstas. Lūdzu, nebīstieties…

Pēkšņi viņš ķēra ar roku sev pie krūtīm, it kā būtu saņēmis belzienu. Viņš ievaidējās, un Sīmanis iekliedzās: — Kas? Kas ir, Kungs? — Lielais māceklis sāka slieties kājās, rādīdams uz laupītāju. — Vai tu…

— lecietīgāk, Sīmani! — Jēzus strupi uzsauca. Uz viņa skropstām mirdzēja sīkas sviedru pilītes.

Iestājās klusums.

Beidzot laupītājs Jēzus, Annas un Abas dēls, teica: — Mēs viens otru neizmainīsim. Es nu iešu. Lauj man iet… ar mieru. Bet man tev vēl kaut kas jāpasaka.

Kungs pacēla acis un palūkojās uz savu novadnieku. Viņš neizdarīja nevienu citu kustību, tikai viņa lūpas sakļāvās ciešāk un vaigos un pie deniņiem pulsēja muskuļi.

Otrs turpināja: — Tev jāzina, cik bīstams ir tavs stāvoklis. — Viņš piecēlās un palūkojās lejup uz Jēzu. Viņš slējās virs mums kā tornis, un viņa brīnumskaistie mati saplūda ar tumsu. — Meitenes, kas nes mums ēdienu, kas ir mūsu ausis un acis pilsētās, nesen pavēstīja mums sliktu ziņu. Mans draugs, farizeji ir sazvērējušies. Tieši šobrīd viņi spriež, kā tevi iznīcināt.

Un tā laupītājs izgaisa naktī.

Un tā mēs atstājām Galileju.

STARPGADĪJUMS CEĻA

Tālāk seko kāds mulsinošs notikums. Es pastāstīšu, kas notika. Domājiet par to, ko gribat.

Mēs apgājām apkārt Tīrai pa austrumu pusi (kur tīrieši iegūst purpura krāsu no moluskiem, kuru drausmīgā smirdoņa ar rietumu vējiem izplatās visā apkaimē), tad pusi dienas virzījāmies uz ziemeļiem. Mēs apstājāmies un iekārtojāmies uz naktsguļu netālu no Litani upes ietekas jūrā. Jēzus viens pats pagāja dziļāk iekšzemē pretī milzīgajām klintīm, kas slējās Litani upes ziemeļu krastā. No rīta viņš, spieķi pāri ceļiem pārlicis, sēdēja uz akmens jūras krastā un stingi raudzījās uz Lielo jūru, tikpat noslēdzies un tikpat saspringts kā visu to laiku, kopš bijām atstājuši Galileju.

Mēs piecēlāmies, paēdām un no jauna sakravājām savas mantas. Tieši tobrīd, kad cēlām somas plecos, Jēzus mundrā solī pienāca mums klāt. — Miers ar jums, — viņš sveicināja, taču neapstājās, lai uzklausītu mūsu atbildi. Viņš izveda mūs uz stāvas, robotas takas, pa kuru mums drīz vajadzēja sasniegt augstās kalnu kores austrumos. Acīmredzot mūsu ceļojumā bija noticis nākamais krasais pavērsiens.

—  Dāvida dēls?

Kad kāpām kalnā, mums sāka sekot kāda sieviete, tumšādaina si- rofeniķiete spidīgiem vaigu kauliem, ne vecāka par divdesmit gadiem. Varbūt viņa bija atvesta uz Tīru kā verdzene.

—  Dāvida dēls! — sieviete dziedošā balsī sauca. — Dāvida dēls!

Viņa bija kailu galvu, ģērbusies tikai plānā kreklā. Izskatījās, ka

viņa bija izskrējusi no mājām nesagatavojusies. Viņa nebija apāvusi sandales. Ceļš, pa kuru gājām, bija akmeņains, un asie akmeņi nežēlīgi griezās pēdās. Tomēr viņa, nelikdamās zinis par sāpēm, skrēja, līdz panāca Jēzu un aizsteidzās viņam garām. Tad viņa pagriezās un lūdzās: — Kungs, apžēlojies par mani!

Bet Jēzus izslietais zods nenodrebēja, lūpas nepavērās un skatiens nepakustējās. Viņš šīs ceturtās dienas rītā izturējās gluži tāpat kā visas trīs iepriekšējās dienas. Viņš uz sievieti pat nepaskatījās. Viņš neatbildēja. Viņa spieķis turpināja atsisties pret akmeņiem. Drīz viņa atpalika no Jēzus un daudziem no mums.

—  Kungs, — viņa izsaucās, atkal mezdamās skriešus, klupdama, taču apņēmības pilna viņu panākt. — Manu meitu nežēlīgi moka ļaunais gars!

Sīmanis negrieza viņai ceļu. Viņai bija jānoiet no takas un jārāpjas pāri vaļējiem akmeņiem, pakāpjoties augstāk līdz vietām, kur auga zāle. Ari Nātānaēls nepavirzījās sāņus. Man šķita, ka viņš vicina maisu ar darbarīkiem plašākos lokos nekā parasti. Ari izstīdzējušais Jūda rīkojās tāpat.

—  Viņai sāp! — sauca sieviete, kas bija pakāpusies augstāk un tagad skrēja mums līdzās. — Ļaunais gars triec viņu pret sienām un vārta pa zemi. Tas piespiež viņu plēst ar nagiem pašai savu seju. Ja negribi apžēloties par mani, apžēlojies par viņu.

Jūda savā augstajā balsī viņu norāja: — Ej prom.

Kad viņa atkal sāka virzīties lejup pa kalna nogāzi tuvāk Jēzum, Sīmanis neizturēja: — Skolotāj! Raidi prom šo klaigājošo svešzemnieci. Viņa mūs traucē. Viņa traucē tevi.

Un nu seko tā notikuma daļa, kas jums pašiem jāsaprot. Es pat nemēģināšu to izskaidrot.

Pēkšņi Jēzus apstājās. Viņš pacēla roku, lai arī mēs apstājamies, tad iedzina spieķi starp akmeņiem un pagriezās pret sievieti. Taču viņa seja neatmaiga. Viņa skatiens bija tikpat ass un durstīgs kā akmeņi zem mūsu kājām.

—  Es esmu sūtīts, — viņš sacīja, — vienīgi pie Israēla cilts pazudušajām avīm.

Jaunā sirofeniķiete nekavējoties nokāpa lejā pie mums. Viņa kailiem ceļiem nometās uz takas un atkārtoja: — Kungs, palīdzi manam bērnam! — Viņas melnās acis vērās Jēzū un slaidie pirksti bija sažņaugti.

Jēzus pikti lūkojās uz sievieti. Muskulis viņa vaigā noraustījās. — Neklājas, — viņš paziņoja, — bērniem maizi atņemt un to nomest suņiem priekšā.

—  Jā, — piekrita sieviete. Un neminstinoties turpināja: — Tā gan, tomēr sunīši ēd no druskām, kas nokrīt no viņu kungu galda.

Jēzus stāvēja pilnīgi nekustīgi, it kā būtu pārvērties marmora statujā. Muskulis viņa vaigā pārstāja raustīties. Viņa lūpas lēnām pašķirās. Viņš tik ilgi raudzījās uz sievieti, ka Sīmanis, kas stāvēja man priekšā, sāka mīņāties un kurnēt. Tumšādainā lūdzēja uz ceļiem turpretī nekustējās. Sievietes rokas bija piespiestas kaklam. Viņa neko vairs neteica. Varbūt viņa bija pamanījusi, kā pārvēršas Kunga seja.

—  Ak, sieva, — viņš beidzot ierunājās. Jēzus noslīga uz viena ceļa un saņēma viņas roku. — Sieva, tava ticiba ir liela. — Viņi lūkojās viens otram acīs. Es saodu kumelīšu smaržu. Acīmredzot viņa bija saminusi kumelītes, kad bija noskrējusi no takas. — Ej mājās, — Jēzus viņai sacīja. — Tas, ko tu lūdz, jau ir noticis.

Viņi piecēlās reizē.

Sirofeniķiete devās atpakaļ pa taku, piemīlīgā pazemībā nodūrusi galvu, un mēs visi pakāpāmies sāņus, lai atbrīvotu viņai ceļu.

Vai gan var būt kaut mazāko šaubu. Atgriezusies savā istabā, viņa atrada meitu veselu. «

PĒTERIS

Starp pagānu dieviem, starp tēlu darinātāju dieviem, ir kāds dievs, ko attēlo kā puscilvēku, pusāzi. Viņš ir neglīts, trulu seju, āža ragiem rotātu pieri, smailām ausīm un āža bārdu. Viņa ķermeņa lejasdaļa — kājas, aste un dzimumorgāni — ir kā āzim. Šo dievu godina aitu un kazu gani. Viņi spēlē stabuli, ko pirmais no niedres, kas reiz bijusi jaunā nimfa Sīringa, esot izgriezis šis dievs. Viņi izlūdzas no viņa sparu auniem un auglību aitām. Taču uzskata, ka šis dievs vairo auglību visur, kur ganās lopi, zaļo meži un dzīvo savvaļas zvēri. Pagānu nostāstos viņš vienmēr iekāres pilns dzenas pakaļ daiļām nimfām. Pagāni viņu dēvē par "nerātnu", kaut gan pareizāk būtu viņu saukt par baud- kāru vai neparedzamu. Izlaidīgu.

Viņš spēj iedvest neprātīgas bailes veseliem ļaužu pūļiem.

Pāns. Viņa vārds ir Pāns.

Hermona kalna dienvidaustrumu pakājē atrodas skaista pilsēta, kas uzcelta uz augstas terases virs Jordānas ielejas ziemeļu gala. Mūsdienās to pilsētu sauc par Filipa Cēzareju. Taču aizgājušajos laikos, pirms Hēroda Lielā dēls Filips to paplašināja un pārbūvēja, pilsētu sauca par Pāniju.

Pilsētā, Hermona kalna zemākajās nogāzēs, atrodas sena, slavena grota — viena no daudzām dabiskām alām —, un grotā atrodas svētvieta. Kopš senseniem laikiem ļaudis šajā vietā pielūguši kādu dievību: pirms tūkstoš gadiem baalus un vēl pirms tam ķēmīgos hto- niskos dievus. Pirms vairākiem simtiem gadu ieradās grieķi un veltīja grotu "Pānam un nimfām". Tā cēlies pilsētas senākais nosaukums "Pānija".

No šīs grotas iztek strauts, kas, apūdeņojis pilsētu un tās terasi, plūst tālāk uz ieleju un kļūst par vienu no galvenajām Jordānas upes iztekām. Tātad no šīs grotas iztek Jordāna — mūsu upe — , kas apgādā ar ūdeni Galilejas jūru, tad šķērso visu Israēla zemi līdz pat Lielajai Sāls jūrai, kur Jordāna mirst.

Nav cita Dieva kā vien Tas Kungs!

Tomēr ciltis un tautas apzinās sevi caur dieviem, kurus pielūdz. Es esmu minējis, ka Filipa Cēzarejā sastapās divas lielas tautas: grieķi un jūdi. Ļaujiet man jūs iepazīstināt ar trešo tautu.

Mazāk nekā piecdesmit gadu pirms tam, kad pilsētā ieradāmies mēs, Hērods Lielais kādā vietā blakus pagānu dievu grotai saveda baltus marmora bluķus. Par naudu, ko ķēniņš nodokļos bija ievācis no savas tautas, viņš nolīga arhitektus, zemes racējus, akmeņkaļus, celtniekus, tēlniekus, galdniekus un neskaitāmus strādniekus. Hērods sacēla putekļu mākoni, un no šī putekļu mākoņa pacēlās balts templis, veltīts ķēniņa aizbildnim, cēzaram Augustam, kurš, vēl dzīvs būdams, bija pasludināts par dievišķu, "dievu dēlu", — un Romai, pilsētas, no kuras imperators pārvaldīja zināmo pasauli, dievietei. Kad templis bija pabeigts, pats dižais Augusts šķērsoja jūru, lai apmeklētu Hērodu. Abi ķēniņi stāvēja viens otram blakus uz mirdzošās celtnes sliekšņa, kura slavēja viņa dievišķumu.

Senajā vietā pie grotas, ko ļaudis uzskatīja par svētu vēl pirms tam, kad bija sākuši skaitīt gadus, sastapās grieķi, jūdi un romieši, viņu pirmsākumi, viņu nostāsti un — lai ari ir tikai viens Radītājs, viens debesu un zemes Kungs — viņu dievi.

Uz šo vietu Jēzus mūs atveda.

Viņš mūs slepus sapulcināja Filipa Cēzarejā. Neviens viņu šeit nepazina. Šeit mums nesekoja ļaužu pūļi.

Un beidzot uz klinšaina laukumiņa Hermona kalna nogāzē, kas atradās augstāk par grotu, templi un Jordānas izteku, Jēzus atklāja mums savas domas, un mēs uzzinājām, kas visu šo laiku bija viņu mocījis.

Mēs sēdējām kur kurais. Jēzus bija apsēdies ar seju pret dienvidiem, tā ka viņš varēja redzēt gan pilsētu zem mums, gan zaļojošo Jordānas ieleju vēl zemāk. Šo skatu apspīdēja saules gaisma, tas šķita tīrs un skaidrs līdz pēdējam sīkumam.

Es sēdēju blakus Kungam. Pēdējā smagā ceļojuma laikā man bija izveidojies ieradums turēties viņa tuvumā, kad sēdējām, kad ēdām, kad apgūlāmies atpūsties. Mana mīlestība pret viņu bija reizē stipra un neskaidra. Es biju pateicīgs, ka viņš man šo tuvumu neliedza. Bet visstiprāk mani saistīja viņa drūmā, noslēgtā izturēšanās. Lai kādu noslēpumu mans Kungs ari glabātu, viņam neklājās viegli. Es piedāvāju savu klātbūtni, kaulus, miesu un mīlošu sirdi. Es neuzdevu jautājumus un neteicu muļķīgus mierinājuma vārdus. Vispār nerunāju. Es vienkārši atrados viņam blakus — laikam tādēļ, lai viņš nejustos viens. Tā kā nezināju, par ko viņš domā un kāda iekšēja ciņa viņā norisinās, neko vairāk nevarēju darīt. Es [āvu viņam paņemt labāko un cerēju, ka pārējo atmetīs, kaut vai mani visu, ja viņš tā vēlētos.

Tieši priekšā Kungam un man, atspiedusies uz vienas rokas, kājas zem sevis savilkusi, sēdēja Marjama no Magdalas: bāls bērns, kura plānos matus cilāja vējš. Māte Marija bija apmetusies nedaudz nomaļus un pēc zemnieku ieraduma tupēja uz papēžiem, ceļgalus pie krūtīm piespiedusi. Sīmanis sēdēja, plati izgāzies, kājas izstiepis. Pārējie: kur kurais, kā jau minēju. Mēs nedz sarunājāmies, nedz grozījāmies. Mēs gaidījām.

Neviens nešaubījās, ka Kungam ir kas sakāms. Viņš bieži izraudzījās "nomaļas" vietas īpašām mācībām un izteikumiem, un šī rīta kāpiens kalnā —jo īpaši tāpēc, ka visi bijām aicināti nākt līdzi, — nepārprotami ievadīja kādu svarīgu notikumu.

Viņš iesāka ar jautājumu.

Raudzīdamies uz mums no rūsgano skropstu apakšas, viņš jautāja: — Ko ļaudis saka mani esam?

Tātad nu viņš bija sācis domāt par sevi? Tas bija kas jauns. Vai viņš šajās pēdējās dienās bija apsvēris, cik nozīmīgs un slavens kļuvis viņa vārds? Savu ietekmi?

Bridi valdīja klusums, tad vairāki mācekļi reizē atbildēja:

—  Hērods un vēl citi saka, tu esot Jānis Kristītājs, kas augšāmcēlies no mirušajiem.

—  Daži domā, ka tu esot Elija, kurš vētrā dzīvs uzbraucis debesīs un reiz atgriezīsies uz zemes.

—  Jeremija!

—  Kāds no senajiem praviešiem. Vārdu izvēlies pats.

Jēzus atkal un atkal māja ar kārtīgo galvu, līdz atbildes izsīka un mācekļi apklusa. Tad viņš teica: — Bet ko tad jūs par mani sakāt? — Un, lūkodamies Sīmanim tieši acīs: — Kas es esmu?

Un Sīmanis nevilcinoties atbildēja: — Tu esi Kristus, dzīvā Dieva Dēls.

—  Jā, — Jēzus tik noteiktā balsi sacīja, ka mēs visi neviļus nopū- tāmies. Sīmanis plati pasmaidīja. Jēzus pacēla savu spieķi. — Svētīts tu esi, Sīmani, Jāņa dēls, — viņš turpināja, izliedams pār Sīmani visu savu labvēlību, —jo miesa un asinis tev to neatklāja, bet mans Tēvs, kas ir debesīs.

Tad viņš ar spieķa galu pieskārās Sīmaņa plecam un ar klusu svinīgumu teica: — Un es tev saku: tu esi Pēteris, un uz šīs klints — (trīs viegli piesitieni ar spieķi) — es gribu celt savu draudzi, un elles vārtiem to nebūs uzvarēt.

Cilvēks klints.

Pēteris.

Jauns vārds. Vai Dievs Jēkabam ari nedeva jaunu vārdu? Ak mans Kungs, šeit notiek kaut kas svarīgs!

Jēzus nolaida spieķi, pārlika to sev pār ceļiem un turpināja runāt.

— Klausies uzmanīgi, — viņš sacīja, — es tev došu Debesu valstības atslēgas. Ko tu siesi virs zemes, tas būs siets arī debesīs; un, ko tu atraisīsi vīrs zemes, tam jābūt atraisītam ari debesīs.

—  Ho, ho, ho. — Lai ari klusi, tomēr Sīmanis smējās. Viņš nepiecēlās kājās. Patiesību sakot, viņš, it kā pārsteiguma pārņemts, bija nometies garšļaukus. Viņa acis jautri zibēja. Ja viņš saprata, kas notiek, tad bija apķērīgāks par mani. Es ar prieku nojautu, ka Jēzus bija īpaši svētījis Sīmani par šo apliecinājumu, par to, ka viņš bija saņēmis Tēva atklāsmi. Bet to, ko viņš sacīja pēc tam, — "draudze", "elles vārti", "Debesu valstības atslēgas" — es nespēju saprast. Ne tad. Pagāja ilgs laiks, līdz es to sapratu. Un man šķiet, ka Sīmanis, kurš tobrīd tā priecājās, nepievērsa Jēzus vārdiem uzmanību. Vai ari, lieki nelaužot galvu, vienkārši pieņēma, ka visu saprot. Manu minējumu apstiprina tas, kā viņš rīkojās, kad nebija pagājušas ne desmit minūtes.

Bet lielais māceklis nemēdza nodoties pārdomām! Un viņam bija visas tiesības smieties, priecāties par Jēzus spieķa vieglo piesitienu un izbaudīt tikko saņemto svētību. Mēs viņam piebiedrojāmies. Mēs smaidījām un smējāmies, vērojot mūsu brāli, kura milzīgais vēders aizturētos smieklos līgojās un viļņojās kā jūra.

—  Sīmani Pēteri! — mēs visi kopā skandējām. — Sīmani Pēteri! — izmēģinādami jauno vārdu, kaitinādami mūsu "kauslīgo" brāli. — Kā tad sieva tevi tagad sauks? Par akmensgalvu? Klints gabaliņu?

Jēzus neļāva mums ilgi priecāties. Viņš piecēlās un piesita ar spieķi pie akmens. Acīmredzot viņš vēl nebija visu pateicis. Turklāt viņa sejā bija atgriezies saspringums. Taču viņš nedusmojās par mūsu izturēšanos. Domāju, tā viņam bija vienaldzīga. Visticamāk, viņš atkal vērās nākotnē, baismīgajā rītdienā.

Smiekli norima. Mēs pagriezāmies pret viņu. Viņš neapsēdās. Viņš stāvēja un skatījās uz dienvidiem. Viņa spieķis bija piesliets pie Hermona kalna sāna. Un es no savas vietas ieraudzīju gaisa strāvās virs kalniem lidojam ērgli.

—  Ieklausieties, jūs visi, — sacīja Jēzus. — Lūk, kam ar mani jānotiek. Tas notiks. Mēs lēnām dosimies garajā ceļā uz Jeruzālemi. Mēs nonāksim tur Pashā svētku laikā. Tajā pilsētā es daudz cietīšu no vecajiem, virspriesteriem un rakstu mācītājiem…

Sīmanis Pēteris pieslējās sēdus. Viņa nāsis drebēja.

Jēzus neizrādīja, ka būtu to pamanījis. — Es daudz cietīšu, — viņš sacīja, — un mani nokaus…

Sīmanis šausmās pielēca kājās.

—  …bet trešajā dienā, —Jēzus turpināja runāt. Nedomāju, ka Sīmanis viņu dzirdēja. Viņš steidzās pie mums, līkumodams cauri sēdētājiem, un viņam pār lūpām lauzās nikni vārdi.

—  …bet trešajā dienā es augšāmcelšos…

Šajā brīdī Sīmanis Pēteris nostājās blakus Jēzum, sagrāba viņu aiz elkoņa un pavilka sāņus.

—   Lai Dievs pasargā. Kungs! — Māceklis aizsmakušā balsī čukstēja. Viņš nenojauta, cik skaļi runāja. — Skolotāj, tas, ko tu teici — nē. Nē! Tas nedrīkst ar tevi notikt!

Jēzus veikli izlocījās un ar negaidītu spēku izrāvās no augumā prāvākā vīra tvēriena. Viņš apsviedās apkārt ar seju pret Pēteri. — Ko tu pielūdz? — Viņa balss grieza kā nazis, lūpas liecās uz iekšu. Viņa skatiens šķīla zibeņus. — Kam tu kalpo? Dievam? Un vienīgi Viņam? — Jēzus sasita plaukstas Sīmanim tieši sejā un novērsās no viņa. — Sātan, atkāpies! — Jēzus izsaucās, vēl divreiz sasizdams plauktas. — Atkāpies no manis, jo tu man esi par apgrēcību! Tu nedomā pēc Dieva, bet pēc cilvēka prāta!

Tikpat labi Jēzus būtu varējis māceklim iesist. Sīmanis Pēteris nedrošiem soļiem kāpās atpakaļ, līdz atdūrās pret sūnām apaugušu akmeni un neveikli noslīga zemē. Viņa mute bija pavērta, acis šausmās ieplestas, un viņš bija zaudējis valodu.

Gandrīz neizmainot toni. Kungs turpināja, šoreiz uzrunādams mūs visus:

—  Ja kāds grib man sekot, tas lai aizliedz sevi, ņem savu krustu un seko man! Jo tas, kurš grib savu dzīvību paglābt, to zaudēs, bet, kas zaudēs savu dzīvību manis dēļ, tas to atradīs. Ko gan gūst cilvēks, ja tas visu pasauli iemanto, bet savu dvēseli zaudē? Un ko cilvēks lai dod kā samaksu par savu dvēseli? Jo Cilvēka Dēls nāks sava Tēva godībā līdz ar saviem eņģeļiem, un tad viņš katram atmaksās pēc viņa darbiem. Patiesi es jums saku: daži no šeit stāvošajiem nāvi nebaudīs, pirms nebūs redzējuši Cilvēka Dēlu nākam savā valstībā.

Jēzus vēlreiz strauji pagriezās, paņēma spieķi un devās lejup no kalna, ļaudams mums pašiem izlemt, vai sekot viņam.

Taisnības labad man jāapraksta, kā rīkojāmies.

Pirmais kājās pielēca un teciņiem Jēzum pakaļ metās Jūda Iska- riots. Viņš satraukti verzelēja: — Mēs iesim uz Jeruzālemi? Urrā! Es zināju, ka viņam kaut kas ir padomā! Tajā pilsētā viss notiek! Un es pazīstu to vietu kā savus piecus pirkstus!

Atraitne Marija aizgāja lēniem, smagiem soļiem, balstīdamās uz savas jaunākās draudzenes Joannas rokas.

Nātānaēls ska]i prātoja, vai Jēzum darbarīki vēl būs vajadzīgi. Neviens viņam neatbildēja. Viņš pacēla maisu, kurā tie bija salikti, pārsvieda pār plecu un devās lejā viens pats.

Arī Marjama no Magdalas būtu nozagusies lejā no kalna viena pati līdzīgi rēgam vai skumjai nopūtai. Bet Matejs pamanīja bērna nemieru — it kā viņa, nevis Sīmanis būtu izteikusi vārdus, kas bija izpelnījušies Jēzus nopēlumu. Tāpēc garais muitnieks klusējot piecēlās un pa nelielu gabalu sekoja Maijamai, lai viņa nepamanītu, ka viņai ir aizstāvis. Kaut gan viņa seja palika tikpat salta kā vienmēr, Matejs uzņēmās gādību par bērnu un nedzirdamiem, gariem so)iem droši noveda viņu lejā.

Visilgāk vilcinājās Sīmanis. Pēteris. Kad augšā bijām palikuši mēs divi vien, piegāju viņam klāt, nometos uz ceļiem un uzliku roku viņam uz skausta. Ilgu laiku viņš ne runāja, ne kustējās. Beidzot viņš teica: — Atstāj mani vienu.

Es paklausīju.

Es nebrīnītos, uzzinot, ka viņš pavadījis uz tā laukumiņa kalna nogāzē visu nakti un pusi nākamās dienas. Noteikti gavēdams. Lūgdams Dievu?

Lai arī neuzdrošinājos neko bilst Jēzum, es lūdzu Debesu Tēvu par Sīmani.

GANS

Vai grieķu gani zemojās tā āžcilvēka, tā kārīgā, neglītā elka Pāna priekšā? Vai viņi pūta stabules un dziedāja dziesmas viņam par godu un ar saviem pagānu ritiem izlūdzās no viņa jaunu dzīvību āžiem un kazām, auniem un aitām?

Tad man ir dziesmas, kas var sacensties ar viņu dziesmām. Un patiesība, kas atstās kaunā viņu nostāstus.

Iespējams, ka aitu un kazu gani pārspīlē sava dieva miesaskāri. Varbūt viņu nostāsti dzimuši no cilvēku saldkaislajiem sapņiem, atainojot ēnas viņu prātos, ne ēnas ārpus tiem.

Vai ari — kas ir vairāk ticams gariem pilnā pasaulē — āzim līdzīgais dievs dzīvo, taču tas, ko viņi ziedo Pānam, patiesībā tiek ziedots dēmonam. Un viņu nimfas, avotu, strautu un ezeru najādas un mežu driādas nav nekas cits kā dēmoni.

Ja tā, tad es zinu vārdus, kas aizvērs mutes melu tēva. Velna, pulkiem.

Pētera prombūtnes pirmajā un otrajā dienā Jēzus teica:

— Patiesi, patiesi es jums saku: kas neiet pa durvīm avju kūtī, bet citur kāpj iekšā, ir zaglis un laupītājs. Bet, kas ieiet pa durvīm, ir avju gans. Viņam durvju sargs atver, un avis klausa viņa balsij, un viņš savas avis sauc vārdā un izved tās ārā. Kad viņš visas savas avis izlaidis ārā, viņš pats iet tām pa priekšu, un avis viņam seko, jo tās pazīst viņa balsi. Svešam turpretim tās nesekos, bēgs no tā, jo viņas nepazīst svešinieku balsi.

Jau kopš bērna dienām esmu zinājis lielā ķēniņa Dāvida dziesmas. Nedz Sīmanis, nedz es nepratām dziedāt, kaut gan no mums abiem šo trūkumu apzinājos vienīgi es. Bet man ir laba atmiņa. Es zinu no galvas lielāko daju psalmu. Un es protu lūgt.

Pētera prombūtnes trešās un ceturtās dienas laikā es bieži lūdzu Dievu ar Dāvida dziedātajiem vārdiem. Es lūdzu ska|i, vienatnē, nakts klusumā un jo īpaši par Sīmani Pēteri, kurš nebija klāt un nedzirdēja, kā Kungs maigā balsi saka: "ES ESMU."

Es nostājos zem zvaigznēm un lūdzu:

— Jahve mans gans. man netrūks nekā. Zaļās ganībās

Viņš mani gulda pie rāmiem ūdeņiem

Viņš mani ved. Ja pat iešu

pa tumsības ieleju, ļauna nebīšos, jo Tu ar mani,

Tava vāle un spieķis — tie drošina mani.

Tu saklāj

galdu man manu ienaidnieku acupriekšā, ar eļļu Tu svaidi

man galvu, mans kauss pludo. Paties',

dāsnums un žēlastība pavadīs mani visu mūžu, es pārnācis Jahves namā uz palikšanu!

Trešās, ceturtās un piektās dienas laikā, kad kavējāmies ciematos Filipa Cēzarejas apkaimē, gaidīdami Sīmani Pēteri (es vienkārši nespēju noticēt, ka viņš atšķirsies no mums, jo kā gan viņš dzīvos tālāk bez sava "Kristus"?), Jēzus turpināja runāt ar mums tēlos, mīklās, kam bija simtiem nozīmju.

Viņš sacīja:

— ES ESMU labais gans. Labais gans atdod savu dzīvību par sa- vām avīm.

Derētais gans, kas nav īstais, kam avis nepieder, redzēdams vilku nākam, atstāj avis un bēg — un vilks tās nolaupa un izklīdina, jo viņš ir derēts gans un avis viņam nerūp.

ES ESMU labais gans. Es pazīstu savas avis. un manas avis mani pazīst. Itin kā Tēvs pazīst mani, es pazīstu Tēvu.

Un es atdodu dzīvību par savām avīm.

Man vēl ir citas avis, kas nav no šīs kūts. Ari tās man jāatved. Arī viņas dzirdēs manu balsi, un būs viens ganāms pulks un viens gans.

Bērniņi: Tēvs tāpēc mani mīl. ka es esmu Viņa mīlestība šeit zemes virsū. Jo es atdodu savu dzīvību, lai atkal to atgūtu.

Ieklausieties! Neviens man to neatņem! Es pats to atdodu. Man ir vara to atdot, un man ir vara to atkal ņemt. Šo uzdevumu es esmu saņēmis no sava Tēva.

Un es savām avīm dodu mūžīgo dzīvību, un viņas nemūžam neies bojā. Neviens tās neizraus no manas rokas.

Mans Tēvs, kas man tās devis, ir par visiem lielāks, un neviens tās neizraus no Tēva rokas.

Es un Tēvs. mēs esam viens.

Sīmanis pārradās sestās dienas rītā. Vai viņš bija uzzinājis mūsu atrašanās vietu jau pirms laba laika un tik ilgi nebija varējis saņemt drosmi stāties Kunga priekšā vai ari tiešām nebija zinājis, kur atrodamies, un dienām ilgi bija mūs meklējis, es viņam nepajautāju. Un viņš pats man to nepateica. Viņš vienkārši pienāca mums klāt un apsēdās tik tālu no Jēzus, cik vien tas bija iespējams.

Maijama no Magdalas viņu pamanīja. Viņa savilka pieri un .kādu bridi viņu uzmanīgi pētīja: bēdu nomāktu vīru. Viņš nespēja pacelt galvu un palūkoties kādam no mums sejā. Zem acīm viņam bija maisiņi, drēbēs un matos ieķērušies dadži, nagi apgrauzti un netīri.

Beidzot Maijama aizgāja un apsēdās viņam blakus. Viņa pavilka kājas zem svārkiem. Viņa neko neteica. Viņa Sīmanim nepieskārās. Viņa uz Sīmani pat nepaskatījās. Viņa vienkārši sēdēja un raudzījās tālumā.

Jēzus sacīja:

—   Nebīsties, tu mazais ganāmais pulciņ, jo jūsu Tēvs ir nolēmis jums piešķirt Valstību. Nebīstieties.

Neilgi pirms sestās dienas vidus, iekams saule bija uzkāpusi zenītā nedaudz uz dienvidiem no mums, es vēroju, kā Jēzus pieiet klāt . Sīmanim un pietupstas satriektā mācekļa priekšā. Viņš lūkojās Sīmani Pēteri sarauktām uzacīm. Viņa rokas brīvi nokarājās starp ceļiem.

—  Sīmani? Mana klints? — viņš ierunājās. — Paskaties uz mani.

Lielais vīrs lēni papurināja galvu. — Es nevaru.

—  Kāpēc?

Pēc brīža Sīmanis atbildēja: — iyian liekas, ka manas acis izdegs, ja tevi uzlūkošu.

Jēzus palika, kur bijis, un mirkli klusēja. Viņa skatiens kā saules atspulgs slīdēja pār otra seju.

—  Sīmani?

—  Kas ir?

—  Mana klints, mans akmens? Vai tu atkal esi mana klints?

—  Kas ir?

—  Paskaties uz mani.

Sīmanis atkal papurināja galvu.

Jēzus pārvietoja auguma smagumu no papēžiem uz pirkstgaliem, paliecās uz priekšu un saņēma Sīmani aiz bārdas. Viņš vilka lielo galvu uz augšu. Taču Sīmanis aizmiedza acis, ievilka vaigus un rāvās atpakaļ.

—  Paskaties uz mani. Man tev kaut kas jāparāda.

Acu plaksti ietrīcējās un, iekams Simanis paguva attapties, jau bija pavērusies. Viņš nosarka.

Jēzus smaidīja.

Sīmanis žigli aplaida apkārt skatienu, kaut gan Jēzus joprojām cieši turēja viņu aiz bārdas.

—  Kas jāparāda? — viņš ziņkārīgi jautāja.

—   Ne jau šeit, — Jēzus paskaidroja. — Tur augšā. — Viņš parādīja ar roku. — Lūdzu, mans kausli, uzkāp kopā ar mani kalnā.

Pēc tam viņš palūdza Jāni atnest viņam spieķi.

Un uzaicināja Jēkabu kopā ar Jāni nākt līdzi.

Tad visi četri vairākas stundas kāpa Hermona kalnā.

VIŅA VAIGS SPĪDĒJA KA SAULE

Hermona kalnā ir daudz tempļu un klintī iecirstu svētvietu. (Bet Tā Kunga, Israēla Dieva, balss var likt varenajam, sirmajam Hermona kalnam lēkāt kā jaunam vērsim. Tā dzied Dāvids.) Kalna rietumu nogāzēs atrodas varenas terases, kur lietus un rasa dzirda plūmju kokus, ķiršus, bumbieres un mandcļkokus. Dienvidu nogāzes ir stāvākas un nelīdzenākas. Kalna virsma šeit vielām pāršķēlusies un sakrokojusies, izveidojot plaisas un šauras ielejas. Augstu kalnā ved taka. Ciematu iedzīvotāji, kas atrodas kalna pakājē, pa to uzkāpj līdz pat sniegiem klātajai virsotnei — daži, lai lūgtu Dievu; citi, lai nonestu lejā sniegu ēdienu un dzērienu dzesināšanai.

Jēzus, Sīmanis, Jānis un Jēkabs devās augšup pa šo taku. Viņi neaizkāpa līdz sniegiem, bet novirzījās no takas un pagāja kādu gabalu uz austrumiem līdz nomaļai, zemiem krūmiem apaugušai un akmeņiem nosētai vietai.

Kāpjot kalnā, Jēzus nebija runājis. Viņš elpoja tik vienmērīgi, it kā ietu pa līdzenu vietu. Trīs mācekļi ari neko neteica. Bet, iespējams, tāpēc, ka pūta un elsa. Smagajam Sīmanim klājās visgrūtāk. Viņš izmetās tunikā un tad novilka ari to, palikdams vienā gurnu apsējā, par spīti dzestrumam un vējiem, kas pūta šādā augstumā.

Cauri tīrajam, skaidrajam gaisam mēs dienvidos varējām saskatīt Gileāda kalnus un Galilejas jūru. Cik daudz tautu varētu saskatīt no kalna virsotnes? Varbūt no tik svētas vietas skatienam pavērtos visas pasaules tautas?

Jēzus apstājās.

—  Palieciet šeit, — viņš tiem trim sacīja.

Viņš pats pagāja nedaudz tālāk, nokāpa zemāk, uzkāpa augstāk, līdz sasniedza savrupu klints izcilni. Tur viņš apstājās. Viņš sāka griezties apkārt…

Un, kad viņš pagriezās pret trim vīriem, kas viņu vēroja. Kungs Jēzus bija apskaidrots.

Viņa vaigs spīdēja kā saule, iededzinādams tumšus plankumus pārsteigto mācekļu redzokļos. Viņa drēbes, kas mirdzēja kā saules gaisma jūras viļņos, mācekļus apžilbināja. Viņi aizmiedza acis un izberzēja tās. Kad mācekļi acis atkal atvēra, viņi pēkšņi ieraudzīja, ka Jēzum blakus stāv vēl divi cilvēki. Viens bija Mozus! Rokās viņš turēja spieķi, kas reiz bija pašķīris Sarkanās jūras ūdeņus. Otrs bija Elija, kas nebija nomiris, bet ko uguns vētra bija uznesusi debesīs. Viņi runāja ar Kungu.

—  Kungs! — nosvīdušais Sīmanis, elsdams aiz sajūsmas, izsaucās. — Šeit mums ir tik labi! Ja gribi, es taisīšu te trīs teltis — vienu tev, vienu Mozum un vienu Elijam…

Bet viņš vēl nebija beidzis runāt, kad no debesīm nokrita balts uguns mākonis, zvērojošs uguns stabs, kas savienoja zemi un debesu velvi. Tā spožums kā liesmas sitās viņiem sejās. Mācekļi šausmās nometās zemē. Viņi paslēpa acis saliektos elkoņos.

Un no uguns staba, kas slējās virs kalna, pērkonam līdzīga balss teica vārdus, kurus viņi, nabaga mirstīgie, spēja saprast:

—  Šis ir mans mīļotais dēls, pie kura man labs prāts, klausiet viņu!

Sīmanis nevaldāmi drebēja. Viņa zobi klabēja kā nūjas, kad tās

velk pāri sētai.

Bet tad viņš juta kāda plaukstas aptveram viņa galvu. Drebuļi norima, un visam augumam cauri izlija siltums. Viņš atvēra acis un neredzēja nevienu citu kā tikai Jēzu, kurš, ceļos nometies, vērīgi lūkojās viņā un uz kura plakstiem vīdēja divi vasarraibumi, — parastu cilvēku.

Jēzus vaicājoši pacēla uzacis.

Tomēr viņš tikai noteica: — Nebīsties, mana varenā, nesatricināmā Klints. — Un paraustīja Pēteri aiz auss. — Celies. Apģērbies.

Nē, viņa vārdi bija domāti visiem trim mācekļiem. Katram no tiem viņš aizskāra deniņus.

—  Kāpēc gan vajadzīgas teltis, — Jēzus smaidot teica, — ja jūs varat patverties pie manis?

Kāpjot lejā no kalna tumsā, kas jau bija sākusi krāties tā pakājē, Jēzus mācekļiem piekodināja nestāstīt, ko viņi redzējuši, iekams Cilvēka Dēls nebūs uzcēlies no mirušajiem. Un mācekļi glabāja šo noslēpumu.

Tikai reiz Sīmanis Pēteris iečukstēja Jānim ausī: — Kā tev liekas, ko nozīmēja Jēzus vārdi "uzcēlies no mirušajiem"?

Septītā daļa MARIJA

BĒRNI

Tik ilgi, kamēr Jēzus apstaigāja ciematus Galilejā, Marijai bija izdevies apdarit vairākus derīgus darbus. Kad viņi ilgāku laiku uzturējās vienā vietā, Marija aizņēmās stelles un auda drēbes saviem ceļabiedriem. Ja Jēzus devās uz nākamo ciematu, pirms viņa bija beigusi, Joanna un kāds no mācekļiem palika pie viņas, līdz audekls bija gatavs. Viņa mācīja savai jaunākajai draudzenei aust (vai gan tieši šī prasme nebija savedusi viņas kopā?), un Jēzus reti vienā reizē nogāja vairāk nekā pāris jūdžu.

Marija domāja, ka viņi varētu vadāt sev līdzi līmeniskās stelles un nostiprināt rāmi zemē. Taču, tā kā viņiem nebija ēzeļu, vajadzēja ceļot bez liekām mantām. Un diegi varētu samudžināties, ja audekls nebūtu pabeigts, pirms stelles nāktos novākt un uzkraut ēzeļa mugurā līdz nākamajai apstāšanās reizei.

Viņa aizņēmās ari māla podus ēdiena gatavošanai, krāsnis cepšanai un mazas akmens dzirnavas, lai samaltu graudus.

Kad viņi vēl bija gājuši nesteidzīgā solī, Marija varēja apstaigāt kalnu nogāzes un aizas, lai savāktu augus, lapas, saknes, pumpurus, augļus, mizu — ārstnieciskas tējas un zāles ceļabiedru veselībai un labsajūtai. Viņai pietika laika tās izkaltēt, saberzt, novārīt vai pagatavot no tām pastu.

Kalnos netālu no Kānas viņa ievāca jūras sīpolus. Tie apturēja vemšanu. Un tā sīpolu zvīņas — izžāvētas un sagrieztas šķēlēs — atviegloja vēdergraizes ceļiniekiem, kas bieži saindējās ar pārāk vecu vai slikti pagatavotu ēdienu. Pavasarī Marija meklēja anemones, kas noņēma mācekļiem drudzi. Savvaļas piparmētras, kas auga ielejās, savvaļas piparmētras no laukiem Magdalas apkaimē, novērsa iekaisumu asiņojošās brūcēs un vaļējos ievainojumos. Un viņa prata iegūt sveķus no sveķkoka mizas, kas šis brūces un ievainojumus sadziedēja. Turklāt sveķi atviegloja negantās klepus lēkmes, kas reizēm mocīja Sīmani Pēteri.

Marija bija pametusi mājas. Taču savu izveicību un gudrību bija paņēmusi līdzi. Viņai patika darīt, un viņai patika redzēt padarīto.

Bet tad viņas dēls noslēdzās sevī un pārvērta viņu rāmos klejojumus straujā, mērķtiecīgā ceļojumā. Viņi devās uz Jeruzālemi. Pa ceļam viņi pat neiegriezās nevienā ciematā. Jēzus turēja ceļabiedrus kopā, savrup no ļaudīm (cik nu tas bija iespējams) un mācīja viņiem — saviem sekotājiem — par dzīvi nākamajā valstībā.

Viņai vairs nebija laika meklēt ārstnieciskās zālītes. Nebija laika malt graudus. Nebija laika aust: Marijai bija jālāpa noplīsušās, caurās drēbes. Kad viņi bija devušies no Hermona kalna uz dienvidiem cauri Galilejai, viņiem bija piebiedrojies Kūza. Tas bija labi. Viņam līdzi bija nauda, par ko nopirkt maizi, ko viņai pašai vairs nebija laika un iespējas izcept. Viņš bija atdevis māju un mantu meitai un znotam, saraudams visas saites ar iepriekšējo dzīvi.

(Kūza nāca viņiem līdzi. Tas bija slikti. Kad Hērods Antipa uzzināja, ka šī zemnieku pravieša ietekme kļuvusi tik stipra, ka viņš pārvilina pie sevis ķēniņa muižu pārvaldniekus, viņš meklēja Kungu nokaut. Jēzus teica: "Ejiet, sakiet šai lapsai: redzi, es izdzenu ļaunos garus un dziedinu slimos šodien un rit, bet parit es būšu galā. Tiešām, man vēl šodien un rit. un parīt jābūt ceļā, jo neklājas pravietim mirt ārpus Jeruzālemes.")

Turklāt, pat ja Marija būtu varējusi turpināt iemīļotos ikdienas darbus, viņai tie būtu vienaldzīgi. Atraitne vairs necentās sagādāt citiem ērtības. Viņas dvēsele bija noskumusi. Viņa bija zaudējusi darba prieku.

Viņu bija sācis kaitināt Jūda Iskariots. Viņš palēkdamies gāja cauri Galilejai, rokas kā spārnus bez spalvām vicinādams, un, aiz prieka noreibis, tērgāja: — Mēs ejam uz Jeruzālemi! Pasaules nabu! Varu derēt, ka Skolotājam kaut kas ir padomā. Viņš valdīs, un kurš gan pazīst pilsētu labāk par mani.

Tam pajoliņam uz virslūpas ne desmit matu nebija izdīguši! Uz vaigiem auga šķidra bārdele, nagi bija nograuzti līdz miesai, un viņš neņēma vērā par sevi vecāku cilvēku pamācības un paraugu! Šis iedomīgais jaunulis neuztvēra viņas dēla domas dziļumu un viņu ceļojuma cēlo nopietnību. Cik viņam tagad bija gadu? Septiņpadsmit? Deviņpadsmit?

—  Viņi iedomājas, ka varot visu! Lai pagaida, kamēr ierodas īsts brīnumdaris! Viņi esot tik vareni? Viņi protot izspiest no ļaudīm naudu? Ha! Gan mēs noliksim viņus pie vietas!

—  Jeruzaleme? — Kūza pārjautāja, nemierīgi plūkādams bārdu. Viņš bija tumšādains, un viņa seju tumsā tik tikko varēja saskatīt.

—  Nē. Tikai ne Jeruzāleme.

Marija atbildēja: — Viņš ir izlēmis.

—  Lai būtu Jeruzāleme. — Druknais zemes pārvaldnieks padevās.

—  Tikai ne tagad. Cilvēkiem visā Israēla zemē vajadzīgs Jēzus. Israēla zemē? Visā pasaulē! Manis paša dzimtenei, manai nesaskaņu plosītajai Nabatejai, nepieciešama žēlastība un dziedināšana. Marij: pārliecini viņu, ka Jeruzāleme var pagaidīt — vismaz līdz Pashā svētku beigām.

Joannas vīram b'ja grūti pierast pie klejotāja dzīves. Nabaga tuklais iesācējs: Kūzam no jauna bija jāmācās iet un ēst. Viņa svars, maigās pēdas un nesastrādātās rokas, asie kukuržņi, cietā guļvieta, netīrība, vienkāršais ēdiens, pārsvarā dārzeņi, kauns par to, ka mielastos vienmēr jābūt viesim, nevis bagātam namatēvam, sagādāja lielākas ciešanas, nekā viņš bija gaidījis.

Kūza turējās braši un nesūdzējās, taču nespēja ātri paiet — viņa kājas sāpēja un asiņoja. Tieši tobrīd Marija pārsēja viņa pēdas ar piparmētru novārījumā un olīveļļā samērcētām linauduma strēmelēm. Bija vēls vakars. Gaismu deva dziestošais ugunskurs.

—  Ar ļaužu pūļiem mēs tiksim galā, — viņa darbodamās teica.

—  Es domāju, Kūza, ka viņa tieksme pēc nošķirtības pāries.

—   Nē, nē, runa nav par ļaužu pūļiem. Ļaužu pūļi var kļūt par dzirksteli, taču viņi nebūs tā uguns, kura viņu aprīs.

Marija pārtrauca darboties. Viņa izvilka no ugunskura gruzdošu zaru, uzpūta spožāk tā liesmu un pielika to tuvāk Kūzas sejai: viņš izskatījās pilnīgi nopietns un nenovērsa savas mazās acis. Šo brīdinājumu neizteica izlepis bagātnieks, bet gan pieredzējis un apķērīgs vīrs.

—  Kūza, ko tu zini? — Marija satraukti jautāja. — Kādas briesmas mums draud?

Viņš izņēma Marijai no rokām degošo zaru un ielika to atpakaļ ugunskurā. Tad, paslēpies pustumsā, viņš visu paskaidroja. — Pashā svētkos vienmēr ierodas pārvaldnieks.

—   Jā.

—   Viņš ņem sev līdzi lielu un labi bruņotu karavīru vienību, lai nepieciešamības gadījumā varētu apspiest dumpi. Karavīri izvietojas uz Tempļa portiku jumtiem. Viņi skatās lejā Tempļa pagalmos un uzrauga svētceļnieku plūsmu…

—  Jā, es to zinu. Pati esmu to redzējusi.

—  Šis pārvaldnieks, šis Poncijs Pilāts ir amatā jau — cik ilgi? Četrus piecus gadus? — un ir parādījis sevi kā gudru un nežēlīgu viru. Viņš pilnībā atbalsta Romu. Viņš uzturēs kārtību, nogalinot pāris cilvēku, ja tas būs iespējams, vai nogalinot daudzus, ja tas būs nepieciešams. Viņš nevilcināsies.

—   Kūza, — Marija klusi teica. — Kāpēc tu par to runā tagad? Pirms divdesmit gadiem mans vīrs devās uz Jeruzālemi viens un man par pārsteigumu atgriezās, pirms svētki bija beigušies. Viņš stāstīja, ka esot bijis spiests bēgt no pilsētas, lai glābtu sev dzīvību. Valdnieks, mēģinot apslāpēt sacelšanos, sūtīja uz svētceļnieku nometni bruņotus jātniekus. Viņš pats bija ebrejs. Bet tajā dienā Arhelajs, ķēniņa Hēroda dēls, noslepkavoja vairāk nekā trīstūkstoš ebreju.

—  Marij, lūdzu. Pilāts nekad nerīkosies tik pārsteidzīgi. Ja viņš nebūtu tik apdomīgs, mēs varētu justies drošāk.

Kūza paliecās uz priekšu un ar grūtībām aizsniedza savas apsaitētās pēdas. Kānā sandales viņam noteikti bija āvis kāds kalps. Jaunā mācekļa vēderiņš traucēja viņam to izdarīt pašam. Marija būtu palīdzējusi, ja ne tik ļoti iegrimusi sarunā. Turklāt bija kļuvis pavisam tumšs. Ugunskurs bija sabirzis oglēs.

—  Šis pārvaldnieks novāc vadoņus, — Kūza, piepūlē stenēdams, teica. — Pērn viņš ievēroja bariņu svētceļnieku, kas bija lielāks un salie- dētāks, nekā ierasts. Viņš tos pamanīja, kad tie gāja laukā pa Tempļa vārtiem, jo tie pārlieku trokšņoja. Karavīri izraudzījās piecus cilvēkus, kas īpaši izcēlās pārējo vidū. Vīri nesa jērus, ko tikko bija upurējuši. Viņiem nebija ieroču, un vienīgais viņu pārkāpums bija viņu skaits un aizrautīgā dziedāšana. Viņi kliedza, lēkāja, dancoja. Es teiktu, ka viņi bija prieka pārpilni.

Kūza piecēlās. Marija tāpat. Viņš sāpēs saviebās. Sieviete turpretī tik uzmanīgi klausījās viņa vārdos, ka neko nepamanīja un nepiedāvāja viņam palīdzību.

—  Pilāta vīri piezagās viņiem klāt no mugurpuses un visus piecus nodūra ar šķēpiem: caururba gan jērus, gan vēderus, tā ka vīru un viņu upurdzīvnieku asinis sajaucās uz Tempļa pakāpieniem. Viņi bija galilieši. Tikai tāpēc es zinu šo stāstu. Neviens neko neievēroja. Viņi nesacēla lieku troksni.

Viņš satvēra Mariju aiz pleciem un sapurināja viņas pamirušo augumu. — Māt, runā ar savu dēlu. Es esmu redzējis, kādus pūļus Jēzus pulcina. Nav nekāds noslēpums, ka viņš pievelk ļaudis, turklāt viņš neprot slēpties. Lūdzu. Tālredzīgais Poncijs Pilāts mierīgu sirdi atņems dzīvību vienam cilvēkam, lai novērstu kaut mazāko dumpja iespēju.

Kur ir Tavi eņģeli? Tavi svētie eņģeli? Kur ir Gabriēls. ko Tu sūtīji pie manis ar ziņu par Ješī piedzimšanu? Dievs, kāpēc es neredzu eņģeļus uzkāpjam un nokāpjam pie mana dēla. kā viņš pats to solīja?

Atraitne Marija lūdz Dievu.

Šajā naktī viņa ir aizzagusies prom no pārējiem mācekļiem un atradusi vietu, kur Jēzus, rokas pacēlis un viens pats nostājies paugura virsotnē, lūdz Dievu. Viņa dēlu netraucēs. Netraucēs, jo nedrīkst to darīt. No tādām lietām viņai bija jāatsakās, lai paliktu kopā ar viņu. Kūza nezināja, ko prasa. Viņš bija piepildījis viņas prātu ar šausmīgām ainām, lai dēls tās izdzīvotu un pārveidotos. Ko Kūza bija panācis? Tikai iedzinis Marijai šausmas, no kurām viņa nespēj atbrīvoties, kuras nevar atdot kādam citam, kuras viņai jānēsā sevī, kā reiz nēsāja bērnu.

Pēdējā laikā kļūst arvien grūtāk un grūtāk.

Jūs. eņģeli! Jūs. varenie, kas pildāt Viņa prātu, kas klausāt Tā Kunga balsi! Jūs, Viņa debesu pulki! Jūs. Viņa gribas darītāji, nāciet! Nāciet! Nāciet un sakiet Viņa mīļajam Dēlam, ka dzīvība ir labāka par nāvi un dziedināšana labāka par ciešanām!

Tomēr ceļā Mariju gaidīja ari daži mierinājumi.

Ak. mana dvēsele: kas gan tā par savādu pretrunu? Tieši tobrīd, kad viņš ir nolēmis doties uz Jeruzālemi un šķiet pilnībā pārņemts ar to, kāds "liktenis" viņu tur gaida, Ješī sācis izrādīt neparastu maigumu pret bērniem, kas silda viņa mātes sirdi.

Viņš kļuva nemierīgs, ja citi cilvēki, svešinieki, lūdzēji, pretinieki, iztraucēja viņa sekotāju pulciņa — sauksim to par "ģimeni" — kopību. Bet ziņkārīga knēveļa tuvošanās tūlīt piesaistīja viņa uzmanību. Viņš sāka smaidīt un atmaiga, nedaudz atvieglodams savas mātes sirdi.

