Kazantzakis Nikos

Kristus pēdējais kārdinājums

Nikos Kazantzakis

Kristus pēdējais kārdinājums

Veltīts rakstniecei Marī Bonapartei Grieķijas prinča Georgija kundzei

.

NIKOS KAZANTZAKA ĪSBIOGRĀFIJA

Nikos Kazantzakis piedzima osmaņu okupētajā Krētas salā 1883. gada 18. februāri. Viņš pamatskolas izglītību ieguva Heraklionā un pēc Krētas 1897. gada revolūcijas pret turkiem apmeklēja Katoļu komercskolu Naksos salā, kur viņš mācījās franču un itāļu valodu un literatūru. 1899. gadā Nikos kopā ar ģimeni atgriezās Krētā un trīs gadus vēlāk pabeidza Heraklionas ģimnāziju. No 1902. līdz 1906. gadam viņš studēja jurisprudenci Atēnas Universitātē un ieguva jurista grādu ar visaugstāko izcilību. 1906. gadā Nikos Kazantzakis publicēja savus pirmos literāros darbus: eseju «Mūsu gadsimta slimība» literārajā žurnālā Pinakothiki ar pseidonīmu Karma Nirvami un romantisko noveli «Čūska un lilija».

1907. un 1908. gadu Nikos Kazantzakis pavadīja Parīzē, studējot pie deviņpadsmitā un divdesmitā gadsimta izcilā franču filozofa Anrī Bergsona (Henri Bergson), kurš ļoti ietekmēja viņa pasaules uztveri. 1908. gadā Nikos Kazantzakis aizstāvēja savu disertāciju «Fridrihs Nīče un likumības un valsts filozofija». 1926. gadā kaislīgā un ugunīgā laulība ar Galateju Aleksjū (Galatea Alexiou), kas bija noslēgta 1911. gadā, beidzās ar šķiršanos.Vēlāk Nikos Kazantzakis atrada laimi savā otrajā laulībā ar Eleni Samjū (Eleni Samiou), kura viņu pavadīja līdz mūža galam un sniedza viņam nepieciešamo mieru un atbalstu viņa nozīmīgāko darbu radīšanai.

Nikos Kazantzakis nekad neaprobežojās vienīgi ar rakstīšanu un lasīšanu pie rakstāmgalda. Vienlaikus ar pētījumiem un bezgalīgajām literārajām zināšanām viņš savu garu uzpildīja ar neskaitāmiem tāliem un plašiem ceļojumiem. Viņš apceļoja visu Grieķiju, daudzas Eiropas zemes, Tuvos Austrumus, Sibīriju, Ķīnu, Japānu u.t.t. Grieķijas nacistu okupācijas laikā, kad teju 300000 grieķu nomira badā, viņš dzīvoja Egīnas salā. Neskatoties uz badu, trūcību un vājo veselību, Nikos Kazantzakis neatlaidīgi strādāja. Zem viņa spalvas dzima dažnedažādi literāri darbi: «Odiseja» (33 333 pantos), romāni («Kristus vēlreiz krustā sists», «Kapteinis Milialis», «Brīvība vai Nāve», «Kristus pēdējais kārdinājums», «Dieva nabags», «Brāļu slepkavas», «Akmeņu dārzs», «Toda Raba», «Aleksandrs Lielais», «Knososas pilis», «Ziņojums Grēko»), lugas («Prometejs uguns nesējs», «Saistītais Prometejs», «Atraisītais Prometejs», «Kouros», «Odisejs», «Melisa», «Kristus», «Juliāns Atkritējs», «Nikiforos Fokas», «Konstantīns Paleologus», «Kapodistrias», «Kristofors Kolumbs», «Sodoma un Gomora», «Buda», u.c.), arī filozofiskas esejas («Dieva glābēji» un «Simpozijs»). Ceļojumu aprakstus Nikos Kazantzakis ir sarakstījis par Peloponesu, Itāliju, Fģipti, Sinaju, Palestīnu, Spāniju, Angliju, Krieviju, Japānu, Ķīnu un Kipru.

Vairākas Nikos Kazantzaka lugas joprojām tiek inscenētas kā Grieķijā, tā citur pasaulē. Trīs viņa romāni tikuši adaptēti filmās. «Grieķis Zorba» Mikaēla Kakojanis (Michael Cacoyiannis) režijā 1964.gadā ieguva trīs «Oskara» balvas, kas padarīja Zorbu par pasaules slavenību. Par «Kristus pēdējo kārdinājumu» tās režisors Martins Skorsēze (Martin Scorcese) tika nominēts «Oskara» balvai 1988. gadā. Trešais darbs, kas arī pauž Nikos Kazantzaka ciešo saistību ar Kristu, ir Zila Dasēna (Jules Dassin) filmā inscenētais «Kristus vēlreiz krustā sists», kas pirmizrādi piedzīvoja 1957. gadā Kannu kinofestivālā, ar nosaukumu «Celui qui doit mourir» (Tas, kuram jāmirst).

1954. gada aprīlī «Kristus pēdējais kārdinājums» tika iekļauts Vatikāna slavenajā aizliegto grāmatu sarakstā (Index Librorum Prohibitorum). Grieķu Pareizticīgo baznīca jau ilgi pirms tam, 1927. gadā, bija sākusi Nikos Kazantzaka neatlaidīgu vajāšanu pēc tam, kad viņš bija publicējis savu filozofisko eseju «Dieva glābēji».

Nikos Kazantzakis mira 1957. gada 26. oktobrī Freiburgā, Vācijā, un 1957. gada 5. novembrī tika apbedīts pie Heraklijas Venēciešu mūriem. Viņa kapavietu ik gadu apmeklē neskaitāmi svētceļnieki no visas pasaules, un viņa kapakmenī ir iegravēti viņa paša izvēlētie vārdi:

«Es ne no kā nebaidos,

Es ne uz ko neceru,

Es esmu brīvs.»

Niki Stavrou

TULKOTĀJA IEVADS

Nikos Kazantzaka grāmata «Kristus pēdējais kārdinājums» man palikusi dziļi atmiņā kopš studenta gadiem, kad to pirmo reizi lasīju. Uzgājis, ka ļoti maz no šī ģeniālā rakstnieka un filozofa ir tulkots latviešu valodā, es nolēmu ķerties pie darba. Bija tikai viena problēma es grieķu valodu nepārvaldu un tālab man nācās meklēt citu ceļu. Izlasījis tulkojumus vācu, spāņu un angļu valodā un ievērojis, ka tie vārdu izvēlē ļoti atšķiras viens no otra, es sapratu, ka arī latviešu valodas tekstam jābūt atšķirīgam. Kazantzaka pamatdoma, protams, ir nemainīga visos minētajos tulkojumos, bet vārdu un jēdzienu izvēle manāmi pieskaņota atšķirīgo lasītāju mentalitātei. Es sapratu, ka teksts jāpiemēro arī latviešu lasītāja gaumei.

Profesors Peter Bien, grāmatas tulkotājs angļu valodā, savā ievadā labi apraksta Kazantzaka valodas īpatnības, kas lielā mērā izskaidro, kāpēc tulkojumi tik ļoti atšķiras. Kazantzaka pamatdoma ir savā romānā attēlot Jēzu kā cilvēku, kas dzimis vienkārša amatnieka ģimenē senajā Palestīnā. Pats dzimis Krētas salā zemnieku ģimenē, Kazantzakis izvēlējies savu dzimteni un savus novadniekus, kā arī viņu grieķu valodas dialektu par vidi un prototipiem sava romāna tēliem.

Citējot prof. Bienu: «Tā kā ir neiespējami atdarināt Kazantzaka lietotos vietējos (Krētas laucinieku) vārdus un izteicienus, kurus autors lieto, lai paustu laucinieku izdomas un izteikšanās spējas, šķiet, svarīgi pateikt dažus vārdus par grieķu valodas «demotisko» (tautas valodas jeb dialekta) leksiku. Šīs valodas bagātība un lokāmība radusies gadu simteņu gaitā, aizņemoties un pielāgojot vārdus no romiešiem, frankiem, itāļiem, turkiem, slāviem un citiem, reizē radot šaurākus dialekta rajonus. Ļaudis ciematos, vēl gramatikas skolotāju neiebaidīti, vārdus un to nozīmi ir allaž brīvi mainījuši. Saka, valoda atspoguļo to cilvēku raksturu, kuri to lieto. Ja tā būtu, tad «demotiskā» grieķu valoda rāda tautu, kurai iztēle un uzdrošināšanās stāv pāri precizitātei.»[1]

Šāds prof. Biena secinājums mani noveda pie domas, ka latviešu valoda savā izjūtā un izteiksmē varētu būt tuvāka Krētas zemnieku valodai nekā «lielās» Rietumu valodas. Lasot Kazantzaka tekstu trīs dažādos tulkojumos, un reizē to atstāstot latviešu valodā, man šāda sajūta nostiprinājās.

Kad šo jautājumu pārrunāju ar autortiesību turētāju, autora mazmeitu Niki Stavrou, mēs vienojāmies, ka būtu vērtīgi piesaistīt vēl otru cilvēku, modernās grieķu valodas zinātāju, kurš varētu tulkoto tekstu pārlasīt un salīdzināt ar grieķu valodas oriģinālu, koriģējot, kur nepieciešams. Atrast Latvijā šādu cilvēku nebija viegli, ne par velti maz ir tulkots no modernās grieķu valodas uz latviešu valodu. Beidzot ar Ulda Brieža starpniecību laimējās uzņemt sakarus ar Islandē dzīvojošo grieķu valodas pratēju, pieredzējušo tulkotāju no vairākām valodām Denu Dimiņu, kurš ar sajūsmu nāca palīgā. Tā radās šis dīvainais tulkojums no četrām valodām un ar diviem tulkotājiem. Ceram, ka lasītāji būs apmierināti ar tā tapušo Nikos Kazantzaka stāstu latviešu valodā.

Pēteris Bolšaitis

IEVADS

Kristus duālā būtība cilvēcīgās un reizē pārcilvēciskās ilgas pēc Dieva vai, pareizāk sakot, pēc atgriešanās Dievā un identificēšanās ar Viņu — man allaž ir šķitis dziļš, neizdibināms noslēpums; šīs ilgas pēc Dieva, reizē mistiskas un reālas, manī ir atvērušas gan lielas brūces, gan uz daudz ko iedvesmojušas.

Galvenās mokas, kas kopš agras jaunības man devušas visus priekus un bēdas, ir saistītas ar nepārtrauktu un nežēlīgu cīņu starp garu un miesu.

Sajūtu sevī sensenus cilvēciskus un pirmscilvēciskus tumšus Ļaunā spēkus; arī gaišus cilvēciskus un pirmscilvēciskus Dieva spēkus; un mana dvēsele ir kaujas lauks, kurā abi karotāji ir tikušies un cīnījušies.

Cīņa ir bijusi saspringta; es mīlēju savu ķermeni un negribēju, lai tas mirst; mīlēju arī savu dvēseli un negribēju, lai tā pagrimst; esmu cīnījies, lai samierinātu šos divus pretrunīgos kosmogoniskos spēkus, lai tie saprastu, ka tie nav viens otram naidīgi, bet drīzāk sadarbojas un nonāk saskaņā kā savā starpā, tā arī es ar tiem.

Katrs cilvēks ir dieveilvēks miesa un dvēsele; lūk, tāpēc Kristus mistērija nav tikai vienas reliģijas mistērija tā ir universāla. Cīņa starp Dievu un cilvēku dārd katrā cilvēkā, tā noris līdz ar ilgām rast samierināšanos. Visbiežāk šī cīņa ir neapzināta un īslaicīga, vājai dvēselei trūkst spēka ilgi pretoties miesai; tā kļūst smagnēja, pati pārvēršas miesā, un ar to cīņa ir galā. Bet tiem, kuri ir atbildīgi, kuru skatiens dienu un nakti ir vērsts uz Augstāko pienākumu, cīņa starp garu un miesu iet vaļā bez žēlastības un var ilgt līdz pašai nāvei.

Jo stiprāka dvēsele un miesa, jo auglīgāka ir cīņa un bagātīgāka cīņas ceļā sasniegtā harmonija. Dievs nemīl vājas dvēseles un ļumīgu miesu. Gars vēlas cīkstēties ar spēcīgu, pretoties spējīgu miesu; tas ir kā plēsīgs putns, mūžam nepiesātināms rij miesu un, to uzsūcis, izgaisina.

cīna starp miesu un garu, dumpošanās un pretestība, samierināšanās un pakļaušanās, un visbeidzot cīņas augstākais mērķis — saplūsme ar Dievu lūk, Kristus ceļš, kura asiņainajās pēdās mēs katrs esam aicināti staigāt.

Lūk, ikviena cīnītāja Augstākais pienākums spraust sev par mērķi diženo virsotni, ko sasniedza Kristus, pirmais pestītais. Kā mums līdz tai nokļūt?

Ja vēlamies viņam sekot, mums dziļi jāizprot Kristus cīņa, jāsajūt viņa agonija, jāizprot, kā viņš uzveicis zemes lamatas, kā uzupurējis mazos un lielos cilvēka priekus un, iedams no vienas uzupurēšanās uz nākamo, no varoņdarba uz varoņdarbu, nonācis līdz mocību virsotnei, pie Krusta.

Es nekad nebiju sekojis Kristus asiņainajam ceļojumam uz Golgātu ar tādām šausmām, nekad nebiju dzīvojis līdzi viņa Dzīvei un Ciešanām ar tādu spriedzi, saprašanu un līdzjūtību kā «Kristus pēdējās kārdināšanas» rakstīšanas laikā. Apcerot šo cilvēces ciešanu un lielo cerību stāstu, biju aizkustināts līdz asarām; es nekad nebiju tā izjutis Kristus asinis, pilienu pa pilienam, ar mīlestību un sāpēm reizē ieplūstam manā sirdī.

Lai uzkāptu krustā, uzupurēšanās virsotnē un tiktu pie Dieva dematerializēšanās virsotnē, Kristus pārvarēja visas grūtības, ar kurām nākas saskarties cīnītājiem. Tāpēc viņa ciešanas mums ir saprotamas, tāpēc mēs tajās piedalāmies un tāpēc viņa uzvara šķiet līdzināmies tai, ko mēs paši ceram reiz gūt. Kristus rakstura dziļi cilvēciskā daļa mums palīdz saprast viņu un viņa Ciešanas kā mūsu pašu. Ja viņam nepiemistu šī siltā, cilvēciskā puse, viņš nespētu skart mūsu sirdis ar tādu pārliecību un labsirdību; viņš nevarētu rādīt priekšzīmi mūsu dzīvei. Mēs cīnāmies un redzam ari viņa cīņu, un tajā mēs rodam drosmi. Mēs jūtam, ka neesam pasaulē vieni viņš cīnās mūsu pasē.

Katrs Kristus dzīves mirklis ir konflikts un uzvara. Viņš pārvarēja cilvēku vienkāršo baudu valdzinājumu; pārvēršot miesu garā, viņš pārvarēja kārdinājumus un augšāmcēlās. Sasniedzis Golgātas virsotni, viņš kāpa Krustā.

Bet arī tur viņa cīņa nebeidzās. Pie krusta viņu gaidīja Kārdināšana Pēdējā Kārdināšana; pēdējā brīdī krustā sistā aizmigloto acu priekšā nostājas Nelabā gars un piedāvā viņam maldinošu mierīgas un laimīgas dzīves iluzoru redzējumu. Kristum šķiet, ka viņš ir aizgājis pa gludo vienkāršā cilvēka dzīves ceļu, viņam ir sieva un bērni, visi viņu mīl un ciena; tagad, mūža galā, viņš sēž sava nama durvjpriekšā un apmierināts smaida, atcerēdamies jaunības ilgas; cik lieliski, cik prātīgi viņš rīkojies, izvēloties cilvēka dzīves ceļu, un kāds vājprāts būtu bijis vēlēties glābt pasauli! Cik labi, ka viņš ir izvairījies no trūkuma un Krusta nāves!

Lūk, kāda bija pēdējā kārdināšana, kas nāca pie Pestītāja kā zibens, sēdama nemieru viņa pēdējā stundā.

Bet Kristus pēkšņi pakratīja galvu, atvēra acis un saprata. Nē, paldies Dievam, viņš nav nodevējs, viņš nav ļāvies vājumam! Viņš ir paveicis Dieva uzticēto uzdevumu, viņš nav apprecējies, nav dzīvojis laimīgi, viņš ir sasniedzis uzupurēšanās virsotni tagad ir sists Krustā.

Apmierināts viņš aizvēra acis. Un tad atskanēja skaļš uzvaras sauciens: «Viss piepildīts!»

Jo esmu izpildījis pienākumu, esmu krustā sists, neesmu ļāvies kārdināšanai.

Es uzrakstīju šo grāmatu, jo vēlējos parādīt augstāko paraugu cilvēkam, kurš cīnās; es gribēju parādīt, ka nevajag baidīties no ciešanām, kārdināšanas un nāves jo visu var pārvarēt un tas viss ir ticis uzvarēts. Kristus cieta sāpes, bet tās tika svētītas. Kārdināšana mēģināja ievest viņu maldos līdz pēdējam elpas vilcienam, bet viņš to uzveica; Kristus mira pie krusta, un nāve tika uzvarēta uz visiem laikiem.

Katrs šķērslis vina dzīves ceļā kļuva par cēloni un ceļazīmi uzvarai.

Viņa dzīve spēj kalpot par paraugu mūsu dzīvei, parādīt mums, kā doties pa dzīves ceļu un atrast drosmi.

Šī grāmata nav biogrāfija; tā ir katra cīnītāja atzīšanās. Grāmatu izdodot, es jūtos izpildījis pienākumu, tāda cilvēka pienākumu, kuram ir bijušas lielas cerības, kurš ir daudz cīnījies un pieredzējis dzīvē arī daudz sarūgtinājuma. Esmu pārliecināts, ka ikviens brīvs cilvēks, kurš lasīs šo tik mīlestības pilno grāmatu, vairāk nekā jebkad, labāk nekā jebkad iemīlēs Kristu.

NĀCARETE W. II. Ilartlett (ap 1850. g.), oforts R. Wallis

I nodaļa

Viņu apņēma dievišķa vēsma.Virs galvas izšķīlās tūkstošiem mirdzošu zvaigžņu, saziedēja debesis, un lejā, pie zemes vēl tvaikoja dienas lielajā svelmē sakarsušie akmeņi; debess un zeme bija dziļā mierā, kas krājies gadsimtiem ilgi, klusākā par pašu klusumu. Miers, maigums; Dievs bija aizvēris acis sauli un mēnesi — un aizsnaudies. Tumsa, droši vien pusnakts; maigās vēsmas iedvesmots, viņš bija iegrimis meditācijā kāda Paradīze šis miers, kāds klusums! Bet pēkšņi vējš mainījās un kļuva smags; tā vairs nebija Dieva vēsma, bet lipīga, spiedīga smaka, it kā netālu krūmājā vai miklos dārzos nikni sēktu kāds dzīvnieks vai vesels ciems mocītos bezmiegā; gaiss kļuva blīvs un spiedīgs; tajā kodīga dzīvnieku un cilvēku dvaša sajaucās ar vilnas smaku, uzvēdīja svaigi ceptas maizes smarža un liegais olīveļļas aromāts, ar to sievietes ieziež matus.

Varēja sajust, saost, minēt bet redzēt nevarēja neko; tikai pamazām acis aprada ar tumsu, līdz no tās iznira stingrs, taisns cipreses stumbrs tumšāks par pašu nakti, dateļu palmu čemurs, kas atgādināja strūklaku, un puskaili olīvkoki, kuru sidrabotās lapas mirgoja tumsā. Un tālumā uz zemes zaļās krūts trūcīgas būdiņas, dažas puduros, citas vientuļas, celtas no nakts, ķieģeļiem un dubļiem, kaļķiem balsinātas. Uz jumtiem gulēja cilvēki, daži segti baltiem palagiem, citi kaili, no smaržas un smakām bija jūtams, ka tur guļ cilvēku miesas.

Klusums pārtrūka. Svētlaimīgā vientuļā nakts pildījās mokām. Cilvēku rokas un kājas nerada miera, no krūtīm izlauzās nopūtas. Šajā Dieva aizmirstajā haosā neskaitāmi izmisīgi, neatlaidīgi kliedzieni centās vienā balsī paust ilgas. Bet tas neizdevās, un kliedzieni izklīda un izjuka nesakarīgā šļupstēšanā.

Pēkšņi no augstākā jumta ciema vidū atskanēja spalgs, satrtfPOŽJ kliedziens. Kāda cilvēka sirds šķita plīstam:

—Israēla Dievs, Israēla Dievs, Adonaicik ilgi vēl?

Likās, balss nāk ne tikai no viena cilvēka, bet gan no visa ciema, kas kopīgi sapņoja un izmisīgi kliedza reizē ar visu Israēla zemi, senču pīšļiem un koku saknēm. Israēla, kas mocījās dzemdību sāpēs, kliedza, bet nespēja dzemdēt.

Pēc ilga klusuma brīža kliedziens pēkšņi pacēlās līdz pat debesīm, bet tagad tajā skanēja vēl vairāk dusmu un apsūdzības:

-    Cik ilgi vēl? Cik ilgi vēl?

Pamodās ciema suņi un sāka riet, un uz lēzenajiem māju jumtiem nobijušās sievas iespieda galvu vīram padusē.

Jauneklis sapņoja. Dziļi miegā viņš sadzirdēja kliedzienu un sakustējās; sapnis sabijās un traucās projām. Kalns pavērās, un tā iekšienē parādījās nevis akmeņi un klintis, bet gan jauni, murgaini sapņi. Bars mežonīga izskata vīru smagi slāja šurp ūsaini, bārdaini, biezām uzacīm un milzu rokām. Tad tie mainīja formu, līdz pārvērtās sīkos pavedienos un izklīda kā stipra vēja izkliedētas mākoņu driskās. Pēc brīža tie izzuda no sapņotāja apziņas.

Bet, pirms tas notika, sapņotāja domas bija kļuvušas smagas, un viņš no jauna iegrima dziļā miegā. Kalni atkal sabiezēja cietās klintīs, bet mākoņi pārvērtās par miesu un asinīm. Viņš izdzirda elsas un steidzīgus soļus: kalngalā parādījās nosvīdis rudbārdis. Krekla krūteža vaļā, kājas basas, seja pietvīkusi sārta. Aiz viņa, vēl raupjo klinšu puslīdz aizsegts, elsdams parādījās sekotāju pulks. Debesjums bija sastindzis, un austrumos tagad kā ugunīga lode spīdēja viena vienīga zvaigzne. Ausa rīts.

Jauneklis gulēja izstiepies zāģu skaidām klātajā guļvietā, dziļi elpodams pēc dienas smagā darba. Viņa acis īsubrīd atvērās, it kā tās būtu skārusi Rītazvaigzne, bet viņš nepamodās: sapnis viņu no jauna veikli ietina sevī. Viņš sapņoja, ka rudbārdis ir apstājies. Sviedri tam aumaļām plūda no padusēm, pa kājām un šauro, krunkaino pieri. Viņš kūpēja aiz piepūles un dusmām, sāka lādēties, bet tad aprāvās un žēlabaini murmināja:

-    Cik ilgi vēl, Adonai, cik ilgi?

Un viņa dusmas norima. Tad viņš pagriezās atpakaļ, un aina zibenīgi nomainījās: kalni un vīri nozuda, sapnis pārcēlās uz citu vietu, un sapņotājam pavērās skats uz daudzkrāsainu, trīsuļojošu Kanaānu, kas atspīdēja uz istabas niedru griestiem viņam virs galvas. Dienvidu pusē raibs kā leoparda kažoks vidēja Idumejas tuksnesis. Tālāk Nāves jūra, blīva un indīga, vīdēja tumša, kā gaismu norijusi. Aiz tās ar Jahves baušļiem barotā un audzētā nežēlīgā Jeruzaleme. Pa tās ielu bruģi plūda Dieva upuru, jēru un praviešu, asinis. Tālāk bija redzama Samarija, netīra un elku pielūdzēju mīdīta, ar aku pilsētas vidū, no tās izkrāšļota sieviete smēla ūdeni. Beidzot, pašos ziemeļos saulainā, maigā un zaļojošā Galileja. Un no viena sapņa gala līdz otram plūda Jardānas upe Dieva karaliskā maģistrāle, tā tecēja starp tuksnešiem un bagātīgiem augļu dārziem, bez izšķirības apskaloja kā Jāni Kristītāju, tā Samarijas ķecerus un palaistuves, un Gennēsaretes zvejniekus.

Viņš sapnī uzgavilēja, ieraugot svētās zemes un ūdeņus. Pastiepa roku, lai tiem pieskartos, bet Apsolītā Zeme, it kā no rasas, vēja un sensenām cilvēku vēlmēm darināta un rītausmā sārti apgaismota, pēkšņi uzplaiksnīja un izdzisa. Tiklīdz tā nozuda, atskanēja lamas un aurošana, un aiz klintīm un kaktusiem no jauna parādījās pulka vīru, bet tagad tie bija pārvērtušies līdz nepazīšanai. Milži bija sarukuši un sačokurojušies! Tagad tie bija elsojoši punduri, velnēni, kas tvarstījās pēc gaisa, un viņu bārdas vilkās gar zemi. Katram rokās bija kāds dīvains spīdzināšanas rīks. Dažiem asiņainas, dzelžiem apkaltas ādas siksnas, citiem naži un vēršu pātagas, vēl citiem resnas naglas. Trīs punduri, kuru pakaļas gandrīz vilkās gar zemi, nesa masīvu krustu; un beigās soļoja visļaunākais — greizacains punduris ar ērkšķu kroni rokās.

Rudbārdis pieliecās un, cieši viņos noskatījies, nicinoši nogrozīja prāvo galvu ar masīvajiem kauliem. Un sapņotājs saklausīja rudbārža domas: «Viņi man netic. Tādēļ viņi ir panīkuši, tādēļ man jāmokās. Jo viņi man netic.»

Rudbārdis izstiepa milzīgu, spalvainu roku.

Lūk! viņš teica, rādot lejā uz ieleju, kas vēl bija sarmas segas klāta.

—       Mēs neko neredzam, vadoni. Ir tumšs!

—Kas par to! Jūs man neticat?

Mēs ticam, vadoni, mēs ticam. Tāpēc mēs tev sekojam. Bet mēs neko neredzam.

Skatieties vēlreiz!

Noliecot roku ka zobenu, viņš pāršķēla sarmas kārtu, un zem tās parādījās ieleja. Modās zils ezers, sarmai pašķiroties, tas uzmirdzēja rīta gaismā. Ciemi gar ezera krastiem un tīrumu vidū kā baltām olām pilnas ligzdas spīdēja un laistījās zem dateļu palmu zariem.

-    Viņš ir tur, teica vadonis, rādot uz lielu, zaļu pļavu ieskautu ciemu. Trīs vējdzirnavas, kas vīdēja pār ciemu, agrajā rīta stundā bija atpletušas spārnus, kuri sāka griezties.

Sapņotāja labības pelēkajā sejā pēkšņi parādījās šausmas. Sapnis bija uzsēdies viņam uz plakstiem un neatkāpās. Viņš mēģināja to ar roku aizgaiņāt un visādi centās pamosties. «Tas ir tikai sapnis,» viņš nodomāja, bet man tomēr jāmostas un jāglābjas. Bet mazie vīriņi virmoja ap viņu un negribēja nozust. Un tad mežonīgā izskata rudbārdis viņus uzrunāja, ar pirkstu draudoši rādot uz lielo ciemu ielejā:

-Tur viņš ir! Tur viņš slēpjas, basām kājām, skrandās, tēlodams galdnieku un izliekoties, ka nav īstais. Viņš vēlas izglābties, bet kā gan var no mums izbēgt Dieva acs viņu ieraudzījusi! Puiši, dodamies viņam pakaļ!

Viņš pacēla kāju pirmajam solim, bet punduri ieķērās viņam rokās un kājās. Viņš atlika pēdu uz zemes.

-    Daudz ļaužu ir tērpti skrandās, vadoni, daudzi staigā basām kājām, galdnieku arī ir daudz. Dod mums kādu norādījumu, kas viņš ir, kā izskatās, kur dzīvo, lai varam viņu pazīt. Citādi neiesim. Klausies, vadoni, neiesim, jo esam pārguruši.

-    Es viņu spiedīšu pie krūts un skūpstīšu. Tā būs jums zīme. Tagad uz priekšu! Skriešus! Bet klusu, nekliedziet! Šobrīd viņš guļ. Uzmanieties, ka viņš nepamostas un neaizbēg. Dieva vārdā, pakaļ viņam!

Bet viens no punduriem, kārnais šķībacis ar ērkšķu kroni rokā, pieķērās dzelonainam krūmam un atteicās iet.

-     Es nekur neiešu, viņš kliedza. Man pietiek! Cik naktis mēs neesam viņu meklējuši? Cik zemju un ciemu pārstaigājuši? Skaitiet: Idumejas tuksnesī mēs citu pēc cita pārmeklējām esēņu[2] klosterus; mēs velti izstaigājām Bētaniju un gandrīz nogalinājām nabaga Lācaru; bijām līdz pat Jardānas upei, bet Jānis Kristītājs mūs aizdzina, teikdams: «Es neesmu tas, kuru jūs meklējat, lasieties prom!» Mēs devāmies tālāk un iegājām Jeruzalemē, izmeklējām Templi, Hanna un Kajafas pilis un farizeju* rakstvežu mājas: viņu neatradām! Atradām tikai blēžus, meļus, laupītājus, staigules, slepkavas! Mēs atkal devāmies prom. Vienā rāvienā apskrējām Magdalu, Kanaānu, Kapernaumu, Bētsaidu. Būdu pēc būdas, laivu pēc laivas, mēs pārmeklējām visu, līdz atradām tikumīgāko un dievbijīgāko. Mēs tam vaicājām: «Vai tu tas esi? Kāpēc tu slēpies? Celies un glāb Israēlu!» Ieraudzījis mums rokā rīkus, viņš sabijās. Spārdījās, dauzījās un kliedza: «Tas neesmu es, tas neesmu es!» un, glābiņu meklēdams, metās plītēt, spēlēt un uzdzīvot ar meitām. Piedzērās, lamājās un maukoja, lai pierādītu, ka ir grēcinieks, nevis tas, kuru mēs meklējam… Man ir žēl, vadoni, bet to pašu pieredzēsim arī šeit. Mēs velti pēc viņa dzenamies. Mēs neatradīsim: viņš vēl nav piedzimis.

Rudbārdis sagrāba viņu aiz čupra un labu brīdi turēja gaisā.

-    Neticīgais Tom, viņš smējās, neticīgais Tom, tu man patīc!

Viņš pagriezās pret pārējiem. Viņš ir vēršu dzinējs, bet mēs darba

lopi. Lai viņš dursta, lai dursta un nekad nedod mums mieru.

Plikpaurainais Toms aiz sāpēm bļāva; rudbārdis nolaida viņu zemē un no jauna smiedams vēroja raibo pavadoņu baru.

-    Cik mēs esam? viņš pavaicāja. Divpadsmit, pa vienam no katras Israēla cilts. Velni, eņģeļi, draiskuļi, punduri: visi Dieva radīti un neradīti. Kā nu kurš!

Rudbārdis bija labā omā; viņa apaļās vanaga acis zvīļoja. Izstiepis lielo roku, viņš grāba biedrus citu pēc cita un te dusmīgs, te draudzīgs pacēla tos gaisā un, kamēr tie spārdījās, smiedamies apskatīja tos no galvas līdz papēžiem. Palaidis vienu vaļā, viņš jau grāba nākamo.

-     Sveiks, sīkstuli, skopuli, spekulant, nemirstīgais Ābrahāma dēls… Un tu, pārgalvīgais pļāpa un buldurētāj… Un tu, svētulīgais lupata: tu nedz slepkavo, nedz zodz, nedz ej pie maukām jo tev ir bail. Visi tavi tikumi rodas tikai no bailēm… Un tu, muļķa ēzeli, kas jādzen ar pātagu: tu velcies un velcies kaut izsalcis, izslāpis, nosalis un pērts. Strādīgs, bez kādas pašcieņas, tu laimīgs izlaizi pannas dibenu. Visi tavi tikumi ceļas aiz nabadzības… Un tu, viltīgais lapsa, slapsties gar lauvas, gar Jahves midzeni, bet ieiet neuzdrošinies… Un tu, naivais jērs: tu blēj un seko Dievam, kurš tevi apēdīs… Un tu, Levija dēls: kā krodzinieks tu iztirgo ļaudīm Dievu kā dzērienu, lai pēc tam, kad tie apreibst, atvērtu tev sirdis un makus tu, blēžu blēdi!… Un tu, ļaunais, fanātiskais, stūrgalvīgais askēt: tu skaties spogulī un izgudro dievu, kurš tāpat ir ļauns, fanātisks un stūrgalvīgs. Tu meties ceļos un viņu pielūdz, jo viņš līdzinās tev… Un tu, kura nemirstīgā dvēsele nodarbojas ar augļošanu: tu sēdi uz sliekšņa, bāz roku maisā, dod grašus ubagiem, bet aizdod Dievam. Un virsgrāmatā ieraksti: tik un tik iedots tādam un tādam, tajā dienā un stundā kā žēlastības dāvana. Savā testamentā tu ieraksti, lai virsgrāmatu tev ieliek līdzi zārkā, lai tad, kad stāvēsi Dieva priekšā, Viņš varētu ar tevi norēķināties… Un tu, meli un lielībniek: tu sabradā visus Kunga baušļus, tu slepkavo, zodz un maukojies, lai pēc tam raudādams sistu sev pie krūts, satvertu ģitāru un pārvērstu grēkus dziesmā. Jo tu zini, ka Dievs mīl dziesminiekus un viņiem visu piedod… Un tu, Tom, mūsu ribās iedurtais dzinēj… Un es pats: traks, bezatbildīgs muļķis, kam sakāpa galvā, līdz pametu sievu un bērnus, lai uzmeklētu Mesiju! Mēs visi kopā velni, eņģeļi, draiskuļi, punduri kalpojam savai lielajai lietai!… Dosimies viņu meklēt, puiši!

Viņš smēja, iespļāva plaukstās un izstiepa kājas.

-    Viņam pakaļ, puiši! viņš vēlreiz nokliedzās un metās skriet lejup pa nogāzi uz Nācareti.

Kalni un vīri izgaisa. Tumsa pārņēma sapņotāja acis. Beidzot viņš dziļā miegā vairs nemanīja neko citu kā dobju soļu skaņu, kas nāca no kalna puses.

Viņa sirds neganti salēcās. Visā viņa ķermenī atskanēja vārdi: «Viņi nāk! Viņi nāk!» Pēkšņi uzlēcis kājās tā viņam miegā šķita viņš nosprostoja durvis ar ēvelsolu un uzkrāva tam virsū visus savus darbarīkus zāģus, ēveles, kaltus, tesļus, āmurus -, kā ari masīvu krustu, kuru tobrīd gatavoja. «Viņi nāk!» Tad viņš atkal ielīda skaidās un gaidīja.

Iestājās dīvains, satraucošs klusums biezs un smacējošs. Viņš nedzirdēja neko, pat ciema ļaužu elpu ne, vēl mazāk Dieva. Visi, pat acīgais velns, bija it kā iegrimuši tumšā bezdibenī. Vai tas ir miegs? Vai nāve, nemirstība, Dievs? Puisi pārņēma šaušalas; nojauzdams briesmas, ar varītēm centās sakopot domas, lai izglābtos, un pamodās.

Viņš bija vienos sviedros. No sapņa neko neatcerējās, tikai sajuta vienu: kāds viņam seko, vinu meklē. Kas?… Viens?… Daudzi?… Cilvēki?

Velni? Viņš nespēja atcerēties. Viņš ausījās un klausījās. Tagad, nakts klusumā, varēja saklusīt kaimiņu elpošanu: daudzu krūšu, daudzu dvēseļu elpu vilcienus. Pa reizei žēli ierējās kāds suns, un vējā nočaukstēja koku lapas. Kaut kur patālu kāda māte lēni, aizkustinoši ieaijāja savu bērnu… Nakti pildīja murmināšana un nopūtas, ko puisis pazina un mīlēja. Runāja zeme, runāja Dievs, un viņš pamazām nomierinājās. īsu brīdi viņam radās sajūta, ka viņš palicis pasaulē viens.

No blakusistabas, kur gulēja vecāki, viņš saklausīja tēva elsas. Nelaimīgais nespēja aizmigt. Viņš virināja muti, mēģinādams pavērt un aizvērt lūpas, lai pateiktu kādu vārdu. Gadiem ilgi viņš tā mocījās, pūloties izdot kādu cilvēcīgu skaņu, bet lēmēts sēdēja gultā un vairs nespēja valdīt pār mēli. Viņš pūlējās, svīda, siekalojās un šad tad, pēc pārcilvēciskām pūlēm spēja pa zilbei izteikt vienu vārdu, allaž to pašu: A-do-nai, A-do-nai. Neko citu, tikai, Adonai… Un, kad izteica šo vienīgo vārdu, uz stundu vai divām viņu pārņēma miers, bet tad cīņa sākās no jauna un viņš atkal mocījās, muti virinādams.

-   Tā ir mana vaina… mana vaina… puisis nočukstēja, un viņa acis pildījās asarām.

Nakts klusumā dēls sajuta tēva ciešanas un pats mocījās tēvam līdzi negaidot viņš nosvīda un sāka virināt lūpas. Samiedzis acis, viņš klausījās un centās sekot tēva elpas ritmam. Reizē ar veco vīru viņš nopūtās, izdvesa izmisīgas, nesakarīgas skaņas un, tā darot, no jauna iegrima miegā.

Bet, tiklīdz viņš aizmiga, viņš juta, ka visa māja spēcīgi notrīs ēvelsols apgāzās, darbarīki un krusts nokrita kur kurais, durvis atvērās, un uz sliekšņa, mežonīgi smiedamies, ar izplestām rokām stāvēja rudbārdainais.

Puisis iekliedzās un no jauna pamodās.

Il nodaļa

Viņš apsēdās skaidās un ar muguru atspiedās pret sienu. Virs galvas karājās siksna, apsista ar asām naglām divās rindās. Ik vakaru pirms gulētiešanas viņš ar to šaustīja savu miesu, lai naktī varētu mierīgi gulēt un prāts nenestos uz pārdrošību. Viņu pārņēma viegla trīce. Viņš nespēja atcerēties, kādi kārdinājumi viņu miegā atkal bija mocījuši, bet sajuta, ka ir izbēdzis no lielām briesmām. «Es vairs nevaru izturēt, man pietiek,» viņš nomurmināja, novaidējās un pacēla acis pret debesīm. Blāva rītausma iespiedās pa durvju šķirbu un apgaismoja maigi dzeltenos niedru griestus, tie atmirdzēja dīvainā, maigā, smalkā gaismā, it kā tie būtu no ziloņkaula darināti.

«Es vairs nevaru izturēt, man pietiek…» viņš vēlreiz nomurmināja un sašutis sakoda zobus. Stingi skatoties gaisā, viņam acu priekšā aizslīdēja visa dzīve: tēva nūja, kas bija uzplaukusi viņa saderināšanās dienā; zibens spēriens, kas bija ķēris nule saderināto un paralizējis uz mūžu; māte, kas pēc tam pašas dēlu mēdza ilgi noskatīt, nerunājot ne vārda. Bet viņš sadzirdēja viņas domas, mēmos pārmetumus viņai bija taisnība! Dienu un nakti viņš savus grēkus sajuta kā dunci sirdī. Pēdējos gados viņš bija velti cīnījies, lai pārvarētu bailes vienīgo velnu, kas bija atlicis. Pārējos viņš bija pieveicis: nabadzību, tieksmi pēc sievietes, jaunības izpriecas, mājas ērtības. Visu viņš bija pārvarējis visu, izņemot bailes. Kaut varētu arī tās pārvarēt, kaut varētu… Viņš tagad bija pieaudzis, bija pienācis īstais laiks…

«Mana vaina, ka tēvs ir lēmēts,» viņš murmināja. «Arī Magdalēnas kļūšanā par staiguli esmu vainīgs… Mana vaina, ka Israēla joprojām vaid zem sveša jūga…»

Gailis laikam no blakus mājas, kurā dzīvoja tēvocis rabīns uz jumta savicināja spārnus un vairākas reizes skaļi un dusmīgi nodziedāja. Garā nakts viņam droši vien bija apnikusi, un viņš sauca sauli, lai beidzot lec.

Puisis atspiedās pret sienu un klausījās. Rīta saule apgaismoja mājas,

durvis vērās un ielas atdzīvojās. Pamazām rīta čalas cēlās no zemes, no kokiem un no pavērtajām durvīm: Nācarete modās. Pēkšņi no kaimiņmājas atskanēja skaļš vaids, kam sekoja rabīna bargā balss. Viņš modināja Dievu, tam atgādinot par Israēlam doto solījumu:

-     Israēla Dievs, Israēla Dievs, cik ilgi vēl? kliedza rabīns, un puisis sadzirdēja, kā rabīna ceļi noklaudz pret dēļu grīdu. «Viņš lūdzas,» jaunais vīrietis nomurmināja, «metas ceļos un sauc Dievu. Un tūlīt viņš dauzīs pa sienu, lai es tam līdzi krītu ceļos.» Viņš neapmierināts sarauca pieri. «Vai nepietiek, ka man jācīnās ar Dievu? Vēl jāpacieš arī cilvēki!» Viņš ar dūri stipri sita pa starpsienu, par zīmi rabīnam, ka ir nomodā un lūdzas.

Viņš pielēca kājās. Ielāpu ielāpiem klātais apmetnis noslīdēja no viņa pleca un pavēra skatu uz kalsnu, saulē iedegušu, sarkanām un melnām vātīm klātu augumu. Nokaunējies no sava kailuma, viņš ātri savāca tērpu un aptina to ap kailo miesu.

Rīta blāvā gaisma iespīdēja pa jumta lodziņu un maigi izgaismoja jaunekļa vaibstus. Tajos iezīmējās spīts, lepnums un skumjas… Senās zēna dienu pūkas uz zoda un vaigiem jau bija pārvērtušās melnā, sprogainā bārdā. Deguns līks, lūpas biezas un mazliet pavērtas, tā ka aiz tām gaismā atspīdēja balti zobi. Seja nebija skaista, bet tai piemita noslēpumains, satraucošs šarms. Varbūt tas bija saistīts ar viņa skropstām, kuras bija biezas, neparasti garas un meta dīvainu zilganu ēnu pār visu seju? Vai varbūt ar acīm? Tās bija lielas un melnas, pilnas gaismas un tumsas biedējošas un vienlaikus mīļas. Tās mirgoja kā čūsku acis, un, aiz garajām skropstām tajās raugoties, galva griezās.

Viņš nopurināja padusēs un bārdā ieķērušās skaidas. Viņš bija sadzirdējis smagus soļus. Tie tuvojās, un viņš tos atpazina. «Tas ir viņš; viņš nāk atkal,» puisis sakaitināts ievaidējās. «Ko viņš grib no manis?» Viņš pielīda pie durvīm, lai paklausītos, bet pēkšņi, pārbijies, sastinga. Kas bija aizvilcis ēvelsolu pie durvīm un tam uzkrāvis krustu un darbarīkus? Kas? Kad? Nakts bija pilna ļaunu garu un sapņu. Mēs guļam, un tie ienāk pa durvīm un apgriež mūsu mājokļus un prātus kājām gaisā.

«Kāds pa nakti te ienācis,» viņš pie sevis čukstēja, baidoties, ka nelūgtais viesis varētu vēl būt uz vietas un viņu sadzirdēt. «Kāds te vēl varētu slēpties. Droši vien Dievs, Dievs… bet varbūt velns? Kas viņus spēj atšķirt? Viņi maina i/.skatu. I )ažkārt I )icvs kļūst pavisam tumšs, bet velns gluži gaišs, un cilvēka prāts mulst…» Viņš nodrebinājās. Divi ceļi. Pa kuru lai iet?

Smagie soļi nāca arvien tuvāk. Puisis noraizējies skatījās visapkārt. Šķit a, ka viņš meklē, kur paslēpties, kā aizbēgt. Viņš baidījās no šī cilvēka un negribēja to sastapt, jo viņam dziļumos bija brūce, kas negribēja sadzīt. Reiz, kad viņi vēl kā bērni bija kopā spēlējušies, šis otrs, trīs gadus vecāks, viņu bija nogāzis un piekāvis. Piekautais bija savaldījies un neteicis ne vārda, bet kopš tās reizes vairs negāja spēlēties ar citiem bērniem. Viņam bija kauns, viņš baidījās. Viņš viens pats tupēja savas mājas pagalmā un prātoja, kā šo kauna traipu izdzēst. Bet pēc tik ilgiem gadiem brūce joprojām nebija sadzijusi un aizvien asiņoja.

«Vai viņš mani joprojām vajā,» viņš klusi murmināja, «joprojām? Ko viņš no manis grib? Es viņu nelaidīšu iekšā!»

Pēkšņi spēriens satricināja durvis. Puisis salēcās. Saņēmis dūšu, viņš pavilka nost ēvelsolu un atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja liels, nosvīdis vīrs ar lokainu sarkanu bārdu, pavērtu kreklu, basām kājām un sarkanu, pietūkušu seju. Viņš turēja rokā un grauza rausi. Pārlaidis skatu darbnīcai, viņš ieraudzīja pie sienas pieslieto krustu un saviebās. Tad spēra soli pār slieksni.

Ne vārda neteicis, notupās kaktā un grauza savu rausi . Puisis aizvien stāvēja, novērsās no svešinieka un pa durvīm vēroja rīta rosību šaurajā ielā. Putekļi vēl nebija sacēlušies, un zeme bija sausa un smaržīga. Ielas otrā pusē agrajā rīta saulē nakts rasa vizuļoja uz olīvkoka lapām, un likās, ka viss koks smejas. Aizkustinājumā puisis dziļi ieelpoja rīta gaisu.

Bet rudbārdis sakustējās.

-    Aizver durvis, viņš norūca. Man tev kaut kas sakāms.

Puisis nodrebēja, dzirdot skarbo balsi. Viņš aizvēra durvis, apsēdās uz sola malas un gaidīja.

-    Esmu klāt, — teica rudbārdis. Esmu klāt, viss ir gatavs.

Viņš aizmeta rausi . Ar savām zilajām acīm viņš stingi ieurbās puisī un pastiepa resno, krunkaino kaklu:

-    Un kā ir ar tevi vai tu arī esi gatavs?

Bija kļuvis gaišāks. Puisis tagad varēja skaidrāk saredzēt rudbārža raupjos, mainīgos vaibstus. Viņam it kā bija divas sejas puses. Kad viena smējās, otra draudēja; kad viena pauda sāpes, otra sastinga kā akmens.

I’at brīžos, kad abas saskaņojās, joprojām bija manāms, ka aiz šīs saskaņas I )ievs un velns turpina nebeidzamu cīņu.

Puisis neatbildēja. Rudbārdis saniknots viņu vēroja.

-    Vai esi gatavs? viņš jautāja vēlreiz. Viņš jau cēlās, lai sagrābtu puisi aiz rokas un kratītu, līdz saņems atbildi, bet, pirms viņš to paspēja, atskanēja trompete, un šaurajā ieliņā parādījās kavalērija, aiz kuras smagā solī nāca romiešu karavīri. Rudbārdis savilka dūri un to pacēla pret griestiem.

-    Israēla Dievs, — viņš norēcās, laiks ir pienācis. Šodien! Ne rīt, šodien!

Tad viņš atkal pievērsās puisim.

-    Vai esi gatavs? viņš atkārtoja un tad, nesagaidījis atbildi, teica:

-      Nē, nē, tu nedrīksti viņiem nest krustu klausies, ko tev saku! Ļaudis ir sapulcējušies. No kalniem ir nonācis Baraba ar saviem vīriem. Mēs ielauzīsimies cietumā un sagrābsim to zelotu.1 Un tad viss notiks nekrati galvu! — tad brīnums notiks. Pavaicā savam tēvocim rabīnam. Vakar viņš mūs visus sapulcināja sinagogā kāpēc tava augstība neieradās? Viņš piecēlās un mūs uzrunāja. «Mesija nenāks,» viņš teica «kamēr mēs sēdēsim, rokas klēpī salikuši. Lai Mesija ierastos, Dievam un cilvēkiem jācīnās kopā.» Lūk, ko viņš teica, tavai zināšanai. Ar Dievu vien nepietiek, arī ar cilvēkiem ne. Abiem jācīnās kopā! Vai tu dzirdi?

Viņš sagrāba puisi aiz rokas un purināja.

-     Vai tu dzirdi? Kur tavs prāts? Tev bija jābūt tur un jāklausās, ko tēvocis saka varbūt tad tu, nelaimīgais, būtu nācis pie prāta! Viņš teica, ka zelotsjā, tieši tas, kuru romieši sitīs krustā varētu būt Tas, kuru mēs esam gaidījuši tik ilgas paaudzes. Ja mēs nesteigsimies viņam palīdzēt, viņš ies bojā, un tā ari netaps skaidrs, kas viņš ir. Bet, ja mēs steigsimies un mums izdosies viņu izglābt, brīnums varētu notikt. Kāds brīnums? Viņš nometīs savas skrandas, un Dāvida karaliskais kronis spīdēs viņam uz galvas! Viņš to mums teica, ja gribi zināt. Viņā klausoties, mēs visi apraudājāmies. Vecais rabīns pacēla rokas un kliedza: «Israēlas valdniek, šodien, nevis rīt, šodien!» Un mēs visi pacēlām rokas, raudzījāmies uz debesīm un kliedzām, draudējām, raudājām. «Šodien, nevis rīt, šodien!»

-    Vai dzirdi, galdnieka dēls, vai es runāju pa tukšo?

' Senai ebreju ciltij piederīgie, kas 1 .gs. pēc Kristus cīnījās pret romiešiem, arī vajāja un nogalināja ebrejus, kuri sadarbojās ar romiešiem.

Puisis .11 puspiemiegtām acīm vēroja siksnu ar asajām naglām, kas karājās pretim pie sienas, un uzmanīgi ieklausījās. Aiz rudbārža skarbās draudošās balss no blakus istabas bija sadzirdama tēva slāpētā balss, viņš virināja lūpas un pūlējās bilst kādu vārdu… Abas balsis ieplūda jaunekļa sirdī, un pēkšņi viņš juta, ka visas cilvēces cīņa ir zaudēta.

Rudbārdis sagrāba puisi aiz pleciem un pagrūda:

Kur ir tavs prāts, gaišreģi? Vai nedzirdēji, ko tavs tēvocis Simeons mums teica?

-    Mesija šādi nenāks, puisis murmināja. Viņa acis tagad bija pievērstas nule pabeigtajam krustam, kuru tagad apspīdēja rītausmas maigi rožainā gaisma. Nē, Mesija šādi nenāks. Viņš nekad neatteiksies no savām skrandām, ne arī liks galvā valdnieka kroni. Nedz cilvēki, nedz Dievs nesteigsies viņu glābt. Viņš nav izglābjams. Viņš nomirs kā skrandainis, un visi — pat visuzticīgākie viņu pametīs. Viņš nomirs vientuļš kaila kalna galā, ar ērkšķu kroni galvā.

Rudbārdis pārsteigts viņā noskatījās. Puse viņa sejas mirgoja, otra puse bija pavisam tumša.

—       Kā tu to zini? viņš vaicāja. — Kas tev teica?

Bet puisis neatbildēja. Bija jau uzaususi diena. Viņš nolēca no sola, sagrāba āmuru, sauju naglu un gāja pie krusta. Bet rudbārdis viņu apsteidza. Vienā stiepienā viņš bija pie krusta un, to sagrābis, sāka to dauzīt un apspļaudīt, it kā tas būtu dzīva būtne. Viņš pagriezās. Viņa bārda, ūsas un uzacis dūrās puisim sejā.

-    Vai tev kauna nav? viņš kliedza. — Visi Nācaretes, Kanaānas un Kapernaumas galdnieki atteicās taisīt krustu žēlotam, tikai tu vai nekaunies? Vai nebaidies? Iedomājies, ka ierodas Mesija un redz, ka tu taisi viņam krustu; iedomājies, ka zelots, kuru šodien sitīs krustā, ir Mesija… Kāpēc tev trūkst drosmes kā pārējiem pateikt centurionamr «Es netaisu krustus Israēla varoņiem!»

Viņš sagrāba puisi aiz pleca un piespieda pie sienas.

—       Tu esi gļēvulis, — viņš nicinoši izmeta, — gļēvulis, gļēvulis, lūk, kas tu esi! Visa tava dzīve nebūs neko vērta!

Pēkšņi atskanēja spalga balss. Palaidis puisi vaļā, rudbārdis pagriezās

Romiešu centūrijas komandieris.

pret durvīm un klausījās. Arā valdīja liela kņada: vīri, sievas, milzu pūlis kliedza: «Saucējs! Saucējs!» Un tad no jauna atskanēja saucēja spalgā balss:

«Ābrahāma, Izaka un Jēkaba dēli un meitas! Uzmanību! Klausieties imperatora pavēli: Slēdziet darbnīcas un tavernas, neejiet strādāt uz lauka! Mātes, ņemiet zīdaiņus; vecie vīri savus spieķus un nāciet! Nāciet, kaut esat klibi, kurli, lēmēti, nāciet skatīt, kā tie, kas paceļ roku pret mūsu imperatoru, lai viņam ilgs mūžs! tiek sodīti; nāciet skatīt, kā šis nelietīgais dumpinieks, zelots, dabūs galu!»

Rudbārdis atvēra durvis, ieraudzīja satracināto pūli, kas tagad klusēja un ausījās, ieraudzīja saucēju stāvam uz liela akmens kalsnu, bez cepures, garu kaklu un izstīdzējušām kājām, un nospļāvās.

-    Lāsts pār tevi, nodevēj! rudbārdis noaurojās un nikni aizcirta durvis.

Viņš pagriezās pret puisi. Žults viņam jau nāca teju pa acīm ārā.

-Tu vari lepoties ar savu brāli Sīmani, to nodevēju! viņš šņāca.

-    Tā nav viņa vaina, it kā nožēlodams, puisis noteica, vaina ir mana, tikai mana…

Brīdi paklusējis, viņš runāja tālāk:

-Tas tāpēc, ka manis dēļ māte viņu izraidīja no mājām, manis dēļ… Un tagad viņš…

Puse rudbārža sejas uz brīdi kļuva maigāka un gaišāka, it kā justu līdzi jaunajam cilvēkam:

-    Kā tu, nelaimīgais, atmaksāsi par visiem šiem grēkiem? viņš vaicāja.

Puisis labu brīdi klusēja. Viņa lūpas kustējās, bet mēle bija samežģījusies.

-    Ar dzīvību, brāli Jūda, ar dzīvību, viņš beidzot izgrūda. Man nekā cita nav.

Rudbārdis satrūkās. Gaisma darbnīcā tagad nāca pa jumta logu un durvju šķirbām. Puiša lielās, piķa melnās acis mirgoja; viņa balss bija sarūgtinājuma un baiļu pilna.

-   Ar dzīvību? teica rudbārdis un satvēra puisi aiz zoda. Nenovērsies no manis! Tu tagad esi vīrs, skaties man acīs… Ar tavu dzīvību? Ko tu ar to gribi teikt?

-    Neko.

Viņš nodūra galvu un klusēja. Bet tad pēkšņi:

-    Nevaicā man, nevaicā, brāli Jūda! viņš iekliedzās.

Jūda satvēra jaunekļa seju savas plaukstās. Viņš to pacēla un ilgi taja noskatījās, un klusēja. Tad viņš mierīgi to palaida vaļā un virzījās uz durvju pusi. Viņa sirdi bija pārņēmis spējš satraukums.

Troksnis uz ielas pieņēmās spēkā. Basu kāju dipoņa un sandaļu klaboņa sajaucās ar sieviešu bronzas rokassprādžu un biezo kāju riņķu šķindoņu. Stāvēdams uz durvju sliekšņa, rudbārdis vēroja ļaužu barus, kas plūda no visām sānu ieliņām. Visi devās uz nolādēto pakalnu miesta otrā galā, kur bija paredzēta krustā sišana. Vīri nerunāja; tikai sakostiem zobiem lādējās un ar spieķiem dauzīja bruģi. Daži zem krekliem sažņaudza dunčus. Sievietes spalgi kliedza. Daudzas bija atmetušas uz muguras lakatus, atraisījušas matus un sākušas dziedāt raudu dziesmas.

Pūļa vadonis bija vecais Nācaretes rabīns Simeons, sagumis zem gadu nastas, ļaunas slimības diloņa sakropļots, kaulu kambaris, ko turēja kopā nesagraujama dvēsele. Kaulainās rokas ar nagiem kā putnam turēja priestera zizli, kura galu rotāja divas savijušās čūskas, un to viņš klaudzināja pret bruģakmeņiem. Šis dzīvais līķis oda kā degoša pilsēta. Redzot viņa ugunīgās acis, šķita, ka deg viss pussagruvušais augums — miesa, kauli un mati, un, kad viņš pavēra muti, lai nokliegtos «Israēla Dievs!», arī viņa galva kūpēja. Viņam sekoja salīkušie, druknie sirmgalvji ar biezām uzacīm un šķeltām bārdām, balstīdamies uz spieķiem; un aiz viņiem pārējie vīri un sievas. Gājienu noslēdza bērni ar akmeņiem rokās, dažs ar lingu pār plecu. Visi kopā virzījās uz priekšu, klusu šalcot kā jūras vilnis.

Jūda, atspiedies pret durvju stenderi, vēroja ļaužu baru, un viņam sirds apskrējās. «Šie nu būs tie,» viņš prātoja, un asinis viņam sakāpa galvā, «kuri kopā ar Dievu veiks brīnumu. Šodien! Ne rīt, bet šodien!»

No pūļa iznāca milzīga, vīrišķīga sieviete. Viņa bija mežonīga, pat nikna. Drēbes tai slīdēja nost no pleciem. Pieliekusies un sagrābusi akmeni, viņa to ar visu spēku svieda pa galdnieka durvīm.

-    Esi nolādēts, krusta darinātāj! — viņa kliedza.

Un uzreiz atskanēja ldiedzieni un lāsti no viena ielas gala līdz otram, un bērni noņēma no pleciem lingas. Rudbārdis strauji aizcirta durvis.

-    Krustdari! Krustdari! skanēja no visām pusēm, un akmeņu krusa bira pret durvīm.

Puisis, nometies ceļos pie krusta, cilāja āmuru un spēcīgi nagloja, it kā mēģinātu noslāpēt kliedzienus un lamas, kas skanēja uz ielas. Krūtīs viss vārījās, dzirsteles lēca tieši sejā. Viņš sita izmisīgi, un sviedri aumaļām tecēja viņam pār pieri.

Rudbārdis notupās, satvēra jaunekļa roku un strauji izrāva no tās āmuru. Viņš nogāza krustu uz grīdas.

-    Vai tu to nesīsi?

-Jā.

-    Vai tev kauna nav?

-Nē.

-    Es tev neļaušu. Es to sašķaidīšu.

&gt;                                            &gt;

Viņš skatījās apkārt, meklēdams veseri.

-   Jūda, Jūda, mans brāli, puisis lūgdamies lēni noteica, — nestājies man ceļā.

&gt;

Viņa balss pēkšņi bija kļuvusi dobjāka, tā bija drūma, nepazīstama. Rudbārdis satrūkās.

-    Par kādu ceļu tu runā? viņš klusām pavaicāja un apjucis noraudzījās uz jauno cilvēku.

Gaisma tagad krita tieši uz galdnieka seju un viņa kailajām, šaurajām krūtīm. Viņš bija sakniebis lūpas, it kā cenšoties apvaldīt skaļu kliedzienu.

Rudbārdis ievēroja, cik runātājs ir novājējis un bāls, un viņa cietajai sirdij kļuva jaunekļa žēl. Likās, ka viņš sadilst, ar katru dienu vaigi sakrītas aizvien vairāk. Kad viņš to redzēja beidzamo reizi? Pirms nedaudzām dienām. Viņš bija devies prom no Nācaretes, lai apstaigātu Gennēsaretes ciemus. Būdams kalējs, viņš kala un locīja tēraudu, darināja zirgu pakavus, kapļus, lemešus un sirpjus, bet, tiklīdz bija saņēmis ziņu par zelota krustā sišanu, bija steidzies mājās uz Nācareti. Viņš atcerējās, kā senais draugs bija izskatījies kādreiz, bet kāds viņš bija tagad! Cik piepampušas viņam bija acis, cik iegrimuši deniņi! Un kādēļ tāds sarūgtinājums ap lūpām?

-    Kas ar tevi noticis? Kāpēc esi tā izdilis? Kas tevi moka?

Puisis vārgi pasmējās. Viņš gribēja teikt, ka viņu moka Dievs, bet tomēr savaldījās. Tas bija lielais kliedziens viņā, ko viņš negribēja laist pāri lūpām.

-    Es cīnos, viņš atbildēja.

-Ar ko?

-    Es nezinu. Es cīnos.

Rudbārdis ieskatījās puisim dziļi acīs. Viņš tām taujāja, lūdzās, draudēja, bet piķa melnās, bēdu nomāktās, pagalam izbiedētās acis neatbildēja.

Pēkšņi Jūdas prāts sagrīļojās. Noliecies pār tumšajām, klusējošajām acīm, viņš tajās šķita saredzam ziedošus kokus, zilus ūdeņus, cilvēku barus, un dziļi spīdošajā acs zīlītē, aiz ziedošiem kokiem, ūdeņiem un cilvēkiem lielu, melnu krustu pa visu varavīksneni.

Viņš izbolīja acis un pielēca kājās. Viņš gribēja runāt, gribēja vaicāt: «Varbūt tas esi tu… tu…?» Bet viņa lūpas bija sastingušas. Viņš gribēja puisi apskaut, spiest pie krūts un noskūpstīt, bet viņa izstieptās rokas pēkšņi sastinga kā koks.

Un tad, kad jaunietis redzēja rudbārdi izstieptām rokām, izvalbītām acīm un izspūrušiem, sarkaniem matiem, viņš iekliedzās. No atmiņas dziļumiem izlēca drausmīgais murgs viss trokšņainais punduru bars ar krustā sišanas rīkiem un kliedzieni: «Pakaļ viņam, puiši!» Un tagad viņš sazīmēja punduru vadoni: tas bija Jūda, kalējs Jūda, kurš, mežonīgi smiedamies, skrēja baram pa priekšu.

Rudbārža lūpas sakustējās:

-    Varbūt tas esi tu… tu…? viņš sastostījās.

—       Es? Kas?

Rudbārdis neatbildēja. Viņš vēroja puisi, košļādams ūsu galus. Atkal puse viņa sejas laistījās gaismā, otra puse grima tumsā. Puiša prātā virmoja dažādās zīmes un briesmoņi, kas zēnu bija pavadījuši kopš piedzimšanas un pat pirms tam: kad bija pulcējušies iespējamie Marijas precinieki, tikai Jāzepam vienam no tik daudzajiem nūja bija pēkšņi izplaukusi. Tādēļ rabīns viņu izvēlējās Marijai par vīru. Marijai, kura bija veltīta Dievam. Un pēcāk, kāzu dienā, zibens spēriens ķēra Jāzepu, viņu paralizējot, pirms viņš bija paspējis pieskarties savai jaunlaulātajai sievai. Un, kā vēlāk stāstīja, viņa kļuvusi grūta pēc tam, kad bija smaržojusi baltu lilijas ziedu. Un naktī pirms dzemdībām viņa sapņojusi, ka debesis atvērušās un eņģeļi kā putni nolaidušies uz viņas necilās mājas jumta, ligzdojuši un dziedājuši. Daži sargājuši durvju slieksni, citi ienākuši istabā, iekūruši uguni, uzsildījuši ūdeni, kurā mazgāt gaidāmo bērnu, un gatavojuši viru, ko dot mātei dzert…

Rudbārdis lēni un apdomīgi tuvojās puisim un noliecās pār viņu. Viņa balss bija ilgu, lūgšanās un baiļu pilna.

—       Varbūt tas esi tu… tu…? viņš vēlreiz pavaicāja, bet atkal neuzdrošinājās jautājumu izteikt līdz galam.

Puisis bailēs nodrebēja.

—       Es? viņš sarkastiski nosmēja. Vai tad tu neredzi? Es nespēju parunāt. Es pat neuzdrošinos iet uz sinagogu. Tiklīdz es redzu ļaudis, es metos bēgt. Es bezkaunīgi mīdu kājām Dieva baušļus. Strādāju šabatā, negodāju tēvu un māti, meloju un ar acīm augu dienu nododos maucībai.

Viņš pacēla krustu, pieslēja pie sienas un paņēma rokā āmuru.

-    Un tagad, skaties! Es taisu krustus un situ krustā! Viņš atkal samocīti nosmējās.

Rudbārdis saīdzis klusēja. Viņš atvēra durvis. Ielas galā parādījās vēl viens trokšņains ļaužu bars vecas sievas izspūrušiem matiem, slimīgi veči, kropli, akli, spitālīgi —, visas Nācaretes padibenes. Arī viņi aizelsušies kāpa, rāpoja krustu kalnā. Noliktā stunda tuvojās. «Laiks doties tautai līdzi,» domāja rudbārdis, «laiks piebiedroties ļaudīm un pa visiem glābt zelotu. Tad kļūs skaidrs, vai viņš ir vai nav Pestītājs.» Bet viņš vilcinājās. Pēkšņi uzpūta vēss vējš. «Nē,» viņš nodomāja, «tas, kuru šodien sitīs krustā, nebūs Tas, ko ebreju tauta gaida gadsimtiem ilgi. Rīt! Rīt! Rīt! Ābrahāma Dievs, cik gadus Tu mums esi skandinājis Rīt! Rīt! Rīt! Nu labi, kad tad? Mēs esam tikai cilvēki, mēs ilgāk nespējam izturēt!»

Viņš bija saniknojies. Uzmetis dusmīgu skatienu puisim, kurš, uzgūlies krustam, dzina tajā naglas, rudbārdis noskurinājās un prātoja: «Vai tas tiešām varētu būt Viņš, viņš šis krustu taisītājs? Dieva ceļi ir tumši un nezināmi… Vai tas varētu būt viņš?»

Aiz vecajām sievām un kropļiem tagad parādījās romiešu karavīru patruļa ar vairogiem, šķēpiem un bronzas ķiverēm. Vienaldzīgi un klusi tie dzina ļaužu baru, nicinoši uz noskatīdamies uz ebrejiem.