Kad viņi pa nakts melnumu bija slepus ieradušies Kapernaumā, lai vēl pēdējo reizi, Sīmaņa Pētera sievas un mātes laipni aprūpēti, pārgulētu un ēstu viņa namā, Jēzus mācekļiem pajautāja, par ko viņi bija strīdējušies.

Bija saulains rīts. Lielākā daļa mācekļu jau bija pabrokastojuši un sēdēja pagalmā. Vakarā, kad satumsīs, viņi atkal dosies ceļā.

—  Strīdējāmies? — Jēkabs, Jāņa brālis, tēlotā izbrīnā jautāja. — Par ko tu runā?

—  Es pagājušajā naktī dzirdēju skaļas balsis.

Mācekli visi kā viens apklusa un nokāra galvu. Viņi zināja, par ko Skolotājs runā. Patiesībā zēni bija strīdējušies, kurš viņu vidū ir lielākais.

Jēzus palūkojās ārā pa pagalma vārtiem. — Lea, — viņš klusu pasauca. — Skaistā Lea?

Ne vairāk kā četrus gadus vecs bērns, maza apaļvēderaina meitenīte izspūrušiem matiem, ieskatījās pagalmā un pasmaidīja.

Jēzus apsēdās zemē un sakrustoja kājas. — Nāc šurp, — viņš čukstēja. — Nāc, skaistā Lea. Pasēdi ar mani.

Viņa paklausīja. Viņa ieskrēja pagalmā un piespiedās viņam pie krūtīm. Viņš samīļoja bērnu. (Marija neviļus piespieda roku mutei.) Tad viņš apgrieza meitenīti apkārt un nosēdināja sev starp ceļiem.

—  Viņa, draugi, ir lielākā, — Jēzus paziņoja, bet Lea iestūķēja sev mutē viņa piedurkni un apmierināta sāka to sūkāt. — Liela savā pazemībā. Es jums saku, — viņš turpināja, — ja jūs neatgriežaties un netopat kā bērni, tad nenāksit Debesu valstībā. Kas pats pazemojas kā mana Lea, tas ir lielākais Debesu valstībā.

Bērns nedaudz izbrīnīti paraudzījās apkārt uz pieaugušajiem, kas visi lūkojās viņā. Jēzus bija aplicis viņai apkārt rokas. Viņa nebaidījās, tikai bija ziņkārīga.

—  Noskūpsti mani, Lea, — viņš lūdza.

Meitenīte apgriezās un nošmaukstināja lūpas viņa apģērba krokās, tad paberzēja pret viņa svārkiem seju, it kā tā niezētu. Jēzus iespraus- lojās. Viņš nožagojās un žigli pagrieza viņu ar muguru pret sevi, noliekdams galvu, lai paslēptu smaidu. Protams. Viņam taču kutēja.

Marijai, dēlu vērojot, uz lūpām rotājās viegls smaids un acīs sakāpa asaras. Vai viņas maigajam Ješī nekad nebija lemts kļūt par tēvu?

Viņas skaistais puisēns!

Daudzi vīrieši, kurus Marija pazina, bērnus uzskatīja par savu īpašumu. Viņi bija pakļauti pieaugušajiem, un viņiem nebija nekādu tiesību un stāvokļa sabiedrībā. Viņus baroja un ģērba dēļ tā, kas viņi varēja kļūt, ne dēļ tā, kas viņi bija. Ar stingru paklausību un briesmīgiem sodiem, perot viņus kā ēzeļus, sitot kā suņus pavārtē, bērniem iemācīja svētos likumus un pienākumus — un zēniem varbūt arī kādu amatu. Kas savu rīksti taupa, tas ienīst savu dēlu. Pārmāci savu dēlu, kamēr ir vēl kāda cerība. Pārmāci savu dēlu. un tu paglābsi viņa dvēseli no Šeola! Ābrahāms un Sāra priecājās, ka viņiem piedzimis dēls. Rā- hele ilgojās pēc bērna. Anna lūdza Dievu svētīt viņas klēpī. Pat Marijas māsīca Elizabete, uzzinājusi, ka ir grūta, raudāja un sacīja: "Dievs ir noņēmis lāstu, kas bija man uzlikts!" Tomēr pilsētās, ciematos, pagalmos un mājās vecākiem bija pilnīga vara pār saviem bērniem. Likums skanēja: "Kas tēvu vai māti nolād, tam būs mirt." Un kas notika? Trūkumā nonākuši vecāki un parādos iekrituši tēvi senos laikos un ari tagad pārdeva savus bērnus verdzībā: vispirms meitas un tad dēlus.

Tāpēc kurš gan iedomātos izraudzīties bērnu — mazu meiteni! — par dievbijības paraugu mūsu Dieva priekšā? Ješī. Kurš gan cildinātu pazemību? Kurš gan stāvokļa zaudēšanu un bērna atkarību no vecākiem nosauktu par "vislielāko" Debesu valstībā? Ješī. Ješī tā darītu un arī bija izdarījis. Taču viņš bija saucis Dievu par sanu Tēvu kopš divpadsmit gadu vecuma. Un bija aicinājis pārējos darīt tāpat. "Kad jūs lūdzat, sakiet: "Mūsu Tēvs debesīs…""

Ješī vēlas. Marija nodomāja, pavisam citādu ģimeni. Kurā viņai nebija mātes tiesību. Vismaz ne uz savu dēlu. Viņa bija pieņēmusi šīs pārmaiņas, kaut gan Dieva, tā Tēva, priekšā viņa mūžam paliks Jēzus māte!

Bet reiz viņa bija piespiedusi savu sprogaino, četrus gadus veco dēlēnu sev pie krūtīm un čukstējusi "Noskūpsti mani", un viņš bija apsviedies apkārt un noskūpstījis viņu tikpat viegli un rotaļīgi, kā I^a tikko bija noskūpstījusi Jēzu. Reiz. Un tāpēc viņai acīs bija sakāpušas asaras.

— Kas uzņem tādu bērnu manā vārdā, tas uzņem mani, —Jēzus sacīja, šūpojoties pa labi un pa kreisi ar bērnu rokās. — Bet, kas apgrēcina vienu no šiem mazākiem, bērniņu, kas tic uz mani, tam būtu labāk, ka tam piesietu dzirnakmeni pie kakla un to noslīcinātu jūras dziļumā.

Nekad neniciniet vismazākos, kas tic uz mani. Es jums saku, ka viņu eņģeļi mīt debesīs, kur tie vienmēr skata mana Tēva vaigu.

Marija atcerējās seno tikšanos ar farizeju Ēleāzaru Templi, kad Ješī bija pazudis un pēc tam pirmoreiz pārsteidzis viņu ar to, ka pazīst savu 'Tēvu". Tur, Salamana lieveņos, Marija ar retzobaino mācītāju nebija pārmijuši ne vārda. Ar viņu runāja Jāzeps. Un nu viņa jutās pateicīga, ka kaut kāda iemesla dēj nebija izrādījusi viņam šādu laipnību.

Kāpēc gan iedomīgajam farizejam vajadzēja nejaušu sastapšanos ar gudru zēnu padarīt par smagu parādu, kas nu jau pieaugušajam Jēzum bija jāmaksā visu savu mūžu? Kāpēc viņš jutās tik aizskarts? Un kāpēc pārvērta savu vilšanos atklātā karā? Augstprātīgais prusaks!

Ēleāzara neremdināmās un dziļās skumjas par viņas dēla maldiem bija vienkāršs, bezkaunīgs apvainojums. Viņš taču Jēzus klātbūtnē aizsedza acis! Ēleāzars, Dieva likumu godātājs? Ha! Kas gan bija tie seši simti sešdesmit likumi, kuros viņa suga bija izārdījusi Dieva baušļu stipro audeklu? Mūris, kas aizsargāja baušļus, kā viņi apgalvoja? Ha! Ješī neārdīja šo tautu, pārkāpjot tās likumus. Ješī ārdīja nost mūri un aicināja tautu atgriezties pie Toras būtības: mīliet Dievu, mīliet savu tuvāko.

Ēleāzara skumjas nebija nekas vairāk kā liekulība. Šķietamā nožēla par viņas dēla maldiem slēpa ļaunus nodomus. Moris draugs, farizeji ir sazvērējušies. Marija nespēja izmest no prāta laupītāja brīdinājumu: Tieši šobrīd viņi spriež, kā tevi iznīcināt." Tāpēc viņi pārvietojās pa Galileju galvenokārt nakts stundās.

Tomēr šis Ēleāzars, smagu sirdi pildīdams pienākumu glābt tautu no viņas dēla izlēcieniem un zaimiem, sameklēja Jēzu vēl vienu reizi un vēl vienu reizi mēģināja izlikt viņam lamatas. Taču šoreiz viņa lamatām bija dzelzs žokļi, jo viņš atveda sev līdzi ne tikai parasto farizeju un rakstu mācītāju varzu, bet ari vīrus, kas atradās Hēroda dienestā un varēja pavēlēt Hēroda karavīriem izvilkt zobenus.

Viņš notvēra Jēzu pievakarē — senajā Jarmutas pilsētā, kas atrodas uz tik augsta kalna, ka pat sieviete no tā var saskatīt Gileāda kalnus Jordānas ielejas viņā pusē. Ēleāzars iznira no šauras ieliņas. Viņa smagās nopūtas radīja iespaidu, ka viņš aklas tēva mīlestības vārdā dod Jēzum vēl vienu iespēju pierādīt savu gudrību.

— Skolotāj, — sacīja Ēleāzars, pielicis roku pie mazās kastītes, kas bija piesieta viņam pie pieres, — mēs zinām, ka tu esi godigs cilvēks. Tu neviena priekšā neklanies. Tu atsakies ņemt vērā cilvēka stāvokli, bet pēc patiesības māci Dieva ceļos.

Jēzus atturīgi atbildēja: — Tu tā saki.

Marija gribēja iesist vecajam virām pa degunu! Viņa gribēja izplūkāt viņa šķidro bārdeli vai nogrūst viņa roku nost no acīm un piespiest viņu paskatīties uz Jēzu!

—  Skolotāj? — Te nu tas bija. Jautājums, lamatas: — Vai ir atjauts dot Cēzaram nodevas vai ne? Vai mums tās ir jāmaksā vai ne?

Tieši blakus viņas dēlam stāvēja Sīmanis Pēteris, Jēkabs un Jānis, kuru tēvus nodevas Romai gandrīz bija izputinājušas. Un tur stāvēja Matejs, kuru visi reiz bija nicinājuši, jo viņš ievāca nodevas romiešiem. Kā gan Jēzus varēja atbalstīt nodevu maksāšanu, nesadusmojot savus draugus, cilvēkus, kurus viņš mīlēja?

Bet Ēleāzaram blakus stāvēja Hērodam paklausīgie ierēdņi, kas ievāca no tautas tikpat lielas nodevas kā Roma un baudīja imperatora labvēlību. Kā gan Jēzus varēja noliegt nodevu maksāšanu, nesadusmojot viņus un nenonākot cietumā par kūdīšanu pret varu?

Marija gribēja pieiet farizejam klāt un iespert pa drebošajām potītēm. Melis! Divkosis!

Jēzus nezaudēja mieru. Viņš rāmi raudzījās farizejā. Viņa seja bija nedaudz satumsusi, bet skaistā galva nedz pakustējās, nedz notrīcēja. Viņš tik ilgi klusēja, ka Ēleāzars paplēta pirkstus un palūrēja, vai viņa pretinieks nav vienkārši aizgājis. Viņš bija uz vietas. Pirksti atkal aizvērās.

—  Farizej, —Jēzus vaicāja, — kāpēc tu liec man lamatas?

Ēleāzars nokremšjojās. — Nekā tamlīdzīga, — viņš taisnojās. — Vai tad es tevi tikko kā neuzslavēju?

Jēzus sacīja: — Labi. Kādā garā šis jautājums bija uzdots, tādā garā es atbildēšu. Parādiet naudas gabalu. Denāriju. Apskatīsim to.

Neviens nepakustējās. Ap to laiku nauda, kas tika tērēta visu ceļabiedru vajadzībām, jau glabājās pie Jūdas Iskariota. Lielākā daļa naudas, ko atnesa Kūza, bija nonākusi viņa makā — varbūt tāpēc, ka Jūda vislabprātāk skrēja uz pilsētu ikreiz, kad vajadzēja kaut ko nopirkt: paša svarīguma apziņa, satraukums, piedzīvojums un šad un tad kāda manta viņam pašam. Seporā viņš bija nopircis zobenu. — Lai aizstāvētu Skolotāju. Jūs dzirdējāt, ko tas laupītājs teica.

Bet nu pat Jūda nepakustējās. Skolotājs nebija prasījis naudas gabalu viņam.

Ēleāzars piebikstīja ar elkoni kalpam, kas stāvēja viņam blakus. Kalps palūkojās vispirms uz farizeju, tad uz Jēzu un tad atkal uz farizeju.

—  Dari, ko viņš saka, — Ēleāzars skumjā balsi teica, pacietigi samierinādamies ar to, ka jāizpilda lieks lūgums, lai saņemtu atbildi. — Parādi viņam naudas gabalu. Mēs zinām, ka viņš to nenozags. — Klusums, tad: — Tas nav viņa dabā. Zagt.

Kalps pabāza roku zem apģērba, izvilka sudraba naudas gabalu un sniedza to Jēzum.

—  Nē. Nedod to man, — Jēzus viņu apturēja. — Apskati to un pasaki pats: kā attēls tur iekalts? Kā uzraksts tur stāv?

Kalps atvilka atpakaļ roku un mēģināja parādit naudas gabalu Ēleāzaram, kas papurināja galvu, tāpat atsakoties aplūkot naudas gabalu. Skatīdamies apkārt, it kā meklējot kādu, kurš varētu atbrīvot viņu no naudas gabala un šī pienākuma, kalps beidzot negribīgi uz to pašķielēja un nomurmināja: — Hm. Nu. Tur ir Cēzara galva. Es domāju, Cēzara attēls.

—  Ēleāzar, mana atbilde ir šāda, — Jēzus sacīja. — Dodiet Cēzaram, kas Cēzaram pieder, un Dievam, kas Dievam pieder.

—  Naudu, — farizejs iesāka.

Kalps bažīgi palūkojās uz viņu. — Kungs?

Ēleāzars: — Naudu nevar pārlauzt kā maizi.

—  Kungs?

—  Liec nost savu naudu! Mēs atgriežamies mājās.

Un kur vēl Hēroda rokaspuiši! Bailes, ka ķēniņš pavēlēs Jēzu apcietināt un ieslodzīt Maherusas cietoksnī tāpat kā Jāni. Bet: neklājas pravietim mirt ārpus Jeruzālemes.

Tajā pašā naktī Jēzus atstāja Galileju un Hēroda galvaspilsētu Ti- bēriju. Viņš šķērsoja Jordānu austrumu virzienā un apstājās Dekapoles valdījumos, kur viņa ģimene ierīkoja apmešanās vietu un pārlaida nakti. No rīta viņi devās tālāk, līdz pēcpusdienā nonāca Pellā, pilsētā, kas tika atjaunota. Pirms simt gadiem ienaidnieki pilsētu bija nopostījuši. Tās iedzīvotāji kādu laiku bija dzīvojuši drupās, līdz pilsētā ievācās citi — ebreji. Dzidrs ūdens avots, ražīgi lieti un siltas ziemas padarīja šo vietu bagātu un auglīgu. Un tad romieši ienesa šajā vietā rosību, naudu un cerības…

Nākamajā dienā pēc viņu ierašanās, no rīta, kad gaiļi jau bija nodziedājuši, bet vēl saglabājās rīta dzestrums, Marija un Joanna aizņēmās māla krūkas un devās uz avotu pēc ūdens. Jau pa gabalu viņas dzirdēja sieviešu balsu čalas, smieklus un tenkošanu. Vīrieši kārtoja savus darījumus pie pilsētas vārtiem, sievietes turpretī satikās pie akām, avotiem un dīķiem. Marijai tas patika.

Tukšās krūkas uz galvām turēdamas, Marija un Joanna kopā ar pārējām sievietēm aizgāja līdz akmeņiem, kur krājās avota ūdens. Dažas sievietes sēdēja un zīdīja bērnus, līkdamas Marijas dvēselei iedūdo- ties mātišķām jūtām. Citas nesa bērnus uz muguras. Un lielāki bērni skraidīja apkārt, kamēr viņu mātes tērgāja kā putni krūma lapotnē.

Taču visvairāk Marijai acīs iekrita mazs zēns, kurš, kruķi padusē iespiedis, ar grūtībām lēni pārvietojās pa apli. Viņa labā kāja bija tieva, īsāka nekā kreisā un ceļgalā stipri izliekta sāņus. Nopietnu seju viņš riņķoja apkārt kruķim, netikdams ne no vietas.

—  Mīļumiņ? — Marija nolika krūku uz akmens sienas un piegāja tuvāk zēnam. Viņš apstājās. — Kur ir tava māte, bērniņ? — Zēns raudzījās viņā. — Vai tu esi atnācis kopā ar savu māti?

Viņš lēni papurināja galvu.

—   Vai tu esi atnācis šurp viens pats? — Viņš papurināja galvu. Slimība bija ierakstījusi viņa tramīgajās acīs bērnam neraksturīgu nopietnību. Ko gan citu tik kropls cilvēkbērns varēja iesākt kā ubagot? — Vai tu vari man pateikt, kas tevi šurp atveda?

Viņš pastiepa roku.

Veca sieva, pati stipri sakumpušiem pleciem, tikko bija piesmēlusi ūdens krūku un vilka to uz maziem divričiem. Tajos bija iejūgts āzis. Acīmredzot gan ūdens krūku, gan bērnu mājup vedīs divričos. Vecāmāte ies kājām.

Labi: kad gan Marija bija visu kārtīgi apdomājusi? Vienā mirklī viņa bija blakus vecajai sievietei. Viņa uzmanīgi pacēla krūku, aiznesa līdz divričiem un ielika to iekšā.

—  Māt, — viņa teica sievietei, kas vēroja viņu gandrīz tikpat neizteiksmīgu seju kā mazais zēns. — Es zinu kādu cilvēku, kas var bērnu svētīt.

Visapkārt ūdens tvertnei sievietes pārtrauca sarunāties. Cita pēc citas sievietes pagriezās, lai nopētitu šo izspūrušo svešinieci, kas bija te ieradusies un runāja par svētību un par…

—   Es zinu kādu cilvēku, — Marija turpināja, — kas var bērnu izdziedināt. Iztaisnot viņa kāju, tā ka viņš varēs staigāt bez piepūles un pareizi.

Viena no sievām, kuras zīdīja bērnus, uzsauca: — Kādu cilvēku? Kā viņu sauc?

Nedaudz pārsteigta, Marija pagrieza galvu un atrada ar skatienu runātāju.

—  Redzat, viņš ir mans dēls. — Viņa apklusa un pasmaidija.

—   Tas neko daudz nelīdzēs, mās. Mums visām ir dēli. Un mēs visas varam pateikt par viņiem ko labu.

Ļoti skaidri, pasliedama uz augšu zodu, Marija paziņoja: — Viņa vārds ir Jēzus. Viņš nāk no Nacaretes. Viņš ir pravietis, varens vārdos un darbos!

—  Tiešām? — Taujātājas balss pieklusa apbrīnā. Sievietes iepleta mutes. Klusu čāpstināja zīdaiņi, kuriem no mutītēm bija izslīdējuši krūšu galiņi. — Tas Jēzus ir tavs dēls?

—  Jā. Tas Jēzus.

—  Kur viņš ir?

—  Šeit. Pellā.

—  Sieviete! Lai svētītas tavas krūtis? Kurā vietā Pellā?

Pēkšņi Marija apķērās. Viņa palūkojās uz Joannu, kas izskatījās nedaudz noraizējusies.

—   Nu, — Marija sastomījās. — Es īsti nezinu. Es… es aicināju nākt līdzi tikai šo veco sieviņu un to zēnu.

Viņa žigli pielika lūpas vecajai sievietei pie auss. — Vai tu gribi nākt? — viņa čukstēja. — Vai gribi aizvest zēnu?

Vecāmāte negaidīti spēcīgi saspieda Marijai plecu un pamāja. Joanna jau veda zēnu uz divričiem. Marija satvēra šauros iemauktus, kas bija uzlikti āzim, un, smaidīdama, mādama ar galvu un teikdama ardievas pārējām sievietēm, devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija nākusi.

Līdz pilsētai bija stāvs kāpiens. Neviena no sievietēm nerunāja. Vecajai sievai bija stipri jāpiepūlas, lai turētos līdzi abām pārējām. Marijai gribējās skriet, bet viņa negribēja nokausēt kluso sirmgalvi, kas gāja viņai blakus. Viņai bija jāpieliek visi spēki, lai savaldītos.

Kad viņas tuvojās vietai, kur bija apmeties Jēzus — šaurai plakankalnei rietumos no pilsētas —, viņas izdzirdēja sev aiz muguras satrauktu sieviešu balsu murdoņu. Viņām sekoja! Vecas un jaunas sievas, nesdamas rokās bērnus, vilkdamas lielākos bērnus sev līdzi, ari skubīgi kāpa augšup pa Pellas celiņiem. Ko Marija varēja iesākt? Viņas to bija panākušas pie pašas nometnes. Vairāki mācekļi pārsteigti iekliedzās un pielēca kājās. Nostājušies plecu pie pleca, viņi aizšķērsoja nācējām ceļu. — Ko jūs gribat? — Vīri centās apturēt šo sieviešu gājienu. — Jums te nav ko meklēt!

—  Ir gan! — sievietes atbildēja. — Mēs gribam redzēt Jēzu!

—  Prom! Prom! Pazūdiet no šejienes!

— Jēzu? — visas mātes vienā balsī sauca. — Jēzu, svētī mūsu bērnus! Uzliec mūsu bērniem rokas!

Sīmanis Pēteris pielieca plecus un iepleta lielās rokas, gatavodamies aizdzīt sievietes ar spēku.

—  Sīmani, izbeidz! — iekliedzās Marija. —Tu nodarīsi kādam pāri!

Kad gan viņa iemācīsies turēt muti? Kad gan pilnībā paļausies uz

to, ka viņas dēls rīkosies pareizi?

Jo, raugi: Jēzus jau bija nostājies rupjajam māceklim aiz muguras un rāmi pabīdīja viņu sāņus.

Un, tiklīdz visi, vīrieši vienā pusē, sievietes otrā, ieraudzīja savā vidū Kungu it kā lūgšanā paceltām rokām, visa draudze apklusa.

Un nebija neviena, kurš nebūtu dzirdējis viņa vārdus: — Laidiet bērniņus pie manis. — Viņš skatījās uz zēnu divričos un devās tieši pie viņa. — Tu nedrīksti aizšķērsot viņiem ceļu. Klints. Lai neviens, kas mani mīl, neliedz bērniņiem nākt pie manis. — Raudzīdamies zēna plaši ieplestajās acīs, Jēzus izvilka viņam no paduses kruķi. — Jo tādiem, — viņš nomurmināja, glaudīdams saliekto celi, — tādiem pieder Debesu valstība.

Jēzus paturēja kruķi rokās un, stāvēdams sieviešu vidū, pagriezās pret mācekļiem. — Kā gan jūs to tik ātri aizmirsāt? Es taču jums teicu: ja jūs neatgriežaties un netopat kā bērni, jūs nenāksit Debesu valstībā.

Un tā pagāja šī diena augstienē rietumos no Pellas un austrumos no Jordānas ielejas. Mazākos Jēzus ņēma klēpī un lielākos, kustīgākos bērnus sagaidīja pietupies. Viņš uzlika bērniem rokas un svētīja tos.

Marija, viņa māte, aizsmakusi, siltām asarām aizmiglotām acīm, murmināja sev zem deguna vienu no dziesmām, ko sievietes dzied svēt- ceļojumos uz Jeruzālemi.

Es lepna neesmu, mans Kungs, Mans gars nav augstmanigs.

Es lepna neesmu, mans Kungs, Mans acu skats nav lielīgs.

Par lietām pārāk brīnišķām Es domāt negribu.

Ir rimta mana dvēsele Un gars no ilgām brīvs.

Es esmu maza meitene, Kas snauž pie mātes krūts.

Kā jēriņš mana dvēsele, Kas pļavā zāli plūc.

Viņa šo dziesmu dziedāja, iedama viena pati atpakaļ uz avotu pēc ūdens krūkas, ko bija tur aizmirsusi.

Viņa nodziedāja dziesmu, atnāca pie avota, nopūtās, atrada savu krūku, pacēla to — un pēkšņā dusmu uzplūdumā trieca krūku pret akmens sienu un saplēsa to gabalos.

PIE JABOKAS UPES

Kad ģimene gāja ārā no Pellas, lai dotos tālāk uz dienvidiem, kāds jauneklis skrēja viņiem pakaļ. Lai ari galīgi aizelsies, viņš nokrita Jēzus priekšā uz ceļiem. Viņš pasmaidīja, pašūpoja galvu, piesita ar roku sev pie krūtīm un cīnījās pēc elpas.

Jēzus nekustīgi stāvēja un gaidīja.

Šis jauneklis bija… skaists. Viņa ar eļļu ieziestie mati mirdzēja saulē. Viņš labi smaržoja. Viņa āda bija gluda, vaigi koši sārti, zobi nevainojami līdzeni un balti. Viņš Izturējās nemāksloti un atklāti, ar jautru pazemību. Viņš bija ģērbies drānās, kas noteikti bija austas no vissmalkākajiem Ēģiptes liniem. Piedurknes un kakla izgriezumu rotāja neuzkrītošs izšuvums.

Atguvis elpu, viņš sveicināja Jēzu. — Labo skolotāj, — viņš neuzspēlētā godbijībā teica. Tas, ka viņš bija nometies ceļos, nelika viņam izskatīties nedz verdziskam, nedz pieglaimīgam. — Kas man jādara, lai es iemantotu mūžīgu dzīvību?

— Ko tu mani sauc par labu? — atbildēja Jēzus. — Neviens nav labs, izņemot vienīgi Dievu.

Jauneklis pasmaidīja par savu kļūdu. Bet viņa jautājums nebija izlikšanās. Te bija cilvēks, kas acīmredzot bija beidzis izglītoties. Tagad viņš pārdomāja savu tuīpmāko dzīvi un patiesi vēlējās uzzināt, kā tā būtu jānodzīvo.

Jēzus sacīja: — Baušļus tu taču zini? Tev nebūs nokaut, tev nebūs laulību pārkāpt, tev nebūs zagt, tev nebūs nepatiesu liecību dot, godā savu tēvu un savu māti.

—  Jā! Skolotāj, jā, — jauneklis nopietni izsaucās. — Es ne tikai zinu baušļus, bet ari no mazotnes esmu tos ievērojis — visus baušļus. Bet tu, — viņš, satverdams Jēzus svārku malu un piespiezdams to pie lūpām, turpināja. Viņš nosarka par savu rīcību un pasmaidīja. — Es zinu, ka tu varētu iemācīt man vēl vairāk.

Jēzus seja atmaiga. Viņš it kā izbrīnīti pašūpoja galvu, tad nometās jaunekļa priekšā uz ceļiem un saņēma viņa skaistos, garos pirkstus.

—   Iespējams, tu esi gudrāks, nekā pats apjaut, — sacīja Kungs. — Jā, ir vēl viena lieta, kas tev jāizdara. Ej atpakaļ uz pilsētu, mans dēls. Ej tūlīt, nekavējies. Pārdod visu, kas tev pieder, māju, mantu, izšūtus svārkus. Ieņemto naudu izdali nabagiem… —Jauneklis nesmaidīja vairs. Viņš novērsa acis. Gaisma viņa sejā izdzisa.

To redzot, Jēzus pārvērta horādījumu lūgumā: — Jo tad, kad būsi nabags, tev, bērns, būs neiznīkstoša manta debesīs. Tad nāc un seko man.

Skaistais, jaunais cilvēks neko neteica. Viņš paliecās atpakaļ, atbrīvoja rokas no Jēzus maigā tvēriena un, skumji nopūzdamies, piecēlās. Cik satriekts viņš aizgāja! Viņš neatgriezās. Acīmredzot viņš bija saņēmis mantojumā milzīgu bagātību.

Vērodams caurcaurēm dievbijīgo, caurcaurēm satriekto puisi aizejam, Jēzus ari nopūtās.

—  Bērniņi! — viņš noteica. — Cik grūti tiem, kam daudz mantas, iekļūt Dieva valstībā. Vieglāk kamielim iziet caur adatas aci nekā bagātam ieiet Dieva valstībā.

Jūda negaidot īgni pajautāja: — Nu labi! Kas tad var tikt pestīts?

Jēzus ieskatījās māceklim tieši acīs. — Tev un jebkuram citam mirstīgajam zemes virsū tas nav iespējams, — viņš sacīja, — bet Dievam visas lietas iespējamas.

Jo tālāk uz dienvidiem un tuvāk Jeruzālemei viņi nonāca, jo ātrāk un tālāk Jēzus apsteidza pārējos ģimenes locekļus. Naktis viņš pavadīja vientulībā, savrup. Viņš cēlās agri no rīta un devās ceļā pirms brokastīm. Mācekļi tiešām bija kļuvuši par sekotājiem. No rīta viņi steidzīgi saposās ceļam un sāka iet, cik agri vien iespējams, pa gabalu sekodami savam Kungam.

Tomēr pēcpusdienā viņi vienmēr to atrada gaidām viņus ceļa malā — kalsnu, taisni izslējušos, sakniebtām lūpām, rūsgano uzacu savilktām rievām pierē, dziļi domās iegrimušu.

Pāris reižu viņi to panāca, kad viņš sarunājās ar citiem cilvēkiem.

Jaunu vīrieti, samarieti, kas bija nometies ceļos un nebeidza pateikties. — Vai es neizdziedināju desmit spitālīgos? — Jēzus vaicāja. — Kur ir tie deviņi?

Sievieti, kurai mugurā bija tikai steigā uzrauts plāns krekls. Viņa sarāvusies stāvēja Jēzus priekšā. Viņš pats savukārt pietupies rakstīja ar pirkstu smiltis, un viņam aiz muguras drūzmējās bariņš niknu vīru. Jēzus pagriezās pret šiem vīriem un jautāja: — Pieķerta laulības pārkāpšanā? — Vīri, dusmīgi: — Pašā laulības pārkāpšanas brīdi! — Jēzus mierīgi atkal pievērsās ķeburiem smiltīs. — Labi. Kurš no jums ir bez grēka, lai pirmais met akmeni uz viņu. — Tieši tobrīd, kad ieradās mācekļi, vecākie viri cits pēc cita gāja prom, un viņiem sekoja jaunākie, līdz neviens nebija palicis. Jēzus izslējās un paskatījās uz sievieti. — Vai neviens tevi netiesāja? — Nē, kungs, neviens. — Arī es tevi netiesāju. Ej un negrēko vairs.

Farizejiem, kas arī devās uz Jeruzālemi svinēt Pashā svētkus, šī saruna bija naidīga. Tā neaprāvās, kad atnāca mācekļi. Strīdnieki viņu ierašanos pat nepamanīja. — Mūsu tēvs ir Ābrahāms, — farizeji ietiepīgi atkārtoja. Jēzus viņiem atcirta: — Ja jūs esat Ābrahāma bērni, dariet Ābrahāma darbus. Bet ko jūs darāt! Jūs meklējat nokaut mani, kas jums runājis patiesību, ko esmu dzirdējis no Dieva. — Farizeji: — Mēs, mēs neesam netiklībā dzimuši! — Jēzus: — Jūsu tēvs ir velns! Jūs pildāt sava tēva gribu! — Un viņi, nospļaudamies uz ceļa: — Tu, samarieti! Nelabie gari kā mušas ložņā tev ap acīm! Un ļaunie gari kā tārpi ieperinājušies tavās iekšās! — Jēzus: — Jūs zaimojat mani. Dievs mani paaugstinās. Viņš mūs iztiesās. — Farizeji sasita rokas un paķēra akmeņus, lai mestu uz viņu. Pēteris pārsteigumā skaļi ierēcās. Farizeji pirmoreiz apjauta, ka sarunai bijuši klausītāji. Aiz dusmām zaudējuši valodu, viņi aizgāja.

Mācekļi izplūda nesaskanīgos uzvaras saucienos. Jūda uzsita Pēterim pa plecu. ,

Jēzus apsviedās apkārt un uzmeta viņiem dusmīgu skatienu. Iespējams, tikai Marija sadzirdēja čukstus izteiktos vārdus un izmisumu viņa balsī: — Vai jūs nesaprotat? Vai pat tagad jūs neko nesaprotat?

Varbūt, viņa nodomāja, vērodama, kā dēls pamet mācekļus tur, kur tie stāvēja, varbūt viņš gāja prom, lai viens pats izraudātu klusas sāpju asaras, kā viņa būtu to darījusi?

Marijai šķita, ka mati virs Ješī deniņiem atkāpušies. Viņa kakls izskatījās vājš. Kakla muskuļi bija saspringti un cīpslas izspiedušās. Bedrīte starp atslēgas kauliem bija iekritusi. Viņa redzēja kaulus zem ādas un bēdājās. Kad viņš ēda? Kad gulēja? Bet viņa bija zaudējusi tiesības — nē, nē — viņa bija atteikusies no tiesībām vārīt viņam zupu vai pat ierunāties, ka viņam vajadzētu sevi saudzēt.

Kungs Dievs! Kā viņa ilgojās pēc miera, kādu jūt bērns pie mātes krūts. Bet viņa bija māte bērnam, kas jau sen bija atrāvies no viņas krūts. Viņu gaidīja nevis miers, bet raizes. Viņas kuņģis rāvās krampjos, viņu mocīja caureja, un viņas lūgšanas kļuva aizvien niknākas. Kā gan viņa drīkstēja rāt dēlu par to, ka viņš nerūpējas par sevi? Nemiers bija padarījis viņu tikpat nevērīgu. Marija redzēja, ka viņas drēbes notraipījušās un tajās ieķērušies dadži. Viņa zināja, ka zem nagiem sakrājušies netīrumi un nesukātie mati savēlušies. Pat pirkstu spilventiņi bija sačervelējušies un pilni putekļiem. Bet viņai viss bija vienalga. Nē, viņai nerūpēja tas, kā viņa izskatās. Visu viņas uzmanību saistīja mīļotais dēls.

Kādā vēlā pēcpusdienā aptuveni četras jūdzes uz dienvidiem no Amates ģimene pamanīja Jēzu gaidām pārējos pie Jabokas upes zilajiem ūdeņiem. Viņš stāvēja pret viņiem ar muguru, taču viņa galva bija pagriezta sāņus, un viņš lūkojās augšup pa straumi.

Miežu lauki upes krastā klusi čabēja, nobrieduši pļaujai. Mācekļi jau bija sākuši plūkt agrīnās vīģes, un pakalnos austrumu pusē viņi dzirdēja blējam aitas, ko gani cirpa. Lietus lija aizvien retāk. Zemienē bija atnācis pavasaris. Pavasaris Jordānas ielejā. Bet Kunga izturēšanās viņus stindzināja kā ziemas sals.

Neviens viņam neuzsauca.

Tomēr viņš ar acu kaktiņu bija pamanījis kustību, jo pakāpās nost no ūdens malas, pagriezās un stingriem soļiem nāca viņiem pretī.

Ceļabiedri vilcinājās. Viņi neviļus atkāpās un pašķīrās, jo viņš tuvojās viņiem kā ērglis, kas lidinās virs laukiem, lūkodams medījumu.

— Uz dzīvību un nāvi, — Jēzus, nākdams viņiem pretī, skaidrā balsī teica. Viņa pelēkie svārki ejot viļņojās. — Pie Jabokas upes Jēkabs sastapa debespulku Pavēlnieku. Viens pats kraujas malā ciltstēvs Jēkabs cīkstējās ar Tā Kunga eņģeli. Uz dzīvību un nāvi. Viņš palika dzīvs, tikai pateicoties Dieva žēlastībai! Un kopš tā brīža viņu sauca par Israēlu.

Desmit soļu attālumā no ģimenes Jēzus apstājās un iesprauda spieķi zemē, tā ka tas palika stāvot, kad viņš palaida to vaļā. Vispirms viņš piegāja pie Sīmaņa Pētera, tad Andreja, Jēkaba, Jāņa, Toma un Marjamas, citu pēc cita apstaigādams visus mācekļus.

—  Vai jūs esat tik aprobežoti? Vai jūs neko vēl nesaprotat? — viņš stingām lūpām vaicāja. Viņa skatiens bija kā sirpis. — Mēs ejam uz Jeruzālemi, taču ne tādēļ, lai piedalītos Pashā svētkos. — Jēzus katru teikumu izrunāja atsevišķi, apklusdams starp tiem. — Cilvēka Dēls tiks nodots virspriesteru un rakstu mācītāju rokās.

Viņi notiesās to uz nāvi.

Viņi nodos to pagāniem.

Pagāni to izsmies, spļaus tam sejā, šaustīs ar pātagām un nonāvēs.

Gandrīz visi klausījās šo saskaldīto runu klusējot.

Visi, izņemot (Marija tik tikko spēja noticēt šādai pārdrošībai) brāļus Jēkabu un Jāni. Šie divi bija sabāzuši kopā galvas un sačukstējās. Kad Jēzus, pateicis "nonāvēs", apklusa, viņi, sajutuši izdevību, pacēla galvas. Un, kamēr Jēzus izrunāja pēdējo teikumu: — Bet trešajā dienā viņš celsies augšām, — abi brāļi svarīgām sejām apņēmīgi iznāca priekšā.

—  Skolotāj, — viņi iesāka.

Jēzus paraudzījās uz viņiem.

—  Mēs gribam, lai tu darītu, ko mēs tev lūgsim.

Marija pārsteigta raudzījās uz viņiem. Kas bija viņu māte? Kā viņa bija audzinājusi savus dēlus?

Pilnīgi neizteiksmīgu seju Jēzus jautāja: — Ko jūs gribat, lai es jums darītu?

Abi žigli saskatījās un paziņoja: — Dod mums, ka mēs varētu sēdēt tavā godībā, viens pie tavas labās rokas un otrs — pie kreisās.

Jēzus piemiedza acis. Tad viņš strauji apgriezās uz papēža un aizgāja atpakaļ pie Jabokas. Viņa spieķis palika iesprausts zemē.

Maijama no Magdalas klusu ievaidējās un piespieda plaukstas pie krūtīm. Marija redzēja, cik izbiedēti un līdzjūtīgi bērns lūkojās uz Jēkabu un Jāni. Viņa nemaz nešaubījās, ka Marjama lūdz par viņiem Dievu.

Bet abiem puišeļiem bija tikpat daudz prāta kā kucēniem, kad saimnieks tos rāj. Viņi stāvēja, galvas izslējuši, un lepni gaidīja atbildi.

Sīmanis Pēteris turpretī bija ļoti sašutis. Un Jūda, lai ari augumā visgarākais, lēkāja apkārt, cenzdamies pievērst sev brāļu uzmanību. — Ei, jūs abi! Kas būs ar mani?

Iekams ceļabiedri sāka runāt vai izklīst, Jēzus atnāca atpakaļ un paraudzījās uz Jēkabu un Jāni tā, kā Marija būtu to darījusi, ja būtu viņu māte, — ar skumjām, mīlestību un atziņu, kas labāk par bērniem zina, ko nesīs nākotne.

— Jūs nezināt, ko jūs lūdzat, — sacīja Jēzus. — Vai jūs varat dzert to biķeri, ko es dzeršu?

—  Varam! — abi paziņoja. — IVotams, ka varam.

—  Jā, —Jēzus nopūtās. —Jums būs tas jādara. Jūs noteikti dzersiet no ciešanu biķera. Bet sēdēt man pie labās vai kreisās rokas — to dot nav manā ziņā. Tur sēdēs tic, kam tas sagatavots.

—  Kas gan jūs tādi esat? — Sīmanis Pēteris iespraucās brāļiem pa vidu un klupa viņiem virsū. — Rīta zvaigznes? Labā, visspēcīgā Dieva acuraugi? Kurš no mums tika aicināts pirmais? To jūs atceraties? Un tas bērns, kas sēž tur! — rādot uz Maijamu no Magdalas, — daudz stiprāk tic Kungam nekā jūs, zivju galvas…

—  Apsēdies! — Jēzus, izvests no pacietības, iejaucās. — Jūs visi, sēdieties!

Sīmanis, acis mirkšķinādams, apklusa. Visi apsēdās.

—  Jūs zināt, ka pagānu valdnieki apspiež tautu, — Jēzus caur sakostiem zobiem teica. Viņš izrāva spieķi no zemes un turēja to šķērsām uz pirkstu galiem. Viņš stāvēja, kājas iepletis kā atlēts, kā cīkstonis, kas uzmanīgi vēro pretinieka kustības. — Un viņu varenie, kas sēž valdniekiem pie labās un kreisās rokas, ir varmācīgi pret ļaudim. Bet starp jums lai tā nav. Kurš starp jums grib būt liels, lai ir jūsu kalps. Un, kurš grib būt jūsu vidū pirmais, lai ir visu vergs.

Jo arī Cilvēka Dēls nav nācis, lai viņam kalpotu, bet lai viņš pats kalpotu! — Jēzus nolieca spieķi un, to izstiepis, pēc kārtas rādīja uz mācekļiem. — Viņš nācis, Sīmani; Jēkab; Jāni; Jūda un visi citi muļķi starp jums, viņš nācis, lai atdotu savu dzīvību! — kā izpirkšanas maksu par daudziem.

Kāpēc viņš lā runā? Kāpēc viņš saka tik nežēlīgus vārdus? Un vai man būtu ar tiem jāsamierinās? Un kur esi Tu. Dievs, mana bēma vienīgais Tēvs?

Vai Tu viņu nemīli? Viņš ir tavs dēls!

Kāpēc Tu neiejaucies?

Vai Tu nevari viņu pasargāt? Vai Tu nevari atvieglot viņa sirdi? Vai Tu nevari atsvabināt viņu no šiem briesmīgajiem sapņiem par nāvi? Vai Tu nevari virzīt viņu pa drošākiem ceļiem?

Hei, lielais kungs! Hei, vārda un vārdu Dievs! Kāpēc tagad tu klusēdams sēdi savā troni debesu greznībā, noslēdzies no pasaules?

Kad mēs, Tava tauta, ejam uz Jeruzālemi, lūk, ko mēs dziedam:

Kurš ir kā Jahve, mūsu Dievs, kā Viņš.

kas augstumos valda, kas zemu noraugās uz debesīm un uz zemi.

kas no pīšļiem

nabagu piecel, no pelniem

uzurda sūrdieni…

Tas tiesa. Bet, ja šis sūrdienis ir mūsu dēls, tevi tur augšā nav iespējams sakliegt! Un ko tad? Vai mēs, nabaga svētceļnieki, melojam, paļāvīgi atkārtodami, ka tu "no pelniem uzurdi sūrdieni"? Vai ari melis esi Tu?

Vai es maldināju zēnu, kad atkārtoju viņam vārdus, ko Tu pats biji teicis, — vai ari Tu maldināji mani? "Dievs Tas Kungs dos tev Dāvida troni, mazo Ješī. Tā būs, bērniņ. Tu valdīsi pār Jēkaba namu mūžīgi. Mūžīgi, mīļais, jo tavai valstībai nebūs gala." Melis! Es redzu galu tuvojamies…

Ak! Es nespēju ar Tevi runāt. Es sāku raudāt, un, iekams savaldos, man sāk birt asaras. Es ienīstu asaras. Es gribu pērkona balsī izkliegt savu niknumu — jā, jā, un pat savas lūgšanas — Tev.

Dzirdi manu balsi raudam dienu un nakti!

Cīnies, visspēcīgais Dievs, pret tiem, kas cīnās pret mūsu dēlu!

Tver savu vairogu! Nolaidies no Sava troņa un palīdzi viņam!

Pacel Savu šķēpu pret viņa ienaidniekiem!

Mierini Ješī. Saki: "Es esmu tavs patvērums."

Liec kaunā un satriec tos, kas meklē viņu nokaut!

Lai Tavu eņģeļu elpa izkaisa viņus kā pelavas!

Lai viņus pārsteidz Tavs sods!

Tad! Tad, ak Kungs! Tad mans gars gavilēs Tevī, un visi mani kauli sauks: "Kurš ir kā Tas Kungs? Jo Viņš paglābj nenoziedzīgo no slepkavas rokas!"

Tas es gavilēšu priekā. Es dziedāšu vienmēr: "Liels ir Tas Kungs! Varenais Dievs gādā par saviem kalpiem, jā, un ari savām kalponēm!"

Dienu un nakti mana mēle teiks Tavu taisnīgumu un cildinās Tavu godību malu malās.

Ja.

Tu izglābsi mūsu dēlu no lauvām.

PĀRI JORDĀNAI

Līdz Pashā svētkiem bija palikušas tikai divas nedējas. Daži priesteri jau bija devušies ceļā uz Jeruzālemi. Jēzus un viņa sekotāji bija apmetušies netālu no Bet-Bāras, Jordānas upes otrā krastā iepretim Jērikai. Viņi vairs tik ļoti nesteidzās. Galdnieks Jēzus pat bija nopircis kokus, naglas, dzelzs loksnes un sācis mērīt kokus vajadzīgajos garumos. Ģimene jau vairākas dienas nebija pārcēlusi nometni.

Tieši šajā vietā, ko reiz sauca par Moāba klajumiem, bija apmetusies Israēla tauta, kamēr novecojošais Mozus sagatavoja ļaudis ieiešanai Apsolītajā zemē. No šīs vietas Mozus pameta israēliešus uz visiem laikiem un devās uz austrumiem līdz Nebo kalnam, no kura Dievs parādīja viņam bagāto zemi, kurā viņš neieies. Tas notika pirms trīstūkstoš trīssimt gadiem. Un Jozua — Jehošua, ko māte sauca par "Ješī", — kļuva par israēliešu vadoni. Viņš iesūtīja Jērikā spiegus. Un tad visa tauta šķērsoja Jordānu sausām kājām un gāja apkārt pilsētai. Septiņas dienas viņi gāja apkārt pilsētai un septiņas reizes septītajā dienā, līdz Jērikas mūri sabruka un Dievs ņēma pilsētu savā varā un uzlika tai hērem— iznīcības lāstu.

Šī arī bija tā vieta, kur pravietis Jānis, Marijas nelokāmais, pāragri nāvē aizsauktais radinieks, bija kristījis viņas dēlu.

Un atkal viņiem apkārt sāka pulcēties ļaužu pūļi, iespējams, tāpēc, ka Jēzus bija pārtraucis ceļot un diezgan ilgi uzturējās nelielā apvidū.

Draugi skrēja sameklēt savus draugus un stāstīja viņiem: —Jānis nerādīja nevienu zīmi, bet viss, ko viņš teica par šo cilvēku, piepildās.

Un Jēzus neraidīja viņus prom. Likās, ka viņš ir atguvies no drūmajām pārdomām. Viņš atkal stāstīja stāstus:

— Kad Cilvēka Dēls nāks savā godībā, kad eņģeli, kas dziedāja viņa piedzimšanas brīdī, atkal dziedādami nostāsies viņam apkārt, viņš sēdēs uz sava godības troņa un kā ķēniņš spriedīs tiesu pār visām tautām.

Viņš šķiros cilvēkus un tautas kā gans, kas nošķir avis no āžiem. Avis viņš nostādīs sev pa labo roku un sacīs: "Jūs, mana Tēva svētītie, ejiet, iemantojiet valstību, kas jums sagatavota kopš pasaules radīšanas. Jo es biju izsalcis un jūs devāt man ēst. Es biju izslāpis, un jūs mani padzirdījāt. Es biju svešinieks, un jūs mani pieņēmāt. Es biju kails, un jūs mani apģērbāt, biju slims, un jūs mani apraudzījāt, biju cietumā, un jūs, mazo pulciņ, nācāt pie manis."

Bet taisnie samulsuši viņam vaicās: "Kungs, kad mēs tevi esam redzējuši izsalkušu un pabarojuši? Vai izslāpušu, kailu vai slimu? Vai kā svešinieku vai cietumā un nākuši pie tevis?"

Un ķēniņš tiem atbildēs: "Patiesi es jums saku: visu. ko jūs esat darījuši vienam no maniem vismazākajiem brāļiem vai vienai no manām vismazākajām māsām, kurus šī pasaule atstumj, jūs esat man darījuši."

Tad viņš sacīs netaisnajiem: "Jūs, nolādētie, dodieties prom no manis mūžīgā ugunī, kas sagatavota Velnam un viņa eņģeļiem. Jo es biju izsalcis un jūs nedevāt man ēst, biju izslāpis, un jūs mani nepa- dzirdījāt, biju svešinieks, un jūs mani nepieņēmāt. Es biju kails, un jūs mani neapģērbāt, biju slims un cietumā, bet jūs mani neapraudzījāt."

Un āži ari būs galīgi pārsteigti. Viņi neatcerēsies, ka būtu tik nelietīgi rīkojušies. "Kungs, kad?" viņi izsauksies. Izbiedētām, plati ieplestām acīm viņi apgalvos, ka nav vainīgi. "Dieva vārdā: kad mēs esam tevi, ķēniņ, redzējuši tik drausmīgos apstākļos un neesam tev kalpojuši?"

"Patiesi es jums saku!" ķēniņš pasludinās spriedumu. To, ko jūs neesat darījuši kādam no vismazākajiem, izstumtajiem, nicinātajiem, pamestajiem, kuri visi ir manas māsas un mani brāļi, jūs neesat man darījuši."

Pūlī, kas dzirdēja Jēzus stāstu par augšāmcelšanos, tiesu un nākamo godību, bija priesteri. Daži no viņiem smagi strādāja, lai nopelnītu sev iztiku. Starp tiem bija akmeņkalis un vairāki arāji no Pērējas ziemeļiem. Viņi zināja, ka Tora par galvenajiem svētuma priekšnosacījumiem uzskata mīlestību pret tuvāko un svešinieku, rūpes par nabadzīgajiem un piedošanu parādniekiem. Šie priesteri uzskatīja, ka rabi ir sniedzis lielisku Toras skaidrojumu.

Taču citi priesteri — tie, kuri sēdēja mugurā mūļiem nedaudz atstatus no pūļa, — piederēja pie Katrosu nama Jeruzālemē, varenas un neizmērojami bagātas dzimtas, jo tikai tai bija atļauts piegādāt garšvielas un vīraku Templim. Šie priesteri bija iepirkuši preces dienvidaustrumos, nopeldējušies Kaliro karstajos avotos un tagad devās uz Jeruzālemi pāri upes braslam, kas atradās netālu no Moāba klajumiem. Aiz ziņkāres viņi bija apstādinājuši savus mūļus, lai paklausītos šo Jēzu no Nacaretes, zemnieku pravieti, kas kūdīja galiliešus.

Šajos priesteros, kas nemaz nelīdzinājās saviem brāļiem, dzirdētais stāsts viesa dziļu sašutumu. Tomēr viņi nebija muļķi. Viņi novērtēja pravieša spēku un to, kādi ļaudis viņu ielenca. Pūlī bija jūdi gan no Jūdejas, gan Pērējas un Galilejas. Vai viņi visi bija svētceļnieki? Vai viņi visi gāja uz Pashā svētkiem?

Pēkšņās dusmās priesteri no Katrosu dzimtas ar pātagām dzina uz priekšu savus mūļus un auļos šķērsoja Jordānu, atsākot ceļu uz Jeruzālemi.

"Dāvids drīkstēja saukt sevi par tautas ganu," viņi kliedza cits citam. "Šis cilvēks nav Dāvids. Dāvids bija svaidīts ķēniņš. Šis cilvēks ir galilietis! No Nacaretes! Un viņam pietiek nekaunības dēvēt sevi par ķēniņu! Viņš musina ļaudis!"

Viņi steidzās pāri Jordānai tik ātri kā odi, notašķīdami savas skaistās drēbes ar dubļiem. Viņi izbrāzās cauri Jērikai un gandrīz nobeidza savus lopiņus, bez atpūtas dzenot tos pa stāvo ceļu uz Jeruzālemi.

"Un zvēram pie Dieva!" viņi šausmās izsaucās. — "Tikai Dievs tiesās tautas laiku beigās. Šis vīrs ar medussaldo valodu zaimo Dievu! Jeruzālemi piemeklēs sods, ja mēs nerīkosimies!

Augstie priesteri vēl dzirdēs par šo iespējamo nemiera cēlāju, kas gatavojās šķērsot Jordānu! Šie Pashā svētki gan būs vētraini!"

Pirms krietna laika — pēc kristībām, bet pirms viņš no Jūdejas devās uz Galileju, — Jēzus sadraudzējās ar mazu ģimeni, kurā bija trīs neprecēti vienu vecāku bērni: divas māsas un daudz jaunāks brālis. Viņi dzīvoja nelielajā Betānijā, divas jūdzes uz austrumiem no Jeruzā- lemes. Iesākumā, kad viņa vārds vēl nebija zināms un viņam sekoja tikai divi vai trīs cilvēki, Jēzus bija pieņēmis uzaicinājumu apmesties pie viņiem. Viena diena viesmīlīgi pārtapa piecās dienās, kuru laikā viņš ēda viņu ēdienu, gulēja uz viņu mājas jumta un mācīja viņiem par labāko daļu, ko, kā viņš teica, "neviens jums neatņems".