Rudbārdis nikns viņu vēroja, un viņa asinis vārījās. Viņš pavērsās pret puisi. Viņš to vairs negribēja redzēt: viss šķita viņa vaina.

-    Es dodos prom! viņš tam uzkliedza, sažņaudzis dūri. Dari, ko gribi, krustu darinātāj! Tu esi gļēvulis, tāds pats nodevējs kā tavs brālis, saucējs! Bet Dievs tev uzsūtīs uguni tāpat kā tavam tēvam, un tevi sadedzinās. Atceries, ko es tev saku!

Gerizima kalns un Neblusas ieleja, W H. Bartlett (ap 1850. g.), oforts R. Wallis

III nodaļa

Puisis palika viens. Viņš atspiedās pret krustu un noslaucīja sviedrus no pieres. Viņš elsoja. Kādu bridi pasaule viņam it kā griezās, bet tad reibonis pārgāja. Viņš dzirdēja māti iekuram plīti, lai pusdienas agri būtu gatavas un viņa pārējiem līdzi varētu doties uz krustu kalnu. Visi kaimiņi jau bija aizsteigušies. Viņas vīrs vaidēja, mokoties pakustināt mēli, bet tikai balsene bija dzīva un izdeva nesakarīgas skaņas. Ārā iela atkal bija klusa.

Bet, kamēr puisis, atspiedies pret krustu, aizvērtām acīm un neko nedomādams, klausījās tikai savos sirdspukstos, viņš pēkšņi sajuta asu sāpi. Atkal viņš juta neredzamā plēsoņas nagus dziļi ieduramies galvā. «Viņš ir atgriezies, atgriezies…» puisis drebēdams murmināja.

Pašu pirmo reizi toreiz viņam bija divpadsmit gadu un viņš sēdēja sinagogā, klausīdamies, kā vecākie rabīni nopūzdamies un vaiga sviedros skaidroja Dieva vārdu, viņš uz galvas bija sajutis maigu tirpu, gandrīz kā glāstu. Kāda bauda bija sajust, ka eņģeļu spārni viņu satver un paceļ septītajās debesīs! «Tai jābūt paradīzei,» viņš nodomāja, un viņa nodurtajās acīs un puspavērtajā mutē uzplauka svētlaimīgs smaids, un visu miesu pārņēma karstas vēlmes. Vecie rabīni ieraudzīja šo mistisko smaidu un iedomājās, ka zēnu rokās satvēris pats Dievs. Pielikuši pirkstus pie lūpām, tie klusēja.

Pagāja gadi. Viņš gaidīja un gaidīja, bet dievišķais glāsts neatkārtojās. Bet tad kādā dienā pavasarī, pašāsLieldienās -, kad laiks bija īpaši skaists, viņš devās uz Kanaānu, mātes ciemu, lai sev izvēlētos līgavu. Māte viņu bija piespiedusi, jo vēlējās viņu redzēt salaulātu. Viņam bija divdesmit gadu, viņa vaigus klāja tumšas, biezas sprogas, un asinis bija tik karstas, ka naktīs nevarēja gulēt. Māte cerēja izmantot šo jaunības dedzību, lai dēlu pierunātu Kanaānā sameklēt sev sievu.

Te nu viņš stāvēja ar sarkanu rozi rokā un vēroja ciema meitenes, kas dejoja zem nesen uzplaukušas papeles. Un, kamēr viņš lūkojās un

salīdzināja citu ar cilu viņš būtu gribējis katru un visas, bet neuzdrošinājās izvēlēties puisim aiz muguras atskanēja smieklu šalka. Viņš pagriezās. Sarkanās sandalēs, vaļējiem matiem un potīšu riņķiem, rokassprādzēm un auskariem apkarināta, viņam tuvojās Magdalēna, viņa tēvoča rabīna vienīgā meita. Jauno cilvēku burtiski ķēra zibens spēriens.

-    Viņu es gribu, tikai viņu! viņš iekliedzās un izstiepa roku, lai Magdalēnai pasniegtu rozi. Bet, tiklīdz to darīja, desmit asi nagi sagrāba viņu aiz deniņiem un pāris nevaldāmu spārnu vilka viņu augšup. Viņš spalgi kliedza, nokrita uz sejas, un putas nāca no viņa mutes. Māte, nelaimīga, aiz kauna locījās, apsedza jaunekļa seju ar lakatu, pacēla viņu uz rokām un nesa projām.

Kopš tās reizes viņš jutās kā pazudis. Tas uznāca ikreiz, kad bija pilns mēness, kad viņš klejoja pa laukiem, visbiežāk pavasarī, kad viss ziedēja un plauka. Ikreiz, kad viņš varēja būt laimīgs un baudīt vienkāršākos dzīves priekus ēst, gulēt, būt kopā ar draugiem un smiet, satikt meiteni uz ielas un nodomāt: «Viņa man patīk», desmit asie nagi ieurbās viņa skaustā un visas vēlmes nozuda.

Bet vēl nekad līdz šim rītam uzbrukums nebija bijis tik nikns. Viņš saritinājās zem ēvelsola, ierāva galvu virs krūtīm un ilgi tā palika. Pasaule ap viņu pagrima. Viņš nedzirdēja neko citu kā sanoņu krūtīs un virs galvas niknu spārnu plivināšanu.

Pamazām nagi atlaidās un lēnām citu pēc cita — atbrīvoja vispirms prātu, tad galvaskausu un beidzot galvas ādu. Jauneklis pēkšņi sajuta lielu atvieglojumu un nogurumu. Izlīdis no ēvelsola apakšas, viņš pielika roku pie galvas un ar pirkstiem taustīja galvas ādu. Viņam šķita, ka tā būs caururbta, bet pirksti nekādu brūci nesataustīja, un viņš nomierinājās. Bet, kad viņš pirkstus no matiem izņēma un gaismā uz tiem paskatījās, viņš nodrebēja. Pirksti bija asiņaini.

«Dievs ir sadusmojies,» viņš murmināja, «sadusmots… asinis ir sākušas plūst.»

Viņš pacēla acis un vēroja: neviena nebija. Bet gaisā viņš sajuta meža zvēra smaku. «Tas atkal ir ieradies,» puisis šausmās nodomāja, «tas ir virs manas galvas, zem manām kājām, visapkārt…»

Viņš gaidīja, galvu noliecis. Visapkārt bija kluss. Nekas nekustējās, tikai saules zaķīši lēkāja pa sienu un pītajiem niedru griestiem. «Es neteikšu ne vārda,» viņš nodomāja. «Varbūt viņš apžēlosies un liks mani mierā.»

Bet, tiklīdz viņš tā bija nolēmis, viņa lūpas pavērās, un viņš runāja. Viņa balsī skanēja žēlabas:

-    Kādēļ tu lej manas asinis? Kādēļ dusmojies? Cik ilgi mani vajāsi?

Viņš apklusa. Pieliecies, vaļēju muti, no bailēm izplestām acīm un

matiem, kas taisījās celties stāvus, viņš ausījās…

Brīdi nekas nenotika; viss bija mierīgs un kluss. Bet tad pēkšņi atskanēja balss no augšienes. Viņš saausījās un dzirdēja sadzirdēja un sāka neprātīgi kratīt galvu, it kā teikdams: «Nē! Nē! Nē!»

Beidzot viņš pavēra muti. Viņa balss vairs netrīcēja.

-    Es nevaru! Es esmu neizglītots, dīkdienis, bailīgs, man patīk labi ēst, dzert vīnu, smieties. Es gribu precēties, radīt bērnus… Liec mani mierā!

Viņš atkal apklusa un klausījās.

-    Ko tu saki? Es nedzirdu!

Pēkšņi viņam nācās likt rokas uz ausīm, lai mīkstinātu nežēlīgo balsi no augšas. Saspiedis seju, aizturējis elpu, viņš tagad sadzirdēja un atbildēja:

-Jā, jā, man ir bail… Tu gribi, lai es uzstājos un runāju, vai ne? Ko lai es saku, un kā lai to varu? Es nevaru, es tev saku! Es nemāku lasīt!… Ko tu teici?… Debesu valstību?… Man nav nekādas daļas gar Debesu valstību. Man patīk pasaule. Es gribu apprecēties, es tev saku; es gribu Magdalēnu, kaut viņa ir prostitūta. Tā ir mana vaina, ka viņa par tādu kļuva, un es viņu izglābšu. Viņu! Ne pasauli, ne valstību tikai Magdalēnu es vēlos glābt. Ar to man pietiek… Runā klusāk, es nevaru saprast.

Viņš ar plaukstu aizklāja acis. Viņš bija pavērsis acis pret griestiem, un gaisma, kas nāca pa jumta lūku, viņu žilbināja. Viņš aizturēja elpu un klausījās, un jo vairāk dzirdēja, jo šķelmīgāka kļuva viņa seja. Viņa biezās lūpas tirpa kā kutinātas, un pēkšņi viņš skaļi iesmējās.

-    Jā, jā, viņš murmināja, tu mani pilnībā saproti. Jā, tīšuprāt; es to daru tīšuprāt, es gribu, lai tu mani ienīsti, ej un meklē citu, es no tevis vēlos tikt vaļā!

-    Jā, jā, tīšuprāt, sadūšojies viņš runāja tālāk, un es visu mūžu taisīšu krustus, kuros sist visus Mesijas, kurus tu būsi izredzējis!

To pateicis, viņš no sienas paņēma ar naglām apkalto jostu un apvilka sev apkārt. Viņš paskatījās uz jumta lūku. Debesis bija zilas un cietas kā tērauds. Viņam bija jāsteidzas. Krustā sišana bija paredzēta pašā dienas vidū, kad saule stāv visaugstāk.

Nometies ceļos, viņš palika plecu zem krusta un to sagrāba ar abām rokām. Viņš pacēla vienu celi, saspringa krusts likās neticami smags, nepaceļams un grīļodamies virzījās uz durvju pusi. Elsodams paspēra divus solus, vēl trešo un beidzot nonāca līdz durvīm. Bet tad vina celi pēkšņi saļima, galva noreiba, un viņš uz mutes nokrita uz sliekšņa, saspiests zem smagā krusta.

Mājele nodrebēja. No iekštelpas atskanēja spalgs sievietes kliedziens; pavērās durvis, un tajās parādījās jaunekļa māte. Viņa bija stalta auguma, lielām acīm un brūnganu ādu. Viņa bija pārdzīvojusi jaunības posmu un iegājusi dzīves saldeni rūgtajā rudenī. Ap acīm viņai bija zili riņķi, mute stingra, tāpat kā dēlam, bet zods spēcīgāks un izteiktāks. Viņai bija violets lina apmetnis un kā vienīgā rota ausīs divi iegareni sudraba rinki.

Tiklīdz durvis atvērās, aiz viņas kļuva redzams arī vecais tēvs. Viņš kailām krūtīm sēdēja uz matrača; viņa ļenganā āda iedzeltena, acis stingas un glāžainas. Māte viņu bija tikko pabarojusi, viņš vēl cīnījās, košļādams maizi, olīvas un sīpolus. Sirmie, sprogainie mati uz viņa krūtīm bija nosiekaloti un maizes drupačām piebārstīti. Blakus gultai stāvēja slavenais spieķis, kuram bija lemts uzplaukt saderināšanās dienā. Tas tagad bija novītis un nokaltis.

Kad māte ienāca darbnīcā un redzēja dēlu nokritušu trīsam zem krusta, viņa ieķērās ar nagiem sev vaigos, vēroja viņu, bet nesteidzās celt augšā. Viņa bija nogurusi dēlu atkal un atkal saņemt paģībušu no citu rokām, redzēt viņu aizejam pa laukiem un tuksnesi, paliekot dienām un naktīm bez pārtikas, atsakoties strādāt un stundām ilgi sēžam ar skatienu uz debesīm. Sapņotājs un klejotājs, kas neko dzīvē necenšas sasniegt. Tikai tad,kad pasūtīja kādu krustu, viņš metās strādāt ar sirdi un dvēseli un kā traks strādāja dienu un nakti. Viņš vairs negāja uz sinagogu; viņš vairs nevēlējās ne kāju spert Kanaānā, nedz piedalīties jebkādās svinībās. Un pilnmēnesī viņa prāts aptumšojās, un nabaga mātei bija jāklausās, kā viņš delīrijā murgo un kliedz, it kā cīnīdamies ar pašu velnu.

Cik reizes viņa nebija lūgusies svainim rabīnam, kurš zināja, kā izdzīt ļaunos garus. Cietēji pie viņa nāca no malu malām, un viņš tos izārstēja. Vēl pirms nedaudz dienām viņa metās pie rabīna kājām un sūdzējās: «Tu izārstē svešiniekus, bet negribi ārstēt manu dēlu.» Rabīns pakratīja galvu. «Marija, tavu dēlu nemoka kāds velns, bet gan Dievs ko es tur varu darīt?» «Vai nav veida, kā viņu ārstēt?» nelaimīgā māte pavaicāja. «Tas ir Dievs, es tev saku. Nav veida, kā ārstēt.» — «Kāpēc viņš tā mokās?» Vecais nelabo garu izdzinējs nopūtās, bet neatbildēja. «Kāpēc viņam tā jāmokās?» māte vēl nerimās. «Jo Dievs viņu mīl,» vecais rabīns beidzot atbildēja. Marija pārsteigta uz viņu skatījās. Viņa pavēra muti, lai turpinātu vaicāt, bet rabīns aizvēra viņas lūpas. «Nevaicā,» viņš tai atteica. «Tāda ir Dieva griba.» Saraucis pieri, viņš pamāja, lai sieviete dodas prom.

Ļaunums dēlu bija apsēdis jau kopš gadiem. Marija, kaut būdama māte, nu reiz bija pārgurusi un tagad, redzēdama dēlu ar asiņainu pieri uz sliekšņa zem krusta, sastinga. Viņa nopūtās no sirds dziļumiem nopūtās nevis dēļ dēla, bet gan pašas likteņa dēļ. Viņas dzīve bija bijusi viena vienīga nelaime nelaime ar vīru, nelaime ar dēlu. Viņa bija kļuvusi atraitne pirms laulībām, dzemdējusi bērnu, to neieņēmusi; un tagad novecoja sirmo matu no dienas dienā kļuva vairāk -, nekad viņa nebija izjutusi nedz jaunību, nedz vīra siltumu un laimi, nedz lepnumu būt sievai un mātei. Viņas acis bija izraudātas sausas. Asaras, ko Dievs viņai bija piešķīris, izlietas, un savu vīru un dēlu viņa tagad vēroja sausām acīm. Ja vispār viņa raudāja, tad pavasaros, kad sēdēja vientuļa, vērodama zaļos laukus un baudot ziedošo koku smaržu. Bet šajās reizēs viņa neraudāja dēļ vīra vai dēla, bet gan pašas izšķiestās dzīves dēļ.

Jauneklis bija piecēlies un ar drānu malu slaucīja asinis no pieres. Viņš pagriezās, redzēja mātes bargo skatienu un sadusmojās. Viņš pazina šo nepiedodošo skatu, pazina sakniebtās, sarūgtinātās lūpas. Viņš nespēja vairāk izturēt. Viņam bija apnikusi šī māja ar nevarīgo paralītiķi, bēdu nomākto māti un dienišķajiem liekajiem aizrādījumiem: Ēd! Strādā! Apprecies! Ēd! Strādā! Apprecies!

Māte pavēra sakniebtās lūpas.

Jēzu, viņa pārmetoši vaicāja, ar ko tu atkal strīdējies agri no rīta?

Dēls koda lūpā, lai neizspruktu kāds nelaipns vārds. Viņš atvēra durvis. Iespīdēja saule, un reizē iepūta karsts, putekļains tuksneša vējš. Ne vārda neteicis, viņš no pieres noslaucīja sviedrus un asinis, vēlreiz palika plecu zem krusta un to pacēla.

Mātes mati bija atrisuši pār pleciem. Viņa tos saņēma, sasēja zem galvas lakata un spēra soli pretī dēlam. Bet, tiklīdz viņa to gaismā skaidri ieraudzīja, viņa no izbrīna notrīsēja. Kā viņa sejas vaibsti mainījās! Tie plūda kā ūdens! Ik dienas šķita, ka viņa dēlu redz pirmo reizi, uz pieres, ap acīm un lūpām dažkārt parādījās dīvaina gaisma smaids, dažkārt laimīgs, citreiz skumjām pilns; nesātīgs spīdums dažkārt pārklāja pieri, /.odu, kaklu un šķita viņu aprijam.

Šodien lielas melnas liesmas dega viņa acīs. Vienubrīd nobijusies viņa gandrīz gribēja dēlam vaicāt: «Saki, kas tu esi?», bet tomēr atturējās. «Manu zēn!» viņa drebošām lūpām teica. Viņa stāvēja nekustīga, vēlēdamies pārliecināties, ka šis jaunais vīrietis patiesi ir viņas dēls. Vai viņš pievērsīsies viņai, uzrunās? Viņš nepagriezās. Ar spēcīgu rāvienu viņš uzlika krustu uz muguras un drošiem soļiem izgāja uz ielas.

Māte atspiedās pret durvju stenderi un vēroja, kā viņš viegliem soļiem pa bruģēto ielu dodas kalnā. Kungs vien zina, kur viņš smēla tādu spēku! Šķita, ka uz muguras viņam nebija vis krusts, bet gan divi spārni, kas to ceļ augšup!

-    Dievs, Kungs, — apjukusī māte čukstēja. Kas viņš ir? Kā dēls viņš ir? Viņš neizskatās pēc tēva; viņš neizskatās ne pēc viena. Viņš mainās katru dienu. Viņš nav viena persona, bet daudzas reizē… Ak vai, mans prāts mulst!

Viņa atcerējās pēcpusdienu, kad ar zīdaini pie krūts viņa sēdēja pie mazā pagalma sienas. Bija vasara, un vīnakoka stigas virs viņas galvas bija pilnas vīnogu ķekariem. Kamēr bērniņš zīda, viņa iegrima dziļā miegā, un īsu brīdi redzēja bezgalīgu sapni. Viņai šķita debesīs redzam eņģeli ar zvaigzni, kas kā laterna šūpojās viņam rokās. Eņģelis tuvojās un apgaismoja zemi zem sevis. Tumsā viņa redzēja arī ceļu, kas vijās līkloču un bija kā zibens apgaismots. Ceļš locījās līdz viņai un aptumsa pie viņas kājām. Un, kamēr viņa brīnījās un vaicāja, no kurienes šis ceļš varētu nākt un

kādēļ tas apraujas pie viņas kājām, viņa ieraudzīja, ka zvaigzne ir apstājusies virs viņas galvas un ka zvaigžņu apgaismotajā ceļā ir parādījušies trīs jātnieki ar spīdošiem zelta kroņiem galvā. Tie uz brīdi apstājās un, debesīs saskatījuši zvaigzni, kas apstājusies, paskubināja zirgus un aulekšiem devās pie viņas. Māte tagad varēja skaidri saredzēt viņu vaibstus. Vidējais bija balts kā roze, skaists gaišmatis, kura vaigus vēl klāja maigas pūkas. Viņam pa labi jāja dzeltenādains vīrs ar smailu bārdu un slīpām acīm. Kreisajā pusē jāja moris. Viņam bija sprogaini balti mati, zelta riņķi ausīs un žilbinoši balti zobi. Pirms māte spēja viņus tuvāk apskatīt un aizsegt bērna acis no lielā spožuma, jātnieki nolēca no zirgiem un metās viņas priekšā ceļos.

Baltais ķēniņš tuvojās pirmais. Zīdainis bija pametis krūti un stāvēja taisns uz mātes ceļiem. Princis noņēma kroni no galvas un to pazemīgi nolika pie bērna kājām. Kā nākamais pienāca moris un, no krekla izvilcis sauju smaragdu un rubīnu, tos ar lielu labsirdību noklāja bērna priekšā. Būdams pēdējais, dzeltenais vīrs izstiepa roku un bērnam pasniedza pāva spalvas, ar ko rotaļāties… Bērniņš aplūkoja visus trīs vīrus un tiem uzsmaidīja, bet atvestajām dāvanām nepieskārās.

Trīs ķēniņi pēkšņi nozuda, un parādījās aitādā tērpts ganiņš ar silta piena krūzi rokā. Tiklīdz bērns ieraudzīja pienu, viņš sāka mīņāties pa mātes klēpi, palieca galvu pie krūzes un laimīgs dzēra nesātīgi…

Atspiedusies pret durvju stenderi, māte atcerējās šo dīvaino sapni. Kādas cerības viņa bija likusi uz šo savu vienīgo dēlu, kādus vien brīnumus bija paredzējuši gaišreģi! Vai vecais rabīns nebija viņu cieši apskatījis, Svētajos Rakstos lasījis praviešu teikto un no bērna galvas līdz kājām meklējis kādu zīmi? Bet, ak vai! Pagāja laiks, un viņas cerības izgaisa. Viņas dēls izvēlējās sliktu ceļu, kas viņu arvien vairāk attālināja no cilvēkiem.

Viņa cieši sasēja lakatiņu un aizbultēja durvis. Tad viņa sāka kāpt kalnā. Bija jāredz krustā sišana…

IV nodaļa

Māte ātrā soli steidzās iekļauties pūlī un tajā nozust. Pūļa priekšgalā atskanēja sieviešu kliedzieni, tām elsodami sekoja satrakojušies vīri basām kājām, nemazgājušies un izspūruši, aiz krekliem aizbāztiem dunčiem. Un tālāk aiz muguras vecie, klibie, aklie un tizlie. Zeme drupa zem daudzajām kājām, un pacēlās putekļu mākonis. Gaiss smacēja, un saule jau nežēlīgi dedzināja.

Veca sieva atskatījās un, ieraudzījusi Mariju, nolādēja viņu. Divas tuvumā stāvošas kaimiņienes novērsās un nospļāvās, it kā sargādamās no ļaunas zīmes; netālu jaunlaulāta meitene .savilka svārkus ap sevi, lai krusta darinātāja māte garāmejot tiem nepieskartos. Marija nopūtās un ciešāk ietinās violetajā lakatā, līdz bija saredzamas vairs tikai pārmetošās mandeļveidīgās acis un sakniebtās lūpas. Viņa gāja viena, klupdama pār akmeņiem, steidzās iejukt pūlī un saplūst ar to. Visapkārt skanēja čuksti, bet viņa saņēma dūšu un devās uz priekšu. «Cik zemu mans dēls ir kritis,» viņa domāja, «mans dēls, mans dēliņš!…» Viņa gāja un gāja, kodīdama lakata maliņu, lai nesāktu skali raudāt.

Vīri palika viņai aiz muguras, viņa nonāca pūļa vidū un iejuka starp sievām. Ar roku aizsegusi muti — redzamas bija tikai acis —, viņa domāja, ka neviena kaimiņiene viņu vairs nespēs sazīmēt, un nomierinājās.

Pēkšņi aizmugurē sacēlās liels troksnis. Vīri bija sasparojušies un tagad spiedās cauri sieviešu pūlim, lai nonāktu priekšgalā. Pūlis bija pietuvojies kazarmām, kurās bija ieslodzīts zelots, un vīri gatavojās izlauzt durvis un gūstekni atbrīvot. Marija pakāpās sānis, paslēpās dziļā vārtejā un vēroja. Garas taukainas bārdas, eļļaini mati, putas uz lūpām… un vecais rabīns, uztrausies milzīgam mežonīga paskata vīram kamiešos, vicināja rokas pret debesīm un kliedza. Ko viņš kliedza? Marija ieklausījās un sadzirdēja:

—Mani bērni, paļaujieties uz Israēla tautu! Uz priekšu — visi kopā! Nebaidieties! Romas vara ir tikai dūmi. Dievs uzpūtīs, un tā būs prom!

Atcerieties makabejus.[3] atcerieties, kā tie padzina un apkaunoja grieķus, visas pasaules valdniekus! Tāpat mēs padzīsim un apkaunosim romiešus. Ir tikai viens Pulku Kungs, un tas ir mūsu Dievs!

Aizrāvies dievišķā ekstāzē, vecais rabīns lēkāja un dancoja uz milža platajiem pleciem. Viņš bija novecojis, izkāmējis no gavēšanas, zemošanās un lielām cerībām, un pats vairs nejaudāja paskriet. Milzenis viņu turēja cieši un, skriedams ļaudīm pa priekšu, svārstīja viņu šurpu turpu kā karogu.

—       Klau, tu vinu nometīsi, Baraba! ļaudis kliedza.

Bet Baraba nelikās ne zinis, tikai devās uz priekšu, šūpodams un mētādams veco vīru uz saviem pleciem.

Viņi sauca Dievu, un vējš ļaudīm virs galvas šķita sveloši karsts, tā liesmas šaudījās un sajauca kopā zemi ar debesīm; ļaužu prāti bija tukši kā izslaucīti. Šī pasaule, radīta no akmeņiem, zāles un miesas, it kā sadila, kļuva caurskatāma, un aiz tās parādījās nākamā pasaule, kurā bija tikai liesmas un eņģeļi.

Jūda iedegās, izstiepa rokas, sagrāba rabīnu un to norāva no Barabas pleciem, uzsēdināja jāšus uz saviem un nokliedzās: «Šodien! Ne rīt, šodien!» Rabīns iekarsa vēl vairāk un spalgā balsī, kas izklausījās kā nākam no kapa, uzņēma uzvaras psalma dziesmu. Un tūlīt viņam pievienojās viss ļaužu pulks:

Tautas mani ielenc.

Dieva vārdā es tās iztrenkāšu, tās kā josta mani žņaudz,

Dieva vārdā es tās iztrenkāšu, tās kā lapsenes ap mani spieto,

Dieva vārdā es tās iztrenkāšu!

Bet, kamēr viņi tā dziedāja un domās dzenāja savus apspiedējus, viņu priekšā parādījās ienaidnieka cietoksnis, kas atradās pašā Nācaretes vidū četrstūraina, pamatīgi celta kazarma ar torņiem katrā stūrī  vareniem bronzas ērgļiem katra torņa galā. Velns slēpās katrā šis kazarmas kaktiņā. Augstu pār cietoksni plīvoja dzeltenmelnais karogs ar Komas ērgli vidū, bet zem tā pulcējās asinskārais centurions Rufus ar saviem karavīriem, aiz tiem zirgi, suņi, kamieļi un vergi, bet izžuvušas akas dzīlē gariem, izspūrušiem matiem, lūpām, kuras nav skāris vīns, miesu, kas nav redzējusi sievieti, tupēja zelots. Ja viņš pakratītu galvu, visi nolādētie virsstāvi, ļaudis, zirgi, vergi un torņi sagrūtu, kā nebijuši. Dievs vienmēr dziļi netaisnības pamatos paglabā mazo un noniecināto taisnības balsi.

Zelots bija pēdējais varenās makabeju cilts pēctecis. Israēla Dievs turēja roku pār viņa galvu, lai šī svētā dzimta neizsīktu. Kādu nakti vecais sasodītais valdnieks Hērods lika četrdesmit zēnus apsmērēt ar darvu un aizdedzināt kā lāpas, jo tie bija norāvuši zelta ērgli, kuru šis nodevējs, Jūdejas valdnieks, bija licis piestiprināt pie vēl neaptraipītā tempļa durvju liestes. Visi četrdesmit sazvērnieki tika notverti, tikai vadonis izbēga. Israēla Dievs viņu bija sagrābis aiz matiem un paglābis. Un tas bija šis zelots, makabeju mazmazmazdēls, toreiz vēl pavisam jauns brašulis bez ūsām.

Pēc tam viņš garus gadus klaiņoja kalnos, cīnīdamies par svēto, Israēliešu tautai Dieva novēlēto zemju atsvabināšanu. «Mums ir tikai viens valdnieks, Adonai,» viņš mēdza sludināt. «Nemaksājiet nodokļus pasaulīgajiem maģistrātiem, neļaujiet viņu ērgļa tēliem apgānīt Dieva templi, neupurējiet vēršus un aitas tirāniskajam imperatoram! Ir tikai viens Dievs, mūsu Dievs! Ir tikai viena tauta, Israēla tauta! Zemes koks dos tikai vienu augli Mesiju!»

Bet tad pēkšņi Israēla Dievs atrāva roku no viņa un Nācaretes centurions Rufus viņu sagūstīja. Baru bariem saplūda laucinieki, strādnieki, saimnieki no tuvīniem ciemiem un zvejnieki no Gennēsaretes ezera. Dienām ilgi mīklaina, greiza, divdomīga vēsts ceļoja no mājas uz māju, no laivas uz laivu, līdz sasniedza arī gājējus uz ceļa: «Viņi zelotu sitīs krustā, arī viņš mums ir zudis!» Bet citreiz vēsts skanēja: «Sveicināti, brāļi, Pestītājs ir klāt! Ņemiet lielas dateļpalmu lapas un dodieties uz Nācareti viņu sveikt!»

Vecais rabīns izslējās ceļos uz rudbārža pleciem, izstiepa roku pret kazarmām un ņēmās kliegt:

—       Viņš ir atnācis! Viņš ir atnācis! Mesija stāv un gaida, tur, izžuvušajā akā. Ko viņš gaida? Mūs Israēla tautu! Uz priekšu, uzlauziet durvis, atpestījiet Pestītāju, lai viņš mūs var glābt!

—       Israēla Dieva vārdā! — Baraba mežonīgi nobļāvās un pacēla cirvi.

Ļaudis norēcās, zem krekliem sakustējās dunči, zēni uzlādēja lingas, un visi ar Barabu priekšgalā metās pret dzelzs durvīm. Visiem acis bija apžilbinājusi Dieva gaisma, tāpēc neviens nemanīja atveramies durtiņas kazarmas sienā, kurās gauži bāla un saraudātām acīm parādījās Magdalēna. Viņas dvēsele bija apžēlojusies par nāvei lemto, un nakts tumsā viņa bija nokāpusi akas dziļumā, lai viņam sniegtu vislielāko, saldāko baudu, ko pasaule spēj piedāvāt. Bet viņš piederēja tiem mežonīgajiem zelotiem, kas bija devuši zvērestu — iekams Israēla zeme nebūs atbrīvota, viņš negriezīs matus, nedzers vīnu un nepieskarsies sievietei. Magdalēna visu nakti nosēdēja viņam pretim un noskatījās viņā; tomēr zelota acis meklēja tāles, tās reudzījās tālu aiz sievietes melnajiem matiem uz Jeruzalemi, gan ne toreizējo apspiesto, pakļauto un maucīgo Jeruzālemi, bet gan nākotnes Jeruzālemi ar septiņiem slavas apvītajiem cietokšņa vārtiem, septiņiem sargeņģeļiem un septiņdesmit septiņām pasaules tautām, kas pielūdz to, metušās ceļos. Kad nāvei lemtais pieskārās nākotnes Jeruzālemes vēsajām krūtīm, nāve nozuda, pasaule kļuva mīlīga un saujā satverama; viņš aizmiedza acis, turēja Jeruzālemes augumu plaukstām aptvertu un domāja tikai par vienu Israēla Dievu, Dievu, kura matus nekad nebija skārušas dzirkles, kura lūpas nebija skāris vīns, kurš nekad nav gulējis ar sievieti. Zelots visu nakti turēja Jeruzālemi klēpī un darināja Debesu valstību pēc savas patikas, nevis no eņģeļiem un mākoņiem, bet gan no cilvēkiem un zemes, siltu ziemā un vēsu vasarā.

Vecais rabīns ieraudzīja savu neslavā kritušo meitu iznākam no kazarmām un novērsās no viņas. Tas bija viņa dzīves vislielākais pazemojums. Kā šāda netikle varēja rasties no viņa šķīstajām, dievbijīgajām miesām? Kāds velns vai neārstējama kaite meitu novedusi uz šī kauna ceļa? Reiz, atgriezusies no Kanaānas svētkiem, viņa raudādama teica, ka grib padarīt sev galu, bet pēc tam viņai uznāca smieklu lēkme, viņa uzkrāsojās, apkārās rotām un devās staigāt pa ielām. Pametusi tēva mājas, viņa uzslēja telti Magdalā tirgoņu karavānu ceļu krustojumā…

Ai vel vaļēju krūtspriekšu viņa bezbailīga tuvojās pūlim. Lūpu un vaigu krāsa bija nogājusi, acis aiztūkušas, cauru nakti skatoties uz notiesāto un raudot. Ieraudzījusi tēvu kaunā novēršamies, viņa rūgti pasmaidīja. Viņa jau bija tikusi pāri šim kaunam un bailēm no Dieva, tēva mīlestībai un tam, ko ļaudis runā. Ļaunas mēles melsa, ka vinu apsēduši septiņi velni, bet sirdī viņa nesajuta septiņus velnus, bet gan septiņus dunčus.

Vecais rabīns atsāka kliegt. Viņš vēlējās pievērst sev ļaužu uzmanību, lai tie neieraudzītu vina meitu. Pietika, ka meitu redz Dievs viņš tiesās.

Viņš dīdījās uz milža pleciem.

-    Atveriet dvēseles acis un skatieties uz debesīm, viņš sauca. Dievs stāv pār mums. Debesis ir vaļā, no tām nāk eņģeļu bari, gaiss pildās ar sarkaniem un ziliem spārniem!

Debesis liesmoja. Ļaudis pacēla acis un saskatīja Dievu, kas bruņots laidās lejā pie viņiem. Baraba pacēla cirvi. «Šodien! Ne rīt, šodien!» viņš kliedza, un pūlis metās uz kazarmām. Viņi ar laužņiem klupa virsū metāla durvīm, cēla kāpnes gar mūriem, nesa degošas lāpas. Bet pēkšņi dzelzs durvis atvērās un iznāca divi bronzas bruņās tērpti jātnieki. Tie bija apbruņoti līdz zobiem, saulē iedeguši, spēcīgi un pašpārliecināti. Tie paskubināja zirgus, pacēla šķēpus, un uzreiz ielas bija kliedzošu ļaužu pilnas, visi pa galvu, pa kaklu metās bēgt uz krustu kalna pusi.

Nolādētais pakalns bija kails: to klāja akmeņi un ērkšķu krūmi. Zem katra akmens varēja atrast sakaltušu asiņu pēdas. Ikreiz, kad ebreji brīvības vārdā sacēlās pret romiešiem, šis kalns pildījās ar krustiem, un uz tiem sāpēs locījās un vaidēja dumpinieki. Naktī šakāļi grauza viņu kājas, bet nākamajā rītā nolaidās vārnas, lai izknābtu acis.

Kalna pakājē ļaudis apstājās atvilkt elpu. Saradās vēl vairāk bronzā bruņotu jātnieku viņus šaustīt. Tie ebrejus sadzina šaurā laukumā un izveidoja ap viņiem kordonu. Bija jau gandrīz dienas vidus, bet krusts vēl nebija atnests. Kalngalā gaidīja divi čigāni ar āmuriem un naglām rokās. Ieradās ciema suņi, cerēdami uz kādu kumosu. Ļaužu sejas bija pavērstas pret kalnu un dega karstajā saulē. Piķa melnas acis, līki deguni, iekrituši, saulē iedeguši vaigi un taukainas vaigu bārdas. Resnas sievas izmirkušām padusēm, izspūrušiem matiem kusa saulē un izgaroja nepatīkamu smaku.

No Gennēsaretes ezera bija ieradušies vairāki zvejnieki, kuri platām acīm, tāpat kā pārējie bija atceļojuši, cerēdami redzēt brīnumu: kā žēlots, kad neticīgie pagāni viņu vedīs pie krusta, nometīs skrandas, un eņģelis ar zobenu rokā… Šie vīri bija ieradušies jau iepriekšējā vakarā ar zivīm pilniem groziem. Ienesīgi pārdevuši preci, tie apmetās tavernā, piedzērās un gandrīz aizmirsa, kādēļ nākuši uz Nācareti. Viņi dziedāja par sieviešu skaistumu, tad saplēsās, salīga mieru, un, saulei austot, pēkšņi atcerējās Israēla Dievu, nomazgājās un vēl miegaini devās skatīt gaidāmo brīnumu.

Tie gaidīja un gaidīja, līdz pagura. Dabūja pāris reizes ar nūju pa muguru un jau nožēloja, ka ir ieradušies.

-     Es jums saku, dosimies atpakaļ uz laivām, puiši, teica zvejnieks ar sprogainu sirmu bārdu. Par spīti gadiem, viņš bija sprigans, piere tam bija plata un gluda kā gliemenes vāks. Pieminiet manus vārdus, zelotu sitīs krustā, un debesis nepavērsies. Dieva dusmām, tāpat kā cilvēku netaisnībai, nav gala. Kā tu domā, Zebedeja dēls?

-     Es saku, ka arī Pētera lētticībai nav gala, nosmējās viņa draugs, zvejnieks ar niknām acīm un asu bārdu. Piedod, Pēteri, bet tu ar gadiem neesi nācis pie prāta. Kā skals ātri iededzies un tikpat ātri nodziesti. Vai tad tu nebija tas, kurš ierosināja nākt šurp? Tu skrēji no laivas uz laivu kliegdams: «Pametiet visu, brāļi, šādu brīnumu var redzēt tikai reizi mūžā. Taisieties, dosimies uz Nācareti skatīt brīnumu!» Bet tagad, kad tev pāris reižu ar nūju iesists pa muguru, tev dūša papēžos un tu dziedi pavisam citu dziesmu: «Pametiet visu, brāļi, dosimies mājās!» Ne velti tevi saukā par vēj grābsi i!

Pāris zvejnieku, šo sarunu noklausījušies, nosmējās, bet blakus stāvošs gans, kas oda pēc āža, pacēla nūju un teica:

-     Nerāj viņu, Jēkab, lai arī viņš būtu vējgrābslis. Pēteris ir no mums vislabākais, viņam ir zelta sirds.

-Tev taisnība, Filip, nudien zelta sirds, visi piekrita un stiepa rokas, lai noglāstītu un nomierinātu sakaitināto Pēteri.

«Viņi var teikt, ko grib,» viņš domāja, «tikai lai nesauc mani par vejgrābsli. Varbūt, ka tāds izskatos, varbūt griežos, ka vējš uzpūš, bet tas nav aiz bailēm, bet labsirdības.»

Jēkabs ieraudzīja Pētera drūmo seju un uztraucās. Viņš nožēloja, ka pasteidzies norāt vecāko vīru un, mēģinādams visu vērst par labu, pavaicāja:

Pēteri, kā klājas tavam brālim Andrejam? Vai viņš joprojām ir Jardānas tuksnesī?

Jā, joprojām, Pēteris nopūšoties atbildēja. Stāsta, ka viņš jau kristīts un dzīvojot no kameņu medus un siseņiem tāpat kā viņa pravietis. Kaut jel man nebūtu taisnība, bet varu saderēt, ka drīz viņš sāks apstaigāt ciemus un klaigās tāpat kā visi pārējie: «Nožēlojiet grēkus! Debesu valstība ir klāt!» Kāda Debesu valstība? Vai mums nebūtu jākaunas, es saku!

Jēkabs kratīja galvu un sarauca pieri.

-   Es to pašu esmu pieredzējis no sava visgudrā brāļa Jāņa, viņš sūrojās. — Jānis aizgāja dzīvot kā mūks Gennēsaretes tuksnesī. Teica, ka neesot radīts būt par zvejnieku, pameta mani vienu ar diviem večiem un piecām laivām. Traks var palikt!

-    Bet kā tad nabagam pietrūka? pavaicāja aitu gans Filips. Viņam taču bija viss, ko Dievs spēj dot! Kas viņam uznāca pašā jaunības pilnbriedā? Tā viņš gan vaicāja, bet slepus priecājās, ka arī turīgiem vīriem var piemesties tārpiņš, kas viņus sagrauž.

-   Viņš pēkšņi kļuva nemierīgs, Jēkabs atbildēja, cauru nakti grozījās un mētājās pa gultu kā puisis, kas alkst sievietes.

-    Kādēļ tad viņš neapprecējās? Līgavu taču ir liku likām.

-    Viņš teica, ka nevēloties sievu.

-     Ko tad?

-    Viņš meklējot Debesu valstību gluži tāpat kā Andrejs.

Abi vīri sirsnīgi nosmējās.

-   Lai viņiem labi klājas! teica kāds tuvumā stāvošs vecs zvejnieks un ļaunīgi smīnēdams berzēja raupjās plaukstas.

Pēteris pavēra muti, bet nepaspēja neko pateikt, jo atskanēja aizsmakuši kliedzieni:

-    Skatiet! Krustu nes! Krustu nes!

Visi apmulsuši pagrieza galvas. Uz ceļa, kalna pakājē, parādījās galdnieka dēls, kurš grīļodamies un aizelsies stiepa smago krustu.

—       Krustu taisītājs! Krustu taisītājs! rēca pūlis. Nodevējs!

Abi čigāni no augšas noskatījās uz nesēju. Kad ieraudzīja krustu tuvojamies, līksmi palēcās, jo gaidot bija pārkarsuši saulē. Iespļāvuši plaukstās, tie ķēra kapļus un metās rakt bedri. Lielās naglas ar platām galvām bija noliktas netālu uz akmens. Bija pasūtītas trīs, bet viņi drošības labad bija izkaluši piecas.

Vīri un sievas sadevās rokās un izveidoja ķēdi, lai nosprostotu krusta nesējam ceļu. Magdalēna atdalījās no pūļa un pievērsa skatienu Marijas dēlam. Viņas sirds izsamisa, kad tā atminējās, kā viņi, bērni būdami viņam trīs, viņai četri gadiņi -, bija kopā spēlējušies. Cik ļoti jaukas, saldas atmiņas! Pirmo reizi viņi atklāja dziļi mīklaino patiesību, ka viens ir vīrietis, bet otra sieviete: divas miesas, kuras reiz, šķiet, bijušas viena, līdz nežēlīgs Dievs tās atdalījis. Bet tagad viena otru bija atradušas un vēlējās saplūst, apvienoties. Pieaugot viņi jo vairāk izjuta brīnumu, ka viens ir vīrietis, bet otra sieviete, un, vienam uz otru skatoties, viņi mēmās šausmās gaidīja brīdi, kad kā plēsīgi zvēri metīsies viens otra rokās, lai saplūstot apvienotu to, ko Dievs šķīris. Bet tad kādā vakarā Kanaānas svētkos, kad viņas mīļotais pastiepa roku, sniegdams rozi kā bildinājuma zīmi, nežēlīgais Dievs iejaucās, lai viņus no jauna šķirtu. Un kopš tās reizes…

Magdalēnai saskrēja asaras acīs; viņa paspēra vienu soli, un krusta nesējs atradās tieši viņai priekšā.

Viņa pārliecās viņam pāri, un sievietes smaržīgie mati pieskārās viņa kailajiem, asiņainajiem pleciem.

—       Krustu taisītāj! dobji atskanēja Magdalēnas balss. Viņa nodrebēja.

Puisis apstājās un īsu brīdi vērsa savas lielās, skumjās acis uz Magdalēnu. Viņa lūpas krampjaini notrīsēja. Mute bija savilkta, bet viņš ātri nolieca galvu, un Magdalēna nepaspēja noteikt, vai trīsēšanas cēlonis ir sāpes vai bailes.

Aizvien noliekusies pār viņu, Magdalēna izdevesa:

—       Vai tev nav kauna? Vai tu neatceries? Kā tu vari šādi pazemoties!

Un pēc brīža, it kā būtu sadzirdējusi viņa atbildi, viņa uzkliedza, Nē,

nelaimīgais, tas ir nevis Dievs, bet gan velns!

Tikmēr piesteidzās ptilis un nesējam stājās ceļā. Vecāks vīrs iebelza viņam ar spieķi; divi gani, kuri bija atsteigušies no Tabora kalna, lai arī pieredzētu brīnumu, bakstīja ar rīkstēm. Baraba vīstīja rokā cirvi, bet vecais rabīns, pamanījis draudošās briesmas, nolēca no rudbārža muguras un skrēja aizstāvēt savu brāļadēlu.

-    Stājiet, mani bērni, viņš kliedza. Tas ir liels grēks stāties Dievam ceļā, nedariet to. Ko Dievs ir lēmis, tam jānotiek. Nestājiet ceļā! Laidiet krustu cauri to sūtījis Dievs; lai čigāni kaļ savas naglas, lai Adonai apustulis kāpj krustā. Nebaidieties, ticiet! Tāds ir Dieva likums nazim jācērt līdz kaulam. Citādi brīnums nenotiks! Klausiet veco rabīnu, mani bērni. Es jums saku patiesību. Cilvēks nevar tikt pie spārniem, iekams nav sasniedzis bezdibeņa malu!

Govju gani atvilka rīkstes, akmeņi izkrita no savilktajām dūrēm, ļaudis atkāpās, griezdami Dievam ceļu, un Marijas dēls grīļīgā solī devās uz priekšu ar krustu uz muguras. Tālā olīvu dārzā sisināja sienāži, priecīgs suns rēja kalna galā, bet pūļa vidū sieviete violetā lakatā iekliedzās un paģība.

Pēteris stāvēja pavērtu muti un izplestām acīm. Viņš vēroja Marijas dēlu. Viņš to pazina. Marijas vecāku māja Kanaānā atradās pretī viņa paša mājai, un Marijas vecais tēvs un māte, Joahims un Anna, bija tuvi Pētera vecāku draugi un dievbijīgi ļaudis. Eņģeļi bija pastāvīgi viesi viņu vienkāršajā namā, un reiz naktī kaimiņi redzēja, ka, pārģērbies par ubagu, ieradies pats Dievs. Viņi nojauta, ka tas ir Dievs, jo visa māja nodrebēja kā zemestrīcē, un deviņus mēnešus vēlāk notika brīnums: sešdesmit gadus vecā Anna dzemdēja Mariju. Pēterim toreiz nebija ne pieci gadiņi, bet viņš labi atcerējās visas svinības, kas pēc tam notika: kā viss ciems saviļņojās, kā vīri un sievas steidzās apsveikt. Dažs mātei un jaundzimušajai nesa miltus un pienu, cits dateles un medu un vēl cits — bērna drēbītes. Pētera māte pieņēma dzemdības. Viņa sildīja ūdeni un tam piebēra sāli, tad apmazgāja raudošo zīdaini… Un tagad viņam garām velkas Marijas dēls ar smagu krustu uz muguras, un ļaudis viņu apspļauda un apmētā ar akmeņiem. Pēteris nenolaida no vina acu, un vina sirds satraucās. Nelaimīgais Marijas dēls, ko Israēla Dievs nežēlīgi izvēlējies, lai tas taisītu krustus, kuros sist praviešus! «Viņš ir visuspēcīgs,» Pēteris iedomājās un noskurinājās. «Dievs būtu varējis izvēlēties mani Marijas dēla vietā… bet man palaimējies.» Pētera satrauktā sirds nomierinājās, un viņš pēkšņi jutās Marijas dēlam dziļi pateicīgs par to, ka tas paņēmis grēku nastu sev uz pleciem.

Tieši tobrīd, kad šādas domas ienāca viņam prātā, krusta nesējs aizelsies apstājās.

—Es esmu pārguris, pārguris, — viņš murmināja. Viņš skatījās visapkārt, meklēdams akmeni vai cilvēku, pret kuru atspiesties, bet neredzēja neko citu kā paceltas dūres un tūkstošiem naidīgu acu. Tad viņš it kā sajuta spārnu vēdas sev virs galvas, un viņa sirds salēcās no prieka. Varbūt Dievs ir apžēlojies un sūta viņam talkā eņģeļus. Viņš pacēla acis. Jā, patiesi, virs viņa bija spārni: kraukļu! Viņš saniknojās, iespītējās un apņēmīgi pacēla kāju, lai atsāktu kāpienu, bet akmeņi paslīdēja zem viņa kājām. Viņš paklupa un krita. Piesteidzās Pēteris un satvēra viņu. Paņēmis krustu, viņš cēla to plecos.

-    Ļauj man tev palīdzēt, viņš teica. Tu esi noguris.

Marijas dēls pagriezās pret zvejnieku, nopētīja viņu, bet nepazina. Viss šis gājiens viņam šķita kā murgs. Pēkšņi smagums bija nost no pleciem, un viņš jutās kā gaisā pacelts, kā dažkārt sapnī. «Tas nevar būt krusta dēļ,» viņš nodomāja, «drīzāk man būs radušies spārni!» Notrausdams sviedrus un asinis no pieres, viņš vieglā solī sekoja Pēterim.

Karstais gaiss svilināja akmeņus. Aitu suņi, ko čigāni bija atveduši, lai uzlaizītu asinis, bija izstiepušies liela akmens priekšā, netālu no viņu saimnieku izraktās bedres. Tie elsoja, un sviedri tecēja pa viņu izkārtajām mēlēm. Šādā karstumā visiem bija dulna galva. Visi jēdzieni sajuka saprāts un muļķība, krusts un spārni, Dievs un cilvēki viss sakrita juku jukām.

Vairākas labsirdīgas sievietes piedabūja pie samaņas Mariju. Atvērusi acis, viņa ieraudzīja savu novārdzināto dēlu basām kājām. Viņš jau gandrīz bija nonācis kalna virsotnē, un viņam pa priekšu gāja vīrs ar krustu uz muguras. Viņa nopūtās un pagriezās, it kā meklēdama palīdzību. Ieraudzījusi novadniekus un zvejniekus, viņa dzīrās jau doties pie viņiem bet nepaspēja. Pie kazarmām atskanēja trompete, parādījās jauns jātnieku pulks, sacēlās putekļu mākonis, un ļaudis tika sadzīti ciešā pūli. Pirms Marija tika līdz akmenim, pret kuru atspiesties, jātnieki bronzas ķiverēs, sarkanos apmetņos un spēcīgos, labi barotos zirgos jau bija klāt un grasījās ebrejus samīdīt.

Parādījās dumpinieks. Rokas viņam aiz elkoņiem bija sasietas uz muguras, drānas bija saplēstas un asiņainas, garie mati vienās asinīs un sviedros pielipuši pleciem, bet sirmā, asā bārda — kupla un varena. Zelota stingais skats bija vērsts uz priekšu.

Ieraugot viņu, ļaudis sabijās. Vai viņš ir cilvēks vai zem skrandām slēpjas eņģelis vai velns, kura sakniebtās lūpas glabā drausmīgu, neizpaužamu noslēpumu? Vecais rabīns bija devis ziņu lai uzmundrinātu zelotu, tiklīdz viņš parādīsies, visiem ar pilnu krūti jāsāk dziedāt kara psalmu «Izklīdini manus naidniekus», bet tagad vārdi iesprūda rīklē. Visiem šķita, ka šim vīram drosmes ir gana. Viņš stāvēja pāri drosmei: neuzvarams, nelokāms un savu brīvību viņš turēja aiz muguras sasietajās rokās. Visi bailīgi uz viņu skatījās un klusēja.

Centurions, austrumu saulē iededzis un norūdīts, jāja pa priekšu un vilka dumpinieku aiz segliem piesietā virvē. Viņš jau sen ienīda ebrejus. Jau desmit gadus sita viņus krustā, jau desmit gadus bāza tiem mutē akmeņus un smiltis, lai viņus apklusinātu viss velti! Tiklīdz vienu piesita krustā, tūkstotis citu stājās rindā un nepacietīgi gaidīja savu kārtu, dziedādami seno ķēniņu brašos psalmus. Tie nebaidījās nāves. Tiem bija pašiem savs asinskārs Dievs, kurš dzēra pirmdzimto zēnu asinis, un likums kā cilvēkēdājs zvērs ar desmit ragiem. Kā viņus notvert? Kā uzveikt? Tie nebaidījās nāves, un tas, kurš nāves nebaidās, centurions par to šeit, austrumos, bieži bija domājis ir nemirstīgs.

Viņš pievilka grožus, apturēja zirgu un pārskatīja sapulcētos ebrejus: krunkainas sejas, iekaisušas acis, netīras bārdas, nesukāti mati. Viņš riebumā nospļāvās. Kaut drīzāk varētu tikt prom! Kaut varētu atgriezties Romā un kavēties tās daudzajās pirtīs, amfiteātros un baudīt tīras, skaistas sievietes! Viņš necieta šos austrumus to smakas, netīrību un ebrejus!

Čigānu sviedri pilēja uz karstajiem akmeņiem. Viņi bija uzstādījuši krustu kalngalā izraktajā bedrē. Marijas dēls tupēja netālu uz akmens, skatījās uz viņiem, uz krustu, uz ļaudīm un uz centurionu, kurš ļaužu priekšā nokāpa no zirga. Vēroja un vēroja, bet neredzēja neko citu kā galvaskausu jūru zem ugunīgajām debesim. Pienāca Pēteris un pieliecās, ko pateikt gribēdams. Viņš kaut ko teica, bet puisim ausīs šalca vētraina jūra, un viņš nedzirdēja.

Uz centuriona mājienu zelotu atraisīja. Viņš mierīgi pagāja malā, izstaipīja notirpušās locītavas un sāka izģērbties. Magdalēna izlīda starp zirgu kājām un izplestām rokām tuvojās žēlotam, bet viņš ar rokas mājienu viņu atraidīja. Stalta, aristokrātiska izskata sieviete gados izlauzās cauri pūlim un, ne vārdu neteikdama, apskāva zelotu. Viņš nolieca galvu, ilgi skūpstīja abas viņas rokas, piespieda to cieši sev pie krūtīm un tad novērsās. Vecā sieviete brīdi viņā noskatījās, bet neraudāja.

-    Dodu tev svētību, viņa beidzot klusi pateica un aizgāja atspiesties pret klinti, kuras šaurajā ēnā izstiepušies elsoja čigānu suņi.

Piesitis kāju pie zemes, centurions no jauna lēca seglos, lai visi viņu varētu redzēt un sadzirdēt. Pātagu vicinādams, viņš pavēlēja pūlim klusēt un teica:

-    Uzklausiet manus vārdus, ebreji! Runā Roma! Klusumu!

Ar īkšķi norādot uz zelotu, kurš, nometis skrandas, gaidīja karstajā saulē.

-    Šis cilvēks, kurš tagad stāv kails Romas impērijas priekšā, ir pacēlis roku pret Romu. Vēl jauns būdams, viņš norāva imperiālos ērgļus; tad viņš aizmuka kalnos un kūdīja jūs visus piebiedroties un pacelt karogus pret Romu, un stāstīja, ka no jūsu vidus nāks Mesija, kurš sagraus Romu!… Klusumu!… Nebļaujiet!… Dumpošanās, slepkavošana, nodevība: tie ir viņa noziegumi. Un tagad klausieties, ebreji, klausieties, ko es prasu, es vēlos, lai jūs viņu notiesājat. Kādu sodu viņš ir pelnījis?

Viņš pārlaida acis pār pūli un gaidīja. Ļaudis bija satraukti. Tie bļaustījās, stumdījās, pameta tiem ierādīto vietu un piesteidzās pie centuriona, zirgam pie pašām kājām, bet tad uzreiz nobijās un kā vilnis vēlās atpakaļ.

Centurions saniknojās. Piecirtis zirgam piešus, viņš devās pie pūļa.

-   Es jums vaicāju, viņš auroja, kādu sodu lemt šim dumpiniekam, slepkavam, nodevējam, kādu?

Rudbārdis neprātā palēcās; nespēdams sirdi savaldīt, gribēja kliegt «Lai dzīvo brīvība!», bet Baraba paguva viņu sagrābt un apklusināt.

Brīdi iestājās klusums, pūlis tikai šalca kā jūras viļņi. Neviens neuzdrošinājās runāt, bet katrs stenēja, nopūtās vai elsoja. Pēkšņi pāri šalkām pacēlās spalga balss. Visi pagriezās, kā priekā, tā bailēs. Vecais rabīns no jauna bija uzkāpis rudbārža plecos. Pacēlis abas kaulainās rokas it kā lūgšanā vai sargājoties pret lāstu drosmīgi, nokliedzās:

-     Kādu sodu? Ķēnina kroni!

Ļaudis iekliedzās, lai noslāpētu rabīna balsi, jo baidījās par viņu. Centurions nedzirdēja viņa vārdus.

-    Ko tu teici, rabīn? tas atkliedza pretī un, pielikdams plaukstu pie auss, lai labāk sadzirdētu, skubināja zirgu uz priekšu.

-    Ķēniņa kroni! rabīns atkārtoja, cik skaļi spēdams. Viņa seja staroja, viss viņa augums bija kā liesmās; viņš lēkāja un grozījās uz kalēja platajiem pleciem: šķita, ka viņš grasās pacelties gaisā un lidot.

-     Ķēniņa kroni! viņš kliedza vēlreiz, lepns, ka bija kļuvis par paša tautas un Dieva balsi, un izpleta rokas, it kā tiktu sists krustā.

Centurions nespēja savaldīties. Nolēcis no zirga un atraisījis pātagu no segliem, viņš klusēdams smagiem soļiem tuvojās pūlim. Ļaudis sastinga un aizturēja elpu. No jauna iestājās klusums, kurā varēja sadzirdēt tikai sienāžus olīvu dārzā un kraukļu nepacietīgo ķērkšanu.

Paspēris dažus soļus, centurions apstājās. Smaka, kas nāca no atvērtajām mutēm un svīstošajām miesām, iezvēla viņam kā ar bomi pa pieri. Ebreji! Viņš panācās tālāk un nonāca rabīna priekšā. Vecais vīrs skatījās uz viņu no kalēja pleciem lejup ar platu svētlaimīgu smaidu. Visu mūžu viņš bija ilgojies pēc šī brīža, un nu tas bija klāt: brīdis, kad viņu nogalinās tāpat kā praviešus.

Centurions viņu vēroja piemiegtām acīm. Ar lielām pūlēm viņš nolaida smago roku, kas jau bija pacelta, lai veco, dumpīgo galvu sasistu ar vienu triecienu. Bet viņš apvaldīja dusmas, jo nogalināt veco nebija Romas interesēs. Nolādētie, nepiekāpīgie ebreji varētu atkal sacelties un sākt pa kalniem karot. Vēlreiz bāzt roku ebreju lapseņu pūznī Romai nebija vēlams. Ticis galā ar dusmām, centurions aptina pātagu ap roku un aizsmakušā balsī uzrunāja rabīnu:

-    Rabīn, jūsu seja ir cieņas vērta tikai tāpēc, ka es to cienu, un es, Roma, gribu tai piešķirt vērtību; pati par sevi tā ir bezvērtīga. Tāpēc necelšu pātagu. Es dzirdēju jūsu spriedumu. Tagad uzklausiet manējo.

Pagriezies pret abiem čigāniem, kas stāvēja abpus krustam, viņš nokliedza:

-    Sitiet vinu krustā!

—       Es spriedu, mierīgā balsī teica rabīns, — un arī jūs, centurion. Bet atliek vēl viens, vissvarīgākais, kuram arī nāksies tiesāt.

—       Imperators?

-    Nē… Dievs.

Centurions nosmējās.

—       Šeit, Nācaretē, es esmu imperatora runasvīrs, un imperators ir Dieva runasvīrs pasaulē. Dievs, imperators un Rufus ir sprieduši.

To pateicis, viņš attina pātagu no rokas un devās augšup pa kalnu, kā traks pātagodams akmeņus un ērkšķu krūmus. Vecāks vīrs pacēla rokas pret debesīm:

-    Lai Dievs tavus grēkus krauj pār tavu galvu, tu, nolādētais, un uz tavu bērnu un bērnubērnu galvām!

Tikmēr bronzā tērptie jātnieki bija izvietojušies aplī ap krustu. Aiz viņiem, dusmās šņākdami, ļaudis snaikstījās uz pirkstgaliem, lai kaut ko saredzētu. Visi mocījās gaidās: vai brīnums notiks? Daudzi vēroja debesis, lai redzētu tās paveramies. Sievietes teicās jau gaisā redzam krāsainus spārnus. Nometies ceļos uz kalēja platajiem pleciem, rabīns pūlējās ko saskatīt starp zirgiem un jātnieku sarkanajiem apmetņiem. Viņš gribēja redzēt, kas notiek ap krustu. Viņš skatījās ar lielām cerībām un reizē dziļā izmisumā skatījās un neteica ne vārda. Viņš gaidīja. Vecais rabīns viņu labi pazina, šo Israēla Dievu. Tas bija nežēlīgs, un tam bija savi likumi un desmitkārtīgā bauslība. Jā, viņš solīja un vārdu turēja, bet ar to nesteidzās: tam bija savs laika mērs. Paaudžu paaudzēs viņa Vārds ir pastāvējis gaisos bez darba, bet nebija nācis pasaulē. Bet kad tas reiz nāks, ak vai, trīskārt ak vai tam, kuram viņš to uzticēs paust. Cik reižu, kā to Svētie Raksti liecina, Dieva izredzētie ir nogalināti, bet vai Dievs kaut reizi ir pakustinājis pirkstu, lai viņus izglābtu? Kāpēc? Kāpēc? Vai tie nebija rīkojušies pēc viņa gribas? Vai varbūt tā bija viņa griba, lai izredzētie tiktu nogalēti? Rabīns prātoja, bet baidījās no prāta skaidrības. Dievs ir kā bezdibenis, viņš domāja, labāk tam nenākt par tuvu!

Marijas dēls joprojām tupēja nomaļus uz akmens. Trīcošos ceļus cieši rokām aptvēris, viņš tikai vēroju. Čigāni sagrābu /.dotu, klāt bija arī romiešu pavudoņi, un visi kopā, smiedumics un lamādamies, vilka un stūma dumpinieku uz krustu; aitu suņi piecēlās un sāka lēkāt tiem apkārt.

Cēlā, vecā māte pameta akmeni, pret kuru bija atspiedusies, un pienāca tuvāk.

-     Drosmi, mans dēls, viņa tam uzsauca. Nevaidi, nedari mums kaunu!

-    Tā ir zelota māte, murmināja vecais rabīns, viņa cēlā māte no makabeju cilts!

Žēlotam caur padusēm bija izvilktas divas resnas virves. Pie krusta atzariem piekabinājuši virvju kāpnes, čigāni ņēmās viņu lēnām vilkt augšup. Zelots bija prāva auguma un smags, un krusts pēkšņi sašķobījās un likās, tūlīt nogāzīsies. Centurions iespēra Marijas dēlam, un tas piecēlās, paņēma kapli un streipuļodams devās nostiprināt krustu ar akmeņiem un kīliem.

Tas bija vairāk, nekā Marija spēja paciest. Redzot dēlu kopā ar krustā sitējiem, viņa aiz kauna rada drosmi un ar elkoņiem izlauzās cauri pūlim. Cennēsaretes zvejniekiem bija sievietes žēl, tie izlikās viņu neredzam. Viņa raudzīja tikt garām zirgiem, lai nokļūtu pie dēla un aizvestu viņu prom, bet kāda vecāka kaimiņiene apžēlojās par viņu un satvēra sievieti aiz rokas.

-    Marija, viņa teica, nedari tā. Kurp tu ej? Viņi tevi nogalinās!

-    Es gribu aizvest savu dēlu prom no šejienes, atbildēja Marija un izplūda asarās.

-    Neraudi, Marija, teica vecā sieviete. Paskaties uz otrā māti. Viņa stāv stalti un noskatās, kā viņas dēlu sit krustā. Paskaties uz vinu un saņem dūšu.

-   Es neraudu par savu dēlu vien, kaimiņien, es raudu arī par šo otrā māti. Vecā sieviete, kas bez šaubām arī savā mūžā bija daudz cietusi, nogrozīja puskailo galvu.

-    Labāk būt krustā sitēja mātei, viņa murmināja, nekā krustā sistā. Bet Marija steidzās un vairs neklausījās. Viņa devās kalnā un skatījās

uz visām pusēm, meklēdama dēlu. Asaras aizmigloja tai acis, un viņa saredzēja tikai zirgus, bronzas bruņas un milzīgo krustu, kas dūrās debesīs.

Viens no jātniekiem pagriezās, ieraudzīja viņu un, šķēpu pacēlis, deva zīmi viņai doties projām. Marija apstājās, pieliecās un zem zirgu vēderiem pamanīja savu dēlu. Ceļos nometies, tas kapli rokā stiprināja krustu ar akmeņiem.

—       Mans dēls! viņa kliedza. Jēzu!

Mātes kliedziens bija tik sirdi plosošs, ka tas izskanēja pāri visai ļaužu kņadai, zirgiem un izsalkušo suņu gaudām. Dēls pagriezās un ieraudzīja māti. Viņš sadrūma un strādāja vēl sparīgāk nekā iepriekš.

Čigāni pakāpās uz virvju kāpnēm, nostiepa zelotu pie krusta un nostiprināja ar virvēm. Tad paņēma naglas un sāka naglot klāt rokas. Jēzum uz sejas notecēja karsti asins pilieni. Šausmās viņš pameta kapli, atkāpās aiz zirgiem un pēkšņi atjēdzās blakus mātei, kuras dēlam bija lemts mirt pie krusta. Drebēdams viņš domāja, ka tūlīt sadzirdēs plēstas miesas skaņu. Asinis satecēja viņam plaukstā; viņa dzīslas pietūka un briesmīgi pulsēja likās, tās tūlīt plīsīs.

No jauna atskanēja mātes balss:

-Jēzu, mans bērns!

Dobjas vaimanas atskanēja no krusta, baisa skaņa, kas šķita nākam ne no krustā sistā, bet gan pašām zemes dzīlēm: «Adonai

Ļaudis to sadzirdēja līdz pat miesas dziļumiem. Vai tās nebija viņu pašu vaimanas? Vai visas pasaules? Vai tikai cilvēka pie krusta, kad viņam iedzina pirmo naglu? Visi bija viens, visi tika sisti krustā. Tauta, visa zeme un zelots: visi vaimanāja. Asinis apšļakstīja zirgus, liels piliens nokrita Jēzum uz lūpām. Tas bija karsts un sāļš. Jēzus sagrīļojās, bet māte laikus piesteidzās un apskāva viņu.

-    Manu dēliņ! — viņa murmināja. Jēzu…

Bet Jēzus acis bija aizvērtas. Viņš juta neizturamas sāpes plaukstās, kājās un sirdī.

Cēlā, vecā sieviete stāvēja nekustīga un vēroja krustā sistā dēla pirmsnāves krampjus pie diviem šķērskokiem. Viņa koda sev lūpā un klusēja. Bet tad viņa aizmugurē manīja galdnieka dēlu un viņa māti. Viņā uzvirmoja dusmas, tā pagriezās. Šis bija jūdu atkritējs, kurš bija darinājis viņas dēlam krustu, turpat viņa māte, kas viņu dzemdējusi. Viņai gribējās kliegt: kāpēc šādam dēlam, nodevējam, ļauts dzīvot, bet viņas dēls lokās sāpēs un vaim.m.i pie krusta! Izjuzdama lielu pārestību, viņa izstiepa abas rokas pret galdnieka dēlu. Piegāja tam klāt nostājās pretim. Jēzus atvēra acis un pavērās viņā. Nācēja bija bāla, sastingusi un nežēlīga. Jēzus nodūra acis, kad viņas lūpas pavērās.

-    Es tevi nolādu, viņa niknā, aizsmakušā balsī noteica, es tevi nolādu, galdnieka dēls. Kā tu krustā siti citu, lai tevi pašu arī sit!

Tad viņa pagriezās pret Mariju.

-    Un tev, Marija, es novēlu izciest to pašu, ko es esmu izcietusi!

To pateikusi, viņa no jauna pievērsa acis dēlam. Magdalēna bija apskāvusi krusta kāju un dziedāja žēlotam raudu dziesmu. Viņa glāstīja zelota kāju, un viņas mati un rokas bija asiņu pilnas.

Čigāni paņēma nažus un ķērās pie krustā sistā drānu dalīšanas un lozēšanas. Atlika vēl tikai asinīm aptraipītais, baltais galvaslakats.

-     Dosim to galdnieka dēlam, viņi sprieda. Nelaimīgais arī labi pastrādāja.

Viņi to atrada sēžam saulē, saļimušu un drebošu.

-    Še, tava tiesa, galdniek, viens no viņiem teica, pasviežot asiņaino galvassegu. Lai tev gadās vēl daudzas krustā sišanas!

-    Un lai tev pašam ari tāda sanāk! smiedamies noteica otrs, draudzīgi paplikšķinot viņam uz pleca.

V nodaļa

- Iesim, mani bērni, sauca vecais rabīns, pacēlis plaši izplestās rokas, lai savāktu apjukušo, izmisušo pūli.

— Iesim! Man ir liels noslēpums, ko jums atklāt. Uz priekšu!

Ļaudis sāka plūst pa šaurajām ieliņām. Aiz viņiem auļoja jātnieki un dzina viņus pa priekšu. Māju saimnieces kliedza un aiz sevis slēdza durvis, baidoties, ka atkal plūdis asinis. Vecais rabīns skriedams divreiz pakrita un atkal klepoja un spļāva asinis. Jūda un Baraba pacēla viņu un nesa uz rokām. Ļaudis elsodami bariem salīda sinagogā. Saspiedās iekšā, piepildīja pat pagalmu un tad aizbultēja ārdurvis.

Tie gaidīja, un viņu acis bija kā piekaltas rabīna lūpām. Kādu gan noslēpumu pēc pārdzīvotā sarūgtinājuma vecais vīrs pastāstīs, lai iepriecinātu viņiem sirdi? Gadu gadiem viņi bija piedzīvojuši nelaimi pēc nelaimes, vienu krustā sišanu pēc citas. No Jeruzālemes, no Jardānas upes, no tuksneša cits pēc cita parādījās Dieva sūtītie. Dažs atskrēja no kalniem važās, skrandās un ar putām uz lūpām — un ikviens tika sists krustā.

Atskanēja īgna kurnēšana. Koku zari un palmu lapas, kas greznoja sienas, piecstaru zvaigznes un svētie rituļi uz pults ar saviem skaļajiem vārdiem «Izredzētā tauta, Svētā zeme, Debesu valstība, Pestītājs» vairs nespēja viņus nomierināt. Ieilgusī cerība jau pārvērtās par izmisumu. Dievam nav steigas, bet cilvēkam gan, viņi nespēja ilgāk gaidīt. Uz sinagogas sienām gleznotās cerību zīmes vairs viņus neapmānīs. Reiz, kad rabīns jaunībā lasīja pravieša Exehiēla grāmatu, pār viņu nāca Dieva apgaismība. Pielēcis kājās, viņš kliedzis, raudājis un dancojis, bet atvieglojumu nav radis. Tad viņš tvēris otas un krāsas, ieslēdzies sinagogā un dievišķā neprātā ņēmies gleznot uz sienas pravieša vīzijas: bezgalīgu tuksnesi ar miroņgalvām un kauliem, skeletu kaudzēm, un visam pāri sārti nokaitētai dzelzij līdzīgas debesis. No debesīs pastiepās milzīga roka, satvēra Ecehiēlu aiz skausta un turēja gaisā. Bet vr/ij.i ai/.plūda arī uz blakus sienu. Tur Ecehiēls stāvēja līdz ceļiem kaulu kaudzē. Viņa mute bija plaši atvērta un spilgti zaļa, no tās ārā nāca lente ar sarkaniem burtiem: «Israēla tauta, Israēla tauta, Pestītājs ir klāt!» Kauli sastājās virknē, galvaskausi pacēlās, zemei no žokļiem birstot, un no debesīm parādījās otra roka ar Jauno Jeruzalemi plaukstā tikko celta Jaunā Jeruzāleme, spoži apgaismota un smaragdiem un rubīniem klāta.

Ļaudis skatījās uz šiem gleznojumiem, grozīja galvu un sačukstējās. Tas rabīnu nokaitināja.

-    Ko jūs tur sačukstaties? viņš iebļāvās. Vai jūs neticat mūsu tēvu Dievam? Vēl viens ir krustā sists, tāpēc Pestītājs pienācis par soli tuvāk. Lūk, mazticīgie, ko nozīmē krusta nāve!

Viņš pagrāba no pults Svēto Rakstu tīstokli un atritināja to ar strauju vēzienu. Saule iespīdēja pa atvērto logu; stārķis nolaidās uz kaimiņmājas jumta, it kā arī gribētu klausīties. No rabīna iekritušajām krūtīm izlauzās mundrs, triumfējošs uzsauciens:

-    Lai Ciānā skan uzvaras taures! Sludiniet Jeruzālemē prieka vēsti! Kliedziet, lai dzird visa pasaule! Jahve ir ieradies pie savas tautas. Mosties, Jeruzāleme, cel augstu visu sirdis! Skaties! Kungs pulcē tavus dēlus no austrumiem un rietumiem. Kalni ir saplakuši, visi koki tagad smaržo. Tērpies jel goda drānās, Jeruzaleme! Israēla tautai pienākusi laime mūžīgi mūžos!

-     Kad, kad? atskanēja balss ļaužu pūlī. Visi pagriezās. Sīks, vecs vīriņš, sažuvis kā rozīne, bija saslējies uz pirkstgaliem.

-    Kad, vecais, kad? viņš kliedza.

Rabīns nikni atrullēja tīstokli ar pareģojumiem.

-    Vai tu steidzies, Manase? viņš vaicāja.

-   Jā! atbildēja vecais vīriņš. Asaras ritēja viņam pār vaigiem. Man nav daudz laika; es drīz miršu.

Rabīns izstiepa roku un norādīja uz Ecehiēlu kaulu kaudzē.

-    Skaties, Manase! Tu augšāmcelsies!

-    Es esmu vecs, es tev saku, un ari akls, es neko neredzu.

Tad iejaucās Pēteris. Diena jau gāja uz beigām, un viņam bija jāsteidzas, jo pa nakti viņš zvejoja Gennēsaretes ezerā.

-   Tēvs, viņš teica, — tu solīji mums pateikt noslēpumu, kas sniegs mūsu sirdīm mierinājumu. Kas tas ir par noslēpumu?

Elpu aizturējuši, visi drūzmējās ap rabīnu. Vēl viens otrs iespraucās iekšā no pagalma. Bija karsts, un gaisā bija jūtama sviedru smaka. Lai mazliet atsvaidzinātu gaisu, ķesteris iemeta kvēpināmajā traukā ciedru sveķus.

Vecais rabīns pakāpās uz sola, lai nenosmaktu.

-     Mani bērni, viņš teica, noslaucīdams sviedrus, mūsu sirdis ir krustiem pilnas. Mana melnā bārda jau sen ir nosirmojusi, sirmā bārda kļuvusi pavisam balta, zobi izkrituši. To, ko brēc vecais Manase, arī es esmu brēcis gadiem ilgi: «Cik ilgi vēl, Kungs, cik ilgi? Vai man būs nomirt, Mesiju neredzējušam?» Es vaicāju atkal un atkal, un kādunakt notika brīnums. Dievs atbildēja. Nē, tas nemaz nebija brīnums. Dievs allaž atbild, kad mēs ko lūdzam, bet mūsu miesa ir nejūtīga un kurla, un mēs nedzirdam. Tomēr tonakt es dzirdēju un tas bija brīnums.

-    Ko tu dzirdēji? Pastāsti mums visu, tēvs, Pēteris nokliedza.

Ar elkoņiem izlauzies cauri pūlim, viņš stāvēja rabīna priekšā. Vecais vīrs noliecās, paskatījās uz Pēteri un pasmaidīja.

-     Dievs, Pēteri, ir zvejnieks, tāds pats kā tu. Arī viņš zvejo naktīs, it īpaši, kad ir pilns mēness. Un tonakt bija pilns mēness balts kā piens tas slīdēja pār debesjumu, tik žēlīgs un laipns, ka es nespēju aizvērt acis, mājā man trūka vietas. Devos laukā, pa šaurām takām atstāju Nācareti, uzkāpu kalnā, uzrāpos uz klints un skatījos uz dienvidiem Svētās Jeruzālemes virzienā. Mēness noliecās un raudzījās uz mani kā cilvēks, un man uzsmaidīja; arī es to nopētīju muti, vaigus, acu kaktiņus un nopūtos. Man likās, ka tas mani nakts klusumā uzrunā, bet es nespēju neko saklausīt… Nekustējās ne lapiņa, nepļautais lauks smaržoja pēc svaigi ceptas maizes, no apkārtējiem kalniem — Tabora, Gilboa un Karmela plūda piena straumes… «Šī ir Dieva nakts,» es nodomāju. «Šim pilnajam mēnesim jābūt Dieva nakts sejai. Un nākotnē visas Jeruzālemes naktis būs šādas…»

Tiklīdz šī doma bija man ienākusi prātā, manas acis pildījās asarām. Uznāca skumjas un bailes. «Es esmu novecojis,» es kliedzu. «Vai man būs nomirt, pirms manas acis ir skatījušas Mesiju?»

Pielēcu kājās, mani atkal bija pārņēmušas svētas dusmas. Nometis jostu un visas drēbes, stāvēju Dieva priekšā kā no mātes miesām nācis. Es vēlējos, lai viņš redz, kā esmu novecojis, ka esmu sačokurojies kā vīģes lapa rudenī, ka pliks vīnogu ķekars, kam putni noplūkuši ogas. Es vēlējos, lai viņš mani redz, iežēlojas par mani un rīkojas drīz!

Un, kamēr stāvēju kails Kunga priekšā, es sajutu, ka mēness stari spiežas manī iekšā. Es biju kļuvis viens ar Dievu, es sadzirdēju viņa balsi — nevis no ārpuses vai no augšas, bet no iekšienes. No iekšienes! Dieva īstā balss arvien nāk no mums pašiem. «Simeon, Simeon,» es dzirdēju, «es neļaušu tev nomirt, pirms tu nebūsi redzējis un dzirdējis Mesiju, un pieskāries viņam ar savām rokām!» — «Kungs, saki to vēlreiz!» es lūdzos. «Simeon, Simeon, es neļaušu tev nomirt, pirms tu nebūsi redzējis un dzirdējis Mesiju, un pieskāries viņam ar savām rokām!» Es biju tik laimīgs, ka teju zaudēju prātu. Kails sāku dancot mēnesgaismā, situ plaukstas un ar kājām stampāju zemi. Es nezinu, vai šī deja ilga acumirkli vai tūkstoš gadu, bet, lai kā arī būtu, es beidzot jutos atvieglots. Uzvilcis drānas un apjozis jostu, es devos lejā uz Nācareti. Tiklīdz gaiļi no savām jumta laktām mani ieraudzīja, tie iedziedājās. Debesis smaidīja, putni pamodās, atvērās durvis, un visi man teica «labrīt!» Mana noplukusī māja spīdēja no augšas līdz apakšai durvis, logi, viss laistījās kā rubīns. Arī koki, akmeņi, cilvēki, putni manīja Dieva klātieni ap mani. Pat asinssūcējs centurions pārsteigts mani apturēja. «Kas ar jums noticis, rabīn?» viņš vaicāja. «Jūs esat kā degoša lāpa. Raugieties, ka neaizdedzināt Nācareti.» Bet es neko neatbildēju, negribēdams aptraipīt savu elpu.

Šo noslēpumu es ilgus gadus esmu rūpīgi un lepni glabājis dziļi sirdī un gaidījis. Bet šodien, šajā drūmajā dienā, kad atkal jauns krusts ir ienaglots mūsu sirdīs, es to nespēju vairs slēpt. Man ir žēl Israēla tautas. Tāpēc atklāšu jums šo priecīgo vēsti: viņš nāk, viņš vairs nav tālu. Varbūt viņš ir piestājis pie kāda avota iedzert ūdens malku vai kaut kur mielojas ar svaigi izceptas maizes šķēli. Bet, lai kur viņš arī būtu, viņš parādīsies jo Dievs tā teica, un Viņš tur doto vārdu. «Simeon, Simeon, es neļaušu tev nomirt, pirms tu nebūsi redzējis un dzirdējis Mesiju, un pieskāries viņam ar savām rokām!…» Es jūtu, ka mani spēki ar katru dienu izsīkst, bet, jo vairāk tie zūd, jo tuvāka ir Pestītāja atnākšana. Man ir astoņdesmit pieci gadi. Viņš ilgi vairs nevar kavēties!

Plikpaurains šķielacis ar plānu, asu degunu pielēca kājās. Viņš bija slikti veidots:

—          Bet kas notiks, ja tu, tēvs, nodzīvosi tūkstoš gadu? — viņš iesaucās.

—          Un ja tu vispār nenomirsi? Mēs esam redzējuši, ka tā notiek. Enohs un Elija joprojām ir dzīvi! Viņa greizās ačteles šaudījās šurpu turpu.

Rabīns izlikās, ka nav dzirdējis, bet greizacainā vira izšņāktie vārdi dūrās viņa sirdī kā naži. Viņš pacēla roku un pavēlēja:

-     Es tagad gribu būt vienatnē ar Dievu. Ejiet prom visi!

Telpa iztukšojās, pūlis izklīda, vecais rabīns palika viens. Viņš aizslēdza durvis un, atspiedies pret sienu, uz kuras pravietis Ecehiēls bija attēlots karājamies gaisā, iegrima dziļās pārdomās. «Dievs ir visuvarens,» viņš prātoja. «Viņš dara, kā viņam tīk. Vai tikai tam dikti gudrajam Tomam nebūs taisnība? Ak vai, ja Dievs būs man lēmis tūkstoš gadu mūžu! Un, ja viņš nolemtu, ka man jādzīvo mūžīgi tad Mesija… Vai Israēla cilts cerības varētu būt veltīgas? Kā māte bērnu tūkstoš gadu ilgi tā lolojusi Dieva Vārdu klēpī, to barodama, kā māte baro bērnu. Mūsu kauli un miesa ir aprīti, mēs esam izšķīduši un dzīvojam tikai cerībā uz Dieva Dēlu. Šī cilts tagad cieš dzemdību sāpes, Ābrahāma dzimums kliedz pēc brīvības. Ak, Kungs, ļauj tam galu galā notikt. Tu esi Dievs, Tu spēj izturēt mēs vairs ne. Apžēlojies!»

Viņš staigāja pa sinagogu šurpu turpu. Saule beidzot bija norietējusi. Ēnas apklāja sienu gleznojumus un aprija Ecehiēlu. Vecais rabīns skatījās pusēnā, kas pamazām viņu apņēma, un negaidot viņam nāca prātā viss, ko viņš dzīvē bija pārcietis. Cik bieži un ar kādām ilgām viņš bija skrējis no Galilejas uz Jeruzālemi un no Jeruzalemes uz tuksnesi, dzīdams pēdas Mesijām! Bet ikreiz krusts bija izdzēsis cerības, un viņam ar kaunu bija nācies atgriezties Nācaretē. Bet šodien…

Viņš saņēma galvu rokās.

«Nē, nē,» viņš šausmās murmināja, «nē, nē, tas nav iespējams!»

Nu jau vairākas dienas un naktis viņam galvā dunēja. Bija radusies jauna cerība, viņa prātam neaptverami liela ārprāts, dēmons, kas viņu aprij. Bet šī nebija pirmā reize. Šis vājprāts bija turējis viņu spīlēs jau gadiem ilgi. Viņš no tā bija kādu laiku ticis vaļā, bet tas atgriezās. Tagad tas pirmo reizi uzdrošinājās parādīties dienas laikā iepriekš tikai nakts tumsā, arī sapņos. Bet šodien, šodien gaišā dienā pusdienas laikā!… Ja nu viņš ir īstais?

Rabīns atspiedās pret sienu un aizvēra acis. Tur viņš atkal nāca aizelsies, ,n krustu uz muguras un pagāja rabīnam garām; un visapkārt gaiss trīcēja, it kā no ercenģeļu spārnu vēdām… Skat! Viņš pacēla acis. Nekad mūžā rabīns nebija cilvēka acīs saskatījis tik daudz debešķīga. Vai šis nav īstais? «Ak Kungs, ak Kungs,» rabīns murmināja, «kādēļ tu mani moki? Kādēļ neatbildi?»

Pravietojumi kā zibeņi uzliesmoja viņa atmiņā. Uz brīdi viņa vecajā galvā iedegās gaisma, bet nākamajā brīdī viss iegrima bezcerīgā tumsā. Pravieši mijās cits pēc cita. Sīkstā, izturīgā, daudzcietusī dzimta ar Mozu priekšgalā no jauna uzsāka garo ceļu no verdzības zemes Ēģiptes uz Kanaānu; un tālāk no Kanaānas uz nākotnes Jeruzālemi. Bet šajā otrajā posmā ceļu vairs nerādīja ciltstēvs Mozus rabīns iekšēji nodrebēja -, bet gan kāds cits, ar krustu plecā…

Viņš vienā lēcienā metās pie durvīm un atrāva tās. Vējš iepūta sejā svaigu vēsmu, un viņš dziļi ieelpoja. Saule bija norietējusi, putni devās uz savām ligzdām. Šaurās ielas pildījās ēnām, un zeme atvēsinājās. Viņš aizslēdza durvis un aizbāza smago atslēgu aiz jostas. Brīdi šaubījies, viņš pēkšņi izlēma. Sagumis viņš devās uz Marijas māju.

Marija sēdēja uz augsta ķebļa savas mājas pagalmiņā. Viņa vērpa. Vēl bija krēsla vasaras saules gaisma lēnām zuda no zemes virsas, it kā nevēlēdamās šķirties. Ļaudis un vērši atgriezās no lauku darbiem. Māju saimnieces iededza pavardā uguni un gatavoja vakara maltīti; gaisu pildīja degošas malkas smarža. Marija vērpa, un viņas domas līdz ar vārpstiņu skrēja šurpu turpu. Atmiņas un iztēle savijās: visa dzīve tai šķita pusīstenība, puspasaka. Ikdienas sīkie darbi un notikumi piepildīja dzīves pirmos gadus, un tad pēkšņi negaidīts parādījās krāšņais pāvs — brīnums! un apklāja viņas grūto, pelēko dzīvi gariem, zeltītiem spārniem.

-     Kungs, ved mani, kur Tu vēlies; dari ar mani, ko Tu gribi. Tu man izvēlējies vīru, devi man dēlu, Tu man liki ciest. Tu man pavēli raudāt, un es raudu; Tu man pavēli klusēt, un es klusēju. Kas es esmu, ak Kungs? Mālu pika Tavās rokās, ko Tu veido pēc sirds patikas. Dari, ko vien vēlies. Es Tev lūdzu tikai vienu: Kungs, apžēlojies par manu dēlu!

No kaimiņmājas jumta nolaidās skaista, balta dūja, brīdi virs galvas

vēcināja spārnus, tad nosēdās uz pagalma oļiem un sāka staigāt riņķu riņķiem ap Marijas kājām. Tā izpleta astes spalvas, locīja kaklu un, galviņu pagriezusi, lūkojās uz Mariju ar rubīnsarkanām acīm. Likās, tā vēlas ko teikt. Viņa grib dalīties ar mani kādā noslēpumā, Marija nodomāja. Ak, kaut atnāktu vecais rabīns. Viņš saprot putnu valodu un varētu man iztulkot… Viņa vēroja dūju, un viņai kļuva putna žēl. Nolikusi vārpstiņu malā, viņa maigā balsī to uzrunāja, un dūja priecīgi atsaucās, ielecot Marijas klēpī it kā tā būtu dūjas vienīgā vēlēšanās. Tā pievilka spārnus un mierīga iekārtojās viņai uz ceļiem.

Tīkamās sajūtas pārņemta, Marija laimīga smaidīja. Kaut Dievs allaž tik maigi varētu nākt pie cilvēkiem! Tā domājot, viņai nāca atmiņā tas rīts, kad kopā ar savu izredzēto Jāzepu bija devusies uz svēto Karmela kalnu pie pravieša Elijas. Abi vēlējās ugunīgajam pravietim[4] lūgt, lai ar viņa starpniecību Dievs viņiem dāvā dēlu, kuru tie gribētu veltīt pravietim. Viņu laulības bija paredzētas tās dienas vakarā, tādēļ nācās doties ceļā agrā rīta stundā, lai laikā saņemtu ugunīgā pravieša svētību. Bija skaista rudens diena, ne mākonīša pie debesīm. Ļaudis strādīgi kā skudras ievākuši ražu; vīns rūga; vīģu virtenes kaltējās uz spārēm. Marijai bija piecpadsmit gadu; viņas līgavainis jau pavecs vīrs ar sirmu galvu, bet kurš stingri turēja rokā nūju, kurai bija lemts izšķirošajā brīdī uzplaukt.

Viņi sasniedza kalngalu tieši pusdienlaikā, nometās ceļos pie raupjas, asinīm notraipītas granīta klints un pieskārās tai ar trīsošiem pirkstu galiem. No akmens izlēca dzirksts un apdedzināja Marijai pirksta galu. Jāzeps dzīrās saukt kalna vientuļo iemītnieku, bet, pirms viņš spēja izdvest kaut skaņu, no tumšiem, dusmīgiem krusas mākoņiem, kas pēkšņi no debesu dziļumiem bija savilkušies virs klints, izcēlās spēcīgs viesuļvējš. Jāzeps satvēra savu līgavu un meklēja kādu alu, kur patverties. Bet Dievs raidīja spēcīgu zibeni, kas savija debesis un zemi, un Marija paģība. Nākusi pie samaņas, viņa ieraudzīja Jāzepu pie klints uz mutes kritušu un lēmētu…

Marija uzlika roku dūjai, kas tupēja uz viņas ceļiem, un to maigi noglāstīja.

«Todien Dievs, pie manis nokāpis, bija nežēlīgs, un mani bargi uzrunāja,» viņa pie sevis murmināja. «Bet ko viņš man teica?»

Rabīns 10 viņai bieži bija vaicājis, jo viņu mulsināja dažādie brīnumi, kas piemeldčja Mariju.

-      Pacenties atcerēties, viņš mudināja. Dievs dažkārt cilvēkus ar zibeni uzrunā. Pacenties, lai mēs varam saprast tava dēla likteni.

-     Dārdēja pērkons, Rebe. Tas rībēja pie debesīm kā čīkstoši vērša rati.

-     Un pēc pērkona, Marija?

-Jā, tev taisnība, Rebe. Dievs kaut ko teica, bet vārdus neizšķīru. Piedod.

Glāstīdama dūju, viņa pūlējās atcerēties pirms trīsdesmit gadiem notikušo un saprast tā nozīmi.

Viņa aizmiedza acis. Plaukstā sajuta putna siltumu un sirdspukstus. Pēkšņi viņa nesaprata kā un kāpēc dūja un zibens kļuva viens; viņa droši sajuta, ka gan sirdspuksti, gan zibens ir Dieva balss! Viņa iekliedzās un izbīlī pielēca kājās. Tagad, pirmo reizi, viņa saklausīja pērkona dārdos un dūjas ūbošanā slēptos vārdus: «Esi sveicināta, Marija! Esi sveicināta, Marija…» Skaidrs, ka Dievs teica: «Esi sveicināta, Marija…»

Pagriezusies viņa ieraudzīja vīru stāvam pret sienu, kā vienmēr kustinot lūpas. Bija jau satumsis, bet viņš joprojām pūlas un svīst. Ne vārda neteikusi, viņa pagāja garām un devās pie mājas durvīm. Viņa gribēja redzēt, vai nenāk dēls. Viņa atcerējās, ka dēls krustā sistā asiņaino galvassegu bija aptinis sev ap galvu un devies no kalnu lejā. Bet kurp? Kāpēc vēl nebija mājās? Vai atkal taisījās līdz rītausmai palikt kaut kur uz lauka?

Stāvot uz sliekšņa, viņa ieraudzīja nākam veco rabīnu. Viņš smagi elsa un balstījās uz zižļa. Sirmais matu kušķis pie deniņiem plīvoja vakara vēsmā, kas nāca no Karmela kalna puses.

Marija aiz cieņas pagāja malā, un rabīns ienāca iekšā. Satvēris brāļa roku, viņš to noglāstīja, bet brāli neuzrunāja ko gan viņam teikt? Tā domas bija iegrimušas tumšos ūdeņos. Viņš pagriezās pret Mariju.

-Tev spīd acis, Marija, viņš ierunājās. Kas noticis? Vai Dievs atkal tevi ir uzmeklējis?

-     Rebe, es atcerējos! Marija teica, nespēdama valdīties.

-     Ko tu atcerējies? Saki, Dieva dēļ!

-    Vārdus, ko dzirdēju caur pērkona dārdiem.

Rabīns satrūkās.

-    Varenais Israēla Dievs! — augstu paceldams rokas, viņš iekliedzās.

-    Tieši tādēļ pie tevis nācu, Marija, lai tevi vēlreiz iztaujātu. Kā tu zini, šodien pie krusta izdzisa vēl viena mūsu cerība, un mana sirds…

-    Es atcerējos, Rebe, Marija atkārtoja. Kad šovakar sēdēju vērpdama un atkal domāju par liktenīgo zibeni, es pirmo reizi sajutu pērkonu pieklustam un aiz tā saklausīju Dieva mierīgajā, skaidrajā balsī teiktos vārdus: «Esi sveicināta, Marija!»

Rabīns sabruka uz ķebļa. Galvu rokām aptvēris, viņš iegrima dziļās pārdomās. Pēc ilgāka laika viņš pacēla acis:

-      Neko vairāk, Marija? Iedziļinies sevī un mēģini saklausīt vēlreiz. Varbūt no tevis izrunātā vārda būs atkarīga Israēlas nākotne.

Dzirdot šos rabīna vārdus, Marija uztraucās. Viņa sāka drebēt, vēlreiz pūlējās atminēt, ko varētu slēpt pērkona dārdi.

-     Nē, viņa sagurusi beidzot nomurmināja, nē, Rebe. Man šķiet, ka viņš teica daudz ko vairāk, bet es to nespēju atminēties. Es cenšos, cik spēju… bet nespēju neko saklausīt.

Rabīns uzlika roku viņai uz galvas virs viņas lielajām acīm.

-     Gavē un lūdz Dievu, Marija; neizšķied prātu dienišķās lietās. Reizēm gaišs vainags kā zibens apgaismo tavus vaibstus. Es brīnos, vai tā patiesi ir gaisma? Nemācēšu teikt. Gavē, lūdz Dievu, un tu sadzirdēsi viņa balsi. «Esi sveicināta, Marija!» Dieva uzruna bijusi laipna. Mēģini saklausīt, kas tai sekoja.

Lai slēptu satraukumu, Marija piegāja pie plaukta, uz kura rindojās trauki. Paņēmusi misiņa kausu, viņa to piepildīja ar vēsu ūdeni un kopā ar sauju dateļu pieliekusies piedāvāja rabīnam.

-     Es neesmu izsalcis, man neslāpst, Marija, viņš teica, bet paldies. Apsēdies, man tev kas sakāms.

Marija paņēma zemāko solu un apsēdās pie rabīna kājām. Pacēlusi galvu, viņa gaidīja.

Vecais vīrs prātā pārlika katru vārdu. Bija grūti pateikt to, kas viņam bija sakāms: cerība bija trausla kā zirnekļa tīkls, un viņam bija grūti atrast piemērotus vispārīgus vārdus, kas vārgo cerību nepārvērstu noteiktībā. Viņš negribēja māti sabiedēt.

-    Marija, — viņš beidzot ierunājās, — ap šo māju klejo noslēpums kā tuksneša lauva. Tu neesi tāda kā pārējās sievietes. Vai tu to nejūti?

Ne, es to nejūtu, Rebe, viņa nomurmināja. Es esmu tāda pati kā visas. Man patīk visas sieviešu rūpes un līksmes. Man patīk mazgāt, gatavot, iet uz avotu pēc ūdens, pļāpāt ar kaimiņienēm un vakaros sēdēt pie namdurvīm, vērojot garāmgājējus. Un mana sirds, Rebe, tāpat kā visām sievietēm, ir bēdu pilna.

-    Marija, tu neesi tāda pati kā pārējās, rabīns atkārtoja svinīgā balsī, paceldams roku, it kā noraidot pretī runāšanu. Un tavs dēls…

Rabīns aprāvās. Meklēdams vārdus, ar ko pateikt visgrūtāko, viņš pavērās augstu debesīs un ieklausījās. Kokos daži putni jau snauda, bet naktsputni modās. Rats griezās, un diena nozuda aiz apvāršņa.

Rabīns nopūtās. Kā aizskrien dienas, kā dzenas cita aiz citas! Rītausma, krēsla, saules ritms, mēness cikls; zēni pieaug par vīriem, tumšie mati kļūst sirmi; jūra nograuž zemi, kalnus nocērt kailus bet Gaidītais joprojām nenāk!

-     Mans dēls…— Marija drebošā balsī ierunājās. Mans dēls, Rebe?

-    Viņš nav tāds kā citi dēli, Marija, rabīns pārliecinoši noteica.

Viņš apsvēra katru vārdu un pēc brīža turpināja:

-     Naktīs, kad viņš ir viens un domā, ka neviens vinu neredz, reizēm visa viņa seja spīd tumsā. Lai Dievs man piedod, Marija, bet es esmu iztaisījis mazu caurumiņu augstu pie sienas. Pa to es varu slepus novērot, ko viņš dara. Es viņu izspiegoju. Kāpēc? Tāpēc, atzīstos, esmu galīgi apjucis; nekas no tā, ko es zinu, nepalīdz. Es ritinu un saritinu Svētos Rakstus, bet nespēju saprast, kas viņš ir… Tumsā varu saskatīt gaismu, kas klāj un balina viņa seju. Tādēļ viņš no dienas dienā kļūst jo bālāks. Tas nav slimības, gavēšanas vai lūgšanu dēļ; nē, šī gaisma viņu aprij.

Marija nopūtās. «Ak vai mātei, kura laiž pasaulē dēlu, kurš nav tāds kā pārējie,» viņa nodomāja. Bet neko neteica.

Vecais vīrs pieliecās pie viņas un runāja klusāk. Viņa lūpas iedegās.

-   Esi sveicināta, Marija! viņš teica. Dievs ir visuvarens; viņa nodomi ir neizdibināmi. Tavs dēls varētu būt…

Bet nelaimīgā māte iekliedzās:

-   Apžēlojies, Rebe! Pravietis? Nē, nē! Un ja Dievs tā ir lēmis, lai Viņš to atsauc! Es gribu, lai mans dēls būtu tāds pats kā visi citi. Lai viņš darina siles, šūpuļus, arklus un mājas piederumus kā viņa tēvs, nevis krustus, kā nupat, kuros sit cilvēkus, l^ai apprec meiteni no labas ģimenes, ar pūru, lai rada bērnus; lai ir labs apgādnieks ģimenei, lai mēs visi — vecāmāte, bērni, mazbērni varam kopā lepni rādīties ļaudīs.

Rabīns smagi atspiedās pret zizli un piecēlās.

-      Marija, viņš bargi ierunājās, ja Dievs klausītu mātēm, mēs visi sapūtu vieglas dzīves purvā… Kad būsi viena, pārdomā, ko esam runājuši…

Viņš pagriezās pret brāli, lai pateiktu ar labu nakti. Jāzeps ar izplūdušu glāžainu skatienu un izkārtu mēli mocījās, lai kaut ko pateiktu. Marija pakratīja galvu:

-    Viņš cīnās jau no agra rīta un vēl nav radis mieru.

Viņa piegāja pie vīra un noslaucīja siekalas, kas tecēja no viņa sašķobītās mutes.

Bet brīdī, kad rabīns jau pacēla roku, gatavodamies atvadīties no Marijas, durvis klusu pavērās un tajās parādījās dēls. Tumsā viņa seja dīvaini spīdēja. Asiņainā galvassega bija pielipusi matiem, bet nakts ēnas noslēpa asaras, kas ritēja pār viņa vaigiem, un putekļus un asinis, kas klāja viņa kājas.

Viņš pārkāpa pār slieksni, steigšus aplaida acis apkārt un ieraudzīja māti, rabīnu un dziļumā pie sienas arī tēva glāžainās acis.

Māte grasījās iedegt lampu, bet rabīns viņu apturēja.

-    Pagaidi, viņš nočukstēja, es ar viņu parunāšu. Sadūšojies viņš pienāca tuvāk.

-     Jēzu, viņš teica maigā klusā balsī, lai māte nedzirdētu, Jēzu, mans bērns, cik ilgi tu Viņam pretosies?

Un tad visa māja notrīcēja no neganta kliedziena:

-     Līdz kamēr miršu!

Un reizē, it kā viņa pēdējie spēki būtu zuduši, Marijas dēls sabruka zemē pie sienas un kampa pēc elpas. Rabīns gribēja viņu vēlreiz uzrunāt. Viņš pieliecās, bet tūlīt atlēca atpakaļ. It kā karsta dvaša būtu iesitusies viņam sejā. Dievs ir viņam visapkārt, viņš nodomāja; jā, tas ir Dievs, kas viņu sargā un neļauj nevienam tuvoties. Man labāk iet projām!

Rabīns domīgs devās prom. Durvis aizvērās, bet Marija neuzdrošinājās iedegt lampu. Viņai šķita, ka tumsā viņai uzglūn mežonīgs zvērs.

Stāvot istabas vidū, viņa klausījās vīra bezcerīgo klukstčšanu un uz grīdas aizmigušā dēla baiļpilnās elsas, it kā viņu kāds žņaugtu nost. Bet kas? Nelaimīgā māte ar nagiem ieķērās sev vaigos un atkal, un atkal vaicāja Dievam, žēlojās un vaimanāja: «Es esmu māte. Vai Tev nav manis žēl?» Bet atbildes nesaņēma.

Un, kamēr viņa tā stāvēja sastingusi un mēma, klausīdamās, kā ik sīkākais asinsvads trīc viņas miesā, atskanēja skaļš, triumfējošs kliedziens. Lēmētā vīra mēle bija atraisījusies, un no sašķobītās mutes zilbi pa zilbei pa visu māju atskanēja un atbalsojās vesels vārds: A-DO-NAI! Bet, tiklīdz vecais vīrs to bija izrunājis, viņš, kā svina pieliets, nogāzās un iekrita dziļā miegā.

Marija sadūšojās un iededza lampu. Uz pavarda vārījās ēdiens. Viņa piegāja pie pavarda un pacēla māla poda vāku, lai paraudzītos, vai nevajag pieliet ūdeni vai piebērt šķipsnu sāls…

VI nodaļa

Debesis spīdēja zilganbaltas, Nācarete vēl snauda un sapņoja, Auseklis zvanīja stundas pāri saviem spilveniem, bet citronkoki un dateļu palmas vēl tinās rožainā zilgā šķidrautā. Dziļš klusums… Pat melnais gailis vēl nebija nodziedājis. Marijas dēls atvēra durvis, viņam zem acīm iezīmējās tumši riņķi, bet roka viņam netrīcēja. Viņš atvēra durvis un neatskatījies, nepametis acis ne uz māti, ne uz tēvu, viņš atstāja dzimtās mājas uz visiem laikiem. Pagājis pāris soļus, viņš apstājās. Likās vienlaikus kāds cits liek smagu soli. Viņš pagriezās un atskatījās: neviena nav. Savilka ciešāk nagloto jostu un asinīm aptraipīto galvas lakatu un devās lejup pa šaurajām līkloču ieliņām. Kāds suns žēli iekaucās; pūce, pamanījusi dienasgaismas tuvošanos, sabijās un klusu aizšvīkstēja pāri viņa galvai. Viņš steigšus izgāja pa pilsētas vārtiem un nonāca sakņu un augļu dārzos. Iečivinājās pirmie putni. Kādā dārzā pavecs vīrs, iejūdzies darbā, grieza apūdeņošanas akas vinču. Diena bija sākusies.

Viņam nebija ne maka, ne spieķa, nedz sandaļu, bet priekšā gaidīja tāls ceļš. Lai nokļūtu tuksnesī, viņam bija jāiet cauri Kanaānai, Tibērijai, Magdalai un Kapernaumai un pēc tam jāmet līkums apkārt Gennēsaretes ezeram… Viņš zināja, ka tur ir klosteris vienkāršiem, tikumīgiem vīriem. Tie tērpjoties baltās drānās, neēdot gaļu, nedzerot vīnu un nepieskaroties sievietēm nedarot neko citu, kā tikai lūdzot Dievu. Viņi labi pazīstot zālaugus un mākot ārstēt miesas kaites; viņi zinot ari slepenas burvestības, ar kurām atbrīvot dvēseli no velniem. Cik reizes viņa tēvocis rabīns nebija ar nopūtām stāstījis par šo svēto vietu! Kā mūks viņš tur bija pavadījis vienpadsmit gadus, ārstējot cilvēkus un slavējot Dievu. Bet, ak vai! Vienu dienu viņu apsēda kārdinātājs kas arī ir visuvarens: rabīns ieraudzīja sievieti, pameta svēto dzīvi un balto sutanu, apprecējās un kļuva par Magdalēnas tēvu. Viņš to bija pelnījis! Dievs atkritēju taisnīgi sodīja…

«Uz turieni es došos,» nomurmināja Marijas dēls un pielika soli. «Tur es paslēpšos klostera paspārnē.»

Kas par laimi! Cik sen — jau kopš divpadsmitās dzimšanas dienas viņš bija ilgojies pamest mājas un vecākus, aizmirst pagātni, aizbēgt no mātes padomiem, tēva bļaustīšanās un visiem sīkajiem ikdienas darbiem, kas saēd dvēseli; viņš ilgojās nokratīt cilvēku putekļus kā pelnus no kājām un rast patvērumu tuksnesī. Šodien viņš beidzot ar vienu rāvienu visu bija aizmetis prom, izrāvies no ikdienas dzirnu rata un ar sirdi un dvēseli pievērsies Dievam. Viņš jutās glābts!

Viņa bālā, sarūgtinātā seja pēkšņi iemirdzējās. Varbūt Dievs viņu tik ilgi bija turējis savos nagos, lai viņš pats izvēlētos doties turp, kurp viņš šobrīd dodas no brīvas gribas. Vai tas nozīmē, ka viņa vēlmes sāk saplūst ar Dieva vēlmēm? Vai tas nav svarīgākais un grūtākais cilvēka pienākums? Vai tā nav arī vislielākā laime?

Viņa sirds jutās atvieglota. Zuduši mokošie nagi, nebūs vairs kaušanās un kliedzienu. Rīta agrumā viņu bija apmeklējis Dievs pilns līdzjūtības kā maiga vēsma — un viņam teicis: «Iesim!» Viņš bija atvēris durvis; un tagad kāda brīnišķīga samierināšanās un laimes sajūta! «Es pacelšu galvu un dziedāšu pestīšanas psalmu: Kungs, Tu esi mans sargs, mans patvērums…» Viņa sirds no laimes pārplūda. Iedams maigajā rītausmā, viņš baudīja Dieva lielākās dāvanas olīvkoku birzis, vīnogulājus, kviešu druvas -, un prieka psalms viņu patīkami satrauca, viņam gribējās uziet debesīs. Viņš pacēla galvu, grasījās dziedāt, bet pēkšņi elpa aizrāvās. Tajā brīdī viņš atkal manīja, ka viņam kāds seko. Viņš ieklausījās soļi kļuva klusāki. Viņam tagad trīsēja ceļi, viņš apstājās pavisam, bet arī soļi mitējās.

«Es zinu, kurš tas ir…» viņš čukstēja un nodrebēja. «Es zinu…»

Viņš sadūšojās un strauji apgriezās, lai saskatītu… bet tur neviena nebija!

Austrumos debesis bija kļuvušas tumši sarkanas, nepūta ne vēsmiņa, druvā piebriedušās vārpas nolieca smagās galvas un gaidīja pļāvējus. Nebija redzama neviena dzīva būtne, viss bija kluss un mierīgs, tikai tālu aiz viņa no dažām Nācaretes mājām sāka kāpt dūmu stabi. Sievas bija sākušas mosties un saimniekot.

Viņš jutās drusku mierīgāks. «Labāk nezaudēt laiku,» viņš prātoja, «man jāpasteidzas un jātiek aiz tā paugura, lai soļi mani nepanāk…» Un viņš pielika soli.

Abpus ceļam stīdzēja kvieši cilvēka augumā. Galilejas ielejā izsenis audzēja kā kviešus, tā vīnogulājus. Savvaļas vīnogulāji vēl klāja daudzas kalnu nogāzes. Tālumā kaut kur čīkstinājās rati vēršu pajūgā, bet ēzeļi pamodušies ostīja gaisu, saslēja astes un brēkāja. Tad kļuva dzirdama čalošana un parādījās pirmās pļāvējas ar asiem, spīdošiem sirpjiem rokās. Rīta saule meta starus viņām uz rokām, kakla un kājām.

Kad meičas ieraudzīja Marijas dēlu skrienam, viņas to notālēm nepazina un sāka ķircināt.

-     Kam tu dzenies pakaļ, puis? tās viņam sauca. Vai kāds tevi dzenā?

Bet tiklīdz viņš tuvojās, meičas apklusa un sanāca bariņā.

-    Krustu taisītājs, viņas sačukstējās, lai viņš nolādēts, es vakar viņu redzēju pie krusta…

-     Paskaties uz asiņaino lakatu, kas viņam galvā!

-    Tā ir viņa tiesa no krustā sistā drānām, nevainīgas asinis pār viņa galvu.

Viņas atgriezās pie darba, bet tagad vairs nesmējās un klusēja.

Marijas dēls steidzās vien tālāk, atstāja pļāvējas aiz muguras un nonāca pie lēzena, vīnogulājiem apstādīta uzkalna. Viņš ieraudzīja vīģes koku un tam piegāja, lai noplūktu kādu lapu un to pasmaržotu. Viņam patika šī smarža, tā atgādināja cilvēka sviedrus. Viņš atcerējās, kā šo smaržu aizvērtām acīm bija baudījis bērnībā, un iztēlojās sevi kā zīdaini pie mātes krūts. Bet brīdī, kad viņš pastiepa roku, lai noplūktu lapu, viņš atkal noplūda aukstiem sviedriem jo atkal manīja soļus aiz sevis, kas arī apstājās. Viņam mati sacēlās stāvus. Viņš žigli atskatījās -nevienas dvēseles, tikai ldusa Dieva pasaule. Zeme bija mitra, no lapām pilēja rasa. Kāda liela akmens iedobumā tauriņš centās izplest mitros spārnus un lidot.

Es kliegšu, viņš nodomāja. Kliegšu, lai man kļūst vieglāk! Kad viņš bija kalnā viens vai dienas laikā uz pamesta lauka, viņš sajuta, ka Dievs viņu ielenc no visām pusēm. Dažkārt viņu tad pārņēma laimes sajūta, bet citreiz sarūgtinājums vai pat bailes. Un tad viņš nikni kliedza, lai pretotos un bēgtu. Dažkārt viņš kliedza kā gailis, citreiz kā izsalcis šakālis, vi l citreiz kauca kā pēris suns. Viņš ieraudzīja tauriņu, kurš nocīnījās, cenzdamies izplest spārnus, pietupās, lēnām to pacēla un uzlika uz vīģes koka lapas, ko jau sildīja pirmie saules stari.

«Manu brāl,» viņš murmināja, «manu brāl…» un līdzjūtīgi skatījās uz tauriņu.

Viņš uzticēja tauriņu siltajai saulei un atsāka savu ceļu. Jau atkal viņš aiz sevis sadzirdēja steidzīgus soļus, kas dobji klaudzēja uz mitrās zemes. Sākumā, izejot no Nācaretes, viņam šķita, ka soļi skan tālumā. Bet pamazām tie uzdrošinājās tuvoties. Drīz, Marijas dēls nodrebēja, drīz tie viņu panāks. «Dievs, ak Dievs!» viņš murmināja. «Ļauj man ātrāk tikt līdz klosterim, lai es izsprūku sveikā.»

Saule tagad apspīdēja visu plašo lauku, kurā vairojās dažādas skaņas; kalna malā sarosījās aitas un kazas, bet gani pūta stabulēs. Pasaule kļuva silta un patīkama.

Pēc brīža, kad viņš sasniegs lielās papeles, pavērsies skats uz iemīļoto Kanaānas ciemu. Kad viņš vēl bija puika bez ūsām un Dievs viņu nebija sagrābis, cik bieži viņi ar māti bija nākuši uz trakulīgām svinībām! Cik bieži viņš kopā ar citiem bija skatījies, kā meitenes no apkārtējiem ciemiem dejo zem lielās, ēnainās papeles tā, ka visa zeme trīc. Bet reiz, kad viņam jau bija divdesmit gadi, viņš nobijies stāvēja zem papeles ar rozi rokā…

Marijas dēlam par šausmām Magdalēna, slepus tūkstoškārt apbrīnota un iekārota, atkal nedeva viņam mieru. Saule slēpās aiz viņas labās krūts, mēness aiz kreisās, un zem caurspīdīgā ņiebura ritēja dienas un naktis…

—       Liec mani mierā, liec mierā, viņš kliedza, esmu lemts Dievam, un esmu devies ceļā uz tuksnesi, lai tur ar vinu runātu.

Viņš pagāja garām papelei, un viņa priekšā nu stāvēja Kanaāna mazas, balsinātas mājiņas, četrstūrainie pagalmi, kur žuva labība un lieli ķirbji, kas saulē mirdzēja kā apzeltīti. Jaunas meitenes basām kājām vēra uz auklām sarkanus piparus un ar tām kā ar krellēm pušķoja māju sienas.

Galvu nodūris, viņš steidzās cauri šīm sātana lamatām, lai nevienu nesatiktu. Arī soļi aiz viņa kļuva raitāki un uz ielas bruģa skanīgāki.

Saule bija augstu virs apvāršņa un apspīdēja visu zemi. Uz lauka aiz pilsētas pļāvējas vicināja sirpjus un dziedāja. Saujas kļuva par klēpjiem, tos sēja kūļos un tad gubās guldīja uz kulšanas klona.

-     Lai jums laba raža! garāmiedams Marijas dēls vēlēja zemniekiem.

Kanaāna bija jau aiz olīvu birzēm. Ēnas bija pieglaudušās koku saknēm; tuvojās dienasvidus. Marijas dēls priecājās par visu ap sevi un domāja par Dievu, līdz viņa nāsīs pēkšņi trāpījās svaigi ceptas maizes smarža. Viņam uznāca ēstgriba, un viss augums notrīsēja aiz prieka. Cik sen viņš nebija izjutis izsalkumu un ilgojies pēc maizes! Bet tagad…

Viņš ostīja gaisu un, sekojot smaržai, pārlēca pār grāvi, pārkāpa pāri dzīvžogam un, izgājis cauri vīna dārzam, nonāca pie mazas būdiņas zem olīvkoka. Pie būdiņas durvīm stāvēja mūrēta krāsns, no kuras cēlās dūmi un plūda pār būdiņas salmu jumtu. Notupusies pie krāsns rosījās paveca sieviete ar asu degunu, viņa cepa maizi. Blakus tupēja melns suns ar dzeltenām ķepām, kuras tas bija uzlicis uz krāsns malas. Pavērtu muti un kārām acīm tas raudzījās uz maizi. Pamanījis svešinieku vīna dārzā, tas riedams metās viņam pretī. Vecā sieva pārsteigta pagriezās un ieraudzīja jauno cilvēku. Viņas mazās ačteles priekā iespīdējās, ieraugot jaunu vīrieti savā vientuļajā mājoklī, un viņa palika stāvam ar lizi rokās.

-     Laipni lūgts, viņa teica, vai esi izsalcis? No kurienes nākdams?

-     No Nācaretes.

-     Vai esi izsalcis? viņa vaicāja vēlreiz un nosmējās. Tev jau nāsis dreb kā medību sunim.

-     Piedod, jā, esmu izsalcis.

Vecā bija puskurla un nesaprata.

-     Ko? viņa vaicāja, Runā skaļāk.

-Jā, esmu izsalcis, piedod.

-      Kas tur ko piedot? Izsalkums nav kauns, jaunais cilvēk, nedz arī slāpes, nedz mīla. Tas viss nāk no Dieva. Nāc tuvāk, nekautrējies!

Viņa smējās, un skatienam parādījās vienīgais zobs viņas mutē.

-    Šeit tu vari dabūt maizi un ūdeni, viņa teica, mīlu tu dabūsi tur tālāk, Magdalā.

Paņēmusi klaipu, ko bija nolikusi uz sola attālāk no krāsns, viņa teica:

-    Šis ir klaips, ko mēs atlicinām garāmgājējiem, kad iztukšojam krāsni. Mēs to saucam par circeņu maizi, tā nepieder man, bet gan tev, ņem un ēd…

Marijas dēls atsēdās pie vecā olīvkoka stumbra un sāka mierīgi ēst.

Cik garda l&gt;ij.i ši m.ii/.c, t ik spirdzinošs ūdens! Un abas olīvas, ko vecā viņam iedeva kā piedevu, cik tās bija gaļīgas un saldas, gluži kā āboli! Viņš ēda lēnām un izjuta, kā miesa un dvēsele sakusa un kļuva viens. Pa vienu un to pašu muti tās saņēma maizi, olīvas un ūdeni, kas baroja un līksmoja abas. Vecā, atspiedusies pret krāsni, noskatījās viņā apmierināta un lepna.

Redzu, ka tu biji izsalcis, viņa smaidīdama teica. Ēd, ēd, tu esi jauns, un tev priekšā stāv garš ceļš un daudz pārbaudījumu. Ēd un stiprinies, lai vari visu veikt.

Viņa pasniedza puisim vēl vienu maizes riku un dažas olīvas, tad steidzīgi apsēja no plikās galvas noslīdējušo lakatu.

-     Uz kurieni tu dodies, manu zēn? — viņa vaicāja.

-     Uz tuksnesi.

-     Uz kurieni? Runā skaļāk!

-    Uz tuksnesi.

Vecā savieba bezzobaino muti, un viņas acīs parādījās īgnums.

-    Uz klosteri? viņa kliedza, negaidīti sadusmota. Kāpēc? Ko tu tur meklēsi? Vai tev nav tavas jaunības žēl?

Jauneklis klusēja. Vecā pakratīja grumbaino galvu un nošņācās kā čūska.

-    Tu meklēsi Dievu? viņa sarkastiski vaicāja.

-Jā, Marijas dēls atbildēja gandrīz nedzirdami.

Vecā pagrūda suni, kas maisījās pa kājām, un pienāca viņam tuvāk.

-    Ak tu, nabaga cilvēks, viņa teica, Dievs nav atrodams klosteros, bet gan cilvēku mājokļos! Tur, kur ir vīrs un sieva, tur ir arī Dievs! Viņš ir klāt visur, kur ir bērni un raizes, darbs un pūles, strīdi un izlīgšana. Tas Dievs, par ko es runāju, ģimenes, nevis klostera Dievs ir tas, kuru tev derētu pielūgt, tas otrs ir tikai sliņķiem un vienpašiem.

Jo vairāk vecā runāja, jo vairāk viņa iekaisa. Beidzot viņa kliedza pilnā balsī un deva dusmām vaļu. Reiz nomierinājusies, viņa uzlika roku uz jaunā cilvēka pleca.

-    Atvaino, manu zēn, viņa teica, bet man bija dēls, gara auguma, slaids, tāds pats kā tu; kādu rītu viņš sajuka prātā, atvēra durvis un aizgāja savu ceļu, uz tuksnesi pie Dziedniekiem lai viņi nolādēti! Un es dēlu vairs nekad neesmu redzējusi. Tagad es cepu maizi, bet kam? Ne man bērnu, ne mazbērnu. Es esmu nokaltis koks bez augļiem.

Viņa apklusa un pēc brīža ierunājās no jauna:

-     Gadiem ilgi es cēlu rokas, Dievu lūgdama, un kliedzu: «Kam esmu dzimusi? Man bija dēls, kāpēc tu man viņu atņēmi?» Es kliedzu un kliedzu, bet viņš mani nesadzirdēja. Tikai reizi, nakts vidū, es redzēju debesis paveramies: «Kliedz, cik gribi,» es dzirdēju pērkonīgu balsi, tad debesis atkal aizvērās. Kopš tā laika es vairs nelūdzos.

Marijas dēls piecēlās un pastiepa roku, lai no vecās atvadītos, bet viņa savējo atrāva un šņāca:

-      Uz tuksnesi! Vai tu ilgojies pēc tuksneša? Vai tev nav acis pierē, jaunais cilvēk? Vai tu neredzi sauli? Vīna dārzus? Sievietes? Ej, Magdalā tevi izārstēs! Vai tu neesi lasījis Svētos Rakstus? «Es nevēlos lūgšanas un gavēšanu,» saka Dievs, «es vēlos miesu!» Tas nozīmē: Es gribu, lai jūs man dzemdējat bērnus.

-    Lai laba veselība, teica jauneklis, Dievs tev atlīdzinās par maizi, ko man devi.

-              Dievs arī tev atlīdzinās, manu zēn, vecā jau maigākā balsī noteica.

-     Lai Dievs tev atmaksā par labo, ko esi man darījis. Vīriešiem nav laika pienākt pie manas nabaga būdiņas un, ja kāds tomēr ierodas, tas allaž ir ļoti vecs.

Viņš izgāja atpakaļ caur vīna dārzu, pārlēca pār dzīvžogu un nokļuva uz ceļa.

-    Man vairs netīk tikties ar cilvēkiem, viņš murmināja. Maize, ko viņi man dod, ir kā inde. Vienīgais ceļš ir Dieva ceļš, tas, ko es šodien esmu sācis, tas iet starp cilvēkiem, bet tos neskar un apraujas tuksnesī. Ak, kad es tur beidzot nonākšu?

Šie vārdi vēl bija uz viņa lūpām, kad viņam aiz muguras atskanēja smiekli. Viņš izbrīnīts pagriezās. Smiekli skanēja ļauni un naidīgi un nāca no zila gaisa.

-    Adonai, viņš kliedza no dvēseles dziļumiem. -AdonaiUn nobijies raudzījās gaisā, no kurienes atskanēja ņirdzīgie smiekli. Viņš steidzās tālāk, bet dzirdēja tikpat steidzīgus sekotāja soļus.

«Visur tie man sekos… visur mani panāks…» viņš pie sevis čukstēja.

Sievietes joprojām vāca ražu, bet daži vīri nesa labības kūlīšus uz kulšanu, citi vētīja graudus. Pūta silts vējš, tas pacēla zeltainās pelavas un ar tām nosēja zemi, bet smagie graudi krājās kaudzē uz kulšanas klona. Garāmgājēji satvēra sauju graudu, noskūpstīja tos un vēlēja zemniekiem tādu pašu ražu arī nākamajā gadā.

Tālāk starp diviem uzkalniem parādījās Tibērijas pilsēta spoža, nesen uzcelta, pilna elku tēliem, teātriem, dzertuvēm un izkrāšļotām sievietēm. Tās paskats Marijas dēlu biedēja; reiz, vēl būdams bērns, viņš tur ieradās ar tēvoci rabīnu. Rabīnu bija ataicinājusi kāda turīga romiete, lai viņš aizdzen ļaunus garus. Kāds dēmons viņu bija apsēdis, jo viņa pilnīgi kaila skrēja pa ielām un dzinās pakaļ katram garāmgājējam. Viņi bija nonākuši pie pils, kad ļaunais atkal bija apsēdis tās valdnieci. Kaila tā izskrēja pa vārtiem, bet verdzenes metās pakaļ, lai viņu noķertu. Rabīns pacēla zizli un sievieti apturēja, bet, ieraudzījusi zēnu, viņa metās tam virsū. Marijas dēls kliedza un noģība, un kopš tās reizes viņam atmiņā bija iespiedusies šīs pilsētas neķītrība. To atceroties, viņš nodrebēja.

«Dieva nolādēta pilsēta, manu zēn,» bija teicis rabīns. «Ja tev gadās iet tai garām, nodur acis un domā par nāvi, vai arī pacel tās un domā par Dievu. Ja vēlies manu svētību, tad ik reizi, kad tavs ceļš ved uz Kapernaumu, metTibērijai lielu līkumu.»

Neķītrā pilsēta gozējās saulē. Cilvēki kājām vai zirgā devās iekšā un ārā pa tās vārtiem, plīvoja karogi ar divgalvaino ērgli, spīdēja bronzā kaltie ģerboņi. Marijas dēls reiz pļavā ārpus Nācaretes bija redzējis nosprāgušu zirgu. No uzpūstā, pārplēstā vēdera nāca nelaba smaka, kā arī zumēja tūkstošiem parazītisku kukaiņu. Sprāgoni aplidoja spīdīgu mēslu mušu bari, un divas vārnas knābāja izvalbītās acis… Sprāgonis spīdēja, it kā visi šie iemītnieki būtu iedvesuši tam jaunu dzīvību. Ar visām četrām apkaltām kājām gaisā, likās, ka sprāgonis priecīgs vāļājas zaļajā zālē. «Lūk, arī Tibērija ir tāda pati sprāgoņa…» nodomāja Marijas dēls un nespēja acis atraut no krāšņās pilsētas. «Tādas būs ari bijušas Sodoma un Gomora; tāda pati ir ari cilvēka grēcīgā dvēsele…»

Ēzeļa mugurā garām klaudzināja spēcīgs vecāks vīrs. Ieraudzījis Jēzu, viņš pieturēja.

— Ko tu te stāvi un blenz, manu zēn? viņš vaicāja. — Vai tu to neatpazīsti? Tā ir mūsu jaunā mauka princese Tibērija. Grieķi, romieši, beduīni, haldieši, čigāni un ebreji viņu jāj, bet viņa nav apmierināma. Viņa nav apmierināma vai dzirdi, ko es tev saku? Divi un divi ir četri!

Viņš izņēma no seglu somas sauju valriekstu un pasniedza tos Jēzum.

-    Tu izskaties pēc krietna, bet trūcīga puiša, viņš teica. — Ņem šos, ko pa ceļam pagrauzt, un pastāsti, ka tev ir laimējies satikt Kapernaumas veco Zebedeju!

Viņam bija šķelta, sirma bārda, biezas, juteklīgas lūpas, kustīgas, kāras acis. Bija manāms, ka šis plecīgais vīrs dzīvē bija daudz ēdis, daudz dzēris, daudz mīlējis, bet viņam prasījās pēc vēl!

Ātrā gaitā tuvojās arī cits vīrs ar kailu, spalvainu krūti, garām kājām, līku gana nūju rokā. Viņš aizelsies apstājās un, ar veco nesasveicinājies, uzrunāja Marijas dēlu:

-Vai tu neesi Nācaretes galdnieka dēls? Tas, kas gatavo krustus, kuros mūsējos sit?

Divas pļāvējas, kas tuvumā strādāja, dzirdot šo sarunu, pienāca tuvāk.

-    Jā, Marijas dēls atbildēja, es pats… un gribēja doties tālāk.

-     Kurp tu iesi? gans vaicāja, sagrāba Jēzu aiz rokas un pacēla sitienam nūju. No šejienes prom netiksi, tu, krustu taisītāj, nodevēj! Es tevi nositīšu!

Bet vecais sagrāba gana nūju un izrāva to no viņa rokas. Filip, viņš teica, paklausies, ko es, vecs vīrs, tev teikšu. Vai tad nav tiesa, ka pasaulē nekas nenotiek bez Dieva ziņas?

-Jā, Zebedej, tas tiesa!

-     Nu, tad arī tas, ka viņš darina krustus, ir Dieva griba. Liec viņu mierā! Nejauksimies Dieva darīšanās! Es tev vēlu tikai labu, un divi un divi ir četri!

Marijas dēls, atbrīvojies no gana tvēriena, devās projām. Bet abas vecās pļāvējas viņam bļāva pakaļ un nikni vēzēja sirpjus.

-    Vecais Zebedej, — teica Filips, — iesim nomazgāt rokas, kas skārušas krustu taisītāju, un lūpas, kas ar viņu tērzējušas!

-     Labi, teica vecais, dosimies ceļā, tu mani vari pavadīt, bet man jāsteidzas. Mani dēli ir prom viens aizgājis uz Nācareti, teicās gribot redzēt krustā sišanu, bet otrs devies uz tuksnesi, lai taptu par dievbijīgu muku, im es esmu palicis ar savām zveju laivām viens. Nāc, iesim izvilkt tīklus, tie droši vien ir zivju pilni. Palīdzi, un es došu tev spaini zivju!

Ceļā vecais bija labā omā un smējās:

-     Ak, Kungs, par ko visu gan Dievam nav jārūpējas. Kādās ķibelēs viņš nonācis, radot pasauli! Zivis ezerā sauc: «Glāb mūs no tīkliem!» Toties zvejnieki sauc: «Pildi mums tīklus ar zivīm!» Ko lai Dievs uzklausa? Vienreiz zivis, citreiz zvejniekus, un tā viņš pārvalda pasauli.

Tikmēr Marijas dēls nogriezās uz šauras kazu takas, lai apietu nolādēto Magdalas ciemu. Viņš nevēlējās aptraipīties šajā jaukajā vaļsirdīgajā miestiņā, kas dateļu palmu paēnī bija izvietojies divu lielu tirdzniecības ceļu krustojumā, pa kuriem dienu un nakti nāca un gāja karavānas. Pa vienu nāca karavānas no Eifratas un Arābijas tuksneša un virzījās uz Lielo jūru, bet pa otru veda ceļš no Damaskas un Foinīkijas uz zaļo Nīlas ieleju. Pie ciema ieejas bija aka, uz kuras malas sēdēja meitene kailām krūtīm un sveicināja garāmejošos tirgotājus. Jā, bēdz pa citu taku, gar ezeru, taisnā ceļā uz tuksnesi! Tur pie izsīkušas akas sēž un tevi gaida kāds cits: Dievs!

Atminēdamies Dievu, viņš jutās drošāks un pielika soli. Saule apžēlojās par meitenēm, kas vēl strādāja tīrumos, tā gāja uz rietiem un kļuva mīlīgāka. Dažas pļāvējas bija izstiepušās uz labības kūlīšiem un tērzēja, lai atvilktu elpu. Visu dienu tās bija strādājušas blakus vīriešiem kailām krūtīm un vaiga sviedros; viņas bija sajutušas alku liesmas un vēlējās ar jokošanos un smiešanos tās remdināt.

Marijas dēls dzirdēja viņu jokus un smieklus, nosarka un steidzās garām, lai vairs nedzirdētu cilvēkus. Viņš pievērsa domas kam citam, pārdomāja gana Filipa bargos vārdus un nopūtās.

«Viņi nezina, kā es ciešu,» viņš nomurmināja. «Nezina, kādēļ es taisu krustus un ar ko man jācīnās…»

Ceļmalā, kādas būdas priekšā stāvēja divi strādnieki, kas bija līdzīgi kā brāļi. Viņi sukāja pelavas no matiem un bārdas un mazgājās. Viņu vecā māte uzklāja uz sola trūcīgas vakariņas. Uz oglēm cepās plāceņi un gardi smaržoja. Abi strādnieki ieraudzīja nogurušo, putekļaino Marijas dēlu un iežēlojās par viņu.

-     Kurp steidzies, draugs? tie viņam uzsauca.

-    Tev droši vien tāls ceļš aiz muguras, un ceļa somas tev nav; piestāj un iekod maizes riku ar mums!

-     Un iedzer malku vīna, lai atgūsti krāsu sejā, piebilda māte.

-     Paldies, es neesmu izsalcis, viņš atbildēja un devās tālāk. Ja viņi zinātu, kas esmu, viņš nodomāja, tie kaunētos ar mani maizi lauzt un runāties.

-    Nu ja, — viņam pakaļ sauca viens no brāļiem. Mēs tev neesam labi diezgan?

«Es esmu krustu taisītājs,» viņš gribēja atbildēt, bet aprāvās un ar nodurtu galvu devās tālāk.

Tumsa uzkrita kā zobens, kalni un lauki tik tikko paguva iekrāsoties krēslas violetajos toņos, kad jau satumsa. Saules stari brīdi kavējās koku galotnēs un tad uzkāpa debesīs un pazuda. Tumsa Marijas dēlu pārsteidza kalna virsotnē. Tur starp akmeņiem bija iesakņojies vecs, vēju locīts un šaustīts ciedrs. No ielejas kāpa degoša koka un ceptas maizes smarža, bet virs būdiņām pacēlās pavardu dūmu stabi.

Marijas dēls bija izsalcis un izslāpis, un brīdi viņš apskauda strādniekus, kuri pēc smaga dienas darba varēja izsalkuši atgriezties mājelēs, kur tos ar vakariņām sagaidīja sievietes.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka viņš ir vientuļāks nekā lapsa vai pūce mežā, kuriem ir alas vai ligzdas un tuva būtne blakus. Viņam nebija neviena, pat mātes ne. Viņš saritinājās zem ciedra un no aukstuma trīsēja.

-     Es tev pateicos, Kungs, par visu, — viņš murmināja, par vientulību, par izsalkumu, par aukstumu… man nekā netrūkst.

To pateicis, viņš tomēr sajuta netaisnību, ko viņam nākas ciest. Kā vajāts zvērs viņš skatījās apkārt, un viņam deniņos viss dunēja no bailēm un dusmām. Nometies ceļos, viņš stingi vēroja tumšo taku, uz kuras joprojām klaudzēja soļi, kas nāca augšup un pat izkustināja akmeņus, kas pa nogāzi ripoja lejā. Beidzot tie sasniedza virsotni. No Marijas dēla rīkles it kā nejauši izspruka aizsmakusi skaņa. Pats savu balsi dzirdot, viņš satrūkās.