Vecākā starp trim bija Marta. Patiesībā tieši viņa bija ģimenes galva — tikpat saprātīga, pašpārliecināta, izdarīga un valdonīga kā jebkurš no vīriem, ko viņa pazina. Par māsu jaunākā un augumā garākā Marija bija atturīga pēc dabas. Viņa novērtēja Martas pūles saimniecībā un atbildības izjūtu. Bet tieši viņa, Marija, bija lutinājusi mazo brāli — mazgājusi, sukājusi viņam matus, ģērbusi un vēsajās rīta stundās vedusi pastaigāties pa Eļļas kalna nogāzēm. Ap to laiku, kad viņam sākās balss lūzums, viņa uzklausīja brāļa nākotnes sapņus un bažīgi vēroja, kā viņš, seju krēpēs iespiedis, jāj ar melnu, neapseglotu zirgu, kura varenās kājas cilājās straujos auļos. Viņš jāja kā sīrietis, ne kā romietis. Turklāt zēns prata jāt tikai tāpēc, ka mēza staļļus un sukāja un baroja zirgus kādam bagātam damaskietim, kurš dzīvoja netālu no Betfagas.

Lai ari zaudējis abus vecākus, zēns bija pilnīgi laimīgs. Viņam ienākot, istaba kļuva gaišāka, viņa skaidrās acis bija smieklu pilnas, valoda raita un nākotnes izredzes lieliskas. Reiz pēcpusdienā vērodams viņu, Jēzus māsām bija teicis: — Es neatstāšu jūs, bāreņus, bet nākšu pie jums. — Rabi sejas izteiksme un rāmi nolaistās rūsganās skropstas pauda dziļu mīlestību pret viņu brāli. Un, kaut gan pilnībā neizprotot vārdus Es nākšu pie jums, nedz Marta, nedz Marija neaizmirsa šo solījumu. Visas viņu cerības un visi viņu sapņi saistījās ar brāļa nākotni. Un drīz pēc tam, kad Jēzus devās uz Galileju, Marta bija sākusi pārrunas ar kādas meitenes tēvu Jeruzālemē, lūkodama pēc līgavas savam saulainajam brālim.

Viņa vārds bija Lācars.

Nu, kad Jēzus bija atgriezies Israēla zemes dienvidu apgabalos un līdz Pashā svētkiem bija palikušas mazāk nekā divas nedēļas, Marija un Marta sūtīja Jēzum, kurš atradās Jordānas upes austrumu krastā, izmisuma pilnu ziņu: "Nāc. Nāc tūlīt. Mūsu brālis Lācars guļ uz nāves gultas. Nekavējies ne mirkli. Nāc."

Jēzus māte, kā ari vairāki mācekļi dzirdēja vēstneša vārdus. Viņa zināja, cik ļoti Jēzus mīl šo mazo ģimeni. Viņai pašai līdzjūtībā iesāpējās sirds, lai ari viņa nekad nebija tos sastapusi, un viņa gaidīja, ka dēls celsies un steigsies uz Betāniju.

Taču viņš vēstnesim atbildēja bez mazākā satraukuma. — Šī slimība nav uz nāvi, — viņš sacīja, — bet Dievam par godu, lai Dieva Dēls ar to tiktu pagodināts.

Marija nomierinājās. Jēzus šos Jaudis pazina. Viņa ne. Jēzus pat no attāluma zināja, kāds ir zēna stāvoklis. Marija reizēm nezināja pat to, kas notiek viņai deguna galā. Viņa nomierinājās un atklāja, cik stivi kļuvuši viņas locekļi, iedomājoties vien, ka vajadzēs šķērsot Jordānu un ieiet apvidū, kur mita viņu ienaidnieki.

Ģimene Bet-Bāras tuvumā pavadīja vēl divas dienas, kuru laikā Jēzus ne ar vienu vārdu nepieminēja drauga slimību. Viņš šķita pilnībā iegrimis galdnieka un ratnieka darbā, pabeigdams mazus, glītus ratus.

—  Ješī, — Marija iejautājās, — nekad agrāk neesmu redzējusi tevi darinām kaut ko tādu. Kāpēc tu to dari? Kam tas domāts?

—  Manai mātei, — viņš, naglodams pie koka riteņiem dzelzs loksnes, paskaidroja. — Viņas vecumdienām. Bet pagaidām klibajam Kūzam. Nabadziņam ir tik vārīgas kājas. Vai tu neesi ievērojusi, ka aiz viņa paliek asiņainas pēdas?

Viss izmainījās trešās dienas rītā. Jēzus piecēlās agrāk nekā pārējie. Viņš jau bija kājās, pirms gaiļi bija iedziedājuši rīta gaismu. Marija dzirdēja, ka viņš kaut ko dara. Viņa dzirdēja metālu atsitamies pret metālu un, acis atvērusi, redzēja, ka viņš liek maisā savus darbarīkus.

—  Augšā! Augšā! — Jēzus sauca. — Celieties un posieties ceļam. Mēs ejam uz Jūdeju.

Jūda Iskariots tūlīt pamodās. — Beidzot, — viņš pie sevis nomurmināja.

—  Pagaidi! — Sīmanis Pēteris uzsauca, paslējies uz elkoņa. — Kungs, kāpēc tāda steiga? Vai esi aizmirsis, ka farizeji ziemeļos no Amates gribēja nomētāt tevi akmeņiem? Turpat vien viņi ir. Viņu mīlestība pret tevi nav vairojusies, un Jūdeja ir pilna akmeņiem!

Jēzus sacīja: — Vai dienai nav divpadsmit stundu?

—  Ko?

—  Ja kāds staigā dienā, tas neklūp, jo redz šīs pasaules gaismu. Bet, ja kāds staigā naktī, tas klūp, vai ne? Jo viņā nav gaismas.

—  Jā. Pat bērni to zina. Bet…

—  Lācars ir iemidzis. Es eju viņu pamodināt.

Gaiļu dziedāšana tuvējā ciemā satricināja gaisu.

—   Ko? Aizmidzis? Pag, es zinu, ka neesmu gudrs. Varbūt Matejs vēlāk izskaidros tavas mīklas. Bet, Kungs! Ja viņš guļ, tad taču viss ir kārtībā. Nav nekādas vajadzības steigties pie viņa.

—   Sīmani, tam nav nekāda sakara ar gudrību. Jūdejas akmeņi nav tik cieti kā tava galva. Es pavisam skaidri saku: Lācars ir miris.

Marija iepleta muti. Miris? Ir miris? Un Ješī darina ratus, kamēr…?

Toms Dvīnis jau bija sācis saritināt guļvietu. Viņš piecēlās un palūkojās lejā uz Sīmani Pēteri.

—  Celies, — viņš teica. Tad viņš visus aicināja: — Nāciet. Iesim, lai mirtu kopā ar viņu!

Puscejā starp Jēriku un Betāniju Marija piegāja klāt Andrejam, kurš ari pazina Mariju un Martu. No viņa Marija bija dzirdējusi ģimenes locekļu vārdus un dzīves stāstus.

—   Lūdzu, skrien mums pa priekšu, — viņa sacīja. — Kā gan tagad jūtas Lācara māsas? Pasteidzies, Andrej. Pasaki viņām, ka viņu Kungs ir ceļā.

Kungs, kam ar vairāku stundu starpību sekoja ļaužu pūļi. Kad slimnieki un izsalkušie bija ieradušies nometnē un atraduši to tukšu, no mutes mutē izplatījās ziņa, kurp viņš aizgājis, un ap dienas vidu pāri Jordānai plūda nabaga ļaudis no Bet-Bāras, Abilas, Betenabras, Gadoras un Pērējas ciematiem.

Vēlu pēcpusdienā Jēzus nogriezās pa kreisi no Jeruzālemes ceļa uz takas, kas vijās pāri Eļļas kalna zemākajām nogāzēm dienvidu virzienā.

Iekams viņi bija sasnieguši Betāniju, viņi ieraudzīja Martu skrienam pretī no ciema. Viņa skrēja iecirtīgi un dusmīgi, nemaz nekaunoties. Jēzus apstājās. Nenovērsdams skatienu no sievietes — kura skatījās tikai uz viņu —, viņš pasniedza savu spieķi Matejam. Mācekļi pagāja sāņus. Tikai Marija palika stāvot blakus savam dēlam.

—  Šī slimība nav uz nāvi! — Marta skrienot kliedza.,— Kā tu to domāji? Viņš jau ir miris! Četras dienas kā miris!

Šī sieviete bija tik masīva kā masēba, stabs, kas iezīmē kapavietu. Viņas galva bija kaila, mati sapinkojušies. Resno kaklu ieskāva tik biezas miesas krokas, ka ausu ļipiņas bija atšāvušās. Viņas rokas bija kā Libānas ciedri. Viņa bija stipra, mazām kājām un ļoti žigla. Un, kad viņa pieskrēja tuvāk Jēzum, Marija pasmaidīja, atklājusi, ka sieviete ir tikpat gara kā viņas dēls. No tālienes apaļīgais augums bija izskatījies zemāks.

Marta piecirta kāju. Viņa rīstījās, cenzdamās vienlaikus atgūt elpu un rāties. Krokās uz viņas kakla bija sakrājušies sviedri. Asaras bija notraipījušas viņas vaigus dubļainiem putekļiem. Viņa vēlreiz piecirta ar kāju pie zemes. Viņa atvilka atpakaļ roku, it kā gribētu cirst Jēzum pļauku, bet tad savilka dūri un viegli iesita viņam pa krūtīm. — Ja tu būtu šeit bijis, — viņa šņukstēja, viņa rājās. — Ja tu būtu nācis, kad lūdzām. Ja tu būtu mums ticējis. Ak Kungs, — ievilkdama dziļu, ļoti dziļu elpu, — mans mīļais mazais brālis! Viņš nebūtu nomiris.

—  Marta, Marta. —Jēzus dziļi rīklē izgrūda skaņu, kas atgādināja dūdošanu. un paplēta rokas.

Martas rokas nolaidās. Viņa atspieda pieri pret Jēzus plecu, viņš to apkampa, un sieviete sāka skaļi raudāt, rokas nevarīgi gar sāniem nokārusi.

Beidzot viņa, slēpdama seju Jēzus svārkos, ierunājās: — Bet pat tagad… vai tu nevarētu kaut ko izdarīt? Dievs dos tev visu, ko lūgsi.

Jēzus atbildēja: — Tavs brālis augšāmcelsies.

—  Es zinu, — Marta nomurmināja. Tad, atraujoties atpakaļ un koši piesarkstot, sviedru lāsēm spīdot krokās uz kakla: — Es zinu, es zinui Lācars augšāmcelsies. Visi augšāmcelsies. Visa pasaule augšāmcelsies — cik bieži sieviete bija šos vārdus dzirdējusi no mierinātājiem? — pastarā dienā! Tikai Dievs vien zina, kad tas notiks!

Jēzus palaida viņu vaļā, pakāpās soli atpakaļ un, acis piemiedzis, vērās Martā. Viņa acis spīguļoja. Divas rievas iegūlās starp uzacīm. Zem biezās bārdas vaigi ievilkās uz iekšu, spiezdami uz leju lūpu kaktiņus.

Jēzus un Martas skatieni sastapās.

—   Kas? — viņa nomurmināja. Tad samirkšķināja acis un sāka lauzīt rokas. — Kas ir?

Taču Jēzus neko nepārmeta. Viņa skatiens izteica lielu sasprindzinājumu un ilgas. Un tās saistījās ar šo sievieti. To apliecināja ari viņa balss noskaņa, kad viņš atkal ierunājās.

—  Marta.

Nedroši, bērnišķīgi viņa parāva uz augšu plecu un pielieca tam galvu.

—  Marta.

—  Jā?

—  ES ESMU augšāmcelšanās un dzīvība, — sacīja Jēzus, un viņa skatiens bija rāms un bezgalīgs. — Kas man tic, tas dzīvos, kaut ari viņš mirtu! Un katrs, kas dzīvo un tic man, nemirs nemūžam!

Gan viņš, gan sieviete stāvēja pilnīgi nekustīgi.

Marija ari nespēja pakustēties. Viņas dēls tikko bija teicis: "ES ESMU." Viņš bija izrunājis vārdu, ko nekad neizrunā, vārdu, kurā

Jesajas Dievs nosauca sevi! Tāda pārdrošība viņu apstulbināja. Vēl jo sliktāk: ja to būtu dzirdējis Ēleāzars, neviens nespētu atturēt viņu no akmeņu mešanas. Viņš un viņa piekritēji būtu svieduši akmeņus kā zibens bultas.

Jēzus nebija pakustējis. — Marta?

Viņa savilka uzacis.

—  Vai tu dzirdēji, ko es teicu?

—  Jā.

—  Vai tu tam tici?

—  Jā, Kungs, — viņa svinīgi sacīja. — Es ticu, ka tu esi Kristus, Dieva Dēls, kam jānāk pasaulē.

Marta, Marija nodomāja. Šis vārds nozīmē "kundze". Tā mēs uzrunājam izsmalcinātas un godājamas sievietes. Marija apbrīnoja šo Martu — kundzi, kas saņēma Jēzus roku, noskūpstīja to un tad ļāva, lai Jēzus ved viņu uz Betāniju. Viņa bija tikpat skumja kā tad, kad bija atskrējusi, bet dusmas bija norimušas. Un, ļaudama Jēzum paņemt sevi zem rokas un vest viņu. Marta bija ielaidusi Jēzu savās drausmīgajās bēdās un dalījusies tajās ar viņu.

Pie paša ciemata Jēzus apstājās, un Marta tālāk devās viena pati. Mācekļi bija turpat netālu, bet šķita, ka telpa apkārt viņu Kungam un viņa mātei atstāta brīva kādām sirsnīgākām sarunām.

Pēc piecām minūtēm starp juceklīgi sabūvētajām mājām parādījās Martas māsa Marija. Viņa ieraudzīja Jēzu un sāka iet ātrāk. Viņa bija slaika un melnīgsnēja, gariem matiem, kas sniedzās līdz viduklim un bija sapīti garā, resnā pīnē, līdzīgai melniem, sukātiem liniem. Viņai aiz muguras nāca Marta, un Martai savukārt sekoja visdažādākie mierinātāji: radi, draugi, dievbijīgi ļaudis un uzbāzīgi svešinieki.

—  Ja tu būtu šeit bijis… — Jaunākās māsas acis bija saraudātas sarkanas un balss drebēja. — Ja tu būtu šeit bijis…

Bet Marta pielika pirkstu garajai sievietei pie lūpām. — Klusu, klusu, es jau esmu pastāstījusi Kungam, kā mēs jūtamies. — Un Marija, Lācara māsa, izplūda asarās un noslīga zemē. Daudzus no mierinātājiem tā aizkustināja viņas šņuksti, ka tie viņai piebalsoja. Bēdas pret bēdām.

Jēzus nolieca galvu un ar kreiso roku pieskārās pierei, aizsegdams acis. Bet māte redzēja, kā savelkas un sāk drebēt viņa zods. Viņš mēģināja runāt, bet balss neklausīja. Joprojām slēpdams acis aiz rokas, Jēzus teica: — Aizvediet mani pie viņa kapa.

Tad viņa pleci saguma. Un viņš raudāja.

Kāds izsaucās: — Redzat, cik stipri viņš to jaunekli mīlēja!

Kāds cits iebilda: — Jā, bet kāda tam jēga? īsts dziedinātājs nebūtu ļāvis viņam nomirt.

Jēzus šo pēdējo piezīmi dzirdēja. Viņa māte ari. Nejaukais nelga! Viņš izsmej mūsu bēdas! Viņa redzēja, ka šie vārdi nosusināja dēla acis un lika viņam stingrāk sakost žokļus, ko Marija pazina kā dusmu zīmi.

Un, pamanījusi, ka šis pļāpīgais prusaks sekojis viņiem uz kapavietu, Marija izspraucās cauri pūlim un viņam ieknieba.

— Kas pie…!

Bija pienācis vakars, debesis iekrāsojās zaļganos toņos, un no zemes dvesa vēsums. Lācars bija guldīts vecā kapā, ko bija izmantojušas neskaitāmas paaudzes. Sen aizgājušu cilvēku rokas bija to izkalušas kalna nogāzes klintī. Pirms četrām dienām plakanais akmens, kas sedza ieeju kapā, tika novelts, lai novietotu tajā jaunekļa līķi, un tad akmens tika atlikts atpakaļ vecajā vietā.

Jēzus nostājās pat ne piecu pēdu attālumā no kapa. Marta un Marija stāvēja viņam blakus, katra savā pusē. Ļaudis domāja, ka viņi atnākuši izrādīt pēdējo cieņu mirušajam.

Bet Jēzus sacīja: — Sīmani? Jēkab? Noveliet to akmeni.

Marta saviebās. — Ir jau ceturtā diena, mans Kungs, — viņa iebilda. — Ja tu to atvērsi, tas kaps drausmīgi odīs.

Jēzus paņēma aiz rokas viņu un Mariju un saudzīgi pagrieza viņas ar sejām pret kapu. — Vai es jums neteicu —ja ticēsiet, jūs redzēsiet Dieva godību? Sīmani, akmeni.

Smiltīm šņirkstot, mācekļi pagrūda akmeni augstāk. Skatienam pavērās kapa tumšā mute. No tās izplūda vecu trūdu smaka, bet līķa smārds nebija jūtams.

Tad Jēzus skaļā balsī uzsauca tumsai: — Lācar! Nāc ārā!

Pēc brīža pie ieejas kapā parādījās jauneklis — mirušais jauneklis. Viņa rokas un kājas bija saistītas baltām lina saitēm un seja aptīta ar sviedrautu.

Neviens nebilda ne vārda. Kalna nogāzē valdīja nāves klusums. Krēslojošajās debesīs vēja šūpolēs bija sastindzis ērglis. Katrs šī notikuma aculiecinieks pēkšņi jutās gluži viens smilšainā, tuksnešainā vietā: tikai viņš un stāvošais līķis, un vējš sausajos zāles stiebros.

Tad Jēzus ierunājās un viss bija kā iepriekš. — Ejiet, — viņš teica.

viegli pastumjot māsas pretī brālim. — Atrausiet viņu, lai nabaga cilvēks var iet pats savām kājām.

Kad ļaužu pūļi no Pērējas ieradās Betānijā un uzzināja par Lācara augšāmcelšanos, viņi vai prātu zaudēja aiz prieka. Četras dienas kā miris, un viņš to uzmodināja no mirušajiem! Šī vēsts izplatījās visā Jūdejā. Un virspriesteri kopā ar vairākiem farizejiem sasauca Jeruzālemē sinedriju, lai apspriestu briesmas, kas draud pilsētai.

—  Ja ļausim šim cilvēkam brīvi rīkoties, — viņi sprieda, — viņš apburs visus lauķus, kas ieradīsies pilsētā.

—  Viņš pārvilinās savā pusē pūli.

—  Visa tauta viņam sekos!

—  Un jūs zināt, kā tas beigsies.

—  Jā! Šurp pārsviedīs trīs leģionus no Sīrijas, kas būs saņēmuši no cēzara Tibērija pavēli apspiest mūsu tautu un iznīcināt mūsu svēto vietu.

—  Lai Dievs mūs pasargā!

—   Rāmāk, rāmāk! Vai tad neviens no jums neko nesaprot? — To teica Kajafa, augstais priesteris, kas nēsāja matus apgrieztus pēc bagāto romiešu parauga, cieši sadarbojās ar Ponciju Pilātu un, jau ilgi atrazdamies amatā, guva lielus ienākumus no upurdzīvnieku tirdzniecības zem Tempļa portikiem. — Vai tad jūs neredzat vislabāko risinājumu? Kas ir pašā jūsu acu priekšā? — viņš taujāja. — Ir labāk, ja viens cilvēks mirst par daudziem, nekā visa tauta iet bojā.

Tad virspriesteri un farizeji nopietni sāka apsvērt, kā panākt Jēzus nāvi.

Viens no sinedrija locekļiem, Jāzeps no Arimatijas, kas slepenībā bija kļuvis par Jēzus sekotāju, lūdza pārējos labāk sarīkot īstu, pilnīgi likumīgu tiesu. Bet kas gan ir viena balss starp daudzām?

Vai kāds zina kur viņš slēpjas? Šie sinedrija jautājumi gāja no ierēdņa uz ierēdni, no mutes uz muti. Kad viņu visvieglāk notvert? Kur viņš ir tālāk no pūliem un saviem pakalpiņiem kas varētu viņu aizstāvēt?

TREŠĀ GRĀMATA

DIEVA DĒLA UPURIS

1

Astotā daļa MARIJA UN MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

PIRMĀ SVĒTDIENA: MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Pelēkā rītausmā, četras dienas pirms Pashā svētkiem, lija lietus. Nejau stiprs lietus. īsas lietusgāzes un sīka migla, kas noskaloja putekļus no ceļa akmeņiem un plūksnainajām palmu lapām. Eļļas kalna austrumu puse mirdzēja baltās un zaļās krāsās — sūnu zaļā, tumši zaļā un drīz vien zaigojošā smaragdzaļā krāsā, jo mākoņi pašķīrās un rīta saules stari izlauzās cauri miglai, lai rotātos uz kalna nogāzēm.

Svētceļnieki, kas bija pārlaiduši nakti augstienē aiz Jērikas, pamodās, nopurināja no teltīm ūdeni un atsāka ceļojumu uz Jeruzālemi. Partieši, mēdieši, elamieši, mezopotāmieši — ļaudis, kas saplūdīs Svētajā pilsētā. Bija grūti kāpt pa Jērikas ceļa akmeņainajām gravām un krita pārejām: abas pilsētas šķīra piecpadsmit jūdžu attālums un trīstūkstoš pēdu liela augstuma starpība svētumā. Bet, ataustot dienas gaismai, jūdi svētku gaidās pacēla savas balsis un dziedāja Hallei

Lai ir svētits

Jahves vārds no šā laika

līdz mūžībai no saules austrumiem

līdz tās rietiem lai ir slavināts Jahves vārds.'

Vairākums bija ģērbušies vilnas drānās, nebalinātos svārkos, kādus valkāja zemnieki, algādži, nabagi, kas pārtika no sīkstajiem siko- mores augļiem. Zemnieki valkāja audekla cepures vai staigāja kailām galvām un nesa mantas kaņepāju maisos. Bet bija ari veiksminieki — zemes īpašnieki un augstmaņi, kuru turbāni bija spodri balti, kuru tuniku malas bija izšūtas un kuriem mugurā bija dārgi sarkana, dzeltena vai zila auduma apmetņi.

Ejot svētceļnieki tērgāja ducī dažādu valodu, it kā zosis, pīles un baloži būtu sajaukušies vienā barā. Taču, kad viņi dziedāja, atšķirības izzuda, un lielais ļaužu pulks saliedējās.

Augstu

pār visām tautām Jahve, pāri pār debesim

Viņa godiba — kurš ir kā Jahve, mūsu Dievs, kā Viņš,

kas augstumos valda, kas zemu noraugās uz debesīm un uz zemi, kas no pīšļiem nabagu piecel…

Mēs dzirdējām viņu garo nācienu no ziemeļaustrumiem, lēni kāpjot augšup pāri stāvajiem pakalniem. Viņi vēl nezināja, kas atrodas Be- tānijā un ko viņš ir paveicis, bet drīz viņi visu uzzinās. Ciema iedzīvotāji jau steidzās viņiem pretī, degdami nepacietībā to viņiem pastāstīt.

Jēzus bija nomākts.

—  Lācar, — viņš klusu sacīja zīdkoku birzī aiz jaunekļa mājas. — Tu taču zini staļļus netālu no Betfagas?

—  Es pazīstu īpašnieku. Es tur kādreiz strādāju.

—  Labi. — Jēzus uzlika roku Andrejam uz pleca. — Ej viņam līdzi, — viņš teica. — Staļļiem blakus jūs atradīsiet piesietu kumeļu. Tas nav iejāts. Neviens cilvēks vēl nav tam sēdējis mugurā. Atsieniet to un atvediet man.

—  Skolotāj, ļauj iet man! — Jūda, savijis rokas tādā kā sivēna astē, lūdzās. — Es esmu bezbailīgs! To var noturēt par zagšanu…

Jēzus neko neteica par šo iejaukšanos, tikai apklusa — uz tik īsu bridi, ka to varētu ari nepamanīt, ja viņš nebūtu cieši sakodis zobus.

— Andrej, — viņš tīšām atkārtoja, saspiezdams mācekļa plecu, —ja kāds tev ko jautā, pasaki tikai: "Tam Kungam to vajag", un viss būs labi. Neviens tevi neaizkavēs. — Viņš nolaida roku un pieskārās Lācara mugurai. — Uz šī kumeļa, — viņš paskaidroja, — es iejāšu Jeruzālemē. Ejiet.

Viņa pēdējos vārdos izskanēja padevība liktenim.

Pēc rakstura es nemaz nelīdzinos Sīmanim Pēterim. Es nemetos galējībās. Ļaudīs es izturos nosvērti. Es nedz pārāk skaļi smejos, nedz raudu. Bet ap to laiku, kad atgriezās Andrejs un Lācars ar kumeļu, mana sirds bija kļuvusi tik smaga, ka es nespēju apvaldīt nopūtas: es jutos svinīgi un neizsakāmi skumji. Šī ir tā diena, raudāja mana dvēsele. Šī ir tā diena, es atkal un atkal uzplēsu savu brūci.

Līdz tam ritam, līdz pat mirklim, kad Jēzus teica "Jeruzālemē", es biju ļāvis it kā plīvuram nolaisties pār mana Kunga nodomiem. Tas nenotiks tagad, bet nākamnedēļ. Tas nenotiks šodien, bet rit. un vai gan pa vidu nav vesela nakts? Es neloloju cerības, ka viņš pārdomās. Es viņu pārāk labi pazinu. Taču es bēgu no īstenības. Līdz — tas brīdis ir klāt. Tā stunda ir situsi Jēzus tūlīt iejās Jeruzālemē.

Un manas jūtas izrādījās stiprākas par saprātu.

Nedomājot es novilku sev no pleciem svārkus un uzklāju tos kurnējām uz muguras. Sīmanis Pēteris darīja to pašu. Un Andrejs arī. Un, nebilstot ne vārda, mēs palīdzējām Jēzum uzkāpt mazā dzīvnieka mugurā. Viņam bija jāsaliec kājas, lai tās nevilktos pa zemi. Viņš atdeva man savu spieķi un tikai ar ceļgaliem vadīja neiejāto kumeļu uz svētceļnieku ceļa pusi, kas atradās ziemeļos no Betānijas. Es biju pārsteigts, ka kumeļš viņu klausīja. Un mani pārsteidza — un pazemoja — tas, ka Jēzus nevairījās no ļaužu pūļiem. Kāpēc gan es esmu tik augstprātīgs? Es nemaz tik labi nepazīstu savu Kungu!

Vai nu tāpēc, ka Jēzus bija ar viņām runājis, vai tāpēc, ka viņas kaut ko nojauta, mūsu sievietes palika Betānijā. Tikai vīrieši devās līdzi Jēzum. Visi vīrieši, arī Kūza, un pats pirmais gāja Jūda Iskariots.

Ieraudzījis ļaužu pūļus uz Jērikas ceļa un varbūt atcerējies manu rīcību, Jūda drudžaini iesmējās un (kā man toreiz likās) pārspēja mani. Viņš norāva sev no muguras svārkus, savicināja tos augstu gaisā un, smiedamies kā šakālis, nosvieda dubļos Kunga priekšā. Kumeļš pacēla kājas un pārgāja pāri svārkiem, — un tad es sapratu, cik ātri pūlī bija izplatījusies ziņa par Jēzu no Nacaretes, jo nākamajā mirklī divdesmit, piecdesmit, simtiem zemnieku sasvieda savas drēbes kā paklāju uz ceļa, pa kuru jāja Jēzus.

Un perejieši, kas bija ieradušies Betānijā drīz pēc tam, kad Lācars tika uzmodināts no mirušajiem, arī piebiedrojās svētceļnieku drūzmai.

Cilvēku ielenkti, apdullinoši skaļas dziesmas pavadīti, mēs kāpām Eļļas kalnā, un es redzēju, ka veikli pusaugu zēni ar nažiem zobos rāpjas augšā pa dateļpalmu stumbriem. Un es redzēju, ka viņi cērt un met zemē garās lapas — gluži tāpat kā jūdi bija to darījuši Makabeju uzvaras gājiena laikā — un svētceļnieki tās paceļ. Bērni, sievietes, pilnīgi visi iedegās cerībā, ka viņus gaida vēl viena tāda uzvara. Un es sāku saprast, kas bija šie ļaudis: likteņa pabērni! Nabagi, zemnieki, kas bija padzīti no savām mājām, amatnieki, nomnieki, sievietes, kuru kājas bija notraipītas zilas ar bagātnieka vīnogu sulu, zvejnieki, kurus nomāca nodokļu slogs, ubagi, kas'tomēr godināja Dievu un devās uz Jeruzālemi. Šādi ļaudis dejoja Kunga priekšā. Viņi pazina Jēzu, pravieti no Nacaretes! Viņi vicināja zarus un dziedāja:

Ozianna ozianna!

Lai ir slavēta valstība, kas tuvojas!

Lai ir slavēts Dāvida dēls!

Lai ir slavēts, kas nāk Tā Kunga vārdā!

Ozianna augstībā!

Bet tad mēs sasniedzām kalna virsotni un mūsu priekšā pavērās Jeruzāleme. Un tur visā savā krāšņumā aiz Kidronas ielejas mēs redzējām Moriju, Tempļa kalnu, plašo, ļaudīm pilno laukumu un visus pagalmus, un visus vārtus; un augstos portikus un žilbinoši baltās marmora kolonnas, kas to ieskāva. Un visam pāri ar ieeju pret mums slējās pats zeltītais Templis, kas liesmoja rīta saules staros. Krāšņs bija Templis, bet pēkšņi spožais krāšņums apdzisa. Mana sirds sažņaudzās ļaunās nojautās, un man šķita, ka svētceļnieku kliedzieni izdziest tālumā un svētceļnieki pārtop bālos rēgos, līdz paliek tikai Jēzus, mans Kungs. Jo viņš raudāja.

Asaras mirdzēja viņam uz vaigiem un mērcēja bārdu. Viņš norija siekalas. Viņa plakstiņi bija apsarkuši, uzacis savilktas. Viņa lūpas kustējās. Un pēc Dieva gribas viņa vārdi atskanēja manā sirdī.

Kaut tu šodien būtu sapratusi, kas nes tev mieru!

Augstu virs mūsu galvām ērglis meta lokus apkārt trim kalniem: Eļļas kalnam, Tempļa kalnam un bagātajam Ciānas kalnam.

Jeruzāleme, Jeruzāleme, tu, kas nokauj praviešus un nomētā akmeņiem tos, kuri pie tevis sūtiti! Cik reižu es gribēju sapulcināt ap sevi tavus bērnus, kā vista sapulcina savus cālīšus apakš saviem spārniem, bet jūs negribējāt. Redzi, jūsu nams tiks jums atstāts postā.

Mazais kumejš sapurināja galvu un devās tālāk, un savādais mirklis pagaisa. Es visapkārt redzēju uzvaras priekā pietvīkušas sejas, saodu sviedru smaku, un skaļie kliedzieni plēsa vai pušu man ausis.

Un, kad tuvojāmies Jeruzālemes vārtiem, mums pretī plūda jaunas cilvēku straumes: gan svētceļnieki, gan nabagi un atraitnes, kā ari farizeji, no kuriem daži izlauzās cauri pūlim, lai uzbrēktu Jēzum: — Ko tu dari — tu nopostīsi pilsētu! Liec, lai ļaudis apklust!

Un Jēzus, kas vairs neraudāja, ar nelokāmu mirdzumu acīs iesaucās: — Es jums saku: ja šie klusēs, tad akmeņi brēks.

Pūļa pērkonam līdzīgo kliedzienu pavadīts, viņš iejāja Jeruzālemē un devās tieši uz Templi. Pie vārtiem viņš palaida vaļā kumeļu, paņēma no manis savu spieķi un tad pats savā spēkā kāpa augšā pa pakāpieniem, ieejot trešajā svētuma lokā un nonākot — joprojām trokšņojošā pūļa ielenkumā — pie Valdnieku portika.

Divpadsmit gadu vecumā Jēzus bija redzējis dzīvniekus un putnus, ko šeit pārdeva svētceļniekiem upurēšanai. Toreiz viņš bija saodis to smaku, dzirdējis dzīvnieku brēcienus, aitu blējienus, pakavu troksni, putnu spārnu sišanos būros, bet toreiz viņš domāja par jēru, ko nesa rokās.

Taču tagad, kad viņš bija izaudzis par vīru, kas godā Rakstus, un pravieti, Dieva Dēla Jēzus domas pievērsās dzīvniekiem. Un naudai. Un peļņai. Dusmām augot, viņš lūkojās šajā tirgū. Lai ari vieglas mie- sasbūves, viņš tomēr bija ļoti žigls. Un viņa muskuļi bija kā dzelzs virves un izveicība nepārspējama.

Viņš pacēla savu spieķi kā veseri un ar tādu niknumu trieca to pret naudas mijēja galdu, ka tas pāršķēlās uz pusēm. Viņš pacēla un trieca spieķi lejā atkal un atkal. Viņš sadragāja būrus un salauza solus, un saplēsa naudas lādes, tā ka naudas gabali iekrita dzīvnieku mēslos. Tirgoņi mēģināja aizbēgt; aitas izlaida no aplokiem, vēršus atsēja, un maurojošās govis apjukumā mētāja lielās galvas; ar virvju pātagu Jēzus dzina lopus uz kāpnēm un ārā no Tempļa; un Jūda smiedamies atdarināja savu Skolotāju. Viņš izspārdīja kaltēto garšaugu kaudzes un cirta pliķus tirgoņiem. — Es to zināju! — viņš aizelsies kliedza. — Es zināju! Viss notiek! Tas ir tikai sākums!

Bet Jēzus jau bija atstājis šo varoni viņa paša ziņā. Jūda, pēkšņi sajuties neaizsargāts, paslējās uz pirkstgaliem un grozīja galvu uz visām pusēm, līdz pamanīja sava Skolotāja^ smalko, īpatnēji veidoto galvu.

Klaudzinādamas ar spieķi pret ietvi, Jēzus šķērsoja nejūdu pagalmu, pa vārtiem, ko dēvē par "Skaistajiem", iegāja Sieviešu pagalmā un tad, izgājis cauri Nikanora vārtiem, uzkāpa līdz kāpņu augšgalam. Tur viņš apstājās. Viņš stāvēja ar seju pret iekšējiem pagalmiem, augsto altāri un atvērtajām durvīm, pa kurām varēja saskatīt Tempļa iekšieni. Tad Kungs iesaucās balsī, kas skanēja kā šafara, kā taures skaņas no rīta: — Uzklausiet mani jūs, virspriesteri!

Uzklausiet mani jūs. Ievīti, kas esat atbildīgi par šo svēto vietu!

Un tu, Kajafa! Augsto priesteri, kas gūsti labumu no Dieva Tempļa, uzklausi mani!

Ir rakstīts: "Manam namam jābūt lūgšanu namam", bet jūs to padarāt par slepkavu un laupītāju bedri! Jūs esat pārvērtuši Templi par zagļu midzeni!

Es dzirdēju, ka man pie paša pakauša kāds ātri ievelk plaušās gaisu un tad indīgi izspļauj: — Esi nolādēts, tu, velna izdzimums!

Es jutu, kā šī ļauna vēlētāja siekalas nošķiež man kaklu.

Un tad viņš zemiskā naidā papildināja savu novēlējumu: — Kaut tu izlaistu garu savu ienaidnieku acu priekšā. Kaut tu pazemots nomirtu tādā nāvē, kādu esi pelnījis.

Es paspēru pāris soļu uz priekšu, ierāvos dziļāk pūlī un tad atskatījos. Man būtu vajadzējis to zināt. Runātājs bija no Jeruzālemes, un viņa naidam bija dziļas saknes: tur tik dusmīgs, ka viņa acis bija miklas, deguns nobālējis un lūpas koši sarkanas, stāvēja farizejs Ēleāzars. Viņa vaigubārda bija notraipīta siekalām.

Jēzus no Tempļa un pilsētas noteikti bija izkļuvis, pateicoties kādai brīnumainai viltībai. Neviens no mums nevarēja viņu atrast. Neviens no mums nebija redzējis viņu aizejam.

Bet visas mūsu sievietes bija palikušas Betānijā.

Un, zinādams, cik ļoti Jēzus mīl Lācaru un viņa māsas, es ierosināju, ka viņš varētu būt atgriezies pie viņiem. Kur gan citur mēs būtu varējuši viņu meklēt?

Mēs šķērsojām Kidronu un steidzāmies atpakaļ, mocīdamies sliktās priekšnojautās, baidīdamies, ka Jēzus jau būs aizrauts uz cietumu.

Es jutos tā, it kā man kuņģa vietā būtu bļoda karsta ūdens, un pie katra soļa karstums izlija manās iekšās. Ja varas vīriem vēl vajadzēja iemeslu, lai viņu apcietinātu, Kungs bija viņiem to sagādājis. Ak! Kāda liktenīga diena!

Bet, skrienot lejā pa taku, kas veda uz Betāniju, mēs redzējām uz Martas mājas jumta kādu tumšu stāvu, pār kuru krita Eļļas kalna ēna.

Tas bija Kungs. Viņa laiks vēl nebija pienācis. Es piespiedu pieri mandeļkoka stumbram un raudāju. Un baltie ziedi, kas jau bija sākuši brūnēt, kaisīja ziedlapiņas man apkārt.

PIRMDIENA: MARIJA

Kad Marija uzzināja, ko Jēzus izdarījis Jeruzālemē, — ka viņš atklāti kaitinājis savus ienaidniekus, pilnīgi nevajadzīgi izraisīdams viņos vēl trakākas dusmas, — sieviete no visas sirds vēlējās nopērt dēlu ar vītola rīksti.

Viņš sēdēja uz Martas jumta, mierīgi raudzīdamies uz austrumiem, kur zem aizvien lēzenākajiem pakalniem un klintīm, kas ieskāva tās krastus, atradās Lielā Sāls jūra. Jūra bija izvēmusi ūdens virspusē platus, melnus bitumena plankumus. Pēc apveida un izmēra tie atgādināja vēršus ar nocirstām galvām, — un tiem gar malām stāvēja laivas, un mazi cilvēciņi karstumā nopūlējās, vilkdami lipīgo vielu laivās.

—  Gluži kā Mozus, kad tas sasita gabalos zelta teļus! Kā Jeremija, es jums saku! — Marijas garastāvokli neuzlaboja tas, ka viņai bija jāklausās, kā šis gaisagrābslis Jūda Iskariots jūsmo par viņas dēla neapdomīgo, varbūt vienīgo, vardarbīgo rīcību. — Viņš bija nikns kā Ma- kabejs un izspēra, izspēra — kā tur bija? Kā to sauc? Ha! Izspēra negantību ārā no Tempļa! Ju-hū! Un šīs rīcības skaistums un ģenialitāte slēpjas, lūk, kur: viss pūlis, kas sekoja mums Templī, uzgavilēja! Tā tik bija rēkoņa! Kurš gan būtu uzdrošinājies viņam tad uzbrukt?

—  Poncijs Pilāts, tu, muļķi! — Marija strupi noteica.

Bet Jūda, lēkādams apkārt kā pupuķis, neko nesadzirdēja. — Pat bērni sauca līdzi. Mazi bērni! Spiedza "Ozianna Dāvida dēlam", gluži tāpat kā viņu tētiņi! Priesteri kļuva vai traki aiz dusmām! Un tas ir tikai sākums. Pirmā sadursme. Jo: viņš vēl nav rādījis nekādus brīnumus, tikai licis lietā rokas. Kāda uzvara! — un kas vēl būs…

—  Blēņas! — Marija: Ko gan tu saproti, tu… puika!

—   …varbūt jau šodien. Rīt pavisam droši! Viņš sasitīs kopā savas sandales, un zemi pārklās tumsa. Ļaudis kļūs akli! Tumsa būs tik bieza, ka to varēs sataustīt! Viņš sacels putekļus ar savu spieķi, un putekļi pārvērtīsies odu mākoņos. Viņš iemērks spieķa galu ūdenī, jā, jā, un ūdeņi Jeruzālemē kļūs par asinīm! Rīt. Un ne vēlāk kā trešdien, kad visi svētceļnieki būs ieradušies Jeruzālemē uz Pashā svētkiem! Es zinu. Es zinu.

Iedomīgais knislis! Neizglītotais zeņķis!

Marija iesteidzās mājā un lūdza Martas māsai, Marijai ar garo, melno matu pīni, atļauju izmantot viņas stelles. Stellēs jau bija uzvilkts un ieausts audekls. Marija pārlieku spēcīgi šaudīja atspoli šurpu turpu starp metiem un kustināja sistavas. Viņai bija vajadzigs darbs. Viņai bija jāaizmirst tā nenobriedušā nelgas muļķīgās runas. Viņš neko nedzirdēja. Viņš neko neredzēja. Viņš nemācījās no cilvēkiem, kas bija vecāki par viņu. Viņš dzīvoja muļķīgos sapņos par neiespējamiem varoņdarbiem un pārdabisku drosmi. Viņš nemaz nepazina Jēzu un neapjauta, ka laiks, sekas un sakritības ietekmē cilvēku rīcību tikpat nenovēršami kā jūras ūdeņi pārklāj sauszemi. Viņš pats līdzinājās uzmācīgam odam. Viņš bija ienesis ģimenē vienīgi savu aizrautību. Bet nu tā bija kļuvusi par apnicīgu oda sīkšanu.

Tas, ka Ješī uzgavilēja pūļi, nenāca viņam par labu. Tieši pūļa atbalsts varēja piesaistīt pārvaldnieka uzmanību. Rīta agrumā Marija un Kūza bija apsprieduši stāvokli. Joanna, Marjama no Magdalas, visas sievietes bija likušas prātus kopā un, Matejam izpalīdzot viņām ar savu izsvērto padomu, bija nonākušas pie šāda slēdziena: Jēzus kā dziedinātājs, rabi, pat kā (lietojot Jūdas apzīmējumu) brīnumdaris Pilātam bija vienaldzīgs. Apgalvojumi par savu dievišķību, lai cik zaimojoši tie liktos farizejiem, Pilātam, kura debesis bija pilnas dievībām, nebija nekas vairāk kā tādas svešzemnieku ākstības. Bet, ja Jēzus sapulcinātu tik daudz sekotāju, ka tie varētu apdraudēt kārtību un romiešu varu, tad Poncijs Pilāts uzskatīs par savu pienākumu iejaukties. Pēc visu atzinuma, viņš vienmēr vadījās pēc apstākļiem. Ja būs spiests, viņš sūtīs tūkstošiem kājnieku, loka šāvēju, šķēpnešu un bruņotu jātnieku pret tautu. Bet, ja izdosies, apcietinās tikai barvedi un par pārējiem no- spļausies.

Turklāt Kūza bija pārliecināts, un Matejs viņam piekrita, ka Pilāts apspriedīsies gan ar Hērodu, gan augsto priesteri. Ar viņu starpniecību romietim bija vieglāk savaldīt šo savādo, nemierīgo, viena dieva pielūdzēju tautu, izvairoties no atklātas vardarbības.

—   Māt, — Kūza noraizējies teica, — viss ir vēl ļaunāk nekā pirms vairākām nedēļām. Toreiz cilvēki vienkārši nāca pie viņa. Tagad viņš iekvēlina to degsmi — pat sarīko gājienu, ieejot pilsētā! Vai tu izdarīji to, ko es ieteicu? Vai tu pastāstīji savam dēlam par Pilāta iemīļotajiem paņēmieniem?

—  Jā, — Marija skumji atbildēja. — Un ari nē. Tas ir, es varu runāt, bet man nav nekādas ietekmes. Un mēs esam noslēguši vienošanos. Citādi es nemaz te nebūtu: viņš tagad pilda sava Tēva, ne manu gribu, un es nedrīkstu iejaukties.

—  Viņš grib, lai viņam seko pūļi?

—  To es nezinu, — teica Marija.

—  Viņš ilgojas pēc skaļas slavas? Vai varbūt grib nest ļaudīm savu vēsti?

—  Tā drīzāk ir vēsts nekā pravietojums.

—  Es domāju… — Ā! Tā bālā būtne, Marjama no Magdalas, patiesi bija uzdrošinājusies runāt vairāk nekā divu cilvēku klātbūtnē. — Es domāju, ka viss atkarīgs no ļaudīm. Viņi grib nākt. — Viņa runāja caur degunu, gandrīz pilnīgi norīdama līdzskaņus. — Tāpēc, ka viņš ir Jēzus. Viņi varbūt. Vienkārši. Mīl viņu.

Marija uzmanīgi palūkojās uz šo pa pusei meiteni, pa pusei sievieti, visu saprata, un viņas sirds sažņaudzās līdzcietībā pret to, kas viņai drīzumā būs jāpārdzīvo. Protams: biklā Maijama bija runājusi drīzāk par sevi nekā par ļaužu pūļiem. Maijama mīlēja Marijas dēlu. Jā, un acīmredzot mīlestība bija palīdzējusi šim trauslajam rēgam toreiz, Mateja dzīrēs, pārvarēt neprātu. Kas notiks ar Marjamu pēc tam, kad viņa būs šķirta no savas mīlestības? Vai viņa atkal patversies no bēdām neprātā?

Kūza sacīja: — Šodien viņš nesteidzas uz vietām, kur pulcējas ļaudis. «

—  Tas ir īslaicīgs mierinājums, — nopūtās Marija. — Viņš noteikti svinēs Pashā svētkus. Es to zinu. Un ne jau Eļļas kalnā. Jeruzālemes mūros. Ak Dievs! — Varēja redzēt, kā viņu krata drebuļi. Viņa sa- kumpa un apķēra sevi rokām. — Es to zinu, es zinu un tāpēc nevaru naktīs gulēt.

—  Marij, — iejaucās Joanna. — Kad tu pēdējo reizi kārtīgi paēdi, Marij?

—  Tas nav svarīgi. Man ir labi.

—  Tu esi mana tuvākā draudzene, — teica Joanna. — Es esmu tevi mīlējusi kopš tā brīža, kad tu smējies tirgus laukumā un noaudi man kāzu tērpu.

Marija paskatījās uz Joannu. — Pagājis ilgs laiks.

—  Tavas drēbes ir tīras tikai tāpēc, — Joanna neatlaidās, — ka es tās izmazgāju un Marta tās salāpīja.

—  Jā. Kā tad. Paldies.

Marjama piecēlās, piegāja klāt Marijai, apsēdās viņai blakus un, nebilzdama ne vārda, vērās tālumā.

Kūza atbalstīja Joannu. — Klausi manu sievu. Parūpējies par sevi. Ieēd nedaudz putras.

Matejs (lai nu kāds cits, bet tas kā putekļiem apbērtais muitnieks!) sacīja: —Tu esi izkritusies. Un tu izskaties pelēka…

—  Mani mati jau sen ir pelēki!

—  Es runāju, — Matejs paskaidroja, — par tavu seju..

Un Marija neizturēja. — Kopš kura laika šī saruna ir pievērsusies man?

—  Tavas mokas, — atkal Matejs, — nav nekāds noslēpums.

Marija piecēlās un nikni izmetās pa durvīm. Pagalmā Jēzus sarunājās ar mācekļiem par tādām lietām, kurās viņa nespēja ilgi klausīties.

—  Vai atceraties, — viņš teica, — kad es jūs sūtīju pa diviem bez maka un somas?

—  Protams, — atsaucās Sīmanis Pēteris, — Tie bija labi laiki. Un mēs darījām labus darbus.

—  Bez maizes un naudas vai jums, mana Klints, kā trūka?

—  Nekā. Mēs bijām labi paēduši, gulējām sausumā, un mūs laipni uzņēma it visur, kur gājām. Mēs gājām tavā vārdā.

—  Jā, — Jēzus turpināja, — bet tagad viss mainās. Jūs atkal dosieties ceļā. Es jums to apsolu.

Viss mainās! Kā gan citādi. Ja pārgalvīgi rīkojas, skaidrs, ka viss mainās.

Ješī skatiens bija mierīgs, viņa acis rūsgani brūno skropstu ietvarā vienlaikus vērās mācekļos un it kā viņiem cauri. Viņš bija un reizē nebija ar viņiem kopā. Un, cik Marija varēja spriest, vīrieši nenojauta šo briesmīgo plaisu viņas dēla dvēselē.

Mājā viņu gaidīja žēlums nevietā. Ārpus mājas viņa uzdūrās trulu, mušām aplipušu lopu baram.

—  Kad pienāks laiks jums atkal doties eelā, zināt: Sātana vara pieaug. Tāpēc tas, kam ir maks, tas lai to ņem, tāpat ari somu. Un, kam nav, tas lai pārdod savas drēbes un pērk zobenu…

Ak, Ješi! Vai gan i>iss nav tavā varā?

—  …jo ir rakstīts: "Viņš nodeva savu dzīvību nāvē un tika pieskaitīts pie ļaundariem, kaut gan viņš nesa daudzu grēkus." Tam pie manis jāpiepildās…

Jūda Iskariots pastiepa garo kaklu un aizskrēja pie sava mantu maisa, kas bija nolikts pie mājas sienas. Viņš izvilka no tā zobenu un klaigāja: — Paskaties! Skolotāj, paskaties! Es zināju, ka tā būs! Man jau ir zobens!

Jēzus sarauca pieri. Viņa seja pēkšņi pārvērtās, un uz īsu brīdi viņš atrāvās no domām un pilnībā pievērsās Jūdam ar sajūsmā izvalbītajām acīm — kurš bija noturējis (kā gan šis varēja tā domāt?) Jēzus saraukto pieri par atzinības zīmi.

—  Un Sīmanim arī ir zobens, — Jūda nerimās, — tātad mēs esam

divi!

Bet tad Kunga seja atkal pārvērtās necaurredzamā, drūmā maskā.

—  Diezgan, — viņš nomurmināja. Viņš pagriezās pret kāpnēm pie Martas mājas sienas un sāka kāpt augšā uz jumta. Kāpjot viņš atkārtoja: — Nu jau ir diezgan.

Un Jūda izplūda lielīgā, garā runā, kas iedzina Jēzus māti atpakaļ Martas mājā. Viņa atkal ķērās pie darba un, piesēdusies pie stellēm, nikni auda.

Ak Dievs. Tu pazisti manu dēlu!

Atceries viņu un palīdzi viņam:

Lai Tavs sods nāk pār viņa ienaidnieku galvām!

Tu esi pacietīgs. Dievs:

Neatņem man dēlu.

Uzlūko pārmetumus, ko viņš ir cietis Tevis dēļ.

Un saki viņam vārdus, kurus viņš uzklausīs tikai no Tevis:

"Diezgan! Nu jau ir diezgan."

Kad Tu sūtīji viņam savus vārdus, viņš tos apēda!

Tie bija viņa prieks, iepriecinājums viņa sirdij;

Jo Tu esi viņa Tēvs. Viņš sludina Tavu vārdu!

Kāpēc gan viņa sāpēm… Nē! Nē!

Kāpēc gan manām sāpēm jābūt bezgalīgām?

Kāpēc gan manām brūcēm jābūt tik dziļām un nedziedināmām?

Patiesi, patiesi, patiesi. Tu, varenais Dievs,

Esi mani pievīlis!

"Ej tuksnesī," Tu man teici

"Ej bez ūdens

Pašā tuksneša sirdī;

Un, kad tu mirsi aiz slāpēm.

Es būšu tev dzīvinoša ūdens strauts."

Es gāju. ak Dievs, paļaudamās uz Tavu vārdu!

Un tagad es

Mirstu aiz slāpēm

Un strauts, kam bija jāplūst.

Ir sauss,

Tu, meli!

Un Dievs atbildēja Marijai un sacija: "Ja tu nožēlosi savus vārdus, es došu tev jaunus spēkus, lai tu varētu man kalpot."

Un Marija Dievam atbildēja: "Paldies. nē."

Un Dievs sacīja: "Ja tu runāsi, kas ir vērtīgs, ne to, kas ir nevērtīgs, es darīšu Tavu kalpošanu augsti teicamu. Tu vari kļūt par manu muti."

Un Marija atbildēja: "Nē."

Un tad, piesizdama sistavas ar tādu spēku, it kā belztu pa galvu vērsim, noteica: "Āmen."

OTRDIENA: MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Pirmoreiz es Templi ieraudzīju ilgi pirms tam, kad satiku Jēzu. Jau kā jauneklis katru gadu kopā ar brāļiem un māsām nācu uz Pashā svētkiem un biju pārtraucis to darīt tikai tad, kad sasaistīju savu likteni ar Jāni, kuru ļaudis sauca par "Kristītāju" un kurš bija iepazīstinājis mūs ar Jēzu, ko uiņš nosauca par "Dieva Jēru, kas nes pasaules grēku".

Un tikai otrdien, trīs dienas pirms tā gada svētkiem, es sapratu, ka daudzi no maniem jaunajiem brāļiem nekad agrāk Templi nebija redzējuši.

Svētdiena bija mūs izšķīrusi. Svētdiena bija mūs pārsteigusi ar ļaužu pūļiem, kliedzieniem, musinošām izdarībām un dažu farizeju vadoņu un virspriesteru dusmu izvirdumiem. Tad es pārējos biju tik tikko ievērojis.