-    Sveicināta! Neslēpies taču! Tumsā tevi neviens cits neredzēs! Parādies!

Viņš aizturēja elpu un gaidīja. Atbildes nebija, tikai nakts mūžīgās,

maigās skaņas circeņi un naktsputni, un tālumā ierējās viens otrs suns,

tumsā pamanījis kaut ko, ko cilvēks nespēj saredzēt. Viņš snaikstījās pārliecība, ka pretim pie ciedra kāds stāv, un klusu čukstēja, lūgdamies neredzamo atsaukties. Viņš gaidīja un vairs netrīsēja, bet piere un rokas bija aukstiem sviedriem klātas.

Viņš stingi skatījās tumsā un klausījās. Brīžam viņam šķita, ka viņš sadzird klusus smieklus, brīžam likās saskatām kādu tēlu, kas veidojas un nozūd gaisa virpulī…

Marijas dēls nogura, pūlēdamies kaut ko tumsā aptvert, bet vairs nelūdzās. Viņš juta spēkus izsīkstam. Nometies ceļos pie ciedra, viņš ausījās un gaidīja.

Akmeņi saskrambāja viņam ceļus; viņš atspiedās pret ciedra stumbru un aizvēra acis. Klusēdams aiz acu plakstiņiem viņš saskatīja kādu tēlu. Parādība bija daudz savādāka, nekā viņš bija iedomājies. Viņš bija domājis, ka ieraudzīs dēlu zaudējušo māti, kura ar paceltām rokām bija viņu nolādējusi. Bet tagad? Viņš drebēdams lēnām atvēra acis: viņa priekšā stāvēja no galvas līdz kājām bronzas bruņām klāts, starojošs sievietes tēls, kuras galva nebija cilvēka, bet gan ērgļa ar dzeltenām acīm un gaļas gabalu līkajā knābī. Šis tēls Marijas dēlu vēroja stingi un nežēlīgi.

-Tu esi citāda, nekā es sagaidīju, viņš murmināja, tu neesi tā māte. Apžēlojies! Saki, kas tu esi.

Viņš jautāja, gaidīja un jautāja atkal, bet apaļās, dzeltenās acis tikai spīdēja tumsā.

Pēkšņi Marijas dēls aptvēra.

-     Lāsts! viņš iekliedzās un saļima.

VII nodaļa

Debesis spīguļoja virs viņa galvas, bet akmeņi un dzeloņi driskāja viņa miesu. Viņš gulēja ar izplestām rokām un drebēja, it kā visa zeme būtu krusts, un viņš, pie tās pienaglots, vaidēdams mocītos.

Nakts pagāja kopā ar tās pavadoņiem zvaigznēm, naktsputniem un cilvēku kalpiem suņiem, kas rēja malu malās, sargājot saimnieku mantu un miesu. Nakts bija auksta, un viņš drebēja. Vienubrīd miegs pārvarēja aukstumu un pacēla viņu tālā, siltā vietā, bet jau drīz nometa atpakaļ uz zemes cietajiem akmeņiem.

Ap pusnakti viņš sadzirdēja jautras zvaniņu skaņas, kas plūda gar kalna pakāji, tām sekoja kamieļu dzinēja grūtsirdīgā dziesma. Bija dzirdamas sarunas, kāds nopūtās, tad atskanēja dzidra, skaidra sievietes balss. Uz kamieļa ar apzeltītiem segliem pajāja garām Magdalēna. Viņas izkrāsotie vaigi bija izplūduši asarās. Magdalā bija ieradušies turīgi tirgotāji, bet, neatraduši Magdalēnu ne pie akas, ne mājās, viņi bija izvēlējušies kamieli ar visgreznākajiem segliem un likuši tā dzinējam Magdalēnu uzmeklēt. Tirgotāji bija mērojuši grūtu ceļu, bet aizvien domās bija paturējuši Magdalēnas miesu, un šīs domas bija viņus stiprinājušas. Tagad viņi sēdēja rindā Magdalēnas pagalmā un gaidīja.

Marijas dēls klausījās, kā kamieļa zvaniņa vilinošā skaņa kļuva arvien klusāka, līdz izgaisa tālē, un viņš no jauna laidās miegā.

Viņš sapņoja. Sapnī pasaule rādījās kā zaļa, ziedoša pļava un Dievs kā ganiņš melniem matiem un diviem maziem radziņiem. Viņš sēdēja pie dīķa un stabulēja, un stabulei bija tik maiga un vilinoša skaņa, kādu Marijas dēls vēl nebija dzirdējis. Kamēr Dievs-ganiņš spēlēja, zeme sakustējās, saviļņojās, un pēkšņi pļavā parādījās milzums briežu ar ragiem kā kroņiem. Dievs pieliecās un ieskatījās dīķa ūdenī, un tas pildījās zivīm. Tad Dievs pavērsa acis uz kokiem, un to lapas pārvērtās mazos čivinošos putniņos. Tad pēkšņi stabules skaņa mainījās, kļuva mežonīga, un

no zemes izlīda divi cilvēka lieluma kukaiņi, kuri tūlīt nometās zālē un kopojās. Viņi valstījās no viena pļavas gala līdz otram, kopojās, atšķīrās, atkal kopojās, neķītri smējās, ņirgājās par ganiņu un šņāca. Ganiņš mitējās stabulēt un vēroja nekaunīgo pāri. Pēkšņi viņš saniknojās, nometa stabuli zemē un ar papēdi sašķaidīja. Un acumirklī zeme atvērās, nozuda brieži, putni, koki, dīķis un bezkaunīgais pāris…

Marijas dēls iekliedzās un pamodās, bet tajā brīdī vēl saredzēja vīrieša un sievietes tēlus, kas iegrima viņa zemapziņas tumsā. Viņš pielēca kājās un drebēja.

«Kāda netiklība manī mīt, kāda netīrība!» viņš nomurmināja.

Atjozis naglām kalto jostu, viņš nometa drānas un ņēmās sev nežēlīgi sist pa gurniem, muguru un seju. Viņš sajuta asinis plūstam un jutās atvieglots.

Ausa rīts, zvaigznes kļuva blāvas, vēss vējiņš koda līdz pat kaulam, un ciedrs pildījās ar putnu spārnu vēdām un čiepstieni. Viņš pavērās visapkārt, gaiss bija skaidrs un bruņām klātais lāsts ar ērgļa galvu līdz ar dienas gaismu bija nozudis.

«Man jābēg, jātiek prom no šejienes,» viņš nodomāja, «negribu nokļūt nolādētajā Magdalā! Es iešu pa taisno ceļu uz tuksnesi, lai tur klosterī paslēptos. Tur es nomērdēšu miesu un to pārvērtīšu garā.»

Viņš ar roku noglāstīja vecā ciedra stumbru un sajuta, kā no saknēm līdz pat sīkajiem zariņiem plūst koka dvēsele.

«Paliec sveiks, brāl,» viņš nomurmināja. «Zem tava jumta guļot, es sev darīju kaunu, piedod man.»

Viņš devās pa kalnu lejup noguris un ar drūmām priekšnojautām.

Līdz ar pirmajiem saules stariem lauki modās un spīdēja nokulto labības kaudžu zelts. «Es negribu iet caur Magdalu,» viņš murmināja, «es baidos…» Un viņš apstājās, lai pārdomātu, pa kuru ceļu iet. Viņš izvēlējās pirmo sānceļu labajā pusē, pārliecināts, ka ceļš uz Magdalu ved pa kreisi, un devās droši uz priekšu.

Viņš gāja un gāja, un viņa domas klīda no netikles Magdalēnas līdz Dievam, no krusta līdz paradīzei, no vecākiem līdz tālām jūrām un zemēm ar tūkstošiem baltu, dzeltenu un melnu cilvēku. Viņš nekad nebija nokļuvis aiz Israēla zemes robežām, bet bērnībā viņš mēdza aizvērt acis, un kā medību pickūns no vecāku mājas pacelties gaisā un doties no pilsētas uz pilsētu, no jūras uz jūru. Viņš neko nemedīja, viņa domas bija izslīdējušas no miesas un svētlaimīgi plīvoja debesīs; vairs neko viņš nekāroja.

Taka veda līkloču lejā starp vīna dārziem un olīvkoku birzīm, tad atkal augšup, un Marijas dēlam pārgājiens šķita kā sapnis. Viņam šķita kājas tikko pieskaras zemei, lai tur atstātu piecu pirkstu un papēžu nospiedumus. Olīvkoku ogām pilnie zari kustējās, un vīnogulāji liecās, it kā viņu sveicinot. Vīnogu ķekari smagi nokarājās līdz pat zemei. Viņam garām nāca starojošas jaunas meitas ar brūni nodegušu ādu un baltiem lakatiņiem galvā. Tās viņam draudzīgi uzsauca:

—       ŠalomMiers ar tevi!

Kad neviena nebija tuvumā, viņš pa reizei aiz sevis dzirdēja smagos soļus, gaisā parādījās spīdošais bronzas tēls un atkal nozuda, virs galvas pa brīžam atskanēja ļaunie smiekli. Bet Marijas dēls centās visu mierīgi paciest. Drīz viņš ieraudzīs ezeru un aiz tā zilajiem ūdeņiem, starp sarkanajām klintīm, klosteri kā piekūna ligzdu…

Tā viņa domas klīda, līdz viņš apjucis apstājās. Acu priekšā, ielejā zem palmām, parādījās Magdala. Prāts viņam teica «griezies atpakaļ», bet kājas pret paša gribu dzina viņu uz priekšu māsīcas Marijas Magdalēnas smaržīgās, nolādētās mājas virzienā.

«Es negribu, es negribu,» viņš nobijies murmināja un mēģināja griezties atpakaļ, bet miesa neklausīja. Viņš apstājās un kā medību suns ošņāja gaisu.

«Man jātiek prom no šejienes,» viņš vēlreiz apņēmās, bet miesa nekustējās ne no vietas.

Marijas dēls vēroja seno aku ar marmora vāku, tīrās, balti nokrāsotās mājiņas. Suņi rēja, putni kladzināja, sievas smējās, apkrauti kamieļi gulēja ap aku un gremoja.

«Man viņa jāsatiek! Jāsatiek,» skanēja maiga balss viņa iekšienē. «Man viņa jāredz, tam ir jānotiek, Dievs pats vadījis manus soļus šurp. Dievs, nevis manas vēlmes; lai es varētu krist viņai pie kājām un lūgt piedošanu… Viss ir mana vaina, mana vaina! Pirms es nonāku klosterī un tērpjos baltās drānās, man jāizlūdzas viņas piedošana, citādi nevarēšu izglābties. Kungs, es pateicos, ka esi mani aizvedis, kurp es nevēlējos doties!»

Viņš stāvēja pie akas līdzās gulošajiem kamieļiem. Vecāka sieva uzvilka ūdeni, sniedza viņam pilnu krūzi, un viņš dzēra. Viņš gribēja vaicāt, vai Marija Magdalēna ir mājās, bet nokaunējās.

«Dievs mani ir šurp atvedis,» Marijas dēls prātoja, «man jāpaļaujas uz viņu,» un iegāja šaurā, ēnainā ieliņā. Pilsētā bija daudz svešinieku, daži baltos beduīnu apmetņos, citi dārgās Indijas kašmira šallēs. Nelielu durvju spraugā parādījās resna, paveca sieviete ar melnām ūsām, paskatījās uz viņu un iesmējās.

—       Sveicināts, galdniek. Vai arī tu esi atnācis lūgties pie altāra? viņa teica un smiedamās aizvēra durvis.

Marijas dēls nosarka, bet sadūšojās. «Tas man jāizdara,» viņš domāja, «jāmetas viņai pie kājām un jālūdz piedošana…»

Viņš pielika soli. Marijas Magdalēnas māja atradās ciema viņā pusē. Viņš labi atcerējās, kāda tā ir. Tai bija vienkārši, zaļi vārti, un virs tiem kāds mīļākais beduīns bija uzzīmējis divas cieši savijušās čūskas vienu baltu, otru melnu. Un virs durvju stenderes bija pienaglota liela, dzeltena ķirzaka.

Viņš apmaldījās, bet kaunējās vaicāt ceļu. Tuvojās dienas vidus, un viņš apstājās olīvkoka ēnā, lai atvilktu elpu.

Garām nāca jauns, bagāts tirgotājs ar lokainu, melnu bārdu, melnām mandeļu acīm un daudziem gredzeniem uz pirkstiem. Viņš smaržoja pēc muskusa, un Marijas dēls viņam sekoja.

«Tas būs Dieva eņģelis,» viņš nodomāja, tirgotājam sekojot un apbrīnojot viņa dārgo, ar ziediem un putniem izšūto kašmira apmetni. «Tas būs Dieva eņģelis, kas nolaidies uz zemes rādīt man ceļu.»

Smalkais svešinieks drošā solī līkumoja pa šaurajām, ēnainajām ieliņām. Drīz parādījās zaļie vārti ar savītajām čūskām, to priekšā uz sola sēdēja veca sieviņa. Viņai priekšā skārda kastē virs karstām oglēm cepās krabji. Blakus koka bļodā bija grauzdētas ķirbju sēklas, bet otrā silti turku zirņi. Ēdamo viņa pārdeva.

Jaunais svešinieks pieliecās un iedeva vecajai sudraba monētu, tad iegāja mājā. Marijas dēls ielavījās viņam aiz muguras.

Pagalmā sakrustotām kājām rindā sēdēja četri tirgotāji, divi vecāki ar krāsotiem nagiem un uzacīm, un divi jaunāki ar melnām bārdām un ūsām. Visiem acis bija kā pienaglotas aizslēgtām mazām durtiņām, kas veda uz

Marijas istabu. Ik pa brīdim no turienes atskanēja kāds kliedziens, smiekli — it kā kādu kutinātu iečīkstējās gulta; tad pielūdzēji pārtrauca uzsāktās runas un nemierīgi sakustējās. Beduīns, kas bija iegājis jau pirms laba laika, kavējās, un pārējie kļuva nepacietīgi. Cienījamais jaunais indietis ieņēma savu vietu rindā, un aiz viņa apsēdās arī Marijas dēls.

Abpus vārtiem pagalmā auga pa varenai cipresei — viena vīriešu kārtas, taisna kā zobens, bet otra sieviešu kārtas, ar plaši izplestiem zariem. Bet pagalma vidū stāvēja augļiem pilna granātābele, pie kuras karājās pīts klūdziņu būris, kurā irbe kuplām spalvām lēkāja, kladzināja un knābāja būra sienas.

Marijas pielūdzēji izvilka no somām dateles un muskatriekstus un košļāja tos, lai saldinātu dvašu, un uzsāka sarunas. Viņi sveicināja smalko jauno cilvēku, bet uz trūcīgi tērpto Marijas dēlu, kas sēdēja tam blakus, skatījās nicinoši. Viens no vecākajiem vīriem nopūtās un teica:

-    Vai var būt lielākas ciešanas nekā manējās? Te nu es stāvu paradīzes priekšā, bet tās vārti ir slēgti.

Jauns vīrietis, ar zelta rokassprādzi, smējās:

-     Es vedu garšvielas no Eifratas uz Lielo jūru. Vai jūs redzat to irbi ar sarkaniem nagiem? Es Mariju nopirkšu par naudu, ko saņemšu par kanēļa un piparu kravu, ielikšu viņu zelta būrī un ņemšu sev līdzi. Tādēļ, mīļie draugi, dariet ātri, kas jums darāms, jo tā būs pēdējā reize, kad baudīsiet Marijas kārās lūpas.

-    Paldies, labais draugs, kāds cits no vecākajiem vīriem izmeta. Viņam bija sasmaržināta, sniegbalta bārda, slaidas, aristokrātiskas rokas un ar hennu krāsotas plaukstas. Tavi vārdi padarīs šīs dienas skūpstus īpaši saldus.

Smalkais jaunais cilvēks, smagos plakstiņus pievēris, lēni šūpojās šurpu turpu, un viņa lūpas kustējās kā lūgšanā. Viņš jutās svētlaimīgs jau pirms ieiešanas paradīzē. Viņš dzirdēja irbes kladzināšanu, klausījās sarunās un skaņās, kas nāca no aizslēgtās istabas un no vecās sievas pie vārtiem, kas meta uz gruzdošām oglēm dzīvus krabjus.

«Šī ir paradīze,» viņš prātoja, «sapnis dziļā, smagā miegā, ko mēs saucam par dzīvi. Citas paradīzes nav. Tagad es varu iet, citas baudas man nevajag…» Vīrs zaļā turbānā, kurš sēdēja viņam priekšā, piedūra ar celi, smējās un vaicāja:

Un ko tavs I )ievs par visu šo teiktu, cienījamais jaunekli no Indijas?

Jaunais cilvēks atvēra acis.

-     Par visu šo?

-Jā, vīriešiem, sievietēm, krabjiem un mīlu.

-    Viss ir tikai sapnis, brāli.

-    Uzmanieties, mīļie draugi, — piebilda vecais vīrs ar balto bārdu, garas dzintara lūgšanu krelles knibinādams, — Uzmanieties, ka nepamostaties!

Mazās durtiņas atvērās, un iznāca beduīns piepampušām acīm un lūpas laizīdams. Vecais vīrs, kuram tagad bija kārta, pielēca kājās veikli kā divdesmitgadīgs zaļoksnis.

-    Lai veicas! Un pasteidzies, vecais, apžēlojies par mums pārējiem! sauca nākamie trīs rindā aiz viņa.

Vecajam nebija laika atbildēt. Noņēmis jostu, viņš devās iekšā, aizcirta un aizslēdza aiz sevis durvis. Pārējie skaudīgi noskatījās uz beduīnu, bet neuzdrošinājās neko teikt. Viņiem šķita, ka tas tagad atrodas ļoti tālu, dziļos ūdeņos. Arī beduīns pat neapveltīja viņus ar skatienu, bet pārstreipuļoja pāri pagalmam, gandrīz apgāza vecās sievas krabju ceptuvi un izzuda šaurās ieliņas līkločos. Un tad viens no gaidītājiem, drukns vīrs ar zaļu turbānu galvā pilnīgi bez iemesla ierunājās par lauvām, siltām jūrām un koraļļu salām…

Pagāja laiks. Šad tad bija dzirdama dzintara kreļļu šķindēšana, un visu acis saistīja mazās durtiņas. Vecais kavējās ilgi…

Smalkais jaunais indietis laimīgs piecēlās. Pārējie izbrīnīti viņā noskatījās. Kādēļ viņš piecēlies? Vai taisījās iet prom? Viņa seja staroja, kaut vaigi bija drusku iekrituši. Viņš aplika kašmira šalli ciešāk ap pleciem un, pielicis roku pie sirds un lūpām, atvadījās un kā ēna aizslīdēja pāri slieksnim.

-    Viņš pamodās… noteica puisis ar zelta rokassprādzi. Viņš lūkoja smieties, bet dīvaina sajūta bija pārņēmusi viņu un pārējos, un tie steidzīgi ierunājās par kaut ko citu par peļņu un zaudējumiem, cenām Aleksandrijas un Damaskas vergu tirgos. Tikai pēc kāda laika tie siekalodamies atgriezās pie nekaunīgajām runām par zēniem un sievietēm, kāri laizīdamies.

«Ak Kungs, ak Kungs!» Marijas dēls nomurmināja. «Kur Tu mani esi atvedis? Kas šis par pagalmu? Kopā ar šādiem cilvēkiem! Tas man, Kungs, ir vislielākais pazemojums. Dod spēku to izturēt!»

Pielūdzēji bija izsalkuši. Viens no viņiem pasauca veco sievu pie vārtiem, un tā atnesa maizi, krabjus un kotletes, kā arī krūzi ar dateļu vīnu. Viņa nolika ēdienu un dzērienu tiem priekšā, un tie ķērās klāt. Viens, jau drusku iereibis, meta lielu krabja čaulu pret mazajām durvīm.

-     Ei, pasteidzies, vecais, dari ātri to lietu! Un visi skaļi smējās.

«Ak Kungs, ak Kungs!» Marijas dēls vēlreiz nomurmināja.»Dod man

spēku izturēt, līdz pienāks mana kārta!»

Vecais vīrs ar smaržīgo bārdu pavērsās pret viņu un teica:

-    Nu, manu zēn? Vai tu arī neesi izsalcis un izslāpis? Nāc, iekod kādu kumosu un stiprinies!

-     Stiprinies gan, vārgulīt, teica vīrs ar zaļo turbānu, lai tu mums, vīriem, nedari kaunu, kad būs tava kārta.

Bet Marijas dēls nodūra galvu un klusēja.

-     Tas arī sapņo, teica bārdainais vecis un izsukāja no bārdas tajā sabirušās kripatas, viņš sapņo pie svētā Belcebula! -arī viņš drīz piecelsies un aizies.

Marijas dēls nodrebēja un aplaida acis visapkārt. Vai smalkajam indiešu jaunietim nebija taisnība? Vai tad viss, kas šeit atrodas pagalms, granātābele, gaļas cepšanas restes, irbe, cilvēki -, nav nekas cits kā sapnis? Viņš skatījās apkārt, kā palīdzību meklēdams, un tad pie vārtiem, blakus slaidajai cipresei viņš ieraudzīja nekustīgu stāvam savu pavadoni bronzas bruņās un ar ērgļa galvu. To ieraugot, viņš pēkšņi jutās atvieglots un pasargāts.

Vecais aizelsies iznāca no istabas, un iegāja vīrs ar zaļo turbānu. Aizritēja stundas. Pienāca kārta jaunietim ar zelta rokassprādzi, tad vecajam vīram ar dzintara lūgšanu krellēm. Tad Marijas dēls pagalmā sēdēja viens pats.

Saule gāja uz rietu. Divi mākonīši slīdēja pār debesīm, saules gaismas apzeltīti, un vārga blāzma sārtoja arī kokus, zemi un cilvēku sejas.

Vecais vīrs ar lūgšanu krellēm iznāca laukā un bridi piestāja uz sliekšņa. Noslaucīja acis, degunu un mitrās lūpas un tad pazuda aiz vārtiem. Marijas dēls piecēlās un paskatījās uz slaido cipresi. Tā itin kā grasījās viņam sekot. Viņš gribēja tai lūgties: pagaidi ārā, es gribu iet viens, es nebēgšu, bet viņš zināja, ka šī lūgšanās būtu veltīga, un klusēja. Viņš savilka jostu ap gurniem, pacēla skatu uz debesim un vilcinājās. Bet no istabas atskanēja aizsmakusi balss, kas nepacietīgi vaicāja:

-    Vai ir vēl kāds? Nāc iekšā!

Tā bija Magdalēna, kas viņu aicināja. Viņš saņēma dūšu, cik vien viņam bija, un gāja iekšā. Durvis bija pusvirus, un ieejot viņš drebēja.

Magdalēna gulēja gultā kaila un nosvīdusi, viņas melnie mati izklāti uz spilvena. Viņai rokas bija pagalvī, un, pagriezusies pret sienu, viņa nožāvājās. Viņa bija nogurusi no dienišķā darba ar vīriešiem. Ķermenis, mati, nagi oda pēc visām tautībām, kuru smaržas klāja viņu kārtu kārtām, uz rokām, kakla un krūtīm bija redzami mīlas kodienu zilumiņi.

Marijas dēls nodūra acis. Viņš bija palicis stāvam istabas vidū un nespēja iet tālāk. Magdalēna gulēja nekustīga, ar seju pret sienu, un gaidīja. Bet nedzirdējusi aiz sevis nedz vīrieša balsi, nedz kāda izģērbšanos, viņa sabijās un pēkšņi apgriezās. Ieraugot Marijas dēlu, viņa iekliedzās un satvēra palagu, ar ko apsegties.

-Tu! viņa kliedza, tu! Un, ar rokām apklāja seju.

-     Marija, piedod man! — viņš teica.

No Marijas balsenes nāca tik spēcīgi, aizsmakuši un satriecoši smiekli, ka šķita, ka viņai pārtūks balssaites.

-     Marija, piedod man! viņš atkārtoja.

Tad viņa saslējās ceļos, apvilka palagu cieši ap sevi un pacēla dūri.

-    Vai tāpēc tu esi atnācis? Vai tālab piepulcējies maniem mīļākajiem, lai ielavītos manā mājā mani kaitināt? Lai Dievu, to biedēkli, pievestu šeit pie manas gultas? Tu ilgi, daudz par ilgu, esi licis man gaidīt, un tavu Dievu… to es vairs nevēlos redzēt, viņš ir saplosījis manu sirdi!

Viņa reizē vaidēja un runāja, un sadusmotās krūtis tai bangojās zem palaga.

-    Viņš ir saplosījis manu sirdi, saplosījis manu sirdi, viņa aizvien vaidēja, un divas lielas asaras sariesās viņai acis un aizķērās garajās skropstās.

-    Nezaimo, Marija! Tā ir mana vaina, nevis Dieva. Tādēļ esmu nācis lūgt tev piedošanu.

Magdalēna nespēja savaldīties.

-    ''avs purns ir tāds pats kā Dievam, jūs abi esat viens, es jūs nespēju atšķirt. Ja es par viņu kādreiz naktī iedomājos, es to brīdi nolādu! Tieši tavā izskatā viņš man tumsā uzbrūk, un es nolādu to brīdi, kad tas noticis! Un, kad es tevi uz ielas satieku, man šķiet, ka man uzbrūk pats Dievs!

Viņa no jauna pacēla dūri.

-     Liec to Dievu mierā, viņa brēca, ej savu ceļu, lai man tevi vairs nebūtu jāsatiek! Mans vienīgais patvērums un mierinājums ir dubļi un neķītrība. Vienīgā sinagoga, kurā varu ieiet nolūgties un attīrīties, ir mēslu bedre!

-     Marija, uzklausi mani! Ļauj man pateikt kādu vārdu, nemokies. Es esmu atnācis tevi, manu māsu, izglābt no dubļiem un neķītrības. Man pašam ir daudz grēku… es tagad eju uz tuksnesi tos nožēlot un izpirkt; bet lielākais no maniem grēkiem, Marija, ir tava nelaime!

Marija kā traka metās uz negaidīto viesi, un ar saviem asajiem nagiem grasījās mesties viņam sejā.

-    Kāda nelaime? Man iet labi, pārāk labi! Tavas svētās personas līdzjūtību man nevajag! Es cīnos viena pati un neprasu palīdzību ne no cilvēkiem, ne dēmoniem, ne dieviem. Es cīnos, lai atbrīvotos, un es būšu brīva.

-     Brīva? No kā?

-    Ne jau no dubļiem un neķītrības, kā tu iedomājies! Tieši uz tiem es lieku visas savas cerības. Tie ir mans ceļš uz brīvību!

-     Dubļi un neķītrība?

-     Jā, tieši tā. Negods, dubļi, šī gulta, mana miesa, ko aptraipījušas siekalas, sviedri un gļotas no pasaules malu malām! Neskaties uz mani tā ar kārīgām jēra acīm! Nenāc par tuvu, nožēlojamais nelieti! Es neko par tevis negribu zināt, tu man rieb, neskaries man klāt. Lai aizmirstu vienu vīrieti un no vina atbrīvotos, es savu miesu esmu atdevusi visiem!

Marijas dēls nodūra galvu.

-Tā ir mana vaina, viņš atkārtoja aizžņaugtā balsī, nojoza un satvēra rokā apnagloto siksnu, kas vēl bija klāta ar asins traipiem. Tā ir mana vaina, piedod man, māsiņ, bet es gribētu atbrīvoties no savas vainas.

Marija neganti iesmējās.

-     Mana vaina… mana vaina, māsiņ… Es tevi atbrīvošu, tu žēlabaini blēj, bet nepacel galvu kā vīrs un neatzīsti patiesību. Tu ilgojies pēc manas miesas, bet neuzdrošinies to pateikt; tu taisies klāt manai dvēselei un saki, ka tu to vēlies glābt. Kādu dvēseli, muļķi? Sievietes dvēsele ir viņas miesa, un tu to zini. Tu zini, bet neuzdrošinies šo dvēseli ņemt rokās un skūpstīt! Man tevis žēl, bet tu man riebies!

-     Septiņi velni pār tevi valda, tu, netikle! tagad kliedza puisis, nosarcis no dusmām un kauna. Septiņi velni! Jā, tavam nelaimīgajam tēvam ir taisnība!

Magdalēna pielēca kājās, dusmās sagrāba savus matus un sasēja tos mezglā ar bārkstainu, sarkanu zīda lenti. Viņa ilgi klusēja, līdz beidzot viņas lūpas sakustējās:

-    Tie nav septiņi velni, Marijas dēls, bet gan septiņas brūces. Sieviete ir kā ievainota stirna, jel zini to, un visnelaimīgākajai nav cita prieka, kā laizīt savas brūces…

Viņas acis kļuva mitras, bet, ar delnu notraususi asaras no vaigiem, vina saniknota uzkliedza:

-     Kam tu nāci šurp? Ko tu no manis gribi, nostājies pie manas gultas? Ej prom!

Puisis pienāca vēl soli tuvāk.

-     Marija, vai tu atceries kā mēs bērnībā…

-     Es neko neatceros! Kas tu esi par vīrieti? Joprojām stāvi uz vietas un runā muļķības! Vai tev kauna nav? Tev nekad nav bijusi dūšas kā vīram droši stāvēt uz kājām. Vispirms tu ieķēries mātes brunčos, tad manējos un tagad Dieva! Tu nespēj dzīvot uz savu roku, jo tev ir bail! Tu neuzdrošinies ieskatīties pats sev dvēselē, arī miesā ne, jo tev ir bail! Tu trīci un drebi, nožēlojamais gļēvuli! Es tevi neieredzu, bet reizē man tevis ir žēl. Kad es par tevi domāju, man sirds vai lūst!

Viņa nespēja vairs parunāt un izplūda asarās. Bezgala satraukta, viņa centās noslaucīt asaras, bet tās nevaldāmi plūda pār nosmiņķēto seju un notašķīja palagu.

Jaunekļa sirds iedrebējās. Ak Dievs, nebaidīties! Uzdrīkstēties viņu skaut, nosusināt viņas asaras, noglāstīt matus! Nomierināt viņu, ņemt līdzi un mesties bēgt! Patiesi, ja viņš būtu vīrietis, tieši to vajadzētu darīt

-     viņu glābt! Ko gan viņai līdz lūgšanas, gavēšana un klosteris? Kā tas varētu šo sievieti glābt? Izraut viņu no šīs gultas, ar viņu aizbēgt uz kādu tālu ciemu, atvērt darbnīcu, dzīvot kā vīrs ar sievu, laist pasaulē bērnus, dalīties ar viņu priekos un bēdās…! Tas būtu veids, kā šo sievieti glābt, būtu glābiņš arī vīrietim, cita ceļa nav!

Metās jau nakts. Tālumā ducināja pērkons, zibens iespīdēja pa durvju šķirbām un brīdi apgaismoja Marijas bālo seju. Pērkona dārdi atkārtojās un tuvojās. Smagās debesis gūlās pār zemi.

Puisi pēkšņi pārņēma liels nogurums. Viņa ceļi ļodzījās, un viņš sakrustotām kājām nosēdās uz grīdas. Viņam nāsīs iesitās muskusa, sviedru un āža smaku sajaukums. Viņš norīstījās, lai neapvemtos.

Tumsā viņš dzirdēja Marijas Magdalēnas balsi.

-     Aizgriezies, lūdzu. Es gribu iedegt lampu un esmu kaila.

-     Es iešu, puisis teica, sakopoja spēkus un piecēlās.

Bet Marija Magdalēna izlikās, ka nav dzirdējusi.

-     Izej pagalmā un paskaties, vai tur vēl kāds ir, un, ja ir, pasaki, lai iet prom.

Puisis atvēra durvis un izbāza galvu. Bija tumšs, un uz granātābeles lapām krita retas, lielas lietus piles. Vecā ar cepamo kasti bija patvērusies zem taisnās cipreses. Un lietus pieņēmās spēkā.

-     Neviena nav, teica jaunais cilvēks un strauji aizcirta durvis. Negaiss bija uznācis pēkšņi.

Pa to laiku Marija bija izlēkusi no gultas un ietinusies siltā vilnas šallē ar izšūtiem briežiem un lauvām to viņai torīt bija uzdāvinājis viens no mīlniekiem, kāds nēģeris. Patīkams siltums plūda pār viņas pleciem un muguru, viņa pastiepās un piekāra lampu pie sienas.

-     Neviena nav, — puisis atkārtoja maigākā balsī.

-     Un vecā?

-Viņa tup zem cipreses. Sācies negaiss.

Marija izskrēja pagalmā, ieraudzīja kūpošo kasti un devās turp.

-     Mīļā Noemij, viņa teica, uzlikdama roku uz vārtu šķērša, ņem savu kasti un krabjus, un ej. Es slēgšu ciet, šonakt te neviens vairs nenāks.

-     Vai pie tevis ir tavs mīļākais? vecā nošņācās, saniknota, ka citi nakts apmeklētāji vairs nav gaidāmi.

-Jā, atbildēja Magdalēna, viņš ir pie manis, tagad ej mājās!

Vecā piecēlās, kaut ko nomurmināja un savāca visu trūcīgo mantību.

«Kāda lainīc tādam klaidonim…» viņa pie sevis nočukstēja, bet Marija viņu pagrūda, viņa steidzās un nolaida šķērsbaļķi vārtiem priekšā. Pagalmā lija kā no spaiņa, bet viņa jautri iekliedzās kā bērnībā, kad pamanīja pirmos lietus pilienus.

Puisis neizlēmīgs stāvēja istabas vidū. Vai lai viņš dodas prom? Kāda ir Dieva griba? Šeit bija patīkami silti, ar riebīgo dvingu viņš bija apradis, bet ārā valdīja lietus, vējš un aukstums. Viņš Magdalā nevienu nepazina, bet līdz Kapernaumai bija tāls ceļš. Iet? Neiet? Domas svārstījās šurpu turpu kā zvana mēle.

—       Jēzu, Dievs mums uzsūtījis lietusgāzi, un man šķiet, ka tu visu dienu neesi neko ēdis. Palīdzi man iekurt uguni, pagatavosim ko ēst…

Viņas balss bija draudzīga un mātišķi gādīga.

—       Es iešu, teica puisis un virzījās uz durvju pusi.

—       Sēdies un paēd kopā ar mani, pavēloši teica Magdalēna. Vai es tev derdzos? Vai tu domā, ka apsmulēsies, ēdot kopā ar netikli?

Puisis, no kakta paņēmis pāris pagales un žagarus, piegāja pie pavarda un to iekurināja.

Marija smaidīja. Viņas sirds bija atmaigusi, viņa paņēma ūdens katlu un uzlika uz pavarda. No maisa, kas karājās pie sienas, viņa paņēma divas prāvas saujas pupu un tās iemeta katlā. Tad viņa notupās pie pavarda un ieklausījās. Ārā lija straumēm.

-Jēzu, viņa klusu sacīja, tu prasīji, vai es vēl atceros, kā mēs bērnībā spēlējāmies…

Bet jaunais cilvēks, kas viņai blakus tupēja pie pavarda, skatījās liesmās, un viņa domas kavējās tālumā. Viņš iedomājās, ka jau atrodas klosterī, tērpts baltās drānās, un, staigājot pa vientuļo tuksnesi, viņa sirds jūtas tik laimīga kā maza zelta zivtiņa rāmos, dziļos Dieva ūdeņos. Ārpusē grēku plūdi, bet sirdī miers un mīlestība, un drošības sajūta.

—       Jēzu, no jauna atskanēja balss viņam blakus, — tu man jautāji, vai es atceros, kā mēs bērnībā spēlējāmies…

Magdalēnas seja uguns gaismā bija sārta kā kvēlojoša dzelzs, bet viņš domās maldījās tuksnesī un neklausījās.

—       Jēzu, — viņa turpināja, — tev bija trīs gadi, man četri, pie manas mājas vārtiem bija trīs ļoti augsti pakāpieni. Es sēdēju uz augstākā un skatījos, kā tu mocījies, kriti un atkal mēģināji uzkāpt uz pirmā. Ks pat nepastiepu roku, lai tev palīdzētu. Es gribēju, lai tu pie manis tiktu, bet arī, lai tu pirms tam krietni piepūlētos… Atminies? Viens no viņas septiņiem velniem mudināja vīrieti kārdināt.

-     Pēc kāda laiciņa tev izdevās pirmo pakāpienu pārvarēt, un tad tu nopūlējies ap nākamo… līdz beidzot pieveici arī trešo. Bet es sēdēju nekustīga un tevi gaidīju. Un tad…

Puisis izstiepa roku.

-     Klusu, viņš teica, — neturpini!

Bet sievietes seja mirdzēja, uguns blāzma likās laizām viņas uzacis, lūpas, zodu un kailo kaklu… Viņa paņēma sauju lauru lapu, iemeta tās ugunī un nopūtās.

-    Tad tu mani paņēmi pie rokas, paņēmi aiz rokas, Jēzu, un mēs atgūlāmies pagalmā uz oļiem. Mēs cieši kopā salikām mūsu pēdas un sajutām, kā mūsu ķermeņu siltums saplūst, no kājām uz stilbiem, no stilbiem uz gurniem. Tad mēs aizvērām acis un…

-    Klusu! teica jaunietis un izstiepa roku, lai to uzliktu viņas lūpām un tās apklusinātu, tomēr to atrāva, baidīdamies pieskarties. Magdalēna nopūtās un klusākā balsī noteica:

-     Lielāku laimi es vairs neesmu izjutusi!

Pēc brīža viņa vēl piebilda:

-     Kopš tā laika es šo svētlaimi meklēju pie viena vīrieša pēc otra. Es meklēju, Jēzu, bet neatrodu…

Puisis iespieda seju starp plaukstām. «Adonai,» viņš murmināja, «Adonai, palīdzi man!»

Klusajā, siltajā istabā bija dzirdami tikai degošo pagaļu sprakšķi un mutuļojošais katls, kas izdalīja patīkamu smaržu. Ārā debesis šņākdamas lēja lietu, un zeme gavilēdama to uzņēma savā klēpī.

-Jēzu, par ko tu domā? Magdalēna vaicāja, nevēlēdamās viņu vairs ilgāk mocīt ar atmiņām.

-    Par Dievu, viņš aizsmakušā balsī atbildēja, par Dievu, par Adonai… Bet, tiklīdz tā bija sacījis, viņš nožēloja, ka izrunājis svēto vārdu.

Magdalēna pielēca kājās un saniknota pieskrēja pie durvīm. «Tas ir tas lielais naidnieks,» viņa domāja, «kas allaž stājas mūsu starpā, viņš ir nenovīdīgs un ļauns, viņš mums neļauj l&gt;īi( laimīgiem…!» Viņa nostājās pie durvīm un klausījās. Negaiss plosījās, un pagalmā vējš dauzīja granātābolus citu pret citu.

-     Es iešu, teica Marijas dēls un piecēlās.

-    Vispirms paēd, iestiprinies. Kur skriesi šādā laikā? Ārā ir melna tumsa un līst.

Viņa noņēma no sienas apaļu, pītu paklāju un nolika to uz grīdas. Tad nocēla no pavarda katlu, un no maza sienas skapīša izņēma sausu miežu maizes klaipu un divas māla bļodiņas.

-     Šī ir netikles maltīte. Ja tev, mans dievbijīgais draugs, neriebj, tad sēdies un ēd!

Viņš bija izsalcis un pastiepa roku, bet Magdalēna ķiķināja.

-     Vai tad tu ēdīsi, nenoskaitījis galda lūgšanu? viņa irgojās. Vai nevēlies pateikties Dievam, kas radījis maizi, pupas un netikles?

Kumoss iesprūda Jēzum kaklā.

-     Marija, — viņš teica, kādēļ tu mani ienīsti? Kādēļ mani nicini? Šovakar es lauzīšu maizi kopā ar tevi kā salabšanas zīmi. Kas bijis, bijis, piedod man, jo es tādēļ nācu šurp.

-     Ēd un beidz gausties! Ja tev piedošanu nedod, ņem to kā vīrs!

Viņa paņēma maizi, to pārlauza un smējās:

-     Lai svētīts ir tā vārds, kurš pasaulē sūta maizi, pupas, netikles — un dievbijīgus viesus!

Viņi sēdēja zem lampas uz ceļiem, viens otram pretī un vairs nerunāja. Abi bija izsalkuši, abi šajā dienā bija cīnījušies un cietuši, un abi ēda, lai atgūtu spēkus.

Ārā lietus pamazām mitējās, debesis noskaidrojās, zeme bija piesātināta, bija dzirdama vairs tikai urdziņu čalošana, tām tekot lejup pa miestiņa bruģakmeņiem.

Maltīte bija galā. Nelielajā skapī atradās vēl malks vīna, ko viņi izdzēra, un arī dažas medussaldas dateles uzkodai. Viņi ilgi nosēdēja, klusumā vērodami dziestošo uguni pavardā. Viņu domas lēkāja augšā lejā līdz ar pēdējām liesmiņām.

Bija auksts, un puisis piecēlās piemest ugunij vēl pagales. Savukārt Magdalēna paņēma sauju lauru lapu un iemeta tās ugunī istabā ieplūda patīkama smarža. Viņa piecēlās un atvēra durvis. Vējš bija izklīdinājis mākoņus, virs pagalma spīdēja divas lielas zvaigznes.

-    Vai vēl līst? jautāja puisis, neizlēmīgi mīņādamies istabas vidū.

Magdalēna neatbildēja, viņa pavarda priekšā atritināja pītu paklāju,

izņēma no lādes spilvenu, biezu vilnas segu un palagus viņas mīļāko dāvinātus un uzklāja gultu.

-   Te tu gulēsi, viņa teica. Ārā ir auksts un vējains, un ir jau gandrīz pusnakts. Kur tu tagad naktī skriesi? Saaukstēsies. Guli šeit pie pavarda.

Viņš nodrebinājās.

-    Šeit?

-     Vai tu baidies? Tu baidies, manu nevainīgo balodīt? Nebaidies, es tev neuzbāzīšos. Nē, es tevi nekārdināšu, neapdraudēšu tavu nevainību

-     esi mierīgs!

Viņa ielika vēl dažas pagales pavardā un lampas dakti nogrieza zemāk.

-     Dusi saldi, viņa teica, rīt mums abiem priekšā ir grūta diena! Tev jāturpina ceļš un jāmeklē pestīšana; es došos pa citu ceļu un arī meklēšu atbrīvošanu. Mēs katrs dosimies pa savu ceļu un nekad vairs nesatiksimies. Arlabunakti!

Viņa uzmetās uz gultas un ieraka seju spilvenā. Visu nakti viņa koda spilvenā un valdījās, lai cilvēks, kas gulēja pie pavarda, nedzirdētu viņu raudam vai vaidam un aiz bailēm nemestos prom. Viņa cauru nakti klausījās, cik mierīgi Jēzus elpo kā zīdainis pie mātes krūts. Viņa pati gulēja nomodā un klusi raudāja, un auklēja savas domas kā māte bērnu.

Rīta agrumā viņa aiz puspiemiegtiem plakstiem vēroja, kā viņš pieceļas, cieši apjožas ar ādas siksnu un atver durvis. Pie tām viņš apstājās un vilcinājās, pagriezās un skatījās uz gultu. Tad lēnām pienāca tuvāk. Istaba vēl bija puskrēslā. Viņš pieliecās, it kā gribēdams Magdalēnu saskatīt un noglaudīt. Kreiso roku viņš turēja aiz jostas, bet labo pie zoda un mutes.

Magdalēna gulēja nekustīga uz muguras, mati klāja viņas kailās krūtis. Caur skropstām viņu redzēdama, tā sāka trīcēt.

Viņš pavēra lūpas: «Marija…»

Bet tad izbijās no paša balss. Ar pāris platiem soļiem viņš tika pāri slieksnim, ātri šķērsoja pagalmu un atvēra vārtus.

Magdalēna piecēlās sēdus, nometa segu un rūgti raudāja.

Tibērija. Taylor fl 884. g.), kokgriezums J. Slom

VIII nodaļa

Tuksnesī aiz Gennēsaretes ezera starp sarkani pelēcīgām klintīm slēpās no sarkani pelēcīgiem akmeņiem celtais klosteris. Bija pusnakts. Lija straumēm un, pērkona grāvienu sabaidīti, kauca vilki, šakāļi un hiēnas, tālumā arī daži lauvas. Dziļajā tumsā iegrimušais klosteris uzplaiksnīja ar katru zibens spērienu; izskatījās, it kā Sinaja Dievs to pērtu. Mūki savos kambaros, nometušies ceļos, lūdza Adonai, lai tas vēlreiz neslīcina zemi lielajos plūdos. Vai tad Viņš patriarham Noa to nebija apsolījis? Vai Viņš nebija nostiepis varavīksni par izlīgšanas zīmi?

Tikai pie klostera abata dega lukturis ar septiņām svecēm. Augstā no cipreses koka darinātā krēslā sēdēja vecais Joahīms kalsns un astmatisks, ar garu baltu bārdu, sakrustotām rokām, aizvērtām acīm — un klausījās. Viņš klausījās, kā novicis Jānis, pie pults stāvēdams, lasa no pravieša Daniēla grāmatas:

«Nakts parādībā es redzēju lūk, četri debesu vēji sabango lielu jūru, un no jūras ārā nāk četri lieli zvēri, kas viens otram nav līdzīgi. Pirmais bija kā lauva ar ērgļa spārniem. Es redzēju, ka tam izrāva spārnus un tas kā cilvēks piecēlās uz divām kājām, un tam tika dots cilvēka prāts. Otrs zvērs bija kā lācis. Tas bija pa pusei paslējies, un mutē starp zobiem tam bija trīs ribas. Viņam teica:

-    Celies, ēd daudz gaļas! Pēc tam es redzēju vēl vienu, tas bija kā leopards, kam uz muguras četri putna spārni. Zvēram bija četras galvas, un viņam tika dota vara…»

Novicis pārtrauca lasīšanu un nemierīgs noskatījās uz abatu. Viņš vairs nedzirdēja veco vīru nedz nopūšamies, nedz ar nagiem skrāpējam krēsla lēni, kā viņš bija paradis darīt, kad bija par kaut ko noskaities, pat nedzirdēja viņu elpojam. Vai tik nav nomiris? Jau daudzas dienas abats neņēma mutē ne kumosa. Viņš dusmojās uz Dievu un vēlējās mirt. Viņš to brāļiem bija skaidri pateicis, jo gribēja dvēseli atbrīvot no miesas, lai tā varētu pacelties debesīs un satikt Dievu. Abats Joahīms vēlējās skatīt Dievu, lai ar viņu runātu, bet miesa bija kā svins, tā turēja pie zemes. Tāpēc viņš bija nolēmis to atstāt, lai īstais Joahīms varētu uzkāpt debesīs un izteikt Dievam savas sūdzības. Tas bija viņa pienākums. Vai tad viņš nebija viens no Israēla tēviem? Tautai ir mute, bet tā nespēj runāt, tā nespēj nostāties Dieva priekšā un sūdzēties; tas jāizdara Joahimam.

Novicis viņu vēroja. Cik ļoti Joahima galva, no saules un gavēšanas sakrunkota, menoras sveču gaismā izskatījās pēc veca, drupana koka stumbra… kā sensenie, lietus noskalotie dzīvnieku galvaskausi, kurus karavānu ļaudis atrada tuksnesī! Kādas vīzijas šai galvai nebija parādījušās! Cik daudzkārt tai nebija pavērušās debesis, cik daudzkārt elles dzīles! Viņa domas bija kā Jēkaba debess kāpnes, pa kurām augšup lejup kāpelē visas Israēla laužu mokas un cerības.

Abats atvēra acis un ieraudzīja novici bālu kā krīts. Sveču gaisma apspīdēja gaišās vaigu pūkas, un lielās acis pauda aizkustinājumu un bēdas.

Abata nopietnā seja atmaiga. Viņam patika šī jaunieša smalkā, pieklājīgā uzvedība. Viņš zēnu bija paņēmis no viņa tēva, vecā Zebedeja, un atvedis uz klosteri nodot Dievam. Viņam patika arī zēna pazemība un centība, klusās lūpas un zinātkārās acis, viņa maigums un viņa kvēle. Tas reiz runās ar Dievu, Joahīms domāja. Ko es nejaudāju, viņš to iespēs, un divu rētu vietā, kas man ir uz muguras, viņam būs spārni. Es visu mūžu esmu tiecies uz debesīm, bet viņš tām piekļūs.

Jānis kopā ar vecākiem reiz bija atnācis uz klosteri svinēt Lieldienas. Abats bija Zebedeja attāls radinieks, viņš laipni uzņēma viesus un aicināja pie galda. Un, kamēr viņi mielojās, Jānis, kuram vēl nebija apritējuši pat sešpadsmit gadi, sēdēja nodurtām acīm un sajuta, ka Joahīma acis skar viņa pieri un kā saules stars izgaismo viņa prātu. Viņš satrūkās un pacēla acis. Abu skati pāri Lieldienu mielasta galdam satikās… Kopš tās dienas zēnam bija par šauru tēva zvejas laivā un pie Gennēsaretes ezera; viņš pūta un nīkuļoja, līdz kādā dienā Zebedejs vairs nespēja to paciest un teica:

-   Tu nemaz nedomā par zivīm, bet tikai par Dievu. Iesim uz klosteri! Man ir divi dēli. Dievs vēlas ar mani dalīties. Viņa prāts lai notiek!

Abats skatījās uz jaunieti, kurš stāvēja viņa priekšā. Pirmajā brīdi viņš gribēja bārties, bet, ieskatījies viņa sejā, viņš jutās pielaidīgāks:

-      Kālab pārtrauci lasīt, manu zēn? viņš jautāja. Tu atstāji redzējumu pusratā! Tā nedrīkst. Daniēls ir pravietis, un viņam jāizrāda cieņa.

Jaunietis nosarka, no jauna atrullēja uz pults pergamenta tīstokli un vienmuļā balsī lasīja tālāk:

«Pēc tam nakts parādībā es redzēju lūk, ceturtais zvērs — baiss, šaušalīgs un varen stiprs! Tam bija milzīgi dzelzs ilkņi, tas dragāja, rija un mīdīja kājām pārējos. Tas bija citāds nekā pārējie zvēri, tam bija desmit ragi.»

-    Apstājies! Joahīms iesaucās. — Pietiek!

Izdzirdis Joahīma balsi, jaunietis nobijās, saritināja Svēto Rakstu tīstokli, pielika pie lūpām un noskūpstīja, tad nostājās stūrī, acis no vecā vīra nenovērsis. Tas ar rokām atspiedās pret krēsla lēnēm un kliedza:

-     Viss, ko tu, Daniēl, pareģoji, ir noticis. Visi četri zvēri pie mums ir nākuši. Lauva ar ērgļa spārniem mūs saplosīja, atnāca arī lācis, kas rij ebreju miesu, un mūs apēda, četrgalvainais leopards austrumi un rietumi, un ziemeļi un dienvidi ir gājis mums pāri un mūs sakodis, bet drausmīgais zvērs ar dzelzs zobiem un desmit ragiem vēl nav ne aizgājis, ne pazudis. Viss negods un šausmas, ko tu pareģoji, ir mūs piemeklējušas, par to tev gods un slava! Bet tu mums arī ko labu esi solījis, kāpēc tas vēl nav noticis? Ja dāsni pār mums nākušas nelaimes, nu pienācis laiks tev parādīt arī žēlastību. Kur paliek Cilvēka Dēls,[5] ko tu mums solīji?… Lasi, Jāni!

Puisis atgriezās pie pults ar Svēto Rakstu tīstokli pie krūts un atsāka lasīt, bet tagad viņa balss skanēja stingra un kvēla:

«Nakts parādība: es raugos, un redzi debesu mākoņos nāk itin kā Cilvēka Dēls! Viņš pienāca pie sirmgalvja un nostājās tā priekšā. Viņam deva varu, valstību un godu! Visi ļaudis, ciltis un tautas slavēja viņu! Viņa vara ir mūžīga, tā nebeigsies, viņa valstība nav iznīdējama!»

Abats nespēja ilgāk savaldīties. Piecēlies no krēsla, viņš spēra dažus soļus pults virzienā, sagrīļojās un gandrīz nokrita, bet paspēja satvert pulti un noturēties kājās. Viņš uzlika roku Svētajiem Rakstiem:

Km ir tas C ilvēka Dēls, kuru Tu mums solīji? Solīji vai nesolīji? Tu nevari to noliegt, tā stāv rakstīts!

Viņš ar niknu prieku uzlika pirkstu uz pareģojuma.

-    Te tas stāv rakstīts. Lasi tālāk, Jāni!

Bet novicis nepaguva to izdarīt. Abats izrāva viņam tīstokli no rokām, pacēla pret gaismu un gavilējošā balsī nolasīja:

«Viņam deva varu, valstību un godu! Visi ļaudis, ciltis un tautas slavēja viņu! Viņa vara ir mūžīga, tā nebeigsies, viņa valstība nav iznīdējama!»

Viņš atstāja atritināto tīstokli uz pults un pa logu skatījās tumsā.

-    Kur ir Cilvēka Dēls? viņš, aizvien vērdamies tumsā, vaicāja. Viņš vairs nav Tavs, viņš ir mūsu, jo Tu mums esi viņu apsolījis! Kur viņš ir, tas, kam būs dota vara, gods un valstība, lai Tava tauta, Israēla tauta, varētu valdīt pār visu pasauli. Mūsu kakli ir stīvi no skatīšanās debesīs, no gadīšanas, ka debesis atvērsies… Kad? Kad? Kam vilcinies, Kungs? Mēs zinām, ka cilvēka tūkstoš gadi Tev ir viens acumirklis. Bet, ja Tu esi taisnīgs, Kungs, mēri laiku ar cilvēku mēru, ne ar savējo, tikai tā ir taisnīga rīcība!

Viņš devās pie loga, bet kājas neklausīja. Vecais vīrs apstājās un izstiepa rokas, it kā meklēdams, kur pieturēties. Jauneklis steidzās viņu balstīt, bet abats dusmīgs rādīja, lai nepieskaras. Sakopojis pēdējos spēkus, viņš piegāja pie loga, izliecās ārā un skatījās. Zibeņošana bija mitējusies, bet lietus vēl pakšķēja pret klostera klintīm. Kaktusi zibens gaismā šķita griežamies un pārvērtās kropļu un spitālīgo pūlī, kas pacēlis rokas pret debesīm.

Sasprindzinājis gan miesu, gan garu, abats ieklausījās. Kaut kur tālumā gaudoja plēsīgi zvēri. Tie gan nebija izsalkuši, bet nobijušies. Virs tiem tumsā bauroja un tuvojās ugunī un viesulī tīts plēsoņa. Un, klausoties tuksneša skaņās, abats pēkšņi nodrebēja. Pagriezies viņš manīja, ka cellē ienācis kāds neredzams. Luktura septiņas sveces plandījās un grasījās apdzist, istabas kaktā deviņu stīgu arfa strinkšķēja, it kā neredzama roka dusmās vēlētos pārraut tās stīgas. Abats notrīsēja.

-    Jāni, viņš klusi teica un skatījās visapkārt, Jāni, panāc šurp.

Jaunietis iznāca no kakta un piesteidzās pie viņa.

-     Runā, tēvs, viņš teica un pazemīgi notupās uz viena ceļa.

—Jāni, ej un sasauc mūkus, man viņiem kas sakāms, pirms dodos projām.

-            Pirms dodies projām, tēvs? — jaunietis pavaicāja un nodrebēja. Aiz vecā vīra muguras viņš saskatīja divus lielus, tumšus spārnus, kuri kustējās šurpu turpu.

-    Jā, es dodos projām, abats teica, un likās viņa balss nāk no otra krasta. Man jāaiziet. Vai tu neredzēji, kā septiņas liesmas šaudījās un rāvās prom no daktīm? Vai nedzirdēji, kā arfas stīgas strinkšķēja, itin kā uz trūkšanu? Es dodos prom, Jāni, ej, pasauc pārējos, man viņiem ir kas sakāms!

Jaunietis pamāja ar galvu un aizsteidzās. Abats palika cellē zem luktura ar septiņām svecēm. Tagad viņš bija viens kopā ar Dievu un varēja brīvi ar viņu runāt, neviens viņus nenoklausījās. Viņš pacēla galvu, zinādams, ka stāv Dieva priekšā.

-     Es nāku, viņš Dievam teica, es nāku. Kāpēc Tu gribi apdzēst sveces, salauzt arfu un aizraut mani ar varu? Es nāku, un rokās man būs plāksne, uz kuras uzrakstītas visas manas tautas sūdzības, es gribu Tevi redzēt un ar Tevi runāt. Es zinu, ka Tu neklausies, izliecies nedzirdam, bet es klauvēšu pie Tavām durvīm, līdz Tu atvērsi. Un, ja neatvērsi te neviena nav, tāpēc varu runāt atklāti -, ja Tu durvis neatvērsi, es tās izgāzīšu! Tu esi stiprs, un Tev patīk stipri cilvēki, tikai tādus Tu sauc par saviem bērniem. Cik ilgi mēs neesam Tevi lūgušies, cik ilgi raudājuši un teikuši: «Tavs prāts lai notiek!» Bet mēs vairs nespējam izturēt, Kungs! Cik ilgi lai gaidām? Tu esi stiprs, un Tev patīk stipri cilvēki, un mēs gribam kļūt stipri: «Mūsu prāts lai notiek, arī mūsu prāts!»

Abats runāja un klausījās, lietus mitējās, negaiss aizvilkās uz austrumiem, kur tālumā, tuksnesī, vēl dobji ducināja pērkons. Virs vecā vīra sirmās galvas mierīgi dega visas septiņas sveces.

Tad viņš apklusa un gaidīja. Gaidīja ilgi, ka sveču liesmiņas atkal sakustēsies un arfas stīgas trinkšķēs, bet velti. «Nolādētā cilvēka miesa,» viņš nomurmināja, «allaž traucē dvēselei sadzirdēt Neredzamo. Nogalini mani, Kungs, lai es, miesas netraucēts, varu stāties Tavā priekšā, lai Tu spēj ar mani runāt un es Tevi saklausīt!»

Tikām celles durvis klusu atvērās un mūki, samiegojušies un tērpušies baltās drānās kā spoki, ieslīdēja garā rindā. Viņi nostājās gar sienu un gaidīja. Elpu aizturējuši, viņi bija dzirdējuši abata pēdējos vārdus. Viņš runā ar Dievu, viņš Dievam aizrāda, tagad Dievs kā zibens nāks pār mums viņi drebēja bailēs.

Abats stingi skatījās pa logu ārā, viņa skats bija vērsts tālumā, bet neko tur nesaredzēja. Pienāca novicis un, pieliecis celi, klusi teica:

-    Tēvs, viņi ir atnākuši.

Abats to dzirdēja, pagriezās un, turot vārgo augumu, cik stalti spēdams, virzījās uz krēsla pusi. Pieveicis zemu pakāpienu, viņš palika stāvam. Amulets ar svētajiem vārdiem bija atraisījies, un novicis steidzās to no jauna piestiprināt. Tas nedrīkstēja nokrist uz zemes, ko kājas min, to nedrīkstēja notraipīt. Abats izstiepa roku pēc zižļa ar ziloņkaula rokturi, kas stāvēja pie krēsla, it kā no tā spēku meklēdams. Pacēlis galvu, viņš pārlaida skatu pār sanākušajiem mūkiem. Tad sacīja:

-      Brāļi, man ir jums sakāmi daži vārdi, visupēdējie! Klausieties! Ja kāds no jums jūtas pārāk miegains, lai dodas projām, jo tas, kas man sakāms, ir smags; visām jūsu bailēm un cerībām jābūt nomodā, lai jūs man varētu atbildēt!

-     Mēs klausāmies, svēto tēv, teica vecākais no brāļiem vārdā Abakuks un uzlika roku uz sirds.

-     Šie būs mani pēdējie vārdi, brāļi. Jums ir lēna domāšana, bet es runāšu līdzībās.

-     Mēs klausāmies, svēto tēv, Abakuks atkārtoja.

Abats nolieca galvu un pieklusināja balsi:

-    Pirmie tika radīti spārni, pēc tam eņģelis, viņš teica un tad ieskatījās acīs visiem sapulcētajiem brāļiem un pakratīja galvu:

-     Kam jūs, brāļi, stāvat atvērtām mutēm? Tu, Abakuk, pacēli roku un pakustināji lūpas. Vai tev ir kas sakāms?

Abakuks uzlika roku uz sirds un atbildēja:

-   Tu teici: «Pirmie tika radīti spārni, pēc tam eņģelis.» Es neatceros šos vārdus lasījis Svētajos Rakstos!

-     Kādēļ tos neesat redzējuši, veco Abakuk? Ak, jums prāts joprojām ir aptumšots. Jūs atverat praviešu grāmatas, un jūsu acis nesaredz to, kas stāv aiz burtiem, vien to, ko burti spēj pateikt? Tie ir kā tumšas cietuma restes, aiz kurām gars izmisīgi sauc. Starp burtiem un rindiņām, un pa pergamenta neaprakstītajām vietām gars netraucēti skraida… es tam skrienu līdzi un sniedzu jums šo lielo vēsti: «Pirmie tika radīti spārni, pēc tam eņģelis!»

Vecais Abakuks ierunājās vēlreiz:

-    Mums prāts ir kā izdzisusi svccc, svēto tēv. Iededz to, lai mēs saprastu līdzību!

-    Tad klausies, veco Abakuk, iesākumā bija ilgas pēc brīvības, bet brīvības nebija. Bet pēkšņi starp vergiem parādījās cilvēks, kurš ķēdēs iekaltās rokas vēzēja tik strauji, it kā tās būtu spārni, tad vēl viens un vēl viens, un drīz visa tauta.

-     Israēla tauta? dzirdēja vienu otru balsi priecīgi taujājam.

-    Jā, Israēla tauta! Tas ir lielais, nozīmīgais brīdis, kas mums pienācis. Ilgas pēc brīvības ir kļuvušas nevaldāmas, spārni vēžas strauji, atbrīvotājs nāk! Jā, brāļi, atbrīvotājs nāk, jo… Pag no kā, jūsuprāt, šis brīvības eņģelis ir darināts? No Dieva iecietības un žēlastības? No viņa mīlestības? Taisnības? Nē, šis eņģelis ir darināts no cilvēka pacietības, stūrgalvības un cīņas!

-    Svēto tēv, tu uz cilvēka pleciem liec nepanesamu nastu, milzu atbildību, vecais Abakuks uzdrošinājās iebilst. Vai tev uz viņu ir tik liela paļāvība?

Bet abats palaida šo jautājumu gar ausīm, domās aizvien kavēdamies pie Mesijas.

-Viņš ir mūsu dēls, abats teica, tāpēc Svētajos Rakstos viņu sauc par Cilvēka Dēlu. Kam gan, jūsuprāt, paaudžu paaudzēs Israēla vīri un sievas ir mīlējušies? Lai tikai priecīgi apmierinātu savas dziņas? Nē. Šie tūkstošu tūkstoši skūpstu un glāstu bija vajadzīgi, lai pasaulē nāktu Mesija!

Abats sparīgi piesita zizli pie grīdas.

-      Esiet gatavi, brāļi, Viņš var ierasties dienas vai nakts vidū. Esiet vienmēr gatavi: tīri, izsalkuši un modri! Vai tiem, kurus viņš atradīs netīrus, pārsātinātus vai aizmigušus!

Mūki kļuva nemierīgi, grūstījās un neuzdrošinājās skatīties uz abatu. Viņi juta no abata galvas paceļamies spēcīgu uguni, kas nāca viņiem virsū.

Trauslais vecais vīrs nokāpa no krēsla un drošā solī tuvojās apjukušajiem, tramīgajiem mūkiem. Viņš izstiepa zizli un pieskārās katram pēc kārtas.

-     Esiet modri, brāļi! viņš iesaucās. Tiklīdz izdziest ilgas, spārni no jauna kļūst par važām. Esiet nomodā! Cīnieties! Dienu un nakti turiet iedegtu jūsu dvēseles liesmu! Viciniet, izpletiet spārnus! Es steidzos, dodos prom, eju runāt ar Dievu! Es aizeju, un šie ir mani pēdējie vārdi: «Viciniet, izpletiet spārnus!»

Pēkšņi šķita, ka viņi vairs neelpo, zizlis izslīdēja no viņa rokām, un viņš lēnām un maigi noslīdēja uz ceļiem un tad klusi saļima. Novicis iekliedzās un steidza palīdzēt viņam celties. Arī mūki piesteidzās klāt, atguldīja abatu uz klona un novietoja lukturi galvgalī. Sirmā bārda spīdēja, baltais talārs pavērās, un zem tā parādījās asins aptraipīta, raupja veste ar asām dzelzs naglām, kas klāja abata krūtis un gurnus.

Vecais Abakuks pielika roku pie abata sirds.

-    Viņš ir miris, Abakuks sacīja.

-    Viņš ir brīvs, teica kāds cits.

-     Miesa un dvēsele ir šķīrušās, un katra dosies uz savām mājām; pīšļi zemē, dvēsele pie Dieva, trešais nomurmināja.

Un, kamēr viņi tā runāja un dzīrās sildīt ūdeni līķa apmazgāšanai, abats pēkšņi atvēra acis. Mūki sabijušies atkāpās un skatījās uz viņu. Abata seja spīdēja, slaidās rokas ar garajiem pirkstiem sakustējās, un acis aizgrābti vērās debesīs.

Vecais Abakuks nometās ceļos un atkal pielika roku pie abata sirds.

-     Pukst, viņš nočukstēja, tātad nav miris.

Viņš pagriezās pret novici, kurš bija nometies pie vecā vīra kājām un tās skūpstīja.

-    Celies, Jāni, apseglo ātrāko kamieli un traucies uz Nācareti! Sameklē veco rabīnu Simeonu, lai nāk abatu dziedēt. Pasteidzies, jau aust rīts.

Mākoņi bija izklīduši, zeme, atsvaidzināta un lietus piesātināta, pateicīga raudzījās debesīs. Divi piekūni lidoja augstu un meta lokus ap klosteri, lai nožāvētu spalvas.

Noslaucījis asaras, novicis devās uz stalli pēc ātrākā kamieļa. Tas bija jauns un slaiks dzīvnieks ar baltu zvaigzni pierē. Dabūjis kamieli uz ceļiem, viņš uzrāpās tam mugurā un spalgi uzkliedza. Kamielis piecēlās un straujā solī skrēja uz Nācareti.

Gennēsaretes ezera ūdenī mirdzinājās rīta saule; piekrastē nakts lietus bija saskalojis duļķainus dubļus, bet dziļumā ūdens bija zilgani zaļš, un tālumā, vēl miglā, pienaini balts. Laivu buras bija izklātas žāvēties, bet daža laiva jau bija paspējusi izmest tīklus. Sārti balti tārtiņi peldēja uz trīsošās ūdens virsmas, un melni jūras kraukļi tupēja uz krastmalas klintīm, vērodami, vai viļņu putās neparādīsies kāda draiskulīga zivtiņa. Krastmalā Kapernaumas pilsētiņa modās no slapjās nakts. Gaiļi spurinājās, mazie ēzelīši bauroja, teļi klusi blēja, un pāri visiem trokšņiem skanēja cilvēku vienmērīgās balsis, kas radīja miera izjūtu.

Attālā līcī, ar kājām atspiedušies pret krasta akmeņiem, stāvēja desmit zvejnieki un, klusi dziedādami, vilka krastā tīklu. Aiz viņiem uz paaugstinājuma stāvēja viņu runīgais un slīpētais saimnieks Zebedejs. Viņš mēdza teikt, ka tos mīlot un žēlojot kā dēlus, bet neļāva viņiem ne elpu atvilkt. Vecais skopulis maksāja par dienas darbu un skatījās, lai ne mirklis netiktu veltīts atpūtai.

Džinkstēja zvaniņi: uz krastmalu nāca aitu bars, rēja suņi, un gans nosvilpās. Zvejnieki pavērsa uz to pusi ziņkārīgus skatienus, bet Zebedejs tiem nikni uzkliedza:

-    Tas ir Filips ar bērniem. Mums savs darbs darāms!

Un pats pieķērās pie tauvas, it kā taisīdamies palīdzēt.

No pilsētas vienā gabalā nāca zvejnieki ar tīkliem, viņiem sekoja sievas, uz galvas nesdamas dienas pārtiku. Saulē iedegušie puiši iegūla airos un pa brīdim iekodās līdzpaņemtajā maizes rikā. Uz klints iznāca Filips

-     ar svilpienu deva zīmi, ka vēlas parunāties, bet Zebedejs, pielicis pie mutes roku kā tauri, viņam īgni atbildēja:

-     Mums ir ko darīt, Filip, paldies. Lai arī tev darbs iet no rokas! un .

uzgrieza viņam muguru.

-   Tur Jona ir izmetis savus tīklus, lai iet ar viņu pļāpāt, mums šeit ir ko darīt. Saraujiet, puiši! Zebedejs uzsauca, satvēra tauvas mezglu un vilka.

Zvejnieki no jauna uzņēma grūtsirdīgu, vienmuļu dziesmu un skatījās uz sarkanajiem pludiņiem, kas lēnām tuvojās. Bet brīdī, kad zivīm pilnais tīkls bija gandrīz jau krastā, tālumā no lauka atskanēja skaļa stiepta gaudošana. Vecais Zebedejs, pielicis roku pie lielās, spalvainās auss, klausījās, bet zvejnieki izmantoja šo mirkli, lai nedaudz atvilktu elpu.

-     Kas tas ir, draugi? Tīri kā raudu dziesma… sievietes… Zebedejs ieminējās.

-    Laikam kāds svarīgs vīrs miris. Lai Dievs dod tev ilgu mūžu, saimniek, atsaucās kāds vecāks zvejnieks.

Bet Zebedejs jau bija pakāpies uz paliela akmens, lai labāk pārredzētu lauku. Viņš redzēja vīrus un sievas, kas klupdami krizdami skrēja pāri tīrumam un izmisīgi gaudoja. Ciema ļaudis kļuva kā traki, sievietes plēsa sev matus, vīri, galvas nodūruši, klusēdami sekoja.

Kas noticis, draugi? vecais Zebedejs nokliedza. — Kurp jūs skrienat? Kāpēc sievietes raud?

Met visi steidzās uz kaltēšanas kloniem un neatbildēja.

Kurp jūs skrienat? Kas ir nomiris? Zebedejs vēlreiz nokliedzās un vicināja rokas. Kas ir nomiris?

Mazs, paresns puisis apstājās un elsodams atbildēja:

-     Kvieši!

-     Nemels, es, vecais Zebedejs, neciešu jokus!

-   Raža, kvieši, maize! atskanēja vairākas balsis. Vecais Zebedejs brīdi apstulba, tad, beidzot sapratis, sita sev pa stilbu. «Lietus kviešus aizskalojis no kaltēšanas kloniem,» viņš murmināja, «nu trūcīgajiem patiesi būs par ko vaimanāt.»

Tīrums bija pilns ciema ļaužu, kuri metās uz kaltēšanas kloniem un centās no dubļiem savākt kviešu un miežu graudus, kas mirka peļķēs un urdziņās. Zvejnieki bija nolaiduši rokas. Viņiem bija zudis spēks izvilkt tīklus. Vecais Zebedejs sadusmojās, redzot, kā tie nolaistām rokām skatās uz jezgu tīrumā.

-    Pie darba, puiši, viņš uzsauca un nokāpa no akmens. Ķerieties klāt un velciet! Viņš pats pieķērās tauvai un tēloja, ka velk līdzi. Mēs esam zvejnieki lai slavēts Dievs! nevis lauki. Lai tik nāk plūdi, zivis māk peldēt un nenoslīkst. Divi un divi ir četri!

Filips pameta avis un, lēkādams no akmens uz akmeni, pieskrēja pie zvejniekiem aprunāties:

-   Jauni milzu plūdi, draugi! viņš kliedza. Stājiet uz brīdi, Dieva dēļ, lai varam pārmīt kaut vārdu! Šī ir pasaules bojāeja! Padomājiet par visām nelaimēm, kas notikušas. Aizvakar zelotu, mūsu lielo cerību, sita krustā, vakar Dievs atvēra debess slūžas tieši tad, kad kaltēšanas kloni bija graudiem pilni, un visa mūsu maize aizgāja zūdībā, un vēl nesen vienai manai aitai piedzima jērs ar divām galvām… Es jums saku, pasaules gals ir tuvu! Dieva dēļ, beidziet rauties parunāsimies!

Bet vecais Zebedejs iedegās dusmās, un asinis viņam sakāpa galvā:

-     Vai tu neliksies mierā? Vai tu neredzi, ka mums ir ko darīt? Mčs esam zvejnieki, bet tu esi gans. Lai zemnieki vaimanā, mums katram savs darbs darāms.

-     Bet vai tev nav tos lauciniekus žēl, vecais Zebedej? Viņiem nāksies ciest badu, gans iebilda. Ari viņi ir Israēla bērni, mūsu ciltsbrāļi. Zemnieki ir mūsu saknes, ja viņi iznīktu, mēs iznīktu līdz ar viņiem… Un vēl, vecais Zebedej, ja ieradīsies Mesija un mēs visi būsim gājuši bojā, kuru no mums viņš gan varēs glābt?

Zebedejs aiz dusmām elsa un bija gatavs uzsprāgt.

-     Ej pie savām aitām un stāsti tām par Dievu. Man līdz kaklam tās runas par mesijām! Nāk viens un tiek krustā sists, nāk otrs, un arī to nogalina… krusti un aizsērējušas akas pilnas mesijām. Pietiek! Mēs iztiksim arī bez Mesijas, mums pašiem ar savām rūpēm jātiek galā… Ja tu man dosi siera rituli, es tev došu spaini zivju… dot un ņemt, tas ir īstais Mesija!

Viņš smiedamies piegāja pie savējiem:

-     Nu, puiši, aiziet, aiziet! Iekuram uguni un uzliekam podus! Laiks pusdienot. Saule jau augstu, bet darba vēl pilnas rokas…

Bet, kad Filips jau devās pie ganāmpulka, viņš pēkšņi apstājās pusceļā. Uz šaurās takas, kas vijās gar ezeru, parādījās mazs, pārkrauts ēzelītis, un aiz tā prāvs vīrs ar sarkanu bārdu, basām kājām un kailām krūtīm. Viņš ar nūju skubināja ēzeli steigties.

-     Man liekas, tas būs velna mats Jūda Iskariots, teica gans. Droši vien atgriežas no staigājuma pa apkārtnes ciemiem, kur apkalis mūļus un gatavojis kapļus. Paklausīsimies, ko viņš sacīs.

«Viņš ir nelabā apsēsts,» pie sevis ņurdēja Zebedejs. «Man nepatīk viņa izskats, esmu dzirdējis, ka viņa ciltstēvam Kainam arī esot tāda ruda bārda bijusi.»

-     Nabags ir dzimis Idomejas tuksnesī, kur vēl klaiņo lauvas, labāk ar viņu nestrīdēties, teica Filips un, pirkstus mutē iebāzis, uzsvilpa ēzeļa dzinējam.

-    Sveiks, Jūda! — viņš uzsauca. Panāc tuvāk, lai varam tevi apskatīt.

Rudbārdis nospļāvās un nolamājās: viņam šis gans Filips nemaz nepatika un sliņķis Zebedejs ne tik, bet kalējs bija trūcīgs, tāpēc nāca vien klāt.

Kādas ic-v ziņas no ciemiem? Kas jauns tur notiek? Filips apvaicājās.

Rudbārdis satvēra ēzeli aiz astes un apturēja to.

-    Viss ir kārtībā. Kungs ir ārkārtīgi žēlīgs, viņš mīl savu tautu un gādā, lai visiem labi klātos! sausi smejot, Jūda atbildēja. Nācaretē viņš praviešus sit krustā, viņš pārpludina laukus un atņem ļaudīm maizi. Vai jūs nedzirdat? Sievas vaimanā par ražu kā par mirušu bērnu.

-Visu, ko Dievs dara, viņš dara pareizi, atbildēja vecais Zebedejs, pikts par zaudēto darba laiku. Lai ko viņš darītu, es Viņam uzticos. Dievs par mani gādā, kad visi iet bojā un tikai es palieku, Dievs gādā, kad es vienīgais eju bojā un pārējie izglābjas. Es Viņam uzticos, un divi un divi ir četri.

To dzirdējis, rudbārdis aizmirsa, ka viņš ir algotnis, kas dzīvo no rokas mutē un ir atkarīgs no visiem pārējiem, un aizsvilās:

-Tu paļaujies uz Dievu, vecais Zebedej, jo Visuvarenais tev dzīvi labi iekārtojis. Tev ir piecas zveju laivas, tev piecdesmit zvejnieki, kas strādā kā vergi. Tu daudzmaz viņus pabaro pietiekami, lai viņi nenomirtu un viņiem pietiktu spēka tavā labā strādāt…bet tu pildi savu vēderu un pagrabus. Un tad tu pacel rokas pret debesīm un saki: «Dievs ir taisnīgs, es viņam uzticos! Pasaule ir laba, kaut tā nekad nemainītos!» Bet, ja tu būtu pajautājis žēlotam, kuru aizvakar sita krustā, kādēļ viņš cīnījās par mūsu brīvību, vai zemniekiem, kam Dievs vienā naktī atņēma visa gada ražu, tā ka viņi tagad raudādami rakņājas pa dubļiem un vāc graudu pa graudam ko viņi būtu teikuši? Pavaicā ari man, kas braucu no ciema uz ciemu, skatīdams un uzklausīdams visas Israēlas postu! «Cik ilgi vēl? Cik ilgi?» Vai tu nekad neesi vaicājis, vecais Zebedej?

-      Patiesību sakot, es neuzticos rudmatainiem, tādi nāk no Kaina dzimtas, kurš nogalināja miesīgu brāli. Ej savu ceļu, es ar tevi negribu valodas vest, atbildēja Zebedejs un uzgrieza viņam muguru.

Rudbārdis iesita ēzelim ar nūju, un tas metās skriet kā negudrs.

«Nu pagaidi,» viņš pie sevis nomurmināja, «pagaidi tik, vecais skopuli. Atnāks Mesija un savedīs visu kārtībā.»

Sasniedzis vietu pie klints, kur taka pagriezās, viņš atskatījās.

-     Mēs vēl parunāsim, vecais Zebedej, viņš uzsauca. Mesija reiz nāks, vai ne? Viņš nāks, un tad viņš katru blēdi noliks pie vietas, es uz to paļaujos. Mēs vēl redzēsimies Pastardienā!

-     Velns tevi rāvis, rudbārdi! atkliedza Zebedejs, bet izvilktajā tiklā atmirdzēja zeltainas jūras karūsas un plauži.

Filips apjucis stāvēja starp abiem. Jūdas vārdi bija trāpīgi un vaļsirdīgi. Ari viņam pašam dažkārt bija vēlme sacelties pret veco sīkstuli un iemest viņam sejā ko līdzīgu, bet viņš neuzdrošinājās. Nelietis bija varens vīrs

—kā uz ūdens, tā virs zemes! Visas pļavas, uz kurām Filips ganīja aitas, piederēja Zebedejam. Kā viņš būtu varējis ar Zebedeju strīdēties? Viņam būtu jābūt trakam vai muļķim, lai to darītu, bet viņš nebija ne viens, ne otrs, viņš bija tikai pļāpa, pat liels pļāpa, bet piesardzīgs.

Tāpēc vārdu apmaiņas laikā viņš kaunīgi un neizlēmīgi stāvēja malā un klusēja. Tīkli jau bija izvilkti, un viņš piebiedrojās zvejniekiem un palīdzēja piepildīt grozus. Arī vecais Zebedejs stāvēja ūdenī līdz jostas vietai un valdīja pār zivīm un cilvēkiem.

Bet, kamēr visi priecājās par pilnajiem groziem, pēkšņi no klints augšas atskanēja rudbārža balss:

-     Klausies, vecais Zebedej!

Vecais nelikās ne zinis. Tad balss atskanēja vēlreiz.

-     Klausies, vecais Zebedej! Parūpējies par savu dēlu Jēkabu!

-Jēkabu? vecais satraukts iekliedzās un sastinga.

Jaunākais dēls Jānis viņam bija sagādājis daudz rūpju, un beigās viņš to bija zaudējis. Zebedejs negribēja zaudēt arī otru, jo trešā viņam nebija, un šo viņam vajadzēja darbam.

-    Jēkabu? viņš nemierīgs atjautāja. Kas tev ir sakāms par Jēkabu, nolādētais rudbārdi?

-     Es viņu pa ceļam redzēju draudzīgi runājam ar to krustu taisītāju!

-     Kādu krustu taisītāju, Dieva pabērns? Runā tā, ka var saprast!

-     Ar to galdnieka dēlu, kurš Nācaretē taisa krustus un sit praviešus krustā… Par vēlu, Zebedej! Viņu tu arī esi zaudējis. Tev bija divi dēli, vienu paņēma Dievs, otru velns!

Vecais Zebedejs sastinga. No ūdens virsmas pacēlās zīriņš, aplidoja ap Zebedeja galvu, devās atpakaļ uz ezeru un nozuda.

«Ļauna zīme! Ļauna zīme!» Zebedejs nobijies murmināja. «Vai mans dēls tāpat kā zīriņš nozudīs dziļos ūdeņos?»

Viņš pievērsās Filipam:

Vai tu redzēji zīriņu? viņi jautāja. Nekas pasaulē nenotiek bez kaut kādas jēgas. Ko šis varētu nozīmēt? Jūs, gani…

-     Ja runa būtu par jēra cisku, es varbūt zinātu ko teikt, vecais Zebedej, bet par zivīm un ūdensputniem es neko nezinu, Filips saskābis atbildēja. Viņu kaitināja tas, ka viņš nespēja runāt tik vīrišķīgi kā Jūda. Es iešu parūpēties par saviem lopiņiem, — viņš teica, bet, pārmetis gana nūju pār plecu, lēca no akmens uz akmeni pakaļ Jūdam, līdz panāca viņu.

-     Pagaidi, brāl! viņš uzsauca, es gribu ar tevi aprunāties.

-      Lasies projām, zaķpastala! nepagriezies atbildēja rudbārdis. Ej pie savām aitām un nepinies vīriem pa kājām. Un nesauc mani par brāli, es tev neesmu nekāds brālis!

-     Pagaidi, man ir tev kas sakāms, un nedusmo!

Jūda apstājās un nicīgi skatījās uz Filipu.

-     Kāpēc tu pirmīt neatvēri muti un neko neteici? Kāpēc tu no viņa bīsties? Vai tu mūžam baidīsies? Vai tad tu nezini, kas notiek? Kas nāks? Kurp mēs dosimies? Tuvojas laiks, tu nabadziņ, kad ieradīsies dižs un varens ebreju Ķēniņš, un tad ak vai visiem gļēvuļiem!

-Jūda, Filips lūdzās, nenolādi mani, ņem rungu un sit mani, lai iegūstu drusku pašcieņas. Man ir apnicis no visa baidīties.

Jūda lēnām pienāca pie viņa un paņēma aiz rokas.

-    Vai tu runā no sirds, Filip? viņš jautāja. Vai atkal tikai pļāpā?

-     Man apnicis, es tev saku, es ienīstu pats savu dvēseli. Rādi man ceļu, Jūda, esmu gatavs tev sekot!

Rudbārdis viņu vēroja un pieklusināja balsi.

-    Vai tu spētu nogalināt, Filip?

-     Cilvēku?

-     Protams. Vai arī nobītos?

-    Es nekad neesmu to darījis, bet droši vien varētu. Pēdējā pilnmēness reizē es viens pats nositu gar zemi un noslaktēju vērsi.

-     Nogalināt cilvēku ir vieglāk, nāc pie mums!

Filips sarāvās un aptvēra.

-    Vai tu arī esi viens no tiem… zelotiem? viņš pavaicāja, un viņa sejā pavīdēja šausmas.

Viņš bija daudz dzirdējis par šo baiso brālību, par — Svētajiem slepkavām, kā viņi paši sevi dēvēja. Tie turēja izbailēs visu zemi no Hormona kalna līdz Nāves jūrai un pat tālāk, līdz Idumejas tuksnesim. Bruņojušies ar dzelzs stangām, virvēm un nažiem, viņi klīda apkārt sludinādami, ka nedrīkst maksāt nodokļus neticīgajiem, bet tikai mūsu Kungam, Adonai. Arī, ka jānogalina katrs ebrejs, kas pārkāpj svētos likumus un sadarbojas vai draudzējas ar mūsu Dieva ienaidniekiem romiešiem. Sitiet viņus nost, paveriet ceļu Mesijām! Attīriet pasauli, notīriet ielas, viņš nāk!

Gaišā dienas laikā viņi iegāja ciemos un pilsētās, patvaļīgi pieņēma lēmumus un slepkavoja nodevīgos saduķejus[6] un asinskāros romiešus. Valdnieki un virspriesteri drebēja bailēs un tos nolādēja, jo tie kūdīja uz sacelšanos un panāca to, ka Roma iesūtīja arvien vairāk karavīru; izcēlās slaktiņi, kuros ebreju asinis plūda straumēm.

-    Vai tu esi viens to tiem… — Filips vēlreiz klusi ieminējās.

-    Tu baidies, mans draugs? rudbārdis nicinoši smējās. Nebaidies! Mēs neesam slepkavas. Mēs cīnāmies par brīvību, lai atbrīvotu kā Dievu, tā cilvēku dvēseles. Mosties! Ir pienācis brīdis pierādīt, ka esi vīrs! Nāc mums līdzi!

Tomēr Filips stāvēja ar nodurtu galvu un jau nožēloja, ka ielaidies sarunā ar Jūdu. Lielie, skaistie vārdi skan labi, kad ēd un dzer kopā ar draugiem un runā par to, ko darītu šādi vai tādi… bet pietiek, vairs gan ne! Var iekulties lielā ķezā!

&gt;

Jūda paliecās uz priekšu. Viņa balss skanēja neparasti maigi, un, gandrīz glāstīdams, viņš uzlika roku uz Filipa pleca:

-     Kas ir cilvēka dzīve, Filip? viņš teica. Vai tā ir ko vērta? Neko, neko, ja viņš nedzīvo brīvībā! Mēs cīnāmies par brīvību. Es tev saku, nāc pie mums!

Filips klusēja. Kaut viņš varētu tikt vaļā! Bet Jūda viņu turēja stingri ciet.

-     Nāc pie mums! Esi vīrs, izšķiries. Vai tev nazis ir?

-Jā.

-     Turi to vienmēr pie sevis, zem krekla. Tas vienmēr var noderēt. Mums stāv priekšā grūtas dienas, brāl. Vai tu nedzirdi vieglus soļus tuvojamies? Tic ir Mesijas soļi. Viņam nedrīkst slēgt ceļu. Un nazis līdz vairāk nekā maize, skaties!

Viņš pavēra kreklu, un zem tā, virs viņa tumšās ādas spīdēja abpusgriezīgs beduīnu duncis.

-    Tam nerram Jēkabam, Zebedeja dēlam, jāpateicas, ka es šodien šo dunci neiedūru viena nodevēja sirdī. Vēl vakar, Nācaretē, viņam piesprieda nāves sodu…

-     Kam?

-     … un pienācās sodu izpildīt.

-     Kam? pēkšņa nemiera pārņemts, Filips pavaicāja.

-Tā ir mana darīšana, rudbārdis skarbi attrauca. Rūpējies pats par savām lietām.

-    Tu man neuzticies?

Jūda paraudzījās visapkārt un sagrāba Filipu aiz rokas.

-    Uzklausi labi, ko es tev tagad teikšu, un nestāsti to nevienam, citādi tev klāsies plāni. Es dodos uz klosteri tuksnesī, mūki mani sauca, lai es viņiem salaboju dažus darba rīkus. Pēc trim, četrām dienām es atgriezīšos un došos šeit garām; pārdomā labi par to, ko esam runājuši, un glabā to noslēpumā. Izlem pats un, ja būsi vīrs, kā pienākas, un pieņemsi pareizo lēmumu, tad es tev pateikšu, kurš cilvēks mums jānogalina.

-    Vai es viņu pazīstu?

-     Pārāk nesteidzies, tu vēl neesi mūsu brālībā, Jūda pastiepa roku atvadām. Dzīvo sveiks, Filip! viņš teica, līdz šim tu neesi bijis nekas, visiem vienalga, vai esi dzīvs vai miris; arī es tāds biju, līdz piebiedrojos brālībai, bet kopš tā laika esmu kļuvis par cilvēku. Es vairs neesmu tikai rudbārdis Jūda, kurš strādā kā lops, lai tikai pabarotu šīs resnās kājas un vēderu, un šo riebīgo galvu. Tagad es strādāju lielam uzdevumam, dzirdi, lielam uzdevumam, un tas, kurš strādā lielam uzdevumam, pat būdams vienkāršs rokaspuisis, kļūst svarīgs. Vai tu to aptver? Nekas cits man nav tev sakāms, visu labu!

Viņš uzplikšķināja ēzelim un naskā solī devās uz tuksnesi.

Palicis viens, Filips nolika zodu uz gana nūjas un noraudzījās pakaļ Jūdam, līdz tas nozuda aiz klints ceļa līkumā.

Rudbārža teiktais skan pareizi un dievbijīgi, viņš nodomāja. Var jau skaisti runāt, bet kāds labums no tā? Kamēr mēs tikai runājam, viss ir jauki un labi, bet ja sākam darboties? Pārdomā, Filip! Padomā par savām aitām! Šī lieta pamatīgi jāapsver!

Viņš pārlika gana nūju pār plecu un svilpodams devās turp, kur sadzirdēja savu aitu un kazu zvaniņus.

Tikām Zebedeja zvejnieki bija sakūruši uguni un vārīja ūdeni zivju zupai. Tiklīdz ūdens uzvārījās, viņi sameta katlā gliemenes un vēžus, kā arī jūras ežus, un pielika klāt arī aļģēm apaugušu akmeni, lai virai būtu labāka garša. Vēlāk tie pielika vēl kādu plaudi un jūras karūsu, jo no gliemenēm un jūras ežiem paēdis netiksi. Visi izsalkuši sēdēja aplī ap ugunskuru un klusi sarunājās. Viens no vecajiem zvejniekiem pieliecās pie kaimiņa un pačukstēja:

-    To kalējs labi pateica. Pacietību, tikai pacietību, pienāks diena, kad trūcīgie celsies un turīgie grims, tad sitīs taisnības stunda!

-     Domā, ka tas notiks? vaicāja cits, kurš jau kopš bērnības cieta no bada. Vai tu domā, ka tas jebkad pasaulē var notikt?

-     Dievs ir, atbildēja vecais. Vai Viņš ir taisnīgs? Kā Viņš varētu nebūt, ja ir Dievs? Tātad tas noteikti notiks! Tikai pacietību, draugi, pacietību.

-    Ko jūs tur bubināt? apprasījās Zebedejs, kurš allaž aizdomīgs ausījās. Domājiet par darbu un lieciet Dievu mierā, Viņš pats zina, ko dara!

Visi apklusa. Vecais zvejnieks piecēlās un ar koka karoti apmaisīja zupu.

Cesareja W. H. Bartlett (ap 1850. g.), oforts C.Cousen

IX nodaļa

Tajā pašā skaistajā rīta stundā, kad saule kā kautra, nevainīga jaunava ausa virs ezera un Zebedejs ar saviem vīriem vilka tiklus krastā, Marijas dēls kopā ar Jēkabu, Zebedeja vecāko dēlu, devās ceļā no Magdalas. Viņi gāja kopā un sarunājās, bet ik pa gabalu apstājās, lai nomierinātu sievas, kas raudāja par zaudēto ražu. Negaiss bija Jēkabu piespiedis meklēt patvērumu pie kāda drauga Magdalā, bet jau pirms rītausmas viņš bija piecēlies un devies ceļā.

Viņš soļoja pa dubļaino ceļu pelēkajā rītausmā, steigdamies laikus tikt pie Gennēsaretes ezera. Viss sarūgtinājums par Nācaretē redzēto sāka izzust, un krustā sistais zelots bija vairs tikai attālā atmiņā. Viņa domas tagad piesaistīja zvejas laivas, zvejnieki un viņu dienišķās rūpes. Jēkabs lēkāja pāri lietus izskalotajām vagām. No kokiem, kas reizē smaidīja un raudāja, pilēja ūdens, gaišās debesis virs galvas smējās, un putni modās ausa brīnišķīga diena. Bet, jo tālāk viņš gāja, jo biežāk redzēja izpostītos labības kaltēšanas klonus un graudus, kas līdz ar lietus urdziņām plūda prom. Pirmie laukstrādnieki ar sievām jau bija ieradušies, un visās druvās atskanēja viņu vaimanas… Uz kāda kaltēšanas klona viņš ieraudzīja Marijas dēlu stāvam un sarunājamies ar divām vecām sievām.

Viņš sažņaudza rokā spieķi, un pār lūpām izspruka lāsts. Atmiņā atkal nāca Nācarete un krustā sistais zelots, un te nu stāvēja krusta darinātājs un kopā ar sievām gremzās par zaudēto ražu. Jēkabs bija iemantojis visas tēva rakstura īpašības: viņš bija skarbs, skops, mantkārīgs un cietsirdīgs, bet neko no savas mātes, dievbijīgās Salomes, un nekādi nelīdzinājās savam jaukajam brālim Jānim. Stingri sagrābis spieķi, viņš saskaities devās pie kaltēšanas klona.

Tai brīdī Marijas dēls piecēlās, lai atkal dotos ceļā. Asaras vēl plūda pār

viņa vaigiem, un večas turēja viņa rokas, skūpstīja tās un negribēja laist viņu prom. Kā šis svešais ceļinieks bija varējis atrast brīnumainos vārdus, lai šīs sievietes mierinātu?

-     Neraudiet, manas labās, viņš tām teica, es atgriezīšos…

Un maz pamazām atsvabinājās no sieviešu rokām.

Jēkaba straujās dusmas pēkšņi norima, un viņš izbrīnā palika stāvam. Krustu taisītāja acis, pavērstas pret gaišajām debesīm, valgi mirgoja un tad pievērsās zemei un cilvēkiem, kas raudādami dubļos meklēja graudus.

«Vai šis cilvēks ir tas pats krustu taisītājs? Viņam seja spīd kā pravietim Elijam,» Jēkabs nomurmināja un nogāja ceļa malā. Marijas dēls nu bija šķērsojis kaltēšanas klonu un, ieraudzījis Jēkabu, to pazina un sveicināja, pielikdams roku pie krūts.

-     Kurp iedams, Marijas dēls? Jēkabs maigā balsī apvaicājās.

Un, vēl nesaņēmis atbildi, aicināja:

-     Nāc, iesim kopā! Ceļš ir garš, divatā būs labāk.

«Ceļš ir gana garš, bet vienatnē būtu patīkamāks,» nodomāja Marijas dēls, bet paturēja savas domas pie sevis.

-     Labi, gājuši, viņš teica, un abi devās uz Kaparnaumas pusi.

Abi ilgi klusēja. No katra kaltes klona atbalsojās sieviešu vaimanas. Atspiedušies uz spieķiem, sirmgalvji vēroja, kā ūdens aizskalo graudus; un vīri drūmi noskatījās uz izpostīto ražu, dažs lamājās, cits klusēja. Marijas dēls nopūtās.

-     Kaut cilvēks spētu nomirt badā, ja ar to varētu visu tautu no bada izglābt! viņš klusi noteica.

Jēkabs paraudzījās uz viņu ar zobgalīgu smīnu.

-     Un pārvērsties graudos, lai tauta tevi varētu apēst un nenomirt badā. Vai tu spētu to izdarīt?

-     Kurš to nedarītu? Marijas dēls atvaicāja.

Jēkaba vanaga acis un biezās, ļumīgās lūpas notrīsēja.

-    Es, viņš atbildēja.

Marijas dēls klusēja; Jēkabs sabozās.

Kādēļ man uzupurēties? Plūdus uzsūtīja Dievs. Kur ir mana vaina?

Viņš sarūgtināts pavērās debesīs un vēl pajautāja:

-     Kāpēc Dievs to darīja? Ar ko tauta pret viņu noziegusies? Nespēju to aptvert. Un tu, Marijas dēls?

-    Nejautā, draugs, tas ir grēks. Līdz aizvakardienai es ari vaicāju, bet tagad esmu sapratis. Tā ir čūska, kas pavedināja pirmos cilvēkus, tāpēc Dievs izdzina viņus no paradīzes.

-     Kāda čūska?

-    Jautāšana.

-     Es nesaprotu, ko tu saki, — Zebedeja dēls atbildēja un pielika soli.

Viņš gribēja atkratīties no krustu taisītāja. Tā vārdi viņu nomāca,

bet klusēšana bija vēl mokošāka. Viņi bija nonākuši uzkalnā, no kura iztālēm bija redzams mirguļojošais Gennēsaretes ezers. Zveju laivas jau bija ezerā, spoži sarkana saule ausa virs tuksneša, un krastā spīdēja plašs, turīgs ciems.

Jēkabs sazīmēja savas laivas, un viņa domas pievērsās zivīm. Viņš pagriezās pret apnicīgo pavadoni:

-    Kurp tu dodies, Marijas dēls? viņš vaicāja. Re, tur ir Kapernauma.

Marijas dēls pielieca galvu un neatbildēja. Viņš kaunējās atzīties, ka dodas uz klosteri.

Jēkabs papurināja galvu un paskatījās uz viņu viņam pēkšņi bija radušās aizdomas.

-    Tu negribi man teikt? viņš stingri noprasīja. Vai tas ir kāds noslēpums?

Viņš sagrāba Marijas dēlu aiz zoda un pacēla viņa galvu:

-    Skaties man acīs! Saki, kurš tevi sūta?

-      Es nezinu, Marijas dēls nopūtās, es nezinu, varbūt Dievs, varbūt arī…

Viņa mēle aiz bailēm sastinga. Vai tiešām viņu sūta Nelabais?

Jēkabs nicīgi nosmējās. Viņš satvēra Marijas dēlu aiz rokas un kratīja.

-     Centurions? viņš noņurdēja. Tevi sūta tavs draugs centurions?

Jā, tātad centurions ir sūtījis viņu spiegot. Tuksnesī un kalnos atkal bija manīti zeloti. Tie ieradās ciemos un kūdīja ļaudis uz atriebību un stāstīja par brīvību. Bija zināms, ka asinskārais centurions vervēja ebrejus tin sutij.i viņus uz ciemiem spiegot. Šis krustu taisītājs droši vien ir viens no tiem. Jēkabs sarauca pieri un dobjākā balsī noteica: Klausies, kas man sakāms, galdnieka dēls. Šeit mūsu ceļi šķiras. Tu saki, ka nezini, kurp tu dodies, bet es gan zinu. Lai kurp tu ietu, es tevi izsekošu, tu, nelaimes putns. Un paklau! Es tev teikšu tikai vienu: vienalga, pa kuru ceļu iesi, dzīvs tu neatgriezīsies!

Un, roku atvadām nepasniedzis, viņš skriešus devās pa kalnu lejā.

Zvejnieki bija nocēluši vara katlu no uguns un tikko sasēdušies ap to. Zebedejs pirmais katlā iebāza koka karoti, sameklēja visprāvāko breksi un taisījās ēst. Bet vecākais no zvejniekiem pastiepa roku, lai viņu apturētu.

-     Zebedej, — viņš ierunājās, — mēs aizmirsām noskaitīt galda lūgšanu.

Vecais Zebedejs jau ar pilnu muti pacēla koka karoti un, reizē košļādams, pateicās Dievam par zivīm, graudiem, vīnu un olīvām, ko viņš ir devis ebrejiem paaudžu paaudzēs, lai tie varētu izdzīvot līdz Kunga dienai, kad ienaidnieks būs padzīts un visas tautas kritīs ceļos Israēla tautas priekšā, un visi dievi pielūgs Adonai. «Tālab, Kungs, mēs ēdam, tālab precamies, tālab taisām bērnus, tālab dzīvojam. Tev par prieku!»

To pateicis, viņš norija breksi.

Kamēr zvejnieki baudīja savu lomu ar skatu uz ezeru, kas bija viņu maizes devējs -, aizelsies un noputējis pienāca Jēkabs. Vīri saspiedās ciešāk, lai atbrīvotu viņam vietu, un vecais Zebedejs priecīgs tam uzsauca:

-    Sveicināts, mans pirmdzimtais, tev ir laimējies, sēdi un ēd! Kas jauns?

Dēls neatbildēja. Sakrustotām kājām viņš nosēdās līdzās tēvam, bet

nesteidzās sniegties pēc smaržīgās viras katlā.

Vecais Zebedejs izbrīnījies viņā noskatījās. Viņš labi zināja, ka dēls ir dīvainis un rupjš cilvēks, un baidījās no viņa.

-    Tu neesi izsalcis? viņš pavaicāja. Kas tev kaiš? Ar ko tu saejies?

-    Ar Dievu, ar velniem, ar cilvēkiem, Jēkabs sapīcis atbildēja. Neesmu izsalcis.

«Ak! Viņš ir atnācis mums sabojāt ēstgribu…» Zebedejs nodomāja.

Lai pagrieztu valodas citā gultnē un uzlabotu dēlam garastāvokli, viņš tam uzsita pa ccli un, aci piemiegadams, pajautāja:

-     Nu, šķelmi, ar ko tu pa ceļam runājies?

Jēkabs salēcās:

-    Vai ari pie mums ir spiegi? Kas tev to teica? Ne ar vienu!

Viņš piecēlās, nokāpa līdz ezeram, iebrida līdz ceļiem ūdenī un nomazgājās. Tad atgriezās, bet, redzēdams, kā visi apmierināti ēd un smejas, viņš vairs nespēja valdīties:

-Jūs ēdat un dzerat, kamēr citi Nācaretē jūsu dēļ tiek sisti krustā.

Viņš vairs nevēlējās tos redzēt un, kaut ko murminādams, devās uz ciemu. Vecais Zebedejs noskatījās dēlam pakaļ un nogrozīja savu lielo galvu.

-     Dēli dara man raizes, viņš teica, viens ir pārāk mīksts un dievbijīgs, otrs pārāk stūrgalvīgs un kašķīgs. Abi ir kā dzeloņi manā miesā. Nedz viens, nedz otrs nav kā normāli cilvēki: pa druskai maigi, pa druskai ietiepīgi, dažreiz jauki, citreiz nikni kā suņi, pa pusei velni, pa pusei eņģeļi īsi sakot, kā jau cilvēki!

Viņš nopūtās un paņēma vēl vienu breksi, lai norītu sarūgtinājumu.

-     Lai svētīti ir brekši, viņš teica, un ezers, kas tos baro, un Dievs, kas radījis ezerus.

-    Ja tu tā runā, ko lai saka vecais Jona? teica vecākais no zvejniekiem. Nabags katru vakaru sēž uz akmens, skatās uz Jeruzālemes pusi un raud par savu dēlu Andreju. Tas ir vēl viens no tiem gaišreģiem. Stāsta, viņš esot uzgājis kādu pravieti un staigājot kopā ar to, un pārtiekot no medus un siseņiem. Tie savācot cilvēkus un tos vedot uz Jardānas upi, it kā lai noskalotu savus grēkus!

-     Un mēdz teikt, ka mēs radot dēlus, lai tiktu pie labklājības! teica Zebedejs. Padod man to muciņu varbūt tajā vēl ir drusku vīna! Man jānomierinās!

Tad uz oļiem klātā ceļa atskanēja smagi soļi. Šķita, ka tuvojas kāds liels, nikns zvērs. Vecais Zebedejs pagriezās uz to pusi:

-     Sveicināts, Jona, tu, labais cilvēk! viņš iesaucās, noslaucīdams vīna lāses no bārdas. Tad piecēlās, paklanījās un piedāvāja atnācējam savu vietu. Nupat noslēdzu rēķinus ar saviem puišiem un ar brekšiem. Nāc,

pamielojies arī tu ar kādu breksi tin pastāsti mums, vai esi dzirdējis kādus ļaunumus no dēla Andreja!

Vecais zvejnieks pienāca tuvāk. Viņš bija maza auguma un drukns, saule iededzis, ar prāvu galvu, ko rotāja sirmas matu sprogas. Viņa āda bija kreveļaina, it kā zvīņām klāta; acis pelēkas un miglainas. Viņš pieliecās un pētīja visu sejas, citu pēc citas, it kā viņš kādu meklētu.

-     Ko tu meklē, vecais Jona? Zebedejs apvaicājās, Vai tu esi pārāk noguris, lai runātu?

Viņš vēroja vecā kājas, bārdu, matus, kas bija sapinušies ar jūras zālēm un asakām. Viņa biezās, sasprēgājušās lūpas vārstījās kā zivij, bet pār tām nenāca ne skaņa. Zebedejam nāca smiekli, bet pēkšņi viņu pārņēma bailes. Prātā iešāvās trakas aizdomas, un viņš izstiepa rokas, it kā gribēdams atvairīt Jonas tuvošanos.

-     Klau! Vai tikai tu varbūt neesi pravietis Jona? viņš iesaucās. Tik ilgi esi pie mums nodzīvojis, slēpdamies no mums. Adonai vārdā, atbildi! Reiz klosterī dzirdēju veco abatu stāstām, ka liela zivs reiz aprijusi pravieti Jonu, bet vēlāk to atvēmusi, un Jona turpinājis dzīvot, kā iepriekš. Tici man, abats stāstīja, ka viņš izskatījies tieši tāds kā tu; jūras zāles sapinušās matos un bārda pilna ar sīkiem krabīšiem. Neņem ļaunā, Jona, bet es varu saderēt, ka, ja pameklēšu, tavā bārdā atradīšu mazus krabīšus.

Zvejnieki sāka smieties, bet Zebedejs bailīgām acīm stingi vēroja savu veco draugu.

-    Runā, Dieva bērns, viņš tam teica. Vai tikai tu neesi pravietis Jona?

Vecais vīrs papurināja galvu. Viņš nevarēja atcerēties, ka viņu būtu

norijusi kāda zivs. Bet viss bija iespējams. Viņš tik ilgi bija ņēmies ar zivīm… Kas gan visu varēja atcerēties?

-    Tas ir viņš, viņš! vecais Zebedejs nomurmināja, un viņa acis šaudījās šurpu turpu, it kā viņš meklētu bēgšanas ceļu.

Viņš zināja, ka pravieši ir savdabīgi vīri, kuriem nevar uzticēties. Tie nozuda ugunī, ūdenī vai gaisā un vēlāk pavisam negaidot atkal parādījās. Vai tad Elija nebija pa liesmām uzkāpis debesīs? Bet viņš joprojām dzīvoja un valdīja, vienalga kurā kalngalā tu uzkāp, visur viņš ir priekšā. Tāpat arī Enohsnemirstīgs. Bet te nu ir pravietis Jona. Viņš tēlo muļķi,

Zcbcdejs nodomāja, tēlo, ka ir zvejnieks un Pētera un Andreja tēvs. Ar viņu jāapietas laipni, jo pravieši mēdz būt nejauki un, ja neuzmanies, vari iekulties nelaimē. Viņš ierunājās maigākā balsi:

-     Dārgais kaimiņ Jona, viņš iesāka, vai tu kādu meklē varbūt Jēkabu? Viņš pārnāca no Nācaretes, bet bija paguris un teica, ka dosies mājup. Ja gribi ko uzzināt par savu dēlu Pēteri, Jēkabs stāstīja, ka viņam klājoties labi un par viņu neesot ko bažīties: viņš sūtot sveicienus un drīz būšot atpakaļ. Vai dzirdēji, Jona? Saki taču kaut ko!.

Tā mīļi runādams, viņš glāstīja Jonas raupjo plecu ādu. Kas to lai zina, viss ir iespējams, un šis stulbais zvejnieks tikpat labi ir pravietis Jona. Tāpēc labāk piesargāties!

Vecais Jona noliecās, pagrāba no katla mazu skorpionzivi un sāka to košļāt ar visām asakām.

-    Es dodos prom, viņš nomurmināja un pagrieza visiem muguru.

Ceļa oļi vēlreiz nočirkstēja. Kāda kaija nolaidās zemu, ar spārnu aizskardama Jonas galvu. Tā vicināja spārnus un uz bridi apstājās, it kā vecā zvejnieka matos būtu ieraudzījusi krabi. Bet tad aizsmakušā balsī noķērcās, it kā to būtu kas iztramdījis, un aizlaidās.

-    Uzmanieties, puiši, — vecais Jona teica, varu saderēt, ka viņš ir pravietis Jona. Nebūtu slikti, ja divi no jums dotos viņam palīdzēt, kamēr Pēteris ir prom. Kas zina, kas mums citādi var notikt?

Divi milzīgi puiši piecēlās un pa pusei uzjautrināti, pa pusei izbiedēti, devās ceļā:

-    Zebedej, tu atbildēsi par sekām. Pravieši ir plēsoņas un var vienā mirklī tevi aprīt, sagrauzt līdz pēdējam kauliņam. Ardievu!

Vecais Zebedejs pastiepās un apmierināts nožāvājās viņš bija labi ticis galā ar pravieti.

Tad viņš pievērsās pārējiem zvejniekiem.

-     Ķeramies pie darba, puiši, knaši! Salieciet zivis grozos, un dodieties uz ciemu, bet uzmanieties! Zemnieki nav godīgi Dieva ļaudis kā mēs, zvejnieki. Centieties par zivīm dabūt tik daudz graudu cik iespējams, kaut vai pērnās ražas. Un tāpat olīveļļu, vīnu, vistas vai trušus, sapratāt? Divi un divi ir četri!

Vīri pielēca kājās un devās pildīt grozus.

Starp klintīm parādījās kamielis aulekšos. Vecais Zebedejs pielika roku virs acīm un lūkojās uz to.

-    Skat, skat, vai tik tas nav mans dēls Jānis? — viņš jautāja. Kamielis ātri tuvojās pa smalko smilti.

-Tas ir viņš! Tas ir viņš! kliedza vīri. — Cerams, ka nāk ar labu vēsti!

Nu jau jātnieks bija tuvu un māja ar paceltu roku.

-   Jāni, sauca tēvs, kurp tā steidz? Paliec uz brīdi, lai varam aprunāties!

-    Klostera abats ir pie miršanas, un man jāsteidzas.

-    Kas viņam noticis?

-    Viņš negrib ēst, grib mirt.

-    Kāpēc? Kāpēc?

Bet jātnieka atbilde izgaisa vējā.

Vecais Zebedejs nokrekšķinājās, kādu brīdi prātoja un pakratīja galvu.

-    Lai Dievs mūs pasarga no svētajiem! — viņš teica.

Marijas dēls ar acīm sekoja Jēkabam, kurš saskaities ašā solī devās uz Kapernaumu; viņš piesēda uz akmens, un sirds viņam bija skumja un raižu pilna. Viņš tik ļoti vēlējās mīlēt un būt mīlēts, tad kāpēc viņš cilvēkos drīzāk izraisīja naidu? Ne Dievs, ne cilvēki nebija vainojami, vien viņš pats. Kāpēc viņš bija tik gļēvs? Kāpēc nespēja izvēlēties savu ceļu un to noiet līdz galam? Nespēcīgs, nelaimīgs, gļēvs. Kāpēc pietrūka dūšas apprecēt Magdalēnu un izglābt viņu no kauna un negoda? Un, kad Dievs viņu sagrāba un pavēlēja celties, kāpēc turējās pretī? Un tagad, nobijies, meklēja paslēpties tuksnesī — vai tad domāja, ka Dievs viņu tur neatradīs?

Saule tagad stāvēja gandrīz tieši virs galvas. Vaimanas par zaudēto ražu bija aprimušas, un nomocītie ļaudis jau samierinājušies ar kārtējo nelaimi. Viņi bija sen sapratuši, ka sūrošanās nekam nelīdz, un tādēļ klusēja. Tūkstošiem gadu ilgi viņi bija cietuši netaisnības un badu, tos bija liekušas redzamas un neredzamas varas, bet viņi nebija salūzuši, toties iemācījušies pacietību.

No ērkšķu krūma apakšas izlīda zaļa ķirzaka pagozēties saulē.

Ieraudzījusi cilvēku, tā satrūkās kā no nezvēra, un sirds tai sāka sisties kā negudra. Tā tomēr sadūšojās, uzrāpās uz silta akmens un ar apaļām, melnām acīm paļāvīgi skatījās uz Marijas dēlu. Šķita, ka viņa to sveicina un saka: «Es redzu, ka tu esi vientuļš, un atnācu tev pakavēt laiku.» To manot, Marijas dēls ielīksmojās un aizturēja elpu, lai rāpuli neaizbiedētu. Pielidoja divi tauriņi un, cieši kopā turēdamies, plivinājās šurpu turpu. Tiem bija samtaini, melni spārni ar sarkaniem plankumiem, un pēc lidināšanās spilgtajā saules gaismā tie nosēdās uz asins notraipītās galvassegas, it kā gribēdami sūkt asinis. Marijas dēls juta tauriņu spārnu glāstus sev uz spranda, un viņam neviļus nāca prātā Dieva asie nagi. Tomēr viņam šķita, ka šie spārni vēsta to pašu, ko asie nagi. Kaut jel Dievs allaž nāktu pie cilvēkiem kā tauriņš, nevis kā ērglis vai zibens spēriens!

Un kamēr viņa domas virmoja ap tauriņiem un Dievu, viņš sajuta kaut ko kutinām viņa pēdas. Palūkojies viņš ieraudzīja, ka zem pēdas izliekuma steidzas melnu skudru rinda, kas divatā vai trijatā platajos žokļos nes pa graudam. Sameklējušas tos ļaužu tīrumos, tās vilka tos uz pūzni, slavēdamas Dievu, šo visvareno skudru, kas rūpējas par izredzēto skudru tautu un īstā laikā, kad labība žūst uz kaltēšanas kloniem, ir uzsūtījis lietusgāzi.

Marijas dēls nopūtās. «Arī skudras ir Dieva radības,» viņš nodomāja, «tāpat kā ķirzakas un circeņi, kas sisina olīvu birzēs, un šakāļi, kas naktīs kauc, un arī lietusgāzes un bads ir Dieva roku darbs…»

Viņš saklausīja aiz sevis kādu smagi elšam un sabijās. Kādu brīdi viņš bija to aizmirsis, bet tā viņu ne. Marijas dēls juta, ka tā sakrustotām kājām sēž viņam aiz muguras. «Arī lāsts ir Dieva radība!» viņš pie sevis nomurmināja.

Viņš visapkārt juta Dieva dvašu, tā pūta ap viņa galvu, dažkārt silta un labvēlīga, citreiz skarba un nežēlīga. Dievs bija visur ķirzakā, tauriņos, skudrās… un lāstā.

Pēkšņi viņš tālumā sadzirdēja zvaniņus džinkstam un tad arī balsis. Viņš pagriezās un ieraudzīja pa ceļu nākam ar dārgām precēm apkrautu garu kamieļu karavānu, kurai pa priekšu kā ceļrādis soļoja necils ēzelītis. Karavāna nāca no tuksneša puses, tātad no Ninives un Babilonas, patriarha Ābrahāma auglīgās ielejas, un veda zīda audumus, garšvielas, ziloņkaulu, varbūt arī vergus un verdzenes, uz krāšņajiem kuģiem Lielajā jūrā.

Karavāna gāja un gāja, šķita, ka tai nav gala. Kamieļu gaitai līdzi šūpodamies, noslēgumā jāja bagātie tirgotāji melnām bārdām, baltos apmetņos, zaļiem turbāniem galvā un zelta auskariem. «Kādas tik bagātības nav šajā pasaulē,» nodomāja Marijas dēls, «un kādas brīnumainas lietas!» Bet tad viņa sirds sažņaudzās.

«Viņi piestās Magdalā,» viņam pēkšņi iešāvās prātā. «Magdalēnas durvis ir atvērtas dienu un nakti, un viņi ies iekšā. Glābt viņu! Kaut spētu viņu glābt! Glābt tevi, Magdalēna, nevis Israēla tautu, tikai tevi. Kad es atveru muti, es nezinu, ko teikt. Neesmu nekāds pravietis. Dievs nav manas lūpas nedz karstām oglēm ieziedis, nedz man spēris ar zibeni, lai es ekstāzē skrietu uz ielas un runātu tūkstoš mēlēs. Es gribētu, ka vārdi, ko es saku, būtu Viņa, nevis mani. Es neesmu pravietis, bet gan vienkāršs bijīgs cilvēks. Es nespēju tevi no kauna gultas atbrīvot, bet es dodos uz tuksnesi, lai par tevi lūgtu. Lūgšana ir visuvarena. Stāsta, kamēr Mozus spēja celt rokas pret debesīm, Israēla dēli uzvarēja, bet tiklīdz viņš, paguris, tās nolaida, tos sakāva. Es dienu un nakti turēšu rokas paceltas pret debesīm, lūgdams par tevi, Magdalēna!»

Tā viņš nodomāja un gaidīja saulrietu. Viņš gribēja iziet cauri Kapernaumai tumsā, neviena nepamanīts, un tad doties apkārt ezeram uz tuksnesi. Viņš nopūtās, ilgodamies tur jau drīz nokļūt.

«Kaut es spētu pa ūdens virsu staigāt un šķērsot ezeru,» viņš iedomājās.

Ķirzaka vēl gulēja uz siltā akmens, tauriņi bija aizlidojuši, skudras aizvien stiepa graudus, atvilka un tūlīt steidzās atpakaļ pēc nākamajiem. Saule gāja uz rietu. Ēnas kļuva garākas, ceļinieku mazāk. Zeltīta vakara gaisma krita pār kokiem un zemi. Ezera ūdens pamazām krāsojās sārts, tad gaiši mēļš un tad arvien tumšāks. Pie debesīm rietumos iemirdzējās viena vienīga liela zvaigzne. «Tagad ierodas nakts. Nāk Dieva tumšā meita ar savu zvaigžņu karavānu…» nodomāja Marijas dēls, bet, pirms zvaigznes paguva iedegties pie debesjuma, tās piepildīja viņa domas.

Viņš piecēlās, gatavs no jauna doties ceļā, kad aiz sevis dzirdēja raga pūtienu un kādu saucam viņu vārdā. Viņš pagriezās atpakaļ. Krēslā viņš saskatīja vīru ar lielu paunu uz muguras, kurš viņam māja un tuvojās. «Kas tas varētu būt,» viņš domāja un centās zem nastas sazīmēt svešinieka vaibstus. Viņam šķita, ka šo bālo seju ar plāno bārdu un kleinajām kājām viņš jau ir redzējis. Pēkšņi viņš iesaucās:

-    Vai tas esi tu, Tom? Tu atkal klīsti pa ciemiem?

Šķielējošais, slīpētais pauninieks bija pienācis klāt un atvilka elpu. Viņš paunu nolika zemē, noslaucīja sviedrus no pieres, un viņa mazās šķībās ačteles šaudījās, tā ka nevarēja pateikt, vai tās smaida vai vīpsnā.

Viņš bija iepaticies Marijas dēlam. Toms bieži mēdza staigāt gar darbnīcu ar paunu plecā un ragu aiz jostas. Kad viņš atgriezās no klejojumiem pa ciemiem, viņš bieži iegriezās, nolika paunu uz sola un atstāstīja visu redzēto. Viņš jokoja, smējās un ķircināja. Viņš neuzticējās nedz Israēla Dievam, nedz kādām citām dievībām. Visi mūs piekrāpuši, viņš teica, pierunājuši viņiem upurēt mūsu kazlēnus, kūpināt vīraku un līdz aizsmakumam dziedāt un slavēt viņu labestību. Marijas dēls viņu labprāt uzklausīja un palaikam drusku izkratīja smago sirdi. Viņam patika Toma jautrība un spēja ar asprātību un jokošanos uzveikt nabadzību un apspiestību, kas piemeklējusi viņa tautu.

Bet pauniniekam Tomam patika Marijas dēls. Tas viņam likās kā pieticīgs jēriņš, kas blēdams meklē Dievu.

-   Tu esi kā aita, viņš bieži smējās. Aita kas aita, Marijas dēls. Bet tevī ir arī kaut kas no vilka, un tas vilks tevi reiz aprīs!

Tā mēļodams, viņš izvilka no somas sauju dateļu un ābolu, ko bija nospēris kādā augļu dārzā, un pacienāja ar tiem Marijas dēlu.

-    Jauki tevi satikt, viņš pēc brīža teica. Dievs tevi mīl. Kurp iedams?

-    Uz klosteri, Jēzus ar roku norādīja uz ezera pusi.

-    Tad tiešām veiksme, ka es tevi satiku. Griezies atpakaļ!

-    Kāpēc? Dievs…

-    Esi tik labs un nesāc atkal ar Dievu. Tu ar viņu tālu netiksi! Vari ar viņu noņemties visu mūžu, bet neko nepanāksi. Tam nav nedz gala, nedz malas. Nejauc viņu mūsu darīšanās. Kad tev ir darīšana ar zemiskiem, ļauniem un viltīgiem cilvēkiem, tad labāk uzklausi mani. Vispirms, uzmanies no tā rudbārža Jūdas. Pirms izgāju no Nācaretes, redzēju viņu sarunājamies ar krustā sistā māti un pēcāk ar Barabu un citiem ar dunčiem izmanīgiem žēlotiem. Dzirdēju viņus pieminam tavu vārdu. Uzmanies, neej uz klosteri!

Jēzus nodūra galvu.

Mēs esam Dieva rokās, tāpat kā visas dzīvās būtnes, viņš teica. Viņš glābs, ko Viņš vēlēsies glābt, un nogalinās to, kam tā būs lēmis. Kā mēs Viņam varam pretoties? Es eju. Ar dievpalīgu!

-Tu tiešām iesi? Toms satraukts iesaucās. Jūda taču jau ir klosterī, un duncis viņam azotē. Vai tev ir duncis?

Marijas dēls nodrebēja.

-     Nē, viņš teica, ko es ar to iesāktu?

loms smējās.

«Tu aita… aita… aita,» viņš klusībā murmināja. Tad pacēla paunu no zemes.

-    Paliec sveiks! — viņš teica. Dari, ko gribi! Es tev saku «ej atpakaļ», bet tu atbildi «neiešu»! Nu, tad ej savu ceļu, bet vēlāk tu nožēlosi! Toma greizās acis iemirgojās, un tad viņš svilpodams devās pa kalnu lejā.

Vakars jau bija krietni satumsis, ezers izzuda skatienam, un Kapernaumā iedegās pirmās gaismas. Dienas putni pabāza galvu zem spārna un aizmiga, bet naktsputni pamodās un devās medībās.

«Svētīta šī stunda,» nodomāja Marijas dēls, «neviens mani nepamanīs, ir jāpasteidzas…»

Viņš pārdomāja Toma teikto.

«Ko Dievs gribēs, tas notiks,» viņš pie sevis murmināja. «Ja Viņš mani dzen satikt manu slepkavu, es pasteigšos, lai mani nogalina. To es vismaz varu izdarīt, un to es darīšu.»

Viņš pagriezās atpakaļ.

-    Nāc, iesim, viņš teica neredzamajai pavadonei un devās lejā uz ezeru.

Nakts bija silta un mīlīga, pūta patīkams, maigs vējiņš. Kapernauma smaržoja pēc zivīm un jasmīniem. Zebedejs kopā ar sievu Salomi sēdēja zem liela mandeļkoka sava nama pagalmā. Paēduši vakariņas, viņi tērzēja.

Tikām dēls Jēkabs nemierīgi valstījās pa gultu. Krustā sistais /.dots, Marijas dēls, kas kļuvis par spiegu, pēdējā netaisnība, ko Dievs darījis cilvēkiem, atņemdams viņiem ražu tas viss virmoja viņam prātā, mocīja sirdi un neļāva aizmigt. Arī tas, ko viņš dzirdēja no tēva, viņu kaitināja. Pēkšņās dusmās viņš izlēca no gultas, izgāja pagalmā un devās pie vārtiem.

-    Kurp tu iesi? — māte bažīga sauca nopakaļ.

-    Uz ezeru, paelpot svaigu gaisu, izvēdināties, viņš atbildēja un nozuda tumsā.

Vecais Zebedejs pakratīja galvu un nopūtās.

-     Pasaule iet uz galu, siev, — viņš teica. Jauniešiem kļuvis par šauru savā ādā, viņi nav ne zivis, ne putni, bet gan spārnotas zivis. Ezers tiem par mazu, tie lido gaisā, bet tur nespēj noturēties un atkal krīt ūdenī. Un tad atkal sāk no gala. Viņi šķiet prātu zaudējuši. Paraug mūsu Jāni, tavu mīluli: klosteris, lūgšana, gavēnis, Dievs… Zvejas laiva viņam par šauru! Un arī par otru es sāku šaubīties. Biju domājis, ka viņš ir prātīgs, bet piemini manus vārdus baidos, ka viņš arī stūrē uz to pašu krastu. Vai nemanīji, kā viņš šovakar uzliesmoja un šņākdams metās ārā, it kā māja viņam būtu kļuvusi pārāk šaura? Var jau būt, ka nav mana darīšana, bet kas vēlāk pārņems manas laivas un manus zvejniekus? Vai visas manas pūles būs bijušas veltas? Tas man dara raizes. Atnes drusku vīna un kādu uzkodu, man jāuztaisa dūša!

Vecā Salome izlikās nedzirdam. Zebedejs tovakar bija gana dzēris pietiek. Viņa mēģināja sarunu ievirzīt citā gultnē.

-    Viņi vēl ir jauni, viņa teica. — Nebēdā, gan jau tas pāries.

-    Tev taisnība, siev. Ko es te sēžu un raizējos kā muļķis? Tā ir, viņi ir jauni, tas pāries. Kad es biju jauns, es arī jutos kā ugunīs, nemierīgs svaidījos pa gultu un domāju, ka meklēju Dievu, bet īstenībā ilgojos pēc sievietes, pēc tevis, Salome. Paņēmu tevi un ieguvu mieru. Tas pats notiks arī ar mūsu dēliem, ko es te kreņķējos! Tagad esmu no jauna mierīgs, sieviņ, bet iedod man drusku vīna, lai varu uzdzert uz tavu laimi un veselību, Salome!

Turpat tuvumā, blakus kvartālā Jona sēdēja vientuļš pie savas mājiņas un luktura gaismā lāpīja tīklus. Viņš lāpīja un lāpīja, bet domās kavējās nevis pie savas pirms gada nomirušās miļās sievas, ne arī pie muļķa dēla Andreja vai tikpat nejēdzīgā otra dēla Pētera, kurš bija pametis tēvu, vecu vīru, vienu pašu sitamies ar visiem zvejnieka darbiem un plītēja Nācaretes krogos. Nē, viņš nemierīgs domāja par Zebedeja teikto. Varbūt viņš patiešām bija pravietis Jona? Viņš raudzījās uz savām rokām, kājām un stilbiem: viss zvīņām klāts. Pat viņa dvaša un sviedri oda pēc zivīm, un tad viņš atcerējās, ka aizvakar, kad viņš bija raudājis, atceroties nelaiķi sievu, pat viņa asaras bija odušas pēc zivīm. Vecajam nelietim Zebedejam bija taisnība par tiem krabjiem: šad tad viņš bārdā pa kādam uzgāja… Varbūt tomēr viņš ir pravietis Jona. Ak! Tas būtu labs skaidrojums tam, kāpēc viņam nekad netika runāt, kāpēc ik vārds no viņa mutes bija jāvelk kā ar stangām, kāpēc viņš klupa un krita, staigādams pa sausu zemi. Bet, kad ienira ezerā, kāds atvieglojums, kāda bauda! Ūdens viņu glāstīja, slēdza skavās, laizīja, urdzēja tam, it kā uzrunādams; bet viņš kā zivs atbildēja bez vārdiem, laizdams burbuļus no mutes!

«Es noteikti esmu pravietis Jona,» viņš pie sevis domāja. «Es esmu augšāmcēlies lielā zivs mani ir atvēmusi. Bet tagad man ir tik daudz zināšanu: esmu pravietis, bet tēloju zvejnieku un nevienam to nestāstu, jo negribu atkal nokļūt nelaimē.» Viņš apmierināts nosmaidīja par savu viltību. «Man patiesi ir paveicies. Paskat, cik ilgus gadus neviens to nepamanīja, līdz šis velna gudrinieks Zebedejs to uzgāja. Bet tomēr labi, ka viņš man atvēra acis… Viņš nometa savus darbarīkus zemē, apmierināts saberzēja rokas, atvēra skapi, izņēma no tā vīna maisu, pacēla savu īso, plato, zvīņaino kaklu un dzēra, ka klunkšķēja vien.

Nakts ceļinieks, domās iegrimis, gāja gar ezera krastmalu un dzirdēja, kā viņam zem kājām čirkst ezera smilts. Pie Magdalēnas atkal bija ieradušies tirgotāji, tie sēdēja sakrustotām kājām uz pagalma oļiem. Tie klusu tērzēja, košļāja dateles un novārītus krabjus, katrs gaidīja savu kārtu. Klosterī mūki bija noguldījuši abatu celles vidū un viņu uzraudzīja. Abats vēl elpoja, viņam bija vārgi, stingi vaibsti, šķita, ka viņš vērīgi ieklausās. Mūki sačukstējās:

-    Viņš ausās, vai nenāk Nācaretes rabīns vinu dziedināt…

-    Viņš klausās, vai netuvojas ercenģeļa melnie spārni…

-    Viņš cenšas sadzirdēt Mesijas soļus…

Visi bija gatavi šajā nakts stundā pieredzēt brīnumu. Visi pūlējās kaut ko saklausīt, bet vienīgā skaņa bija āmura klaudzieni pa laktu. Tālā klostera kaktā bija smēde, kurā Jūda, iekūris uguni, darīja savu darbu.

Sv.Saba klosteris, A. Gayer (ap 1850. g.), oforts W. French

X nodaļa

Tālu Nācaretē Jāzepa sieva Marija savā mazajā mājiņā bija iedegusi lampu un pie atvērtām durvīm rosīgi tina savērptos vilnas diegus kamolā. Viņa bija nolēmusi doties pa ciemiem meklēt dēlu. Domās viņa to meklēja pāri laukiem un tīrumiem, no Magdalas līdz Kapernaumai, bet pie Gennēsaretes ezera bezcerīga apstājās. Dievs atkal viņam bija uzmetis aci un bez žēlastības bakstīja ar vēršu stibu. Dievs nežēloja ne dēlu, ne viņu pašu; ko mēs tam varam padarīt? Vai šī būtu žēlastība un godība, ko Viņš solījis? Kāpēc izplauka Jāzepa nūja? Kāpēc man bija jāņem vecs cilvēks par vīru? Kāpēc ar zibens spērienu manā klēpī iedēstīji šo dīvaino vienīgo dēlu? Kamēr viņu gaidīju, es uzplauku kā mandeļkoks no saknēm līdz augstākajam zariņam. Kaimiņi bija lepni uz mani un teica: «Esi svētīta, Marija, no visām sievietēm izraudzītā.» Piestāja karavānas, kas gāja garām. «Kas par skaistu mandeļkoku!» ceļinieki teica, nokāpa no kamieļiem un pildīja manu priekšautu ar dāvanām. Bet pēkšņi uznāca vējš un nopūta visus manus ziedus… Es saliku rokas virs noplakušajām krūtīm: Kungs, Tavs prāts ir noticis, Tu man liki uzplaukt, Tu ļāvi vējam noplūkt manus ziedus. Kungs, vai man cerēt, ka varēšu vēlreiz ziedēt?

«Vai nav cerības manai sirdij reiz atrast mieru?» dēls prātoja, apgājis ezeram un agrā rīta stundā ieraudzījis starp zaļi sarkanām klintīm iespīlēto klosteri. «Jo tuvāk klosterim, jo nemierīgāka kļūst mana sirds. Kāpēc? Kungs, vai es neesmu uz pareizā ceļa? Vai Tu mani nedzini uz šo tuksnesi? Kāpēc tad Tu neliec roku man uz sirds un nesniedz mierinājumu?»

Divi baltā tērpti mūki iznāca pa klostera lielajiem vārtiem, uzkāpa klintī un paraudzījās Kapernaumas virzienā.

—        Vēl nav… vēl nav, — teica viens no viņiem, padrukns, kuprains, drusku vientiesīga paskata vīrs.

—        Viņš neatgriezīsies, kamēr abats vēl būs pie dzīvības, teica otrs,

garš un kalsns, ar tik platu haizivs muti, ka tā sniedzās no vienas auss līdz otrai. Ej vien, Jerubom, es gaidīšu kamieli parādāmies.

-    iešu apraudzīt, vai abats nav nomiris, — kuprainis iepriecināts teica un norāpās no klints.

Marijas dēls neizlēmīgs stāvēja uz klostera sliekšņa. Iet vai neiet iekšā? Viņa sirds svārstījās kā zvans. Pagalms klostera priekšā bija apaļš un nobruģēts. Neviena zaļa kociņa, neviena zieda, neviena putna, tikai daži apkaltuši kaktusi… Šis pagalms atgādināja necilvēcīgu tuksnesi, tam visapkārt klintī bija izgrebtas alas kā kapi tās bija celles.