Taču, kad otrdien aizgājām uz Templi, Jēzus, svētceļniekiem mūs ielencot, palika mierīgs — viņš izskatījās tieši tik vieglas miesasbūves, cik īstenībā arī bija. Viņš runāja un izturējās ļoti atturīgi. Nekārtības neizcēlās. Un, kaut gan bruņās tērptie un bruņotie Pilāta leģionāri staigāja pa visu četru portiku jumtiem un mūs novēroja, sekodami mums pāri laukumam, nenolaizdami no mums acis, sačukstēdamies, gaidīdami, — šoreiz tomēr man bija laiks pavērot savus brāļus. Viņi bija pilni godbijības. Apmulsuši tādas greznības priekšā. Tempļa paaugstinājumā, kas pie pamatnes bija plašāks nekā četri ciemati kopā, viņiem sareiba galva.

Kamēr Jēzus sēdēja uz Salamana lieveņiem un mācīja tos, kurus nebija apžilbinājuši brīnumi, bet kuri bija izsalkuši pēc taisnības ("Ja," viņš sacīja, "tu piecelies Dievu lūgt un tev ir kaut kas pret savu brāli, vispirms piedod savam brālim, un tavs Debesu Tēvs arī tev piedos."), pirmoreiz Templī nonākušie mācekļi dažādi pauda savu apbrīnu.

Matejs apsēdās Sieviešu pagalmā netālu no telpas, kur glabājās eļļa. Viņš nolieca galvu un salika plaukstas kausiņā sev starp ceļiem. Kad viņš atkal pacēla galvu, viņš negāja prom, bet gan pievērsa skatienu korintiešu bronzas vārtiem un iegrima dziļā, nepieejamā klusēšanā. Tur viņš palika visu laiku, kamēr atradāmies Templī.

Nātānaēls sliecās uz dievbijību. Viņš nokāpa līdz Huldas vārtiem Tempļa zemākajā dienvidu malā, kur nomazgājās šķīstīšanās rituālam paredzētajos baseinos — Jeruzālemē gan bija daudz ūdens! — .tad tīrības sajūtas un pateicības pārpilns kāpa atpakaļ.

Toms Dvīnis ("Iesim, lai mirtu kopā ar viņu!") acīmredzot bija aizmirsis nāves tuvumu. Viņš staigāja pa Salamana portiku, pieskarda- mies lieliskajiem, baltajiem pīlāriem — tādi bija veseli piecdesmit! —, kas balstīja jumtu. Atkal un atkal viņš gāja garām vietai, kur mācīja Jēzus, reizēm apstājoties, ne tik daudz tādēļ, lai dzirdētu viņa vārdus.

bet gan lai paklausītos Kunga skanīgajā balsī, tā ka pīlāru kaltie kapiteli, saules stari un Jēzus balss plūdums radīja pasauli, ko Toms atrada par labu, Joti labu esam.

Pēc kāda laika Jēzus beidza mācīt. Viņš piecēlās un izgāja no por- tika, un Toms sekoja viņam Sieviešu pagalmā, kur viņi apsēdās blakus Matejam. Drīz atnāca Sīmanis Pēteris un Andrejs, un Jēkabs, un Jānis, un Filips.

Ieradies Templī, Jūda Iskariots bija saplivinājis rokas un ieēiep- stējies. Es nemeloju. Viņš neveikli lauzās cauri pūlim un izskraidīja visus masīvā paaugstinājuma stūrus, tad nicinoši savilka lūpas un gudri pamāja ar galvu. — Es nepiekritu, — viņš izmeta, it kā strīdētos ar kādu aprobežotu muļķi. — Es nepiekritu, un es zinu, ko saku! — Veselu pusstundu Jūda viltīgi blenza uz Antonija cietoksni aiz Tempļa ziemeļrietumu stūra, no kura pavērās skats uz visu Tempļa apkārtni un kurā bija izvietoti Pilāta spēki, — citadeli, ko (Jūs vēl redzēsiet, muļķi!) ienaidnieks spētu ieņemt, tikai pateicoties — un tā arī notiks — Dieva brīnumiem, kas pa spēkam viņa Skolotājam.

Jūda apmierināts aizjoza uz vietu, kur Jēzus svētdien bija stāvējis pie Nikanora vārtiem. To akmeņi bija pārklāti sudraba un zelta plāksnēm, tik biezām kā prāva vīra īkšķis.

Vārtu austrumu pusē tupēja un gulēja salašņas, trūcīgie un vārgie. Ubagi stiepa pretī rokas, grabināja savas bļodas un murmināja tukšus pateicības vārdus pakaļ katram, kurš iemeta tajās kādu naudas gabalu, — un Jūdam šis troksnis izklausījās pēc mūzikas, pēc piemērota pavadījuma viņa pacilātajiem sapņiem.

Vārtu rietumu pusē aiz Priesteru un Israēla dēlu pagalma vīrs dedzināmā upura altāra gaisā cēlās smaržīgi dūmu mutuļi, kas kņudi- nāja Dieva nāsis; un aiz altāra pusdienas saulē zvēroja zelta Templis, pie kura ieejas abās pusēs atradās lieli bronzas pilāri, Jahīns un Bo- āss. Jūda, rokas izstiepis, muti plati atvēris kā bērns, kas ar lūpām ķer lietus lāses, griezās riņķī un smējās.

Pēkšņi viņš palēkdamies metās lejā pa kāpnēm un izspiedās cauri svētceļniekiem pie Jēzus, kurš kopā ar pārējiem mācekļiem sēdēja netālu no telpas, kur glabājās eļļa.

— Tagad! —Jūda sauca. — Negaidīsim! Darīsim to tagad, tūlīt!

Kas mums būtu jādara vai kuram tieši tas būtu jādara (visiem mācekļiem? tikai viņam un Jēzum?), Jūda nepateica. Varbūt viņam nepietika laika to pateikt.

—  Apklusti! — Jēzus viņam uzkliedza, sasizdams plaukstas, it kā dzītu prom ļaunos garus. — Apklusti! — Jūda samirkšķināja acis un paklupa. Jēzus otrreiz sasita plaukstas, nikni lūkodamies uz patvaļīgo mācekli: — Apsēdies!

Jūda apsēdās.

Sīmanis Pēteris paskatījās uz Jūdu un līdzjūtīgi savilka lūpas. Viņš zināja šo Jēzus balss toni. Viņš zināja tā graujošās sekas.

Jēzus turpināja: — Un klausies. Atver savas aizbāztās ausis. Neliecies zinis par skaņām, kas ir tevī. Ieklausies.

Kas bija jāklausās? Vai kurā bija jāieklausās? Mēs dzirdējām daudzbalsīgas nopūtas un lūgšanas. Mēs dzirdējām upurdzīvnieku brēcienus un blējienus, putnu spārnu sišanos, priesteru pavēles, Ievītu dziesmas, sarunas, tūkstošiem ticīgo soļus, tamburinu skaņas un dažādās valodās dziedātus psalmus…

Kas bija jāklausās?

Jēzus izstiepa roku. Viņš pievērsa mūsu uzmanību šafarām līdzīgajiem, vītajiem ziedojumu traukiem, kas bija piestiprināti pie kolonnām visapkārt Sieviešu pagalmam. Taču Jūdas gadījumā viņš neaprobežojās ar rokas mājienu vien. Viņš saņēma jauno cilvēku pakausī aiz matiem un pagrieza viņa seju pret katru no bronzas ziedojumu traukiem.

—  Vai tev ir līdzi kopējais naudas maks? — viņš jautāja.

Jūda papurināja galvu, ciktāl Jēzus tvēriens to atļāva. — Tu nepateici, lai paņemu to līdzi. — Nabaga puisim sāpēja. Nejau tas, ka Jēzus rāva viņu aiz matiem, bet gan šī rīcība, kuras jēgu viņš nesaprata, tāpat kā nesaprata, kāds viņam ar to sakars.

—   Ieklausies, — Jēzus atkārtoja, palaižot vaļā Jūdu. — Ko tu dzirdi?

Jaunais māceklis, kam uz kakla bija parādījušies sarkani plankumi, saspringti ieklausījās, bet acīmredzot neko nedzirdēja, jo dzirdēja visu.

—  Matej, —jautāja Jēzus, — ko tu dzirdi?

—  Naudu, — Matejs atbildēja.

Ak, jā! Svarīgi vīri, vīri, kas neslēpa savu bagātību un ģērbās pur- pursarkanās un zilās drēbēs, bēra ziedojumu traukos tīriešu naudas gabalus. Tie šķindēdami un žvadzēdami sitās pret bronzas trauku plānajām sieniņām.

—  Jūda, — Jēzus vēlreiz jautāja, — ko tu dzirdi?

Jūda atbildēja: — Naudu.

—  Pareizi. Ļoti labi. — Jēzus paplikšķināja viņam pa plecu. — Tagad pagriezies uz to pusi, — Jēzus parādīja uz Nikanora vārtiem, — un skaties.

Ļoti veca sieva bija tikko ar grūtībām piecēlusies kājās. Viņa nedrošiem soļiem sāka iet pāri Sieviešu pagalmam nedaudz ieslīpi pret mums. Abām rokām viņa spieda pie vēdera ubadzes bļodu. Drīz, kaut gan sieva virzījās uz priekšu nespēcīgiem, sīkiem solīšiem, mēs zinājām, kurp viņa dodas, ja ne to, kāpēc: viņa devās pie ziedojumu trauka, kas atradās pa labi no mums. Kad viņa lēnām gāja mums garām, redzēju viņu sānskatā: garš, plāns deguns, ļengani plakstiņi, apakšējais atkāries no acs ābola, mute kustas kā farizejam lūgšanas laikā. Nonākusi līdz ziedojumu traukam, viņa izstiepa ubadzes bļodu un lēni apgāza to otrādi virs platās atveres. No bļodas bronzas traukā ieslīdēja divi niecīgi metāla gabaliņi.

Mēs nemaz nedzirdējām kritiena troksni.

—  Jūda, mans brāli, mans apķērīgais mācekli, — Jēzus ierunājās, — izproti atšķirību. Un dzīvo pēc tās: tie bagātnieki, kuri ziedoja Templim milzīgas summas, deva no savas pārpilnības. Viņi neizjūta naudas trūkumu. Bet šī atraitne, kas devusi divus vara grašus, ir ziedojusi vairāk nekā desmit tādi lieli vīri kopā. Jo viņa atdeva visu, kas tai bija, — visu savu iztiku.

Mans brāli, mans apķērīgais mācekli: Jūda šos vārdus iztulkoja kā piedošanu. Viss bija kārtībā! Viņš bija atguvis Skolotāja uzticību un gatavs aizrautīgi pildīt viņa pavēles! Viņš iztaisnoja muguru un pielēca kājās. — Tu gribi, lai es aizskrienu pēc naudas maka? Man nav grūt'. Es tūlīt. Vai to tu gribi?

Jēzus nopūtās. Viņš piecēlās un gāja prom.

—  Diezgan, — teica Jēzus tukšajam gaisam savā priekšā.

Todien mūs laukā pa dienvidrietumu vārtiem un lejā pa kāpnēm,

kas no galvu reibinoša augstuma sniedzās līdz pašai Tiropojonas ielejai, un tad apkārt pilsētai uz Kidronu veda drūmās domās iegrimis Kungs.

Jūda, pie kura debesīm nebija ne mākonīša un spoži spīdēja saule, — visu laiku staipīja kaklu, lai saskatītu Tempļa varenās at- balstsienas augšējo malu, kas slējās astoņdesmit pēdu virs viņa galvas. Lielākā daļa kalto akmeņu bija trīs pēdas biezi un deviņas pēdas gari, bet daži akmeņi apakšējās joslās bija četrreiz garāki. Tie bija labi aptēsti un cieši piegūla cits citam, un tik smagi, ka lielākie svēra kādas simt tonnas. Kā gan Hērods bija uzvilcis tādus behemotus tik augstu un nolicis tos vajadzīgajās vietās!

—  Paskatieties uz tiem akmeņiem, — Jūda brīnījās. — Kāda uzdrīkstēšanās! Kāda varenība! Varu derēt, ka Romā nav nevienas tādas celtnes!

—  Es jums saku, — Jēzus, nepagriezdamies uz Jūdas pusi, ierunājās, — tuvojas laiks, kad no šīm celtnēm akmens uz akmens nepaliks. Un marmors un ciedrs, kolonnas un kapiteli, vārti un lieveņi, sienas un jumti — viss tiks izlaupīts un nopostīts.

Jūda apstājās, pārējie turpretī gāja tālāk. — Bet mēs taču esam nākuši, lai to ieņemtu? Nevis nojauktu. Skolotāj? Vai man ir taisnība?

Eļ|as kalna rietumu nogāzē ir neliels dārzs un spiedne, kur no gatavajām olīvām spiež e|lu. Tāpēc šo dārzu sauc par Ģetzemani. Uz šo vietu, Ģetzemanes dārzu, Jēzus mūs tajā pēcpusdienā aizveda. Viņš pagriezās pret Jeruzālemi un apsēdās uz zema, līmeniska ozola zara, it kā jau sen būtu zinājis šo dārzu. Varbūt viņš bija te uzturējies pirms tam, kad Jānis viņu kristīja.

Mēs apsēdāmies sausākās vietās uz zemes, uz akmeņiem, uz paklātiem svārkiem.

—  Kad, Kungs? — Ari Sīmanis Pēteris, plato pieri grumbās saraucis, noraizējies raudzījās uz rietumiem, uz Tempja pusi. — Kad šie skaistie akmeņi sagāzīsies?

Filips taujāja: — Vai pirms tam būs kāda zīme?

Jēzus klusā balsī sāka stāstīt par briesmīgām lietām.

—   Pielūkojiet, ka neviens jūs nepievij, — viņš teica. — Daudzi nāks manā vārdā un sacīs: "Es tas esmu." Krāpnieki.

Pielūkojiet: kad jūs dzirdēsiet karu troksni un vēstis par kariem, nebaidieties — tam tā jānotiek, bet tas vēl nav gals. Jo nāks kari, bada laiki, mēris un zīmes no debesīm, bet tas viss būs tikai dzemdību sāpju sākums.

Un jūs… —Jēzus uz mirkli apklusa un dziji ieelpoja, — uzmanieties, jo tie nodos jūs tiesās un šaustīs jūs sinagogās, un vedīs jūs ķēniņu un valdnieku, un nežēlīgu imperatoru priekšā. Bet vispirms labajai vēstij jātop pasludinātai visām tautām.

Un, kad tie jūs apcietinās un vedīs tiesas priekšā, neesiet norūpējušies iepriekš par to, ko runāsiet. Kas jums tajā pašā stundā taps dots, to runājiet, jo jūs nebūsiet tie, kuri runā, bet Svētais Gars.

Un visi jūs ienidīs mana vārda dēļ. Bet pastāviet, bērniņi. Kas pastāvēs līdz galam, tas taps izglābts.

Sīmanis Pēteris nočukstēja: — Galam? Vai par to mēs jautājām? Par galu?

—   Kad jūs redzēsiet Jeruzālemi, karaspēka ielenktu, — Jēzus, skaidri izrunādams katru vārdu, katru skaņu, turpināja, — tad zināt, ka tās izpostīšana ir pienākusi. Tad tie, kuri ir Jūdejā, lai bēg kalnos, bet kas pilsētā, lai iziet no tās, jo liels posts nāks pār zemi. Jeruzālemi bradās pagānu kājas.

Bet tūlīt pēc šīm bēdām saule aptumšosies un mēness nedos savu spožumu. Zvaigznes kritīs no debesīm, un debess stiprumi kustēsies. Un tad redzēs Cilvēka Dēlu kā ķēniņu nākam padebešos ar lielu spēku un godību. Viņš izsūtīs savus eņģeļus, un tie savāks vienkopus viņa izredzētos no četriem vējiem, no viena debesu gala līdz otram. Kad tas sāks notikt, tad izslejieties un paceliet savas galvas, jo tuvojas jūsu atpestīšana.

Šiem vārdiem sekoja klusums, pilns baiļu, tēlu un nepabeigtu domu.

—   Un tomēr, — klusumu pārtrauca Sīmanis Pēteris. Viņš vilka visus desmit pirkstus cauri matiem. Šķita, ka viņš tomēr negribēja aizmirst jautājumu, kas bija ierosinājis šo drūmo nākotnes redzējumu. Galu galā tas bija vienkāršs jautājums. Brīžos, kad sarežģītas lietas draudēja viņu nogremdēt, Sīmanis mēdza tverties pie vienkāršā. — Un tomēr es gribētu zināt: kad, Kungs? Kad pienāks… gals?

Un pirmo reizi šīs sarunas laikā Kungs atrāva skatienu no Jeruzālemes un palūkojās uz mums.

—  Es nezinu, — viņš teica. Tas nebija ne joks, ne izvairīšanās no atbildes, ne neuzticēšanās. Tas jau kopš pasaules sākuma bijis noslēpums. — Neviens nezina to dienu vai stundu, — Jēzus turpināja, — nedz eņģeļi debesīs, nedz Dēls. To zina vienīgi Tēvs. Vienīgi Tēvs to zinās — līdz pienāks gals.

Sīmani, Jāni, Jēkab, jūs visi un ari tie, kuriem jūs sludināsiet visā pasaulē: uzmanieties. Esiet modri. Esiet nomodā. Neaizmiedziet. Jūs nezināt, kad saimnieks nāks: vakarā, pusnaktī, pirmajos gailos, rītausmā. Esiet nomodā, jo — kas gan notiks, ja ķēniņš, kas nāks padebešos visā savā godībā un spēkā, atradīs jūs guļam?

TREŠDIENA: MARIJA

—   Marta, vai krāsni tu taisīji pati? Mālā nav šuvju.

—  Tā nāk no Bētlemes.

—   Tiešām? — Joanna nopriecājās. — Esmu dzirdējusi, ka tās slavē, bet nekad agrāk nebiju redzējusi. Gludi sāni. Teicami iedobumi mīklai. Tik smalkām porām. Varu derēt, ka nekas nepielīp un nepiedeg.

—   Reiz kāds sīrietis gribēja precēt Mariju. Viņš mēģināja sākt sarunas ar mani, jo neviena cita ģimenes locekļa nebija, vai saproti. Un nebija ari nekādas vēlēšanās pirmo precēt vecāko māsu, vai saproti.

—  Jā.

Viņas strādāja pagalmā. Marta — tauku krokām uz kakla un augšdelmiem kratoties — purināja klūgu grozus virs sausas zāles kaudzītes, uz kuras bija uzliktas trīs pikas sakaltušu mēslu. No mizotiem vītola zariem pītus maizes grozus. Visas drupatas no visiem groziem bija jāsadedzina. Marta, elpu nežēlodama, izpūta pinuma spraugas, jo, ja kaut visniecīgāko drupatiņu nevarēja dabūt laukā, bija jāsadedzina viss grozs.

—  Viņš man iedeva krāsni kā labas gribas zīmi. Marija negribēja ne dzirdēt par svešzemnieku, kas nebīsies Dieva. Viņš negribēja saprast, kāpēc Marijas domas būtu jāņem vērā. Es negribēju velti strīdēties. Es paturēju gan māsu, gan krāsni.

—  Iekursim krāsni.

—  Ko?

—  Paklau, Marta. Nesadedzināsim raugu. Izcepsim to.

—  Nu. — Marta izslējās un iespieda rokas platajos sānos. Tur pie durvīm sēdēja Marjama no Magdalas, mādama ar galvu un tik lūdzoši raudzīdamās uz viņu no uzacu apakšas. Un pēkšņi pāri jumta malai pārkārās Lācara galva, un viņš, plati smaidot, paziņoja: — Es esmu izsalcis.

Marta iesmējās. — Labi, — viņa piekrita. — Sarīkosim mielastu!

Visu trešdienas ritu līdz tam brīdim sievietes bija tīrījušas Martas māju, pagalmu, pieliekamās telpas un mantas. Patiesībā mājas tīrīšana nebija viņu galvenais mērķis. Pirmām kārtām viņas meklēja hā- mēc, lai izvāktu to no telpām. Viņas to būtu sadedzinājušas vai atdevušas prom — varbūt sīrietim, kas turēja savus zirgus staļļos netālu no Bctfagas. Ap nākamās dienas, ceturtdienas, pusdienlaiku, kas bija gatavošanās diena Pashā svētkiem, Martas īpašumā nedrīkstēja atrasties nekas raudzēts, ne kripatiņas rauga. Bija jāatbrīvojas no raudzētas maizes, iejava, alus un jebkāda rūguša ēdiena, jo Pashā svētkos pieminēja Israēla tautas bēgšanu no Ēģiptes, kad Dievs Tas Kungs pavēlēja ļaudīm sagatavoties ceļam, ēdot neraudzētu maizi, apjoztiem gurniem, sandalēm kājās un ceļa spieķiem rokās.

Bet tad vienā elpas vilcienā tika nolemts, ka hāmēc nesadedzinās un neatdos, bet apēdīs kopā ar citiem ēdieniem, kas nebija aizliegti, bet labi garšoja, bija sātīgi un iepriecināja sirdi.

Tāpēc, kamēr citas sievietes turpināja meklēt hāmēc, pārējās sāka kapāt, griezt un karsēt ūdeni vara podos, gāja uz tirgu pēc medus un augļiem un smalcināja riekstus gardām maizēm.

Ziema bija bijusi silta. Miežu pļauja varēs sākties tūlīt pēc Pashā svētkiem, tieši laikā, lai sasietu līgojamā upura kūlīti. Taču pagaidām sievietes izslaucīja miežu apcirkni un samala pēdējos graudus rokas dzirnavās pagalmā, un samīcīja mīklu ar medu un riekstiem, un pielipināja mīklas pikas pie krāsns sāniem, un izcepa. Viņas novārīja svaigas olas un izvilka no pieliekamā olas etiķī. Viņas noplūca un iz- ķidāja paipalas. Maijama no Magdalas uzkarsēja smirdīgu zivju mērci, kurā paipalas bija jātur visu pēcpusdienu. Viņa apsolīja (mādama ar galvu un smaidīdama kā liela virēja, kurai ir savi noslēpumi) pagatavot no putnu gaļas neaizmirstamu ēdienu.

Lielāko daļu gada Marta kopa sakņu dārzu, kur katrs savā laikā izauga kāposti, bietes, puravi, rāceņi, sīpoli, gurķi, lapu salāti, lēcas, vairāku šķirņu pupas, zirņi. Viņa audzēja ari melones. Un arbūzus. Viņa izkaltēja to, ko varēja izkaltēt, sakņaugus noglabāja vēsās alās zem zemes un to, ko nevarēja saglabāt, apēda. Martai piederēja ari neliels augju dārzs: viena sikomore, vīgkoki, divi mandeļkoki un zīdkoku birzs, no kuru melnajām ogām viņa gatavoja saldu vīnu. Un blakus mājai viņa bija ierīkojusi garšaugu dobi, kurā auga sinepes, ķimenes, cigoriņi un ķiploki.

Tajā trešdienā Marta neskopojās ar dārzu ražu un pieliekamo saturu. Sievietes visas kā viena atmeta drūmās domas un veltīja visas savas pūles mielasta rīkošanai. Šovakar, mans Kungs, mēs aizmirsīsim bēdas. Šovakar mēs priecāsimies!

Viņas ķiķinādamas košļāja miršu ogas, lai atsvaidzinātu elpu.

Joanna dāvāja Kūzam ilgu skūpstu un tad izdīca no viņa naudas gabalu, ko viņš nebija atdevis Jūdam, — pēdējo, kas viņam vēl bija palicis. Viņa uzsēdās uz zirga Lācaram aizmugurē un aizjāja uz Jeruzālemi, kur nopirka visdārgākās garšvielas: safrānu, kanēli un ingveru ēdieniem; kalmes, lai vakarā iesmaržotu gaisu, un no kāda dārza pilsētā, kas bija tik slavens, ka viņa bija dzirdējusi par to Galilejā, daudz rožu.

Sievietes saskatījās un iesmējās. Viņas skali tērgāja. Viņas pļāpāja par vīriem, muļķīgiem atgadījumiem, mīlēšanos un bērniem — gan labiem, gan nepaklausīgiem. Viņas pamanīja — un vienlaikus atteicās pamanīt —, ka viņām uznākusi dīvaina izšķērdība. Viņas negribēja domāt par rītdienu (kaut gan svētki būs rit): viņas izpriecāsies šodien! Šodien viņas baudīs dzīvi.

Šovakar, mans Kungs, nebēdāsimies! Un šovakar nedomāsim par rītdienu!

Marija, Martas māsa, piegāja pie mazas sienas nišas iekšējā istabā un pacēla audumu, kas to aizklāja. Viņa pieskārās alabastra flakonam, kas līdz pašam koka aizbāznim bija pilns smaržvielām. Trīs gadus viņa pa lāsei, pa pilienam bija vākuši nardi, līdz beidzot viņas flakons bija pilns. Sieviete bija sataupījusi divpadsmit unces tīras nardes. Nu viņa nemaz neapdomādamās satvēra flakonu, izcēla to no nišas un tik strauji pagriezās, ka matu pīne saviļņojās kā tumsa pusnaktī.

Marija, Jēzus māte, viena pati klīda pa tuvējiem mežiem, laukiem un akmeņainajiem pauguriem. Viena pati, bet ne vientuļa. Viņa bija smējusies tikpat nevaldāmi kā pārējās sievietes. Arī viņa pietvīkušiem vaigiem bija nodevusies drudžainai jautrībai. Viņa bija iznākusi viena pati, dziedādama oziannas bez vārdiem, salasīt tikai viņai vien zināmas zālītes un garšaugus: skābenes ēdienu piedevām un mērcēm; malvu, kuras visas daļas — augļi, lapas un sēklas — derēja ēšanai un kas dziedēja nobrāzumus un novērsa vēdera uzpūšanos: rūtu tās stiprās smaržas dēļ, lai ari viņa zināja, ka tā lieti noder pret kukaiņu dzēlumiem; un citronliānu un īzapu, un krusta ķimenes maizēm, un koriandru, un kumelītes.

Un jaukajā novakarē, kad visi bija sapulcējušies, atlaidušies pie galdiem un nomazgājuši rokas, pretēji paradumam, desmit baušļiem un divdesmit reliģiskajiem ierobežojumiem Marta, nevis Jēzus vai kāds no pārējiem vīriešiem piecēlās un teica svētības vārdus pirms maltītes: — Svētīts esi Tu, Kungs, kas maizei liec augt no zemes. — Viņa pārlauza svaigi cepto miežu maizi un sāka dalīt to ēdējiem.

Nedz Betānijā, nedz kādā citā ciemā uz austrumiem no Eļļas kalna nebija neviena gara galda. Šis mielasts notika pie koka dēļiem, kas bija uzlikti uz trijkājiem, lai stingrāk stāvētu uz nelīdzenās zemes. Pie katra dēļa vietas pietika trim cilvēkiem. Ēdienu ņēma no kopīgiem šķīvjiem ar plakanām koka lāpstiņām un dzērienu lēja stikla kausiņos. Bet visi Jēzus ģimenes locekļi atradās tādā attālumā cits no cita, ka brīvi varēja sarunāties. Daži ēda pagalmā, citi istabās, vairāki bija iekārtojušies uz jumta blakus malai un liecās tai pāri, lai ieskatītos pagalmā un sarunātos.

Pēkšņi Joanna sāka dziedāt.

Mosties, ziemeli,

nāc. launadzi.

pārstaigā manu dārzu.

izplūdis tava smarža.

atnāks mīļotais mans savā dārzā

nobaudīt saldos augļus.

Kāzu dziesma!

Sīmanis Pēteris, piebāzis pilnu muti ar olu etiķī, atmeta atpakaļ galvu un ierēcās smieklos. — Joanna, kas tad precas? Kura ir pietvīkusi līgava?

—  Mana meita gan tā nevar būt. Tā meitene tikusi aparta un apsēta ne vienu, bet daudzas reizes. Un gatavojas otrreiz dot ražu!

—  Joanna! Te ir jaukta sabiedrība, — Kūza nošņācās. —Tevi dzird ari sievietes.

—   Sievietes? Bet mums taču jāsaudzē vīriešu ausis. — Joanna piebikstīja ar pirkstu vīra auss gliemežnīcai un iesmējās tik jautri kā zvaniņš. — Jo, mans vīrs: kurš gan pazīst arkla lemesi labāk nekā sieviete?

—   Ho! — Marija pārsteidza pati sevi, skaļi iezviedzoties. Bet tas bija smieklīgi!

Un visas sievietes ļāva vaļu dīvainajai jautrībai, kas augu dienu bija krājusies viņās. Viņas smējās. Viņas aizklāja sejas rokām, kratīdamās nepieklājīgos smieklos. Viņas ķiķināja un irgojās, un slaucīja acis.

Vīrieši vērās uz sievietēm un apjukuši smaidīja. Vīrieši: viņi izskatījās pēc zēniem, kurus mātes pieķērušas kailus peldamies dīķī. Tas tikai lika Marijai izplūst jaunās smieklu lēkmēs.

Un tad arī Jēzus sāka smieties. Ak, Ješī! Ješī! Viņas dēls pilnībā nodevās priekam — viņa uzacis saraucās, šauro lūpu kaktiņi noliecās uz leju, un viņš iesprauslojās. Viņš pa pusei smējās, pa pusei klepoja, izgrūzdams apslāpētas skaņas, kas atgādināja briežu mātes šķavas.

Marijas smiekli norima dārgā un pilnigā laimes izjūtā.

Tad atskanēja skaļš, dobjš troksnis. Vērsim līdzīgais Sīmanis Pēteris locījās smieklos. To jau varēja paredzēt. Ikreiz, izdzirdējis sava Skolotāja jocīgos aprautos smieklus, lielais vīrs pats smējās, zemē krizdams. Viņš rēca smieklos. Viņš pliķēja sev pa augšstilbiem. Pārējie vīrieši piebiedrojās, padodoties vispārējai mirkļa noskaņai, līdz gan vīrieši, gan sievietes, jauni un veci, dižciltīgie un parastās ģimenēs dzimušie, jūdi un vienīgais nabatietis, visi jutās vienoti, un ģimenes locekļi pēdējo reizi pieredzēja tīru un svētu sadraudzību.

—  Marjama no Magdalas.

—  Kas? Ko tu teici?

Lasīdama rožu ziedlapiņas no galda savā priekšā, Marija pa vidu nopūtām, kas sekoja smiekliem, sacīja: — Tā, pēc kuras tu jautāji, Sīmani, — viņa uzpūta ziedlapiņas augstu gaisā, — ir Marjama no Magdalas. Viņa ir pietvīkusi līgava.

Visi paskatījās uz to pagalma pusi, kur stāvēja sile.

Patiesi! Nabaga lilija bija sārta kā roze. Un tik apjukusi, ka plātīja muti kā sardīne skaidrā ūdenī. Un Marija skaidri zināja, ka Marjama no Magdalas apzināti izvairās paskatīties uz Ješī.

Un tad visiem par pārsteigumu vienmēr nopietnais Matejs skaistā, plūstošā tenorā nodziedāja atbildes pantu Joannas kāzu dziesmai:

Es ienācu savā dārzā, māsa mana. līgava mana.

savācu savas mirres un balzamu, savas šūnas ar medu ēdu. kad vēji nesa man dārza smaržu un visi tavi vārti bija atvērti.

—  Ūūūū, — mazā Marjama, kuras ausis svila, murmināja, apburot visus klātesošos. Nebija neviena, kas viņu nemīlētu. Un māte Marija jutās aizkustināta, redzot, ka vārīgais bērns savukārt viņiem visiem uzticējās un nemaz nebija apvainojies, kaut gan izmisīgi vēlējās, lai neviens neuzzinātu viņas visdārgāko noslēpumu: neizmērojamo mīlestību pret Jēzu. Tieši šī mīlestība bija atkal pamodinājusi prātu zaudējušo sievieti dzīvei. Tieši Jēzus bija pamodinājis viņā vēlēšanos atkal dzīvot.

Vecā Marija piesedza gados jaunāko Maijamu. Viņa izstiepa rokas un pirmā iesāka piedziedājumu, kas vienmēr seko pantam, ko bija nodziedājis Matejs.

Ēdīsim!

Dzersim!

Un reibsim aiz mīlestības!

Viņi to nodziedāja vairākas reizes un tad, kā jau dziesmā bijā teikts, atkal ķērās pie ēšanas.

Kamēr viņi ēda, Jēzus sāka runāt, un noskaņojums kļuva rāmāks, gandrīz maigs. Turklāt viņa vārdi nebija pilnībā atrauti no vakara jautrības: bet viņš novirzīja viņu domas no smiekliem uz daudz dziļākām lietām.

— Lūk, ko saka pravietis, — teica Jēzus, paskatīdamies uz Mar- jamu no Magdalas. (Viņš zina. Ješī zina! — bet. protams, viņš nevarēja nezināt.) — "Nebīsties. Tev nav jākaunas. Tu aizmirsīsi savas jaunības kaunu. Jo tavs laulāts vīrs ir tavs radītājs: tavs pestītājs ir Israēla Svētais, visas pasaules Dievs. Viņš sauc tevi atpakaļ kā atstātu laulātu draudzeni un sirdī dziļi noskumušu sievu. Tikai mazu bridi Es tevi atstāju, bet ar sirsnīgu apžēlošanos par tevi pieņemšu atkal atpakaļ. Dusmu uzplūdumā Es tev mazu bridi apslēpu Savu vaigu, bet ar mūžīgu žēlastību Es par tevi atkal apžēlošos," saka Tas Kungs, tavs Pestītājs.

Bālā, rēgainā sieviete piecēlās no savas vietas blakus silei un devās tieši turp, kur, atspiedies uz kreisā elkoņa, bija atlaidies Jēzus. Viņa sakrustotām kājām apsēdās Jēzum aiz muguras. Viņa paslēpa rokas zem apģērba un nolieca galvu. Marija jau sen bija ievērojusi, ka tādējādi Maijama pauž savas dziļākās jūtas, — un šajā vakarā šī rīcība bija daiļrunīgāka nekā jebkad agrāk. Marija, Jēzus māte, sāka raudāt. Jēzus pat nepagriezās.

Viņš turpināja runāt, piesaistot visu uzmanību ar jaunu stāstu. — Es salīdzinu Debesu valstību ar līgavaiņa atnākšanu, — viņš stāstīja. — Desmit jaunavas, paņēmušas savus eļļas lukturus, izgāja sagaidīt līgavaini. Piecas jaunavas bija saprātīgas un paņēma līdzi saviem lukturiem ari eļļu traukos. Pārējās piecas bija muļķes un paņēma līdzi tikai lukturus.

Bet līgavainis kavējās nākt, un pienāca vakars. Jaunavas samiegojās un iesnaudās. Un kurš gan var viņām to pārmest? Ne jau mans klintij līdzīgais māceklis. Ne jau bezbailīgie pērkona dēli, kas dzers to biķeri, kuru es dzeršu.

Visi ēdēji Martas mājā nu bija kļuvuši domīgi. Daži vēl košļāja, citi nelieliem malkiem dzēra vīnu, ko sievietes bija sajaukušas ar ūdeni. Šķita, ka Jēzus izdomā stāstu uz vietas, reizēm apklustot, lai apdomātos, apklustot ari, kā Marija zināja, tādēļ, lai stāstītais dziļāk iegultos klausītāju prātos.

Jēzus ar labās rokas augšpusi paberzēja bārdaino zodu. Garās skropstas lampu gaismā mirdzēja, veidodamas staru vainagus virs viņa acim. Ak, Ješī, kā es tevi mīlu: tavas acis, tavu sirdi, vārdus, kas nāk no tavas mutes. Ak Dievs, kā es tevi mīlu!

Jēzus ievilka elpu un atkal sāka runāt. — Nakts vidū pilsētā atskanēja skaļi saucieni: "Viņš nāk! Mostieties! Izejiet pretī līgavainim un līksmojiet!"

Visas desmit jaunavas pamodās un tūlīt sāka gatavot savus lukturus.

Bet muļķās nevarēja iedegt savus lukturus. Viņas gāja pie gudrajām. "Dodiet ari mums no savas eļļas," viņas lūdzās, "jo mūsu lukturi izdziest."

Gudrās atbildēja: "Ja mēs darīsim, ko lūdzat, eļļas nepietiks ne jums, ne mums. Labāk ejiet pie tiem, kas to tirgo, un nopērciet

sev."

Bet, kamēr piecas muļķās gāja pirkt eļļu, atnāca līgavainis, un tās, kuras bija gatavas, iegāja līdz ar viņu kāzu namā, un durvis tika aizslēgtas. •

Vēlāk atskrien ari pārējās jaunavas, klaudzina pie durvīm un sauc: "Kungs! Lūdzu! Ielaid mūs kāzu namā!"

Bet viņš atbildēs: "Es jūs nepazīstu." Un ko tad? Kas notiks ar muļķa jaunavām?

Esiet nomodā, — Jēzus ļoti, ļoti klusi teica. — Esiet gatavi, mani draugi. Gatavojieties īstajam kāzu mielastam. Šis vakars ir tikai skaista izlikšanās…

Ješī, lūdzu! Lūdzu nepārmet mums šos nelielos svētkus!

— …bet īstais mielasts. Debesu valstības mielasts tuvojas. Jūs taču negribat palikt ārpusē. Bet, kā jau teicu, jūs nezināt nedz to dienu, nedz to stundu.

Viņš runāja rāmi, bez dusmām. Bet Marijas sirds sažņaudzās un iekšas sarāvās. Šī nekaitīgā, rotaļīgā diena — vēl ne, vēl ir laiks — taču nebt/ajau galā?

Tad Marija ieraudzīja otru Mariju, Martas māsu, kā ķēniņieni ejam starp galdiem uz Jēzus pusi. Rokās māsa nesa alabastra flakonu. Un bija vēl kaut kas: jā, viņa bija atraisījusi ierasto matu pīni! Garie, melnie mati krita viņai pār pleciem, tik biezi un skaisti kā šalle, kas apklāja gan viņas muguru, gan krūtis.

Uzmanibas novēršana? Marija brīnījās. Dāvana, lai atjaunotu jautrību?

Maijama no Magdalas vairs nevērās tālumā. Galvu pieliekusi, viņa uzmanīgi raudzījās, kā augumā garākā māsa tuvojas Jēzus kājām un līganām kustībām nometas ceļos. Turēdama flakonu abām rokām, māsa ar zobiem izvilka koka aizbāzni.

Maijama skaļi ievilka elpu.

Uzmanības novēršana, kā tad! — nodomāja Marija.

Jo Martas īstā māsa un Marijas vārdamāsa izlēja visu svaidāmās eļļas flakona saturu (pēc smaržas spriežot, nardi) Jēzum uz kājām, uz potītēm un pēdas pacēluma. Viņa nolika flakonu zemē un ar abām plaukstām ierīvēja svaidāmo eļļu ādā. Un tad viņa, sapurinot galvu līdzīgi ķēvei, kas purina krēpes, pārsvieda uz priekšu smagos matus. Melnie mati kā plīvurs aizsedza viņas seju. Tomēr visi redzēja, ka ķēnišķīgā māsa ar saviem matiem noslaucīja smaržīgo eļļu no Jēzus kājām.

Jūda Iskariots pielēca kājās un sasita plaukstas. Un sasita tās vēlreiz nicīgā Izsmieklā — tieši tāpat kā Jēzus vakar to bija darījis.

—  Esi nolādēta, sieviete! — Jūda kliedza, atkal un atkal skaļi sasitot plaukstas.

Marija īsti nesaprata, ko dara Martas melnīgsnējā māsa. Viņai ari šī rīcība ne visai patika, tā viņai likās nedaudz pārdroša. Būsim atklāti: pārāk jutekliska. Bet Jūdas nekrietnā iejaukšanās bija vienkārši neciešama. Viņš, tieši uiņš tagad sagrāva viņu "skaisto izlikšanos".

—  Nē! — Marija iekliedzās. — Pats esi nolādēts! Kaut tu taisnā ceļā nonāktu ellē, Jūda Iskariot! Kāpēc lai tu drīkstētu viņu apvainot?

—  Vaina ir trissimt sudraba denārijos! — viņš atkliedza. — Viņa ir izšķiedusi veselu bagātību! Man būtu vajadzīgs gads, lai tik daudz nopelnītu! Visa māja smird pēc viņas muļķības.

Te iejaucās Sīmanis Pēteris: — Es tev tūlīt gāzīšu, nelga tāds! Kungs, lūdzu, ļauj man viņam iegāzt pa ausi.

—  Bagātība? — Jēkabs kliedza. — Lapsām ir alas. Putniem ir ligzdas, bet mēs esam izvēlējušies šo dzīvi, un mums nav galvu kur nolikt!

Joanna nelaimīgā balsī murmināja: — Mēs atdevām visu savu bagātību. Kuram gan tagad vajadzīga nauda?

—  Vai tu gribi, lai es atkal eju vākt nodokļus? — Matejs runāja daudz tiešāku valodu. — Tev par katru cenu vajadzīga nauda? Vai gribi kaut ko nopirkt?

—  Viņa atdeva visu, kas tai bija. — Jēzus skaidrā balss izlauzās cauri troksnim. — Visu savu iztiku. Vai tu būtu vienas dienas laikā visu aizmirsis?

—  Nē, nē, nē! — Jūdas ieplestās acis šaudījās no viena cilvēka pie cita, meklējot kādu sabiedroto. — Neviens mani nesaprot! Es taču gribēju teikt, ka mums šī nauda jāatdod nabagiem. To es gribēju teikt! Neviens… Paklausieties, neviens nesvaida ar eļļu kājas!

—  Jūda, apklusti! — Jēzus pavēlēja. — Liec sievieti mierā.

Jēzus piecēlās sēdus un pagriezās pret to, kura bija viņu svaidījusi. Viņš ar īkšķiem pašķīra matus viņai uz pieres, atklādams skatienam bēdu pilno seju un nodurtās acis.

—   Nabagi vienmēr būs pie jums. — I^ai arī viņš lūkojās uz melnīgsnējo māsu, Jēzus vārdi noteikti nebija domāti viņai. — Es pie jums nebūšu vienmēr. Un tev, zēn. vēl daudz jāmācās. Šī sieviete ir vienlaikus kalpojusi man un pravietojusi. Tad ziniet: kājas svaida mirušajiem. Jūda, viņa jau iepriekš ir svaidījusi manu miesu apbedīšanai.

Kad viņš apklusa, klusēja visi. Sievietes drīz piecēlās un sāka nest prom dē)u galdus ar traukiem un ēdienu atliekām.

Bet Jūda nespēja nomierināties.

Ne uz vienu neskatīdamies, uzacīm raustoties, it kā cīnītos ar asarām, Jūda piegāja pie Jēzus un čukstēja viņam ausī: — Vienīgi es zinu, ko tu domā darīt. Pēteris un pārējie neko nenojauš. Bet tu visu dienu izvairies no manis. Un strostē mani, it kā es būtu bērns…

—  Jūda? Kā tu zini. ko es darīšu?

—  Tu pats teici! Tu pats to teici, un es sapratu tavu vārdu apslēpto nozīmi!

—  Tu domā "jāiet uz Jeruzālemi"? Tos vārdus?

—  Jā!

—  Bet tajos nebija nekāda noslēpuma. "Tur mani nodos augstiem priesteriem"?

—  Jā! Jā!

—  "Es daudz cietīšu. Un mani nokaus…"

—  Nē! Redzi? Apslēptā jēga ir šajos vārdos. Tā tu runā, kad gribi kaut ko apslēpt. Bet "kam ausis dzirdēt, tas lai dzird", un tie ir tie, kuri saprot. Es gribu teikt, ka es saprotu, Skolotāj.

—  Ko tu saproti?

—  "Pārdodiet savas drēbes un pērciet zobenus," tu teici, un paskaties. Kurš nopirka zobenu? Vēl pirms tam, kad tu par to ieminējies. Tu runāji par "kariem" un "vēstīm par karu". Viss skaidrs!

—  Tu esi māceklis, — teica Jēzus, nedaudz atvirzoties un slaukot no auss sarunbiedra miklo elpu un siekalas. — Jūda, tu esi mans māceklis, tāpat kā visi pārējie šeit. Bet tu esi jaunāks un neesi nopietni mācījies, un tu neņem vērā, ko tev saka. Tu mācies ļoti lēni…

—  Es tam nepiekritu! "Jeruzāleme, tavs nams tiks atstāts postā!" Ko tas nozīmē? Vai tu domā, ka svētdien neviens neklausījās? "Nams tiks atstāts postā!" Man izklausās, ka tu draudi ar taisnu sodu.

—  Draudu? Es runāju patiesību. Un man tā sagādā sāpes.

—  Un es domāju, ka tas notiks svētdien! īstā diena Dieva brīnumiem. Tu sacēli jezgu Templī un pārbiedēji Ievītus, bet tu to neizmantoji. Pārsteidzi mani! Varbūt tu nolēmi sagaidīt piemērotāku bridi.

—  Jūda, manu zēn…

—  Es neesmu zēns!

—  Diemžēl tu esi ļoti nepieredzējis…

—  Es neesmu nekāds zēns!

—  Uzklausi mani. Lūdzu. Mana stunda nepienāks kā tas sacelšanās bridis, ko gaida nepacietīgi dumpinieki. Nebūs nekādu kauju, nekādu brīnumu. Dievs neizstieps no debesīm savu vareno roku, un tauta negūs uzvaru — vai tu klausies manī? Un tikai viens vienīgs cilvēks izlies savas asinis par daudziem…

—  Lai kurš tas ari būtu! Vienalga, Skolotāj! Tas nav svarīgi! Taču tam jānotiek driz! Nekas nenotika pirmdien. Nekas nenotika otrdien. Ari šodien mēs neko nedarījām.

—  Visas šīs dienas. Jūda, es esmu tevi mīlējis. Tas ir kaut kas.

—   Runas ir tukšas. Pasauli maina darbi. Tev tikai vajadzīgs iemesls.

—  Man jau ir iemesls.

—  Labi! Tev tikai vajadzīga izdevība. Neliels pamudinājums.

—  Kopš dienas, kad ieradāmies Jeruzālemē, es neesmu no šādas izdevības vairījies.

—  Tieši tā. Neliels pamudinājums. Neliela sadursme, lai tevi iekustinātu. Lai tu pārietu no vārdiem pie brīnumdarbiem, ko Dievs tev devis. Rītvakar. Pashā svētkos. Jā, jā, nu es redzu, ka tev ir taisnība. Skolotājs jau vienmēr zina labāk, ko? Ha, ha. Tā ir. Kura diena gan varētu būt labāka par to dienu. Pareizi.

—  Jūda Iskariot: nedari to.

—  Pareizi! Pareizi.

Jēzus apklusa un pētoši, nopietni raudzījās uz mācekli. Vasarrai- bumi uz plakstiņiem piešķīra Jēzus skatienam gandrīz mātišķu izteiksmi. Tad viņš strauji pievilka jauno cilvēku sev klāt un apskāva. Tas Jūdu pārsteidza. Viņš, rokas gar sāniem nokāris, stāvēja sava Skolotāja apskāvienā. Kailajā, bezbārdainajā, sejā, kas kā mēness rēgojās virs Kunga pakauša, nomainījās vesela virkne izjūtu: aizdomas, nepatika, apjausma, apmierināts izredzēta un uzteikta cilvēka smaids. Bet apskāviens pārāk ieilga, un smaids Jūdas mutes kaktiņos izdzisa.

—  Jūda, Jūda, — Jēzus beidzot nomurmināja. Viņa vārdi kā mik- lums iesūcās audumā, kas klāja nepieredzējušā mācekļa krūtis. — Ja tu mani mīli, tu turēsi manus baušļus. Bet es, mans bērns? Lai kādas ari būtu tavas domas par to, kam vajadzētu notikt, un lai kas ari notiktu, atceries: es mīlēšu tevi līdz pat galam.

Jūdam izdevās saliekt labo elkoni. Viņš pacēla roku un mierinoši paplikšķināja Jēzum pa krustiem. Viņš it kā iedrošinot teica: — Es visu saprotu. Skolotāj. Tik tiešām. Neuztraucies. Es skaidri zinu, kas jādara.

Šķīvji un bļodas bija tīri. Viss raugs Martas mājā bija apēsts vai sadedzināts. Lampas bija izdzēstas. Līdz pusnaktij bija palikusi mazāk nekā stunda. Sievietes bija sanākušas kopā vienā no istabām mājas pagalma pusē un izstiepušas savus smagos, gurdos augumus cita citai blakus uz cietās māla grīdas — visas, izņemot Mariju, kura sēdēja ēnā netālu no Jūdas un viņas Ješī.

Saruna bija galā, kaut gan Marija nezināja, kā īsti tā beigusies. Teikto, vismaz Jūdas kladzināšanu, viņa tīri labi bija sapratusi un nebūtu ņēmusi vērā, ko tas nelga ar garo degunu bija sarunājis, — taču pēc tam, kad viņš bija izšmaucis no pagalma un nozudis Jūdejas naktī, Jēzus palika nekustīgi stāvam. Ak Dievs. Jēzus, kuru viņa reiz, pateicoties Dieva žēlastībai, bija zīdījusi, tagad vientuļi stāvēja tumsā. Viņa rokas bija bezspēcīgi nolaistas, viņa ceļi ļima un drebēja tik stipri, ka to varēja pamanīt cauri svārkiem.

Esi stiprs! Nebaidies! Raugi, tavs Dievs jau nāk! Viņš nāks atriebties. Viņš briesmīgi atmaksās taviem pāridarītājiem! Viņš tevi izglābs.

NAKTS NO TREŠDIENAS UZ CETURTDIENU

Pie vārtiem, kas noslēdz ieeju augstā priestera pagalmā, atskan klusi, metāliski klauvējieni.

Pie vārtiem pieiet sargs, Kajafas vergs, kam jāstāv sardzē lidz pusnaktij. Un netic savām acīm: ārpusē salīkusi tāda kā ceļa spieķa ēna. Vergs paceļ lāpu. Ēna izrādās pajauna izskata puisis. Viņš ir klaudzinājis pie vārtu stieņiem ar zobēna asmeni.

—  Parādi man to zobenu.

—  Ko?

—  Parādi man savu zobenu.

—  Nē.

—  Rādi šurp, sasodītais laupītāj.

—  Es neesmu laupītājs. Kāpēc tu mani sauc par laupītāju?

Jaunais puisis ar vienu roku paceļ zobenu, cenzdamies turēt to

tālāk no vārtu stieņiem, un nemākulīgi mēģina izlikties par pieredzējušu cīnītāju. Taču zobens puisim ir labs: tas nav no dzelzs, un to nav darinājuši romieši. Tas ir no bronzas un darināts Grieķijā, ar ļoti ērtu spalu un daudz asāks, nekā bronzai būtu jābūt. Droši vien no Korintas. Korintieši reizēm no savas slavenās bronzas kaļ zobenus, kaut gan visai reti.

—  Labi, — vergs piekāpjas, — ko tu gribi?

Puisis iebāž zobenu cilpā zem svārkiem. Viņam pat nav maksts.

—  Es gribu satikt Kajafu.

—  Tas nav iespējams.

—  Man ir derīgas ziņas.

—  Vai tev ir ari vārds?

—  Tu to tāpat nebūsi dzirdējis.

—  Ha! Laupītājs bez vārda, kas ložņā pa nakts melnumu. Un iedomājas, ka pietiek ar vienu vārdu, lai satiktu augsto priesteri. Ja tu neesi laupitājs, tad vientiesis gan. Ej prom.

—  Pagaidi! Es nejokoju! Man ir ļoti svarīgas ziņas.

—  Un nauda tev ir?

—  Mēs esam nabaga ļaudis. Varbūt atradīšu kādu sudraba gabalu.

—  Ar to nepietiks, lai es tevi pieteiktu. Par tādu naudu es ar tevi pat nepļāpāšu.

—  Sargies, vergs! — Skat, kucēnam ir zobi! — Kajafa grib uzzināt to, ko es zinu.

—  Jā, un manas bikses viņš arī grib.

—  Nē, viņš ir lūdzis šīs ziņas. Pats augstais priesteris! Licis izziņot, ka tās viņam vajadzīgas.

—   No tevis, kucēn? — Vergs pacel augstāk lāpu un zīmīgi caur vārtu stieņiem nopēta runātāju.

—   No ikviena. Es taču teicu: "licis izziņot". Viņš uz visām pusēm izsūtīja Ievītus un ziņnešus. Vai tu nezini, ko dara tavs saimnieks? Bet es zinu! Tikai es zinu to, ko viņš grib uzzināt.

—  Vai kaut kur tumsā neslēpjas tavi brālēni un drauģeļi?

—  Nē! Es atnācu viens.

—  Ko tad augstais priesteris grib uzzināt?

—  Kur slēpjas Jēzus no Nacaretes.

—  Ahā. Nu tad beidzot. Riekstā ir ari kodols — un visai salds. Un tu šo Jēzu no Nacaretes pazīsti.

—  Jā. Esmu viņa draugs. Loti tuvs draugs.

—  Man tu to nevarēsi pierādīt.

—   Paklausies, vergs! Ja augstais priesteris uzzinās, ka tu sūtīji prom cilvēku, kas varēja aizvest pie Jēzus, tad plāni klāsies tev, nevis man. Tevi pārdos, nopērs vai piesitīs krustā.

—  Labi. Labi. Esi gan tu lecīgs. Dod man zobenu.

—  Ko?

—  Vispirms es paņemšu tavu zobenu un tad iešu pie Kajafas. Viņš guļ. Un var uz mani sadusmoties.

—  Nē.

—  Nu tad nekā.

Sargs pagriežas un aiziet atpakaļ pie ugunskura, kas deg pagalmā. Viņš nosviež lāpu uz oglēm un apsēžas.