«Vai šāda varētu būt Debesu valstība?» ienāca prātā doma. «Vai šeit cilvēks rod sirdsmieru?»

Viņš skatījās visapkārt un nespēja izlemt, vai spert kāju pāri slieksnim. Pieskrēja divi melni aitu suņi un ņēmās viņu apriet.

Kuprainais, svešinieku ieraudzījis, uzsvilpa suņiem, un tie apklusa. Tad viņš pagriezās un nopētīja jaunatnācēju no galvas līdz kājām. Viņa acis likās skumjas, drānas ļoti trūcīgas, bet kājas bija asiņainas. Viņam kļuva svešinieka žēl.

-    Laipni lūgts, brāl, viņš teica. Kāds vējš tevi atpūtis uz šo tuksnesi?

-    Dievs! dobjā, izmisušā balsī atbildēja Marijas dēls.

Mūks nobijās, viņš vēl nebija dzirdējis Dieva vārdu izteiktu ar tādu satraucošu izteiksmi. Viņš salika rokas un klusēja.

-    Es esmu atnācis satikt abatu, pēc neilga klusuma brīža svešinieks teica.

-    Tu viņu varēsi redzēt, bet viņš tevi ne. Ko tu no viņa gribi?

-    īsti nezinu, es redzēju sapni, es nāku no Nācaretes.

-    Sapnis? pārvaicāja vientiesīgais mūks.

-    Drausmīgs sapnis, brāl. Kopš tās reizes es nevaru atgūt sirdsmieru. Abats ir dievbijīgs, Dievs viņam iemācījis putnu valodu un sapņu izprašanu. Tādēļ esmu pie viņa nācis.

Viņš sākumā nebija domājis nākt uz šo klosteri, lai abatam lūgtu izskaidrot, ko nozīmē sapnis, kuru viņš bija redzējis tajā naktī, kad taisīja krustu. Trakā vajāšana, rudbārdis un viņa punduru bara uzbrukums ar spīdzināšanas rīkiem. Tagad viņš neizlēmīgs stāvēja pie klostera vārtiem, un sapnis zibens ātrumā iznira viņa atmiņā. «Jā, tādēļ esmu nācis,» viņš nodomāja, «šī sapņa dēļ esmu ieradies. Dievs man to sūtīja, rādīdams šurp ceļu, un abatam tas jāizskaidro.»

-    Abats ir nāves rokās, teica mūks. Tu esi atnācis par vēlu, brāl, griezies atpakaļ.

-    Man Dievs pavēlēja nākt šurp, Marijas dēls atbildēja. Vai Viņš mani būtu piemānijis?

Mūks nosmējās. Viņš bija daudz ko redzējis un piedzīvojis, un uz Dievu tam nebija lielas paļāvības.

-    Ko gan lai Dievs nedarītu? mūks teica. Dara visu, kas ienāk prātā. Kā lai viņš būtu visvarens, ja nevarētu arī darīt kādam pāri?

Viņš uzsita svešiniekam uz pleca. Viņš bija gribējis tikai pieskarties, bet roka bija smaga, uzsitiens Marijas dēlam sāpēja.

-    Neskumsti, teica mūks, ienāc, es esmu viesu pārzinis.

Viņi iegāja klostera pagalmā. Bija sacēlusies smilšu vētra; smiltis virpuļoja pa bruģi, un blāvs mākonis aizēnoja sauli, debesis bija satumsušas.

Pagalma vidū stāvēja izsīkusi aka; kaut kad sen tā bija devusi ūdeni, bet tagad piebirusi pilna smiltīm. Uz saplaisājušā akas vāka sildījās divas ķirzakas. Mūks aizveda Marijas dēlu līdz abata celles atvērtajām durvīm.

-    Pastāvi šeit, viņš teica, es palūgšu brāļiem atļauju tevi ievest.

Sakrustojis rokas virs krūtīm, mūks iegāja cellē. Suņi atvilkās līdz

slieksnim; nosēdās pie tā, snaikstīja kaklus, ošņāja gaisu un žēli smilkstēja.

Abats gulēja celles vidū ar kājām pret durvīm. Noguruši no negulētās nakts, pusnomodā ap viņu sēdēja mūki. Mirstošais gulēja uz paklāja, viņa seja vēl bija saspringta, acis pievērstas celles durvīm. Svečturī viņam pie galvas joprojām dega septiņas sveces un apgaismoja viņa gludo pieri, caururbjošās acis, aso ērgļa degunu, zilgani bālās lūpas un garo, sniegbalto bārdu, kas stiepās pāri kailajām, kaulainajām krūtīm. Mūki māla kvēpināmā trauka kvēlojošās oglēs bija iemetuši vīraku, tas bija sajaukts ar rožlapām, kas izplatīja patīkamu smaržu.

Iegājis cellē, mūks notupās pie sliekšņa blakus suņiem.

Saules stari bija sasnieguši celles durvis un tuvojās abata pēdām. Marijas dēls stāvēja ārpusē un gaidīja. Valdīja klusums, ko pārtrauca tikai suņu ņurdēšana un lēni, ritmiski vesera sitieni pa laktu.

Viņš ilgi nostāvēja rīta saulē. Pēc aukstās nakts viņš kājās sajuta patīkamu siltumu. Pēkšņi klusumu pārrāva skaļš mūka sauciens no klintsaugšas:

—Vini nāk! Vini nāk!

Mūki abata cellē pamodās, satrūkās un izsteidzās ārā, un abats palika savā cellē viens.

Marijas dēls sadūšojās, paspēra pāris soļus, bet tad palika stāvam. Telpā valdīja nāves un nemirstības klusums. Saules gaismā mirstošā kaulainās kājas blāvi spīdēja, pie griestiem sanēja iemaldījusies bite, un pūkains melns kukainis lidinājās ap svecēm, tuvojās katrai liesmiņai un atlēca no tās, it kā izmēģinot, pie kuras apdedzināt spārnus.

Pēkšņi abats sakustējās un, saņēmis visus spēkus, pacēla galvu un plaši atvēra acis un muti. Viņa nāsis trīcēja, it kā viņš rautu tajās gaisu. Marijas dēls sveicināja, pieliekot roku pie sirds, lūpām un pieres. Abata lūpas sakustējās.

-Tu esi ieradies… Tu esi ieradies… Tu esi ieradies! viņš klusi čukstēja, bet Marijas dēls nesadzirdēja šos vārdus. Abata sarūgtinātajos vaibstos parādījās neizsakāmas laimes smaids. Tad viņa acis aizvērās, nāsis vairs netrīcēja, mute aizkrita ciet, bet uz krūtīm sakrustotās rokas ar atvērtām, augšupvērstām plaukstām noslīdēja gar sāniem.

Tikmēr pagalmā abi kamieļi bija nolikušies ceļos, un mūki steidzās vecajam rabīnam palīdzēt izkāpt no segliem. Jaunais novicis nepacietīgi apjautājās:

—        Vai viņš vēl ir dzīvs?

—        Vēl elpo, vecais Abakuks atteica. — Visu redz un dzird, bet nerunā.

Rabīns pirmais iegāja cellē, un viņam sekoja novicis ar rabīna somu,

kurā bija dārgas ziedes un zāles, kā arī dziedinoši, maģiski amuleti. Abi melnie suņi bija ierāvuši astes starp kājām un noliektām galvām žēli gaudoja kā cilvēki.

To dzirdot, rabīns nodomāja, ka ir ieradies par vēlu, bet neko neteica. Tad, nometies ceļos blakus abatam, noliecās pār viņu, uzlika roku abatam uz sirds un pieskārās viņa lūpām:

—        Par vēlu, — viņš klusi ierunājās, — esmu ieradies par vēlu… Miers ar jums, brāļi!

Mūki ievaimanājās un tad, kā paraža to noteica, cits pēc cita ranga secībā devās atvadīties no aizgājēja: brālis Abakuks noskūpstīja acu plakstiņus, pārējie mūki plaukstas un bārdu, novicis kājas. Viens no mācekļiem paņēma krēslam pieslieto zizli un nolika pie līķa labajiem sāniem.

Vecais rabīns bija nometies ceļos blakus līķim un uzmanīgi to vēroja. Viņš nespēja atraut acis no abata vaibstiem. Kāds gavilējošs smaids viņam uz lūpām! Un ko nozīmēja noslēpumainais spīdums zem viņa aizvērtajiem plakstiem? Likās, šo seju apgaismo nenorietoša saule. Kas bija šī saule?

Tad viņš paskatījās visapkārt, mūki tupēja uz ceļiem un raudāja. Jānis bija piespiedis lūpas pie mirušā kājām un šņukstēja, vecais rabīns, it kā taujādams, vēroja mūkus citu pēc cita. Pēkšņi viņš ieraudzīja Marijas dēlu sakrustotām rokām mierīgi stāvam celles kaktā. Viņa sejā rotājās tāds pats gavilējošs, mierīgs smaids kā aizgājēja sejā.

-Tu, debesu pulku valdniek, Adonai, viņš drebēdams murmināja.

-     Vai Tu joprojām gribi kārdināt manu sirdi? Palīdzi man saprast un izlemt!

Nākamajā rītā aiz vētras saceltā smilšu plīvura ausa asinssarkana, nikna saule. Karsts austrenis pūta no tuksneša puses un ietina pasauli tumsā. Klostera melnie suņi gribēja riet, bet viņu purni pildījās ar smiltīm, un tie apklusa. Kamieļi pieplaka zemei un aizvēra acis.

Mūki sadevās rokās un turējās cieši kopā, lai vējš viņus nenogāž no kājām, un lēni klunkurēja uz priekšu. Viņi nesa abata mirstīgās atliekas, cieši turēdami tās kā apskāvienos, lai vējš tās neaizrauj prom, pirms viņi tās nav guldījuši zemes klēpī. Tuksnesis viļņoja kā jūra.

-Tas ir tuksneša vējš, Jahves elpa, — nomurmināja Jānis, un ar visu augumu piespiedās Marijas dēlam. Katra zaļā lapiņa nokalst, katrs avots izsīkst, mutes pildās smiltīm. Mēs noliksim svēto līķi kādā ieplakā, un smilšu viļņi to apklās.

Kad mūki izgāja pa klostera vārtiem, uz īsu brīdi miglā parādījās milzīgais rudbārdis ar veseri pār plecu un noskatījās uz viņiem. Bet jau drīz viņš nozuda smilšu virpulī. Zebedeja dēls ieraudzīja viņu un sabijās. Viņš satvēra ceļabiedru aiz rokas.

-    Vai tu viņu redzēji? viņš klusu pajautāja. Kas viņš ir?

Marijas dēls neatbildēja. «Dievs dara visu pēc sava prāta,» viņš nodomāja. «Varbūt Viņš tā grib. Re, tuksnesī, šeit, pasaules malā, Viņš savedis mani kopā ar Jūdu. Kungs, Tavs prāts lai notiek…!»

Viņi kopā gāja uz priekšu, mina degoši karstās smiltis; viņi turēja apmetņa malu priekšā degunam un mutei, bet tik un tā smalkās smiltis iekļuva rīklē un plaušās. Vecais Abakuks gāja pa priekšu, bet pēkšņi spēcīga vēja brāzma nogāza viņu gar zemi. Pārējie mūki ar smilšu piepūstām acīm to neredzēja un aizgāja viņam garām. Tuksneša vējš auroja un šņāca, bet Abakuka aizsmakušās balss kliedzienu neviens nesadzirdēja.

«Kādēļ Jahves dvaša nevar būt kā svaiga vēsma no Lielās jūras?» domāja Marijas dēls un gribēja ceļabiedram vaicāt, bet viņš nespēja pavērt muti. «Kādēļ Jahves vējš aizputina tuksneša akas ar smiltīm, nevis pilda ar ūdeni? Kādēļ Jahvem netīk zaļas lapas? Kādēļ viņš ļaudis nežēlo? Ak, kaut jel atrastos kāds, kurš spētu viņam pietuvoties, krist viņam pie kājām, pirms pats kļūst par pelniem, un izstāstīt viņam par cilvēka, zemes un zaļo lapu mokām!»

Jūda vēl stāvēja attālās celles durvīs, kura viņam bija ierādīta kā darbnīca. Viņš smiedamies noskatījās uz promejošo procesiju, kas pa brīdim parādījās un atkal nozuda smilšu mākonī. Viņš bija saskatījis to, kuram dzina pēdas, un viņa acis mirgoja. «Israēla Dievs ir varens,» viņš nomurmināja, «visu labi izkārto, un tagad viņš šo nodevēju ir atvedis mana dunča galā.»

Viņš apmierināts braucīja ūsas un iegāja cellē. Tur bija tumšs, tikai stūrī, krāsnī kvēloja ogles. Pa pusei dievbijīgais, pa pusei trakais kuprainais mūks bija nozīmēts viņam par palīgu un darbināja plēšas.

-    Klau, brāli Jerubom! kalējs mundri viņu uzrunāja, Vai šis ir tas, ko šeit sauc par Dieva vēju? Tas man patīk. Ja es būtu Dievs, es arī tā pūstu.

Mūks nosmējās.

-    Es vispār nepūstu, esmu pārāk noguris, — viņš teica, nolikdams plēšas malā un slaucīdams sviedrus no pieres un kakla.

Jūda viņam piegāja tuvāk:

-     Vai tu nevarētu man izdarīt pakalpojumu, brāli Jerubom? viņš vaicāja. Vakar klosteri ieradās svešinieks, jauns cilvēks ar plānu bārdu,

basām kājām un baltu galvassegu ar sarkaniem traipiem. Drusku traks, tāpat kā tu.

-    Jā, es pirmais viņu ieraudzīju, mūks lepni atbildēja. Viņš ir galīgi traks. Teicās esot atnācis no Nācaretes, lai abats viņam iztulko kādu sapni. Lai Dievs viņam piedod!

-     Paklau! Vai tev nav uzdots rūpēties par viesiem? Kad ierodas kāds viesis, vai tev nav jāsakopj viņam celle, jāuzklāj gulta un jāatnes ēdiens?

-    Protams, tas ir mans galvenais pienākums. Es tīru, slauku un gatavoju viesiem ēdienu!

-    Tad, lūdzu, uzklāj viņam šovakar gultu manā cellē, man vienam nepatīk gulēt. Kā lai tev paskaidroju, Jerubom? Mani naktī moka slikti sapņi. Sātans nāk mani kārdināt. Baidos, ka netieku ievests kārdināšanā, bet, kad dzirdu kādu cilvēku man tuvumā elpojam, nomierinos! Es tev par to iedošu dzirkles, ar kurām varēsi sev un pārējiem mūkiem cirpt bārdas un kamieļiem vilnu. Tad vairs nevarēs teikt, ka tu nekam nederi… Vai dzirdi, ko tev saku?

-    Parādi tās dzirkles!

Kalējs parakņājās pa ceļasomu un izvilka pamatīgas, aprūsējušas dzirkles. Mūks tās strauji paķēra, turēja pret gaismu, virināja vaļā un ciet un nebeidza vien priecāties.

-    Kungs, Tu esi varens, un brīnumaini ir tavi darbi, viņš svētsvinīgi murmināja.

-    Nu? Jūda viņam piebikstīja.

-    Šovakar viņš tev būs, atbildēja mūks, sagrāba dzirkles un aizgāja.

Mūki jau nāca atpakaļ, viņi nebija tālu tikuši, Jahves vējš griezās ap viņiem un gāza gar zemi. Viņi bija atraduši kādu bedri, ieguldījuši tajā līķi un saukuši veco Abakuku, lai nāk noskaitīt lūgšanu, bet nevarējuši viņu sameklēt. Tad Nācaretes rabīns, pārliecies pār bedri, atvadījies no dvēseles pamestās miesas, teikdams: «No zemes tu esi nākusi, tagad atgriezies tajā. Dvēsele tevi ir pametusi, tu vairs neesi tai vajadzīga. Tu, miesa, savu uzdevumu esi veikusi. Tu dvēselei palīdzēji dzīvot trimdā šeit, uz zemes, dažus saules un mēness apļus pavadīt smiltīs un uz klintīm, grēkot, ciest un ilgoties atgriezties dzimtenē pie Dieva, sava tēva. Miesa, aizgājējam tu vairs neesi vajadzīga: tu drīksti izirt!»

Kamēr rabīns runāja, smalku smilšu kārta jau bija apklājusi abata līķi. Seja, bārda un rokas jau bija nogrimušas zem smiltīm. Tās aizvien virpuļoja, kad mūki devās atpakaļceļā. Kad pustrakais mūks ar dzirklēm devās prom no smēdes, pārējie mūki apžilbuši, ar sausām lūpām un nobrāztām rokām jau nāca pa vārtiem un nesa veco Abakuku, kuru bija atraduši pusapraktu smiltīs.

Vecais rabīns ar mitru dvieli apslaucīja viņa acis, muti un kaklu un, notupies uz grīdas pie abata tukšā krēsla, caur durvīm klausījās, kā Jahves elpa kaltē un posta pasauli. Domās gar viņa acīm cits pēc cita slīdēja pravieši. Viņš iztēlojās, ka tie līdzīgā kvēlojoši karstā vējā būs piesaukuši Dievu un ar tikpat kvēlojošām lūpām un sirdīm sajutuši debesu pulku kunga tuvošanos. «Uz priekšu, Dievs ir svilinošs vējš, zibens uzliesmojums, nevis rožu dārzs,» rabīns murmināja, «bet cilvēka sirds ir kā zaļa lapiņa, ko Dievs sagriež un izkaltē. Kā lai mēs viņam izpatīkam, lai viņa vaigs atmaigst? Kad mēs viņam nesam upurjērus, viņš saka, ka nevēlas miesu un ka tikai psalmi spēj remdēt viņa alkas, bet, kad atveram mutes un sākam dziedāt psalmus, viņš saka, nevis vārdi, bet tikai jēra, dēla, vienīgā dēla miesa spēj remdēt viņa izsalkumu!»

Vecais rabīns nopūtās. Domas par Dievu viņu bija nogurdinājušas, un viņš meklēja kādu vietiņu, kur atgulties. Mūki bija aizlīduši uz cellēm, lai izgulētos un sapņotu par abatu. Četrdesmit dienas ilgi abata dvēsele klīdīs pa klosteri, apmeklēs katru celli, skatīsies, ko ikviens mūks dara, aizrādīs un dos padomus. Tādēļ mūki atgūlās, lai miegā varētu tikties ar abatu. Pie rabīna bija palikuši tikai abi melnie suņi, kas bija ienākuši un ostīja tukšo krēslu. Ārā vējš nikni klaudzināja durvis.

Kad rabīns taisījās atgulties blakus suņiem, viņš tālākajā celles kaktā ieraudzīja Marijas dēlu, kas tur nekustīgs stāvēja un skatījās uz viņu. Pēkšņi miegs izzuda no nogurušajiem locekļiem, viņš pacēlās sēdus un pamāja brāļadēlam. Likās, tas to vien bija gaidījis — viņš pienāca tuvāk ar rūgtā smaidā trīsošām lūpām.

—        Jēzu, rabīns ierunājās, es vēlētos ar tevi parunāt.

-    Es klausos, Marijas dēls atbildēja, nosēdās pretim tēvocim un sakrustoja kājas. Arī es gribu ar tevi aprunāties, tēvoci Simeon.

-    Ko tu šeit dari? Māte vaimanādama tevi meklē pa visiem ciemiem.

-    Viņa meklē mani, bet es meklēju Dievu. Mēs viens otru nesatiksim.

-Tu esi cietsirdīgs, tu nekad neesi mīlējis tēvu un māti kā visi citi.

-   Tā ir labāk. Mana sirds ir kā kvēlojoša ogle kurš tai pieskaras, tas sadeg.

-    Kas tev lēcies? Kāpēc tu tā runā? Kā tev trūkst? vaicāja rabīns, un pastiepās uz Marijas dēla pusi, lai viņu labāk saredzētu. Viņam acīs bija asaras. Tevi moka kāda apslēpta sāpe, mans dēls. Pastāsti man par šo sāpi, lai vari no tās atbrīvoties. Tā noteikti ir dziļa…

-    Viena? izspruka no jaunā cilvēka mutes, un rūgtais smaids pārklāja visu viņa seju. Viena? Daudzas!

Rabīns satrūkās, izdzirdot šos rūgtos vārdus, un uzlika roku brāļadēlam uz ceļgala, lai viņu uzmundrinātu.

-    Es klausos, mans dēls, viņš draudzīgi teica. Pastāsti man, kādas sāpes tevi moka, atver savu sirdi; vientulībā sāpes kļūst milzīgas, bet daloties tās noplok. Nekautrējies, nebaidies, stāsti!

Bet Marijas dēls nezināja, ar ko sākt; ko saglabāt sirds dziļumos, ko atklāt, lai rastu atvieglojumu. Dievs, Magdalēna, septiņi nāves grēki, krusti, krustā sistie gāja cauri prātam un plosīja viņa domas…

Rabīns viņam draudzīgi uzsita pa celi un, neko neteikdams, viņā noskatījās.

-Tu to nespēj, mans dēls? viņš beidzot pajautāja.

-    Es nespēju, tēvoci Simeon.

-    Vai tevi moka daudzi kārdinājumi? viņš vaicāja maigā, klusā balsī.

-    Daudzi, daudzi, Marijas dēls trīcēdams atbildēja.

-    Arī man, — teica vecais rabīns, bija daudz kas jāizcieš, kad biju jauns… Dievs ari mani mocīja, gribēja pārbaudīt, redzēt cik spēju izturēt. Arī man bija daudz kārdinājumu. Daži nežēlīgi no tiem es nebaidījos; bet citi maiga paskata, no tiem es baidījos un nācu, tāpat kā tu, uz šo pašu klosteri meklēt mieru. Bet tieši šeit, kur Dievs mani atdzina, Viņš mani pārmācīja. Mani kārdinādams, viņš atsūtīja sievieti… un es viņai padevos. Kopš tā laika varbūt Viņš mani mocīja, lai to panāktu, esmu

ieguvis mieru. Arī Dievs nomierinājās, un mēs izlīgām. Varbūt arī tu varētu ar viņu šādi izlīgt un izveseļoties.

Marijas dēls kratīja galvu.

-     Es nedomāju, ka es tik viegli izveseļošos, — viņš nomurmināja. Tad abi kādu laiku klusēja un smagi elpoja.

-     Es nezinu, ar ko man būtu jāsāk, teica Marijas dēls un gribēja piecelties, bet rabīns uzlika roku uz viņa ceļgala.

-     Necelies, viņš teica pavēlošā balsī, neej projām. Arī kaunēšanās ir kārdinājums, pārvari to, paliec! Es tev vaicāšu, pacieties; es tev vaicāšu, un tu man atbildēsi. Kāpēc tu nāci uz klosteri?

-    Lai atbrīvotos.

-    Atbrīvotos? No kā?

-    No Dieva.

-    No Dieva? rabīns nobijies izgrūda.

-     Viņš mani vajāja, dūra nagus man galvā, sirdī, mugurā un centās mani nogrūst…

-    Nogrūst kur?

-    Bezdibenī.

-    Kādā bezdibenī?

-    Savā bezdibenī. Viņš teica, ka man esot jāceļas un jārunā. Man nav ko teikt, es atbildēju. Bet Viņš mani nelaida vaļā. «Tu mani nelaid? Labi, tagad es Tev parādīšu un Tu mani aiz riebuma atbrīvosi.» Un tādēļ es iegrimu visos iespējamos grēkos.

-     Visos grēkos?! iesaucās rabīns. Un pirmais, pirmais…? viņš klusi vaicāja.

-    Ar Magdalēnu! teica Marijas dēls, un nodūra galvu.

-    Magdalēnu! Rabīns nobālēja.

-    Tā ir mana vaina, ka viņa ir nogājusi no ceļa. Jau bērnībā es viņu iekārdināju miesas baudās. Es sūdzu savus grēkus, vecais rabīn, klausies un šausminies. Reiz, kad man bija kādi četri gadi, es ierados tavā mājā, kad visi bija izgājuši. Es paņēmu Mariju pie rokas; mēs izģērbāmies un atgūlāmies uz grīdas, un es viņu glāstīju. Kāda bauda un kāds grēks! No tā brīža Magdalēna bija zudusi, viņa vairs nespēja dzīvot bez vīrieša, bez vīriešiem…

Viņš skatījās uz veco rabīnu, bet tas tagad bija noliecis galvu uz ceļiem un klusēja.

-    Mana vaina, mana vaina! Marijas dēls kliedza un sita sev pa krūtīm.

Pēc brīža viņš ierunājās:

-    Un ja tas būtu viss! No agras bērnības manī slēpjas ne tikai maucības dēmons, bet arī augstprātības dēmons! Pat tad, kad es tikko mācēju staigāt, turēdamies gar sienām, pat tad es pie sevis prātoju: «Ak, kas par nekaunību, kas par nekaunību!» un «Dievs, padari mani par Dievu! Padari mani par Dievu! Par Dievu!» Reiz man rokās bija vīnogu ķekars, un garām nāca čigāniete. «Dod man tās vīnogas,» viņa teica, «es tev pazīlēšu nākotni.» Es viņai tās atdevu. Viņa noliecās un ieskatījās manā plaukstā. «Vai, vai,» viņa iesaucās, «es redzu krustus un zvaigznes…» Un viņa smējās. «Tu kļūsi par jūdu Ķēniņu!»viņa pateica un devās tālāk. Un es viņai noticēju. Man sakāpa galvā, tēvoci Simeon. Kopš tā laika vairs neesmu pie pilna prāta. Līdz šim brīdim nevienam par to neesmu teicis, tu esi pirmais, tēvoci Simeon; kopš tā laika es neesmu pie pilna prāta.

Marijas dēls apklusa, bet pēc brīža iekliedzās:

-    Es esmu Lucifers! Es! Es!

Rabīns pacēla galvu no ceļiem un pielika pirkstus Marijas dēlam pie lūpām.

-    Apklusti! viņš pavēlēja.

-    Nē, es neklusēšu, satraukts teica Marijas dēls. Tagad ar klusēšanu ir cauri. Es esmu melis, liekulis, gļēvulis, nekad nestāstu patiesību, man trūkst drosmes. Kad redzu sievieti garām ejot, es sarkstu un noliecu galvu, bet manas acis viņu iekāro! Es nepastiepju roku, lai zagtu, sistu vai nogalinātu ne jau tāpēc, ka negribētu, bet gan aiz bailēm! Es vēlētos sacelties pret savu māti, pret centurionu, pret Dievu, bet es baidos, es baidos! Man ir bail! Ja tu spētu ieskatīties manā iekšienē un tur parakņāties, tu tur atrastu drebošu zaķi, bailes! Bailes ir mans tēvs un māte, un Dievs!

Vecais rabīns satvēra viņu aiz rokas un centās nomierināt, bet Marijas dēls trīcēja un drebēja.

-     Nebaidies, dēliņ, -rabīns teica, Jo vairāk ļaunu garu mūsos mīt, jo vairāk eņģeļus no tiem varam radīt. Eņģeļi nav nekas cits kā dēmoni, kas nožēlojuši grēkus un labojušies. Paļaujies! Tikai vienu tev vēl gribu pajautāt, Jēzu, vai tu jebkad esi iepazinis sievieti?

-    Nē, klusi atbildēja Marijas dēls.

-    Un tu nevēlētos?

Jaunais cilvēks nosarka, bet neatbildēja. Viņam asinis saplūda deniņos.

-   Tu nevēlies iepazīt? rabīns pārjautāja.

-    Vēlos… sekoja klusa atbilde, ko rabīns tikko spēja sadzirdēt.

Bet tad Marijas dēls satrūkās, it kā nupat būtu pamodies, un kliedza:

-    Nevēlos! Nevēlos!

-    Bet kāpēc? vaicāja rabīns, nevarēdams iedomāties labāku līdzekli pret jauna vīrieša mokām.

Viņš to zināja no paša pieredzes, kā arī no daudziem apsēstajiem, kas pie viņa bija nākuši ar putām uz lūpām, kliegdami, gānīdamies, nespēdami rast sev vietu zem saules… Tikuši pie sievas un bērniem, tie beidzot ieguva mieru.

-    Man ar to nepietiek, stingrā balsī sacīja Marijas dēls, man ar to nav gana.

-    Nav gana? Ko tad tu vēl gribi?

Marijas dēls gara acīm skatīja Magdalēnas stalto tēlu ar krāsotām lūpām, nosmiņķētām acīm un vaigiem, kailām krūtīm. Viņa tam uzsmaidīja, saulē mirdzinādama baltos zobus. Bet, kamēr viņa aizslīdēja garām viņa iztēlē, tās augums sāka sadalīties, un pēkšņi viņš redzēja ūdeņus, varbūt Gennēsaretes ezeru, un ap to tūkstošiem vīriešu un sieviešu — tūkstošiem Magdalēnu — ar priecīgām, mirdzošām, pret sauli paceltām sejām. Bet nē, tā bija nevis saule, bet gan viņš pats, Jēzus no Nācaretes, kas noliecās pār viņiem un izgaismoja viņu vaibstus. Prieks? Mīlestība? Atpestīšana? Viņš nespēja pateikt, tikai redzēja šo spozmi.

-    Par ko tu domā? — vaicāja rabīns. Kāpēc tu neatbildi?

-              Vai tu tici sapņiem, tēvoci Simeon? — pēkšņi jautāja Marijas dēls.

-    Es tiem ticu, un nekam citam. Reiz man bija šāds sapnis neredzami ienaidnieki bija mani piesējuši pie nokaltušas cipreses un sadūruši sarkanas bultas manās miesās no galvas līdz kājām. Man nāca asinis. Viņi bija uzlikuši man galvā no ērkšķiem pītu kroni, un tajā ar ugunīgiem burtiem bija ierakstīts: «Svētais Zaimotājs!» Es esmu svētais Zaimotājs, tēvoci Si mcon, tāpēc neprasi man. Es tikai zaimošu.

-    Sāc zaimot, mans dēls, teica rabīns un atkal satvēra viņa rokas. Izsaki savus zaimus un nokrati tos no sirds!

-     Manī mājo ļauns gars, kas saka: «Tu neesi galdnieka dēls, tu esi ķēniņa Dāvida dēls, tu neesi cilvēks, tu esi tā Cilvēka Dēls, ko pravietoja Daniēls! Un vēl vairāk: Dieva Dēls! Un pat Dievs!»

Rabīns pieliecies klausījās, un viņa trauslais augums drebēja šausmās. Ap Marijas dēla sasprēgājušām lūpām bija putas, viņam mēle lipa pie aukslējām, viņš vairs nespēja parunāt. Bet kas gan viņam vēl bija sakāms? Viņš jau bija visu pateicis un izkratījis sirdi. Viņš izrāva savas rokas no rabīna rokām un piecēlās.

-    Vai tev ir vēl kas jautājams? viņš sarkastiski jautāja vecajam vīram.

-    Nē, tas atbildēja.

Un juta, ka viņa spēki saplok. Savā mūžā viņš bija ticis galā ar daudziem ļauniem gariem. No visām pasaules malām pie viņa brauca ar dažādiem ļauniem gariem apsēsti ļaudis vairākums saistīti ar mazgāšanos, dusmām, slimībām… Bet kā lai viņš tagad cīnās ar šādu dēmonu?

Ārā Jahves vējš joprojām dauzīja durvis, mēģinādams ielauzties. Neko citu nevarēja sadzirdēt — ne šakāļus uz zemes, nedz vārnas gaisā. Visi aiz bailēm bija salīduši migās un ligzdās un gaidīja Dieva dusmas pārejam.

XI nodaļa

Marijas dēls atspiedās pret sienu un aizvēra acis. Viņš vēl aizvien juta rūgtumu mutē kā indi. Rabīns, atkal nolicis galvu uz ceļiem, gremdējās apcerē par elli un velniem, un par cilvēku sirdīm… Nē, elle un velni neatradās kaut kādā dziļā pazemes bedrē, bet gan cilvēku, pat vislabāko un tikumīgāko cilvēku, sirdīs. Dievs ir bezdibenis, un arī cilvēks ir bezdibenis. Vecais rabīns neuzdrošinājās to atvērt viņa sirdi un ieskatīties tajā.

Kādu laiku abi klusēja. Melnie suņi, noguruši no sērošanas par aizgājēju, bija aizmiguši. Pēkšņi no pagalma atskanēja maiga, labi dzirdama šņākšana.

Pustrakais Jeruboms saklausīja to pirmais un vienā paņēmienā bija kājās. Šī maigā šņākšana pagalmā allaž ienāca līdz ar Jahves vēju, un mūkam šis troksnis gluži labi patika. Saule jau rietēja, bet pagalmu vēl piepildīja vakara gaisma, uz bruģa pie izžuvušās akas mūka acis saskatīja lielu čūsku, melnu ar dzelteniem plankumiem. Tā pacēla resno kaklu, šaudīja mēli un šņāca. Jeruboms nekad mūžā nebija dzirdējis vilinošāku stabuli par šīs čūskas izstiepto kaklu. Šad un tad vasarā, kad viņš sapņoja par sievieti, tā viņam šādi parādījās, kā čūska, kas slīdēja pār viņa guļamo paklāju, ielika mēli viņa ausī un šņāca…

Arī šovakar Jeruboms kārtējo reizi izsteidzās ārā un, aizturējis elpu, tuvojās uzbudinātajai, šņācošajai čūskai. Viņš skatījās, skatījās, līdz uzbudināts arī sāka šņākt līdz. Un tad pamazām no izsīkušās akas, no smiltīm un kaktusiem lēnām izritinājās citas čūskas: viena zila ar tādu kā kroni, otra zaļa ar diviem radziņiem, un citas melnas ar dzelteniem lāsumiem…

Šņākdamas tās vijās kā plūstošas urdziņas un tuvojās pirmajai čūskai, kas tās bija saukusi. Čūskas rīvējās savā starpā, cita citu laizīja un pagalma vidū savijās ciešā kamolā. Jeruboms tās vēroja ar atplestu muti un mitrām lūpām. «Tātad tāda ir mīlēšanās,» viņš prātoja, «tā kopojas vīrietis ar sievieti, tāpēc Dievs mūs izdzina no Paradīzes.» Un viņa kuprainais, nenoskūpstītais augums šūpojās čūskām līdzi.

Vecais rabīns, sadzirdējis vilinošo šņākšanu, pacēla galvu un klausījās. «Tās ir čūskas, kas kopojas Dieva karstajā vējā,» viņš nodomāja. «Tas pūš un vēlētos pasauli sadedzināt, bet čūskas turas pretim un mīlējās…» Kādu brīdi viņa domas klīda līdzi kārdinājumam, bet tad viņš pēkšņi satrūkās. «Viss nāk no Dieva,» viņš prātoja, «un visam ir divas jēgas viena atklāta, otra apslēpta. Vienkāršais cilvēks aptver tikai redzamo nozīmi un saka: «Tā ir čūska,» un viņa domas tālāk nesniedzas, bet Dieva apskaidrotais aiz čūskas redz arī tās apslēpto nozīmi. Tieši šodien, pēc Marijas dēla atzīšanās, tam, ka šīm čūskām bija jāiznāk gaismā un jāšņāc celles durvju priekšā, jābūt dziļai slepenai nozīmei… Kādai nozīmei?»

Viņš apsēdās, asinis pulsēja deniņos. Bet kādai nozīmei? Pār viņa krunkaino seju plūda auksti sviedri, viņš te stingi vēroja jauno cilvēku sev blakus, te atkal ar aizvērtām acīm un vaļēju muti ieklausījās pagalma čūskās. Kas tā ir par nozīmi?

Slavenais vārdotājs Jozafats, kas rabīna laikā bija klostera abats, viņam reiz iemācīja putnu valodu. Vecais rabīns zināja, ko saka bezdelīgas, dūjas un ērgļi. Jozafats bija solījies viņam iemācīt arī čūsku valodu, bet nepaspēja. Viņš nomira, paņemdams noslēpumu sev līdzi kapā… Nav šaubu, ka čūskām šovakar bija kāda vēsts. Bet kāda?

Rabīns no jauna sakņupa. Galva sāpēja tā, ka likās plīsīs, viņš to saņēma starp rokām. Ilgi viņa domas gāja uz riņķi, viņš nopūtās un jutās, it kā viņā plaiksnītu zibeņi. Kas tā par nozīmi, kas tā par vēsti?

Pēkšņi viņš iekliedzās, satvēra abata zizli un atspiedās uz tā.

-Jēzu, viņš klusi ierunājās, Jēzu, ko tu sajūti savā sirdī?

Bet Marijas dēls to nedzirdēja, viņš bija iegrimis bezvārdu līksmē. Šo vakar pirmo reizi kopš daudziem gadiem, pēc tam, kad bija izlēmis runāt un atzīties, viņš citu pēc citas sazīmēja čūskas, kas slēpās un šņāca viņa sirds dziļumos. Viņš katru nosauca vārdā, un tad tās šķita izlienam no viņa miesām un nozūdam viņš jutās atvieglots.

-Jēzu? vecais vēlreiz pajautāja, kā jūtas tava sirds? Vili tā ir atvieglināta?

Viņš noliecās un satvēra Jēzus roku.

-    Nāc, viņš klusu teica, pielikdams pirkstu sev uz lūpām.

Viņš atvēra durvis un izveda Jēzu pagalmā. (lūskas bija sadūšojušās un, sapinušās un saslējušās, tās ar astēm pie zemes dancoja karstajos smilšu virpuļos, ko bija uzvandījis Dievs. Tad tās sastinga un nekustīgas pieplaka zemei.

Marijas dēls novērsās, bet rabīns, cieši turēdams viņu aiz rokas, piegāja tuvāk čūsku ņudzeklim un pabakstīja to ar zizli.

-    Redzi? viņš klusi teica, skatīdamies uz Marijas dēlu. Tās ir aizbēgušas!

-    Aizbēgušas? tas pārsteigts atjautāja, Aizbēgušas no kurienes?

-    No tavas sirds! Vai tu nejūti atvieglojumu?

Marijas dēls plaši atvēra acis, raudzījās uz smaidošo rabīnu un tad uz čūskām, kas tagad līda uz izsīkušo aku. Viņš uzlika roku uz sirds un manīja, ka tā ātri un priecīgi pukst.

-    Nāc, iesim iekšā, teica vecais, viņu atkal paņēmis pie rokas.

Ticis iekšā, rabīns aizbultēja durvis.

-     Lai slavēts Dievs, — viņš aizkustināts un dīvaini apmulsis teica un skatījās uz Marijas dēlu.

«Kāds brīnums,» viņš nodomāja. «ŠI jaunā cilvēka dzīve ir brīnumaina…» Un viņš sajuta vēlmi izstiept rokas un viņu svētīt, vai pat mesties zemē un skūpstīt viņa kājas… Bet rabīns tomēr savaldījās. Cik gan bieži Dievs viņu bija piemānījis! Cik bieži bija dzirdējis par praviešiem, kuri pēdējā laikā bija nākuši no kalniem un no tuksneša un par kuriem teica: «Šis ir Mesija! Šis!» Bet Dievs viņu ik reizi bija iznerrojis; rabīna sirds, kas bija gatava uzplaukt, arvien vēl bija stublājs bez zieda. Tāpēc viņš savaldījās. «Man viņš vispirms jāpārbauda,» viņš prātoja. «Čūskas, kas viņu mocīja, tagad ir aizdzītas, tagad viņš ir tīrs un var uzrunāt cilvēkus. Tad jau redzēsim.»

Pavērās durvis, un ienāca viesmīlis Jeruboms ar vakariņāmmiežu maizi, pienu un olīvām. Viņš pagriezās pret Marijas dēlu:

-    Es šovakar tev esmu klājis gultu citā cellē. Tev būs sabiedrība.

Bet abi viesi domās bija aizklīduši tālu prom un neklausījās. No akas dziļumiem vēl varēja sadzirdēt čūsku šņākšanu, kas pamazām noklusa.

-    Tās svin kāzas, mūks smējās. Kunga vējš pūš, bet viņas lai nolādētas! ne no kā nebaidās un svin kāzas!

Marijas dēls paskatījās uz rabīnu un aizvēra acis. Rabīns jau bija sācis mērcēt maizi pienā un košļāt, lai no maizes, piena un olīvām gūtu spēku uzrunāt Marijas dēlu. Kuprainais mūks pablenza te uz vienu, te uz otru un noguris devās projām.

Abi tagad sakrustotām kājām sēdēja viens otram pretī un ēda. Celle bija satumsusi; soli, abata krēsls, pults ar atrullēto pravieša Daniēla grāmatas tīstokli tumsā blāvi mirgoja. Gaiss cellē vēl smaržoja pēc vīraka, ārā vējš sāka rimties.

-    Vējš mitējas, teica rabīns. — Dievs būs aizgājis.

Marijas dēls klusēja. «Čūskas ir prom,» viņš prātoja, «tās mani pametušas… Varbūt tā bija Dieva griba? Vai Viņš mani nebūs novedis šeit tuksnesī, lai es tiktu izdziedināts? Viņš pūta, čūskas dzirdēja un aizbēga no manas sirds… Lai slavēts Dievs!»

Kad Rabīns bija paēdis, viņš pacēla rokas, lai pateiktos Dievam, un tad pievērsās blakussēdētājam:

-   Jēzu, — viņš ierunājās, — kur tavas domas aizklīdušas? Es esmu vecais Nācaretes rabīns, vai tu mani dzirdi?

-     Es dzirdu, tēvoci Simeon, atbildēja Marijas dēls, it kā no liela dziļuma iznirdams.

-    Tā stunda ir pienākusi, mans dēls, vai esi gatavs?

-    Gatavs? vaicāja Marijas dēls un nodrebēja. Gatavs kam?

-    Tu pats labi zini, bet prasi man? Celties un runāt!

-    Ar ko?

-    Ar ļaudīm.

-    Un ko lai es viņiem saku?

-    Par to nerūpējies, tikai atver muti, neko citu Dievs no tevis neprasa. Vai tu mīli cilvēkus?

-    Es nezinu, es viņus redzu un jūtu viņiem līdzi, tas ir viss.

-   Ar to pietiek, manu zēn, ar to pietiek. Celies un uzrunā ļaudis! Tavas bēdas vairosies, bet viņi tiks atvieglināti. Varbūt tādēļ Dievs tevi ir pasaulē sūtījis. Gan jau redzēsim!

-   Vai tādēļ Dievs man licis nākt pasaulē? Kā tu to zini, veco vīr? teica Marijas dēls un ar sirdi un dvēseli gaidīja atbildi.

-            Es nezinu, neviens man neko nav teicis, bet ir iespējams. Esmu manījis zīmes. Kad tu biji mazs zēns, tu reiz paņēmi sauju mālu un no šiem māliem izveidoji putniņu. Un, kad tu to glaudīji un ar viņu runāji, man šķita, ka tam izaug spārni un tas izlido no tavām rokām… Varbūt šis māla putniņš ir cilvēka dvēsele tavās rokās, Jēzu, mans bērns; cilvēka dvēsele tavās rokās.

Marijas dēls piecēlās, lēnām pavēra durvis, izbāza galvu un klausījās. (.ūskas bija apklusušas. Viņš nopriecājās un pievērsās rabīnam.

-    Dod man savu svētību, tēvoci, viņš teica. Nesaki man vairs neko, es vairs nespēju, man pietiek.

Un pēc brīža vēl piebilda:

-    Es esmu noguris, tēvoci Simeon, un vēlos doties pie miera. Dažreiz Dievs ierodas naktī un paskaidro dienas notikumus. Ar labu nakti, tēvoci Simeon.

Viesmīlis viņu gaidīja pie durvīm.

-    Nāc, iesim, viņš teica. Es tev parādīšu celli, kur tev esmu sagatavojis guļamvietu. Kā tevi sauc, jaunais cilvēk?

-    Galdnieka dēls.

-    Mani sauc Jeruboms, bet daži mani sauc par Ģeķi vai Kupri. Lai tik sauc! Es daru savu darbu un graužu cieto garozu, ko Dievs man piešķīris.

-    Kādu sauso garozu?

Kuprainais nosmējās.

-    Tu nesaproti, muļķi? Savu dvēseli. Un, kad es to būšu aprijis, tad dziesmiņa būs cauri. Atnāks Harons un aprīs arī mani pašu.

Viņš apstājās un atvēra šaurās, zemās durtiņas.

-    Ej iekšā, viņš teica, stūrī pa kreisi ir tavs cisu maiss.

Viņš iesmējās un ar dunku iegrūda Marijas dēlu cellē.

-    Saldus sapņus, jaunais cilvēk. Un uzmanies, te, klosterī, sapņos rādās sievietes!

Viņš nosmējās un ar blīkšķi aizcirta durvis.

Marijas dēls stāvēja tumsā, bet pamazām acis aprada ar to, un celles nobalsinātās sienas atdzīvojās. Sienas nišā spīdēja ūdens krūze, bet stūrī divas caururbjošas acis.

Viņš lēni gāja uz priekšu, izstiepis uz priekšu rokas, bet kāja aizķērās aiz izklātā salmu paklāja. Viņš apstājās. Acis stūrī kustējās, tās viņam

sekoja.

-     Labvakar, draugs, Marijas dēls sveicināja, bet neviens neatbildēja.

Jūda sarāvies tupēja pie sienas, nolicis zodu uz ceļgaliem, un vēroja ienācēju. Viņš smagi, sēcoši elsa. «Nāc… nāc… nāc…» viņš murmināja un vīstīja rokā dunci. «Nāc… nāc… nāc…» viņš murmināja un vēroja Marijas dēlu tuvojamies. «Nāc… nāc… nāc…» viņš to vilināja kā dzīvnieku.

Viņam ienāca prātā dzimtais ciems Kariota tālajā Idumejā un viņa tēvocis ļauno garu izdzinējs, kurš šādi pievilināja šakāļus, zaķus un irbes, lai tos nokautu. Viņš nogūlās zemē, stingi skatījās uz dzīvnieku un hipnotizējoši, reizē lūdzoši un pavēloši, svilpoja: «Nāc… nāc… nāc…» Dzīvnieks tad kā apburts tuvojās mutei, no kuras nāca vilinošā skaņa…

Pēkšņi arī Jūda sāka svilpt. Sākumā lēni un maigi, tad arvien stiprāk, pat nikni. Marijas dēls, jau atgūlies, bailēs salēcās. Kas bija viņam blakus? Kas tā svilpo? Viņš sajuta gaisā virmojam nikna meža zvēra smaku un saprata.

-    Jūda, mans brāli, vai tu? viņš klusi taujāja.

-    Krustu taisītāj! tas norūca un dusmās sita kāju pret zemi.

-    Jūda, mans brāli, atkārtoja Marijas dēls. — Krusta darinātājs cieš vēl vairāk nekā krustā sistais.

Rudbārdis pagriezās pret Marijas dēlu un sāka lādēties.

-    Es saviem brāļiem zelotiem un krustā sistā mātei esmu zvērējis, ka tevi nogalināšu. Sveicināts, krustu taisītāj; es svilpu, un tu atnāci.

Viņš pielēca kājās, aizbultēja durvis un, acis no Jēzus nenolaidis, atsēdās atkal kaktā.

-    Dzirdēji, ko es tev teicu? Nesāc vaimanāt, gatavojies.

-    Es esmu gatavs.

-    Nu tad ātri, un nekliedz. Es gribu vēl nakts tumsā doties prom.

-     Es priecājos tevi satikt, brāli Jūda. Es esmu gatavs. Tu nesvilpi, Dievs svilpa, un es atnācu. Dieva žēlastība ir vērsusi visu uz labu, tu ieradies īstajā brīdī, brāli Jūda, šovakar mana sirds tapa šķīstīta, un es varu stāties Dieva priekšā. I.smu noguris no dzīves, noguris cīnīties ar viņu. Es sniedzu tev savu kaklu, Jūda. Esmu gatavs.

Kalējs norūcās un sarauca uzacis. Tas viņam nepatika. Viņam nepatika ķerties pie kakla, kas viņam padevās bez pretestības, it kā būtu jērs. Viņš gribēja pretestību, cīnīties kā vīriem pienākas, lai abu asinis uzkarst un nāk visupēdīgais sitiens kā taisnīgas uzvaras balva.

Marijas dēls stiepa galvu kalējam pretī, bet tas ar roku atgrūda.

-     Kāpēc tu neaizstāvies? viņš kliedza. — Kas tu esi par vīru? Celies kājās un aizstāvies!

-    Bet es nevēlos, brāli Jūda! Aizstāvēties? Kādēļ? To, ko tu vēlies, vēlos arī es, un noteikti arī pats Dievs. Tāpēc Viņš visu ir izkārtojis, vai tu neredzi? Es atnācu uz šo klosteri, un reizē arī tu. Es atnācu, un mana sirds tika šķīstīta, tāpēc esmu gatavs mirt. Tu paņēmi dunci, notupies kaktā un grasījies mani nonāvēt. Durvis atvērās, un es ienācu… Kādu Dieva zīmi tu vēl gaidi?

Kalējs saniknots aplaizīja ūsas un klusēja. Viņa asinis vārījās, kāpa galvā un kvēlināja viņa smadzenes.

-    Kāpēc tu gatavo krustus? — viņš beidzot iebļāvās.

Marijas dēls nolieca galvu. Tas bija viņa noslēpums. Vai lai viņš to atklāj? Kā lai kalējs notic Dieva sūtītajiem sapņiem? Un balsīm, ko viņš vientulībā dzird, un plēsīgajam putnam, kas iecirta viņam galvā nagus un vilka to augšup, uz debesīm? Un tam, ka viņš pretojas un grēko, lai nebūtu jāatstāj šī pasaule?

-    Es nespēju to izskaidrot, mans brāli Jūda. Piedod, — viņš ar nožēlu teica. Es nespēju…

Kalējs pagrozījās, lai labāk varētu tumsā saredzēt jaunā cilvēka seju. Viņš cieši ieskatījās tajā, tad, atgriezies kaktā, atspiedās pret sienu. «Kas tas ir par cilvēku, es nesaprotu?» viņš domāja. «Vai viņu vada kāds ļauns gars vai pats Dievs? Vienalga, kas, bet sasodīts, tas vada ar stingru roku! Viņš nepretojas, un tā ir vislielākā pretestība. Es nespēju noslaktēt jērus! Es spēju nogalināt cilvēkus, bet ne jērus…» Un viņš kliedza:

-    Tu esi gļēvs vientiesis, ej pie velna! Tev sit pa vaigu, un tu uzreiz pagriez otru. Tev parāda dunci, un tu uzreiz stiep pretim kaklu. īstam vīram riebj tev pat pieskarties!

-    Dievs nepazīst riebumu, —Marijas dēls klusu nomurmināja.

Kalējs neizlēmīgs virpināja rokā dunci, un vienubrīd viņam šķita, ka redz ap jaunā cilvēka galvu trīsuļojam gaismu. Viņa rokas kļuva ļenganas, un viņš nobijās.

-    Mans prāts lēni aptver, viņš teica. Runā tā, lai es varu saprast. Kas tu esi? Ko tu vēlies? No kurienes tu esi nācis? Kas tie par nostāstiem, ko par tevi dzird, plaukstoša nūja, zibeņi un ģīboņi, kas tev uznāk, un balsis, ko tu tumsā dzirdi? Kāds ir tavs noslēpums? Pastāsti taču!

-Tikai bēdas, mans brāli Jūda!

-     Par ko? Par ko tu bēdā? Par nelaimi un nabadzību? Vai varbūt tu bēdājies par Israēlu? Saki! Par Israēlu? Dzirdi? Vai tiešām tas, un nekas cits? Vai tiešām tevi nomāc Israēla bēdas?

-    Cilvēku bēdas, brāli Jūda.

-Aizmirsti cilvēkus, grieķi arī ir cilvēki, bet, nolādētie, mūs ilgus gadus apspieda un kāva. Un romieši arī ir cilvēki, bet vēl joprojām mūs slaktē, apgāna mūsu tempļus un Dievu! Kāpēc tev viņi rūp? Bēdājies par Israēlu! Pie velna visus pārējos!

-    Es bēdājos arī par šakāļiem un zvirbuļiem, brāli Jūda, pat par zāli.

-    Oho! rudbārdis izsaucās. Tad jau par skudrām arī?

-    Arī par skudrām. Viss ir Dieva radīts. Es pieliecos pie skudrām un viņu spīdošajās, melnajās acīs saskatu paša Dieva vaigu.

-    Un, kad tu manās acīs skaties, galdnieka dēls?

-    Tad arī tur, dziļumos, saskatīšu Dieva vaibstus.

-    Un tu no nāves nebaidies?

-    Kādēļ lai es baidos, brāli Jūda? Nāve nav durvis, kas aizveras, tā ir durvis, kas atveras. Tās atveras, lai mūs ielaistu.

-    Ielaistu kur?

-    Dieva klēpī.

Jūda saīdzis nopūtās. «Viņš ir neaptverams,» Jūda domāja, «neaizskarams, jo nebaidās nāves…» Viņš palika roku zem zoda, vēroja Jēzu un mēģināja izlemt, ko darīt.

-    Ja es tevi nenogalināšu, — viņš beidzot teica, ko tu gribi panākt, kāds ir tavs mērķis?

-    Es nezinu, ko Dievs lems. Iešu un runāšu ar laudīm.

-    Ko tu viņiem teiksi?

Ka lai es to zinu, brāli Jūda? Es atvēršu muti, un runās Dievs.

Gaisma ap Marijas dēla galvu kļuva arvien gaišāka, un viņa novārgusī, skumjā seja spīdēja. Viņa lielās, melnās acis skatījās uz Jūdu ar neizsakāmu maigumu. Rudbārdis apmulsa un nodūra acis. «Ja es zinātu, ka viņš ar savu runāšanu pamudina Israēla tautu sacelties pret romiešiem, es viņu negalinātu!»

-     Kāpēc tu vilcinies, brāli Jūda? Marijas dēls pajautāja. Vai tad Dievs nav tevi sūtījis mani nogalināt? Varbūt tu šaubies un mēģini saprast, vai Dieva griba ir citāda, un mēģini to nojaust, skatīdamies uz mani. Es esmu gatavs doties nāvē, bet arī dzīvot. Izlem!

-    Nesteidzies, Jūda nopietns atbildēja. Nakts ir gara.

Pēc brīža viņš niknā balsī noteica:

-     Neviens nespēj ar tevi runāt un neapjukt. Es tev prasu vienu, tu atbildi citu. Tev nevar tikt klāt. Manas domas, mana sirds bija mierā, kamēr es tevi nebiju redzējis un dzirdējis. Griezies uz otriem sāniem, guli un liec mani mierā! Man vienam jāizdomā, ko darīt.

Tad viņš pats pagriezās pret sienu. Marijas dēls izstiepās uz paklāja un mierīgi salika rokas. «Kā Dievs lems, tā notiks,» viņš nodomāja un paļāvībā aizvēra acis.

No alas klintī blakus klosterim izlidoja pūce. Ieraugot, ka Dieva vētra rimusies, tā lidinājās augšā, lejā un klusi sauca otru pūci. «Dievs ir prom,» tā sauca, «mēs esam glābti, mīļā, nāc nu!» Mazais celles lodziņš pildījās ar zvaigznēm. Marijas dēls pavēra acis un laimīgs skatījās zvaigznēs. Tās lēnām kustējās, dažas nozuda no skata, bet citas parādījās to vietā, tā aizritēja stundas.

Jūda kājām krusteniski nemierīgi dīdījās uz paklāja. Viņš stenēja un pie sevis kaut ko runāja. Pa laikam piecēlās, piegāja pie durvīm, tad atgriezās vietā. Viņš piemiegtām acīm skatījās uz Marijas dēlu un gaidīja. «Notiks, kā Dievs būs lēmis,» viņš domāja un gaidīja. Un aizritēja stundas.

Blakus stallī izbailēs iezviedzās kamielis. Droši vien sapnī būs redzējis vilku vai lauvu. Austrumos lēca jaunas zvaigznes kā karaspēks noteiktā kārtībā. Pēkšņi, lai gan nakts vēl bija tumša, iedziedājās gailis. Jūda pielēca kājās, ar dažiem soļiem sasniedza durvis, ātri atvēra tās, izgāja un aizvēra aiz sevis. Viņa smagie soļi atbalsojās uz pagalma bruģa.

Un tad Marijas dēls pagriezās un tumsā saskatīja savu uzticīgo pavadoni, kas stāvēja sardzē.

-    Atvaino, māsa, viņš teica, bet mana stunda vēl nav situsi.

Skats no Karmela kalna, W H. Bartlett (ap 1850. g.), oforts W. Floyd

XII nodaļa

Ģennēsaretes ezerā silts dienvidu vējš bija sacēlis augstus viļņus. Rudens bija klāt, un visa apkārtne smaržoja pēc vīnogulājiem un jau gatavām vīnogām. Jau agri no rīta Kapernaumas vīri un sievas bija sanākuši, lai palīdzētu ievākt ražu. Piebrieduši ogu ķekari karājās līdz zemei un gaidīja plūcējus, un ražas novākšana gāja pilnā sparā. Meitenes arī spīdēja kā ogas, un no viņu lūpām tecēja salda vīnogu sula. No kalna uz kalnu skanēja sarunas un smiekli, un puiši, iesiluši, meta šķelmīgus skatus uz meitenēm. Tās savukārt kļuva draiskākas un puišus ķircināja, kas visus iekarsēja un satuvināja. Vīna ražas velniņš smiedamies lēkāja apkārt un ķircināja sievietes.

Zebedeja lielās mājas durvis bija plaši atvērtas, pagalms dūca kā bišu stropā. Tā kreisajā pusē bija vīnogu spiede, kurā puiši bēra vīnogas no atnestajiem pārpilnajiem groziem. Filips, Jēkabs, Pēteris un prāva auguma puisis vārdā Natanaēls ciema kurpnieks, izskatīgs, būdīgs — mazgāja spalvainās kājas un gatavojās kāpt mucā un stampāt vīnogas. Pat vistrūcīgākajiem Kapernaumas iedzīvotājiem piederēja mazs vīnogulāju dārziņš, un ik gadu tie nesa šurp savu ražu, samaksāja par spiešanu un saņēma savu tiesu sulas. Vecajam Zebedejam viņa paša vīnogas nesa no malu malām, un sula lija mucās un krūzēs. Tagad viņš sēdēja uz augsta sola ar garu nūju un nazi rokā un par katru atnesto grozu iegrieza nūjā atzīmi. Katru zemnieku viņš paturēja atmiņā, lai aiznākamajā dienā, kad sula tiks sadalīta, katrs saņemtu pienācīgo tiesu. Zebedejs bija mantkārīgs, un zemnieki bažījās, ka viņš tos neapšmauc.

Mājas logs uz pagalmu bija atvērts, un vecā Salome, apsēdusies uz dīvāna, vēroja un klausījās visu, kas pagalmā notiek; tikmēr viņa piemirsa sāpes locītavās, kas nedeva mieru. Jaunībā viņa bija slaida un ļoti glīta, ar mīkstiem, melniem matiem un lielām acīm. Viņa nāca no labas ģimenes, un pielūdzēji no trim ciemiem Kapernaumas, Magdalas un Bētsaīdas

nāca neskubināti. Iris precinieki, katrs ar pilniem groziem, apkrautiem kamieļiem un daudziem pavadoņiem, ieradās pie Salomes tēva turīga kuģu īpašnieka lūgt viņas roku. Bet gudrais tēvs, rūpīgi izvērtējis katra precinieka prātu, augumu, dvēseli un turību, bija izvēlējies Zebedeju. Zebedejam par sievu bija liels prieks, bet tagad skaistā jaunava bija novecojusi, laika zobs bija saēdis skaistumu. Un viņas vecais, bet spriganais vīrs šad un tad, lielos svētkos, devās viens ārpus mājas un uzdzīvoja ar atraitnēm.

Bet šodien vecās Salomes vaigs staroja. Vakar viņas mīļais dēls Jānis bija atgriezies no svētā klostera. Viņš bija atnācis bāls un izkāmējis, lūgšanas un gavēšana bija viņu saliekušas, bet tagad Salome gribēja viņu paturēt pie sevis, barot un kopt, līdz viņa vaigi atkal spīdēs un spēks būs atgriezies. «Dievs ir labs, un mēs pateicamies viņam par žēlastību,» viņa domāja, «kamēr viņš neprasa mūsu bērnu asinis.» Ar mēru gavēt, ar mēru lūgties, uzturēt labas attiecības ar Dievu — tam vecā Salome piekrita un tagad nepacietīgi gaidīja, kad atvērsies durvis un viņas acuraugs Jānis atgriezīsies no vīna dārziem, kurp viņš bija devies palīdzēt ievākt ražu.

Zem lielā, augļiem pilnā mandeļkoka pagalma vidū, pār darbu nolīcis, sēdēja rudbārdis Jūda klusēdams viņš kala vīna mucām dzelzs stīpas. Ja uz viņu skatījās no labās puses, seja šķita drūma un ļaunprātīga, bet no kreisās skumja un rāma. Bija kāds laiks apkārt, kopš viņš kā zaglis bija aizlavījies no klostera. No turienes viņš bija devies pa ciemiem, darinājis mucas jaunajai ražai, gājis lauku mājās klausīties sarunas, lai uzzinātu, ko kurš dara, centās visu paturēt atmiņā, lai varētu izstāstīt brālībai. Bet kas bija noticis ar seno, pārgalvīgo kausli? Kopš aizgājis no klostera, viņš bija pārvērties līdz nepazīšanai.

-     Atver taču muti, Jūda Iskariot, tu, rudais briesmoni, viņam uzkliedza Zebedejs. — Ko tu tur prāto! Divi un divi ir četri! Ko tur vairāk domāt? Atver muti, mīļais cilvēk, un pasaki kādu labu vārdu. Vīna ražas laikā pat raibas kazas smejas!

-     Nekārdini viņu, Zebedej, iejaucās Filips. Viņš stāsta, ka ir bijis klosterī un vēlējies kļūt par mūku. Tu nezināji? Kad velns noveco, tas vēlas kļūt par mūku!

Jūda pagriezās un uzmeta Filipam indīgu skatienu, bet neko neteica. Viņam Filips riebās. Tas nebija īsts vīrs, bet pļāpa un nelga, kas pēdējā brīdī nobijās un neiestājās brālībā. «Man jārūpējas par manām aitām,» viņš bija teicis. «Kā lai es tās pametu!»

Zebedejs skaļi nosmējās un vēlreiz uzrunāja rudo:

-    Paklau, vecais, viņš teica, klostera slimība ir lipīga. Uzmanies, ka tev nepieķeras. Par mata tiesu neatdevu tai savu dēlu! Par laimi, mana vecene saslima, un viņas mīļais dēls to uzzināja… Viņam abats bija paspējis šo to par ārstniecības augiem iemācīt, un nu viņš ieradies māti ārstēt. Tici man, viņš turp atpakaļ vairs neies. Ko lai viņš tur darītu? Viņš taču nav prātā jucis. Tur, tuksnesī, nav cita kā bads un slāpes, nožēla un Dievs, bet šeit ir ēdiens un vīns, meitenes un Dievs. Dievs ir visur. Kāpēc to meklēt tuksnesī? Kā tu domā, Jūda Iskariot?

Rudmatis tikai vicināja āmuru un neatbildēja. Kā lai viņš saprot cita cilvēka bēdas? Un Dievs, kas daudzus ātri pārvērš putekļos un pīšļos, šo maukuru, liekēdi un skopuli Zebedeju ēdina, dzirda un lutina bez gala. Ziemā to ietin siltā vilnas mētelī, bet vasarā vēsos lina svārkos. Un kāpēc? Vai šim vecim Israēla cilts sāpes rūp? Tās viņam ir vienaldzīgas, viņam patīk nekrietnie romieši, kas sargā viņa īpašumus. Lai Dievs tos sarga, viņš saka, tie uztur kārtību, un ja tās nebūtu, tad viņam māktos virsū nemiernieki un skrandaiņi, un visa manta aizietu pie velna… Bet esi mierīgs, nelieti! Tas brīdis pienāks! Ko Dievs piemirst un atstāj novārtā, to atcerēsies un paveiks zeloti… Pacieties, Jūda, un klusē! Pulku Kunga diena pienāks!

Viņš pacēla tirkīzzilās acis, vēroja Zebedeju, iedomājās, ka tas peld vīnogu sulā kā savās asinīs, un visā viņa sejā rotājās smaids.

Pa to laiku vīnogu stampātāji jau bija nomazgājuši kājas un iekāpuši spiedē. Viņi mina vīnogas un bija iegrimuši sulā līdz ceļiem. Tie pieliecās un, paķēruši kādu ķekaru, nobaudīja saldās ogas. Kātiņi un sēklas karājās bārdās, un, pa reizei stampātāji, saķērušies rokās, dejoja un klaigāja. Vīnogu smarža tos bija apreibinājusi, bet ne tikai. Caur vārtiem tie saskatīja meitenes, kas liecās, ogas vācot. Viņu glītās, kailās kājas bija redzamas pat pāri ceļgaliem, un viņu krūtis trīsēja kā nobriedušu vīnogu ķekari.

Uz viņām skatoties, vīri apreiba. Šī viņiem vairs nelikās vīna spiede, tie nebija vīna kalni, nedz apkārt pasaule… šī bija paradīze. Un tur uz sola sēdēja pats Jahve un rādīja katram, kas darāms, atzīmēdams uz nūjas katru ienākošo vīnogu grozu un rēķinādams, cik katram sulas pienākas.

Es zvēru! iesaucās Pēteris. Ja Dievs tagad pienāktu un man teiktu: «Sveiks, Pēteri, šodien esmu labā omā, saki, ko tu vēlies, es tev to došu!» Es atbildētu: «Es vēlētos stampāt vīnogas līdz laika galam!»

— Un vīnu tu netaisies dzert, muļķi? iejaucās Zebedejs.

-    Nē, es saku, es vēlos tikai vīnogas stampāt!

Viņš nesmējās, un viņa sejas izteiksme bija drīzāk īgna. Viņš brīdi pārstāja stampāt un izstiepa augumu saulē. Krūtis viņam bija kailas, un virs sirds bija ietetovēta liela zivs. Kāds šīs mākslas meistars, kādreizējs gūsteknis, to bija izdarījis tik labi, ka šķita, ka zivs kustina asti un plunčājas krūšu sprogainajās spalvās. Virs zivs bija ietetovēts liels enkurs ar četriem žuburiem.