Jaunais puisis aiz vārtiem tumsā aizsmakušā balsī sauc: — Labi, labi! Bet es ceru, ka man par šīm ziņām samaksās. — Vergs pacel galvu. Puišelis velk zobenu laukā no cilpas. Viņš iebāž zobenu ar asmeni pa priekšu starp metāla stieņiem. — Vismaz tik daudz, lai es varētu nopirkt jaunu zobenu, ja šis pazudīs, —viņš gaužas, kad sargs atgriežas pie vārtiem, pastiepjas cauri stieņiem un satver zobenu aiz

spala. — Un, ja tu man to neatdosi, — bezbārdainais pienapuika draud, — es tevi saduršu! Kāds ir tavs vārds?

Sargs atvelk vārtu aizbīdni un lēni ver smagos vārtus.

—  Nāc nu iekšā, — viņš nosaka. Puisis, blakus vergam izskatīdamies tik garš kā'Sauls, ienāk pagalmā. — Ej tur, — vergs, grūžot ciet vārtus un atkal tos aizšaujot, izrīko, — pie uguns. Pagaidi, līdz es aizeju un izpelnos augstā priestera dusmas, pamodinādams viņu nakts vidū. — Un tad, jau ejot uz iekšējo vārtu pusi un nevērīgi vicinot zobenu, lai novērtētu tā līdzsvarojumu, vergs saka: — Malhs. Un kāds ir tavs vārds?

CETURTDIENA: MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Sagatavošanās dienas priekšpusdienā sievietes jautāja Jēzum, kur viņš pēc saules rieta ēdīs Pashā mielastu.

—  Protams, nejau šeit, — viņas runāja. — Kaut kur pilsētas robežās, kaut gan viņi tās Pashā svētkos paplašina. Mēs varētu svinēt svētkus Eļjas kalna rietumu pusē.

—  Nē, — Jēzus viņām teica. — Mums pienākas piepildīt visu taisnību — pat to, ka jāēd Jeruzālemes mūros. Tāpēc ejiet uz pilsētu. Es gribu, lai jūs vīriešiem un man atrodat istabu.

—  Mēs? Kungs, visas istabas jau ir aizrunātas. Un mēs Jeruzālemē nevienu nepazīstam.

—  Ššš. Ir pienācis laiks. Viss notiks tā, kā tam jānotiek. —Viņš it - kā svētot uzlika roku Marjamai uz galvas. — Cik bieži, — viņš jautāja, — jūs esat redzējušas vīrieti nesam ūdeni?

Marjama koši pietvīka un nespēja parunāt.

Bet Joanna iesmējās. — Ne reizi, — viņa atbildēja. — Vai tikpat kā ne reizi.

—  Tieši tā. Iegājušas pilsētā, jūs ievērosiet labi ģērbtu vīrieti nesam uz galvas augstu ūdens krūzi. Sekojiet viņam. Viņš ieies mājā, kurai būs divi stāvi. Sameklējiet mājas saimnieci un sakiet viņai: "Skolotājs jautā: kur ir tā telpa, kur varu ar saviem mācekļiem ēst Pashā jēru?" Viņa jums parādīs lielu paklājiem izklātu augšistabu. Tur visu sagatavojiet. Mēs atnāksim pēc saules rieta.

Un tā Jēzus pēdējo reizi atgriezās Templī.

Viņš kopā ar mums pārējiem — tas ir. vīriešiem un Jūdu ar visu naudas maku — nopirka gadu vecu jēru, kam nebija nekādas vainas.

Trijos pēcpusdienā Tempļa visaugstākajā vietā nostājās Ievīts un pūta tauri. Trīs reizes. Taures skaņas vēstīja Israēla vīriem: "Nesiet savus upurus! Ir laiks kaut jērus!"

Mēs nomazgājāmies. Mēs pievienojāmies varenajai svētceļnieku straumei, kas plūda augšā un lejā pa Tempļa kalna kāpnēm. Priesteru un Israēla dēlu pagalmā zem lielā dūmu mākoņa, kas cēlās no sprakšķošajiem dedzināmajiem upuriem, nogalinājām jēru, kura asinis tika uztvertas sudraba paplātē un izslacītas virs altāra.

Ak. Jahve, es tak Tavs vergs, dziedāja Ievīti, stāvēdami uz Nika- nora vārtu pakāpieniem. Stabules vija melodiju, tik grodu kā lina diegu. Es — tavs vergs. Tavas kalpones dels; Tu esi noņēmis manas važas! Tev es upurēšu pateicības upuri…

Kad mūsu dzīvnieks bija uzšķērsts un nodīrāts, tā kājas iztaisnotas, galva pielikta klāt rumpim un viss ievīstīts jēra ādā, mēs atstājām Templi.

Kūza aiznesa jēru sievietēm, lai viņas paspētu to izcept.

Un, kad pienāca vakars, Jēzus un divpadsmit mācekļi pa ārējām kāpnēm uzkāpa otrā stāva istabā. Tur stāvēja trīs gari galdi, izkārtoti četrstūrī ar vienu atvērtu malu, lai varētu pienest ēdienus. Mēs ieņēmām savas vietas apkārt galdiem un atlaidāmies uz paklājiem un spilveniem izklātās grīdas.

Jēzus, kurš pildīja ši mielasta namatēva lomu, atlaidās pie vidējā galda vidus. Viņš palika sev zem kreisajiem sāniem spilvenu un atspiedās uz kreisās rokas elkoņa. Es atlaidos viņas blakus, ari uz kreisajiem sāniem, ar muguru pret to vietu, kur dzirdēju viņa elpu.

Lampas, kas mirdzēja pie sienām un uz galdiem, meta gaismas atspulgus uz sapulcējušos drēbēm un sejām un apgaismoja Kunga īso bārdu un labi veidoto galvu — viņa plānās lūpas un spožās, rūsgani brūnās acis.

Jēzus ielēja pirmo vīna kausu, piecēlās, iegāja četrstūra vidū un pasniedza katram vīnu, līdz viņš viens bija palicis tukšām rokām. — Svētīts esi Tu, Kungs mūsu Dievs, Visuma valdniek, kas esi izredzējis mūs starp citām tautām, — sacīja Jēzus, — un paaugstinājis mūs pār citām ciltīm, un dāvājis mums Savus baušļus. Un svētīts esi Tu, Kungs mūsu Dievs, par to, ka Tu vīna kokiem liec augt no zemes.

Pabeidzis svētības vārdus, viņš teica: — Negaidiet. Dzeriet. Es no vīna koka augļiem vairs nedzeršu, iekams nāks Dieva valstība.

Mēs svinīgi iztukšojām savus kausus. Jēzus ne. Viņam kausa nebija.

Pēc tam viņš pacēla mūsu priekšā apaļu, plakanu maizi un atkārtoja ierastos vārdus: — Svētīts esi Tu, Kungs mūsu Dievs, Visuma valdniek, kas maizei liec augt no zemes. — Kā vienmēr viņš lauza maizi un sniedza katram no mums, sacīdams: — Ņemiet. Ēdiet. — Bet, tieši tad, kad likām maizi mutē, viņš čukstus teica: — Tā ir mana miesa, kas par jums ir nodota. To dariet, mani pieminēdami.

Neraudzēta maize ir sausa, bet šis maizes kumoss iespriedās man kaklā. Man bija grūti to norit. Pēkšņi maltītes noskaņojums bija mainījies. Labi zināmi vārdi ieguva jaunu, neizprotamu nozīmi.

Kaut gan pārējie jau bija sākuši ēst, es tik tikko spēju pieskarties ēdienam. Jēzus neēda nemaz. Viņš, acis piemiedzis, mūs uzmanīgi vēroja.

Tad viņš piecēlās un novilka svārkus. Viņš apsēja virs tunikas bez vīlēm dvieli un piegāja pie plaukta ar traukiem, kur no krūzes ielēja bļodā ūdeni. Jēzus uzmanīgi aiznesa bļodu līdz galdu ārējai malai, kur mēs bijām izstiepuši kājas. Viņš nometās uz ceļiem un sāka mazgāt mums kājas. Pacietīgi, rūpīgi berzdams pēdas no potītēm līdz pirkstu galiem, viņš nomazgāja kājas Nātānaēlam un Jēkabam, un Jūdam, un Andrejam. Viņš noslaucīja tās dvielī.

Viņš nomazgāja kājas man.

Viņa pieskāriens lika man nodrebēt. Mani papēži bija tik cieti, un viņa plaukstas tik lokanas un nevainīgas kā liliju ziedi. Dvielis bija tik zīdains kā mati. Un es raudāju savā sirdī.

Istabā bija iestājies klusums. Neviens neēda. Mēs skatījāmies, kā Kungs virzās no viena mācekļa pie cita, līdz beidzot pienāca Sīmaņa Pētera kārta.

Es nezinu, vai mūsu Klintsvīrs bija pārdomājis savu rīcību. Visticamāk, tas notika neviļus. Jo tajā bridī, kad Jēzus pirksti pieskārās viņa kājām, Sīmanis tos atgrūda un krampjaini sažņaudza ap ceļgaliem rokas.

—  Kāpēc lai tu mazgātu man kājas? — viņš gandrīz raudādams teica.

—  Ja es nemazgāšu, — paskaidroja Jēzus, — tev nebūs daļas pie manis.

—  Skat, ko! — izsaucās Sīmanis Pēteris un tūlīt izstiepa kājas, pa- vilkdams tuniku uz augšu līdz pat ciskām. — Tad, Kungs, mazgā kaut vai mani visu, ne tikai kājas, bet ari rokas un galvu.

—  Tam, kas jau ir mazgājies, — atteica Jēzus, saņemdams rokās zvejnieka raupjās pēdas, — nevajag vairāk kā vien kājas mazgāt, jo viņš viss ir tīrs.

Pabeidzis šo neparasto rituālu, Jēzus nolika bļodu un dvieli atpakaļ uz plaukta. Viņš izpurināja un uzvilka savus svārkus.

—  Jūs saucat inani par Skolotāju; jūs saucat mani par Kungu, — viņš, atkal atlaidies namatēva vietā, sacīja. — Un pareizi sakāt, jo es tas esmu. Ja nu es, jūsu Kungs un Skolotājs, esmu jums mazgājis kājas, — viņš, ieskatīdamies katram no mums acīs, turpināja, — tad pienākas, ka ari jūs cits citam kājas mazgājat. Jo jums, mani draugi, ir jāpazeminās — līdz pat verga stāvoklim. Katram no jums, kad es vairs šeit nebūšu, būs jāmazgā pārējiem kājas.

Jēzus acis lampu gaismā mirdzēja. Es nodomāju, ka tās mirdz tik spoži tāpēc, ka viņa skatiens turpināja zīmīgi ceļot no vienas sejas pie citas. — Bet tagad turpiniet mielastu. — viņš mudināja. — Uz galda vēl ir ēdiens. Ēdiet.

Lielākā daļa mācekļu paklausīja. Es ieliku mutē mazu gabaliņu jēra gaļas, bet tas palika gujam man uz mēles kā olis, ko mēģinot sakošjāt nolauztu zobus. Es slepus palūkojos uz Jēzu.

Nē — viņa acis nemirdzēja tāpēc, ka viņš lūkojās uz visām pusēm. Tās bija pilnas asaru, kas mirguļojot trīsēja skropstās. Es novērsos un dziļi ievilku elpu. Asaras, ko lēju savā sirdī, draudēja izlauzties uz āru.

Sīmanis Pēteris nekādi nevarēja iemācīties ēst klusu! Viņš ēda skaļi un neglīti. Viņš viļāja kumosu ar mēli, aizvēra acis, čāpstināja, notriepa bārdu ar mērci, pārlieku tīksminādamies par ēdienu.

Tad Jēzus ierunājās. Aizsmakušā balsī. It kā viņam kaklā būtu sakrājušās krēpas.

—   Viens no jums, — viņš iesāka. Viņš nolieca galvu un noklepojās. — Viens no jums, — viņš turpināja, lēni, ļoti lēni pret mums pagriežoties, — mani nodos. Viens no jums par to jau domā.

Sīmanis sastinga. Es arī. Un aizmirsu savu nožēlojamo sīkumainību.

Mums nenāca ne prātā apšaubīt viņa vārdus. Taču mēs, šī paziņojuma apstulbināti, blenzām cits uz citu: par kuru gan viņš runāja?

Sīmanis bolīja acis un māja ar galvu uz Jēzus pusi. Viņš gribēja, lai es to pajautāju. Un es paklausīju.

Es atliecos atpakaļ, atspiedu pakausi pret Kunga krūtīm un no apakšas ieskatījos viņam sejā: glītais zods, tumšās nāsis, no kurām svilpdama lauzās elpa, vaigu kauli zem acīm, divas skumjas rievas starp uzacīm…

—  Kurš, Kungs? Kurš tas ir?

Brīdī, kad uzdevu šo jautājumu un vienlaikus dzirdēju viņa smago, dziļo elpu, mana mīlestība pret manu Kungu bija pilnīga un tīra.

—  Tas, — viņš, pasniegdamies pēc plakana neraudzētas maizes klaipa, teica, — kuram es, — viņš nolauza gabaliņu maizes, — došu šo kumosu. — Iemērcis maizi rūgtajā mērcē, viņš to pasniedza Jūdam Iskariotam.

Un vienlaikus notika divas lietas: pēkšņi durvis satricināja tik spēcīga vēja brāzma, ka lampu liesmas sāka raustīties un ēnas kā melnu putnu spārni slīdēja pāri mūsu sejām: un šajās draudīgajās ēnās šķita, ka Jūda smaida. Ņemot no Jēzus rokas kumosu, Jūda pamāja ar galvu, viltīgi piemiedza aci, un šķita, ka viņš sazvērnieciski pasmaida.

Jēzus sacīja: — Ko dari, to dari drīz.

Jūda neveikli iztaisnoja savu garkājaino stāvu, piecēlās, piegāja pie durvīm un atvēra tās — un tajās ielauzās nakts, tik melna kā krauklis. Tā satvēra Jūdu un izrāva ārā, it kā tai būtu asi nagi un briesmīgi nodomi, un durvis aizcirtās, un Jūda bija prom, un lampu liesmas atkal dega mierīgi, un istabā kļuva gaišs.

Nē: šī reize nelīdzinājās nevienai no Pashā maltītēm, ko bijām ēduši. Visjaunākais neuzdeva jautājumu: "Ar ko šī nakts atšķiras no citām?" —jo mūsu nakts tiešām nelīdzinājās nevienai citai. Un, ja ari šo jautājumu uzdotu, tad jautātājam būtu jābūt Jūdam. Bet Jūda… Jā.

Un neviens nestāstīja: "Israēls bija verdzībā. Ēģiptes zemi pārklāja necaurredzama tumsa. Pirnvizimtie tika nokauti. Jūras ūdeņi pašķirās. Atpestīšana."

Man likās, ka Jēzus nomurmina: — Es jūs nesu uz ērgļa spārniem un vedu jūs pie Sevis.

Maltītes beigās Kungs paņēma rokās lielu kausu, kas bija pilns ar vīnu. Viņš to pacēla pret debesīm. Svārku piedurknes noslīdēja, atklājot vijīgos muskuļus un stingros, skaistos apakšdelmus. Viņš norunāja ierasto pateicības lūgšanu: — Mēs svētīsim To, no kura pārpilnības esam ēduši. — Un mēs pārējie nomurminājām: — Svētīts lai ir Tas, no kura pārpilnības esam ēduši un caur kura žēlastību dzīvojam.

—  Mēs Tev pateicamies. Kungs mūsu Dievs, ka Tu esi devis mums par mantojumu šo labo zemi, — viņš teica, kā jau bieži, tik bieži bija teicis iepriekš, — ka mēs varam ēst no tās augļiem un priecāties par tās labumu.

Bet, kad viņš sniedza mums vinu, man no notiekošā neizprotamības gandrīz aizrāvās elpa, jo viņš čukstēja: — Dzeriet visi no tā, tās ir Jaunās Derības asinis, manas asinis, kas par daudziem izlietas grēku piedošanai.

Asinis. Viņa asinis.

Mēs dzērām.

Dzerot es pāri kausa malai lūkojos viņā, un viņš lūkojās manī. Skropstas ap viņa uzmanīgajām, gādīgajām acīm mirdzēja. Viņa asinis.

Kad bijām izdzēruši vīnu, Jēzus sacīja: — Bērniņi, vēl mazu bridi es esmu ar jums. Jūs mani meklēsiet, bet, kurp es aizeju, jūs nevarat nākt. Es jums dodu jaunu bausli — mīliet cits citu! Kā es esmu mīlējis jūs, tā ari jūs mīliet cits citu. Ja jums būs mīlestība savā starpā, visi zinās, ka jūs esat mani mācekļi.

— Nodziediet kaut ko, — viņš lūdza.

Mēs paklausījām. Mateja skanīgais tenors sāka vienu no Hallei psalmiem, un, kamēr dziedājām psalma pantus, man atkal šķita, ka šie ir parasti Pashā svētki, — līdz tam brīdim, kad mēs visi izgājām ārā.

Kas tev. jūra,

ka tu bēdz, kas. Jordāna.

ka vērsies atpakaļ, kalni, ka lēkājat

kā auni. pakalni — kā jēri?!

Kunga priekšā drebi, zeme,

Jēkaba Dieva priekšā — Viņš padara klinti par ūdens dīķi, kramu — par ūdens avotu!

Klusumā, Jeruzālemes nakts tumsā mēs nokāpām no Ciānas kalna lejaspilsētā un gājām uz Avota vārtiem. Mums nebija ne lāpu, ne lukturu, nekā, kas varētu piesaistīt uzmanību. Un, kaut gan svētceļnieki bija ilgi palikuši nomodā, kavējušies pagalmos un pēc maltītes apciemojuši draugus, mēs izgājām uz ielas vēlāk nekā pārējie. Ielas un pagalmi bija tukši. Reizēm mēs dzirdējām leģionāru vienības soļojam kaut kur starp celtnēm, bet no tām bija viegli izvairīties. Es jutos drošībā. Es paļāvos uz Jēzu. Viņš zināja, kas jādara.

Mēs šķērsojām Kidronas ieleju un sākām kāpt Eļļas kalnā. Jēzus, kurš gāja mums pa priekšu un atbalstījās uz sava spieķa daudz smagāk nekā parasti, neatskatīdamies pateica teikumu, ko beigās ejošie mācekļi sadzirdēja tikai pa pusei.

—  Šonakt jūs visi mani pametīsiet, — Jēzus teica, — jūs visi no- bīsieties un bēgsiet.

—  Ko? Ko? — Tas bija Sīmanis Pēteris, kurš spraucās uz priekšu, tumsā uzgrūžoties mums pārējiem. — Ko tu teici?

Jēzus sāka iet lēnāk un, joprojām nepagriežoties pret mums, sacīja: — Ir rakstīts: "Es ganu sitīšu, un avis tiks izklīdinātas."Tā notiks. Bet pēc tam, kad es augšāmcelšos, es noiešu jums pa priekšu uz Galileju.

—  Nē, nē, nē, nē, nē! — Sīmanis Pēteris acīmredzot bija aizsteidzies Jēzum garām un nostājies viņam ceļā. — Es ne! Pat ja visi citi aizbēgs, es to nedarīšu. Nekad!

Mēs apstājāmies. — Klints, es tev pateikšu patiesību, —Jēzus ne dusmīgi, ne brīdinot, bet gan gluži ikdienišķi teica. — Šajā pašā naktī, pirms gailis nodziedās, tu noliegsi, ka mani pazīsti. Tu, Sīmani, noliegsi mani nevis vienu, bet gan trīs reizes.

—  Nē! — satriektais māceklis iebrēcās. — Pat ja man būtu jāmirst līdz ar tevi, nekad es tevi nenoliegšu!

Bet Jēzus atkal ātriem soliem kāpa kalnā. Un es tāpat, lai ari Sīmanis nekustējās ne no vielas. Kad gāju garām, viņš sagrāba mani aiz svārkiem un nošņāca: — Ko tas nozīmē? Par ko viņš runā? Kam šonakt jānotiek?

Es zināju, kurp Jēzus mūs ved. Jau kopš tā brīža, kad sākām kāpt kalnā, un tāpēc man bija vieglāk nekā pārējiem iet pa tumšo taku. Mēness nebija. Pie debesīm spīdēja tikai aukstas un tālas zvaigznes, kas pārvērta pasauli neskaidru ēnu un aprišu valstībā. Un, ja reiz zvaigznes bija karotāju pulki, kas nokāpa no debesīm, lai cīnītos pret kāna- āniešiem, tonakt tās bija nobijušās jaunavas. Vai redzi? — es nodomāju, vērdamies bezspēcīgajās debesīs. Visas zvaigznes ir nometušas savus šķēpus un raud.

Mēs gājām uz Ģetzemani.

Kad nonācām pie dārza malas, Jēzus sacīja: — Palieciet šeit, bet es iešu dziļāk dārzā lūgt Dievu.

Taču, iekams mācekļi bija apsēdušies un iekārtojušies uz zemē paklātajiem svārkiem, Jēzus izdarīja to pašu, ko jau divreiz bija darījis: pieskārās pie pleca Sīmanim, Jēkabam un Jānim un parādīja, lai viņam seko.

Ar katru soli viņa elpa kļuva biežāka, smagāka. No viņa krūtīm lauzās vaidi. — Mana dvēsele ir skumja, — viņš čukstēja, — noskumusi līdz pat nāvei.

Visi četri nonāca pie ozola ar līmenisko zaru, ko sēdētāji bija noberzuši gludu. Bet Jēzus palika stāvot. — Palieciet šeit, — viņš čukstus teica. Viņš atslēja spieķi pret izstiepto zaru. — Esiet ar mani nomodā.

Trīs mācekļi apsēdās starp koka saknēm. Viņi atspiedās ar mugurām pret stumbru, ausījās un modri skatījās uz visām pusēm kā vīri, kas stāv sardzē. Sīmanis nolika sev uz ceļiem zobenu.

Skolotāja gurdie soļi attālinājās, un to troksnis kļuva klusāks.

Kliedziens, tad dobja skaņa, kas rodas, cilvēka augumam atsitoties pret zemi. Mācekli satrūkās, bet, iekams viņi paspēja pielēkt kājās vai mesties palīgā, viņi izdzirdēja izmisīgu vārdu plūsmu: lūgšanu. Jēzus lūdza Dievu. Vaimanāja. Viņš negribēja nevienu redzēt.

— Aba! Aba! Aba, Tēvs! Tu spēj visu. Nav nekā tāda, ko tu nespētu. Lai šis biķeris iet man garāāām!

Iet man garāāām! Šie vārdi atbalsojās kokos, kas auga uz kalna un debesīs. Dažus no mācekļiem dārza malā pārņēma šausmas, un viņi vairs nejutās drošībā.

Tad apslāpētā balsī, it kā vārdi lauztos cauri zemes putekļiem: — Tomēr ne mans, bet Tavs prāts lai notiek.

Gurdie soļi atkal atsākās un tuvojās tai vietai, kur atradās mācekļi.

Jēzus stāvēja un neskaidrajā gaismā lūkojās uz trim drosmīgajiem mācekļiem, kuri bija padevušies nogurumam un, atspiedušies pret koka stumbru, gulēja.

—  Sīmani, Sīmani, vai tu pat vienu stundu nespēj palikt ar mani nomodā? Labāk mosties un lūdz Dievu, ka nekrīti kārdināšanā. Gars gan ir labprātīgs. Bet miesa ir vāja.

Jēzus atkal atkāpās tumsā un atkal lūdza Dievu, bet šoreiz saval- dīgāk un ar lielāku cieņu: — Mans Tēvs! Ja šis biķeris man nevar iet garām, lai man no tā nebūtu jādzer, tad lai notiek Tavs prāts.

Vēlreiz viņš atrada savus izturīgos zvejniekus guļam; vēlreiz viņš gāja un lūdza Dievu, šoreiz bez vārdiem, ar smagām nopūtām; vēlreiz viņš atgriezās pie dziļā miegā iegrimušās trijotnes.

—  Laiks ir iztecējis. Ilgāk nevar gulēt, — viņš bilda. Tad pavēlošā balsī, sasitot plaukstas: — Mostieties! Iesim! Mans nodevējs ir klāt! — Viņš paķēra spieķi un gāja prom.

Sīmanis Pēteris ierūcās un pielēca kājās, nosviezdams zemē savu zobenu. Viņš nometās ceļos, lai to sameklētu, turpretī abi pārējie metās pakal Jēzum, kurš jau bija pie dārza malas…

…kur citi mācekļi bija pietrūkušies kājās un, acis iepletuši, vērās lāpās, kas tuvojās pa kalna nogāzi. Bai|u izķēmotām sejām viņi raudzījās uz Tempļa sargu pūli, vairāk nekā simt Ievītiem un augstā priestera kalpiem un vergiem, kas bija bruņojušies zobeniem un kaujas cirvjiem un nesa rokās dūmojošas lāpas: un šī daudzgalvainā pūļa priekšgalā gāja Jūda Iskariots! — kura garo, balto stāvu no abām pusēm ieskāva savādi neizkliedējamas tumsas slāņi.

Izstīdzējušais puisis plati smaidīja. Nosvīdis, aizelsies, priecīgs: gandrīz vai lēkāja aiz prieka! Viņa skatiens šaudījās no viena mācekļa pie cita, līdz beidzot viņš ieraudzīja iznākam no dārza Jēzu. Un tad, es varu apzvērēt, viņš piemiedza aci — un es piepeši visu sapratu: Jūda Iskariots bija atradis savu lielo piedzīvojumu.

Plivinot rokas, svarīgi krūtis izgāzis. Jūda lielīgā gaitā devās pretī Jēzum un apsveicinājās ar viņu. — Rabi! — viņš liekuļotā pārsteigumā izsaucās. — Sveiki! — Tad izstiepa kaklu un nedaudz pielieca ceļgalus — ne tādēļ, lai paklanītos savam Skolotājam, bet gan tādēļ, lai viņu noskūpstītu.

Viņš noskūpstīja Jēzu.

— Tas ir viņš! — viens no vergiem iekliedzās. Viņš izvilka no maksts bronzas zobenu, un viss pulks metās uz priekšu.

Bet tieši tobrīd, kad viņi Jēzu satvēra, no dārza, neganti vicinādams zobenu, izbrāzās Sīmanis Pēteris. Viņš ierēcās, atvēzējās un ar vienu cirtienu nošņāpa vergam ausi. No brūces izšļācās asinis, un, neraugoties uz milzīgo pretinieku pārsvaru, Sīmanis vēlreiz atvēzējās cirtienam, kad Jēzus…

Viņu apturēja Jēzus. Neviens cits, ne draugs, ne ienaidnieks.

Jēzus satvēra savu spieķi kā garkātainu cirvi un no mugurpuses tik stipri iebelza Sīmanim pa ceļiem, ka vīrs nogāzās zemē kā baļķis.

Un tad Jēzus apjukušā pūļa vidū pieliecās, pacēla nocirsto ausi un piegāja klāt vergam. Tas vergs! Es jau agrāk biju viņu saticis. Es pazinu viņa meitu. Viņa vārds bija Malhs.

— Liec nost savu zobenu, — Jēzus, ar svārku malu noslaucidams vergam asinis, teica un tad pielika ausi pie lidzenās brūces. — Sīmani, es jau agrāk esmu to teicis, bet tu neklausījies: visi, kas ņem zobenu, no zobena aizies bojā. — Kad viņš atvilka roku, auss palika tur, kur tai jābūt. Pieaugusi atpakaļ.

Tad Kungs pacēla balsi, kā bija to darījis visā zemē, visu savas kalpošanas laiku. — Kāpēc jūs esat izgājuši ar zobeniem un cirvjiem mani kā slepkavu tvarstīt? — Viņš runāja bez bailēm. Viņi klausījās bez naidīguma. — Jūs esat mani redzējuši. Jūs zināt mani un manus ieradumus. Ik dienu es mācīju Templī, bet jūs soļojāt garām, klausījāties un mani neaiztikāt. Tas ir noticis, — viņa balss izmainījās, — lai praviešu raksti piepildītos.

Jēzus saņēma spieķi abās rokās un izstiepa uz priekšu, it kā tas būtu upuris. Bruņotie sargi pēkšņi attapās. Kliegdami viņi apjukušu cilvēku niknumā metās uz priekšu. Viņi izrāva spieķi Jēzum no rokām, piespieda to viņam pie muguras un, liekot lietā spēku, atlieca viņa elkoņus atpakaļ aiz spieķa. Plaukstu locītavas savukārt parāva uz priekšu un sāka siet virs vēdera ar ādas siksnām.

Vienlaikus ar sargiem atguvās ari mācekļi. Karavīru rupjās lamas iedzina viņiem bailes. Bet par savu taisnību pārliecinātu vīru nežēlība, kas vēlas kaut ko pierādīt, pārbiedēja līdz nāvei. Viņi pagriezās un metās prom, cik ātri vien spēja. Viņi visi aizbēga, kaut gan Sīmanis kliboja un nozuda pats pēdējais.

Es zināju Malhu pēc izskata un vārda, bet tuvāk viņu nepazinu. Pēc tautības viņš bija arābs. Bērnībā viņu pārdeva Kajafas namam, apgraizīja kā ikvienu jūdu zēnu, un viņš gadiem ilgi bija strādājis, lai nopirktu sev brivību. Labāk es pazinu viņa meitu, no kuras biju uzzinājis par viņa izcelšanos un sapņiem, un ari to, ka tēvs, lai slepus paustu savu nicinājumu pret visām tautām, kurām bija kalpojis, tika devis savai meitai grieķu vārdu, kas tulkojumā nozīmē "Roze": Rode.

Man nebija pieticis laika noskaidrot, vai tā joprojām ir, bet pirms dažiem gadiem Rode turēja kamieli slaukšanai. Es reiz viņu ievēroju vedam savu lopiņu uz dzirdīšanas vietu ārpus pilsētas — melnīgsnēju arābu meitenīti mirdzošām acīm un bieziem melniem matiem, kas droši gāja pa priekšu dzīvniekam, kurš pie skausta bija divtik augsts kā viņa. Man viņa likās bezbailīga maza meitene. Tā es piebiedrojos šai meitenītei, sāku ar viņu sarunāties un atklāju, ka viņa ir gudrs un runātīgs bērns, un mēs sadraudzējāmies. Pēc tam es bieži mēdzu iet līdzi savai smejošajai rozei, kad viņa veda kamieli ārā no pilsētas pa Esēnu vārtiem, garām viņu atejām (esēni vienmēr ļoti rūpējās par tīrību) lejā uz Čūskas dīķi Hinnomas ielejā.

Vai Rode sapņoja par brīvību tāpat kā viņas tēvs?

Viņa par to pasmējās: ja tētis nespēja justies brīvs, būdams vergs, viņš nekad nekļūs brīvs.

Vai tad viņa bija brīva?

Lai es paskatoties uz viņu! Lai paskatoties: ko es par to domājot?

Ar asu prātu apveltīts bērns, kas savaldīja gan kamieli, gan pieaugušu vīrieti, kurš pats bija sapņotājs?

Es nodomāju: "Jā."

Es atbildēju: "Jā."

Sagūstījuši Jēzu, daudzgalvainais sargu bars aizveda viņu atpakaļ uz Jeruzālemi, uz augstā priestera namu Ciānas kalnā. Es sekoju. Visos logos spīdēja gaisma. Pagalmā dega lāpas. Neviens negulēja. Visa saime, arī vergi, kalpi un ģimenes locekļi, bija nomodā — un, pienācis tuvāk, es pazinu kalponi, kas stāvēja pie vārtiem. Tā bija Rode, nu jau izaugusi — slaida, ieslīpām acīm kā leopardam, gludu, melnīgsnēju pieri, vismaz četrpadsmit gadu veca.

Es pienācu klāt un nostājos ārā aiz vārtu stieņiem.

—  Vai tu mani atceries? — es jautāju.

Viņa ielūkojās man sejā. — Ha, ha! Ha, ha, ha! — viņa tūlīt izplūda jautros smieklos. — Tu esi tas cilvēks, kurš ne reizi nebija slaucis kamieli!

Es pasmaidīju un pamāju ar galvu, kaut gan visai sāji. Jebkurā citā dienā tā būtu bijusi līksma atkalredzēšanās.

—  Tu atceries, — es noteicu.

—  Nu. protams, — viņa atsaucās. — Tu devies prom, lai sekotu tam cilvēkam, kuru dēvēja par "Kristītāju". — Viņa ātri apķērās un nosarka. — Vai, nē! Piedod. Es dzirdēju, kas notika…

Vārdi paši izlidoja man no mutes: — Tas notiek atkal.

—  Kas… Nē. Atvaino, ka tā teicu. Man nevajadzēja to teikt.

Pagāja kāds brīdis, līdz atkal saņēmos. Pagalmā valdīja liela rosība — apkārt staigāja daudz Tempļa sargu. Daži sildījās pie ugunskura, bet es pieņēmu, ka viņi visi gaidīja Kajafas nākamo pavēli.

Rode ievēroja manu sejas izteiksmi un skatienu.

—  Šonakt notiek svarīgas lietas, — viņa čukstus stāstīja. Likās, ka kopš mūsu senās draudzības nav pagājusi neviena diena. — Viņi atveda noziedznieku. Laikam izdarījis kaut ko briesmīgu, jo pat virspriesteri iztrausās no pēļiem.

Es ierunājos: — Rode

—   Tu arī atceries! — viņa nopriecājās. Viņa izbāza rokas cauri vārtu stieņiem, it kā gribētu mani apskaut. — Tu neesi aizmirsis manu vārdu!

—  Es… Jā. Es… atceros. — Es sastomījos šī līksmā uzbrukuma priekšā. — Kā gan es būtu varējis aizmirst arābu rozes vārdu.

—  Auuu. Mans draugs.

—  Rode, lūdzu. Vai tu man palīdzētu un atvērtu vārtus? Es gribu tikt iekšā. Man jātiek iekšā.

—  Jā? — Viņa žigli palūkojās sev pār plecu. — Kāpēc?

—   Tas cilvēks, ko viņi atveda? Sasietu kā noziedznieku? Viņa vārds ir Jēzus no Nacaretes…

—  Tas bija viņš? Tiešām? Bet mēs… mēs tā priecājāmies, kad viņš… es gribu teikt, ka mums tas cilvēks patīk. Kāpēc viņš bija jāsagūsta?

—  Jā, kāpēc. Iemesls ir gūstītāju ļaunie nodomi, — es sacīju, — nevis viņa noziegumi. Rode, es viņu pazīstu. Ļoti labi pazīstu. Esmu viens no viņa sekotājiem. Man jāzina, kas notiek tiesā. Vai virspriesteri viņu atbrīvos. Man jābūt viņa tuvumā.

—  Saprotu, — Rode atkal sāka runāt čukstus. — Tu viņu mīli, vai ne?

Viņa atvilka aizbīdni, kas noslēdza vārtus.

Man aiz muguras atskanēja neskaidra, steidzīga sēkšana.

Tieši tobrīd, kad Rode sāka vērt uz iekšu smagos vārtus, neveikli, sāpēs sarāvies, atkliboja Sīmanis Pēteris. — Mani arī, — viņš nosēcās.

—  Domāju, ka tas nebūs grūti, — es atbildēju. — Rode ielaidīs mūs abus — vai ne, Rode?

Turpinādama runāt čukstus, priecādamās par šo sazvērestību, viņa uzsmaidīja Sīmanim un teica: — Protams, nāc iekšā. — Un, kad viņš lavījās tai garām, viņa pajautāja: — Tu ari esi tā cilvēka, vārdā Jēzus, sekotājs, vai ne?

Sīmanis mani pārsteidza. Viņš bija sarāvies un spieda dūri pie pieres, it kā gribētu pasargāt acis no gaismas. Un nu viņš stīvi un īgni atcirta: — Es nezinu, par ko tu runā. — Un aizgāja pie ugunskura, kur ari palika sēžot salīkušiem pleciem, seju plaukstās slēpdams.

Bet es ar pirkstu galiem pieskāros Rozes zodam un klusu iegāju Kajafas nama priekštelpā. Tur bija divas durvis, un pa vienām no tām varēju ieskatīties lielā pieņemšanu zālē.

Nams līdzinājās pilij. Tas slējās augstu Ciānas kalnā un bija viens no tiem greznajiem namiem, ko ceļotāji varēja redzēt pat virs pilsētas mūriem. Priekšnama grīdu rotāja mozaīka tik košās krāsās, ka rozete man zem kājām lampu gaismā šķita liesmojam. Telpa, kurā atrados, priecēja acis ar saules apspīdētam ainavām pat naktī. Patiesībā tās logi nemaz nebija logi, bet gan sarkanos un dzeltenos toņos gleznotas freskas: māns. Bet visrūgtākais izsmiekls: telpa, kurā lūkojos, mana Kunga tiesas zāle, bija greznības kalngals. Vasaras naktīs mēs gulējām uz svārkiem, ziemā ar tiem sedzāmies. Mēs apmetāmies zem salmu un kleķa jumtiem, mūsu sejas bija iedegušas tikpat tumšas kā zemniekiem, mūsu pēdas bija cietas kā ēzeļa nagi. Mēs nekad, ne reizi nebijām redzējuši tik skaistu istabu. Sienas klāja plats apšuvums, kas atveidoja kaltus akmens izciļņus. Griesti bija izlikti trīsstūriem, taisnstūriem, sešstūriem, astoņstūriem — grieķu parauga arabeskām: tie bija gandrīz divpadsmit pēdu augsti, un pie tiem karājās žuburains svečturis, kurā dega smaržīgas vaska sveces, kas nedūmoja un deva vienmērīgu gaismu.

Telpa sanēja kā bišu strops: tajā klusu sarunājās kādi divdesmit trisdesmit vīri, pašapmierināti un bīstami vīri, kas nenāca no mūsu vidus, kas nebija mums draudzīgi. Es pieķēros priekšnama durvju ap- lodai un pacēlos uz pirkstgaliem. Es lūkojos visapkārt, ar skatienu meklēdams savu Kungu. Tad kāds sāka runāt skaļā, neizkoptā, gau- dulīgā balsī, un sapulcējušies pagriezās pret austrumu sienu, vienlaikus izkārtojoties pusaplī. Tiesa bija sākusies. Un tur pie sienas es ieraudzīju aiz akmens galda sēžam augsto priesteri Kajafu un viņam pretī stāvam sasieto Jēzu, kas nenolaida no viņa acis. Bruņotie sargi atradās turpat, rokas stiepiena attālumā. Priesteris bija svaidīts ar eļļām un grezni ģērbies. Viņa mati bija īsi apgriezti, tāpat kā romiešu cēzariem. Jēzus plānās lūpas bija sakniebtas un galva viegli pieliekta, it kā viņu māktu ziņkāre.

—  …zvēru: viņš teica, ka nopostīšot Templi…

Skaļā balss piederēja kādam sīka auguma vīram, gandrīz pundurim. kurš stāvēja liecinieku vietā starp tiesnesi un apsūdzēto. Viņam blakus stāvēja vēl viens liecinieks, tikpat milzīgs apmēros, cik otrs bija sīks.

Šie, ak Kungs? Šie ir tavi apsūdzētāji?

—  …pats savām ausīm! — pirmais liecinieks brēca. — Pats savām ausīm dzirdēju, tūlīt pēc tam, kad viņš sacēla Templī traci — visi zina, ka viņš sacēla traci Templī, tas nav nekas jauns, ko? — dzirdēju, ka viņš draud izdarīt šo briesmu darbu!

Augstais priesteris pacēla galvu un pamāja sīkajam lieciniekam. — Pakāpies atpakaļ. — viņš pavēlēja.

Tikai tad, kad liecinieks aiztipināja atpakaļ pie pārējiem, es pievērsu uzmanību priesteru dzimtu pārstāvjiem, kas bija sapulcējušies. Ak mans Dievs, kur gan te būs taisnība? Boēta dzimta sūtīja savus vergus pie zemniekiem kulšanas laikā, lai tie ievāktu desmito tiesu graudu turpat plāna vidū. Dzēlīgie Annas dzimtas locekļi apbēra savus pretiniekus lāstiem un nolādējumiem. Katrosu dzimta, kuras locekļus es jau biju redzējis pie Jordānas upes, aplika nabaga ļaudis ar nesamaksājamiem nodokļiem. Išmaēla dzimta, kuras dēli bija Tempļa mantziņi un znoti pārvaldīja Tempļa īpašumus, lika saviem vergiem sist ļaudis ar nūjām un dūrēm.

Un viņi visi bija ģērbti skaistos svārkos! Tīros, nesaburzītos! Viņu galvas bija gludi sasukātas, un neviens neizskatījās samiegojies. Ak marts Kungs, vi/U zināja, ka šonakt sanāks kopā! Viņi gatavojās tavai tiesāšanai!

Milzīgais liecinieks piepeši sāka runāt. — No otras puses, — viņš svarīgi iesāka. Viņš apklusa. Pasmaidīja. Paskatījās griestos un pakasīja pazodi. Tad runāja tālāk: — Nu, es negribu iebilst manam brālim, bet — cik atceros, šis galilielis neteica, ka nopostīs Templi. Viņš teica, ka varot to nopostīt un, ha, ha, ha… —liecinieks pieklājīgi aizsedza muti ar piedurknes malu, — …ha, ha, tad viņš teica, ka varot to uzcelt atkal, atjaunot, vai saprotat, ha, ha. ha, trijās dienās.

—  Prom.

Lielais vīrs izskatījās apjucis. Viņš sarauca uzacis. — Kungs? Kā, lūdzu?

—  Prom! Vari iet. Tava liecība ir smieklīga.

Apmēros milzīgais liecinieks, kura seja aiz kauna bija pārklājusies sarkaniem plankumiem, aizgāja. Kajafa uzmeta Jēzum neizteiksmīgu skatienu.

—  Ko teiksi? — viņš apjautājās un gaidīja atbildi.

Jēzus neatbildēja, un viņa sejā ne vaibsts nenodrebēja. Šķita, ka viņš ļoti rūpīgi pētīja viltīgo priesteri savā priekšā. Jēzus stāvēja kā sastindzis — ja neņēma vērā to muskuli. Neviens, izņemot mani, nepamanīja to, ko tikai draugs varēja pamanīt, — muskuli, kas raustījās vaigā zem auss.

Kajafa vēlreiz jautāja: — Ko tu atbildēsi saviem apsūdzētājiem?

Neviens nekustējās. Neviens nesačukstējās ar blakusstāvētāju. Visi vēroja ainu pie akmens galda, gaidot, ko apsūdzētais teiks — noliegs savu vainu, lūgs žēlastību, liks lietā savu daiļrunību.

Bet Jēzus neapmierināja viņu ziņkāri. Jēzus neteica neko.

—  Tā nedrīkst. — Augstais priesteris sakrustoja rokas uz krūtīm un atgāzās krēslā. — Apsūdzētajam jāaizstāvas. Tas ir pats par sevi saprotams. Un tev ir tiesības runāt. Mēs tev tās neliedzam. Tātad: ko tu vari teikt sev par labu?

Klusums. Jēzus stāvēja, izslējies tik taisni, cik to ļāva atpakaļ aiz spieķa atliektie elkoņi. Viņa krūtis bija izrieztas kā ūbelei šo plēsoņu priekšā. Viņš lūkojās uz Kajafu, un viņa seja nepauda nedz dusmu, nedz baiļu, tikai rāmu vērīgumu. Un viņš klusēja.

—   Paklausieties, — Kajafa, rokas pacēlis, vērsās pie visiem klātesošajiem. — Mēs esam viņu sagūstījuši, pareizi? Viņš ir šeit. Viens pats. Prom no bīstamajiem, fanātiskajiem sekotāju pūļiem. Grūtākais jau padarīts. Atlikusi vieglākā darba daļa! Atrodiet man liecinieku un apsūdzību, ko varētu piekabināt, un mēs tūlīt nodosim šo lietu Pilāta tiesai. Pārvaldnieks visu zina. Esmu ar viņu runājis.

Beidzot greznajā pieņemšanu zālē kāds sakustas. Kāds cilvēks spraucas cauri virspriesteriem uz akmens galda pusi.

Un, kad viņš iznāca priekšā, mana sirds sažņaudzās un pēdējās cerības uz taisnu tiesu izdzisa. Viņš, šis farizejs, nenostājās liecinieku vietā, bet gan — piespiedis plaukstu kārbiņai ar Svēto Rakstu pantiem uz savas pieres un ne reizi nepaskatīdamies uz apsūdzētā pusi — piegāja klāt Kajafam, nometās ceļos un sāka kaut ko čukstēt augstajam priesterim ausī.

Tas bija Ēleāzars, farizejs ar retajiem zobiem, kas bija sekojis mums cauri visai Galilejai. Viss viņa izskats rādīja, ka viņš nes bēdīgas ziņas. Ilgu laiku viņš, mādams ar galvu un žestikulēdams, Kajafam klusu kaut ko klāstīja. Kad viņš bija beidzis runāt, abi, Ēleāzars un Kajafa, neparastā vienprātībā piecēlās kājās.

Farizejs Ēleāzars, kurš bija pazinis Jēzu divdesmit vienu gadu un nu izpildījis līdz galam savu lomu mana Kunga dzīvē, klanoties atmuguriski kāpās atpakaļ starp tiesas locekļiem un nozuda uz visiem laikiem.

Kajafa apsūdzoši norādīja ar pirkstu uz noziedznieku savā priekšā. — Dieva vārdā, — viņš iesāka, ļaudams balsī iezagties dusmām. — Zvērinu tevi pie dzīvā Dieva teikt patiesību! Vai tu esi Kristus? Vai tu pasludini sevi par Dieva Dēlu?

Jēzus pavilcinājās ar atbildi — pavisam īsu bridi, kas lika augstā priestera pozai izskatīties nedaudz smieklīgai. Tad viņš klusā balsī teica: — Tu pats to saki. Bet es saku jums: kopš šī brīža jūs redzēsiet Cilvēka Dēlu sēžam pie Visuspēcīgā labās rokas un nākam uz padebeša.

—  Viņš zaimo! — augstais priesteris iekliedzās. Viņš satvēra savu smalko lina amata tērpu, sataustīja uz krūtīm nelielu iegriezumu drānā un ar vienu rāvienu pārplēsa to uz pusēm no augšas līdz apakšai, tā parādot savu sašutumu un bēdas. Viņš apgāja apkārt apsūdzētajam un uzrunāja visus klātesošos. — Šis cilvēks ir zaimojis, — viņš paziņoja. — Domāju, ka nav nepieciešams iztaujāt citus lieciniekus. Kāds ir spriedums?

—  Sodīt ar nāvi, — visi zālē sapulcējušies priesteri atbildēja. — Viņš ir pelnījis nāvessodu!

Tūlīt divi sardzes vīri panāca uz priekšu un sāka spēlēt ar Jēzu muļķīgu bērnu spēli. Viens aizsēja viņam acis, bet otrs iesita pa seju, un abi smalkās bērna balsis prašņāja: — Kurš tas bija? Pravieto mums, vareno pravieti, kurš tev iesita.

Bet sitiens bija licis Jēzum sagrīļoties. Viņš nokrita uz viena ceļgala un pūlējās atkal piecelties kājās, kad otrs sitiens notrieca viņu uz grīdas.

Mans Kungs gulēja ar seju pret gridu, saliektiem ceļiem un nespēja piecelties…

Es neizturēju. Es atstāju priekštelpu un izgāju pagalmā. Man kaklā kāpa nelabums. Viss bija izlemts. Lai ko ari Jūda Iskariots būtu gribējis panākt ar savu skūpstu, lai cik skaļi es ari lūgtu, sauktu, zvaigznes no debesīm nenokāps karot. Neparādīsies eņģeļi ar liesmojošiem zobeniem. Nekas viņu neglābs. Neviens viņam nepalīdzēs. Mans Kungs, mans Jēzus mirs.

Rode saķēra mani aiz svārkiem.

Es klupdams gāju cauri pagalmam, garām cilvēkiem, kuri sildijās pie ugunskura. Viņa saķēra mani aiz svārkiem, paraustīja tos un izsaucās: — Man taču ir taisnība, vai ne? Tu pats teici!

—  Rode! Kas ir?

—  Viņš taču ir sekotājs.

—  Kas ir? Par ko tu runā?

Viņa saņēma mani aiz pleca, pavilka tuvāk ugunskuram un izstiepa roku. — Viņš! — viņa paziņoja, acīs jau iedzirkstoties uzvaras priekam. Viņa runāja par Sīmani Pēteri, kurš, viņu ieraudzījis, pielēca kājās un sāka neuzkrītoši virzīties tālāk no ugunskura. — Tas tur! — Rode sauca. — Viņš ir Jēzus sekotājs, vai ne?

—  Turi muti, sieviete! — Sīmanis norūca. — Es to cilvēku nepazīstu!

Bet šī sieviete bija pilnīgi brīva. Viņa nebija radusi iegrožot nedz

savus vārdus, nedz rīcību. Viņa palaida vaļā mani un skrēja pakaļ Sīmanim.

Sardzes vīri sāka smieties un ņirgāties. Viens no viņiem izvilka zobenu. — Ees tuo cilvāku nepazeestu, — viņš pārmēdīja Sīmani. — Paklausieties, kā viņš runā, — viņš smiedamies teica un ar zobenu plakaniski iesita Sīmanim pa kājām. — Draudziņam ir tikpat jocīga izruna kā tam galilietim tur iekšā! Viņš noteikti ir māceklis!

—  Nolādēts! — Sīmanis, sperdams vai zemi gaisā aiz dusmām, apsviedās apkārt. — Velns un elle, es nepazīstu to jūsu galilieti!

Kaut kur uz mūra, kas ieskāva pagalmu, iedziedājās gailis. Tas dziedāja un dziedāja, un negribēja rimties.

Un tajā pašā brīdī sardze izveda no priekštelpas pagalmā Jēzu. Līdzīgi kā saules stari izlaužas cauri mākoņiem un apspīd cilvēku ļaunos darbus, Jēzus ieskatījās Sīmanim tieši acīs.

Lielais vīrs satrūkās. Viņa seja sašķobījās, un viņš ievaimanājās: — Ak, nē. nēēēēē…

Es iešņācu Rodei ausī: — Atver vārtus!

Viņa aizskrēja pa priekšu. Es satvēru Sīmani zem padusēm. Mēs abi sekojām Rodei, kaut gan man vajadzēja viņu balstīt. Un, kad Rode bija atvērusi vārtus pietiekami plati, es izgrūdu Sīmani ārā.

Mēs paspērām nakts tumsā kādus piecus soļus. Tad viņš piepeši atguvās un atgrūda mani. Neveikliem soļiem iegriezās šaurā ieliņā un nokrita zemē. Es dzirdēju tādu kā locīšanos. Un tad es dzirdēju, cik rūgti lielais vīrs raudāja.

PIEKTDIENA: MARIJA UN MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MARIJA

Viņa jau agrāk ir šeit bijusi, divas reizes steigšus skrējusi pāri laukumam, taču tagad viņa stāv un gaida. Toreiz Pashā svētki bija tikko beigušies, tagad rit pilnā sparā; toreiz bija pats dienas vidus, tagad diena vēl nav ataususi. Un viņa bija jauna, un kopā ar viņu bija vīrs, un viņa vēl nepazina iesīkstējušās sāpes, kaut gan viņai šķita, ka ir daudz pārcietusi. Viņa bija pilna cerību, un viņas sirds kūsāja priekā. Jā, un todien viņi bija meklējuši Ješī, gluži tāpat kā tagad viņa pūlas atrast ar skatienu savu dēlu. Bet līdz saullēktam vēl stunda jāgaida, debesis ir melnas kā ogle, un viņa nespēj neko skaidri saskatīt. Kalpotāji pretorija dzīvojamās telpās, kuru logi redzami virs aizsargmūra, iedeguši lampas. Poncijs Pilāts neguj.

Ješī bija divpadsmit gadu vecs. Izskrējuši cauri pilsētas laukumam un šķērsojuši ieleju, vecāki atrada viņu Templī farizeju vidū, kuri brīnījās par zēna aso prātu. Todien tajā vietā viņa zināšanas pārsteidza ari vecākus. Viņus pārsteidza ne jau tas, cik labi dēls pārzināja Toru, kaut gan viņa zināšanas tiešām bija apbrīnojamas. Viņus pārsteidza tas, cik daudz dēls zināja par savu izcelšanos, jo Jēzus noslēpumainā kārtā bija nojautis, kas ir viņa īstais Tēvs.

Mīļotais Jāzeps bija paspējis laikus nomirt. Marijai viņa pietrūkst vairāk, nekā viņa spēj to izteikt, pat sev pašai. Jāzeps bija tiešs un vienkāršs vīrs. Viņa plaukstas bija platas kā lāpstas. Un viņam bija uzticīga sirds. Viņš smaržoja pēc svaigas koksnes un uzartas zemes. Viņš bija tikai cilvēks, un starp abiem bija valdījusi pilnīga saskaņa. Marija neienīst augstas, dievišķas lietas, taču tām viņa ir sveša. Ja tās ari runā par mīlestību, šī mīlestība ir pārlieku cēla un atturīga, tai nav nekādas daļas gar sirmiem matiem vai ļenganu miesu virs sievietes elkoņa, vai viņas dvēseles trūkumiem.

Hērods ieradies Svētajā pilsētā uz Pashā svētkiem. Jeruzāleme ir pilna varenu vīru. Un katrs valdnieks atvedis sev līdzi kareivjus, kalpus, raibu svītu.