Filips domāja par savām aitām un nebija lielā sajūsmā par vīnkopību un vīnogu stampāšanu. Viņš Pēteri apcēla:

-Tu zini, ko tu gribi stampāt vīnogas līdz laika galam. Bet es gribētu kaut visa zeme kļūtu par zaļu pļavu, pilnu ar kazām un aitām. Es tās slauktu, un piens straumēm plūstu no kalna lejā un sakrātos veselā ezerā, no kura visi trūcīgie varētu dzert. Bet vakaros gani — kopā ar galveno ganu, Dievu — degtu ugunskuru, ceptu jēru un dalītos ar stāstiem. Tāda būtu mana paradīze!

—       Velns tevi rāvis, vientiesi! Jūda murmināja un nikni noskatījās uz Filipu.

No vīna kalniem puskaili ar krāsainiem lakatiem ap gurniem nāca jauni vīrieši un, padzirduši šādas sarunas, gardi smējās. Viņiem paradīze bija miesā, un tie daudz par to nerunāja. Iztukšojuši grozus mucās, viņi pārlēca slieksnim un steidzās atpakaļ pie vīnogu plūcējām.

Zebedejs grasījās teikt kaut ko jautru, bet aprāvās un ar izplestu muti skatījās uz vārtiem. Tajos stāvēja un klausījās dīvains svešinieks. Ar melnu kazas ādu pār plecu, basām kājām, izspūrušiem matiem, dzeltenīgu seju un lielām, melnām, ugunīgām acīm.

Kājas stāja stampāt. Zebedejs norija joku, ko gribēja stāstīt, un visu acis vērsās uz vārtiem. Kas bija šis pusdzīvais cilvēks tur, uz sliekšņa? Smiekli apklusa, un vecā Salome izstiepa kaklu pa logu, lai labāk saredzētu.

Pēkšņi vina iekliedzās:

-    Andrej!

Un tūlīt arī Zebedejs:

-    Vai tas esi tu, Andrej? Kā tu izskaties? Vai tu nāc no elles, lai mums turp ceļu rādītu?

Pēteris izlēca no spiedes, satvēra brāli aiz rokas un aizkustināts skatījās uz viņu ar trīsošu sirdi, bet neteica ne vārda. Mīļais Dievs, vai šis ir Andrejs? Tas puisis ar sārtiem, apaļiem vaigiem, veiklākais zvejnieks un jautrākais uzdzīvotājs, kurš bija saderināts ar gaišmataino Ruti, ciema skaistāko meiteni? Kādu nakti Rute kopā ar tēvu bija noslīkusi ezerā. Tonakt Dievs bija uzsūtījis pēkšņu, drausmīgu negaisu, un Andrejs žēlabās pa galvu pa kaklu bija devies kalpot Dievam. Kas zina, varbūt, piekļūstot Dievam, viņš domāja atrast Ruti. Bet nevienam nebija šaubu, ka viņš drīzāk gāja meklēt līgavu, nevis Dievu.

Pēteris nobijies nenovērsa acis no brāļa. Ak, kādu mēs viņu Dievam aizsūtījām, un kādu viņš to mums tagad atdod!

-     Ko tu uz viņu tā blenz? Zebedejs uzkliedza. Laid viņu iekšā, lai vējš tur ārā neaizpūš. Nāc iekšā Andrej, manu zēn. Ņem un uzēd vīnogas, būs arī maize, paldies Dievam. Ēd un atpūties, lai tavam nabaga tēvam Jonam nav tevi jāredz tik bēdīgā stāvoklī.

Bet Andrejs pacēla novārdzinātās rokas.

-   Vai jums nav kauna? — viņš kliedza. — Jūs Dieva nebīstaties? Pasaules gals tuvojas, bet jūs šeit stampājat vīnogas un jokojat!

-    Dievs pasargi, nu mums atkal būs jaunas bēdas! Zebedejs nomurmināja un pagriezās pret Andreju.

-    Vai tu nevarētu mūs likt mierā? Mums pietiek. Vai šis ir tas, ko tavs pravietis, Kristītājs, sludina? Pasaki viņam, lai viņš nāk ar citu dziesmu. Tuvojas pasaules gals, viņš saka. Kapi atvērsies, un mirušie kāps ārā. Pastarā dienā Dievs nokāps no debesīm un atvērs virsgrāmatu, un ak vai mums visiem! Blēņas! Blēņas! Neklausieties viņā, puiši! Atsāciet darbu un stampājiet vīnogas!

-    Nožēlojiet, nožēlojiet grēkus! — kliedza Jonas dēls, izrāvās no brāļa skavām, nostājās pagalma vidū Zebedeja priekšā un pacēla pirkstu pret debesīm.

-   Andrej, es tev vēlu tikai labu, teica Zebedejs. Apsēdies un paēd. Iedzer drusku vīna un nāc pie prāta. Tu, nabags, droši vien no bada esi kļuvis traks.

-              Drīzāk tevi pārticība padarījusi traku, Zebedej! atcirta Jonas dēls.

-     Bet zeme atvērsies zem tavām kājām. Kungs ir kā zemestrīce, kas aprīs tavas vīna spiedes, tavas laivas un tevi pašu ar visu tavu nolādēto, resno vēderu!

Viņš bija iededzies, viņa acis slīdēja no viena klātesošā pie cita, un viņš sauca:

-     Pirms šī sula pārtaps par vīnu, pastarā diena būs klāt! Tērpieties maisos, kaisiet sev pelnus uz galvas, sitiet sev pa krūtīm un kliedziet: es esmu grēkojis! Pasaule ir kā satrūdējis koks, un Mesija nāk ar cirvi rokā.

Jūda nolika āmuru pie malas un uzrāva augšlūpu, viņa asie zobi spīdēja saulē. Bet Zebedejs nespēja savaldīties.

-    Dieva dēļ, Pēteri, ņem taču brāli un vāc viņu projām. Šeit ir daudz darba, ko veikt. Viņš nāk…! Viņš nāk…! Kādreiz ar uguni, citreiz ar virsgrāmatu, tagad ar cirvi. Vai jūs, blēži un melšas, mūs beidzot neliksiet mierā? Šī pasaule turas, un tā turas labi, puiši! Stampājiet tik ogas un nebīstieties!

Pēteris apņēma brāli ap pleciem, lai viņu nomierinātu.

-     Mieru, brāl! viņš teica. Tikai ar mieru. Tu esi noguris no tālā ceļa. Nāc, iesim mājās, lai vari atpūsties un lai mūsu tēvs tevi redz un gūst sirdsmieru.

Pēteris paņēma brāli pie rokas un lēnām, it kā viņš būtu akls, veda pa vārtiem ārā. Abi aizgāja pa šauru taku un drīz nozuda skatienam. Vecais Zebedejs sāka skaļi smieties.

-    Nabaga Jona, tu, mans zivju pravieti, es negribētu būt tavā vietā.

Bet tad Salome atvēra muti. Viņa vēl sajuta Andreja lielo acu skatienu.

-    Zebedej, viņa sacīja un kratīja sirmo galvu, neizsmej, nezaimo! Pār tevi stāv eņģelis, kas visu pieraksta. Trauks, kurā tu spļauj, tev pašam reiz būs jāiztukšo.

-    Mātei taisnība, piebilda Jēkabs. Tu uz mata to pašu piedzīvosi ar savu dēlu Jāni. Vēl viņš nav izveseļojies un nepiedalās ražas vākšanā. Stāsta, ka viņš tikai sēž un ar sievām pļāpā par Dievu, gavēšanu un dvēseles nemirstību… Es negribētu būt tavā vietā, tēvs!

Jēkabs sausi iesmējās viņš lāga neieredzēja savu izlutināto, dīkdienīgo brāli un atsāka nikni sastampāt ogas.

Vecajam Zebedejam sakāpa asinis resnajā galvā: viņš dažkārt vecāko dēlu nevarēja ciest tas pārāk līdzinājās viņam pašam —, un būtu bezmaz izcēlies kautiņš, ja vien tajā brīdī vārtos nebūtu parādījusies Nācaretes galdnieka Jēzepa sieva Marija, kuru pie rokas balstīja Jānis. Viņas sāpēs saliektās kājas no tālās staigāšanas bija asiņainas un apputējušas. Izgājusi no mājām, viņa bija izstaigājusi ciemu ciemus un raudādama meklējusi savu nelaimīgo dēlu. Dievs bija sagrozījis viņam prātu, un viņš bija nomaldījies no cilvēku ierastajiem ceļiem. Tagad māte nopūzdamās staigāja apkārt un dziedāja raudu dziesmas savam dzīvajam dēlam.

Viņa visur apprasījās, bet neviens dēlu nebija redzējis. Visiem stāstīja, ka dēls ir garš, slaids, valkā zilu apmetni ar melnu ādas jostu… Vai tiešām viņš nav redzēts? Neviens nebija redzējis. Tikai tagad, pateicoties Zebedeja dēlam, viņa uzzināja, ka dēls ir tuksneša klosterī, tērpies baltā mūku talārā un nodevies lūgšanām… Jānim kļuva Marijas žēl, un viņš izstāstīja visu, ko zināja. Tagad viņa, atspiedusies uz Jāņa rokas, ienāca Zebedeja sētā, lai pirms došanās uz tuksnesi drusku atpūstos.

Vecā Salome cieņas pilna piecēlās:

-    Esi sveicināta, mīļā Marija, viņa teica, nāc, lūdzu, iekšā.

Marija savilka lakatu līdz uzacīm un nodurtu galvu šķērsoja pagalmu,

satvēra vecās draudzenes roku un sāka raudāt.

-    Grēks raudāt, mīļā, teica vecā Salome un aicināja viņu apsēsties blakus uz dīvāna. Tavs dēls ir drošībā, Dieva pajumtē.

-    Mātes ciešanas ir smagas, Salome, Marija atbildēja un nopūtās. Dievs man devis tikai vienu dēlu, un tas pats ir iezīmēts.

Vecais Zebedejs izdzirdēja viņas žēlabas. Kad viņa tiešās intereses netika skartas, viņš spēja būt labsirdīgs, un tagad nokāpa no sola un gāja Mariju mierināt.

-     Tādi jaunie ir, Marija, viņš viņai teica. Neraizējies, tas pāries. Jaunība ir kā vīns, mēs no tā ātri atskurbstam un turpinām dzīvot ierastā gaitā. Arī mūsu dēls, Marija, ir gājis pa to pašu ceļu, bet, paldies Dievam, jau sācis atskurbt.

Jānis nosarka, bet neko neteica. Viņš izgāja ārā, lai atnestu viešņai vīģes un svaigu ūdeni. Abas sievietes sēdēja cieši blakus, salika galvas kopā un klusi runāja par pazudušo dēlu. Viņas čukstēja, lai vīrieši nedzirdētu, nejauktos pa vielu un neatņemtu saldo smeldzi, ko viņām sagādāja runas par ciešanām.

-   Tavs dēls, Salome, stāsta, ka viņš lūdzot Dievu tik gauži, ka no krišanas pie zemes viņa rokas un ceļgali esot vienās tulznās; viņš neēdot un jau sākot spārnus gaisā redzēt. Un pat atsakoties no ūdens, lai varētu eņģeļus saskatīt… Ar ko tas viss beigsies, Salome? Un viņa tēvocis, rabīns, kurš ir izārstējis tik daudzus apsēstos, nespēj viņam nekādi līdzēt… Kāpēc Dievs mani tā ir nolādējis, Salome, pie kā esmu vainīga?

Viņa nolieca galvu uz vecās Salomes ceļiem un apraudājās…

Ienāca Jānis ar ūdeni bronzas kausā un dažām vīģēm uz vīģes koka lapas.

-    Neraudi, viņš teica un ielika viņai klēpī vīģes, pār tava dēla seju spīd svēta gaisma. To ne visi spēj saskatīt, bet es reiz naktī redzēju, ka šī gaisma izlija pār visu seju, un nobijos. Vecais Abakuks vairākkārt sapņos redzējis nelaiķi abatu, un tas turējis tavu dēlu pie rokas un vadājis no celles uz celli, neko neteikdams, bet tikai smaidījis un ar pirkstu rādījis uz tavu dēlu. Ko nelaiķis ar to gribēja teikt? Kāpēc viņš smaidīja un rādīja uz jaunatnākušo? Abakuks sasaucis visus mūkus, lai kopīgi mēģinātu izprast šī sapņa nozīmi. Aizvakar, kad es devos projām, tie bija nolēmuši, ka mirušais abats pavēl, lai mēs ieceļam tavu dēlu viņa vietā. Tālab mūki visi kopā devās pie tava dēla, krita viņam pie kājām un teica, ka Dievs grib, lai viņu ieceļ par klostera abatu. Bet tavs dēls atteicās… «Nē, nē, tas nav mans ceļš, es neesmu tā amata cienīgs, es došos projām,» viņš sauca. Kad es ap pusdienlaiku devos ceļā, dzirdēju, kā viņš atrunājās, bet mūki grasījās viņu ieslēgt cellē un nostādīt sardzi tās priekšā, lai viņš nevarētu aizbēgt.

-    Cik gan tu vari būt laimīga, Marija, teica Salome, un viņas seja staroja, tu esi vislaimīgākā māte, Dievs tevi ir apdvesis ar savu žēlsirdību, bet tu to nejūti.

Marija dzirdēja gan, bet kratīja galvu un nebija nomierināma:

-     Es negribu, ka mans dēls kļūst par svēto, — viņa murmināja, — es gribu, lai viņš ir cilvēks, tāds pats kā visi pārējie. Lai apprecas un dāvā man mazbērnus, tas ir īstais Dieva ceļš.

-Tas ir cilvēka ceļš, Jānis klusi teica, it kā par pretim runāšanu kaunēdamies, bet ir cits ceļš, pa kuru iet tavs dēls, tas ir Dieva ceļš.

Pēkšņi no vīna kalnu puses atskanēja klaigas un smiekli. Divi jauni grozu nesēji atskrēja aizelsušies.

-     Sliktas ziņas, viri, — tie kliedza un reizē smējās. — Mums stāstīja, ka Magdalā valdot liels satraukums. Tur ļaudis mēģinājuši ar akmeņiem nosist raganu.

-     Kādu raganu? kliedza ogu stampātāji un pārtrauca deju. Magdalēnu?

-Jā, Magdalēnu. Kaut nu viņa izglābtos!

Divi mūļu dzinēji, kas tur garām gājuši, mums to nupat pastāstīja. Vakar, sabatā, Magdalā visiem par šausmām esot ieradies laupītāju barvedis Baraba…

-    Ari viņš? Velns viņu rāvis… Zebedejs nikni nokliedzās. Stāsta, ka šis pārgalvis domā izglābt Israēlu? Lai viņš iet bojā, nelietis! Un kas tālāk?

-     Jā, vakarā viņš esot nogājis gar Magdalēnas māju un pagalmā redzējis lērumu ļaužu. Bezdieve strādājusi pat svētajā sabatā. Šāda necieņa bijusi par daudz! Baraba meties pie viņas iekšā ar dunci rokā, bet tirgotāji vilkuši laukā zobenus, un ari kaimiņi nākuši palīgā. Esot izcēlusies liela jezga. Divi no mūsējiem ievainoti, bet tirgotāji sakāpuši kamieļos un laidušies prom. Baraba esot izgāzis Magdalēnas durvis, gribēdams viņu nogalēt, bet šī kā putniņš izlidojusi pa otrām durvīm. Viss ciems meties vinu meklēt, bet uznākusi nakts, un kur vinu vairs sameklēsi? No rīta tie atsākuši meklējumus un uzgājuši pēdas, kas rādījušas, ka viņa aizbēgusi Kapernaumas virzienā!

-     Mēs viņu labprāt uzņemsim, puiši, vai ne? — teica Filips, aplaizīdams treknās lūpas. Tikai viņas mums šeit trūka, lai valdītu tīrā paradīze. Mēs esam Ievu aizmirsuši; tāpēc laipni lūgta!

-     Laime, ka viņas ūdensdzirnavas strādā arī sabatā, teica vientiesīgais Natanaēls. Viņš atcerējās, kā reiz sabata priekšvakarā bija nomazgājies, noskuvies un saģērbies jaunās drānās. Tad bija ieradies nelabais un viņu aiz rokas aizvedis uz Magdalu, pie pašām Magdalēnas durvīm. Bija ziema, pie viņas nebija citu klientu, un Natanaēls varēja malt visu cauru nakti… To atminoties, Natanaēls sajūsmināts smaidīja. Droši vien tas bija liels grēks, bet mums jāuzticas Dievam, un Viņš piedos. Kluss un trūcīgs, Natanaēls mūžu pavadīja, sēdēdams uz sola pie ciema vārtiem, darinādams zemniekiem kurpes un ganiem sandales… Kas tā par dzīvi? Un ja nu viņš vienreiz mūžā bija atbrīvojies un baudījis dzīvi kā cilvēks, kaut tas bija sabatā, Dievs taču sapratīs un piedos…

Vecais Zebedejs nokāra lūpu:

-     Klapatas, tikai klapatas! — viņš murmināja. — Vai tām nekad nebūs gala? Ja ne pravieši, tad maukas, ja ne vaimanājoši zvejnieki, tad šādi barabi. Man pietiek!

Viņš pagriezās pret stampātajiem.

-    Vai esat aizmirsuši, kas jums jādara? Jums jāstampā!

Istabā sēžot, Salome un Marija dzirdēja ārā runāto, saskatījās un, neko neteikdamas, nodūra galvu. Jūda nolika āmuru uz lakts, piecēlās un piegāja pie vārtu staba; viņš visu bija dzirdējis un iekalis galvā. Garām ejot, viņš uzmeta Zebedejam niknu skatienu.

Jūda stāvēja vārtos un klausījās. Atskanēja balsis, un uz ceļa uzvirmoja putekļu mākonis. Vīri skrēja, sievietes bļāva. «Ķeriet! Ķeriet viņu ciet!» Un, pirms stampātāji paspēja izkāpt no mucas un Zebedejs nolēkt no sola, aizelsusies un vienās skrandās pagalmā ieskrēja Magdalēna.

-    Palīgā! Palīgā! Glābiet! — viņa kliedza un nometās Salomei pie kājām.

Salomei kļuva grēcinieces žēl, viņa piecēlās, aizvēra logus un teica dēlam.

-    Ej, aizslēdz durvis, dēliņ!

Un tad, pagriezusies pret Magdalēnu:

-    Notupies un paslēpies!

Marija pieliecās un ar līdzjūtību un šausmām reizē skatījās uz zemē tupošo grēcinieci. Tikai godīgas sievietes spēj saprast, cik vērtīgs ir gods. Viņai Magdalēnas bija žēl, bet reizē šī grēcīgā miesa viņai šķita kā bīstams, mežonīgs zvērs. Pa mata tiesu viņas dēls, kad bija divdesmit gadus vecs, neiekrita šī zvēra nagos, viņš izbēga… «Viņš izbēga no sievietes,» nodomāja Marija, «bet no Dieva…»

Vecā Salome uzlika roku uz Magdalēnas sakarsušās galvas.

-    Kāpēc tu raudi, mans bērns? viņa līdzjūtīgi apvaicājās.

-    Es negribu mirt, atbildēja Magdalēna. Dzīve ir skaista, es negribu.

Marija pastiepa arī savu roku. Viņa vairs nejuta ne bailes, ne pretīgumu, un uzlika roku Magdalēnai uz galvas.

-     Nebaidies, Marija Magdalēna, viņa teica. Dievs tevi sargā, tu nemirsi.

-     Kā tu to zini, tante Marija? pavaicāja Magdalēna, un viņas acis iemirgojās cerība.

-     Dievs tev dos laiku, dos laiku nožēlot, Magdalēna! Jēzus māte pārliecināta atbildēja.

Kamēr sievietes sarunājās un rūpēs tuvinājās, ārā atskanēja kliedzieni:

-    Viņi tuvojas! Viņi tuvojas! Viņi ir klāt!

Un Zebedejs tikko paspēja nokāpt no sava augstā sola, kad pie vārtiem jau nostājās viru bariņš; viņiem priekšā vai traks aiz dusmām stāvēja Baraba un kliedza:

-     Klau, vecais Zebedej! viņš brēca. Ar tavu atļauju vai bez tās, Israēla Dieva vārdā mēs nākam iekšā!

Un, pirms Zebedejs spēja pavērt muti, Baraba jau bija ielauzies pagalmā, ar vienu spērienu izgāzis mājas durvis un sagrābis Magdalēnu aiz matiem.

-    Ārā! Ārā, tu, mauka! viņš bļāva un vilka Magdalēnu uz pagalmu. Pienāca sveši viri, pacēla Magdalēnu un, kliedzienu un smieklu pavadīti, tie aiznesa viņu uz dziļu bedri ezera malā un tur iemeta. Viri un sievas, akmeņus pa ceļam lasīdami, skrēja viņiem pakaļ. Pa to laiku Salome bija no dīvāna piecēlusies un, spītējot visām sāpēm, aizvilkusies uz pagalmu norāt viru:

-    Vai tu nekaunies, Zebedej, viņa teica, ļaut nemierniekiem ielauzties tavā mājā un izraut no rokām sievieti, kas pie tevis nākusi meklēt žēlastību!

Tad viņa pievērsās dēlam Jēkabam, kas neizlēmīgs stāvēja pagalma vidū:

-     Un tu? Vai tu arī taisies iet tēva pēdās? Vai arī tev nav kauna? Tu nevēlies būt labāks par viņu? Vai tu spēj tikai par sevi domāt? Pasteidzies glābt sievieti, kurai uzbrūk viss ciems, lai to nekaunīgi nogalinātu!

-    Es iešu, māt, nomierinies! dēls atbildēja, jo ne no viena cita viņš tā nebaidījās kā no mātes. Ik reizi, kad tā sadusmojās, viņu sagrāba bailes, jo mātes cietajā, stingrajā balsī viņš sadzirdēja seno, tuksnesī norūdīto, stūrgalvīgo Israēla cilts balsi.

Jēkabs pamāja saviem biedriem Filipam un Natanaēlam.

-    Nāciet, iesim! viņš teica. Jūdu meklēdams, viņš paskatījās uz mucām pagalma vidū, bet Jūda bija nozudis.

-     Es iešu līdzi, nokaitināts teica Zcbedejs. Viņš baidījās palikt ar sievu vienatnē. Tad viņš pieliecās, pacēla no zemes rungu un devās dēlam nopakaļ.

Magdalēna, ievainota, bija ierāvusies vienā bedres stūrī. Viņa bija aplikusi rokas ap galvu, lai to aizsargātu, un kliedza. Ap bedri pulcējās vīri un sievas, skatījās uz viņu un smējās. Un no visiem vīna kalniem, darbu pametuši, bija atskrējušas vīnogu vācējas un grozu nesēji. Jauni vīrieši vēlējās redzēt puskailo, asiņaino, daudz slavēto ķermeni, bet sievietes naidā un skaudībā gribēja redzēt, kā mirst sieviete, kura ir spējusi baudīt tik daudzus vīriešus, kamēr dažām no viņām nebija pat viens.

Baraba izstiepa rokas, lai apklusinātu pūli, izteiktu spriedumu un ar to nomētāšana ar akmeņiem varētu sākties. Tajā brīdī parādījās Jēkabs un gribēja tuvoties zelotu barvedim, bet Filips sagrāba viņu aiz rokas.

-    Ko tu domā darīt? Kur mēs iekulsimies? viņš teica. Mēs esam tikai

trīs, un tur stāv viss ciems. Tas ir bezcerīgi!

Bet Jēkabam vēl ausīs skanēja mātes balss.

-    Ei, Baraba, tu, rīkļurāvēj, viņš tam uzsauca. — Vai esi ieradies pie mums cilvēkus nogalināt? Liec to sievieti mierā, mēs paši viņu tiesāsim. Viņu tiesāt pienākas Magdalas un Kapernaumas vecākajiem, viņas tēva Nācaretes rabīna klātbūtnē. Tā prasa likums.

-    Manam dēlam taisnība! kliedza arī vecais Zebedejs, kas arī bija ieradies ar resnu rungu rokā. — Viņam ir taisnība: tā prasa likums!

Baraba pagriezās pret viņiem.

-    Ciemu vecākie ir pērkami, viņš kliedza. Tāpat Zebedejs. Es viņam neuzticos. Šeit likums esmu es! Un, ja kāds no jums, puišiem, vēlas ar mani spēkoties, nāciet tik šurp!

Magdalas un Kapernaumas vīri un sievas ar slepkavošanas kāri acīs drūzmējās ap Barabu un Jēkabu. Bija ieradušies pat ciema zēni ar lingām rokā.

Filips sagrāba Natanačlu aiz rokas: viņš gribēja doties atpakaļ un pagriezās pret Jēkabu:

-     Ej, cinies ar viņu Jēkab, ja tu vēlies! Mēs tev līdzi neiesim, neesam taču prātu zaudējuši.

-    Vai jums nav kauna, zaķpastalas?

-    Nē, mēs nekaunamies. Ej vien pats!

Jēkabs pagriezās pret tēvu, bet tas tikai nokāsējās.

-    Es esmu vecs vīrs, viņš atrunājās.

-    Nu? bļāva Baraba un smējās pilnā kaklā.

Parādījās Salome, atspiedusies uz dēla Jāņa pleca; viņai saraudātām acīm sekoja Marija. Jēkabs, ieraudzījis māti, nodrebēja. Viņa priekšā mežonīgais barvedis ar saniknoto pūli, aiz viņa stingrā, klusējošā māte.

-    Nu? vēlreiz bļāva Baraba un uzrotīja krekla piedurknes.

«Negribu palikt kaunā,» nomurmināja Jēkabs un spēra soli uz priekšu; Baraba tūlīt nāca viņam pretī.

-    Viņš Jēkabu nogalinās, iekliedzās viņa jauniņais brālis un gribēja steigties palīgā, bet māte viņu aizturēja.

-    Paliec mierā, viņa teica, nejaucies tur pa vidu.

Tieši brīdī, kad pretinieki bija tik tuvu, ka sadursme šķita neizbēgama, no ezera krastmalas atskanēja gavilējoša balss:

-    Maran ataMaran ataV

Un saulē iededzis puisis skrēja aizelsies un, rokas vicinādams, kliedza:

-    Maranata! MaranataKungs tuvojas!

-    Kas tuvojas? visi satraukti jautāja un ielenca jaunieti.

-     Kungs! atbildēja puisis, rādīdams uz krastmalu. Tas Kungs, tur viņš nāk!

Visi pagriezās tajā virzienā. Saule rietēja, un gaiss bija kļuvis vēsāks. No krastmalas tuvojās cilvēks baltās klostera mūka drānās. No rožu krūma krastmalā viņš noplūca sarkanu rozi un pielika pie lūpām; divas kaijas, kas staigāja viņam pa priekšu, pacēlās spārnos un aizlidoja.

Vecā Salome pacēla sirmo galvu un dziļi ieelpoja.

-    Dēliņ, viņa teica Jānim, kas tur nāk? Gaiss pēkšņi ir mainījies.

1 Izsauciens aramiešu valodā, kas parādās tikai vienu reizi Jaunajā Derībā (l.Kor 16:22) «Kungs nāc!» vai «Mūsu Kungs ir atnācis!»

Mana sirds teju plīst, māt, atbildēja dēls, es domāju, ka tas ir viņš.

-Kas?

-     Klusu!

-    Un kas tur nāk viņam līdzi? Izklausās kā vesela armija.

-    Tie ir trūcīgie, kuri pa naktīm no vīnogulājiem savāc nenolasītās ogas. Nebaidies, māt, tā nav nekāda armija.

Tiešām, aiz viņa kā armija soļoja liels pulks trūcīgi ģērbtu vīriešu, sieviešu un bērnu ar maisiem un groziem rokās; tie sadalīja savā starpā jau novāktos vīna kalnus un olīvu laukus, lai salasītu to, kas tur atlicis.

Israēla likumi noteica, ka zemniekiem daļa ražas jāatstāj trūcīgajiem, tādēļ labības, vīnogu un olīvu ražas laikā daudzi izsalkušie ieradās no visas Galilejas.

Baltā tērptais pēkšņi apstājās, paskatījās uz ļaužu baru ap Barabu un nobijās. Bēgt! No jauna viņu pārņēma senās bailes, un viņš vēlējās atgriezties tuksnesī, kur mīt Dievs, šeit ir tikai cilvēki. Bēgt! Viņa liktenis atkal karājās mata galā. Doties uz priekšu vai pagriezt muguru?

Visi, kas stāvēja ap bedri, uzlūkoja viņu klusēdami. Jēkabs un Baraba vēl stāvēja aci pret aci, gatavi mesties viens otram virsū. Magdalēna bija pacēlusi galvu un klausījās dzīvība vai nāve? Ko nozīmēja šis pēkšņais klusums? Gaisotne bija mainījusies. Pēkšņi viņa iekliedzās:

-    Palīgā!

Baltā tērptais dzirdēja, pazina balsi un notrīsēja.

«Magdalēna!» viņš pie sevis nomurmināja. «Magdalēna, es tevi glābšu!» Un viņš drošā solī tuvojās pūlim.

Viņš gāja izplestām rokām un, jo tuvāk piegāja cilvēkiem, jo labāk saskatīja niknās, tumšās, samocītās sejas, jo vairāk viņa sirds saviļņojās un dvēsele pildījās ar līdzjūtību un dziļu mīlestību. «Šie cilvēki,» viņš nodomāja, «visi ir brāļi, bet viņi to nezina. Tādēļ viņi sevi moka… Kas tā būtu par laimi, kas par prieku, ja viņi to apzinātos!»

Viņš piegāja tuvāk, uzkāpa uz akmens un plaši izpleta rokas. Un no sirds dziļumiem viņš sauca:

-    Brāļi!

Ļaudis izbrīnā saskatījās.

-     Brāļi! no jauna atskanēja līksmojošā balss. Man ir liels prieks jūs redzēt!

-    Tu šeit neesi lūgts, krustu taisītāj! atbildēja Baraba un pacēla no zemes lielu akmeni.

-    Mans dēls! atskanēja sirdi plosošs kliedziens.

Marija skrēja apskaut savu dēlu. Viņa smējās un raudāja, un glāstīja dēlu, bet viņš, ne vārdu neteicis, atraisījās no mātes skavām un gāja pie Barabas.

-    Mans brāli, Baraba, viņš teica, es priecājos tevi redzēt. Es esmu tavs draugs, un man tev ir laba vēsts, kas tevi ielīksmos!

-     Nenāc tuvāk! ierēcās Baraba un nostājās pie bedres, lai aizsegtu viņa skatienam Magdalēnu.

Bet Magdalēna bija sadzirdējusi viņa balsi un piecēlusies kājās.

-    Jēzu! viņa sauca. Palīdzi man!

Ar pāris soļiem Jēzus pielēca pie bedres malas. Magdalēna mēģināja izrāpties no bedres, un Jēzus pietupās un sniedza viņai roku. Magdalēna to satvēra un aizelsusies, asiņaina, izkāpa no bedres un sabruka pie Jēzus kājām.

Baraba, saniknots, pieskrēja klāt un smagi uzlika kāju uz Magdalēnas muguras.

-    Viņa pieder man. Es viņu nogalināšu! viņš kliedza un pacēla akmeni rokā. Viņa ir apgānījusi sabatu viņai jāmirst!

-    Sit viņu nost! Sit nost! kliedza pūlis, kas negribēja palaist garām asinaino slaktiņu.

-   Viņai jāmirst! kliedza ari Zebedejs, redzēdams ap Jēzu pulcējamies daudzos lupatniekus. Posts klāt, ja mēs ļausim salašņām darīt to, ko i ievēlas!

-    Viņai jāmirst! viņš kliedza vēlreiz un sita rungu pret zemi.

-    Viņai jāmirst! atkārtoja Baraba, pacēlis akmeni.

Jēzus sagrāba viņa roku un mierīgā, bet sērīgā balsī teica:

-    Baraba, vai tu nekad neesi pārkāpis Dieva baušļus? Vai tu nekad neesi zadzis? Nekad neesi nogalinājis? Nekad laulību pārkāpis vai melojis?

Viņš pievērsās pūlim un lēnam skatījās sejās citā pēc citas.

-    Lai tas no jums, kas nekad nav grēkojis, sviež pirmo akmeni!

Ļaudis sakustējās. Cits pēc cita tic atkāpās tin centās izvairīties no skatiena, kas urbās viņu miesā un domās. Vīri atcerējās, cik reizes tie ir melojuši, cik bieži piegulējuši svešas sievas; sievietes uzvilka lakatus uz acīm, un akmeni sāka birt no vinu rokām zemē.

Vecais Zebedejs dusmās vai uzsprāga, redzēdams, ka plukatas ņem virsroku. Jēzus vēlreiz uzrunāja ļaudis, cenšoties vienam otram ieskatīties dziļi acīs.

-    Lai tas no jums, kas nekad nav grēkojis, sviež pirmo akmeni!

-    Es! kliedza Zebedejs. Dod man to akmeni, Baraba! Pie debesīm nav mākoņu, un es nebaidos no zibeņiem! Es sviedīšu pirmo akmeni!

Baraba nopriecājās, iedeva Zebedejam akmeni, un pats pagāja nost. Zebedejs, satvēris akmeni, nostājās pie Magdalēnas un tēmēja uz viņas galvu. Saritinājusies kamolā pie Jēzus kājām, viņa bija nomierinājusies un nāves vairs nebaidījās.

Bet trūkumcietēji nikni noskatījās uz veco Zebedeju, un kalsnākais no viņiem piesteidzās un teica:

-    Debesīs ir Dievs, Zebedej! Viņš nolēmēs tavu roku! Vai tu nebīsties viņa? Padomā, vai tu trūcīgo tiesības ne reizi neesi pārkāpis? Nekad neesi apķīlājis bāreņiem piederošu zemi? Nekad naktīs neesi lavījies atraitņu mājās?

Vecais grēcinieks pieķerts klausījās, kamēr jau cēla roku metienam, tad pēkšņi iekliedzās. Roka viņam pēkšņi notirpa, kļuva ļengana, un lielais akmens novēlās viņam uz kājas.

-    Brīnums! Brīnums! līksmoja trūcīgie. Magdalēna ir bez vainas!

Baraba vai plīsa aiz dusmām, viņa bakurētainā seja kļuva uguns sarkana, viņš metās uz Jēzu un viņu iepļaukāja. Bet Jēzus, pilnā mierā, pagrieza otru vaigu pret viņu.

-    Sit man arī pa otru vaigu, brāli Baraba, viņš teica.

Barabas roka notirpa, un viņš izbrīnā atplēta acis. Kas bija šis vīrs? Cilvēks, rēgs vai dēmons? Viņš apjucis atkāpās un apjucis noskatījās uz Jēzu.

-    Sit man arī pa otru vaigu, brāli Baraba, Jēzus viņu vēlreiz aicināja.

Šajā brīdi no vīģes koka paēnas iznira Jūda, kurš no malas visam notikušajam bija sekojis. Tas, vai Magdalēnu nosit vai nenosit, viņam bija viena alga, bet viņš priecājās, ka trūcīgie saņemas un saceļas pret Zebedeju.

Kad viņš ieraudzīja Jēzu baltajā tērpā nākam no krastmalas, viņam sirds bija iepukstējusies straujāk. «Tagad atklāsies,» viņš nodomāja, «kas viņš ir un kas viņam cilvēkiem sakāms.» Un Jūda saspringts klausījās. Bet jau pirmais vārds «brāļi» viņam nepatika, un viņa seja saīga. «Viņš vēl nav nācis pie prāta,» Jūda nomurmināja. «Mēs visi neesam nekādi brāļi, ne Israēlieši ar romiešiem, ne Israēlieši savā starpā, uzpirktie saduķeji, ciemu vecākie, visi, kas sadarbojas ar apspiedējiem tie mums nav nekādi brāļi… Tu esi uz aplama ceļa, galdnieka dēls!» Bet, kad Jēzus bez dusmām, ar cienīgu, pārcilvēcisku maigumu, pagrieza otru vaigu sitienam, Jūda sastinga. «Kas ir šis cilvēks?» viņš prātoja. «Pagriezt otru vaigu, to spēj darīt tikai eņģelis, tikai eņģelis vai arī suns…»

Viņš pieskrēja pie Barabas un satvēra viņu aiz rokas, kad tas jau atvēzējās, lai Jēzum sistu vēlreiz.

-    Neskaries viņam klāt, Jūda dobjā balsī teica, lasies prom!

Baraba pārsteigts skatījās uz Jūdu; abi bija vienas brālības biedri, bieži

bija kopā iebrukuši ciemos un pilsētās, lai nogalinātu Israēla ienaidniekus, bet tagad…?

-    Jūda, viņš klusu teica, — tu? Tu?

-    Es! Ej prom!

Baraba vilcinājās. Brālībā Jūda bija viņa priekšnieks Baraba nedrīkstēja pretoties, bet viņa pašlepnums neļāva atkāpties.

-    Ej savu ceļu! rudbārdis vēlreiz pavēlēja.

Laupītāju barvedis nodūra galvu un nikni noskatījās uz Marijas dēlu.

-    Mēs vēl tiksimies! viņš nošnāca un sažņaudza dūri.

Tad pagriezās pret savējiem un caur sakostiem zobiem izspieda:

-    Nāciet, iesim!

Kalna sprediķa vieta, (Bibliograph Institut Hidleburghausen), oforts

XIII nodaļa

Saule tuvojās apvārsnim, dienas svelme nozuda, un sacēlās svaigs vējiņš. Vakara gaismā ezers mirgoja sārti zilganās krāsās. Akmeņainā piekrastē uz vienas kājas stāvēja stārķi un izsalkuši vēroja ūdeni. Skrandainie nabagi stingi skatījās uz Marijas dēlu un gaidīja. Tie negribēja doties projām. Bet ko viņi gaidīja? Viņi bija aizmirsuši izsalkumu un kailumu, aizmirsuši ļaunos, cietsirdīgos zemniekus, kuri neatvēlēja trūcīgajiem pat niecīgas paliekas no vīnogu ražas, lai kaut nedaudz saldinātu viņu sūro dzīvi. Kopš agra rīta tie bija staigājuši no viena vīnogulāju kalna uz citu, bet grozi joprojām bija tukši. Un vai tas pats nenotika arī labības pļaujas laikā? Tie gāja no druvas druvā, bet maisi tik vai tā nepildījās, un vakarā izsalkušie bērni viņus gaidīja velti. Taču šobrīd viņi nesaprata, kāpēc un kā pēkšņi šķita, ka grozi ir piepildījušies.

Marijas dēls skatījās uz ļaudīm un arī kaut ko gaidīja. Viņam šķita, ka viņš par šiem cilvēkiem ir atbildīgs. Bet ko viņš tiem varēja dot, ja pašam nekā nav? Viņš nenovērsa no viņiem skatienu un kādu brīdi apsvēra iespēju doties prom, bet tad nokaunējās par šādu domu. Kas notiks ar Magdalēnu, kura joprojām gulēja zemē, apskāvusi viņa kājas? Un kā atstāt bez mierinājuma un palīdzības visas šīs acis, kas bija pievērstas viņam? Bēgt, jā, bet kurp? Dievs bija visur un tāpat Viņa vara, Viņa visvarenība. Marijas dēls arvien vairāk izjuta, ka šī zeme ir viņa mājvieta, viņa dzimtene, un ka citas viņam pasaulē nav. Un šie cilvēki ir viņa tuksnesis, un cita tuksneša nav… Viņš nolieca galvu.

-   Tavs prāts lai notiek, Kungs, viņš nomurmināja un padevās Dieva žēlastībai.

No plukatu bara iznāca sirmgalvis un teica:

-    Mēs esam izsalkuši, Marijas dēls, bet mēs no tevis neprasām maizi.

lii esi (ikļ).n nabadzīgs ka mēs, bet atver muti un saki mums kādu labu vārdu, tas remdinās mūsu izsalkumu.

Tad arī kāds jaunāks cilvēks sadūšojās runāt:

-    Marijas dēls, mūsu sirdis nospiež netaisnība. Tu teici, ka esi nācis ar labiem vārdiem, runā un palīdzi mums tikt pie taisnības!

Marijas dēls skatījās uz ļaudīm. Viņš sadzirdēja balsi, kas viņu uzrunāja un lika jūsmot. Viņam šķita, ka gadiem ilgi bija šo balsi gaidījis, un tagad tā viņu sauca vārdā un uzrunāja…

Viņš izpleta rokas un uzrunāja sapulcējušos ļaudis.

-    Brāļi! viņš teica, iesim kopā!

Likās, ka arī ļaudis gadiem ilgi bija gaidījuši šādu vēsti, it kā pirmo reizi tiktu uzrunāti Dieva vārdā.

-    Nāciet! Iesim! tie cits citu mudināja. Dieva vārdā, iesim!

Marijas dēls gāja viens, visiem pa priekšu. Viņš virzījās uz zaļu pakalnu ezera malā, kas par spīti vasaras karstumam nebija izkaltis. Saule to bija karsējusi cauru dienu, un tagad maigajā pievakares gaisā tas smaržoja pēc timiāna un mētrām. Pakalna galā reiz bija slējies pagānu templis, un no tā bija palikušas tikai dažas sadrupušas kolonnas. Daži zvejnieki stāstīja, ka dažkārt naktīs, dzenot tīklus ezerā, tajā vietā uz marmora bluķiem esot redzēts sēžam spokains tēls. Vecais Jona esot to pat dzirdējis raudam. Tagad viss trūcīgo bars sekoja Marijas dēlam uz šo vietu.

Vecā Salome pagriezās pret jaunāko dēlu.

-    Dēliņ, viņa teica, dod man roku, iesim mēs arī!

Viņa satvēra Marijas roku.

-     Neraudi, Marija, viņa teica. — Vai tu neredzi mirdzumu ap dēla seju?

-             Man vairs nav dēla, man vairs nav dēla! šņukstēdama atteica māte.

-    Visiem trūcīgajiem un skrandaiņiem ir dēli, bet ne man…

Viņa sāka kāpt kalnā, žēlodamās un vaimanādama, aizvien lielākā pārliecībā, ka dēls viņu pametis uz visiem laikiem. Kad viņa bija piesteigusies pie dēla, lai to skautu un vestu sev līdzi, viņš uz māti bija skatījies pārsteigts, it kā to nepazītu. Un kad viņa tam teica: «Es esmu tava māte!», viņš to bija atstūmis.

Vecais Zebedejs, redzēdams, ka sieva kopā ar pārējiem dodas uz pakalnu, saviebās, paķēra rungu un ar to norādīja dēlam Jēkabam un abiem viņa pavadoņiem Filipam un Natanaēlam uz satraukto pūli.

-    Tie ir kā izsalkuši vilki. Lai viņi kauc, kamēr neiedomājas, ka mēs esam aitas, un nenāk mūs saplosīt. Iesim viņiem pakaļ! Bet uzmanīgi! Lai ko tas vējgrābslis Marijas dēls saka, mēs viņu apklusināsim. Jūs dzirdat? Mēs neļausim viņam gūt virsroku, un saglabājiet modrību!

Un tad viņš klibodams sāka rāpties augšup.

lajā brīdī gājienam piebiedrojās arī abi Jonas dēli. Pēteris turēja brāli pie rokas un klusā balsī mierināja, bet tas nemierīgs vēroja lielo ļaužu baru, kas sekoja cilvēkam baltajā tērpā.

-     Kas tie par cilvēkiem? Kurp viņi dodas? Pēteris vaicāja Jūdam, kurš vēl nebija izlēmis, ko darīt, un stāvēja ceļa malā.

-    Marijas dēls, Jūda pavīpsnāja.

-    Un visi pārējie?

-   Trūcīgie, kas nākuši vākt ražas atliekas. Tie viņu ieraudzīja un devās viņam pa pēdām. Tagad viņš taisās pūli uzrunāt.

-    Kas viņam sakāms? Viņš pat nezinātu, kā diviem ēzeļiem sienu sadalīt.

Jūda paraustīja plecus:

-    Redzēsim, viņš norūca un arī sāka kāpt pakalnā.

Divas spēcīgas, melnīgsnējas sievas, nogurušas un ar smagiem, vīnogām pilniem groziem uz galvas, nāca no vīnogulāju kalna. Redzot gājienu, viena teica otrai:

-    Iesim viņiem pakaļ, paskatīsimies, kas tur notiek.

Vecais Jona ar tīkliem uz muguras devās uz savu būdu. Viņš bija izsalcis un steidzās, bet, ieraudzījis dēlus kopā ar lielo pūli dodamies uz pakalnu, apstājās un noskatījās ar apaļajām zivs acīm. Viņš ne ko teica, ne prātoja, vai kāds nomiris vai taisās precēties, ka tik daudz ļaužu sapulcējušies. Tikai skatījās ar ieplestu muti.

-     Skat, kur zivju pravietis Jona! — viņam uzsauca Zebedejs. Nāc līdzi, redzēsi ko lustīgu! Stāsta, ka Marija Magdalēna precēšoties. Būs liela balle!

Jona pakustināja biezās lūpas, it kā gribēdams ko teikt, bet tad paraustīja plecus, parāva tīklus augstāk uz muguras un smagiem soļiem slāja tālāk. Pēc brīža pienācis pie savas mājiņas, viņš pie sevis nomurmināja: «Velns tevi rāvis, tu, muļķa Zebedej!» Tad atvēra durvis un devās iekšā.

Kad Zebedejs ar savējiem bija sasniedzis pakalna virsotni, Jēzus jau sēdēja uz nogāztas kolonnas kapiteļa un nebija vēl atvēris muti. Viņš gaidīja ļaudis sanākam. Priekšā daži sēdēja sakrustotām kājām, citi stāvēja, visi kā viens raudzījās uz viņu. Saule bija norietējusi, bet ziemeļos tās stari vēl bija aizķērušies Hermona kalna galotnē.

Rokas uz krūtīm salicis, Jēzus skatījās, kā tumsa cīnās ar gaismu; palēnām viņa skatiens atkal pievērsās cilvēkiem, kas pulcējās viņa priekšā. Tie skatījās uz viņu, it kā viņš būtu visu viņu bēdu cēlonis un atrisinājums. Kad Zebedejs un viņa dēli bija klāt, Jēzus beidzot piecēlās un teica:

-     Esiet sveicināti, nāciet tuvāk, lai varat dzirdēt, jo mana balss nav skaļa.

Zebedejs, kas bija ciema vecākais, aizgāja pašā priekšā un ērti apsēdās uz liela akmens. Viņa dēli kopā ar Filipu un Natanaēlu nostājās viņam pie labajiem sāniem, bet Pēteris un Andrejs pie kreisajiem. Vecā Salome un Jāzepa sieva Marija stāvēja nostāk kopā ar citām sievietēm. Otra Marija, Marija Magdalēna, ar rokām aizklājusi seju, tupēja Jēzum pie kājām. Jūda stāvēja pie vēja saliektas pīnijas un ar lielu ziņkāri vēroja notiekošo. Viņa cietās zilās acis, asas kā pīnijas adatas, raidīja skatienu Jēzus virzienā.

Jēzus iekšēji notrīsēja un mēģināja saņemt dūšu. Bija pienācis brīdis, no kura viņš ilgus gadus bija baidījies. Dievs bija viņu uzveici un atvedis šurp, kur gribēja, cilvēku priekšā, lai viņš tos uzrunā. Un tagad? Ko lai viņš saka? Lielā ātrumā viņam prātā aizzibēja nedaudzie dzīves priecīgie brīži un daudzie sarūgtinājumi, cīņa ar Dievu un viss, ko bija redzējis vientuļajos klejojumos, kalni, ziedi, putni, gani, kas laimīgi uz pleciem nes atrastas pazudušās avis, zvejnieki, kuri izmet tīklus, zemnieki, kas sēj graudus zemē, novāc ražu, to nokuļ un nes mājās… Viņa prātā pavērās un atkal aizvērās debess un zeme, visi Dieva brīnumi, un viņš nespēja vien izlemt, kam pievērsties vispirms. Šiem izmisušajiem ļaudīm viņš gribēja atklāt visus, visus Dieva brīnumus, lai viņus nomierinātu… Pasaule, kas

pavērās viņa priekšā, šķita kā mātes stāstīta pasaka, kas nomierina, pasaka par princesēm un pūķiem, un tad Dievs noliecas no debesīm un pavēsta to cilvēkiem.

Viņš izpleta rokas un smaidīja.

-    Brāļi, — viņš vēl nedrošā un trīsošā balsī ierunājās. — Brāļi, es stāstīšu līdzībās. Piedodiet, bet esmu vienkāršs cilvēks, neesmu augstās skolās gājis, esmu trūcīgs un pieredzējis netaisnības tāpat kā jūs. Mana sirds ir pilna, bet man pietrūkst prāta, kā to visu izstāstīt. Es atveru muti, un man, pašam negribot, nāk vārdi kā no pasakas. Tādēļ piedodiet, ka izteikšos vienkāršās līdzībās.

—Mēs klausāmies, Marijas dēls, ļaudis atsaucās, mēs klausāmies.

Jēzus runāja tālāk:

-    Sējējs izgāja sēt. Viņam sējot, cita sēkla krita ceļmalā, un putni nāca un to apēda. Cita krita akmenājā, kur tai nebija daudz zemes, un tā sakalta; cita sēkla krita starp ērkšķiem, un ērkšķi izauga un to nomāca. Bet cita sēkla krita labā zemē, laida saknes, izdīga vārpas un nobrieda graudi, kas baroja cilvēkus! Kam ausis dzirdēt, tas lai dzird!

Visi klusēja un brīnījās, bet Zebedejs, kam bija ķildīgs prāts, pielēca kājās.

—Es neko nesaprotu, viņš teica. — Atvaino. Man, paldies Dievam, ir ausis, es dzirdu, bet nesaprotu. Vai tu nevarētu paskaidrot, ko tu ar to gribi teikt?

Viņš nicinoši smaidīja un glāstīja sirmo bārdu. Vai tu būtu tas sējējs?

-Jā, es tas esmu, Jēzus pazemīgi atbildēja.

-    Tad nu gan brīnums! teica Zebedejs un sita rungu pret zemi. Tātad akmeņi, ērkšķu krūmi un auglīgā zeme, kurā tu sēj, protams, esam mēs, vai ne?

—        Jā, patiesi, atbildēja Jēzus.

Andrejs satraukts klausījās, skatījās uz Jēzu, un viņa sirds iepukstējās straujāk. Līdzīgi tā bija pukstējusi, kad viņš pie Jardānas upes pirmo reizi satika Jāni Kristītāju, saulē izkaltušu un zvērādās tērptu vīru. Lūgšanas, bezmiegs un gavēņi bija viņu sagrauzuši un atstājušas tikai divas lielas acis, kas kvēloja kā ogles, un balsi, kas sauca: «Nožēlojiet! Nožēlojiet grēkus!» Viņš sauca, un Jardāna saviļņojās, karavānas apstājās, kamieļi nekustēja ne no vietas… Bet tas, kas stāvēja tur priekšā, tagad smaidīja. Viņa balss trīsēja kā mazam putniņam, kas pirmo reizi mēģina dziedāt, un viņa acis nekvēloja tās glāstīja. Andreja sirds, izbrīna pilna, plivinājās starp abām, starp šīm acīm un balsi.

Jānis pamazām attālinājās no tēva un piegāja tuvāk Jēzum, gribēdams mesties viņam pie kājām. To manīdams, Zebedejs kļuva vēl niknāks, viņam pietika ar šiem viltus praviešiem, kuri ik dienu kā tārpi izlīda no zemes un musināja tautu visi kā viens, kā sarunājuši, allaž vainu uzvēla zemniekiem, priesteriem un valdniekiem. Visu, kas šajā pasaulē bija labs, tie gribēja iznīcināt. Un tagad tiem piepulcējies arī šis baskājainais Marijas dēls! Kā derētu apgriezt viņam kaklu, kamēr tas vēl mīksts un maigs!

Viņš pagriezās, lai labāk dzirdētu, ko citi runā. Viņš redzēja savu dēlu Jēkabu stāvam ar skumjās vai dusmās sarauktu pieri. Netālu bija arī viņa sieva, kas tuvojās, asaras no acīm slaucīdama. Paskatījies uz pūli, viņš manīja tā noskaņojumu un nobijās-visi nabagi, skandaiņi raudzījās uz Marijas dēlu kā putni, kas gaida barību.

«Nolādētie salašņas!» viņš nomurmināja un piesēdās tuvāk dēlam. «Labāk paklusēšu, citādi būs tikai nepatikšanas.»

Atskanēja dedzīga balss. Kāds bija notupies pie Jēzus kājām un runāja. Tālāk sēdošie piecēlās, lai labāk redzētu. Tas bija Zebedeja jaunākais dēls, kurš stalti paceltu galvu teica:

-Tu esi sējējs, bet mēs akmeņi, ērkšķu krūmi un labā zeme, bet kas ir tā sēkla tavās rokās?

Viņa maigā, jauneklīgā seja piesarka, tumšās mandeļveidīgās acis stingi un bijīgi skatījās uz Jēzu, un trīsēdams viņš piecēlās kājās. Gaidot atbildi, viņam šķita, ka no tās varētu būt atkarīga visa viņa turpmākā dzīve.

Jēzus paliecās uz priekšu, lai labāk dzirdētu. Ilgu brīdi viņš klusēja un, ieklausīdamies savos sirdspukstos, centās atrast vienkāršu, ikdienišķu, nemirstīgu vārdu. Karsti sviedri klāja viņa pieri.

-    Kas ir tā sēkla tavās rokās? jaunietis nemierpilns atkārtoja.

Pēkšņi Jēzus piecēlās, izpleta rokas pretī ļaudīm un teica:

-    Mīliet cits citu! Tas nāca no vina dvēseles dzīlēm. Mīliet cits citu!

Tiklīdz viņš to bija pateicis, viņš sajuta, ka smagums bija nokritis no viņa sirds, un viņš bezspēkā atslīdēja uz kapiteļa.

Ļaudis apjuka un sāka sačukstēties, daži kratīja galvu, citi smējās.

-    Ko viņš teica? vaicāja kāds puskurls sirmgalvis.

-    Viņš teica, lai mēs mīlot cits citu.

-   Tas nav iespējams! sadusmots vecais teica. Izsalkušais nevar mīlēt paēdušo, apvainotais nevar mīlēt apvainotāju, tas nenotiks. Nāc, iesim prom!

Jūda, atspiedies pret pīniju, dusmās plucināja savu rudo bārdu.

-    Tātad tu, galdnieka dēls, esi nācis mums to sludināt? — viņš murmināja bārdā. Vai tā ir tā dižā vēsts, ko tu mums nes? Ka mums jāmīl romieši? Jāpastiepj kakls, kā tu pagriezi savu vaigu, un jāsaka: «Mans brāli, cērt nost?»

Jēzus saklausīja murmināšanu, pamanīja, ka sejas kļūst drūmas, acis

-    svina aukstas, viņš visu saprata. Arī viņš izjuta sarūgtinājumu, bet saņēma visus spēkus un piecēlās kājās:

-    Mīliet cits citu! Mīliet cits citu! viņš neatlaidīgi lūgdamies atkārtoja. Dievs ir mīlestība. Arī es reiz domāju, ka Dievs ir nežēlīgs, ka Viņš pieskaras kalniem, un tie izverd; pieskaras cilvēkiem, un tie mirst. Es paslēpos klosterī, lai atbrīvotos, metos ar seju pie zemes un gaidīju, lai Viņš kā zibens nāk pār mani, un kādurīt Viņš arī atnāca. Viņš pūta uz mani maigu vēsmu un teica: «Celies, mans dēls!» Un es cēlos un gāju. Un te nu es esmu!

Viņš sakrustoja rokas un noliecās, it kā visus sveicinādams.

Vecais Zebedejs nokremšļojās, nospļāvās un stingri satvēra rungu:

-    Dievs kā svaigs vējiņš? viņš saskaities norūca. Kaut tu cauri zemei izkristu, zaimotāj!

Marijas dēls gāja pie ļaudīm, skatījās katram acīs, lūdzās, staigāja šurpu turpu un cēla rokas pret debesīm:

-     Dievs ir kā tēvs, viņš teica, Viņš nevienas bēdas neatstās neremdinātas, nevienu brūci nesadziedētu. Jo vairāk mēs te pasaulē ciešam sāpes un badu, jo bagātīgāk mūs iepriecinās debesīs…

Pēc brīža viņš nogura un atgriezās, kur bija sēdējis.

-    Liela muiža pēc nāves, tu, muļķi! kāds nobļāvās, un citi smējās.

Bet Jēzus savā aizgrābtībā to nedzirdēja.

Svētīgi it izsalkušie un izslāpušie pēc taisnības… viņš tagad sauca.

-   Ar taisnību nepietiek! viens no izsalkušajiem kliedza. Ar taisnību nepietiek, mēs gribam maizi!

-Jā, arī pēc maizes, teica Jēzus un nopūtās, ari pēc maizes; Dievs tos paēdinās. Svētīgi ir tie, kam bēdas, jo tie tiks iepriecināti. Svētīgi ir nabagie, lēnprātīgie, taisnības dēļ vajātie, jo tie iemantos Debesu valstību.

Abas spēcīgās sievas, kas bija atnesušas ar vīnogām pilnos grozus, saskatījās un, ne vārdu neteikdamas, sāka dalīt vīnogas trūcīgajiem. Bet Magdalēna, nometusies pie Jēzus kājām, neuzdrošinādamās pacelt galvu, jo baidījās, ka ļaudis ieraudzīs viņas seju, ar matiem aizsegusies, slepus noskūpstīja Marijas dēla kājas.

Jēkabs ilgāk neizturēja, pielēca kājās un aizgāja. Andrejs nokaitināts izrāvās no brāļa rokas un nostājās Jēzus priekšā.

-     Es nāku no Jardānas Jūdejā, viņš teica. — Tur pravietis sludina: «Cilvēki ir kā salmi, es esmu uguns, esmu nācis pasauli dedzināt un tīrīt, cilvēku dvēseles ar uguni tīrīt un bruģēt ceļu Mesijām!» Bet tu, galdnieka dēls, sludini mīlestību. Vai tu neredzi, kas tev ir visapkārt? Meļi, zagļi, slepkavas! Visi ir negodīgi nabagie un bagātie, varmākas un apspiestie, skolotie un farizeji, visi, visi! Negodīgs esmu arī es, un tur mans brālis Pēteris, arī vecais Zebedejs, kas klausās par mīlestību, bet domā par laivām un kalpiem un rēķina, kā vairāk nopelnīt ar savu vīna spiedi.

To dzirdot, Zebedejs kļuva vai traks aiz dusmām. Resnais kakls piesarka un dzīslas uzpampa, viņš pielēca kājās, gatavs sist Andrejam ar rungu, bet vecā Salome sagrāba viņu aiz rokas:

-    Kaunies, Zebedej! — viņa klusu teica. — Nāc, iesim mājās.

-    Šiem salašņām un plikadīdām nedrīkst ļaut uz zemes valdīt! viņš teica pietiekami skaļi, lai visi dzirdētu. Viņš skaļi sēca un pievērsās Marijas dēlam:

-     Un tu, galdniek, beidz tēlot Mesiju, jo arī tevi, nabagu, lai cik žēl arī būtu, sitīs krustā, lai tu paliec mierīgs. Man tevis nav žēl, tu, nabaga dīkdieni, bet man ir žēl tavas nelaimīgās mātes, kurai tu esi vienīgais dēls.

Un viņš norādīja uz Mariju, kura bija nokritusi zemē un izmisumā dauzīja pieri pret akmeņiem.

Bet vecā dusmas nerimās, aizvien sizdams rungu pret zemi, viņš kliedza:

-    Viņš saka «mīlestība», «mēs visi brāļi», «grābiet, ko varat!» Vai es spēju savus ienaidniekus mīlēt? Vai es varu mīlēt blēdi, kas ložņā ap manu māju un grib izgāzt durvis, lai mani apzagtu? Tas plānprātiņš saka «mīlestība». Lai slava romiešiem, es saku, lai arī viņi pielūdz elkus, tomēr uztur kārtību!

Atskanēja spalgs kliedziens. Pūlis saviļņojās un grasījās uzbrukt Zebedejam. Vecā Salome nobijās, viņa ar roku aizspieda vīram muti, lai viņu apklusinātu, un vērsās pie ļaudīm, kas tuvojās.

-    Neklausieties viņā, viņš ir ātrsirdīgs, viņa teica allaž domā vienu, bet runā ko citu.

Pagriezās pret veco un pavēloši teica:

-    Nāc, tagad gan iesim!

Viņa pamāja arī jaunākajam dēlam, kurš rāms un laimīgs sēdēja Jēzum pie kājām.

-    Nāc, dēliņ, viņa teica, ir jau nakts.

-    Es palikšu, māt, dēls viņai atbildēja.

Arī Marija sarosījās, piecēlās no akmeņiem, uz kuriem bija saļimusi, notrauca no acīm asaras un grīļodamās kāpa pakaļ dēlam, lai to vestu mājās. Nelaimīgā sieviete bija nobijusies pa daļai mīlestības dēļ, ko viņam izrādīja nabagie, daļēji dēļ draudiem, kas izskanēja no turīgā ciema vecākā mutes.

-              Dieva dēļ, neklausieties viņā, Marija, garām iedama, teica ļaudīm,

—viņš ir slims… slims… slims…

Drebošu sirdi viņa tuvojās dēlam, kurš sakrustotām rokām skatījās tālē aiz ezera.

-    Nāc, dēliņ, viņa maigā balsī aicināja, nāc, dosimies mājās…

Viņš dzirdēja mātes balsi, pagriezās un skatījās uz viņu tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

-    Nāc, dēls, Marija atkārtoja un apņēma viņu ap vidu. Kāpēc tu uz mani tā skaties? Tu mani nepazīsti? Es esmu tava māte. Nāc, Nācaretē tevi gaida tavējie, tavs vecais tēvs…

Bet dēls pakratīja galvu:

-    Kāda māte? viņš mierīgi teica, Kādi manējie? Šie ir mana māte, mani brāli…

to sacīdams, viņš izstiepa roku un norādīja uz skandaiņiem un rudmati Jūdu, kurš klusēja, stāvēja pie plnijas un dusmīgi viņā noskatījās.

-    Un mans tēvs…

Viņš parādīja ar pirkstu uz debesīm:

-… ir Dievs.

Nelaimīgās, Dieva zibens ķertās sievietes acīs sariesās asaras.

-             Vai pasaulē ir vēl kāda nelaimīgāka māte par mani! viņa šņukstēja.

-    Man bija dēls, viens vienīgs dēls, un nu…

Vecā Salome saklausīja Marijas vaimanas, palaida vīru vaļā, piesteidzās pie viņas un saņēma tās roku. Bet Marija izrāvās un no jauna pievērsās dēlam.

-   Tu nenāksi? viņa sauca. Tu nenāksi? Es tevi pēdējo reizi lūdzu: nāc!

Viņa gaidīja. Ne vārdu neteicis, dēls aizgriezās un atkal skatījās tālē, pāri ezeram.

-    Tu nenāksi? vēlreiz atskanēja sirdi plosošais mātes sauciens. Tad viņa pacēla roku:

-    Vai tu mātes lāsta nebaidies?

-    Es baidos tikai no Dieva! dēls nepagriezdamies atbildēja.

Marijas seja kļuva nikna. Ar paceltu roku viņa bija gatava izkliegt

lāstu, bet vecā Salome paspēja vēl laikus aizlikt roku priekšā viņas mutei:

-    Nē! vina iesaucās. Nē, nē!

Apskāvusi Mariju, viņa to varītēm vilka prom.

-    Nāc, viņa teica, nāc, Marija mīļā, man tev ir kaut kas sakāms.

Abas sievietes gāja pa kalnu lejā uz Kapernaumu, vecais Zebedejs soļoja viņām pa priekšu un ar rungu sita pa dadžu puduriem; un Salome Marijai teica:

-    Kāpēc tu raudi, Marija? Vai tad tu neko nemanīji?

Marija izbrīnīta paskatījās uz viņu un aprāva vaimanas.

-    Ko? Marija vaicāja.

-    Vai tu neredzēji zilus spārnus, tūkstošiem zilu spārnu aiz viņa, kad viņš runāja? Aiz viņa stāvēja, es tev zvēru Marija, vesels debesu pulks eņģeļu!

Bet Marija izmisusi kratīja galvu.

-    Es neredzēju… es neko neredzēju… viņa murmināja. Neko!

Pēc brīža viņa piebilda:

-     Kāda man daļa gar eņģeļiem, Salome? Es gribēju, lai viņam seko bērni un mazbērni, bērni un mazbērni, nevis eņģeļi!

Bet vecās Salomes acis bija pilnas ziliem spārniem. Viņa izstiepa roku, pieskārās Marijas krūtīm un klusi pačukstēja, it kā atklādama lielu noslēpumu.

-Tu esi svētīta, Marija, un svētīts ir tavas miesas auglis.

Bet Marija tikai kratīja galvu, raudāja un nomākta gāja līdzās.

Tikmēr trūcīgie bija aplenkuši Jēzu un, pacēluši spieķus un tukšos kurvjus, draudēja un kliedza:

-   Tas ir pareizi, ko tu teici, Marijas dēls: nāvi bagātniekiem!

-    Vadi mūs, un mēs iesim nodedzināt vecā Zebedeja māju.

-     Nededzināsim vis, teica citi, labāk ielauzīsimies un sadalīsim viņa graudu, eļļas, vīna un drānu krājumus mūsu starpā… Nāvi bagātniekiem!

Jēzus izmisīgi vicināja rokas un kliedza:

-To es neesmu teicis, to es neesmu teicis! Mīlestību, brāļi!

Bet kā lai nabaga izsalkušie ļaudis to sadzirdētu?

-    Andrejam ir taisnība! tie kliedza. Vispirms uguni un cirvi, tad mīlestību!

Andrejs stāvēja līdzās Jēzum un klausījās. Viņš domīgs nodūra galvu un klusēja. «Kad skolotājs tuksnesī runāja, tā vārdi kā akmeņi lidoja pret cilvēku galvām,» viņš prātoja. «Bet šis savus vārdus izdala kā maizi… Kuram no abiem ir taisnība? Kurš ceļš ved uz pasaules pestīšanu? Mīlestības vai varmācības ceļš?»