Bet Kūza, šis gluži nekaitīgais vīrs, joprojām var aprunāties ar tiem, kuri kalpo Hērodam un zina visus jaunumus. Pirms pusstundas, īsi pēc pirmajiem gaiļiem, viņš sameklēja Mariju un Joannu. Viņš klusā balsī vecākajai sievietei pavēstīja, ka virspriesteri notiesājuši Kungu uz nāvi un gatavojas nākt ar savām apsūdzībām un apcietināto šurp uz pretoriju, lai pārvaldnieks apstiprinātu viņu spriedumu.

Viņas stāv plašā, bruģētā laukuma, kas plešas pie pretorija vārtiem, tālākajā malā, — viņa, Joanna un Maijama no Magdalas. Laukumā nav gandrīz neviena cita cilvēka…

…un tur. Tur. Es redzu pa līkumotu ielu. kas ved pret kalnu, tuvojamies lāpas un lukturus. Bruņotus vīrus soļojam ciešā ierindā. Daūus cilvēkus, kas pustumsā viņiem seko. Ak Dievs! — kāpēc gan viņiem vajadzīgi ieroči? Ješī jābūt starp viņiem. Es nevaru uiņu ieraudzīt. Es neredzu savu Ješī.

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Dzestrajā rīta agrumā Jēzu uz pretoriju nepavada visai daudz cilvēku: sargi, priesteru dzimtu pārstāvji, Kajafam pakļautie Tempļa sardzes vīri, pats Kajafa, kurn ielenca vairāki bruņoti kalpi. Drīz viņam vajadzēs doties uz Templi, jo ir svētku diena, taču viņš pazīst pārvaldnieku. Viņš ir nolēmis pats pasteidzināt šī sprieduma izpildi un tad atgriezties pie saviem Pashā svētku pienākumiem.

Mana Kunga stāvu aizsedz lāpu gaismas apspīdēts cilvēku augumu aplis.

Te pēkšņi no mijkrēšļa iznirst Jūda Iskariots un, drebošiem pirkstiem raustīdams mani aiz rokas, smilkst: — Ko viņi izdarījuši? Ko viņi dara? Kurp viņi iet?

Es palūkojos uz viņa seju, kas neskaidrajā lāpu gaismā izskatās bāla kā mironim. Es ietu tālāk, bet viņš lūdzoši saliek rokas un gandrīz nokrīt manā priekšā uz ceļiem. — Apstājies! — viņš lūdzas. — Saki, vai viņš neko neizdarīja?

Mans Kungs mirs, iekams vēl šī diena būs galā. Nelaimes tuvums, kā ari nežēlīgā apziņa, ka tas tiešām notiks, bija pārdabiski saasinājuši manus jutekļus. Es sapratu, ko Jūda grib uzzināt. Vēl jo vairāk: es pilnīgi skaidri sapratu, kam, pēc viņa domām, būtu bijis jānotiek, kad Skolotājs nonāks (pateicoties viņa, Jūdas, izmanībai) stāvoklī, kurā viņu varēs glābt tikai brīnums, — Jēzus atklās savas brīnumainās spējas. Jēzus darīs brīnumus, kas bija glābuši tik daudzu citu dzivību. Jēzus izbeigs valdnieku patvaļu un pats stāsies viņu vietā kā augstsirdīgs un labs ķēniņš. Nabaga, nabaga Jūda Iskariots.

— Nē, — es atbildēju. — Jēzus neko neizdarīja.

—   Kāpēc? — Bērns ir tik apjucis, it kā viņu būtu ķēris zibens no skaidrām debesīm, galīgi satriekts. — Kāpēc viņš neglāba pats sevi? Mācītājs teica, ka viņš zinot, ko es grasos darīt! Ak Dievs! Viņš būtu varējis sasaukt divpadsmit leģionus eņģeļu! Lai tie cīnītos viņa pusē! Eņģeļiem neviens nepretotos! Pietiktu ar to, ka viņi parādītos!

—  Sinedrijs atzinis viņu par vainīgu, — es pavēstu šim nožēlojamajam cilvēkam un atkal sāku sekot sardzes vīriem, kuri ir nogriezušies šķērsielā, atstājot mūs tumsā. —Jēzus iet mums pa priekšu…

—  Es zinu! Es redzēju!

Es neapklustu, kad viņš mani pārtrauc. Es turpinu runāt un sāku iet ātrāk, — …uz pretoriju. Virspriesteri ved viņu pie pārvaldnieka…

—  Viņi man samaksāja sudrabā. — Tā ir smaga atzīšanās. Jūdam jāpieliek visi spēki, lai nesāktu sevi nicināt. — Virspriesteri. Par ziņām…

—   Poncijs Pilāts apsēdīsies uz soģu paaugstinājuma un apstiprinās sinedrija spriedumu… — Mēs nogriežamies ap stūri. Es redzu lāpu gaismu pie pilsētas laukuma austrumu malas, — …apstiprinās spriedumu un pasludinās to, un tad nevajadzēs nemaz leģionu…

—  Viņš rīkosies tad, vai ne? Cēzara pārstāvja priekšā?

—   …nevajadzēs nemaz leģionu. Jūda. Neliela romiešu karavīru vienība aizvedīs viņu uz nāvessoda vietu…

—  Nē! Nerunā tā! Kāpēc tu tā runā?

—   Un viņš… — Mana sirds ir nocietinājusies. Es tiešām to pateikšu: — Jēzus mirs.

MARIJA

Austrumos kā kvēlojošas ogles, kas izbērtas uz Eļļas kalna virsotnes, iedegas sarkana blāzma. Laukumā augstā akmens paaugstinājuma priekšā, no kura pārvaldnieks pasludina spriedumus, tiek izdzēstas gandrīz jau izdegušās lāpas. Karavīri un neapbruņotie priesteri stāv un gaida. Un Ješī, tā tam vajadzētu būt, stāv viņu vidū. Viņa dzird cilvēku, kas dara savu darbu, bezrūpīgos smieklus. Tie vienaldzīgi atbalsojas pret augstajām paaugstinājuma malām. Jā, galu galā — kas gan cits šie karaviri ir? Vismaz pēc viņu pašu domām? Cilvēki, kas dara savu darbu.

—  Marija? Vai tā esi tu? Atraitne Marija no Nācaretes?

Pelēks sievietes stāvs nedroši virzās pāri laukumam. Viņas izruna liekas pazīstama. Viņa runā kā Jaudis mājās, stiepjot vārdus. Tikai nā- earieši tik gari velk dzimtās pilsētas nosaukumu "Nācarete".

—  Jā? — Marija ari vilcinās. — Tā esmu es.

Kad sieviete pienāk tuvāk, izskatās, ka viņa ir Marijas gados, kaut gan stipri klibo. Viņa atspiežas uz stingras, zarainas nūjas.

Ā, Mariju ir maldinājusi tā nūja! Rīta ausma apspīd grumbainu seju.

—  Anna! — Marija pārsteigumā iesaucas. — Tā esi tu! Ak Anna!

Abas sievietes metas viena otrai pretī, apskaujas un izplūst asarās.

—  Tik ilgs laiks pagājis!

—  Ilgs. Pārāk ilgs laiks.

Marija uzliek rokas draudzenei uz pleciem. — Anna, kā tev klājas?

—  Ko tur daudz runāt. Es esmu slima.

—  Jā, redzu. Man ļoti žēl. Vai tev ir grūti staigāt?

—  Biju domājusi, ka ar spieķi būs vieglāk iet.

—  Tas nepalīdzēja?

—  Marij, manas kājas ir līkas. Iešana ir tās sabeigusi.

—  Tu taču varēji nosvinēt Pashā svētkus mājās. Kāpēc tu nāci tik tālu?

—  Jo esmu slima.

—  Tu nāci, lai tiktu dziedināta?

Anna nodur galvu. Viņa paslēpj acis elkonī, un viņas pleci sāk raustīties. Viņa atkal raud.

—  Marij, Marij, mana slimība nav kājās. Mana slimība ir sirdī. Šeit ir mans dēls.

—  Šeit? Jeruzālemē?

—  Šeit. Tur. — Viņa norāda uz pretoriju. — Cietumā.

—  Ak Anna!

—  Viņš slēpās pakalnos uz dienvidiem no Garicima kalna. Romieši viņu atrada. Viņi apgalvo, ka viņš — viņa banda, viņa… es nezinu. Viņi apgalvo, ka viņš tiem uzbrucis. Viņi nogalināja dēla draugus, atveda viņu šurp un izvirzīja viņam apsūdzību. Jēzus. Abas dēls. dumpinieks un slepkava, no slēpņa uzbruka romiešu karaspēka vienībai… Man bija jānāk. Ko citu es varēju darīt?

Marijai acīs sakāpj asaras, taču viņa atšķirībā no Annas raud vairāk aiz dusmām nekā bēdām. Viņa uzliek plaukstas uz krūtīm un gandrīz līdz sāpēm iespiež tās miesā. — Ko citu, — viņa piekrīt, — māte var darīt?

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Kajafa ir nosūtījis ziņu Poncijam Pilātam, ka diemžēl nevar ierasties pie pārvaldnieka pretorija telpās. Ir Pashā svētku laiks, un, ieejot nejūda miteklī, augstais priesteris kļūs nešķīsts un nedrīkstēs kalpot Templī. Vai pārvaldnieks būtu tik laipns un iznāktu nokārtot šo nelielo lietu ārā aiz vārtiem, laukumā pie paaugstinājuma?

Taču Iilāts nedz iznāk ārā, nedz ir "tik laipns". Viņš atsūta savā vietā ziņnesi. Tiesa gan, oficiālu ziņnesi, tomēr tikai ziņnesi, un augstais priesteris jūtas aizvainots.

"Esmu uzzinājis," Pilāts ar ziņneša starpniecību pavēsta, "ka cilvēks, ko esat atveduši, ir galilietis no Hēroda Antipas tetrarhijas. Hērods atrodas pilsētā. Vediet viņu pie Hēroda. Lai pats tiek galā ar saviem pavalstniekiem."

Kad ziņnesis aiziet un parādās romiešu karavīri, lai nomainītu Tempļa sardzes vīrus, pārņemtu apcietināto savā ziņā un izpildītu Pilāta pavēli, Kajafas labi koptā seja savelkas dusmās. Viņš piemiedz acis. Es nolasu viņa domas: "Es domāju, ka mēs esam vienojušies! Labi: tagad tas. par ko vienojāmies, notiks pēc mana prāta."

Kajafa, kas saplēstajās drēbēs ar netīrajām stērbelēm izskatās pēc blēža, pamāj kalpiem, Tempļa sardzes vīriem un priesteriem, lai tie viņam seko, un aizsteidzas uz austrumiem, dziļāk pilsētā.

Sardzes maiņas laikā man izdodas uz mirkli ieraudzīt Jēzu. Viņš ir noguris. Viņš nespēj noturēt galvu izslietu. Labās auss gliemežnīcā un pie lūpām sakaltušas asinis. Viņa acu skatiens ir pilnīgi nekustīgs. Taču tas nav akls. Viņš redz, bet kaut ko tādu, ko es nespēju saskatīt. Tomēr viņš kustas ar to vieglumu, kāds vienmēr piemitis viņa lokanajam, spēcīgajam augumam. Tas ir Jēzus. Tas joprojām ir mans Kungs.

Romiešu karavīri — patiesībā sīriešu algotņi, kas mīl jūdus vēl mazāk nekā priesteri Jēzu, — pagrūž manu Kungu un dzen uz priekšu ar šķēpu kātiem.

Es novēršos. Agrajā rīta stundā laukums ir kluss. Ļoti maz cilvēku. Sievietes vientuļi stāv laukuma tālākajā malā. Jūda, protams, ir nozudis. Ne Sīmanis, ne kāds cits māceklis nav atnācis.

Tad kā garš, tīrs zelta taures sauciens pār Eļļas kalnu izlīst saules staru spožums un nokrāso pretorija mūrus cinobra krāsā. Uz paaugstinājuma virsmas parādās mana ēna. Man tā šķiet sveša. Vai man būtu jālūdz Dievs? Es mīlu Jēzu. Tie nav tukši vārdi. Tas nav parasts jūtu izvirdums. Šie vārdi ir bezkaislīgi. Es nejūtu pat to mieru, kuru iepazinu vakar, dusot viņam pie krūtīm. Tā ir tikpat neatspēkojama patiesība kā apgalvojums, ka man ir divas rokas. Es mīlu šo Jēzu no Nacaretes. Bet tagad mīlestība manā sirdi pārtapusi skaudrā gaišredzībā. Es saprotu visu. Nekas nevar mani pārsteigt. Es esmu viszinošs.

Es zinu, ko Kajafa izdarījis. Es paredzu, ka viņš ir sapulcinājis pūli, pirms laukumā sāk parādīties ļaudis. Pat Hērods nevar likt izpildīt nāvessodu provincēs, kas pakļautas Romas likumdošanai.

Ap saullēktu Jeruzāleme mostas. Svētceļnieki dzied rīta dziesmas; vējš atnes no jauna iekurto ugunskuru dūmu smaržu; teltīs, nelielās istabās, pagalmos un ieliņās ļaudis ēd pirms Pashā svētkiem sagatavotās brokastis.

Un tad, protams, parādās cilvēki: mazos pulciņos, lielākos baros, pa vienam. Dienas strādnieki, veikaliņu īpašnieki, amatnieki, lauku priesteri, svētceļnieki, sievietes un vīrieši, zemnieki un gani. Tirgotāji jāšus uz mūļiem, bagātnieki, kam pa priekšu iet klienti, virspriesteri, kurus pavada iespaidīgs bars kalpu, ierēdņu un vergu. Ļaudis, kā paredzēju, nāk un piepilda laukumu pretorija priekšā.

Daudzus atsūtījis augstais priesteris: tos, kuri izrāda savu varu un bagātību, likumu zinātājus, pilsētas ietekmīgākos vīrus. Kajafa nolēmis tikt galā ar Nacarieti tepat uz vietas un apslāpēt gruzdošos nemierus ar kūdītāja nāvi. Lai cik bezpalīdzīgs šis Jēzus ari būtu, Kajafa sasaucis kopā cilvēkus, kam pieder garīgā un laicīgā vara, jo notikums pats par sevi kļuvis svarīgs. Galu galā vienošanās paliek vienošanās, un tā jāpilda, lai saglabātu kārtību. Pilāts nevarēs neuzklausīt tik ietekmīgus cilvēkus.

Bet pats Kajafa, kas ierodas kopā ar karavīriem, kuri ved manu Kungu atpakaļ no Hēroda pils, vispirms ir pārsteigts, tad dusmīgs un beidzot nobijies.

Trīs ceturtdaļas laukumā sapulcējušos cilvēku nav viņa atbalstītāji! Tie ir ļaužu bari, kas pagājušajā svētdienā sveica, kā viņi paši kliedza, Dāvida dēlu, iejājot Jeruzālemē! Ziņa ir izplatījusies. Daudzi lauku priesteri, uzzinājuši no Kajafas, kas notiek, pavēstīja to svētceļniekiem, kuri nodeva šo ziņu citiem svētceļniekiem, tiem pavēstot to tālāk ubagiem, un ubagi savukārt trūcīgajiem. Ķēniņu, kurš nāk Tā Kunga vārdā, šonakt tiesāja! Virspriesteri! Un atzina par vainīgu! Poncijs Pilāts tūlīt apstiprinās viņam spriedumu pilsētas laukumā!

MARIJA

Tur viņš ir! Tur, paaugstinājuma kreisajā pusē, paceldamies pāri ļaužu galvām, stāv Ješī.

Tam vajadzētu būt godības pilnam mirklim. Viņam tur augšā būtu jābūt lieliskam. Viņam vajadzētu mācīt, stāstīt stāstu, kas iedegtu šīs draudzes sirdis apbrīnu un mīlestību. Bet viņš ir sasiets. Un klusē.

Ak Dievs! Marija zina, ko nozīmē, ja viņš tā sakož žokļus: Ješī, tu ietiepīgais… Ak, Ješī, tava stūrgalvība iedzīs tevi nāvē.

Viņa plaukstu locītavas ir sasietas un rokas nolaistas. Marija redz, kā ieplešas viņa nāsis. Ā! Tā ir zīme, ka Jēzus nopūšas, bez nevienas skaņas, pat nepaverot lūpas; bet šī cilvēciskā sāpju izpausme iespiežas viņas sirdī kā zobens.

Marijai sareibst galva. Viņa sagrīļojas.

Lai atgūtu līdzsvaru, viņa akli pieķeras rokām, kas atrodas abās pusēs. Viena roka pieder Annai. Otra — tai trauslajai būtnei, Marjamai no Magdalas, kuras tvēriens ir ļoti, ļoti spēcīgs.

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Pārvaldnieks apsēdies pašā paaugstinājuma vidū lielā koka krēslā, virs kura četri vergi tur uz četrām kārtīm nostiprinātu ieslīpu baldahīnu. Poncijs Pilāts pārņēmis Austrumu ķēniņu ieradumus: viņš negrib pārāk ilgi uzturēties saulē.

Es stāvu pieliekami tuvu. lai redzētu sandaļu siksnas, kas krusteniski sasailētas no pēdas pacēluma līdz celim. Baltā, saspiestā miesa starp tām atgādina notīrītas ķiploku daivas.

Augstais priesteris Kajafa stāv paaugstinājuma labajā pusē. Pārģērbies tīrās drēbēs. Uztupinājis uz galvas krāšņu turbānu, lai ari sānos un pakausī var redzēt, ka viņš licis apgriezt sev matus tikpat īsus kā Pilātam.

Kajafa, ar roku pieturot turbānu un kratot galvai, pilnā sparā klāsta apsūdzības pret Kungu, kurš klusu stāv paaugstinājuma otrā pusē: — …paziņoja, ka viņš, viņš pats, ir Kristus, kas ieradies zemes virsū! Svaidītais! Svaidītais ķēniņš, vai saprotat!

Lai visi ļaudis varētu dzirdēt, ko Kajafa saka, katru viņa vārdu tūlīt atkārto kalps ar skaļu rīkli, kas stāv paaugstinājuma priekšā: — SVAIDĪTAIS ĶĒNIŅŠ, VAI SAPROTAT!

Pilāts paceļ roku. Augstais priesteris saprot mājienu un apklust.

Pilāts ar visu augumu pagriežas uz Jēzus pusi un uzmanīgi viņu nopēta: slaids galilietis pareiziem vaibstiem: biezi, sprogaini mati un bārda, sejas izteiksme tāda, it kā viņam nekas nedraudētu, rūsgano acu skatiens gandrīz laipns.

Jēzus pieliec galvu un atbild ar skatienu pret skatienu.

Pilāts pasmaida un jautā: — Tātad: vai tu esi jūdu ķēniņš?

—  TĀTAD: VAI TU ESI JŪDU ĶĒNIŅŠ!

Bridi apsūdzētais un tiesnesis klusējot raugās viens otrā. Beidzot Jēzus atbild: — Tu to saki.

—  TU TO SAKI!

Pēkšņi Pilāts paliecas uz priekšu un uzšņāc aurojošajam kalpam:

—  Ei, tu asellel[4] aizveries!

—  ES KALPOJU AUGSTAJAM PRIESTERIM!

Pilāts strauji pagriežas uz Kajafas pusi. — Aizver tā sava asel- loris[5] lielo muti!

—  Bet cilvēkiem jādzird…

—  BET CILVEKIEM JĀDZIRD…

—  Vai nu tu tūlīt aizvērsi muti, vai ari tas karavīrs, — rādot ar roku, — atvērs to ar savu zobenu uz visiem laikiem!

Loti neapmierinātais Kajafa dod savam kalpam zīmi klusēt.

Cilvēkiem jādzird: īstenībā Pilāts vēro milzīgo pūli, kas saspiedies laukumā un aizņem arī daļu tuvāko ielu. — Kāpēc, Kajafa, šeit ir tik daudz cilvēku? — viņš jautā. — Man lika saprast, ka tā būs viegla lieta, ar ko ātri tiksim galā.

—  Pārvaldniek, tā būtu bijusi ātra un viegla lieta daudz agrākā rita stundā, teiksim, pirms saullēkta, kad pirmoreiz atvedām viņu pie tevis. Ziņa izplatījās.

Pilāts vēl bridi domīgi lūkojas uz pūli. Pashā svētkos pilsētā ieplūst vairāk nekā simttūkstoš svētceļnieku, triskāršojot iedzīvotāju skaitu. Visi svētceļnieki ir dziji ticīgi, daudzi — naidīgi un fanātiski. Pilāts strupi paziņo: — Es apsūdzības pret šo cilvēku uzskatu par nepamatotām.

Kajafa samirkšķina acis. Taču tūlīt no jauna metas uzbrukumā.

—   Pārvaldniek! Viņš ir kūdījis lautu! Ēleāzars, farizejs no Gamaliēla dzimtas, man stāstīja, ka viņš aizliedzot vienkāršajiem ļaudīm maksāt nodevas cēzaram! — Kajafa iepleš rokas. — Tu domā, ka šis pūlis var izraisīt nekārtības? Visur, kur viņš parādās, Nacarietis pulcina tikpat lielus laužu pū|us! Kā var apgalvot, ka apsūdzības ir…

Pilāts atkal paceļ roku un pagriežas pret Jēzu.

—  Tava kārta, — viņš saka. — Ko tu vari teikt savai aizstāvībai?

Bet Jēzus nesaka neko.

Pūlis man aiz muguras sakustas, spiežas uz priekšu.

Kāds iekliedzas: — Runā!

Kāds cits: — Priekšniek? Priekšniek? Ko tu teiksi?

Pilāts vēlreiz Jēzum: — Vai tev nav nekā ko teikt? Es saskaitīju vismaz piecas apsūdzības, kas vērstas pret tevi.

Jēzus turpina klusēt. Liekas, ka viņš pārvaldniekam nemaz nepievērš uzmanību. Viņš raugās uz ļaudīm. Vai mana izturēšanās jūs aizvaino? — viņa acis jautā. Bet svētits katrs, kurš ir bez vainas manā priekšā.

—  Jēzu, Jāzepa dēls, — Pilāts nosauc apsūdzēto pilnā vārdā un runā tiesneša bezkaislīgajā balsī. — Saskaņā ar mūsu likumiem klusēšana nozīmē, ka apsūdzētais ir vainīgs. Ja tu klusē, tiesa ir beigusies.

—  Tagad! Tagad! — kāds spalgi iekliedzas. Kliedziens paceļas gaisā un apraujas kā aizšauta putna lidojums. — Dieva dēļ, dari to tagad! — un vairs neatkārtojas.

Jēzus stāv, izslējies tik taisns kā vaska svece. Viņa seja ir rāma un acis aizvērtas. Viņš nepaver muti. Viņš klusē.

Pilāts izgrūž klusu lāstu un vēlreiz uzmet skatienu pūlim. Tas satraukumā viļņojas kā kviešu lauks, tuvojoties vētrai. Daļu cilvēku Jēzus klusēšana kaitina. Viņi gaida izrādi. Citiem, kas ir apsūdzētā pusē vai pret viņu, rūp tiesas iznākums. Viņi kļūst aizvien nemierīgāki, jo nezina, kas notiek uz paaugstinājuma. Visi jūt, cik saspringti ir tiesneši un karavīri: šķiet, ka notiek kaut kas svarīgs!

Un es jūtu, kā milzīgais pūlis pakļauj sev cilvēkus, kas to veido. Viņiem ir bail atrasties tik liela un nevaldāma zvēra ķetnās. Tomēr viņus aizrauj saspīlējums, kas valda visapkārt: kaut kas svarīgs!

Un es izprotu aprēķinu pārvaldnieka skatienā. Viņš apsver pūļa noskaņojumu. Cik nevaldāms tas ir? Cik liela ir iespēja, ka tas sadumposies? Taču viņa uzmanību saista pūlis, nevis tas, ko par to domā Kajafa: kādas ciniskas cerības viņš uz to licis vai bailes, ko tas viņam iedveš. Augstā priestera loma strauji rūk.

—  Pasauc to skaļo bļāvēju, — Pilāts pavēl augstajam priesterim, it kā viņš būtu kalps.

—  Ko? — Kajafa jūtas pazemots. — Tu runā ar…?

—  Pasauc viņu. kungs. Uz karstām pēdām. Un tu, — Pilāts rāda ar pirkstu uz centurionu, kas stāv aiz paaugstinājuma, pusmūža viru, kura vaigu un virslūpu šķērso sena rēta, — ej un atved man no cietuma visbistamāko noziedznieku.

Kādu laiku nekas nenotiek. Cilvēki, kas atrodas uz paaugstinājuma, gaida — divi nepacietīgi, trešais aizvērtām acīm. Muskulis viņa vaigā pulsē, un nāsis elpojot ieplešas.

Pūlis šī pārtraukuma laikā neizklīst, tikai uzbudinās vēl vairāk.

Kolīdz parādās kalps ar ska|o balsi, Poncijs Pilāts pieceļas un vēršas pie ļaudīm: — Mums ir paradums, — viņš paziņo.

—  IR PARADUMS!

Lai sadzirdētu, ko runā no paaugstinājuma, vairākums cilvēku apklust.

—  Pashā svētku apžēlošana…

—  APŽĒLOŠANA!

—  …svētkos es atbrīvoju vienu cietumnieku un atsaucu visas viņam izvirzītās apsūdzības. Ko teiksiet? Vai man ievērot šo paradumu?

Izkaisītas balsis atsaucas: — Jā! — Un tad lielākā vienprātībā:

—  Jā!

Pa pretorija vārtiem iznāk centurions, kam seko seši sargi, kuri velk sev līdzi spēcīgu mežonīga izskata cietumnieku. Viņš ir viscaur apkārts važām, katrs sargs aptinis sev ap elkoni važas galu.

—  Vediet viņu šurp! — Pilāts pavēl, un cietumnieku piespiež uzkāpt uz paaugstinājuma un tad, važām skaļi žvadzot, nostāties kreisajā pusē blakus Jēzum. Šī vīra mati ir melni un spīdīgi kā obsidiāns. Ja ari viņš reiz tos ir atsējis ar auduma strēmeli, tagad tā pazudusi, un mati zem važām sniedzas līdz viduklim. Viņš šķiet pazīstams.

Pilāts sargiem klusu kaut ko pajautā. Viens skaļā balsī atbild:

—  Jēzus, Abas dēls, kungs.

Pūlī vietām izceļas gandrīz neganta grūstīšanās. Ieraudzījis cietumnieku, Kajafa ar vienu lēcienu metas lejā no paaugstinājuma. Viņš pieskrien klāt virspriesteriem, šņākdams norādījumus, un tie kopā ar saviem bruņotajiem kalpiem tagad kā suņi ložņā starp ļaudīm, šņākdami pavēles, dāļādami niknus skatienus un draudus.

Bet es zinu vairāk nekā Kajafa. Viņa satraukums ir lieks. Pilāts nemaz negrib atbrīvot Kungu, bet gan pārbaudīt pūļa noskaņojumu, vai tas aizstāvēs cilvēku, ko reiz dēvēja par ķēniņu un Dāvida dēlu. Pilāts, kurš nepazīst sirdsapziņas pārmetumus un smieklīgus ticības aizspriedumus, ir divreiz labāks valdnieks par Kajafu.

MARIJA

Sievietes, kas vienīgās no Jēzus sekotāju pulka, neskaitot divus mācekļus, palikušas Jēzus tuvumā, vēro, kā romiešu pārvaldnieks paceļ rokas, it kā dodot svētību. Viņš kaut ko pasaka. Pēc mirkļa viņas dzird sacīto atskanam pāri laukumam: — KLUSUMU!

Ar mirkļa pārtraukumu starp viņa lūpu kustībām un kalpa balss skaņām Pilāts pavēsta: — Tad lai tā notiek. Apžēlošana. Pilsoņi, pasakiet, kuru no šiem vīriem man atbrīvot! Kuru jūs mīlat vairāk? Vai jūs izvēlēsieties šo cilvēku, Jēzu, Abas dēlu, kurš, kā man teica, ir slepkava, dumpinieks? Vai to cilvēku, Jēzu no Nacaretes, jūdu ķēniņu?

Anna drudžaini ievelk elpu. — Tas ir viņš! — viņa vārgi izsaucas. — Tas ir mans dēls.

Marija viņu tikpat kā nedzird. Tempļa vareno un jūdu dusmas vēršas pret viņas dēlu. Un arī viņa tagad dusmojas uz Ješī, kurš atsakās izmantot savas Dieva dotās runas dāvanas.

Bet Poncijs Pilāts nosauca viņu par "jūdu ķēniņu". Vai tas nāks viņas dēlam par labu? Un virspriesteri tūlīt sāk skaļi apstrīdēt šo titulu. Vai tas nāks viņas dēlam par labu? Marija domā, ka dēla nāvi vēlas priesteri un viņas tautas varenie. Varbūt šis romietis patiesi ir taisnīgs. Varbūt viņš Ješī tomēr atbrīvos. Varbūt vēl ir cerība, ka…

Vai!

Piepeši Marija pamana, ka Anna cieši lūkojas viņā; ka viņa ir palaidusi vaļā Marijas plaukstu; ka Anna lauza rokas. Ak, nē! Marija sāk elsot. Tas ir briesmīgi! Briesmīgi! Viņa vairs nezina, ko lai domā. Vai kā lai lūdz Dievu, un viņas skatiens vēlreiz aptumšojas: viens no dēliem dzīvos, un otrs mirs — tieši tāpēc, ka tam pirmajam dāvās dzīvību!

Marijas sirds kliedz: "Jēzus! Izvēlieties Jēzu!"

Pēkšņi viņa Annu ienīst — un tad naids pagaist nožēlā un līdzjūtībā. Abas cieš vienas mokas. Un ja nu Marija tiešām kliegtu: "Jēzu, izvēlieties Jēzu"? Kā gan lai cilvēki zina, kuru Jēzu viņa lūdz atbrīvot, ja abi apsūdzētie ir "Jēzus"?

Marija it kā sajūk prātā. Viņa apsēžas uz gludajiem akmeņiem un sāk raudāt. Un smieties. Viņas mute un krūškurvis raustās smieklos. Viņas acis un sirds raud. Visas viņas jūtas pasprukušas vajā.

Bet Anna saļimst viņai blakus, un otru reizi šajā rītā sievietes krīt viena otrai ap kaklu un meklē mierinājumu otras apskāvienos. Viņas atspiežas viena pret otru, šņukstēdamas aiz bēdām un smiekliem. Ko citu māte var darīt?

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

—  Tur neko nevar grozīt, — Poncijs Pilāts turpina runāt. — To, kuru jūs neizvēlēsieties, sodīs ar nāvi.

—  NĀVI!

—  Un jūs jau varbūt zināt seno patiesību…

—  PATIESĪBU.

—  …vadoņa liktenis gaida arī viņa piekritējus.

—  ARĪ VIŅA PIEKRITĒJUS!

Pirmās balsis, kas atbildēja uz Pilāta jautājumu "Kuru no šiem diviem?", nosauca nacarieti. Pēc tam viena vai divas izkoptas balsis iekliedzās: — Abas dēlu! — Bet apzīmējums jūdu ķēniņš laikam bija atstājis savu iespaidu, un vienkāršie ļaudis kļuva drošāki un skaļāki: — Atbrīvo nacarieti! — līdz mirklim, kad pārvaldnieks brīdināja: "Vadoņa liktenis gaida ari viņa piekritējus."

Viņam vienalga, kuru no apsūdzētajiem pūlis izvēlēsies. Viņš vienkārši grib pārbaudīt, cik stipri ļaudis pieķērušies šim slavenajam pravietim, vai viņi ir gatavi liet asinis viņa dēļ. Ja ne, Pilātam nav ko uztraukties. Viņam nebūs jāsūta pret pūli zobeni, bultas un šķēpi. Viņam būs jāizdzēš tikai viena dzīvība, un viss atkal būs mierīgi.

—  Abas dēlu!

Korim, kas izsakās par labu melnmatainajam laupītājam, pievienojas aizvien vairāk balsu. Pūlis, šis dzīvnieks, kas nemierīgi rausta grožus, vienā balsī sauc: — Atbrīvo Abas dēlu!

Kajafa, virspriesteri un viņu pakalpiņi panākuši savu: šī ir viņu izvēle. Un pūlis mūsu valodā kliedz: — Bar-Abu! Bar-Abu! Atbrīvo mums bar-Abu!

—  Ko tad…

—  KO TAD!

Pilāta balss paceļas pāri pūļa aurošanai: — Ko tad lai es daru ar to, kuru jūs saucat par jūdu ķēniņu?

Neviena balss vairs nelūdz atbrīvot Jēzu.

Katrosu dzimta kliedz: — Sit viņu krustā! — Boēta, Annas un Iš- maēla dzimtas kliedz: — Sit viņu krustā! — Un drīz vien viss pūlis asinskāri skandina: — Sit viņu krustā! Sit krustā! Sit viņu krustā!

—   Kāpēc? — Romas varas pārstāvis grib zināt. — Ko [aunu viņš darījis?

—  Sit viņu krustā!

Tad atkal parādās Kajafa. Līksmodams par savu uzvaru, viņš uzskrien uz paaugstinājuma.

—  Ja tu šo cilvēku atlaid, — viņš sēc. Viņš ir aizsmacis.

Bet viņa nenogurdināmais kalps balsī, kas ir tik skaļa kā viļņu dunoņa pret krastu, kliedz: — JA TU ŠO CILVĒKU ATLAID, TU NEESI CĒZARA DRAUGS! JO CILVĒKS, KAS SAUC SEVI PAR ĶĒNIŅU, IR CĒZARA IENAIDNIEKS!

Poncijs Pilāts pasmaida un pamāj ar galvu. Viņš ir ieskatījies šiem ļaudīm pašos dvēseles dziļumos un izmērījis tos.

—  Labi, — pārvaldnieks ļoti klusu saka. —Tam, — rādot uz Jēzu bar-Abu, — noņemiet važas. Viņš ir brīvs. To, — norādot uz Jēzu, mūsu Kungu, — vispirms šaustīs ar pātagu un tad sitīs krustā.

MARIJA

Šajā brīdī notiek kaut kas neparasts.

—   Paskatieties, — saka Maijama no Magdalas. — Lūdzu, jums jāceļas kājās un tas jāredz.

Marija un Anna palīdz viena otrai piecelties. Viņas stāv un tāpat kā Maijama skatās uz paaugstinājumu. Viņas vēro mēmā pateicībā, šis bridis izdzēš pēdējās ienaida pēdas, viņas kļūst par māsām uz mūžu.

Viņas nespēj sadzirdēt, kurš dēls dzīvos un kurš mirs. Pūlis auro pārāk skaļi. Pilāts izstiepj roku. Viņš vēlreiz izstiepj roku. Viņš ir norādījis uz abiem. Bet tad pienāk šis neparastais, Dieva sūtītais mirklis: Jēzus, Annas dēls, važās iekaltais Jēzus, kurš reiz bija brīdinājis otru bēgt no Galilejas, lai glābtu dzīvību, nometas uz ceļiem Marijas dēla priekšā. Viņš noliec galvu līdz pat akmeņiem un noskūpsta Ješī kājas.

Marija abām rokām aizspiež sev muti. — Dievs!

Ješī pieliecas, izlaiž pirkstus cauri sava tumšā vārdabrāļa matiem un uzliek plaukstas viņam uz kakla. Tā ir izjusta, tikai viņam vien domāta svētīšana. Kurš dzīvos? Kurš mirs? Marija to nezina, bet viņa

Annas zēnu ir iemīlējusi. Viņa to augstu vērtēs līdz pat sava mūža galam.

Pūlis izsmieklā svilpj un klaigā.

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Visu to laiku, ko biju pavadījis kopā ar Jēzu, ne reizi nebiju dzirdējis viņu kliedzam sāpēs. To, ka viņš tās jūt, redzēju viņa sejā. Viņa lūpas savilkās un nobālēja. Viņa piere saraucās. Viņa acis mēdza, plakstiņiem raustoties, nedaudz šķielēt uz kreiso pusi. Bet biezie, sprogainie mati virs pieres nekad nesajuka, un tāpēc viņš pat brīžos, kad bija vissāpīgāk savainojies, izskatījās kārtīgs un savaldīgs. Un viņš ne reizi nebija izgrūdis nevienu neskaidru skaņu.

Šodien viņš īd un gārdz sāpēs.

Laukumā nav neviena pīlāra vai staba. Tāpēc romieši izvilkuši smagus kravas ratus, nolikuši riteņiem priekšā akmeņus un piesējuši Kungu, kuram novilktas visas drēbes, ja neskaita gurnu apsēju, pie ratu pakaļgala.

Reiz viņš, taisni izslējies, stāvēja vētras svaidītā laivā, viņa svārki plīvoja kā karogs, viņš pacēla rokas, un jūra norima.

Viņš pacēla rokas, un veseli ļaužu pūļi apklusa, un viņš tos mācīja, un tūkstoši tika pabaroti ar zivīm un maizi.

Krēslas stundās viņš uz pakalnu virsotnēm pacēla rokas kā karoga mastus un lūdza Dievu.

Tagad citi pacēluši viņam rokas. Tās ir piesietas pie ratu augstā pakaļgala stūriem; viņa vaigs ir cieši piespiests raupjajiem koka dēļiem.

Leģionārs, kurš stāv ieslīpi manam Kungam aiz muguras, ar labo roku satver pletni. Viņš ievingrina roku. Pletnes pītās siksnas ar metāla āķiem galos šķeļ gaisu, šņākdamas kā čūskas. Tad leģionārs spēji ieskrienas, atvēzē roku virs galvas, palecas un brīdī, kad lido garām Jēzum, saliecas un ar lādu spēku cērt notiesātajam pa muguru, ka metāla āķi pāršķeļ miesu no pleciem lidz viduklim. Jēzus saraujas. Ada pašķiras. Viņa brūces atveras kā smaidi — tajās līdzīgi zobiem vīd balti kauli, sausi kā kaļķakmens, bet tad no garajām brūcēm sāk šļākties asinis.

Pirmo sitienu Jēzus pacieš klusējot. Tikai saraujas. Viņa vaigs ir nobrāzts jēls pret koku. Viņa seja savelkas sāpēs, bet viņš pat ne- iekunkstas.

Pie piektā sitiena viņa plakstiņi sāk raustīties, kolīdz pletne iesvilpjas gaisā, un cirtiena brīdī viņš ievaidas.

Pie divdesmitā sitiena viņam no acīm plūst asaras un no mutes laužas nepārtraukti, gārdzoši vaidi. Viņa mugura kļuvusi par uzartu lauku, no tās atdalās asiņaini miesas gabali un līp viņam pie gurniem.

Pēc divdesmit piektās reizes nabaga leģionārs ir tā pārguris, ka viņa vietā jāstājas citam vīram. Šoreiz tas ir sīrietis, kuru uz īpašu zvērību mudina naids pret jūdiem.

Pūlis ir sācis izklīst. Virspriesteri aizgāja jau pirms kāda laika, lai pildītu savus Pashā svētku pienākumus. Daži cilvēki bija tik satriekti (man gribētos tā domāt), ka nesagaidīja soda izpildes sākumu. Vairākumam vienkārši apnika te stāvēt.

Bezzobains vecs ubags, kas noskatījās sodīšanā līdz pat pēdējam pletnes cirtienam, noknikšķina pirkstus un ieķērcās: — Sāli! Sāli! — Viņam liekas, ka noziedznieks vēl nav izjutis pietiekami stipras sāpes.

—  Jūdu ķēniņš, — sargi, plecus raustīdami, saka cits citam. Viņi visu šo laiku zvilnējuši turpat blakus. Jēzus gurnu apsējs ir notraipīts ar urīnu un izkārnījumiem. Viņš karājas aiz piesietajām rokām, galva atmesta atpakaļ, mute vaļā, ādamābols izspiedies, acis aklas, tukšas.

—   Labi! — pavēl centurions, kas pirmīt izveda Jēzu bar-Abu pa pretorija vārtiem. — Pietiek. Velciet atpakaļ!

Lielos ratus iestumj atpakaļ vārtos. Viņi pat nav atraisījuši no tiem manu Kungu. Viņa basās pēdas velkas pa akmeņiem, kāju pirksti sagriezušies uz iekšu, asiņainā mugura spīd saulē. Ir gandrīz deviņi no rīta.

Nelielu gabaliņu aiz vārtiem rati apstājas. — Jūdu ķēniņš! — Dzirdu sargu skaļos smieklus. Stāvot ārā pie vārtiem, varu redzēt tikai bezsamaņā saļimušo, pie ratiem piekārto Jēzu.

Tad parādās sargs ar apmetni ķēnišķīgajā purpura krāsā. Viņš apsien to Jēzum ap kaklu, paplēš audumu viņam virs muguras, tad palaiž to vaļā.

—  Ha, ha, ha!

Kāds cits sargs atnes ērkšķainu zaru vainagu. Viņš paliec uz priekšu Jēzus galvu un uzliek viņam šo dīvaino kroni, tad paņem resnu niedri un sāk sist Jēzum pa seju un ausīm.

—  Esi sveicināts, jūdu ķēniņ! Ha, ha, ha!

Jēzus ieklepojas. Viņš mēģina izvairīties no uzmācīgās niedres. Viņš mostas.

Sargi nometas ceļos. Viņi pelnījuši nelielu izklaidi. Viņi zemojas šī nožēlojamā ķēniņa priekšā, buldurēdami esi sveicii\āts un kijrie eleison.

—  Labi, zēni! — centurions atjauno kārtību. — Izdarīsim šo lietu līdz galam.

Tā būs. Jā. Viņi izdarīs šo lietu līdz galam. Es zinu.

MARIJA

Ješī svārki piesūkušies asinīm. Pēc šaustīšanas karavīri viņu apģērba, taču pavirši. Slikti. Svārki nav sajozti. Tie karājas vaļā. Marija redz, ka karavīri uzvilkusi viņam ari tuniku. Vismaz tik ilgi, kamēr viņš iet uz ziemeļiem cauri pilsētai. Līdz viņu…

Viņi dzen Ješī uz Dārza vārtiem, lai izietu ārpus pilsētas mūriem. Nāvessodus nedrīkst izpildīt pilsētā. Tas apgānītu Jeruzālemi. Lai Dievs pasargā Jeruzālemi no apgānīšanas!

Bet, pat paša drēbēs apģērbts, viņas dēls izskatās nožēlojams.

Viņš ir salīcis virs resna ozola baļķa, kura vienu galu viņš pūlas noturēt abām rokām. Otrs gals ķeras aiz akmeņiem uz ceļa. Viņš to velk soli pa solim, padodoties ar visu auguma augšdaļu uz priekšu. Ari šī ir ierasta soda izpildes daļa — viņam jāaiznes uz Golgātu koks, kas aiznesīs viņu nāvē.

Mans prieks ir izdzisis! Man uzbrukušas bēdas! Mana sirds ir noskumusi!

Dzirdat, kā vaid mans dēls, — viņa sāpes piepilda visu zemi…

—  Uzmanīgāk!

Ha! Jēzus ir nosviedis krusta šķērskoku!

Nē, viņš ir pakritis ar visu baļķi. Viņš izlaiž to no rokām. Viņš ar muguru pieskaras zemei, tūlīt iekliedzas sāpēs un pārveļas uz sāniem.

Ak, Ješī!

Viņam seko vēl divi notiesātie, kas arī nes savu krustu šķērskokus. Viņi ir spiesti apstāties. Nelielā sardzes vienība ari apstājas.

Centurions aizmugurē kliedz: — Kas tur notiek?

Viņš pastumj sāņus karavīrus, kas stāv viņam ceļā, saviebjas, ieraudzījis Ješī, divreiz iesper Marijas nabaga zēnam, tad parausta plecus un parāda uz pirmo vīriešu kārtas cilvēku, kas gadās blakus. — Nāc palīgā, draugs. Ar viņu ir cauri. Panes to koka gabalu viņa vietā, sarunāts?

Mana dēla brūču dēļ ir ievainota mana sirds.

Mani māc šausmas.

Centurions rupji uzkliedz: — Celies augšā! — Viņš pietupstas, saķer Ješī aiz tunikas un uzrauj viņu kājās. — Uz priekšu. Kusties. Tev vairs nekas nav jānes. Kusties!

Ješī grīļojas.

Viņa skaistā mute ir vaļā, mēle uzpampusi, acis pārgrieztas, ak mans Dievs! Ak mans Dievs!

Bet tad acu zīlītes nolaižas. Viņš atkal redz. Viņš paklausa. Viņš iet tālāk.

Mazā kolonna viņam aiz muguras arī sakustas.

Marija sakož lūpas tik cieši, ka no tām atplūst asinis, tāpat kā to reiz izdarīja viņas dēls. Viņa norauj no galvas seģeni un nosviež to svešiniekiem zem kājām. Viņa ies kailu galvu. Viņas mati, pelēki kā vilka vilna un sapinušies, samezglojušies un savijušies kā kazenāju zari, izlaužas brīvībā.

Vai tad nav vairs nekādu zāļu Gileādā?

Vai tad šeit nav neviena ārsta?

Varenais Dievs! — kāpēc mans dēls nav dziedināts?

Ak. kaut manas asaras neizsīktu kā jūras ūdeņi, lai es dienām un naktīm varētu raudāt par sava dēla sāpēm!

Ak, kaut man būtu miteklis tuksnesī, tad es atstātu šo lautu un paslēptos no tās, jo viņi dodas no ļaunuma uz ļaunumu…

NEZINĀMS STĀSTĪTĀJS

Smagi dzelzs āmura sitieni.

Blaukš. blaukš: dzelzs naglas sprīdi pa sprīdim ieurbjas ozola baļķī. Vispirms to smailes izgāja cauri miesai un skriemeļiem, it kā dzīvie audi būtu mīksta putra: bet koks tik viegli nepadodas. Blaukš!

Notiesātais ir izģērbts.

Šis nāvessods pazemo notiesāto visos iespējamos veidos. Tāpēc to izpilda uz pakalna lielceļa malā — un, paskatieties, otrā lielceļa pusē: kapi! Klintī iecirsti kapi. Vai saprotat? Un krusti uzslieti visu garāmgājēju acu priekšā. Līķis pie krusta karājas kādu mēnesi, kalstot saulē un saraujoties. Un kraukļi dod mums zīmi, ka pakārtais ir miris: viņi notupstas uz pleciem un knābā acu ābolus.

Kāds mēģināja iedot viņam malku ar mirrēm sajaukta vīna. Lai notrulinātu sāpes. Muļķis atteicās.

Tā: un nu, kad esam piestiprinājuši viņa rokas un plaukstu locītavas pie šķērskoka — romiešu mēlē to sauc par patibulum —, divi no mums baļķi ar tam piekārto ļengano augumu uzvelk resna staba galā. Staba galu mēs varam aizsniegt. Viņš nekarāsies visai augstu virs zemes. (Kaut gan esmu dzirdējis, ka vienu romieti pakāra tik augstu, ka viņa pēdas bija divpadsmit pēdas virs zemes: gribēja, lai par to Optimu smejas visi, pat krustu nokrāsoja baltā krāsā. Ha!) Šķērskokā izurbts caurums, un stabā iedzīta tapa. Tie ieslīd viens otrā. Redzat? Un šķērskoka gali kustas uz augšu un leju. Nabaga noziedznieks sasveras pa kreisi, labais gals paceļas uz augšu. Līdzsvars — ipso verso. Viņa plecu locītavas saspringsi un nostiepjas viena otrai pretī.

Tā: nu mēs nometamies zemē un izdzenam pēdējo naglu cauri papēža kauliem (tas ir grūts un smalks darbiņš, tāpēc mēs to darām divatā). Un tad spēcīgāki sitieni: blaukš, blaukš; naglas gals ieduras skabargainajā koksnē.

Karavīri mums iedeva dēļa gabalu. Mēs to iespraužam staba galā iecirstā gropē. Tur laikam rakstīts, ko viņš izdarījis. Bet centurions to nolasa skaļi: Jēzus no Nacaretes, jūdu ķēniņš. Kāds ir labi pajokojis.

Nu tā, šorīt mums tas viss jāizdara vēl divas reizes, vēl divi blēži, vēl divi nāvessodi; vienu krustu mēs uzslejam pa labi, otru pa kreisi, kopā sanāk trīs, un beidzot varam atpūsties.

Labākas drēbes ir tikai tam viltus ķēniņam, kurš karājas vidū. Mēs sagriežam viņa svārkus četros vienādos gabalos, katrs no mums dabū vienu. Bet tunika ir tiešām smalka. Goda vārds. Skaists raksts, un tā austa vienā gabalā bez vīlēm. Es tai līdzīgu nekur neesmu redzējis, pat Damaskā ne. Ja mēs audeklu sagriezīsim, tas būs pagalam. Tāpēc metam kauliņus.

Tunika tiek Bosem.

Zilacainam gailam, kurš šķielē un ir apaļš muļķis. Viņš saloka no tunikas tādu kā spilvenu, apguļas uz netīrās zemes, pabāž tuniku pagalvī zem taukainajiem matiem un aizmieg.

MARIJA UN MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Jēzus ir pie pilnas samaņas. Modrs.

Kurš gan ticēs tam, ko stāstu? Cilvēks, kuram nebija spēka nest šķērskoku, kuru sita, līdz viņš zaudēja samaņu, kura plaukstas pamata kaulus šķaida sarūsējušas naglas, kura ribas kā mucas stīpas spiežas cauri miesai, bet vēders pierāvies mugurkaulam, kura… kurš…

Viņa acis ir va]ā! Galva starp rokām, kas atgādina lidojumā izplestus spārnus, pagriežas uz vienu pusi, uz otru skatoties, vērojot.

Jēzus redz centurionu un četrus sargus, kas slaistās krustu pakājē. Kad garāmgājēji rāda ar pirkstiem un nicinoši smejas, viņš to redz.

Kāds kliedz: — Ei, Tempļa postītāji —Jēzus šo dzēlibu dzird. — Noposti to krustu un izglāb pats sevi! — Viņš pace| acis un ierauga priesteri, kas, apakšlūpu izstiepis, šūpo galvu.

—  Izdod likumu, valdniek! — Cits ceļinieks. Levīts. — Lai visi ķēniņi šodien kāpj nost no krustiem! Ha, ha, ha!

Ņirgāšanās par sodītajiem ir parasta lieta. Kurš gan nepriecājas, ka kāds cits, ne viņš, ir nolādēts, satriekts un karājas pie drausmīgā koka. Pat sērotāji, kas nāk skaitīt lūgšanas pie savu tuvinieku kapiem ceļa otrā pusē, — pat šie nelaimīgie ļaudis izsmej krustā sisto: — Puisīt, puisīt, Visspēcīgā Dieva dēliņ, sauc palīgā Tēti!

Pēkšņi es saprotu, ka Jēzus kādā no šārīta moku brīžiem nokodis sev mēles galu. Viņš paver lūpas, un no mutes iztek asinis, kas notraipa viņa vaigubārdu un pil uz krūtīm kā sarkans lietus. Viņš pūlas kaut ko pateikt un velk pār zobiem bezveidīgu miesu. No nāsīm sūcas asinis. Bet redzēt viņš redz skaidri. Asinis neapmiglo skatienu. Mana Kunga rūsgani brūnās acis raugās apkārt ar nežēlīgas atziņas pilnu skatienu.

—  Tēvs.

Jēzus ierunājas! Es dzirdu šo vārdu vairāk ar sirdi nekā ar ausīm. Skaņa, ko viņš izgrūž, izklausās pēc "evs", bet es zinu, ka viņš saka 'Tēvs".

Viņš izstiepj uz priekšu apakšžokli, it kā gribētu nožāvāties. Viņš aizrijas, norīstās, savelk muti, atver to — ak, šīs nabaga sakropļotās, asiņainās mēles stumbenis! Viņš ievelk elpu saspiestajā krūškurvī, tad:

—  Tēvs, piedod tiem!

Mokošs elpas vilciens.

—  Jo tie nezina! — izspļaujot asinis.

Vēl viens elpas vilciens.

—  Ko tie dara!

Viņa ceļi saliecas. Ķermenis noslīgst uz leju, un tā svars jānotur izplestajām rokām. Kā gan tik mazs augums var izrādīties tik smags?

Locītavas nokrakšķ. Krūškurvis saspiežas. No plaušām ar klusu nopūtu izlaužas gaiss.

Ir pilnīgs bezvējš. Pie zilajām debesīm nav neviena mākoņa, taču tās nešķiet spožas. Tās nav košā, debeszilā krāsā, bet gan izskatās senas un tumšas kā indigo. Saule dienvidaustrumu pusē lavās pa debess jumu kā ubags garām logam.

—  Kristus? Tevi sauc par… hīīī. Kristu. Vai ne?

Es atrodos pusceļā uz šī nāves pakalna, Golgatas, virsotni. Esmu nometies uz ceļiem vienā no ieplakām, kura padara pakalnu līdzīgu galvaskausam, kam norauts apakšžoklis. Es atrodos vienā no acu dobumiem. Ir divas tādas ieplakas; uz pakalna apaļās virsotnes slejas krusti; pakājē akmens zobu rinda grauž zemi. Klusumā dzirdu, ko saka vīrs, kas karājas pa kreiši no mana Kunga: — Kristus: hīīī. Vai ne? — Uzrunājot Jēzu, viņš skaļi sēc. Paiet kāds bridis, līdz saprotu, ka tie ir sāpīgi smiekli. Kāds ir vēl nožēlojamāks par viņu.

—   Kāda velna pēc. Hīīī. Tu neglāb pats sevi? Hīīī. Un pie reizes mūs ari. Hīīī.

Vai nu skatītāji ievēro noziedznieka zākāšanos vai ne, noziedznieks pa labi no Jēzus visu ir dzirdējis un samitrina lūpas, lai viņu apsauktu: — Tu esi ceļā. Pie sava Radītāja, Nahaš. Un nebīsties? Viņu satikt? Muļķi.

Iestājas klusums. Neviens nerunā. Visi trīs krustā piesistie cīnās pēc elpas. Viņi paceļ uz augšu rumpi, pievelkoties ar rokām, atspiežot plaukstas pamata kaulus pret dzelzs naglām, un aizgūtnēm rij gaisu tik ilgi, kamēr krūškurvis spēj ieplesties. Tad augums atkrīt atpakaļ, un spēcīgais rāviens krūškurvi atkal saspiež. Viņi dzīvos tik ilgi, kamēr elpos. Viņi elpos tik ilgi, kamēr pietiks spēka pacelt auguma svaru uz naglām. Taču, kad viņi paslejas augšup, šķērskoks šūpojas: ja viena roka pagurs, sekos kritiens nāvē.

Vīrs, kas karājas pa labi no Jēzus, ierunājas.

—  Jēzu?

Jēzus pagriež galvu. Bridi viņa skatiens bezmērķīgi klejo apkārt, tad sastopas ar noziedznieka skatienu.

Noziedznieks saka: — Piemini mani. Kad tu nāksi. Savā valstībā.

Jēzus nenovērš acis. Viņš atver muti: — Āāā.

Ar kādu piepūli mans skolotājs veido vārdus!

—  Es, — viņš tik tikko saprotami izrunā, — tev saku, — un, kaut gan skaņas saplūst kopā, vārdi ir sen pazīstami. Mana sirds salecas, es sastingstu un sāku elsot. Šie vārdi: mans mīļais Kungs lietoja tos, kad gribēja izteikt vissvarīgākās domas. Bet izrunāti pie krusta! Tas ir pārāk negaidīti. Es raudu.

—  Šodien… —Jēzus pastiepjas uz augšu, lai ieelpotu. Un nobeidz: — Tu būsi ar mani. Paradīzē.

Es nespēju atraut acis no mana Kunga. No tām plūst asaras. Esmu sakrustojis rokas virs kakla, bet nespēju beigt raudāt. Paradīzē, viņš saka, un man šķiet, ka jūtu sīkās asins lāses, kas izplūst no viņa mutes. Man šķiet, ka tās krīt man uz pieres. Man šķiet, ka to pieskāriens atvēsina ādu. Es nespēju apslāpēt raudas.

Un tad Jēzus paskatās tieši uz mani. Mani, nožēlojamu radījumu, redz! Mēs uz brīdi apmaināmies vietām: es redzu sevi tādu, kādu viņš mani redz, — gļēvulīgu, neveiklu, pinkšķošu…

Taču es dzirdu, vai arī man šķiet, ka es dzirdu, klusu pavēli. — Atved manu māti, — čukst Jēzus.

Viņa acis raugās kaut kur man aiz muguras. Es pagriežos, un tur stāv Marija — kailu galvu, vāja, tik nekustīga kā viena no tām sīkajām radībām, kas ietvertas dzintarā. Viņa ir it kā sastingusi kritiena brīdī.

Es paklausu. Es pieceļos un kāpju lejā no pakalna, aplieku roku viņa mātei apkārt, saspiežu mīksto plecu un vedu viņu sev līdzi augšā pie vidējā krusta. Viņa kustas mehāniski. Viņas sejas izteiksme nemainās. Viņa raugās uz Jēzu. Arī mana izturēšanās nemainās. Es riju asaras. Marija ir sausa kā āda. Es esmu ūdens.

Mēs saķērušies stāvam Jēzus priekšā. Un Marija čukst: — Ješī.

Viņa nav mazgājusies. Es varu viņu saost. Kāpēc, ja es pats esmu tikpat netīrs?

Viņa čukst: — Ješi, — un es varu apzvērēt, ka Jēzum izdodas pasmaidīt. Viņa galva atrodas tikai puspēdu augstāk nekā manējā. Viņa rūsganās acis uzmanīgi raugās mātē, ceļojot pa visu viņas augumu līdz pat sejai: un es varu just, pie kuras Marijas ķermeņa daļas kavējas viņa skatiens, jo tā notrīc.

Jēzus uzrunā Mariju.

—  Sieva.

Viņš ievelk elpu. Viņa skatiens pievēršas man, tad atgriežas pie mātes: — Redzi, tavs dēls.

Viņa to arī izdara. Viņa paskatās uz mani. īsu mirkli mani atkal redz, taču tas mani nesarūgtina. Marija palūkojas uz Jēzu. Viņš lēnām pamāj ar galvu, un tikpat lēnām viņa atspiežas pret mani. Es pateicīgi pieņemu viņas auguma svaru. Mans Kungs ir dāvājis mātei vēl vienu bērnu. Kaut gan viņas miesas mūžam atcerēsies savu īsto dēlu, vecumdienās viņai blakus būšu es.

Un viņš negrib atstāt vienu ari mani.

— Dēls, — viņš saka. Viņš paceļ savu nelielo augumu, lai ievilktu plaušās gaisu. Viņš runā ar mani. — Redzi, tava māte.

Un Marija paceļ roku un apliek to man ap vidukli. Mēs nebilstam ne vārda. Man nebija taisnība. Viņas smaka nav nepatīkama. Tā atgādina man par mājām — maizes mīklu, garšaugiem un guļamtel- pas sastāvējušos gaisu. Es joprojām raudu, bet mans noskaņojums sācis mainīties. Mēs esam ģimene. Ir dienas vidus, un mēs neesam vientuļi.

Visu dienu esmu zinājis, ka viņš mirst. Es nemānīju sevi par to, kas notiks. Bet es nebiju gaidījis, ka viņa pēdējie brīži būs tik apgaroti un žēlastība sekos žēlastībai.

Tad pēkšņi mēs ar Mariju pieķeramies viens otram kā izbiedēti bērni un reizē noslīgstam zemē.

Jo zeme zem mūsu kājām ievaidas. Skaļi. It kā lūzdama uz pusēm. Zeme sāk drebēt un čūkstēt. Šķiet, ka no neskaitāmām tārpu alām gaisā paceļas putekļi. Putekļi izplūst no alām un plaisām — nē, tie nav putekļi, tās nav sīkas augsnes daļiņas — tā ir tumsa. No Golgatas pakalna acu dobumiem, no kapu mutēm ceļa otrā pusē, no kapsētas akmeņiem, no Šeola un visiem pazemes kambariem dienas gaismā izlien tumsa. Tumsa izplešas kā milzīga ēna, aprijot Jeruzālemi, piepildot pasauli no vienas malas līdz otrai, pārklājot jūras, aptumšojot sauli un debesjumu. Melna tumsa!

Un no šīs tumsas atskan visu saprotoša un līdzcietības pārpilna balss: "Ja tu esi"

Vai man tikai liekas, ka redzu cilvēka stāvu? Melnāku nekā tumsa? Aizsedzot visas debesis? Pēc izskata cēlāku nekā eņģeļi?

Bet kur ir Jēzus? Kad atrauju skatienu no debesīm un palūkojos apkārt, es neko neredzu. Esmu apjucis.

Šī balss! Šī nolādētā, nopietnā, pieglaimīgā bezmiesīgā balss no nekurienes. Vējš bezvējā. "Ja tu esi Dieva Dēls," tā saka.

Un pēkšņi es dzirdu Jēzu.

Viņš skaļi kliedz! Viņa balss līdzinās gluži citādam vējam — dobjam, ausij nepatīkamam, saraustītam vējam, kas ziemā gaudo starp nokaltušām niedrēm.

Ak, Jēzu, Jēzu, mans Kungs!

"Ja tu esi Dieva Dēls." mierinošā balss neatlaižas, "nebīsties. Piepildi visu. Meties lejā. Viņa eņģeļi satvers tevi un nesis uz rokāni…"

—  Atstājies! — Jēzus kliedz, it kā viņu plosītu vētra. — Atstājies, Sātan!

Bet melnais gaiss pat nepakustas. Redzamajā pasaulē valda nāves klusums. Gaiss ir smacīgs kā alā. Taču šīs skaņas nepieder redzamajai pasaulei. Tur cīnās gari.

"Nē!" balss vairs nemierina. Tā dimd pāri zemei kā mežonīgu zirgu pakavi: "Šī ir MANA stunda, un tumsai ir dota visa vara!"

—  Tu esi.

Mans Jēzu, klusē! Taupi spēkus.

—  Tu esi, — viņš ar pūlēm turpina. — Slepkava. Kopš iesākuma. Tu esi. Melis.

"Bet eņģeļi taču nav atnākuši tev palīgā? Nekādu melu. pamestais bērns. Jo tava Tēva te nav."

—  Tu esi. Melu. Tēvs…

"KLAUSIES!" Pūķa balss satricina zemes pamatus, pavēlot: "PARAUGIES APKĀRT! KO TU REDZI? KUR NU IR TAVS TĒVS?"

Tad iestājas klusums, kāds valda jūras dibenā. Tādā klusumā trūd mirušie; un Ābrahāma kauli, kas sabirza pīš|os mūžību pēc viņa nāves, tādā klusumā izplēnēja.

Marija nodreb. Marija ir tepat! Manās skavās! Ha: biju viņu aizmirsis. Tumsa bija tik loti pārņēmusi mani savā varā, ka nejutu neko sev apkārt.

Un tad atskan kliedziens, ko dzirdam mēs abi. Marija ievaidas un iecērt man ādā nagus.

—  Ēli, Ēli? — Jēzus sauc. — Lamā zabahtani?

—  Mans Dievs, mans Dievs, — Jēzus vaicā, — kāpēc tu esi mani atstājis?

Un neviens neatbild.

Neviens.

Zeme ievelk elpu. TumSa sasūcas atpakaļ zemē. Pēkšņi mūs apžilbina nežēligi spoža saules gaisma. Ir gandrīz trīs pēcpusdienā.

—  Ēli? — viens no karavīriem domīgi novelk. — Vai viņš nesauc to pravieti? Kurš, kā jūdi stāsta, uzbrauca debesīs uz uguns mākoņa?

Kāds cits karavīrs iemērc sūkli skābā vīnā, ko paņēmis līdzi, pacel sūkli Jēzum pie sejas un piespiež to viņa mutei. Nedaudz šķidruma

viņš acīmredzot norij — ādamābols noraustās, bet lielākā daja notek lejā pa bārdas lēkšķēm uz krūtīm un sakrājas ribu starpās.

Jēzus vairs necel uz augšu rumpi, lai elpotu. Viņš nosveras arvien tālāk un tālāk no krusta, līdzīgi ērglim, kas, spārnus iepletis, gatavojas mesties lejup. Viņa pleci ir izmežģīti, kaulus kopā satur vienīgi cīpslas. Tās ir izstaipītas. Sviedri ir nožuvuši. Asinis sarecējušas. Viņa acis ir aizvērtas, skropstas atliekušās atpakaļ un pielipušas plakstiem kā sīkas šautras. Viņa apakšžoklis ir atkāries. Saplosītā mēle tā piepampusi, ka aizņem gandrīz visu mutes dobumu. No plaušām izplūst nedaudz gaisa. Atskan klusas šņācošas skaņas, kas izklausās pēcjflj un ššš. Tās atgādina tālu kaujas saucienu, kliedzienu no otras pasaules malas.

Tad Jēzus skaidri pasakā vienu vārdu: — Tēvs. — Un tad vēl vienu: — Tavās.

Marija palaiž vaļā manu roku. Viņa pieceļas, pagriežas pret Jēzu un skaji atkārto tos pašus vārdus: — Tēvs, Tavās.

Jēzum izdodas atvērt vienu aci, bet viņš nespēj neko saskatīt. Viņš vairs nespēj ari parunāt. Tomēr viņa mute kustas, neizdvešot ne skaņas, kamēr Marija izrunā vārdus, ko nolasa viņam no lūpām. Tie izsaka dēla jūtas, bet balss pieder mātei.

Viņi lūdz Dievu.

—  Tēvs. Tavās rokās. Es nododu savu garu.

Āmen.

Bet Jēzus "āmen" ir tikai stiepts "āāāāā", jo tas ir viņa pēdējais elpas vilciens, tad viņa galva nokrīt uz krūtīm un viņš nomirst.

Debesīs virs mums nav neviena mākoņa. Neviena vienīga.

Mans Kungs un Marijas izaugušais puisēns ir miris.

SESTDIENA: DAŽĀDI

SIEVIETES

Marta jautāja: — Jūs viņu nenomazgājāt?

—  Mums nepietika laika viņu nomazgāt.

Bridi sievietes nakts tumsā klusēja.

Viena no viņām spēji sakustējās: pagriezās uz sāniem un savilka ceļgalus pie krūtīm — tā vismaz likās pēc apsega švīkstēšanas.

Tālumā ierējās šakālis.

Marta teica: — Es būtu atradusi tam laiku. — Viņas elpa bija sēcoša kā daudziem tukliem cilvēkiem, kuriem miesa saspiež balseni.

—  Jā, un pati būtu izrāvusi ari naglas? Un viena pati nocēlusi līķi no krusta?

—  "Liki"? — Trešā sieviete. Viņas balss sāpēs dreb. — Kā tu vari tā runāt par mūsu Kungu?

—  Viņš ir miris!

—  Lūdzu. Lūdzu. Lūdzu.

—  Piedod man — bet Marta nezina, par ko viņa runā. Mums nebija laika sameklēt krūkas un ūdeni vai ziepes, lai to izdarītu. Mēs nemaz nezinājām, ka pārvaldnieks atjaus mums apglabāt Jēzu, līdz Jāzeps atskrēja no pretorija un to pateica. Kad Kunga nabaga augums (tik mazs, tik viegls) gulēja zemē uz lina līķauta, saule jau rietēja. Sākās sabats. Un, kad vīrieši aizvēla kapam priekšā plakano akmeni, jau bija iestājusies nakts. Mēs nācām uz Betāniju pa tumsu. Mēs. Divatā. Marija ne. Viņa palika.

Ilgu laiku neviena nerunāja.

Tad Maijama no Magdalas ietērpa vārdos to, kas nospieda viņas sirdi: — Mēs pat neatsējām viņam zodu. — Viņas sīkā balss žēlabaini drebēja. — Mēs ietinām viņu līķautā, aizklājām seju ar sviedrautu, bet viņa mute visu laiku vērās vajā.

Šakālis sāka rūkt un ņurdēt — laikam plosīja kādu kritušu dzīvnieku.

Sievietes gulēja visas kopā uz grīdas vienā no Martas mājas istabām. Viņas gulēja cita citai blakus mitrajā, smagajā gaisā, klausīdamās nakts plēsīgajās skaņās. Neviena nebija gulējusi. Neviena negulēja. Līdz saullēktam bija jāgaida vēl vismaz stunda.

Visas sievietes, izņemot vienu, iepriekšējā dienā bija aizgājušas uz Jeruzālemi. Tikai Marta ne. Marta uzstāja, ka nedrīkst zaudēt drosmi. Kad ziņa par Jēzus apcietināšanu vakar bija sievietes pamodinājusi pirms gaiļiem, viņa nekrita izmisumā. Kad visas pārējās apģērbās un steidzās prom no Betānijas, Marta apsolīja sagaidīt viņas ar vakariņām. Lai viņas. Marta ikdienišķā balsī, rūpējoties par ierastajām lietām, uzsauca, "atved mājās vīriešus, norunāts?".

Bet vīrieši nebija pārnākuši. Tikai sievietes. Skumjas un izspūrušas viņas atgriezās nelielos pulciņos visas dienas garumā.

Jau ap deviņiem divas sievietes stāvēja zīdkoku birzī aiz Martas mājas. Viņas bija pametušas laukumu pretorija priekšā, kolīdz pārvaldnieks bija notiesājis Jēzu uz nāvi, satriecot visas viņu cerības.

Citas neizturēja šaustīšanu. Viņu elpa kļuva sekla, skatienu aizsedza sarkana migla, un aukstām sejām, nosvīdušas viņas nedrošiem soļiem aizgāja no Jeruzālemes.

Saujiņa sieviešu sekoja Jēzum līdz pat Golgatai, sizdamas sev pa krūtīm un vaimanādamas citu sieviešu vidū.

"Jeruzālemes meitas," Jēzus bija paspējis viņām pateikt. Viņš noskumušās sievietes ievēroja, kad viņam vairs nebija jānes šķērskoks. "Neraudiet par mani. Raudiet par sevi un saviem bērniem."

Šīs mācekles redzēja naglas, dzirdēja, kā tās atsitās pret akmeņiem, kad sargi nosvieda tās zemē. Viņas redzēja krustā piesisto Kungu. Bet tikai piecas izturēja līdz viņa nāves stundai. Un tad palika tikai trīs, lai redzētu vietu, kur Jēzu guldīs kapā. Viena bija Marjama no Magdalas. Otra — viņa māte. Marija. Kura joprojām nebija atgriezusies Betānijā. Vienīgā no visām sievietēm.

—  Mēs neizmazgājām viņam matus, — murmināja Maijama. — Mēs neapcirpām matus un bārdu. Mēs tik slikti apkopām Jēzu. Mēs pat — mēs nevarējām — svaidīt viņa skaisto augumu.

—   Tūlīt apklusti! — Marta asi uzkliedza. — Tu esi aizmirsusi manu māsu! — Sievietes balsī skanēja dusmas. Tā gan! Viņa nebūtu noliegusi, ka dusmojas. Viņa domāja, ka jūt taisnīgu sašutumu par neizdarību, ko redzēja visapkārt. Jā, un par meliem, ko Mācītājs bija viņai sastāstījis, — viņš esot "augšāmcelšanās un dzīvība". Kā tad!

Īstenībā nabaga sievietes dvēseli plosīja tik briesmīga vainas apziņa, ka viņa nespēja tajā atzīties. Vienīgi viņa. Marta, no visām sievām, kas bija mīlējušas Jēzu un sekojušas viņam, nebija aizgājusi uz Jeruzālemi, lai redzētu savu Kungu, pārciestu šīs šausmas un paliktu viņa tuvumā līdz galam. Ja viņa miesas nebija pienācīgi apbedītas, pirmām kārtām tā bija viņas vaina — un viņa bija noziegusies vissmagāk, jo darbojās pa māju un dungoja jautras dziesmiņas, kamēr…

Un stiprā, praktiskā Marta mēģināja tikt galā ar vainas apziņu, uzbrūkot pārējām. Uzskaitot viņu kļūdas un apberot viņas pārmetumiem.

—  Neaizmirsti manu māsu Mariju! — viņa, pagriezusies uz maigās Maijamas pusi, rājās gan no sava svara, gan dusmām aizsmakušā balsī. — Marija viņu svaidīja! Svaidīja viņa "skaisto augumu"! Viņa svaidīja Jēzu pirms trim dienām, un viņš paskaidroja mums, ko tas nozīmē, vai ne? "Viņajau iepriekš," viņš teica Jūdam. "Viņajau iepriekš ir svaidījusi manu miesu apbedīšanai."Tāpēc beidz bēdāties. Marjama. Jēzus tika svaidīts!

Sieviešu istabā iestājās Joti ilgs klusums.

Šakālis bija sācis spalgi, žēlabaini riet, it kā kāds lielāks dzīvnieks būtu atņēmis viņam laupījumu.

Tad Joanna, kura bija novērsusies, ieraugot naglas, un aizbēgusi, izdzirdot āmura sitienus, tāpat kā Marjama, ierunājās klusā, nožēlas pilnā balsī. — Mēs neraudājām pie viņa kapa, — viņa teica. — Marija un Marta raudāja par Lācaru. Mēs veselu dienu Nainē apraudājām kādu zēnu, kam pat vārdu nezinājām.

Augstajos logos parādījās blāva, pelēka gaisma. Joanna aizrāpoja pie Maijamas un apgūlās blakus trauslajam bērnam. Viņa klusu sacīja: — Mēs vēl neesam godinājušas viņu ar savām asarām, vai ne?

Zuzanna jautāja: — Vai kāda iedomājās ielikt kapā viņa sandales? Nolikt galvgalī?

—  Neviens nezina, kur ir viņa sandales.

—  Viss, kas viņam piederēja, bija pazudis. Pilnīgi viss. Viņa spieķi salauza un iesvieda ugunī augstā priestera namā.

Nu Joanna skaļā balsī izlēma. — Rīt, — viņa sacīja, — kad sabats būs beidzies. Tiklīdz varēsim. Mēs aiznesīsim uz Kunga kapu svaidāmās eļļas balzamēšanai un dārgas smaržvielas. Šodien mēs visu sagatavosim, rit dosimies turp un izpildīsim savus pēdējos pienākumus. Un mēs raudāsim. Mēs sāksim liet asaras kapā pie viņa akmens gultas un nebeigsim raudāt, līdz viņa miesa izplēnēs pīšļos un paliks tikai kauli, kurus mēs ieliksim šķirstā, lai tie guļ līdz brīdim, kad viņa Tēvs no jauna apaudzēs tos ar miesu un atkal iedvesīs tiem dzīvību.

Marta gandrīz sāka locīties aiz dusmām un kauna. Viņa saimniekoja šajā mājā. Viņa bija visu noteikusi. Līdz vakardienai viņa bija pieņēmusi lēmumus.

KĀDA LEVĪTA ZIŅOJUMS

Pashā svētku dienā, kamēr leģionāri pirms krustā sišanas šaustīja Jēzu no Nacaretes, kāds jauns augstākminētā noziedznieka māceklis Jūda Iskariots uzrunāja dažus virspriesterus Israēla dēlu pagalmā pie Tempļa vissvētākās vietas.

Viņš uzbruka virspriesteriem ar garām runām, pieprasot, lai tie ņem atpakaļ naudu, ko bija godīgi samaksājuši viņam par zināmiem pakalpojumiem. Jaunajam māceklim bija radies maldīgs priekšstats, ka šie dievbijīgie vīri varētu ietekmēt pārvaldnieku un pierunāt viņu mīkstināt viņa skolotājam piespriesto sodu.

Virspriesteri, protams, nelauza darījumu, ko bija noslēguši ar jauno cilvēku, un atteicās pieņemt no viņa naudu.

Un tad Jūda Iskariots noziedzās pret mūsu likumiem, pret mūsu svētvietu un pret mūsu Dievu.

Izrādīdams visas ļaunā gara apsēstības pazīmes, Jūda Iskariots ieskrēja pagalmā, kurā drīkst ieiet vienīgi priesteri; paskrēja garām dedzināmā upura altārim un uzskrēja augšup pa pakāpieniem, kas ved uz vissvētāko vietu, apstājoties tikai pie pašām Dieva mājokļa durvīm. Tad, it kā jau nebūtu diezgan zaimojis, viņš iesvieda naudas gabalus iekšā pa durvīm! Viņš izbēra sudraba naudu uz svētās grīdas, kur tā nošķindēja kā zvārguļi pie Sātana svārkiem.

Virspriesteri, pats par sevi saprotams, bija šausmās.

Tāpēc pagāja kāds mirklis, līdz viņi attapās un sūtīja pēc mums.

Kad ieradāmies likumpārkāpēju aizturēt, viņš jau bija nozudis svētceļnieku pūlī.

Es, saņēmis siku likumpārkāpēja aprakstu, kopā ar Tempļa sardzes vienību devos meklēt šo Jūdu vai cilvēku, kas ari esot sekojis na- carietim, — Sīmani, Jāņa dēlu, kurš varētu mūs aizvest pie šī Dieva zaimotāja.

Mēs būtu nopratinājuši Jēzu no Nacaretes, taču viņš jau bija piesists krustā.

Todien mēs neatradām nevienu no mācekļiem.

Tomēr man nav jāziņo par neveiksmi. Drīzāk mans ziņojums noslēdzas ar pateicību mūsu uzticamajam Dievam, kas Mozum ir teicis, ka Viņš "neatstāj nevienu nesodītu". Kungs Dievs ir darījis Jūdam Is- kariotam pēc sava apsolījuma: "Es jūs piemeklēšu pēc jūsu darbu augļiem."

Mēs atradām jauno cilvēku — saskaņā ar iegūtajām ziņām deviņpadsmit gadus vecu — mirušu karājamies pie liela ozola dārzā, kas atrodas Eļļas kalna rietumu nogāzē. Nav nekādu šaubu, ka viņu piemeklēja Dieva taisnais sods, jo viņš pats padarīja sev galu. Viņš pakāpās uz gluda, līmeniska ozola zara un, stāvēdams uz tā, pārmeta ādas siksnu ar galā piesietu atsvaru pāri resnam zaram sev virs galvas. Šo siksnu, kas bija savīta no vairākām ādas strēmelēm, lai nepārtrūktu, un izmērcēta ūdenī, lai žūstot sarautos, viņš apsēja sev ap kaklu.

Tad Jūda Iskariots nolēca no zara.

Dārzu, kurā mēs atradām jaunā cilvēka līķi, sauc par Ģetzemani.

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Sestdienu Jēzus māte pavadīja starp klintī izcirstajiem kapiem. Es biju kopā ar viņu. Es sēroju kopā ar viņu.

Es gādāju par viņu.

Marijas lūpas nepārtraukti kustējās, lai arī viņa neizdvesa ne skaņas. Reizēm es noliecu galvu viņas dievbijības priekšā, jo man likās, ka viņa skaita lūgšanas. Citreiz es nodrebēju, jo viņas liesmojošās acis pārliecināja mani, ka viņa lād Dievu.

Viņa palika pie kapa visu dienu, neizkustēdamās ne no vietas, pat ne tādēļ, lai atvieglotos.

Es aizgāju uz pilsētu un atnesu viņai ēdienu, kam viņa nepie- skārās.

Es atnesu ūdeni, ko man beidzot vēlā pēcpusdienā izdevās pārliecināt viņu pieņemt. Viņa aizgūtnēm dzēra no kazādas maisa veselas trīs minūtes, tad sagrīļojās, kampdama ar muti gaisu, un, atspiedusies pret nesen nošķeltu kaļķakmens bluķi, visu atkal izvēma.

Viņa noslīga ceļos. Marija saļima zemē. Es nometos uz ceļiem viņai līdzās. Ar svaigajā ūdenī samitrinātu, tīru lina drānu noslaucīju viņas seju, viņas nabaga novecojušo seju, Marijas grumbaino, neglīto, nogurušo seju. Ja izdodas atglaust viņas nevaldāmos matus, var redzēt, ka mati uz pieres aug trīsstūri.

Kad viņa bija tīra, es atkal pasniedzu viņai ūdeni. Šoreiz viņa dzēra maziem malkiem un tad ielika galvu man klēpī.

—  Kā lai es tevi uzrunāju? — es jautāju, kamēr vēl bijām kopā. — Vai tu gribi, lai saucu tevi par māti?

—  Nē, — viņa atbildēja.

Cauri tunikai jutu viņas silto elpu. Gaiss pakāpeniski kļuva vēsāks. Saule rietumos atradās tikai sprīdi virs apvāršņa. Kaļķakmens klints, kurā bija izcirsts Kunga kaps, meta pār mums savu ēnu, kas sniedzās krustiem līdz pusei. Pie diviem joprojām karājās cilvēku augumi, viņu kājas atradās ēnā, bet iekritušās sejas apspīdēja sarkana saules gaisma. Viņiem virs galvas laiski riņķoja maitu lijas. Uz šķērskoku galiem tupēja melni kraukļi un gaidīja. Notiesātie vēl nebija miruši. Vēl īsu brīdi viņi drīkstēs paturēt savas acis.

— Mārā, — Marija ierunājās. — Sauc mani Mārā.

Rūgtā. Sauc mani Rūgtā.

Es neko neteicu. Es uzdošu viņai to pašu jautājumu vēlreiz, tikai vēlāk.

Ap saulrietu es būtu varējis apzvērēt, ka Marija ir iemigusi. Par spīti vakara dzestrumam, uz ādas zem deguna viņai bija izspiedušies sviedri. Tomēr sievietes lūpas kustējās. Pavisam nedaudz. Un piere bija saraukta. Vai viņa sapņoja? Es čukstus pasaucu viņu vārdā. Es čukstēju: — Mārā? — Viņa neatbildēja. Viņas priekšzobi turpināja, klusu klikšķot, sasisties, žokļi it kā kaut ko nokoda, un lūpas kustējās, kustējās bez mitas…

MARIJA

Lai nolādēta diena, kurā es piedzimu.

Tā diena, kurā māte mani dzemdēja, lai paliek neauglīga!

Lai nolādēts tas cilvēks, kurš nesa ziņu manam tēvam: Tev ir piedzimusi meita!" — gribēdams viņu iepriecināt. Lai tas cilvēks ir kā pilsētas, ko Visvarenais Dievs satriecis pīšļos. Lai viņa ausis no rītiem skan kliedzieni un troksnis dienas vidū, jo viņš nenogalēja mani mātes miesās!

Kaut mātes miesas būtu kļuvušas man par kapu, kaut viņas klēpis būtu ticis aizslēgts!

Kāpēc mani izrāva no mātes miesām, lai es ciestu tik daudz nelaimju un bēdu? Lai piedzīvotu. Tādu neizdzēšamu. Kaunu?

OTRĀ SVĒTDIENA

MARJAMA NO MAGDALAS

Viņa ir pamodusies pati pirmā.

Baidīdamās iztraucēt pārējās sievietes, viņa paņem savas drēbes un pārvelk tās pār pleciem tik klusi, kā mākoņi aizsedz debesis pusnaktī. Basām kājām viņa izzogas no mājas un nozūd rasotajos augļu dārzos, kas aug Eļļas kalna austrumu nogāzēs. Ir ļoti agra pirmās nedēļas dienas rīta stunda.

Maijama jau jūt, ka viņai acīs kāpj karstas asaras. Tās nāk nelūgtas. Raudāšana nav nodevas ieradumiem — tā viņa tagad dzīvo. Kopš piektdienas vakara nav bijis neviena brīža, kad viņa nebūtu sērojusi, un katrs viņas elpas vilciens ir kā nopūta. Un sautējums, ko Marta vakar cēla sievietēm priekšā, lai ari tam bija pieliktas cigoriņa saknes un kaperi, ķērās viņai kaklā kā vārīti zāles stiebri. Marjama nav ēdusi. Galvu un seju līdz pat acīm viņa satinusi raupjā seģenē. Viņa nav ari mazgājusi, nedz kā citādi kopusi savu ķermeni.

Pārējās sievietes drīz vien viņai sekos ar svaidāmajām eļļām, svecēm, ūdeni, audeklu un smaržvielām. Varbūt vīrieši atnāks un no- grūdīs no kapa akmeni, lai balzamētājas varētu tajā ieiet. Un Marjama tad darbosies kopā ar pārējām sievietēm: dedzinās kapā vīraku, svaidīs Kunga miesas, mazgās tās, iesmaržinās, satīs lina autos, pieskarsies tām — pirmoreiz, kopš tā brīža, kad viņu iemīlēja, noglaudīs skaisto seju.

Bet tagad, iekams gaisma nav uzausi un ģimene vēl nav pamodusies, Marjamai jāizraudas. Viņa nespēj sagaidīt pārējos ģimenes locekļus. Viņa nespēj sagaidīt piemērotāku laiku. Bēdas viņas sirdī tā samilzušas, ka pārplēsīs uz pusēm, ja viņa neaizsteigsies pie kapa, nenokritīs tā priekšā ceļos un neizraudāsies.

Maijama skrien apkārt pilsētai, gar tās ziemeļu mūri. Viņa izbrā- žas cauri Betezdas dīķim, kas atrodas pa labi, un Avju vārtiem pa kreisi. Viņa apliec svētceļnieku teltis, kas saceltas līdzenumā Jeruzālemes ziemeļpusē. Tad viņa aizsteidzas garām Zivju vārtiem (aizbultēti līdz rītam) un apkārt mūra ziemeļrietumu stūrim, pagriežoties uz dienvidiem pret Golgātu un kapu dārzu.

Šī sieviete kustas tik viegli kā spāre, un bēdas nav viņu nogurdinājušas, bet gan devušas drudžainu spēku. Skriet nav grūti. Visi viņas muskuļi skrējienā paklausīgi saspringst un jutekli ir nedabiski saasināti. Viņa neklūp tumsā. Viņa nebaidās no šķēršļiem. Viņa ir bezdelīga, kas slaikiem spārniem traucas uz priekšu. Viņas raudas ir kā putna vīterošana. Maijama no Magdalas turpina savu izmisīgo skrējienu.

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Pie durvīm klaudzina.

Kāds ir uzkāpis augšā pa ārējām kāpnēm (bet mēs to nedzirdējām) un strauji klaudzina pie mūsu istabas durvīm — dusmās? Savas varas apziņā? Steigā? Nē, klauvējieni nav valdonīgi. Man šķiet, ka klaudzina maza roka.

Mēs sakustamies. Daži nepamostas. Kas zina, kādā nakts stundā mēs esam uzrauti no miega. Neviens nepieceļas un neiet atvērt durvis. Neviens klaudzinātājam neatsaucas.

Tuk, tuk, tuk!

Sīmanis Pēteris čukst: — Varbūt tie ir Kajafas vīri.

—  Nakts melnumā? — es šaubos.

—  Jēzu viņi saņēma ciet naktī. — Viņš guļ man blakus un runā tik klusu, it kā durvis būtu no papīra, nevis bieziem cipreses koka dēļiem. — Varbūt viņi sekoja jums no kapa līdz pat šai vietai.

Tuk. tuk!

Pieņemu, ka Sīmanim varētu būt taisnība. Šajā laikā, kad ļaunumam dota pilna vara, ceļā no kapa uz "šo vietu" jebkas varēja atgadīties. Bet vai Ievīti būtu tik… pie'klājīgi?

Klaudzināšana apraujas.

Durvju mēlīte nogrāb. Man pār muguru pārskrien aukstas tirpas. Bet durvis ir kārtīgi aizbultētas, un tās neizdodas atvērt. Durvju mēlīte atkrīt atpakaļ skavā un vairs nekustas.

Šī vieta: mēs esam augšistabā, kur Jēzus ēda kopā ar mums savu pēdējo maltīti. Kamēr mēs ar Mariju līdz pat pusnaktij palikām nomodā pie viņa kapa, vīri pulcējās šeit. Filips, Andrejs, Toms. Cits pēc cita. Nātānaēls, Jēkabs. Viņi nebija par to vienojušies: viņus dzina bailes. Sīmanis. Matejs. Kad Kungs bija piesists krustā, kad Kungs Jēzus bija ieslīdējis nāvē, kad ienaidnieki klīda apkārt kā rūcoši lauvas un manu brāļu kauli kļuva mīksti kā pūstoši augļi, viņi nāca šurp. Tadejs. Sīmanis Kānaānietis. Drūmām sejām, apjukuši, cits pēc cita. Un šeit viņi palika. Viņi aizbultēja durvis. Visu iepriekšējo dienu, sabatu, viņi slēpās šajā istabā. Martas māja likās pārāk viegli atrodama slēptuve. Ienaidnieki jau noteikti zināja, ka Jēzus bija tur apmeties. Un, kaut gan sievietes, visticamāk, bija sapulcējušās Betānijā, viņas varas pārstāvjiem nelikās bīstamas. Turpretī Jēzus vīri, viltus ķēniņa vīri…

Jūda taču bija visu izstāstījis, vai ne? Jūda bija atņēmis viņiem jumtu virs galvas, drošību, nošķirtību, viņu Skolotāju, viņu dzīves!

Bet pirms trim dienām pat mācekļi nebija zinājuši šo augšistabu. Un šīs mājas ļaudis, gan māte, gan dēls, tik laipni bija apkalpojuši viņus ceturtdienas vakarā un bija ar mieru uzņemt viņus kurā katrā laikā…

Puisis, kuram sievietes bija sekojušas, lai atrastu istabu mūsu Pashā maltītei, vīrietis, kurš nesa uz galvas ūdens krūku, ir šīs mājas dēls. Viņa māte Marija ir mājas saimniece. Tieši viņa vēlā šīs nakts stundā sameklēja Mariju un mani pie Kunga kapa. Viņa satina nabaga nogurušo mana Kunga māti segā un atveda mūs uz savu māju. Viņa iekārtoja Mariju apakšējā stāvā, turpretī es uzkāpu augšā pie pārējiem vīriešiem.

Blaukš! Blaukš!

Klaudzināšana atsākas ar vēl lielāku spēku. Kāds zvetē pa koku ar āmuru. Vai dauza durvis ar šķēpa kāta galu.

—   Viņi ir atgriezušies! — Sīmanis izsaucas, vienā mirklī saspringstot.

Blaukš! Blaukš! Blaukš!

Es pagriežos uz vēdera un ceļos kājās. — Iziešu paskatīties.

Nu visi ir pamodušies. — Vai tas nav bīstami? — viņi murmina. — Ir burvestību stunda. Velns velk lozes.

Sīmanis: — Ko tu domā teikt? — Viņš izklausās pēc virsnieka, kurš izprašņā savu padoto.

—  Es nezinu. Taču, ja tie ir karavīri, tad Marijai draud briesmas.

Es jau esmu piecēlies kājās un uzmanīgi līkumoju starp dzīvajiem

augumiem.

Blaukš! Blaukš! Blaukš! Blaukš!

Sīmanis: — Viņi meklē mūs! Ne Mariju. Vīriešus! Viņi baidās no atriebības.

—  Vai tu aizliedz man iet ārā?

Sīmanis: — Ko tu domā tur darīt?

—  Es nezinu, Sīmani! Man nav ne jausmas. Bet šeit es neslēpšos!

Blaukš! Blaukš!

Sīmanis: — Man ir zobens. Es iešu tev līdzi. Andrej, atver mums durvis, tad atkal aizver tās un aizbultē.

Debesu dienvidu puse, kas redzama pa logiem, ir netīri pelēka. Mājas un pakalnu virsotnes vīd pret tām kā melnas ēnas.

Es atspiežos pret durvju stenderi. Es izlēkšu ārā, kolīdz durvis atvērsies.

Blaukš! Blaukš…

Es atgrūžu aizbīdni. Andrejs atrauj vaļā durvis. Es gandrīz melos uz priekšu…

Bet otrpus slieksnim nav ieroču. Ne karavīru, ne ienaidnieku. Tur ir raudoša sieviete. Tā ir Marjama! — trauslā Marjama no Magdalas, kuras kauli salūztu, ja es uzlēktu viņai virsū.

—  Vai, vai, vai, vai! — viņa kliedz augstā, drebošā balsī, kas pat tagad ir tik tikko sadzirdama. Viņa sit sev pa krūtīm ar lielu akmeni — nabaga bērns! — tik stipri, ka noteikti paliks zilumi.

—  Marjama, kas noticis? — Es izņemu akmeni viņai no rokas.

Sievietes seja ir tik balta kā dūjas ola, tik caurspīdīga kā čaumala.

Viņas kājas ir basas, seja ievīstīta seģenē līdz acīm. Viņa saliecas sāpēs.

—  Viņa miesas ir nozagtas! — viņa vaimanā. — Viņi ir paņēmuši to Kungu! Es nezinu, kur viņi to nolikuši.

—  Parādi man. — Es neatgriežos istabā pēc svārkiem. Pietiks ar tuniku. — Iesim.

Marjama noskrien lejā pa kāpnēm un traucas augšā Ciānas kalnā uz Dārza vārtiem.

Es skrienu, cik ātri vien varu.

Kad nonāku līdz Dārza vārtiem, aiz EUas kalna koku galotnēm iedegas zelta uguns, pirmā saullēkta vēstnese. Drīz Jeruzāleme būs atkal pilna svētceļniekiem, veikali sāks tirgoties un gani dzīs kaut lopus. Ielās varēs saost ēdiena smaržu, koka un mēslu ugunskuru dūmus un ceptu upurdzīvnieku tauku smārdu.

Kad ierodos, Maijama ir nometusies uz ceļiem pie paša Jēzus kapa. Plakanais akmens, kas noslēdza ieeju, ir nosviests turpat netālu zemē. Es pieeju pie Maijamas, arī nometos ceļos un ieskatos iekšā. Pustumsā tik tikko var saredzēt lina līķautu, kas saplacis, saburzījies un sakrokojies guļ uz zemā akmens paaugstinājuma, kur vajadzēja atrasties Kunga miesām.

Nabaga bērnam ir taisnība. Viņa miesu šeit nav.

Tieši tad mēs abi izdzirdam smagus vēl viena skrējēja soļus. Sīmanis Pēteris atsteidzas šurp pa ceļu no pilsētas un nometas četrrāpus. Nevilcinoties ne mirkli un nesakot ne vārda, taču vilkdams sev līdzi pa zemi zobenu, viņš ierāpo kapā.

—  Kas pie…?

Es viņam sekoju.

Tagad es varu redzēt ne tikai līķautu, bet arī drānu, ar ko bija apsegta Jēzus galva. Šī drāna ir kārtīgi salocīta tālākajā paaugstinājuma stūri.

—  Tie nav kapu aplaupītāji, — Sīmanis norūc, — ķermeni ir paņēmis Kajafa. Ko gan viņš iedomājas? Ka mēs to pielūgsim?

Bet laupītājs nebūtu tā salocījis sviedrautu. Zagļi un postītāji par kārtību nedomā. Un vai viņi nebūtu aiznesuši ķermeni ar visu līķautu?

Kaut kas. Kaut kas nozīmīgs. Kaut kas (ak debess. Jauj man tā domāt!), kaut kas dievišķīgs ir šeit noticis.

Sīmanis Pēteris abām plaukstām uzsit pa akmeni. Viņš rūc dusmās. Viņš plēš sev matus un bārdu.

— Zvēru pie Dieva! Zvēru! — viņš tukšajā alā manā priekšā apsola. — Tas ir jāatriebj! — Un šajā mirklī, vērodams viņa sašutumu, es pēkšņi Sīmani Pēteri izprotu.

Viņš ir dziji vīlies. Viņš baidās domāt. Viņš ienīst bezdarbību. Un nu smagas domas kā tārpi grauž viņa sirdi. Sīmanis cerēja, ka aiz augšistabas durvīm gaidīs karavīri. Ieraudzījis Marjamu, viņš jutās vīlies. Un tad viņš atskrēja šurp, vēlēdamies, lai kaps būtu tukšs. Sūti man iemeslu dusmoties! Patiesi — Sīmaņa dusmas izraisīja Kunga Jēzus nežēlīgā sodīšana, taču paša nevarība, gļēvulība augstā priestera namā un pārējās neveiksmes ir viņu saniknojušas. Viņš grib kādu nogalināt, vienlaikus pakļaujot sevi briesmām, it kā tas varētu visu atkal vērst par labu. Viņa īsais zobens mahaira nav daudz labāks par dunci. Ar to nevar stāties pretī šķēpiem, bultām, kaujas vālēm un bruņām. Kāda Sīmaņa apziņas daļa saprot, ka taisnīgā cīņā, lai cik spēcīgs arī būtu viņa augums un negantas dusmas, viņš cietīs sakāvi. Trīs bruņoti karavīri viegli viņu nogalinās. Un tad sievietēm būs vēl viens mironis, ko apglabāt.

Tāpēc, kad viņš izlien no kapa, es daru tāpat. Un, kad viņš pa Dārza vārtiem atgriežas Jeruzālemē, es viņam sekoju. Es nevaru atstāt savu pašpārmetumiem mocīto brāli vienu pašu.

MARJAMA NO MAGDALAS

Viņa nav pakustējusies. Viņa joprojām tup pie kapa uz ceļiem. Un viņa raud. Ne tāpēc, ka sēro, ne tādēļ, lai pieminētu un godinātu savu Kungu, tā pēdējo reizi apliecinot savu mīlestību, bet gan tāpēc, ka ir viņu zaudējusi. Jēzus miesas ir pazudušas, un Marjamai zudusi dzīves jēga. Viņa ir apmaldījusies. Viņa nezina, kurp doties tālāk. Viņa apgulsies tepat un nomirs vēl pirms Nedēļu svētkiem.

Pār Marjamas šauro muguru, kas raustās klusās raudās, krīt rožaina gaisma. Viņa ir slaida meitene, kas noliekusies lidz pat zemei. Viņa ir smaržīgas zāles stiebrs, ko noliekusi garāmejoša šakāļa ķepa. Viņas seja ir satūkusi un rokas tik baltas, it kā tajās nebūtu ne pilītes asiņu.

Kāda balss saka: "Sieva?' Divas balsis, kas atbalsojas it kā akmens bazilikā, saka: "Sieva? Ko tu raudi7'

Marjamai, kura aizvērusi acis, šķiet, ka viņai sejā spoži spīd saule. Bet, kad viņa atver acis, pie debesīm nav saules. Saule vēl nav uzlēkusi, un, kad tas notiks, saule parādīsies viņai aiz muguras. Nē, gaisma ir viņu maldinājusi: tā plūst no divu vāru, kuri sēž kapā, viens Jēzus līķauta galvgalī, otrs — kājgalī, drēbēm un sejām. Viņi ir Maijamu uzrunājuši.

Maijama lēnām pieceļas kājās. — Godātie, — viņa bēdu sagrauztā balsī čukst, — es raudu, jo viņi manu Kungu ir paņēmuši un es nezinu, kur viņi to likuši.

Viņas acis sāp. Eņģeļu spožums ir viņu apžilbinājis. Viņa nevi)us novēršas, slaucīdama asaras, kas krājas viņai acīs, — un tur uz ceļa viņa redz izplūdušu vīrieša stāvu.

—  Sieva, ko tu raudi? — viņš jautā, viņai tuvojoties. — Saki: ko tu meklē?

—  Viņu, — Maijama atbild. — Manu Kungu. — Vārdi cits pēc cita steigšus veļas viņai pār lūpām: — Vai tu esi kapu pārraugs? Vai kāds ir tevi lūdzis izņemt miesas no šī kapa? Vai tu neesi to darījis? Vai tu neesi paņēmis miesas? Ja tu viņu esi aiznesis, pasaki man, kur tu esi viņu licis! Es aiziešu un viņu sameklēšu…

Bet izplūdušais stāvs nāk aizvien tuvāk, līdz atrodas tikai rokas stiepiena attālumā. Arī viņš sāk izstarot gaismu, taču pavisam citādi nekā vīri kapā. Viņš līdzinās ritam. Viņš ir spožs rīts, kas aizpilda telpu starp debesīm un zemi, un mirdz līdzīgi zvaigznēm, kuras uzkāpj un nokāpj pie atvērtā kapa!

Labais un svētais Dievs! — kas viņš ir?

Tad šis baltās drānās tērptais vīrs, kas ir veidots no gaismas, ierunājas. Viņš pasaka vienu vienīgu vārdu. Bet šis vārds atklāj Maijamai visu. Tas atklāj viņai, kas ir šis cilvēks, atklāj viņai pašas dvēseli, atklāj viņai Dieva Tēva žēlastību un Viņa vienpiedzimušā Dēla godību.

Gaisma saka: "Marjama."

Jēzus! Tas ir Jēzus!

Viņš sauc viņu vārdā, sacīdams: "Marjama no Magdalas."

Viņa uzvijas gaisā un izsaucas: "Rabuni!"

Ak, cik viņa sejas vaibsti ir skaisti! Viņa galva skar debesis, un tomēr augumā viņš nav daudz garāks par viņu. Un viņš ir — viņa mirdzošās rūsganās acis košo vasarraibumu ielenkumā ir žiglas, spožas un pilnas dzīvības.

Marjama rīkojas daudz drosmīgāk nekā jebkad agrāk. Viņa iepleš rokas un grib apskaut savu Kungu, kuru viņa mīl. Viņa grib mesties ap kaklu tam, kura dēj deg viņas seja un kakls. "Mīļoto Skolotāj!"

Bet: "Rāmāk!" — Kungs viņai pavēl. "Neaizskar mani," — viņš saka, "jo es vēl neesmu aizgājis pie Tēva."

Tāda pārdrošība, Maņama! Nekad agrāk tu Jēzus klātbūtnē neesi tā izturējusies! Un agrāk tādas jūtas būtu iedvesušas viņai šausmas. Viņa baidītos, ka viņas ļaunie gari atgriežas. Bet šodien, šajā rītausmas stundā, Marjamu no Magdalas nekas nespēj satraukt. Pat tas, ka viņas Kungs ir viņu apsaucis.

Jo viņš ir dzīvs!

Un viņa arī ir dzīva.

Un vēl jo vairāk: viņš grib, lai viņa kaut ko izdara. Redzat nu! Maijama no Magdalas būs pirmā, kas kalpos augšāmceltajam Jēzum. Marjama, kas reiz nesa sevī ļaunos garus, tagad nesīs Kunga labo vēsti!

Jo viņš saka: "Ej pie maniem brāļiem un saki tiem: es uzkāpju pie sava Tēva un jūsu Tēva, pie sava Dieva un jūsu Dieva."

Cik žigls ir mūsu bālais, viņpasaulīgais bērns! Viņa ir norāvusi no sejas seģeni, kas skrējienā plīvo viņai aiz muguras. Viņas potītes ņirb kā jēri pļavās, viņas kājas kā kalnu kazas nogāzēs. Un viņas mute neklusē. Viņa dzied. Un dziesma iet viņai pa priekšu.

— Es esmu redzējusi, — dzied Maijama no Magdalas.

Tagad viņa ir daudz spēcīgāka un skaistāka nekā bezdelīga. Viņa ir zivju ērglis ar sniegbaltu kaklu, krūtīm un vēderu. — Es esmu redzējusi to Kur\gu!

Viņa ir zivju ērglis, kas viegli slīd pāri jūrai, lai mazgātu savas kājas sāļajā ūdenī. Un augstu virs viņas galvas spēcīgajās gaisa strāvās, kas neredzamas balsta debesu jumu, lido viņas varenais brālis, klinšu ērglis.

Es esmu redzējusi to Kungu!

Es esmu dzirdējusi viņa balsi!

Uzklausiet viņa vārdus, visas tautas.

un priecājieties!

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Ja ceturtdien pēc Pashā mielasta Jānis Marks nebutu iznesis no šīs istabas galdus, mēs tagad stāvētu uz galdiem. Augšā ir sapulcējies krietns pulks cilvēku. Te ir gan vīrieši, gan sievietes — prāvs skaits mūsu krustā sistā Kunga mācekļu. Bet mūsu vidū nevalda vienprātība. Un ķildīgas balsis tik mazā telpā skan varen skaļi.

Maijama no Magdalas apgalvo, ka esot redzējusi Kungu Jēzu dzīvu. Sīmanis strīdas viņai pretī daudz rupjāk, nekā vajadzētu. Viņš dusmojas uz Marjamu. Viņš dusmojas uz visiem. Bet viņa nepiekāpjas. Mani pārsteidz viņas drosme. Tā taču tomēr ir Marjama.

Pārējās sievietes Maijamai tic. Vēl jo vairāk, viņām pašām ir ko teikt. Joanna, Zuzanna, Jēkaba- māte un Salome vienā balsī apgalvo, ka tad, kad viņas šorīt aiznesa uz kapu ūdeni, dvieļus un ziedes, ari viņas neatrada Kunga miesas. Bet pie kapa sagaidīja mirdzoši eņģeļi, kas iedvesa viņām bailes. Eņģeļi paziņoja, ka Jēzus ir augšāmcēlies no mirušajiem un tāpēc, protams, velti meklēt viņa miesas. Un sievietes zvēr, ka eņģeļi sūtījuši viņas pie mums — "jo īpaši pie Sīmaņa Pētera!" viņas zīmīgi atkārto — paziņot, ka Jēzus noies mums pa priekšu uz Galileju.

— Muļķīgs stāsts, — Filips nosaka.

Filips stāv pie durvīm. Kad visi bija sagājuši iekšā, viņš tās aizbultēja.

Ari Jēkabs uzstāja, pat ja Kungs tiešām staigā kaut kur sveiks un vesels, prātīgāk būtu turēt durvis ciet. — Lai viņš pieklauvē, — Jēkabs sāji pajoko. — Mēs viņu ielaidīsim.

Neviens nesmejas. Mēs esam dumpīga draudze, drīzāk āži nekā avis.

Jānis Marks stāv uz sola un skatās ārā pa logu. Kāpēc? Ko viņš gaida? Ir drūms vakars, kas jau pāriet naktī.

Sīmanis Pēteris nespēj palikt mierā. Viņš staigā šurpu turpu. Viņš klīst pa istabu, drūms kā negaisa mākonis, uzrūkdams katram, kurš negriež viņam ceļu.

Nu balsi paceļ Joanna. — Mēs gan esam jauka, vienota sinagoga! — viņa sauc.

Joanna nostumj no sola Jāni Marku un pati uz tā pakāpjas. No šejienes visi dzirdēs viņas rāšanos: — Jūs mūs pazīstat! Jūs, vīri, esat pazinuši mūs kopš tā brīža, kad sākām sekot mūsu Kungam un kalpot gan viņam, gan jums Galilejā. Un nu mēs nākam pie jums ar vislabāko ziņu, kādu vien var iedomāties, ziņu. ko esam saņēmušas no eņģeļiem, — un jūs pēkšņi mums vairs neticat! Jūs sakāt, ka mums "rādoties"! Kas jums lēcies? To, ko pašas savām acīm esam redzējušas, jūs saucat par "māņiem"! Nejēgas! Šakāļi! Mēslu mušas! Jūs protat sabojāt visvērtīgākās, visskaistākās Dieva dāvanas. Mēs labāk iesim lejā pie Marijas un atstāsim jūs vienus pašu. Jūs… vīrieši!

—  Filip, — Joanna pavēl, — atver durvis!

Bet Filips pat nepakustas. Viņš ir dabūjis mācību. Durvis paliek aizbultētas.

Istaba ir pieklususi. Vīrieši mīņājas un nodur galvas. Viņiem ir bail, ka sievietes izpildīs savus draudus un aizies. Visu iepriekšējo nakti viņiem trūka sieviešu atbalsta un nu trūks divreiz vairāk.

Bet Sīmanis negrib pakļauties vispārējam noskaņojumam.

—   "Rādoties"! "Māņi"! — viņš pikti saka. — Vai tad es pats nebiju turp aizgājis? Vai es pats nebiju iegājis kapā? Pēc Marjamas un pirms jums visām? Es tur neko neredzēju! Es…

Piepeši Sīmanis apklust. Viņš saraujas. Vienā mirklī visas viņa dusmas izplēn, un viņš stīvi blenž uz vienu istabas kaktu.

Visi pagriežas pret to kaktu, lai redzētu, kas tur ir.

—  Ak mans Dievs, — Joanna čukst.

Tur, rāmi uz mums raudzīdamies, juzdamies pavisam brīvi savā labi veidotajā ķermenī, spēkpilns, viegls un smaidošs stāv Jēzus.

Viņš atver muti un, skaidri izrunājot katru vārdu, saka: — Miers jums!

Bet vīri ir pārvērtušies akmenī. Viņus ir sastindzinājusi nāves saltā elpa, un daži ir vienkārši pārbijušies. Tas nevar būt Jēzus. Šaustītais. Mocītais. Pie krusta mirušais…

Jēzus izvelk aiz svārku malas aizbāztās rokas un paceļ tās ar plaukstām uz priekšu. Izskatās, ka viņš mūs svēta, un varbūt tā arī ir, taču pirmām kārtām viņš grib mums parādīt dziļos naglu caurumus, no kuriem neplūst asinis. Tad viņš pavelk atpakaļ svārkus un parāda mums vietu, kur, kad viņš vēl karājās pie krusta, kāds karavīrs, gribēdams pārbaudīt, vai viņš ir miris, iedūra šķēpu viņam starp ribām, caurdurot plaušas un iedurot šķēpa smaili tieši sirdī.

—  Es tas esmu.

Jā!

Jēzus!

Tas tiešām ir Jēzus.

Un šoreiz, kad viņš saka: — Miers jums, — vīrieši un sievietes, veci un jauni, katrs māceklis un mācekle, aizmirst visas šaubas. Viņi — mēs — sākam smieties un raudāt aiz prieka. Tas ir Jēzus!

Un nu es atbultēju durvis. Es metos lejā pa ārējām kāpnēm un ieskrienu apakšstāvā.

—  Marij! — es saucu viņai un ari manai mātei. — Marij, nāc un paskaties! Viņš nav miris! Viņš ir dzīvs!

Un, kad mēs atkal uzkāpjam augšstāva istabā, Jēzus staigā mācekļu vidū, saņem viņu sejas savās ievainotajās rokās un uzdveš viņiem redzamu elpu.

—  Saņem Svēto Garu, — viņš te vienam, te otram saka.

Viņš pagriežas pret Sīmani'Pēteri, un lielais vīrs, kura acis joprojām ir plati ieplestas, gandrīz iešņukstas. Un, kaut gan Jēzus saka viņam to pašu ko pārējiem un arī izturas pret viņu tāpat kā pret pārējiem, Mācītāja elpa šķiet apdedzinām viņu kā uguns: no Sīmaņa acīm plūst asaras. Vainīgam cilvēkam pat vistīrākā mīlestība šķiet sods.

Jēzus saka: — Saņem Svēto Garu.

Mēs esam Ādams. Mēs esam nedzīvs, sakaltis māls. Jēzus ir Kungs Dievs, Radītājs Ēdenes dārzā, kurš iepūš dzīvību pirmā cilvēka nāsīs, un mēs kļūstam par dzīvām būtnēm — no jauna.

—  Saņem Svēto Garu.

Beidzot, mans Kungs, tu saki šos vārdus ari man.

—  Kā Tēvs mani sūtījis, — tu saki, — tā es jūs sūtu.

Tavas plaukstas ir stingras un piešķir manai sejai veidolu. Tava elpa ir silta un smaržo pēc nardes. Zelta putekšņi mirdz tavu stingro acu varavīksnenēs, un es dzirdu, kā tava mēle pieskaras zobiem, kad tu runā, — tik tuvu man ir tava mute. — Kam jūs grēkus piedosit, tiem tie būs piedoti. —To, mans Kungs, tu saki man. To tu dod mums visiem, kam esi pavēlējis mīlēt tāpat, kā tu esi mīlējis. — Kam jūs tos paturēsit, tiem tie paliks.

Un, kad nedēlu vēlāk tu Tomam pēdējam parādi savas brūces un dod viņam savu mieru, viņš nokrīt uz grīdas un apliecina to, ko esmu dziedājis tev bez mitas:

Mans Kungs, mans Kungs un mans Dievs!

Devītā daļa

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Mima

—  Mima, — Marija man sauca.

Es vedu ēzelīti, kas vilka glītos, nelielos ratus, kurus Jēzus bija darinājis pirms mūsu pēdējā ceļojuma uz Jeruzālemi. Marija sēdēja ratos. Sakrustojusi kājas. Uz spilvena. Kā ķēniņiene, ja neņēma vērā viņas drēbes un ratu niecīgos izmērus.

Mima: es dzirdēju viņas balsi, bet nesapratu vārdu, ko viņa bija izteikusi —ja tas vispār bija vārds.

—  Ko? Vai tu kaut ko teici?

—  Es teicu "Mima", — viņa atbildēja.

Tātad tas tomēr bija vārds. Es pagriezos un paskatījos uz viņu, raukdams pieri: — "Mima"? Ko tas nozīmē?

—  Tas ir vārds. Cilvēka vārds.

Viņas mati bija nosirmojuši. Tie nebija ne sudrabaini, ne sniegbalti, ne glīti, ne neglīti, bet gan pelēki kā koks, kas ilgi gulējis zem klajas debess, un joprojām samudžinājušies kā kazenāji. Viņas vaigi bija apaļi. Ari rokas un krūtis bija apaļas, piešķirdamas Marijai labsirdīgas vecmāmuļas izskatu. Bērniem gribējās ierāpties viņai klēpī — un vieglā, nepārtrauktā galvas klanīšanās aicināja jaunekļus un meitenes izkratīt viņai sirdi. Bet galvas klanīšanās bija viena no vecuma likstām, un aiz omulīgās vecmāmuļas ārienes slēpās dzēlīga sieva, kā naža asmens. Ne viens vien jauns cilvēks, meklēdams līdzjūtību, saņēma belzienus. Reiz, kad viņa bija ļoti jauna, Marija bija noskrējusi par sevi lielākus zēnus. Tagad, kad kļuvusi veca, Kristus mātei bija izveidojušies stingri uzskati. Viņai bija ari drosme tos skaļi pateikt un asa mēle.

Es biju dzirdējis viņu lūdzam: šī sieva rāja pat Visspēcīgo Dievu To Kungu!

Un tam, ka Kungs bija padarījis savu māti ari par manu māli, kā es pakāpeniski sapratu, bija savi trūkumi. Ja pie krusta piesists cilvēks spēj jokot, tad Jēzus pajokoja — un vēl tagad savā godībā par to reizēm pasmaida. Marija piegrieza un šuva man drēbes, taču viņa piegrieza tās pēc mēriem, kādiem man, viņasprāt, būtu jābūt. Tās man spieda. Viņa gatavoja man ēdienu, taču ko, kad un kā mēs ēdīsim, vienmēr noteica viņa pati. Ja nokavēju vakariņas, viņa mani kaunināja kā zēnu.

Drīz pēc tam, kad Kungs Jēzus bija uzkāpis pie sava Tēva, mēs — kurus viņš atvadoties bija nosaucis par "apustuļiem" — sākām liecināt par viņa mīlestību, dzīvi, nāvi un augšāmcelšanos. Mēs izklīdām pa visiem Palestīnas apgabaliem un tad devāmies arī uz pagānu zemēm, sludinādami Jēzus vārdus un darbus, gūdami mācekļus visās tautās, tiekdamies pēc pasaules pestīšanas. Lai locītos visi ceļi un visas meles apliecinātu, ka Jēzus Kristus ir Kungs Dievam Tēvam par godu!

Maijama no Magdalas kādu laiku ceļoja kopā ar mums. Viņas vaigus klāja košs sārtums un šaurās nāsis iepletās, it kā viņa sajustu pat visvājākās smaržas, it kā tvertu un izbaudītu kalna elpas vilcienu. Viņas prieks bija stiprs, pastāvīgs, lielāks par viņu pašu — un, manuprāt, nedaudz biedējošs. Viņas augums bija slaids un pirksti gari, ne- sastrādāti. Viņai bija skaistas, mazas pēdas ar tik augstu pacēlumu, ka šķita — viņa staigā uz pirkstgaliem. Kad Marjama mēģināja skriet, viņa sacēla plecus līdz pat ausīm, piespieda rokas pie sāniem un vicināja tās elkoņos uz priekšu un atpakaļ. Citiem vārdiem, bērns nebija radīts smagai piepūlei. Bet prieks, kas mājoja Maijamā, prasīja spēku. Tas bija kā rijīga uguns. Tas prasīja muskuļus, stipru sirdi, platu augumu, kas spētu izkliedēt karstumu, ciešu miegu, labu uzturu un izturību. Bet mūsu gaisīgā bērna kauli bija tik trausli kā putnam un tik plāni kā miza, kas atlec stabulei. Un viņa nekad nebija bijusi veselīga.

Prieks varēja Marjamu nogalināt. Varēja nogalināt "manu miesu", viņa teica, kad mēs reiz vēlu vakarā par to runājām, "bet ne manu sirdi. Es esmu pa pusei iemīlējusies nāvē," viņa sacīja, "jo pilnībā mīlu savu Kungu. Es došos pie viņa. Es aizlidošu pie viņa, un viņš sagaidīs mani gaisā."

Tieši tā. Tieši tā šī viedā sieviete izteica anagnorisis[6], atziņu, kas lēnām atausa ari manā sirdī. Tāpēc es to pierakstu: nāve bija zaudējusi savu dzeloni. Nāve bija nomirusi mūsu Kunga miršanā. Šī sieviete labi apzinājās sava neapvaldītā prieka sekas un nebijās no tām.

Sārtā Marjama ceļoja kopā ar Mariju un mani pusotru gadu. Viņas dziedāja divatā visur, kur es sludināju, salīkdamas jaunas dziesmas un slavinājumus Dievam. Maijama dziedāja augstās notis, Marija zemās, kaut gan viņām ne vienmēr labi saskanēja. Tolaik mēs savas dziesmas teicām. Tās netika pierakstītas nedz sacerēšanas laikā, nedz pēc tam. Tās it kā pašas plūda mums pāri lūpām, un, lai ari es pats nespēju pareizi nodziedāt nevienu noti, es varēju sacerēt vārdus.

Viņš ir neredzamā Dieva attēls, visas radības pirmdzimtais. Viņā radītas visas (ietas.

Viss ir radīts caur Viņu un uz Viņu. bet Viņš pats ir pirms visa. un viss pastāv Viņā.

Viņš ir Savas miesas, draudzes, galva. Viņš ir tās dvēsele, pirmdzimtais starp mirušiem.

Visai Dieva pilnībai labpatika iemājot Viņā, lai caur Viņu un uz Viņu salīdzinātu visu.

Un ko Viņš mums devis? Ar Savām krusta asinīm

Jēzus nodibināja debesīs un virs zemes… mieru.

Maijama no Magdalas atstāja mūs otrā gada ziemā. Kādu ritu mēs pamodāmies, un liesmojošais bērns bija prom.

Naktī bija snidzis. Pavisam nedaudz. Zemi klāja plāna kārta sniega putekļu. Bet no mūsu pieticīgā patvēruma zem klints pārkares prom neveda nevienas pēdas. Kad mēs ar Mariju izelpojām, gaisā kā gari pacēlās bāli dvašas mākonīši. Marjama bija aizgājusi, pirms sāka snigt, bet pēc tam, kad bijām aizgājuši gulēt. Un man nav izdevies uzzināt, kurp viņa devās. Es arī neesmu neko par viņu dzirdējis, nedz arī sastapis cilvēku, kurš pēc tam būtu ar viņu runājis. Viņa nozuda. Bet man nav ne mazāko šaubu, ka viņas cerības piepildījās un viņas prieks izpaudās pilnībā. Nē: viņa pārtapa savā priekā. Jo viņa gaisā satika Kungu. Viņš viņu sagaidīja.

Gan mūsu ceļojumu laikā kopā ar Marjamu, gan ilgi jo ilgi pēc tam mana vistuvākā ceļabiedre, kas rūpējās par mani mātišķā gādībā, palika mana Kunga māte (Dievam par godu — un tā tālāk, un tā joprojām). Kad sludināju, zinošā Marija, Jāzepa atraitne, "Ješī" māte, nostājās man nedaudz aizmugurē pa kreisi. Tā viņa varēja piedalīties labās vēsts pasludināšanā.

—   Jērikas pilsētā Jūdejā, — es teicu, piemēram, kāda efezieša namā, kura visa ģimene bija sapulcējusies manā priekšā, — Jēzus atdeva acu gaismu kādam aklam vīram, kuru sauca par Bartimeju.

Un Marija mani pārtrauca. Dzēlīgā, tievā sieva, kas slēpās viņā, čukstēja tik skaļi, ka pat kurlais varētu dzirdēt: — Nē, tas nenotika Jē- rikā, bet gan netālu no Šīlo dīķa. Un to vīru nesauca par Bartimeju.

Vai arī es šādi iesāku runāt par zīmīgākajiem Jēzus izteicieniem: — Reiz, mācīdams ļaudis uz kalna, Jēzus teica virkni neparastu svētību. "Svētīgi," viņš sauca, "garā nabagie, jo tiem pieder Debesu valstība…"

—  Nē, — Marija pārlaboja. — Tas notika līdzenumā! Un viņš svētīja "nabagos": vienkārši "nabagos". Viņš nekad nerunāja aplinkus, lai pažēlotu bagātos! Viņš neteica "garā" nabagos.

No otras puses, mana mīļā pieņemtā māte bija visatsaucīgākā no maniem klausītājiem. Viņa pilnībā iegrima stāstā par Jēzus kārdināšanu tuksnesī, un, redzot bērnišķīgo izbrīnu viņas apaļajā sejā, man viņa šķita patiesi skaista. Ikreiz, kad runāju par krustā sišanu, viņa klusu raudāja un skaļi smējās, kad stāstīju par augšāmcelšanos. Viņas gudrība, bēdas un mātes mīlestība bija varens, lai ari tikai garīgs spēks pagānu draudzēs. Un. kad es izteicu visa Dieva Dēla darba jēgu šādiem vārdiem: — Jo Dievs tik ļoti pasauli mūējis. ka Viņš devis savu Vienpiedzimušo Dēlu. lai neviens, kas Viņam tic. nepazustu, bet dabūtu mūžīgo dzīvību. Jo Dievs Savu Dēlu nav sūtījis pasaulē, lai Tas pasauli tiesātu, bet lai pasaule caur Viņu tiktu glābta. — Marija apraudājās.

—   Mima, — viņa, sēžot ratos, kuros bija iejūgts mūsu ēzelītis, teica. — Tas ir cilvēka vārds.

—  Ā. Skaidrs. Un kāpēc tas ir svarīgs? Ko tu gribi teikt? Kāpēc tu man to stāsti?

Marijas acis viegli kavējās pie manas sejas. Viņa ne tik daudz lūkojās uz mani, cik sevī, un gremdējās atmiņās.

—   Tu man reiz jautāji, — viņa domīgi sacīja, — kā lai tu mani sauc.

—  Es atceros. Tu teici, lai saucu tevi "Mārā".

—  Bet tu nekad neesi to darījis? — saucis mani "Mārā".

—  Jo tu nekad neesi bijusi rūgta pret mani. Stingra, nesaudzīga, valdonīga. Bet ne rūgta. — Es apturēju ēzelīti. Marija izskatījās ļoti nopietna. Šī nebija parasta saruna.

—  Ak, es esmu jutusi rūgtumu. Bieži. Un dusmojusies par likteni, ko Dievs man lēmis. Bet rūgtums pāriet, lai arī dzīve nevar atkal kļūt priecīga un salda. Un rūgtuma vietā nāk gudrība. Tagad es zinu, ka manai dzīvei, manam liktenim bija jābūt tādam. Man bija jācieš sava dēla dēļ, jo ari Ješī cieta mūsu grēku dēļ un tādēļ, lai ieietu savā godībā.

—   Bet pēdējā laikā, — Marija, raukdama uzacis, prātoja, — es bieži atsaucu atmiņā pagātni, savu seno pagātni, dienas, kad biju jauna, nepieredzējusi un patiesi piemīlīga. Es atceros savas dzīves ritu.

Viņa paraustīja mīksto miesu zem zoda. Uz virslūpas viņai auga smalki matiņi.

—   Man toreiz bija vīrs, — Marija stāstīja. —Jāzeps. Tā viņu sauca. Tūļīgs kā lācis. Maigs, gādīgs cilvēks, lai ari ne vienmēr mani klausīja, bet, vai zini, uz viņu varēja paļauties tikpat droši kā uz Jeruzalemes aizsargmūriem. Viņš mani mīlēja, un es jutos skaista, un mani pirksti bija žigli, aužot audeklus, ko bagātie labprāt pirka, un viņš pagatavoja šūpuli mūsu bērnam un lepojās ar mazo Ješī. Viņš mācīja viņam savu prasmīgo roku amatu, kaut gan apgalvoja, ka zēns izaudzis kļūs par kaut ko lielāku nekā parasts galdnieks, un viņam bija taisnība, lai ari viņš to nepieredzēja, jo paspēja laikus nomirt. Jāzeps. Mans vīrs. Viņš nomira. Tomēr, kamēr viņš bija kopā ar mani, viņš sauca mani par "Mimu".

Viņa nopūtās. Tad Marija pārsteigta paskatījās uz mani, it kā es būtu negaidīti uzradies blakus ratiem, un nokremšļojās.

—  Mirjama, — viņa sacīja. — Viņš labāk lietoja manu vārdu ebreju valodā. Un vissirsnīgākajos brīžos noīsināja to līdz "Mimai". Lūdzu. Sauc mani par "Mimu". Man liekas, ka es gribu atkal justies kā toreiz. Mima.

Sasniegusi ļoti lielu vecumu, Marija nomira.

Pirms pieciem mēnešiem, datēju novākšanas laikā, mana Mirjama mani atstāja.

Viņa pakrita un salauza gūžas kaulu. Drīz pēc tam viņa ieslīga smagā, nemierīgā miegā, kas ilga gandrīz veselu nedēļu. Es viņu kopu. Es mazgāju viņas seju, kaklu un miesu ar vēsā avota ūdenī samērcētiem sūkļiem. Atcerēdamies kaut ko no viņas pašas ārstnieciskajiem līdzekļiem, es savācu gludās, iebaltās rudens vēlziežu sēklas un sagrūdu tās pulverī, ko iebēru saldinātā vīnā. Šo nomierinošo līdzekli es pa malkam ielēju no savas mutes viņas mutē. Tādā pašā veidā es viņu dzirdīju. Es sakošļāju maizi un ar lūpām liku to viņai mutē. Vairākas dienas es varēju, glaudot viņai rīkli, panākt, ka viņa ēdienu norij, bet tad viņa vairs ēdienu nepieņēma, un ari es noskumis pārtraucu viņu barot.

Marija, Mirjama, neatguva samaņu. Ap Roš Hašanā, pirmās Jaunā gada dienas vidu, viņa trīs reizes skali nopūtās — tad gaiss izplūda viņai no plaušām, un viņa vairs neelpoja.

Es aizdedzu sveces un noliku divas no tām viņai galvgalī un divas kājgalī. Lai ari es esmu vīrietis, bet viņa sieviete, izmantoju savas vienīgā radinieka tiesības un pats viņu pēdējoreiz nomazgāju, sasukāju viņas dumpīgos matus, ievīstīju viņas miesas lina līķautā, aizsedzu viņai acis un noliku viņai blakus miršu zarus — un es pats kļuvu par viņas stabulētāju. Es apsēdos uz viņas gultasvietas un nospēlēju skumju melodiju, un tad es viņu apglabāju.

Viņa, tāpat kā reiz Ješī, guļ akmens kapā, bet viņa gulēs tur ilgāk nekā viņš: gandrīz gadu. Un tad pirms nākamā Roš Hašanā es aiznesīšu viņas sausos kaulus uz Nacareti. Es apglabāšu tos blakus viņas vīra Jāzepa kauliem, lai tie abi guļ līdz viņas dēla. Godības Ķēniņa, atnākšanai, kad mēs visi celsimies no saviem kapiem un raudzīsimies viņa starojošajā vaigā.

Šo pēdējo piecu mēnešu laikā, dzīvodams bez viņas un apzinādamies, cik īsa būs mana šīszemes dzīve, esmu nodarbojies ar vienu vienīgu lietu: rakstījis šo vēstījumu par Jēzus dzīvi, grāmatu, kas tagad atrodas jūsu priekšā.

Tās liecinieki cits pēc cita iemieg. Pirmais nomira Jēkabs: ķēniņš Hērods Antipa, gribēdams pielabināties sinagogām, pirms trīsdesmit gadiem nodeva viņu mocekļa nāvei Jeruzālemē. Sīmani Pēteri savā galvaspilsētā piesita krustā romieši. Tas notika pirms desmit gadiem.

Esmu dzirdējis nostāstus par pārējo apustuļu pēdējiem dzīves brīžiem: ka Tomu nodūra ar šķēpu Indijā, netālu no Indas upes, ka Filips miris un apglabāts Hieropolē, ka Andreju Ahajā, Patras pilsētā, piesēja pie krusta un viņš divas dienas karājās pie šī moku rika, sludinādams Jēzus vārdu, līdz nomira. Šajās dienās klīst daudz nostāstu, bet palicis maz apustuļu, kas varētu tos apstiprināt. Varbūt tikai es esmu palicis. Un tāpēc es rakstu.

Marija garos gadus, ko pavadījām kopā, bagātināja ar saviem nostāstiem, atmiņām par lietām, ko viņa bija saglabājusi savā sirdī un pārdomājusi jau no paša sākuma. Viņa stāstīja man par notikumiem, par kuriem es citādi nebūtu uzzinājis. No viņas es dzirdēju par Kunga piedzimšanu, par viņa bērnību un pirmo svētceļojumu uz Jeruzalemi. Pateicoties viņas neviltotajam, pilnīgajam, neizpušķotajam godīgumam, man bija iespēja iepazīt šīs sievietes dziļo iekšējo pasauli un viņas trauksmainos pārdzīvojumus, sekojot sava dēla gaitām.

Un es pēc labākās sirdsapziņas esmu aprakstījis Jēzus mātes un mācekļa, ko viņš mīlēja, raksturus, novērojumus, atklāsmes, bēdas un priekus.

Un, ja jūs nespējat to nojaust pēc mana stāstījuma, saku skaidri un gaiši: es Mariju apbrīnoju. Šai sīkajai sievietei, kura sastapās gan ar eņģeļiem, gan ienaidniekiem un nebijās stāties pretī pašam Dievam, bija lauvas drosme. Es viņu ļoti mīlēju. Es joprojām viņu mīlu.

To, ko neredzēja Marija, redzēju es. Un daudzus notikumus redzējām mēs abi.

Es esmu tas māceklis, kurš liecību dod par šīm lietām. Mana liecība ir patiesa. Bet ir vēl daudz citu lietu, ko Jēzus darījis. Ja visas tās pēc kārtas aprakstītu, man šķiet, visa pasaule nevarētu uzņemt sarakstītās grāmatas.

Bet šīs lietas ir aprakstītas, lai mudinātu jūs ticēt, ka Jēzus ir Kristus, Dieva Dēls, un lai ticēdami jūs Viņa vārdā iemantotu dzīvību.

ATDZIMŠANA

Ir jāpieraksta (jāatzīst), kādu laiku mēs nezinājām, ko iesākt. Tai pirmajai, žilbinošajai nedēļai, kad augšāmceltais Kungs Jēzus parādījās mums augšistabā un sūtīja mūs, kā Tēvs bija viņu sūtījis, sekoja gandrīz mēnesis neizlēmības, kura laikā mēs, mācekji un sekotāji, jauni un veci, gan vīrieši, gan sievietes, zaudējām to vienotību, kas bija valdījusi starp mums, kad viņš vēl bija pie mums.

Daži aizklīda no Jeruzālemes uz ziemeļiem un nonāca atpakaļ savās dzimtajās pilsētās vai pie Galilejas jūras.

Dažas sievietes palika Jāņa Marka mātes namā. Citas devās uz Betāniju. Joanna un Kūza atgriezās Kānā un apmetās sava znota namā.

Daži aizgāja uz Jēriku un Jordānas upes krastiem, citi vadīja savas dienas Templī, lūgdami Dievu.

Sīmanis Pēteris nebija pilnībā atbildīgs par šo kaiti. Mēs bijām piedzīvojuši krasas izmaiņas. Mēs bijām krituši no vienas galējības otrā — lielas bēdas bija nomainījis tikpat liels prieks. Nākotne un darbs, kas mūs gaidīja, bija gandrīz prātam neaptverami. Man šķiet, ka mēs iz- klīdām, jo vēlējāmies atpūsties līdzīgi miesai pēc slimības, — un mēs bijām šī miesa. Mums bija jāatpūšas, jāēd un jāpadomā.

Taču Sīmanis nebija gluži bez vainas.

Pateicoties viņa straujajai dabai, ļaudis bija sekojuši viņam jau kopš tā brīža, kad atstājām Kapernaumu. Viņa prāvais augums, skaļā balss, nelokāmā pašpārliecinātība, pat nebēdnība, kas izpaudās, kad viņš saķēra Jēzu un sāka viņu kutināt, — visas šīs īpašības bija par iemeslu tam, ka pārējie mācekji viņam pakļāvās, uzskatot viņu (tūlīt pēc Jēzus) par savu vadoni.

Bet pēc tam, kad Kungs augšistabā bija saņēmis plaukstās viņa seju un uzdvesis viņam elpu, Sīmanis ieslīga melnā izmisumā. Viņš vairs neko nepārmeta māsām un brāļiem, bet, it kā viņu prieka aizvainots, ierāvās sevī un nodevās grūtsirdībai, pakāpeniski izdzēsdams prieku vienā sirdī pēc otras. Ikvienu, kas tuvojās lielajam vīram, gluži kā sprunguli, kas piepeldējis pārāk tuvu atvaram, ievilka viņa žēlabu virpulī, un ari viņš nogrima grūtsirdībā. Ģimene nezināja, ko iesākt. Tās locekļi devās prom. Mēs izklīdām.

Es zinu, ka Sīmanis negribēja mūs izsist no līdzsvara. Vēl jo vairāk — esmu pārliecināts, ka viņš neapzinājās, kādu iespaidu atstāj uz pārējiem. Akls pret citiem priekos un akls pret citiem arī bēdās — tāda pretruna slēpjas katra vadoņa būtībā: viņiem tik atklāti, tik nepārvarami jādomā pašiem par sevi un tik maz par savu atbalstītāju jūtām, ka viņi dažkārt zaudē to cieņu.

Sīmanis devās uz ziemeļiem. Toms gāja viņam līdzi, un abiem pa pēdām sekoja tumši mākoņi.

Nātānaēls devās uz Kānu. Cebedeja dēli jau bija atgriezušies tēva mājās Kapernaumā.

Mēs ar Mariju uzaicinājām Maijamu nākt mums lidzi. Likās pats par sevi saprotams, ka mēs nevarējām pamest viņu vienu pašu, kaut gan viņa vairs nebija tā bālā, naktstauriņam līdzīgā, biklā būtne. Sieviete bija kļuvusi daudz stiprāka. Daudz drošāka. Viņa noteikti pati būtu atradusi savu ceļu. Bet mūsu nejaušā laipnība, paaicinot viņu nākt mums līdzi — un pat izraugoties par galamērķi viņas dzimto pusi —, padarīja Maijamu par mūsu ceļabiedri vēl gadiem ilgi. Mēs trīs kļuvām par kodolu kopienai, kas pastāvēs vēl ilgi pēc tam, kad arī es — pēdējais no trim — būšu aizgājis mūžībā.

Jā. Pēc vairākām dienām mēs ieradāmies Magdalā, pilsētā, kur degunā cērtas neciešama zivju smaka.

—  Zivis! — Marija, Jēzus māte, pieskardamās ar pirkstu degunam, zīmīgi teica. — Vai vēl kādam neliekas, ka pienācis laiks pazvejot?

Tā nu es, sagādājis zvejas piederumus, pastaigāju, paskatījos un drīz atradu Sīmani, kurš kā jūras krauklis tupēja uz akmens Galilejas jūras malā. Es piegāju viņam klāt, nostājos blakus un apjautājos, kā klājas viņa sievai ("Labi") un viņam pašam.

—  Labi. Ej prom.

Es uzgāju uz akmens mola un apmelos kādas trīsdesmit pēdas no Sīmaņa, kas sēdēja krastā. Es iemetu ūdenī auklu ar āķi un pēc dažām minūtēm noķēru mazu tilapiju. Es to noņēmu no āķa un sviedu ar zivi Sīmanim. Tā paslīdēja zem svārkiem un sāka neganti spārdīties viņam uz vēdera.

—  Kas pie…?

—  Tavas pusdienas, — es jautri uzsaucu.

Es uzspraudu āķim ēsmu un atkal iemetu to ūdenī. Šoreiz man bija jāgaida ilgāk, bet samērā drīz es noķēru vēl vienu zivi. Ari šo zivi es metu Sīmanim. Tā trāpīja viņam tieši pa pieri.

Viņš pietrūkās kājās un iebrēcās: — Nē, paklausies!

—  Manas pusdienas, — es paskaidroju. Un, piesaistījis viņa uzmanību, piegāju viņam tuvāk, sāku tērgāt, mest zīmīgus skatienus, ķircināt, līdz beidzot saņēmu viņu aiz pleciem un pagrūdu uz pilsētas pusi. — Sīmani, vai uz tavām rokām vēl ir tulznas no virvēm un airiem? Vai tu atceries, kā mainās vēji? Kā plūst straumes? Kad tu pēdējo reizi izgāji zvejā? Kāpēc gan mēs nevarētu šonakt pazvejot? Vecajiem laikiem par godu. Palūdz vienu no Cebedeja laivām. Un paņem līdzi Tomu. Es pilsētā redzēju Nātānaēlu.

Jūs jau noteikti būsiet sapratuši, cik neraksturīga man ir šāda izturēšanās. To bija izdomājusi Marija, viņa bija sūtījusi mani pārbaudīt savu ieceri, un viņa ari piebiedrojās zvejniekiem, lai novestu to līdz galam.

Tonakt spoži spīdēja mēness, un, kad norima vakara vēji, gaiss bija pavisam nekustīgs. Mēs, izskatīdamies cits cita acīs tik blāvi kā sāls, pirmo nakts pusi pavadījām, mezdami tīklus dažādos sēkļos, kas, kā Sīmanis un Jānis apzvērēja, agrāk bija mudžējuši no zivīm.

Bet mēs vilkām tīklus no ūdens vieglus un tukšus.

—  Varbūt tu esi piemirsis savu amatu, — Marija prātoja. Viņa, taisni izslējusies, sēdēja uz priekšējā airsola. Ikreiz, kad viņa ļoti izpalīdzīgā balsī kaut ko tādu pateica, mēs airējām uz citu vietu, un Sīmanis meta tīklu ūdenī ar aizvien lielāku sparu un plašāku vēzienu.

Viņš sāka dusmoties. Dažus cilvēkus izaicinājums var uzcelt pat no miroņiem.

—  Sīmani, — Marija uzmundrinot sauca, — brauksim uz krastu un pasauksim tavu sievu. Pajautāsim viņai, kā to dara.

Ja viņu būtu kaitinājis es, viņš jau sen būtu ielidinājis mani ūdenī. Bet Marija bija sieviete. Sīmanis sakoda zobus, pakāra virs stūres gro- zīkļa lukturi un iemeta tīklu ūdenī.

Jo vairāk viņa runāja, jo neatlaidīgāk mēs centāmies kaut ko nozvejot. Mēs zvejojām visu atlikušo nakti, atkal un atkal izmēzdami tīklus, un neko nenoķērām.

Beidzot, kad pār gludo ūdens virsmu ausa rīts, mēs izdzirdējām kādu balsi krastā saucam: — Bērni!

Tur rīta dūmakas aizsegā, kas klājās virs rāmā ūdens, stāvēja kāds vīrs. Neatkarīgi no tā, vai viņš bija varējis mūs saskatīt vai ne, viņš nevarēja nedzirdēt neveiksmīgo zvejnieku skaļo kurnēšanu.

—  Tā, bērni! — viņš sauca. — Jūs neesat noķēruši nevienu pašu zivteli, vai ne?

Sīmanis iešņācās kā tauki ugunī: — Bērni!

Bet es saliku plaukstas pie mutes un atkliedzu: — Nē! Nekā visas nakts garumā.

Tad pēkšņi rīts gandrīz vai sāka sanēt no atmiņām. Tas — vai kaut kas ļoti līdzīgs — reiz jau bija noticis.

Vīrs uzsauca: — Iemetiet tiklu laivas labajā pusē, un jūs kaut ko dabūsiet!

Mēs darījām, kā vīrs bija teicis, un tikls vienā mirklī kļuva lik smags, ka mēs tik tikko varējām to noturēt, kur nu vēl ievilkt laivā.

Un es viņu pazinu. Es zināju, kas ir šis cilvēks!

—  Sīmani, — es teicu, — tas ir Kungs!

Un Sīmanis Pēteris, kurš neko tādu nebija gaidījis, uzrāva tuniku, ielēca ezerā un sāka peldēt uz krastu.

Mēs viņam lēnām sekojām, airēdami no visa spēka, lai pavilktu mūsu brīnumaino lomu. Marija stāvēja laivas priekšgalā ar seju pret krastu, piespiedusi mutei plaukstas.

—  Ješī.

Sīmanis, saceldams veselu šļakatu mākoni, izbrida krastā. Nu es varēju redzēt, ka Jēzus ir iekūris starp akmeņiem uguni, virs kuras cepās divas zivis un miežu maize.

—  Atnes vēl zivis, lai pietiek jums visiem, — viņš sacīja, un Sīmanis tūlīt ielēca atpakaļ laivā, saķēra tiklu un viens pats izvilka to oļainajā liedagā — brīnumainu spožu, lielu zivju kaudzi.

Jēzus aicināja: — Nāciet. Paēdīsim brokastis.

—  Sīmani, Jāņa dēls, — Jēzus jautāja, — vai tu mani mīli vairāk nekā šie?

Brokastis bija paēstas. Maizes drupačas un zivju asakas iesviestas jūrā, kur vēsajā ūdenī šaudījās un meklēja barību sīkas zivteles. Mēs izklaidus gulējām zālainajā krastā, izbaudīdami šo atpūtas brīdi augšāmceltā Jēzus klātbūtnē — tik rets notikums kā saullēkts pusnaktī un daudz brīnišķīgāks brīnums nekā tie, kurus viņš darīja pirms krustā sišanas — kad es pamanīju, ka Kunga starojošās rūsganās acis raugās uz Sīmani Pēteri.

Tad viņš pajautāja — Vai tu mani mīli vairāk nekā šie? —, un Sīmanis, kurš bija tik ļoti rūpējies par Kungu, lēcis kājās, lai viņu apkalpotu, jautājis, vai viņam kaut kas nav vajadzīgs, nu ar piesardzīgu, aizdomu pilnu smaidu plūkāja savu vaigubārdu.

—   Jā, — viņš beidzot teica.*— Kungs, — viņš teica un sarauca pieri. — Tu taču zini, ka es tevi mīlu?

Jēzus uz šo jautājumu neatbildēja. Taču viņš uzticēja māceklim kādu darbu. Viņš sacīja: — Kop manus jērus.

Ja es būtu Sīmaņa vietā, man šķiet, es priecātos par to, ka pats Labais Gans uztic man gana pienākumus. Bet Sīmaņa sejā atkal parādījās tas piesardzīgais smaids, it kā viņš censtos izprast, kas īsti slēpjas aiz Jēzus vienkāršā lūguma "Kop".

Lai ari man būtu vajadzējis saprast Sīmaņa bažas, jo Jēzus nenovērsa no viņa skatienu. Viņš tik neatlaidīgi vēroja lielo vīru, ka Sīmanis nodūra acis un vairs nesmaidīja. Likās, ka viņš skaitīja savas rokas piecus pirkstus.

Jēzus jautāja: — Sīmani, Jāņa dēls, vai tu patiesi?

Sīmanis nodrebēja, tad palūkojās uz Jēzu ar klusu, žēlīgu lūgumu platajās acīs, it kā teiktu: "Vai es patiesi — ko?"

—  Vai tu mani mīli? — Jēzus sacīja.

Man likās, ka Sīmaņa seja uz brīdi atkal sadrūma. — Jā, Kungs, — viņš, uzsvērdams katru vārdu, atbildēja, — tu zini, ka es tevi mīlu.

Jēzus sacīja: — Gani manas avis.

Likās, ka Sīmanis grasījās tam piekrist, bet Jēzus trešo reizi viņu uzrunāja: — Sīmani, Jāņa dēls! —Jēzus piecēlās un jautāja: — Vai tu mani mīli?

Un Sīmanis Pēteris sāka raudāt. Viņš raudāja tikpat rūgti, kā reiz naktī bija raudājis Jeruzālemē.

Nē, viņš nebija atkal sadrūmis vai izmisis. Bija noticis kaut kas daudz nopietnāks un cerīgāks. Es tikko biju vērojis, kā lielo vīru salauž. Jēzus bija viņu atklāti apkaunojis un sējis viņā rūgtu nožēlu. Trīs reizes Sīmanis bija noliedzis savu Kungu. Trīs reizes, kad draudēja briesmas, viņš bija atteicies pierādīt, ka mīl savu Kungu, un tāpēc pats sevi nicināja. Tas bija grauzis Sīmaņa sirdi, saindējis viņa prieku un izpostījis mācekļu svētīgo sadraudzību.

Bet tagad, kad Kungs Jēzus pats bija pie mums un vēlreiz to Sīmanim atgādināja, trīsreiz jautādams "Vai tu mani mīli?", viņa nežēlīgā mīlestība izdziedināja skaļo apustuli, ko viņš pat bija nosaucis par "klinti".

Noliecies līdz zemei, Sīmanis, rijot asaras, atbildēja: — Kungs, tu zini visu. Tu zini, ka es tevi mīlu.

Jēzus palika rokas Sīmanim zem padusēm un piecēla lielo vīru kājās, it kā viņš būtu viegls kā spalviņa. Viņš viņu noskūpstīja. Ar piedurknes malu noslaucīja Sīmanim asaras. Tad viņš abām rokām stingri satvēra Sīmaņa bārdaino seju.

— Tad dari darbu, ko esmu tev uzticējis, — sacīja Jēzus. — Kausli, kop manas aitas.

Sīmanis Pēteris mēģināja pamāt ar galvu, bet rokas neatlaidās. Lai arī viņš bija gara auguma, Jēzus šķita garāks. Lai arī viņš bija spēcīgs, Jēzus šķita daudz diženāks, jo no viņa plūda gaisma.

— Patiesi, — Jēzus teica, — kad tu biji jauns, tu apjozies un gāji, kur gribēji, bet, kad klusi vecs, tu izstiepsi savas rokas, un cits tevi jozīs un vedīs, kur tu negribēsi. Es tev to saku, lai norādītu, kādā nāvē tu pagodināsi savu Tēvu debesīs.

Sīmani. Seko man.

ATVADAS

Un tad visi mācekli sapulcējās uz kalna, ko Kungs bija mums norādījis.

Un mēs redzējām Jēzu nākam no tālienes.

Un mūsu vidū vairs nebija neviena noskumuša un neviena, kurš nebūtu mīlestībā un ticībā pacēlis rokas, lai viņu pielūgtu.

Viņa baso kāju soļi bija viegli: bet es nezinu, vai viņš gāja pa zemi vai virs tās. Viņa mati un bārda bija biezi, mīksti un skaidri iezīmēti: bet to krāsa nepārtraukti mainījās no rūsas brūnuma līdz sniega baltumam un otrādi. Kunga acis bija brīnumainas. Tās aptvēra visu pasauli. Mēs jutām viņa skatienu jau no tālienes, gluži tāpat kā luktura gaismu saskata pirms paša luktura. Un viņš raudzījās uz ikvienu no mums, neizvairoties un nenovēršot skatienu. Un pēc tam es apgalvoju, ka viņa acis bija dzeltenas un lepnas kā ērglim; bet citi apgalvoja, ka tās bija gaiši brūnas un bezbailīgas kā rēcošam lauvam; un vēl citi — ka tās bija melnas, nedaudz izvelbtas un to kaktiņos vīdēja acu baltumi kā vērsim; bet Maijama no Magdalas, viņa sacīja: — Cilvēka. Viņam vienmēr bija cilvēka acis.

Un, pienācis mums klāt, Kungs Jēzus sāka runāt.,

Un šie ir vārdi, kurus viņš teica:

"Man ir dota visa vara debesīs un virs zemes. Tāpēc ejiet un dariet par mācekļiem visas tautas, tās kristīdami Tēva. Dēla un Svētā Gara vārdā, tās mācīdami turēt visu, ko Es jums esmu pavēlējis.

Un redzi. Es esmu pie jums ik dienas lidz pasaules galam."

Tad viņš mūs svētīja.

Un, svētīdams mūs, viņš no mums šķīrās.

Un viņa debesīs uzņemšanas brīdī atskanēja debesu pulku dziesma. Eņģeļu eņģeli gavilēja priekā. Jēzus leģioni, desmittūkstoš tūkstoši, pacēla savas balsis un dziedāja:

"Gods.r

Un mēs jutām kalnu nodrebam mums zem kājām. Nastu nesēji dzīvnieki Galilejas ciematos, ēzeli, mūļi, vērši, kas stāvēja pagalmos un staļļos, atrāvās no savām silēm. Viņi pacēla galvas un samulsināja zemniekus ar saviem brēcieniem. Un zirgi samulsināja savus jātniekus un kamieļi karavānas, apstājoties un atsakoties iet tālāk.

"Gods Dievam augstībā!"

Tā debesu pulki ducināja.

Debesis mirdzēja eņģeļu spožumā. Un Jēzus gāja pa divpadsmit miljoniem zvaigžņu, gluži kā cilvēks iet pa smilšu graudiem. Un mēs turpinājām raudzīties uz debesīm, lai ari drīz neko vairs neredzējām, it neko — nevienu, jo neredzamā paradīzes gaisma aizsedza pat Jēzu.

"Gods Dievam augstībā," pasludināja Tā Kunga vētra, kas plosījās Visuma plašumos, "un miers virs zemes!"

Vienīgi es — vienīgais no tiem, ko mans Kungs bija mīlējis, — vēl kavējos uz tā svētā kalna zem tukšajām debesīm, klusumā, kas īpaši izcēlās pēc debesu pulka skaļās gavilēšanas.

Vienatnē.

Es gaidīju ierastās vakara vēsmas, kad vējš pagriežas un pūš no austrumiem uz jūras pusi. Es gaidīju zemes un agrīnā vasaras zaļuma smaržu. Es domāju, ka varētu saukt viņu. Vai lūgt. Jā, kopš šī brīža mēs runāsim ar viņu lūgšanās — tādās lūgšanās, kādas nekad agrāk nebijām lūguši.

Es domāju, ka es varētu lūgt: "Jēzu! Dod mums mieru!"

Bet, kad saule man aiz muguras rietēja un es atkal pacēlu acis uz austrumiem, kur ir visu mūsu šūpulis, virs manis, kvēlodams dziestošās saules staros, riņķoja ērglis.

EPILOGS

VĀRDS

Kurš gan nav lasījis, dzirdējis un pārdomājis Toras pirmo teikumu: "Iesākumā Dievs…"?

Kuram gan nav aizrāvusies elpa, prāts atteicies klausīt un kauli sabirzuši pīšļos, saskaroties ar šo dižo noslēpumu — iesākumu? Pirmo lietu? Un Dievu?

Iesākumā Dievs radīja debesis un zemi.

Bet es esmu redzējis Dieva Dēlu, kurš dēvēja sevi ari par "Cilvēka Dēlu".

Es esmu staigājis kopā ar viņu. Es biju viņa mīļotais māceklis, un cita vārda man nebija. Un es zinu, ka viņš zināja iesākumu tikpat labi kā Radītājs — un labi zināja arī Radītāju, daudz tuvāk, nekā bērns zina savus miesīgos vecākus.

Tāpēc es nevaru nolikt malā spalvu, neizteicis noslēpumu, kas ir neizsakāms, — to, ka Kungs stāv pāri laikam un telpai.

Vārdus, ko šeit rakstu, ar kuriem noslēdzu savu stāstu, varētu dziedāt, ja kāds sacerētu melodiju. Es? Es atzīstos, ka mūzika manī neskan, kaut gan to mīlu. Es neprotu dziedāt. Es rūcu līdzi tiem, kurus Dievs apveltījis skanīgām balsīm. Es nesaceru dziesmas. Un visi dziedātāji, ko esmu pazinis, atmetuši cerības mani izskolot, un man jāiztiek ar tām pieticīgajām, necilajām dāvanām, kuras man dotas: prasmi salikt kopā vārdus, labu un noturīgu atmiņu, kurā aizķeras vismazākie sīkumi, grieķu valodas un Rakstu zināšanām un garu, kas mudina mani aprakstīt visu, ko esmu pieredzējis.

Lai man piedod tie, kuri ir spiesti lasīt manu vēstījumu, bet tas bija jāuzraksta, tas bija jāsaglabā, un tas ir jālasa. Nē: nedrīkst pieļaut, ka draudzes un cilvēki, kas vēl nav dzimuši, neuzzinās šo stāstu.

Vai patiesību, ar ko es noslēdzu savu grāmatu un savu dzīvi.

Iesākumā bija Vārds,

un Vārds bija pie Dieva,

un Vārds bija Dievs.

Viņš bija iesākumā pie Dieva.

Caur Viņu viss ir radies,

un bez Viņa nekas nav radies, kas ir.

Viņā bija dzivība.

Šī dzīvība bija mūsu gaisma.

Gaisma spīd tumsā,

bet tumsa to nepārņēma!

Patiesā gaisma tuvojās pasaulei,

tad nāca pasaulē,

bet pasaule Viņu neatzina.

Viņš nāca pie savējiem,

bet tie Viņu nepieņēma.

Tomēr:

visiem, kas Viņu pieņēma,

visiem, kas ticēja Viņa Vārdā,

Viņš deva varu kļūt par Dieva bērniem.

Tie ir dzimuši no augšienes:

ne no sievas asinīm,

ne no miesas iegribas,

ne no vīra iekāres,

bet no Dieva.

Vārds. Vārds. Vārds

tapa miesa un mājoja mūsu vidū.

pilns žēlastības un patiesības.

Es pats esmu skatījis Viņa godību:

tādu godību kā Tēva vienpiedzimušajam Dēlam.

Un no Viņa pilnības mes visi esam saņēmuši

žēlastību

pēc

žēlastības.

Jo bauslība ir dota caur Mozu. Žēlastība un patiesība?

Tās nākušas pasaulē caur Jēzu Kristu.

Dievu neviens nekad nav redzējis.

Vienpiedzimušais Dēls,

kas ir pie Tēva krūts, —

tas mums Viņu ir darījis zināmu.

2005. gada 30. maijā Valters Vangerins (jun.)

SATURS

Prologs 7

Pirmā grāmata. DIEVA DĒLS 9

Pirmā dala. Marija 11

Istaba 11

Stāsts 14

Tēvi un debesu tēvs 22

Divas piedzimšanas 31

Atvadas 42

Otrā dala. Mīļotais māeeklis 46

Balss 46

Jautājums: "Ko jūs esat izgājuši redzēt?" 51

Pretojoties ienaidniekam 55

Otrā grāmata. CILVĒKU GANS 59

Treša dala. Marija 61

Atgriešanās mājās 61

Apcietināšana 72

Kāzas 75

Zīmes un brīnumi 82

Ceļinieks 84

Galdnieks pilsētā 89

Sekojiet . 93

Atkal mājup — viena pati 97

Ceturtā dala. Mīļotais māceklis 103

Magdala. Matejs, Ēleāzars, Marjama 103

Nakts jūrā 111

Gaisma 115

Cūkas 115

Tuvākais 118

Atvadas 123

Piektā daļa. Marija 129

Divi stāsti 129

Glāb manu dēlu 138

Sestā dala. Mīļotais māceklis 141

Avis 141

Ienaidnieku priekšā 149

Starpgadījums ceļā 155

Pēteris 157

Gans 163

Viņa vaigs spīdēja kā saule 167

Septītā dala. Marija 170

Bērni 170

Pie Jabokas upes 1 183

Pāri Jordānai 190

Trešā grāmata. DIEVA DĒLA UPURIS 201

Astotā daļa. Marija un mīļotais māceklis 203

Pirmā svētdiena: mīļotais māceklis 203

Pirmdiena: Marija 209

Otrdiena: mīļotais māceklis 214

Trešdiena: Marija 221

Nakts no trešdienas uz ceturtdienu 232

Ceturtdiena: mīļotais māceklis 234

Piektdiena: Marija un mīļotais māceklis 251

Marija 251

Mīļotais māceklis 252

Marija 253

Mīļotais māceklis 255

Marija 257

Mīļotais māceklis 257

Marija 261

Mīļotais māceklis 262

Marija 263

Mīļotais māceklis 264

Marija 266

Nezināms stāstītājs 267

Marija un mīļotais māceklis 268

Sestdiena: dažādi 274

Sievietes 274

Kāda Ievīta ziņojums 277

Mīļotais māceklis 279

Marija 280

Otrā svētdiena 280

Marjama no Magdalas 280

Mīļotais māceklis 281

Marjama no Magdalas 285

Mijotais māceklis 288

Devītā daļa. Mīļotais māceklis 291

Mima 291

Atdzimšana 297

Atvadas 303

Epilogs 305

Vārds 305

Izdevējs

wwwjumava.lv

— apgāds "Jumava", Dzirnavu ielā 73, Rigā LV 1011 Iespiests un iesiets SIA "EKLV" tipogrāfijā, Mūkusalas ielā 63, Rīgā LV 1004

[1] bībelē sastopamo īpašvārdu pareizrakstība dota saskaņā ar 1965. gada Bībeles izdevuma revidēto tekstu.

[2] Šeit un turpmāk izmantots Ulda Bērziņa psalmu tulkojums. ITtilk. plez.)

[3] Šeit un turpmāk izmantots Knuta Skujenieka "Dziesmu dziesmas" atdzejojums.

[4] aselle — ēzeli (lat. vai.).

[5] aselloris — ēzeļa (lat. vai.).

[6] Anagnorisis — sengrieķu traģēdijā atziņa vai atklājums, kas iezīmē darbības pagrieziena punktu.

Content

Vangerīns Valters Jēzus

PROLOGS

PIRMĀ GRĀMATA DIEVA DĒLS

Pirmā daļa Marija

ISTABA

STĀSTS

TĒVI UN DEBESU TĒVS

DIVAS PIEDZIMŠANAS

ATVADAS

Otrā daļa MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

BALSS

PRETOJOTIES IENAIDNIEKAM

OTRĀ GRĀMATA CILVĒKU GANS

Treša daļa Marija

ATGRIEŠANĀS MĀJĀS

APCIETINĀŠANA

KĀZAS

ZĪMES UN BRĪNUMI

CEĻINIEKS

GALDNIEKS PILSĒTĀ

SEKOJIET

ATKAL MĀJUP — VIENA PATI

Ceturtā daļa MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MAGDALA, MATEJS, ĒLEAZARS, MARJAMA

NAKTS JŪRĀ

GAISMA

CŪKAS

TUVĀKAIS

ATVADAS

Piektā daļa MARIJA

DIVI STĀSTI

GLAB MANU DELU

Sestā daļa MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

AVIS

IENAIDNIEKU PRIEKŠĀ

STARPGADĪJUMS CEĻA

PĒTERIS

Cilvēks klints. Pēteris.

GANS

VIŅA VAIGS SPĪDĒJA KA SAULE

Septītā daļa MARIJA

BĒRNI

PIE JABOKAS UPES

PĀRI JORDĀNAI

TREŠĀ GRĀMATA DIEVA DĒLA UPURIS

Astotā daļa MARIJA UN MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

PIRMĀ SVĒTDIENA: MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

PIRMDIENA: MARIJA

OTRDIENA: MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

TREŠDIENA: MARIJA

NAKTS NO TREŠDIENAS UZ CETURTDIENU

CETURTDIENA: MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

PIEKTDIENA: MARIJA UN MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MARIJA

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MARIJA

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MARIJA

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MARIJA

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MARIJA

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MARIJA

NEZINĀMS STĀSTĪTĀJS

MARIJA UN MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

SESTDIENA: DAŽĀDI

SIEVIETES

KĀDA LEVĪTA ZIŅOJUMS

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MARIJA

OTRĀ SVĒTDIENA MARJAMA NO MAGDALAS

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

MARJAMA NO MAGDALAS

MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Devītā daļa MĪĻOTAIS MĀCEKLIS

Mima

ATDZIMŠANA

ATVADAS

EPILOGS

VĀRDS

SATURS