Un, kamēr Andrejs tā prātoja, viņš pēkšņi sajuta divas rokas uz galvas. Jēzus bija pienācis un klusi uzlicis rokas Andrejam uz galvas, tievie, garie, lokanie pirksti likās maigi. Andrejs nekustējās un sajuta dīvainu mīlīgumu plūstam no šīm rokām, kas iesūcās viņa smadzenēs, mutē, kaklā, sirdī, līdz pat locekļiem. Viņu pārņēma neizsakāma labsajūta kā miesā, tā dvēselē, viņš jutās kā izslāpis koks, kas tiek aplaistīts. Viņš klusēja. Kaut šīs rokas nekad viņu neatstātu! Pēc tik ilgām mokām viņš beidzot sajuta mieru un drošību!

Netālu stāvēja abi nešķiramie draugi Filips un Natanačls, viņi strīdējās.

Man viņš patīk, teica pieticīgais, garais kurpnieks. Viņa vārdi ir saldi kā medus. Vai tu viņam tici? Man, viņā klausoties, kļuva labi ap sirdi.

-    Man viņš nepatīk, atbildēja gans. Nē, viņš saka vienu, bet dara ko citu. Viņš sludina mīlestību un tikai mīlestību, bet taisa krustus un palīdz krustā sist.

-   Ar to ir cauri, es tev saku, Filip. Viņam bija jātiek krustiem pāri, lai nostātos uz Dieva ceļa.

-    Es gribu redzēt darbus, Filips palika pie sava. Ja viņš svētīs manas aitas un izdziedinās tās, kurām piemeties kašķis, es sākšu ticēt. Citādi viņam nav jēgas. Kāpēc tu krati galvu? Ja viņš taisās glābt pasauli, lai sāk ar manām aitām!

Nakts bija nogūlusies pār ezeru, vīnogulājiem un cilvēku sejām. Pie debesīm uzausa Dāvida rati,[7] un austrumos pie debesīm kā vīna lāse atmirdzēja sarkana zvaigzne.

Jēzus pēkšņi jutās izsalcis un noguris, viņam gribējās pabūt vienam. Ļaudis pamazām izklīda un devās mājup pie bērniem. īsu brīdi dienišķās rūpes bija aizmirstas, bet tagad tās atgriezās un pārņēma viņu prātus. Slepus kā karavīri, kas pamet kaujas lauku, tie nozuda pa vienam vai diviem.

Jēzus noskumis atspiedās pret seno marmora bluķi. Neviens viņam nesniedza roku, nedz vēlēja ar labu nakti, neviens nejautāja, vai viņš ir izsalcis, nedz piedāvāja vietu, kur pavadīt nakti. Viņš nodūra galvu un tumsā dzirdēja soļus, kas steidzās projām. Tad ap viņu iestājās dziļš klusums. Viņš pacēla galvu un redzēja, ka palicis gluži viens. Palikušas bija tikai zvaigznes pie debesīm un izsalkums viņā pašā. Kurp lai viņš dodas? Pie kurām durvīm lai klauvē? Skumju pārņemts, viņš nogūlās zemē. «Lapsām ir alas, kur gulēt,» viņš nopūtās, «man nav nekā…» Un aizvēra acis. Nakts bija auksta, viņš drebēja.

Pēkšņi aiz marmora bluķa viņš sadzirdēja nopūtu un klusus šņukstus. Viņš pavēra acis un ieraudzīja sievieti, kura rāpus viņam tuvojās. Viņš pazina tās smaržu.

-     Magdalēna, mana māsa, viņš teica un uzlika roku uz viņas smaržīgajiem matiem. Magdalēna, ej mājās un vairs negrēko.

-Jēzu, brāli, -Magdalēna ierunājās un noskūpstīja viņa kājas. Ļauj man līdz nāvei sekot tavā ēnā. Tagad es zinu, kas ir mīlestība.

-    Ej mājās, Jēzus atkārtoja. -Kad būs pienācis laiks, es tevi pasaukšu.

-    Es gribu par tevi mirt.

-    Pienāks laiks, kad es tevi saukšu, Magdalēna, nesteidzies. Tas vēl nav pienācis, gaidi, kad es tevi saukšu, bet tagad ej…

Viņa mēģināja vēl ko bilst, bet Jēzus balss kļuva stingrāka.

-Ej!

Magdalēna gāja pa pakalnu lejā, kādu brīdi bija dzirdami viņas vieglie soļi, tad tie noklusa. Gaisā vēl vēdīja viņas miesas smarža, tad arī to nakts vējš aizpūta prom. Tagad Marijas dēls bija pavisam viens. Viens ar Dieva nakts tumšajiem vaibstiem un neskaitāmām zvaigznēm. Viņš klausījās mirgojošā tumsā, cerēdams sadzirdēt kādu balsi bet nekā. Viņš gribēja Neredzamajam vaicāt: «Kungs, vai esi ar mani mierā?» Bet viņš neuzdrošinājās. Pēkšņais klusums visapkārt viņu biedēja. «Droši vien viņš nav mierā,» Jēzus domāja un nodrebēja. «Kungs, vai tā ir mana vaina? Cik bieži Tev neesmu teicis, ka es neprotu runāt? Bet Tu mani uz to esi allaž skubinājis, dažreiz ar smaidu, citreiz ar dusmām. Šorīt, kad mūki mani vajāja, lai es kļūstu par abatu, un mani ieslēdza, Tu pavēri slepenas sānu durvis, lai es tiktu ārā. Tu sagrābi mani aiz matiem un nometi mani šeit, tik daudzu cilvēku priekšā! «Runā,» Tu pavēlēji, «tavs laiks pienācis!» Es sakniebu lūpas un klusēju, bet tu nespēji savaldīties un ar varu atvēri manu muti un ieziedi to ar medu, nevis ar degošām oglēm, kā citu praviešu mutes! Es runāju, bet mana sirds bija žults pilna, un es gribēju teikt to pašu, ko tavs pravietis Kristītājs: «Dievs nāks kā uguns. Kur jūs, baušļu pārkāpēji, jūs, netaisnie un negodīgie, liksieties? Viņš nāks!» To gribēja teikt mana sirds, bet Tu ieziedi manas lūpas ar medu, un es saucu: «Mīlestību! Mīlestību!»»

«Ak, Kungs, ak, Kungs,» viņš murmināja, «nespēju ar Tevi cīnīties. Šonakt es padodos. Tavs prāts lai notiek!»

Tiklīdz viņš to bija pateicis, kā akmens novēlās no viņa sirds. Viņš kā noguris putns nolieca galvu uz krūtīm, aizvēra acis un aizmiga. Viņam šķila, ka ,ii/. krekla viņam ir ābols un, to izvilcis, viņš to pārlauž, izņem sēkliņas un tās iesēj zemē. Un tās laiž zemē saknes, dzen asnus, kas ātri izaug par kokiem ar zariem, kas salapo un nes augļus skaistus, sarkanus ābolus.

('irkstēja akmeņi, tur kāds nāca. Miegs bija kā ar roku atņemts, Jēzus atvēra acis. Viņa priekšā stāvēja cilvēks. Viņš vairs nejutās viens un klusībā mierīgi priecājās par siltumu, ko radīja otra cilvēka klātbūtne.

Atnācējs pienāca tuvāk un nometās ceļos.

-    Varbūt tu esi izsalcis, viņš ierunājās, es atnesu tev maizi, zivis un medu.

-    Kas tu esi, brāli?

-   Jonas dēls Andrejs.

-    Visi ir aizgājuši un mani pametuši. Es patiesi esmu izsalcis. Kā nākas, ka tu, brāli, par mani padomāji un man atnesi maizi, zivis, medu

-    šīs labās Dieva veltes? Man tikai trūkst laba vārda.

-    Arī to tev nesu, atbildēja Andrejs.

Tumsa palīdzēja viņam sadūšoties. Jēzus neredzēja ne asaras, kas ritēja pār jaunekļa blāvajiem vaigiem, ne viņa trīcošās rokas.

-    Labo vārdu, brāli, dod man vispirms, teica Jēzus un smaidīdams sniedza jaunietim roku.

-    Rabbuni.. murmināja Jonas dēls, noliecās un noskūpstīja Jēzus kājas.

' rabbuni «skolotājs» (aramiešu vai.), bieži lietots Jēzus epitets. Vēlākos laikos, daļēji kristīgās ticības iespaidā, rubini pārņēma priesteru funkcijas.

XIV nodaļa

Laiks nav lauks, ko mēra olektīs, nedz jūra, ko mēra jūdzēs, laika mērvienība ir sirdspuksts. Cik sirdspukstus ilga šī saderināšanās? Dienas? Mēnešus? Gadus? Marijas dēls gāja no ciema uz ciemu, no kalna uz kalnu, un īrās laivā no viena krasta uz otru, vienmēr laipns un jautrs, ar labu vārdu uz lūpām. Viņš bija tērpies baltās drānās kā līgavainis, un zeme bija viņa līgava. Kur vien viņš spēra kāju, tur izauga ziedi. Ja viņš skatījās uz kokiem, tie izplauka. Kad viņš iekāpa laivā, sacēlās labvēlīgs vējš. Un, kad ļaudis viņā klausījās, tiem kļuva tik viegli ap sirdi, it kā tiem būtu izauguši spārni. Šajā saderināšanās laikā Dievs parādījās zem katra akmens, aiz katrām durvīm. Katra drauga vai ienaidnieka acu zīlītēs sēdēja smaidošs Dievs.

Farizeji šaubīdamies kratīja galvas un teica:

-    Jānis Kristītājs gavē, lej asaras, draud un nesmejas. Bet tu esi pirmais, kas ierodas visās svinībās un kāzās. Tu ēd, dzer un smejies, un, kā stāsta, aizvakar kādās kāzās Kanaānā tu pat esot ar meitenēm dejojis. Kultas ir dzirdēts, ka pravietis smejas un dejo?

Viņi skatījās uz Jēzu drūmām, pārmetošām acīm. Bet viņš smaidīja un teica:

-    Es neesmu pravietis, mani brāļi farizeji, esmu līgavainis, nevis pravietis.

-    Līgavainis? — Farizeji nokliedzās un jau dzīrās plēst savas drānas.

-    Jā, līgavainis, mani brāļi farizeji. Kā lai to jums paskaidroju? Es nezinu, piedodiet.

Viņš pievērsās saviem pavadoņiem Jānim, Andrejam un Jūdam, kā arī zemniekiem un zvejniekiem, kuri, Jēzus maigo vaibstu iedvesmoti, bija pametuši laukus un laivas, lai viņam sekotu, un sievietēm, kuras ar zīdaiņiem uz rokām, steidzās viņam pakaļ.

-    Priecājieties un gavilējiet, kamēr līgavainis ir pie jums! viņš tos uzrunāja. Pienāks reiz atraitņu un bāreņu dienas, bet uzticieties Tēvam.

Kāpēc ziedi pļavā un putni gaisā viņam uzticas? Ne tie sēj, ne pļauj, bet debesu Tēvs tos tāpat baro. Pie ne vērpj, nedz auž, bet vai ir kāds ķēniņš, kam krāšņāks tērps? Nerūpējieties par miesu, ko tai ēst un dzert, kā tērpties, tā ir no pelniem un putekļiem un par tādiem atkal kļūs. Rūpējieties par nemirstīgajām dvēselēm, domājiet par Debesu valstību!

Jūda klausījās un rauca pieri. Viņam maz rūpēja Debesu valstība, viņa lielās rūpes, lielā bēda bija zemes valstība, pat ne visas zemes, bet tikai Israēlas. Un to veidoja akmeņi un cilvēki, nevis lūgšanas un mākoņi. Viņa zemi apgānīja barbari, elkdievji romieši. Tie bija jāaizdzen, pirms varēja runāt par Debesu valstību.

Jēzus ievēroja Jūdas saraukto pieri un drūmo skatienu, nojauta viņa domas un pasmaidīja.

-    Jūda, manu brāl, viņš teica, debess un zeme ir viens, klintis un mākoņi ir viens, Debesu valstība nav mākoņos, bet gan mūsu sirdīs. Tas ir tas, ko es gribu teikt. Maini savu sirdi, un zeme un debesis apskausies, Israēlieši un romieši apskausies, visi būs viens.

Bet rudbārdim īgnums nepārgāja, viņš to ieslēdza sevī, tēloja pacietību un gaidīja. «Šis sapņotājs pats nesaprot, ko runā,» Jūda pie sevis kurnēja. «Nesaprot, kas te notiek. Mūsu sirdis varēs mainīties tikai tad, kad visa pasaule būs pārmainījusies, tikai tad, kad romieši būs patriekti no Israēla zemes, es jutīšos atvieglots.»

Reiz Zebedeja jaunākais dēls piegāja pie Jēzus un sacīja:

-    Rabīn, viņš teica, piedod, bet man Jūda nepatīk. Kad esmu kopā ar viņu, jūtu tumšu varu sagrābjam manu miesu, mani dursta tūkstošiem sīku adatiņu, un aizvakar man šķita, ka redzu melnu eņģeli viņam ko čukstam ausī. Ko tas būtu varējis viņam teikt?

-    Es nojaušu, ko viņš teica, Jēzus nopūzdamies atbildēja.

-    Ko? Man ir bail, rabīn. Ko viņš teica?

-    Es vēl skaidri nezinu, brāli Jāni, bet pienāks brīdis, kad to uzzināsim.

-     Bet kāpēc tu viņam ļauj nākt mums līdzi? Kāpēc ļauj viņam dienu un nakti sekot? Kad tu ar viņu runā, tava balss ir maigāka nekā tad, kad tu runā ar mums. Kāpēc?

-   Tā jābūt, brāli Jāni, jo viņam nepieciešams vairāk mīlestības.

Arī Andrejs sekoja jaunajam skolotājam, un pasaule ar katru dienu aizvien vairāk pārvērtās viņa acīs. Tā kļuva jaukāka ne jau pasaule, bet viņa paša sirds! Ēst un smiet vairs nebija grēks, zeme zem kājām kļuva stingrāka, un debesis virs galvas bija kā tēva roka. Tā Kunga diena nebija vairs uguns un dusmu diena, ne arī iespējamā pastarā diena, bet ražas, kāzu un deju diena: pastāvīgā zemes jaunavīgās nevainības atjaunošanas diena. Un līdz ar katru rītausmu nāca atdzimšana; katru rītu Dievs atjaunoja solījumu turēt pasauli savā svētajā rokā.

Ritēja dienas, un Andrejs kļuva arvien mierīgāks. Viņam iepatikās smiekli un ēšana; viņa bālie vaigi no jauna sārtojās. Kad ap pusdienlaiku vai vakarā viņš zem koka apsēdās paēst, vai arī svinībās Jēzus, kā paradis, svētīja un sadalīja maizi, Andrejs manīja, ka maize viņa ķermenī pārvēršas mīlestībā un smieklos. Tomēr reizēm viņam uzmācās ilgas pēc mājām, ģimenes un draugiem, un viņš nopūtās.

-      Kā diez iet vecajam Jonam un Zebedejam? viņš reiz ierunājās, un viņa acis vērās tālē, it kā abi vecie būtu kaut kur pasaules galā. Un Jēkabs un Pēteris, diez kādas tiem raizes?

-     Nebēdā, mēs viņus visus satiksim, atbildēja Jēzus un pasmaidīja. Viņi visi mūs reiz atradīs, Andrej. Tēva mājā ir daudz istabu, un rur ir vieta visiem.

Kādā vakarā Jēzus nonāca Bētsaīdā. Bērni viņam skrēja pretim un māja ar palmu lapām. Durvis atvērās, sievas pameta mājas darbus un steidzās viņam pakaļ uzklausīt labo vēsti. Dēli cēla plecos savus lēmētos vecākus, mazbērni aklos vecvecākus veda aiz rokas, un spēcīgi vīri nesa apsēstos, lai Jēzus tiem uzliek roku un dziedina.

Todien ciemā gadījās paunu tirgotājs Toms. Viņš pūta ragā un slavināja savas preces ķemmes, vārpstas, sudraba auskarus, bronzas rokassprādzes un dažādus sieviešu smiņķus. Kad Jēzus viņu ieraudzīja, viņa iztēlē šķielacis tirgotājs mainīja izskatu. Jēzum likās, ka tas stāv kāda patāla ciema vidū ar leņķmēru rokā un daudziem strādniekiem visapkārt; mūrnieki mūrēja, nesēji pienesa akmeņus un kaļķus, un priekšā augtin auga milzu ēka, templis ar marmora pīlāriem, bet būvmeistars Toms gāja un visu mērīja… Jēzus pasmaidīja, vīzija nozuda, un šķielacis Toms atkal stāvēja pie precēm. Jēzus uzlika viņam roku uz pleca.

-            Tom, viņš teica, nāc līdzi, seko man, es tevi apgādāšu ar citām precēm, garšvielām un rotaslietām, kas domātas dvēselei, lev nāksies ar tām doties pa visu pasauli, sludināt tās un izdalīt cilvēkiem.

-    Ļauj man vispirms šīs preces pārdot, smiedamies teica prasmīgais tirgotājs, tad redzēsim, ko tālāk darīt.

Un viņš no jauna pacēla sīko balstiņu un piedāvāja ķemmes, dzijas un smiņķus.

Viens no ciema vecākajiem, bagāts, cietsirdīgs un ne pārāk godīgs vīrs, stāvēja atspiedies pret sava nama durvju stenderi un ziņkārīgi skatījās uz gājienu, kas tuvojās. Tam pa priekšu skrēja bērnu bars, tie vicināja palmu lapas, klauvēja pie vārtiem un sauca:

-    Viņš nāk! Viņš nāk! Nāk Dāvida dēls!1

Tiem sekoja baltās drānās tērpts cilvēks, kuram mati krita uz pleciem. Viņš laipni smaidīja un stiepa rokas pa labi un pa kreisi, it kā svētīdams katru māju, kurai gāja garām. Viņam sekoja vīri un sievas, kas sacentās, vēlēdamies viņam pieskarties un gūt svētību un spēku. Vēl tālāk aklie un lēmētie, un visur vērās durvis un nāca klāt jauni cilvēki.

-    Kas viņš tāds ir? — satraucies vaicāja ciema vecākais, nostājies durvju aplodā, lai neviens neielauztos viņa mājā un nepiesavinātos neko no viņa mantas.

-    Tas ir jaunais pravietis, vecais Hananja, kāds atbildēja un nostājās viņam blakus. Tas baltajā tērpā, ko tu tur redzi, vienā rokā tur dzīvību, bet otrā nāvi, un viņš tās sadala pēc sirds patikas. Es tev iesaku viņu labi uzņemt.

To dzirdot, vecais Hananja nodrebēja bailēs. Viņa sirdsapziņu mocīja daudzi pārkāpumi, un naktīs viņš bieži pamodās nobijies tā, ka nespēja ne vārdu pateikt. Viņu mocīja murgi, kuros viņš jutās līdz kaklam iesviests elles liesmās… Varbūt pravietis spēs viņu glābt? «Viss šajā pasaulē ir burvestība,» viņš nodomāja, «mēs viņam klāsim galdu un dāsni cienāsim varbūt viņš pastrādās brīnumus.»

Tā nolēmis, Hananja iznāca Jēzum pretim un, roku uz sirds uzlicis, uzrunāja viņu:

-     Dāvida dēls, es esmu vecais Hananja, esmu grēcinieks, bet tu esi svēts vīrs. Kad uzzināju, ka tu pagodināsi mūsu ciemu, es liku uzklāt tev

' Dāvida dēls ir viens no Jēzus apzīmējumiem, kas atrodami Bībelē. Tas lietots ar domu, ka viņš ir apvienotās Izraēla ķēniņvalsts otrā ķēniņa Dāvida pēctecis.

galdu. Es būtu pateicīgs, ja tu pieņemtu ielūgumu. Svētie nāk pasaulē mūsu, grēcinieku dēļ, un mana māja alkst pēc svētības.

Jēzus apstājās:

-Tas, ko tu saki, ir labi un pareizi, vecais Hananja, viņš atbildēja. Priecājos tevi iepazīt!

Viņš iegāja lepnajā namā. Parādījās kalpi, tie iznesa pagalmā zemus galdus un mīkstus spilvenus, uz kuriem sēdēt. Jēzus apsēdās, bet viņam blakus pa labi un pa kreisi Jānis, Andrejs, Jūda un arī viltīgais Toms, kurš izlikās par mācekli, lai arī varētu piedalīties cienastā. Vecais saimnieks sēdēja viņiem pretim un prātoja, kā sarunas novest līdz sapņiem, lai ļauno garu izdzinējs varētu tos aizgainīt. Tika atnests ēdiens, arī divas karafes vīna. Ļaudis stāvēja visapkārt un klausījās sarunās par laika apstākļiem, Dievu un vīnogulājiem. Viņi ēda un dzēra, un beigās kalpi atnesa ūdens bļodas, kur viesiem noskalot rokas, pirms viņi ceļas no galda. Tad vecais Hananja vairs nespēja nociesties. «Viņi pie manis ir ēduši un dzēruši,» viņš nodomāja, «tagad pieklātos, ka es prasītu atlīdzinājumu.»

-Tu esi zinošs skolotājs, pievērsies Jēzum, viņš ierunājās. Dzirdu ļaudis stāstām, ka tu esot slavens ļauno garu izdzinējs, bet man nāk ļauni murgi. Esmu tevi un tavus biedrus labi uzņēmis, varbūt tu varētu kaut ko man līdzēt. Apžēlojies par mani un padzen šos murgus. Mēdz teikt, ka tu runājot un izdzenot garus ar līdzībām; tad saki līdzību, gan jau es sapratīšu apslēpto jēgu un izveseļošos. Vai tad viss pasaulē nav burvestība? Parādi savu māku!

Jēzus smaidīja un skatījās vecajam acīs. Ne jau pirmo reizi viņš raudzījās uz nesātīgo rijīgajām mutēm, resnajiem kakliem un kārajām acīm, kad tie ēda, dzēra un smējās. Viņiem nekā netrūka tie zaga, dancoja un maukojās, nejuzdami, ka deg elles ugunīs, ja nu vienīgi šad tad murgos… Jēzus ilgi skatījās uz nesātīgo veci un vēroja viņa miesu un bailes viņa acīs, un no šīs ainas tapa līdzība.

-    Atver ausis, vecais Hananja, viņš teica. Atver sirdi un klausies, ko es tev teikšu.

-    Es esmu atvēris ausis, atvēris sirdi un klausos.

-   Reiz dzīvoja kāds bagāts vīrs, Hananja, viņš bija netaisns un neievēroja baušļus. Viņš ēda un dzēra bez mēra, tērpās zīdā un purpurā, bet kaimiņam

Lācaram, kurš cicta badu un sala, nedeva ne doniņas. Lācars līda zem viņa galda, lai salasītu drupačas un noskrubinātu kaulus. Bet kalpi viņu izmeta ārā, viņš sēdēja uz sliekšņa, un suņi laizīja viņa vātis. Pienāca liktenīgā diena, kad viņi abi nomira, un viens nokļuva ellē, bet otrs Ābrahāma klēpī. Reiz bagātais pacēla acis un ieraudzīja kaimiņu Lācaru sēžam un līksmojam Ābrahāma klēpī, un viņš sauca: «Ābrahāma tēv! Ābrahāma tēv! Atsūti Lācaru pie manis, lai viņš pirkstus iemērc ūdenī un apslapina manas lūpas, es degu ugunīs.» Bet Ābrahāms viņam atbildēja: «Atceries, vai tad, kad tu ēdi un dzēri, un baudīji visus pasaules labumus, bet viņš cieta badu un sala, tu viņam kādreiz piedāvāji kaut glāzi ūdens? Nu viņam pienākusi kārta priecāties, bet tev uz mūžu mūžiem degt elles ugunīs.»

Jēzus nopūtās un klusēja. Vecais Hananja blenza uz viņu ar atvērtu muti un gaidīja dzirdēt ko vairāk; viņa lūpas bija sausas un rīkle izkaltusi.

-    Vai tas ir viss? viņš vaicāja trīsošā balsī. Nekas vairāk?

Jūda smējās.

-    To viņš bija pelnījis, viņš teica. Kas pasaulē par daudz ēd un dzer, tam aizsaulē jāsmok.

Bet Zebedeja jaunākais dēls pieliecās pie Jēzus auss un tam klusi sacīja:

-   Rabīn, tavi vārdi neatvieglināja manu sirdi. Cik reižu tu mums neesi mācījis: «Piedod savam ienaidniekam un mīli viņu. Ja viņš tev septiņas un septiņdesmit septiņas reizes ļaunu dara, tad tev viņam septiņas un septiņdesmit septiņas reizes labu jāatdara, tikai tā var ļaunumu no pasaules izskaust!» Bet tagad… Vai tad Dievs nespēj piedot?

-   Dievs ir taisnīgs, rudbārdis piebilda, nicinoši skatīdamies uz Hananju.

-    Dievs ir labvēlīgs, iebilda Jānis.

-   Vai tad man nav nekādu cerību? izstomīja vecais saimnieks. Vai ar to līdzība beidzas?

Toms piecēlās, paspēra dažus soļus vārtu virzienā un apstājās.

-    Nē, tā nebeidzas, viņš zobgalīgi teica. Tai ir mazs turpinājums.

-    Saki, tev par to būs mana svētība…

-   Tas vecais vīrs bija vārdā Hananja! teica Toms.

Un sagrāba maisu ar mantām, cēla to plecā un devās pa vārtiem laukā. Ielas vidū viņš satikās ar kaimiņiem, un visi kopā gardi smējās.

Vecajam sakāpa asinis resnajā galvā, un viņš dusmās sarauca uzacis.

Jēzus izstiepa roku un noglaudīja sava mīļā mācekļa sprogaino galvu.

-Jāni, viņš teica, visiem ir ausis, un visi dzirdēja, visiem ir prāts, un visi sprieda. Tie teica: «Dievs ir taisnīgs,» bet tālāk netika. Bet tev ir sirds un tu teici: «Dievs ir taisnīgs, bet ar to nepietiek, viņš ir arī labvēlīgs.» Tāpēc manai līdzībai jāatrod cits nobeigums, tā nevar palikt tāda, kā ir.

-    Rabīn, teica puisis, piedod, bet mana sirds runāja patiesību: «Ja cilvēks spēj piedot, vai tad Dievs arī nepiedod?» Tas ir neiespējami, tā būtu zaimošana, tavai līdzībai jābūt citam noslēgumam!

-    Tā arī ir, mans draugs, tai ir cits noslēgums, teica Jēzus un smaidīja. Vecais Hananja, klausies un nomierinies. Klausieties arī jūs, tur pagalmā, un jūs, kuri uz ielas smejaties. Dievs ir ne tikai taisnīgs, bet arī labestīgs; viņš ir ne tikai labestīgs, bet viņš ir mūsu Tēvs debesīs. Lācars, izdzirdējis Ābrahāma vārdus, nopūtās. «Mans Dievs,» viņš prātoja, «kā gan kāds spēj justies laimīgs paradīzē, zinot, ka ir cilvēka dvēsele, kas deg visu mūžību? Veldzini viņu, ak Kungs, lai arī es tieku veldzināts! Atbrīvo viņu, Kungs, lai arī es tieku atbrīvots! Citādi arī es sākšu degt.» Dievs nojauta Lācara domas un priecājās: «Mīļo Lācar,» viņš teica, «nokāp lejā un ņem izslāpušo pie rokas. Mani avoti neizsīkst, ļauj viņam veldzēties, un veldzējies viņam līdzās.» «Mūžu mūžos?» Lācars pavaicāja. «Jā, mūžu mūžos,» Dievs atbildēja.

Jēzus piecēlās un neko vairāk neteica. Saule bija norietējusi, un ļaudis, klusi murminādami, sāka izklīst. Vīri un sievas ar piepildītām sirdīm atgriezās mājās. «Vai vārds spēj pabarot?» viņi domāja. «Varbūt spēj, ja tas ir patiess.»

Jēzus pastiepa roku, lai atvadītos no sirmā ciema vecākā, un tas nokrita viņam pie kājām.

-    Rabīn, viņš klusi teica, piedod.

Un asaras ritēja viņam pār vaigiem.

Tajā pašā naktī, kad Jēzus un viņa mācekļi bija apmetušies olīvkoku birzē pārnakšņot, Jūda piegāja pie Jēzus. Viņš nespēja aizmigt, un viņam vajadzēja ar Jēzu atklāti izrunāties un tikt pie skaidrības. Kad viņš grēcīgā Hananjas mājā bija priecājies, ka bagātnieks mokās elles liesmās, viņš sasita plaukstas un teica: «To viņš ir pelnījis!» Jēzus uz viņu ilgi pārmetoši noskatījās, nn šis skatiens viņam tagad nedeva mieru. Viņam bija jātiek skaidrībā, pusvārdi un paslepus mājieni viņam nepatika.

-    Priecājos, ka atnāci, — teica Jēzus. Es tevi gaidīju.

-    Es neiederos starp tavējiem, Marijas dēls, rudbārdis tūlīt ierunājās. Man trūkst Jāņa nevainības un labestības, es neesmu savaldzināts vējgrābslis kā Andrejs, kurš griežas līdz ar vēju. Es esmu pinkains, mežonīgs zvērs. Mana māte mani dzemdēja ārpus laulības un pameta tuksnesī, kur mani zīdīja vilku māte, un es uzaugu raupjš un viengabalains, bet uzticams. Tiem, kurus es mīlu, esmu gatavs atdot visu; tos, kurus nemīlu, es nogalinu.

Viņa balss aizvien vairāk aizsmaka, bet acis tumsā meta zibeņus. Jēzus uzlika roku uz viņa sakarsušās, satrauktās galvas, lai viņu nomierinātu, bet rudbārdis atstūma laipno roku un nopūtās.

-    Es spēju nogalināt arī tos, kurus mīlu, viņš teica, apsvērdams katru vārdu, ja es manu, ka viņi novirzās no pareizā ceļa!

-    Kas tad ir pareizais ceļš, manu brāli Jūda?

-    Israēla zemes glābšana!

Jēzus pievēra acis un neatbildēja. Viņu svilināja Jūdas ugunīgais skatiens, tā vārdi. Kas bija Israēla zeme? Kāpēc tikai Israēla zeme? Vai tad mēs visi neesam brāli?

Rudbārdis gaidīja atbildi, bet Marijas dēls klusēja. Tad Jūda sagrāba viņa roku un kratīja to, it kā gribētu Jēzu pamodināt.

-    Vai tu saprati? viņš vaicāja. Vai tu dzirdēji, ko es teicu?

-    Jā, es sapratu, Jēzus atbildēja un atvēra acis.

-     Es ar tevi runāju bez aplinkiem, lai tu zini, kas es esmu un ko es gribu; un es gribu, lai tu man atbildi. Vai tu gribi, lai es tev sekoju? Vai labāk eju savu ceļu? Es gribu zināt.

-    Es gribu, lai tu man nāc līdzi, brāli Jūda.

-     Bet tu man ļausi brīvi izteikt savas domas arī tad, kad iebilstu un saku «nē», ja tu esi pateicis «jā»? Tev jāzina lai arī citi klausās tevī muti iepletuši, es to nespēju. Es neesmu vergs, izlem, jo es esmu brīvs cilvēks.

-    Arī es meklēju brīvību, mans brāli Jūda.

Rudbārdis salēcās un sagrāba Jēzu aiz pleca.

-   Tu arī vēlies atbrīvot Israēlu no romiešiem? — viņš izsaucās, un viņa dvaša bija karsta.

-    Es gribu dvēseli atbrīvot no grēka.

Jūda saniknots atlaida Jēzus plecu un ar dūri iezvēla pa olīvkoka stumbru.

-    Šeit mūsu ceļi šķiras, viņš izgrūda, nikni noskatīdamies uz Jēzu. Vispirms jāatbrīvo miesa no romiešiem, tikai tad dvēsele no grēkiem! Tas ir pareizais ceļš! Vai tu to nesaproti? Māju nesāk būvēt no jumta, bet no pamatiem!

-    Pamati ir dvēsele, Jūda.

-    Pamati ir miesa, Marijas dēls, ar to ir jāsāk. Es tev to jau reiz teicu un tagad atkārtoju. Uzmanies, ko tu domā, un seko ceļam, ko es tev rādu! Tādēļ jau es tev piebiedrojos, lai rādītu pareizo ceļu.

Netālu zem olīvkoka Andrejs miegā sadzirdēja viņu sarunu un pamodās. Viņš sāka ausīties. Viena bija rabīna balss, bet otra aizsmakusi un nikna. Viņš pielēca kājās. Vai kāds bija naktī atnācis traucēt rabīnu? Andrejs zināja, ka visur, kur rabīns gāja, aiz viņa palika vīri un sievas, it īpaši trūcīgie, kas viņu mīlēja, bet arī daudzi bagātnieki, vecāki vīri un ciemu vecākie, kas viņu ienīda un gribēja redzēt viņu mirušu. Vai šie nelieši būtu atsūtījuši kādu slepkavu Jēzu nogalināt? Viņš tumsā rāpoja turp, kur dzirdēja balsis, bet Jūda pamanīja kustību un piecēlās.

-    Kas tur nāk? viņš sauca.

Andrejs pazina šo balsi.

-    Tas esmu es, Andrejs, viņš atbildēja.

-    Ej atpakaļ gulēt, Jonas dēls. Mums ir sava runāšana.

-Jā, ej pie miera, Andrej, piebilda arī Jēzus.

Tagad Jūda pieklusināja balsi, un Jēzus sajuta viņa karsto dvašu pie pašas sejas.

-    Es tev klosterī stāstīju atceries? -, ka brālība lika man tevi nogalināt. Pēdējā brīdī es pārdomāju, iebāzu dunci makstī un kā zaglis rītausmā aizbēgu no klostera.

-    Kāpēc tu pārdomāji, brāli Jūda? Es biju gatavs mirt.

-    Es nolēmu pagaidīt.

-    Kāpēc?

Jūda klusēja, bet tad viņam pēkšņi paspruka:

-    Lai redzētu, vai tu neesi tas, ko gaida Israēls.

Jēzus notrīsēja. Viņi atspiedās pret olīvkoku, viss viņa augums drebēja.

-    Es negribu pārsteigties un nogalināt Pestītāju! Jūda iekliedzās un slaucīja pēkšņi nosvīdušo pieri. Tu saproti? Es negribu! viņš izgrūda, it kā kāds viņu žņaugtu.

Viņš smagi elsoja.

-    Varbūt, ka tu pats to nezini, es pie sevis domāju, tāpēc pacieties, ļauj viņam dzīvot, redzēsim, ko viņš saka un ko viņš dara. Un, ja viņš nav tas, kuru mēs gaidām, tev būs laika liku likām viņu nogalināt. Lūk, tā es tobrīd domāju un ļāvu tev dzīvot!

Kādu brīdi viņš smagi elsoja un ar kājas īkšķi bakstīja smiltīs. Pēkšņi viņš satvēra Jēzu aiz rokas un izmisīgā balsī ierunājās:

-    Es nezinu, kā tevi saukt: Marijas dēls? Galdnieka dēls? Dāvida dēls? Es nezinu, kas tu esi, un tu pats arī to nezini. Bet mums abiem tas ir jāuzzina, lai mēs saprastu, kā rīkoties. Mēs nevaram šādi turpināt! Neskaties uz pārējiem mācekļiem, tie tev sekos kā aitas un blēs. Neskaties uz sievietēm, kas asarām acīs tevi slavē, viņām ir sirds, bet trūkst smadzeņu! Viņām mūsu nevajag. Mums abiem jāuzzina, kas tu esi un kas tā par liesmiņu, kas tevī deg. Vai tā ir no Israēla Dieva vai paša velna? Mums tas ir jāuzzina, jāuzzina!

Jēzus drebēja pie visām miesām.

-    Ko lai mēs darām, brāli Jūda?

-    Ir iespēja.

-    Kāda?

-    Iesim uz Jardānu pie Jāņa Kristītāja, lai viņš mums pasaka. Viņš taču sludina: «Viņš nāk! Viņš nāk!» Tiklīdz viņš tevi ieraudzīs, viņš sapratīs, vai tu esi tas, kam jānāk. Tad tu atgūsi mieru, un arī zināšu, ko pēc tam darīt.

Jēzus iegrima dziļās pārdomās. Cik bieži gan viņu bija sagrābušas šādas bailes! Viņš bija kritis ar seju pret zemi, trīcējis un drebējis, un ļaudis domājuši, ka viņu apsēdis nelabais, bailēs gājuši viņam garām. Bet tādos brīžos viņa paša domas bija pametušas pasaulīgo sprostu un kavējušās debesīs; klauvējušas pie Dieva vārtiem un jautājušas: «Kas es esmu? Kādēļ esmu dzimis? Kas man jādara, lai glābtu pasauli? Kurš ir īsākais ceļš? Varbūt mana nāve?»

Viņš pacēla galvu un ieraudzīja Jūdu, kas bija pārliecies pār viņu ar visu augumu.

-    Jūda, mans brāli, viņš teica, atgulies man blakus, lai Dievs kā miegs nāk pie mums un mūs paņem. Rīt agri no rīta dosimies pie Jūdejas pravieša. Kā Dievs būs lēmis, tā notiks. Es esmu gatavs.

-    Es arī, teica Jūda, un abi atgūlās viens otram blakus.

Abi bija ļoti noguruši un ātri aizmiga. Kad Andrejs no rīta pirmais bija augšā, viņš redzēja, ka abi miegā bija apskāvušies.

Saule spīguļoja uz ezera virsmas, un pasaule staroja. Rudbārdis gāja pa priekšu un rādīja ceļu, viņam sekoja Jēzus ar uzticīgajiem mācekļiem Jāni un Andreju. Tomam vēl bija mantas ko pārdot, tādēļ viņš palika ciemā. «Tas, ko Marijas dēls saka, skan jauki,» šis blēdis savā liekulīgajā tirgotāja prātā domāja. «Trūcīgie viņsaulē dabūs ēst un dzert, bet kā mums ies šajā saulē? Uzmanies, Tom, neļauj sevi apmānīt. Visdrošāk ir grozā likt divējādas preces: virspusē skatīšanai ķemmes un smiņķus, bet apakšā gardēžiem Debesu valstību.» Viņš ieķiķinājās, uzmeta maisu uz muguras, iepūta ragā, un devās vēl agrā rīta stundā pa Bētsaīdas ielām piedāvāt pasaulīgās mantas.

Tikmēr Kapernaumā Pēteris un Jēkabs bija agri piecēlušies, lai ievilktu tīklus. Tajos jau ķepurojās un saulē vizuļoja zivis. Citkārt abi zvejnieki būtu līksmojuši par brango lomu, bet šorīt viņu domas bija kaut kur tālē, un abi bija nerunīgi. Viņi klusēja, bet sevī sūrojās par likteni, ko bija mantojuši no senču senčiem un kas viņus piesēja šim ezeram, un par prātu, kas spieda visu aprēķināt un neļāva sirdij vaļu. «Vai to var saukt par dzīvi?» tie prātoja. «Izmest tīklus, noķert zivis, ēst un dzert, sagaidīt nākamo rītu un atsākt to pašu darbu. Dienu pēc dienas, gadu pēc gada, līdz mūža galam. Cik ilgi tas turpināsies? Cik ilgi? Līdz nāves stundai?» Līdz šim viņi par to nebija domājuši, viņu sirdis bija bijušas mierā. Nesūdzoties viņi bija gājuši savu senču pēdās, kuri gadsimtiem ilgi bija dzīvojuši pie ezera un noņēmušies ar zivīm. Līdz kādu dienu tie salika sastrādātās rokas un nomira. Bet bērni un bērnubērni nekurnēdami gāja to pašu dzīves ceļu. Arī Pēteris un Jēkabs līdz šim itin labi bija iztikuši, un viņiem īpaši nebija par ko sūdzēties. Bet pēdējā laikā pasaule pēkšņi viņiem sāka likties par šauru, viņi sūdzējās. Tie skatījās tālē, pāri ezeram, īsti nezinādami uz ko. Sirdis tiem bija pārņēmis nemiers.

Un ar šīm mokām vēl nebija gana. Viņus uztraucas arī ziņas, ko ik dienas atnesa ceļinieki. Par lēmētajiem, kas atkal staigā, par aklajiem, kas atguvuši acu gaismu, par mirušajiem, kas atdzīvināti… «Kas ir šis jaunais pravietis?» ceļinieki vaicāja. «Jūsu brāļi ir viņa mācekļi, jūs taču noteikti zināt. Stāsta, ka viņš esot Nācaretes galdnieka dēls, bet vai viņš īstenībā nav Dāvida dēls?» Bet Pēteris un Jēkabs tikai raustīja plecus, noliecās pār tīkliem un gribēja raudāt, lai rastu atvieglojumu. Kad ceļinieki bija prom, Pēteris pagriezās pret Jēkabu un pavaicāja: «Vai tu tici šiem brīnumiem?» «Velc tīklu un nerunā,» atbildēja skarbais Zebedeja dēls un strauji rāva pilno tīklu pie sevis.

Šodien atkal agri no rīta gāja garām karavāna.

-   Jaunais pravietis, karavānas vadonis zināja stāstīt, — Bētsaīdā mielojies pie mantkārīgā Hananjas. Un stāsta, ka pēc mielasta, kad kalpi atnesuši ūdens bļodas roku noskalošanai, viņš piegājis pie Hananjas un kaut ko iečukstējis viņam ausī. Un vecais esot tā satraucies, ka sācis raudāt un sācis dalīt savu mantu trūcīgajiem.

-     Ko viņš Hananjam teica? — vaicāja Pēteris, un viņa skats no jauna vērsās tālē pāri ezeram.

-   Ak, ja kāds to zinātu! — smiedamies teica karavānas vadonis. — Es to čukstētu katram bagātniekam ausī, lai visi nabagi varētu uzelpot… Visu gaišu, lai jums labs loms! viņš teica un devās tālāk.

Pēteris pagriezās, lai kaut ko teiktu, bet aprāvās. Ko lai saka? Tikai vārdus. Vai jau nav gana runāts? Viņam gribējās visam atmest ar roku, uzgriezt visam muguru un doties projām. Jā, projām! Jonas būdiņa likās par šauru, tajā pietrūka gaisa. Arī šīs Gennēsaretes ezers šķita kā liela ūdens bļoda. «Te nav dzīves,» viņš murmināja, «man jātiek prom.»

Jēkabs saausījās.

-    Ko tu tur murmini? viņš jautāja. Paliec klusu!

-    Neko, sasodīts, neko, viņš atbildēja un ņēmās vilkt tīklus kā traks.

Tobrīd uz zaļā pakalna, kur Jēzus pirmo reizi uzrunāja tautu, parādījās

Jūda. Viņš balstījās uz līka ozola zara kā uz spieķa; staigājot viņš ar to stingri piesita pie zemes. Aizelsušies viņam sekoja pārējie trīs. Pakalna augšā tie uz bridi apstājās, lai pavērtos visapkārt. Ezers jautri mirgoja, saule viņiem smaidīja, zvejnieku laivas ar burām izskatījās kā balti un sarkani tauriņi, un tām pāri lidoja spārnotās zvejnieces kaijas. Aiz ezera sanēja Kapernauma. Saule jau bija gabalā, un diena bija pilnā spožumā.

-    Skat, tur ir Pēteris! teica Andrejs un norādīja uz krastmalu, kur viņa brālis vilka tīklus.

-    Un Jēkabs, — nopūtās Jānis. — Viņi vēl nav atrāvušies no zemes…

Jēzus pasmaidīja.

-   Neskumstiet, mīļie draugi, — viņš teica, — apsēdieties un atpūtieties. Es viņus sameklēšu.

Naskā solī viņš devās lejup. «Kā eņģelis, priecīgs un lepns,» nodomāja Jānis. «Tikai spārnu viņam trūkst.» Jēzus lēca no akmens uz akmeni un, nonācis krastmalā, palēnināja gaitu un nostājās aiz abiem darbā aizņemtajiem zvejniekiem. Viņš labu brīdi nostāvēja un viņus vēroja. Viņš vēroja, bet neko daudz nedomāja, tikai sajuta, kā no viņa izplūst spēks un kā viņš novārgst. Viss kļuva viegls un pacēlās virs mākoņiem, arī abi zvejnieki lidinājās mākoņos un no augšas raudzījās uz tīkliem. Bet tīkli ar zivīm pārvērtās, tās vairs nebija zivis, bet gan tūkstošiem laimīgu cilvēku, kas dziedāja un dejoja.

Abi zvejnieki pēkšņi sajuta, it kā kāds viņiem noglāstītu galvu, un nodrebēja. Viņi iztaisnojās un pagriezās; Jēzus mierīgs stāvēja viņu priekšā un skatījās uz viņiem.

-     Piedod mums, rabīn, -Pēteris nokaunējies teica.

-    Par ko, Pēteri? Par ko man jums būtu jāpiedod?

-Ai, ne par ko, nomurmināja Pēteris, bet tad viņam pēkšņi paspruka:

-    Vai tad šī ir dzīve? Man pietiek!

-     Man arī, piebilda Jēkabs un nometa tīklu.

-    Nāciet, — teica Jēzus un izpleta abas rokas, — nāciet man līdz, un es jūs padarīšu par dvēseļu zvejniekiem.

Viņš paņēma katru pie savas rokas un pats nostājās viņu starpā:

-    Nāciet, iesim, — viņš teica.

Vai man nevajadzētu atvadīties no vecā Jonas? vaicāja Pēteris, kurš atminējās tēvu.

-    Negriez galvu atpakaļ, Pēteri, mums nav laika. Nāciet, iesim!

-    Uz kurieni? vaicāja Jēkabs un vilcinājās.

-    Kāpēc tu jautā? Nejautā, Jēkab. Iesim!

Tajā brīdī Jona bija pārliecies pār pavardu un gatavoja pusdienas; viņš gaidīja dēlu Pēteri, lai kopā nobaudītu maltīti. Viņam bija atlicis vairs tikai viens dēls, bet ar to pietika, jo Pēteris bija prātīgs saimnieks. Otru dēlu, Andreju, viņš jau sen bija norakstījis. Vispirms tas skraidīja apkārt ar vienu šarlatānu, tad ar citu un bija pametis tēvu novārta, lai viens pats cīnās ar veco laivu un vējiem, tīklu lāpīšanu, ēst gatavošanu un mājas kopšanu. Sieva jau sen bija mirusi, un viņam vienam bija jācīnās ar saimniecības elli. Bet, paldies Dievam, bija palicis Pēteris un uzturēja viņā dzīves sparu. Viņš paskatījās uz sauli pusdienlaiks. «Esmu izsalcis,» viņš nomurmināja, «bet es neēdīšu viens, gaidīšu Pēteri.» Viņš salika rokas un gaidīja.

Zebedeja mājas vārti bija vaļā. Pagalms bija pilns ar groziem un mucām, stūrī stāvēja pārtvaices katls. Šajā gada laikā vārīja vīnogu izspaidas, un visa māja smaržoja pēc brāgas. Sirmais Zebedejs kopā ar veco sievu sēdēja pie galda zem nolasītu vīnogulāju lapenes un ēda pusdienas. Viņš valstīja kumosus bezzobainajā mutē un pļāpāja par nākotnes plāniem. Viņš jau kādu laiku meta acis uz kaimiņa Naoma mājiņu. Kaimiņš viņam jau ilgi bija parādā un neko nemaksāja. Ar dievpalīgu viņš panāks, lai nākamnedēļ kaimiņa māju liek zem āmura. Jau gadiem ilgi viņš bija vēlējies šo māju iegūt, noplēst žogu un paplašināt savu pagalmu. Vīna spiede viņam bija, bet viņš gribēja uzstādīt arī olīvu spiedi, lai varētu izspiest ciema olīvas un papildus nopelnīt. Bet kur olīvu spiedi uzstādīt? Bija nepieciešams iegūt vecā Naoma mājiņu… Vecā Salome klausījās, bet domāja par mīļo dēlu Jāni. Diez kur viņš ir? Cik salds gan tas medus, kas plūst no jaunā pravieša lūpām! Cik labprāt viņa to atkal redzētu un viņā klausītos, un sajustu, kā Dievs ienāk cilvēku sirdīs. «Mans dēls darīja pareizi, viņš ir izvēlējies pareizo ceļu, viņam ir mana svētība. Vakar es sapņoju, ka arī es aizcirtu mājas durvis un pametu vīna spiedes un pārpilnos pagrabus, un basām kājām izsalkusi viņam sekoju, un tad pirmo reizi sajutu, ko nozīmē būt laimīgai…»

-    Vai tu klausies, ko es stāstu? vaicāja vecais Zebedejs, pamanījis, ka sievas skatiens klīst nezināmās tālēs. Par ko tu domā?

-    Es klausos, viņa atbildēja un skatījās uz vīru, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

Tajā brīdī uz ielas atskanēja pazīstamas balsis. Vecais Zebedejs pacēla galvu.

-    Te nu viņi nāk, — viņš teica, ieraudzījis baltā tērpto un abus dēlus viņam līdzās. Viņš izskrēja ārā, vēl ar kumosu mutē.

-    Sveiki, puiši! Kurp dodaties? viņš kliedza. Vai tad iesiet manai mājai garām? Piestājiet!

-     Mums ir darīšanas, veco Zebedej, atbildēja Pēteris. Pārējie tikai devās uz priekšu.

-    Kas par darīšanām?

-    Sarežģītas, smiedamies atbildēja Pēteris.

-    Un tu arī, Jēkab? Tu ari? vecais kliedza, acis izpletis.

Beidzot viņš ar grūtībām norija kumosu. Tad iegāja mājā, skatījās uz sievu un kratīja galvu.

-    Saki ardievas dēliem, Zebedej, viņa teica. Viņš tos ir paņēmis.

-    Tu domā, Jēkabu ari? vecais izbrīnīts noprasīja. Viņš taču ir prātīgs virs, tas nevar būt!

Bet vecā Salome neko vairāk nesacīja. Un ko gan viņa būtu varējusi teikt? Kā lai viņš to saprot? Viņa bija paēdusi un piecēlās. Izgājusi ārā, viņa noskatījās, kā jautrais pulciņš aiziet pa ceļu, kas gar Jardānas upi veda uz Jeruzālemi. Viņa pacēla roku un teica pietiekami klusi, lai vecais nesadzirdētu:

-    Mana svētība iet jums līdzi!

Izejot no ciema, viņi satika Filipu, kurš bija atdzinis aitas ganīties pie ezera. Viņš bija uzrāpies uz sarkanas klints un, atspiedies uz gana nūjas, sapņaini skatījās uz savu ēnu zilgani zaļajā ezera ūdenī. Saklausījis soļus uz ceļa, viņš pagriezās un pazina nācējus.

-    Labdien! viņš sauca. Kurp dodaties? Kas jums padomā?

-    Mēs dodamies uz Debesu valstību, nāksi līdzi? Andrejs atbildēja.

-    Runā taču nopietni, Andrej. Ja jūs dodaties uz kāzām Magdalā, iešu līdzi. Nātanaēls arī mani ir ielūdzis uz brāļadēla laulībām.

-    Tālāk par Magdalu tu negribi doties? vaicāja Jēkabs.

-    Man ir aitas, atbildēja Filips. Kur lai tās atstāju?

Atstāj tās Dieva ziņā, nepagriezies teica Jēzus.

-    Vilki tās aprīs, Filips žēlojās.

-    1.arij! teica Jānis.

«Tie ir galīgi zaudējuši prātu,» nodomāja Filips, un uzsvilpa aitām, lai sapulcētu tās vienkop.

Bet Jēzus ar saviem mācekļiem devās tālāk. Priekšgalā atkal soļoja Jūda ar līko spieķi. Viņš ļoti steidzās tikt pie mērķa. Mācekļi bija pacilātā garastāvoklī, tie svilpoja kā strazdi, smējās un traucās uz priekšu. Pēteris piegāja pie Jūdas, kurš bija vienīgais, kas rādīja drūmu seju. Ne viņš dziedāja, ne smējās, tikai vadīja pārējos un traucās uz priekšu.

-     Klau, Jūda, pasaki nu beidzot — kurp tu mūs ved? — Pēteris klusi vaicāja.

Puse rudbārdainā Jūdas sejas smaidīja.

-    Uz Debesu valstību, viņš atbildēja.

-     Nejoko, Dieva dēļ pasaki, kurp mēs ejam. Es neuzdrošinos vaicāt rabīnam.

-    Uz Jeruzālemi.

-    Ak, Dievs, teica Pēteris un plēsa sirmos matus. — Tad būsim ceļā trīs dienas. Ja es to būtu zinājis, būtu apāvis sandales un līdzi paņēmis maizi, vīnu un spieķi!

Tagad rudbārdis smaidīja pa visu ģīmi.

-   Ak, tu, nabaga Pēteri, viņš teica, rats mūs ir aizrāvis sev līdzi. Kas noticis, noticis. Atvadies no sandalēm, maizes un vīna, un spieķa! Vai tad tu nesaproti, ka mēs esam pametuši pasauli, pametuši zemi un jūru, un staigājam kā pa mākoņiem?

Tad viņš iečukstēja Pēterim ausī:

-    Vēl ir laiks, tu vari iet savu ceļu.

-    Kurp lai es tagad vairs eju, Jūda? atbildēja Pēteris, atpleta rokas un apgriezās riņķī, it kā viņam galva reibtu. Tas viss man jau šķiet nereāls, viņš teica, rādīdams uz ezeru, zvejnieku laivām un Kapernaumas mājelēm.

Rudbārdis pakratīja lielo galvu.

-    Gluži manas domas. Tāpēc met kurnēšanu pie malas un nāc līdzi!

XV nodaļa

Vispirms viņus saoda ciema suņi un sāka riet, tad viņus ieraudzīja bērni un skrēja pa Magdalas ielām saukdami :

-    Viņš nāk! Viņš nāk!

-     Kas nāk? pavērās vārti un durvis, un ciema ļaudis vaicāja: Kas nāk?

-   Jaunais pravietis!

Pametuši darbus pusratā, uz māju sliekšņiem pulcējās vīri un sievas. Slimie cēlās un meklēja, kas viņus aizvedīs pie pravieša, lai varētu tam pieskarties. Viņa slava jau bija izplatījusies visapkārt Gennēsaretes ezeram. Viņš bija dziedējis aklos, lēmētos un krītamās kaites piemeklētos, un ziņas par viņa žēlsirdību un viņa brīnumainajām spējām tika daudzinātas malu malās.

-Viņš pieskārās manām aptumšotajām acīm, un es ieraudzīju gaismu.

-    Viņš man pavēlēja: «Met prom kruķus un staigā!» un es sāku dejot.

— Manī mājoja vesels bars nelabo garu, bet viņš pacēla roku un tiem pavēlēja: «Ejiet prom pie cūkām!» Un tie pameta manu miesu un devās pie cūkām, kas ganījās krastmalā. Tās apjuka, cita pēc citas metās ezerā un noslīka.

Sadzirdējusi labo ziņu, Magdalēna izgāja no savas nabadzīgās mājas. Kopš tās dienas, kad Marijas dēls viņai bija pavēlējis atgriezties un vairs negrēkot, viņa nebija šķērsojusi mājas slieksni. Viņa raudāja un ar asarām mazgāja dvēseli. Viņa centās izdzēst no atmiņas savu līdzšinējo dzīvi visu negodu, visas baudas, negulētās naktis un atdzimt ar jaunavas miesu. Pirmajās dienās viņa izmisumā sita galvu pret sienu, bet vēlāk pamazām nomierinājās, sāpes pierima, mokošie murgi izzuda, un tagad viņu ik nakti sapnī apciemoja Jēzus. Viņš atvēra durvis, it kā būtu mājas saimnieks, un noguris un no ceļa apputējis atsēdās pagalmā zem ziedošas granātābeles. Viņš nāca no tāla ceļa, cilvēku sarūgtināts un noskumdināts, un ik vakaru Magdalēna sildīja ūdeni, lai mazgātu viņa svētās kājas, un atraisīja kuplos matus, lai ar tiem tās susinātu. Viņa nogurums zuda, un viņš smaidīja un sarunājās ar Magdalēnu. Ko viņš teica? To viņa nespēja atcerēties. Bet, kad Magdalēna no rītiem pamodās un izlēca no gultas, viņai bija viegli ap sirdi, un pēdējās dienās viņa pat bija sākusi čivināt kā ciglis, bet klusi, lai kaimiņi nedzirdētu. Tagad, dzirdot bērnus klaigājām, viņa apvilka lakatu ap seju, tā ka bija redzamas tikai lielās, melnās acis, aizslēdza vārtus un gāja Jēzum pretim.

Šajā vakarā ciemā valdīja satraukums. Meitenes rotājās un gatavoja lukturus, lai dotos uz kāzām. Precējās Natanaēla brāļadēls drukns, tumšmatains puisis ar platu degunu; viņš bija kurpnieks, tāpat kā viņa tēvocis. No līgavas varēja redzēt tikai acis, kas zibsnīja cauri plīvuram, un smagos sudraba auskarus. Līgava sēdēja uz augsta krēsla mājas vidū un gaidīja lūgtos viesus: ciema meitenes ar iedegtiem lukturiem un rabīnu, kas lasīs Svētos Rakstus un svētīs laulību. Un viņa gaidīja brīdi, līdz visi viesi būs aizgājuši un viņa būs viena ar savu izredzēto platdeguni.

Natanaēls dzirdēja bērnus saucam: «Viņš nāk! Viņš nāk!» un steidzās salūgt draugus uz kāzām. Viņš ceļiniekus atrada pie akas ciema vidū, tie bija izslāpuši un pie akas atspirdzinājās. Magdalēna bija nometusies uz ceļiem Jēzus priekšā, bija nomazgājusi viņa kājas un tagad tās susināja ar saviem matiem.

-     Šovakar precas mans brāļadēls, teica Natanaēls, es priecātos, ja jūs visi piedalītos svinībās. Mēs dzersim vīnu no sulas, ko es šovasar izspiedu pie Zebedeja.

Tad viņš pievērsās Jēzum.

-     Mēs esam daudz dzirdējuši par tavu un tavas mātes Marijas svētumu, esi tik laipns un atnāc svētīt jauno pāri, lai viņiem par godu Israēla zemei piedzimtu dēls.

Jēzus piecēlās.

-    Mums patīk, ka ļaudis priecājas. Iesim, draugi!

Viņš saņēma Magdalēnas roku, palīdzēja viņai tikt uz kājām un teica:

-    Nāc mums līdzi, Marija!

Jēzus priecīgs gāja pa priekšu. Viņam patika piedalīties svētkos, redzēt laimīgas sejas un svētīt pārus, kas veido jaunas ģimenes. «Zāle un kukaiņi, putni, dzīvnieki un cilvēki, visa Dieva radība,» viņš domāja, ejot uz kāzām. «Kam viņi dzīvo? Tikai, lai slavētu Dievu! Lai tie dzīvo mūžu mūžos!»

Jaunavas, saposušās un baltā tērptas, ar iedegtiem lukturiem rokās, stāvēja pie izgreznotajiem vārtiem. Viņas dziedāja kāzu dziesmas, kas slavināja līgavu un ķircināja līgavaini, un lūdza Dievu, lai tas gādā, lai no abu Israēla bērnu savienības nāk pasaulē Mesija… Viņas dziedāja, kavēdamas laiku un gaidīdamas līgavaiņa ierašanos. Pēc paražas līgavainim bija jāatver vārti, un tad ceremonija varēja sākties.

Kamēr jaunavas tā dziedāja, ieradās Jēzus ar savējiem. Jaunavas, ieraugot Magdalēnu, pārtrauca dziesmu. Aizvainotas tās aprāva dziesmu un nikni glūnēja uz Magdalēnu. Kas šai netiklei bija meklējams šeit, starp nevainīgām jaunavām? Kur bija ciema vecākais, kam pienāktos viņu aizdzīt? Kāzas taču šādi tika apgānītas!

Arī cienījamās lūgtās kundzes naidīgi noskatījās uz Magdalēnu, bet viņu vīri, kas arī pie vārtiem gaidīja līgavaini, pulcējās bariņos un sačukstējās. Bet Magdalēna staroja kā lukturis un, kad tā stāvēja līdzās Jēzum, dvēsele tai jutās atjaunota nevainībā, bet lūpas it kā nekad nebūtu skūpstītas. Pēkšņi viesi atkāpās un pavēra ceļu ciema vecākajam, maza auguma sirmgalvim ar smailu degunu, kurš piegāja pie Magdalēnas, pieskārās tai ar spieķi un māja, lai tā dodas projām.

Jēzus sajuta ļaužu indīgos skatienus, kas slīdēja pār viņa seju, rokām un kailajām krūtīm. Visa viņa miesa sāka degt, it kā neskaitāmu sīku ērkšķu durstīta. Viņš raudzījās uz ciema vecāko, uz cienījamajām dāmām, sapīkušajiem vīriem, tramīgajām jaunavām un nopūtās. Cik ilgi vēl cilvēki būs akli un nesapratīs, ka mēs visi esam brāļi un māsas?

Murmināšana bija kļuvusi skaļāka, un tumsā jau atskanēja draudi. Natanaēls piegāja pie Jēzus, lai ar viņu aprunātos, bet Jēzus viņu pastūma malā un izspraucās cauri drūzmai pie jaunavu pulciņa. Viņu lukturi šūpojās vējā; Jēzus nostājās jaunavu pulciņa vidū un pacēla roku.

-    Manas šķīstās māsas, viņš ierunājās, Dievs ir skāris manas lūpas un uzticējis man labus vārdus, ko jums teikt šajā svinīgajā laulību vakarā. Atveriet ausis, atveriet sirdis, bet jūs, brāļi, klusējiet, tagad es runāšu.

Visi nemierīgi pagriezās pret viņu. Vīri viņa balsī sajuta dusmas, bet sievietes drīzāk skumjas. Pamazām visi noklusa. Pagalmā divi akli muzikanti uzskaņoja lautas. Jēzus atkal pacēla roku.

Brāļi un māsas, kas pēc jūsu domām ir Debesu valstība? Tā ir kāzas. Dievs ir līgavainis, bet līgava ir cilvēka dvēsele, un visi cilvēki debesis ir lūgtie kāzu viesi. Piedodiet, brāļi un māsas, ka ar jums runāju līdzībās, bet arī Dievs tā ar mani runā.

Kādā ciemā svinēja kāzas, un desmit jaunavas ar lukturiem rokās devās sagaidīt līgavaini. Piecas bija prātīgas un līdzi paņēma kanniņas ar eļļu, bet pārējās nepadomāja un eļļu līdzi nepaņēma. Visas kopā stāvēja līgavas mājas priekšā un gaidīja, bet līgavainis kavējās. Jaunavas pagura un aizmiga. Bet naktī pēkšņi atskanēja sauciens: «Līgavainis nāk! Steidziet viņu sveikt!»

Visas desmit jaunavas pielēca kājās, lai piepildītu ar eļļu izdegušos lukturus, bet piecām neapdomīgajām eļļas nebija. «Māsas, dodiet mums mazliet eļļas,» viņas lūdza prātīgajām, «mūsu lukturi ir apdzisuši.» Bet prātīgās atbildēja: «Mums nav vairs eļļa atlikusi, ejiet un sameklējiet pašas.» Bet, kamēr neapdomīgās jaunavas skrēja meklēt eļļu, līgavainis ar pārējām jaunavām devās mājā iekšā, un vārti tika aizslēgti.

Pēc brīža ieradās neapdomīgās ar iedegtiem lukturiem un klauvēja pie vārtiem. «Atveriet!» viņas sauca un lūdzās, bet saprātīgās jaunavas otrā vārtu pusē tikai smējās. «Tā jums arī vajag,» tās atbildēja, «tagad vārti ir ciet, ejiet vien mājās.» Bet tās raudāja un lūdzās: «Atveriet, lūdzu, atveriet!» Un tad…

Jēzus pārtrauca stāstu un klusēja. Viņa skatiens slīdēja pār ciema vecāko, pār cienījamajām sievām, godājamajiem vīriem, jaunavām ar iedegtajiem lukturiem, un viņš smaidīja.

-    Un tad…? vaicāja Natanaēls, kurš bija klausījies ar pavērtu muti, un viņa lēnais prāts bija pamazām sācis ko saprast. Un tad, rabīn, kas notika tad?

-    Ko tu, Natanaēl, būtu darījis līgavaiņa vietā? jautāja Jēzus un noskatījās uz viņu ar lielām, tumšām acīm. Natanaēls klusēja. Viņam vēl nebija skaidrs, ko teikt. No vienas puses, vajadzēja tās dzīt prom, jo vārti jau bija slēgti, un tā to noteica Likums, bet, no otras puses, viņam jaunavu bija žēl un viņš labprāt vārtus atvērtu…

-    Ko tu, Natanaēl, būtu darījis līgavaiņa vietā? — Jēzus jautāja vēlreiz un uzmeta laipnu, uzstājīgu un lūdzošu skatienu kurpnieka vientiesīgajai sejai.

-    Es atvērtu… Natanaēls atbildēja klusu, lai ciema vecākais to nedzirdētu.

Jēzus skatiens viņu bija uzveicis.

-    Pareizi darīts, Natanaēl! iepriecināts teica Jēzus un izstiepa roku, it kā viņu svētīdams. Šajā brīdī tu, kaut vēl dzīvs, esi iegājis paradīzē. To pašu izdarīja arī līgavainis. Viņš kalpiem pavēlēja: «Atveriet vārtus, šīs ir kāzas, lai visi ēd, dzer un līksmo! Laidiet neapdomīgās jaunavas iekšā un nomazgājiet viņām kājas, jo tās ir tālu ceļu gājušas.»

Magdalēnas acis pildījās asarām. Ak, kaut viņa varētu noskūpstīt lūpas, kas šos vārdus teikušas! Labais Natanaēls staroja no galvas līdz kājām, it kā patiesi būtu nonācis paradīzē. Bet smaildegunis, sirmais ciema vecākais, pacēla spieķi.

-    Tas nav likumīgi. Marijas dēls! viņš kliedza.

-    Likums neiet kopsolī ar manu sirdi, Jēzus mierīgi atbildēja.

Kamēr viņi runājās, ieradās līgavainis, saposies un smaržīgs, ar zaļu

vainagu uz bieziem, sprogainiem matiem klātās galvas; viņš bija drusku iedzēris un visai labā garastāvoklī, viņam bija spīdīgs deguns. Viņš atvēra vārtus, un visi viesi, ieskaitot Jēzu ar Magdalēnu zem rokas, viņam sekoja.

-    Kas ir tās prātīgās, kas neapdomīgās jaunavas? Pēteris klusā balsī vaicāja Jānim. Kā tu to saprati?

-    Tā, ka Dievs ir tēvs mums visiem, atbildēja Zebedeja dēls.

Ieradās rabīns, bija pienācis laulības slēgšanas brīdis. Pēc ceremonijas

līgavainis un līgava nostājās istabas vidū un visi viesi devās viņus noskūpstīt un vēlēt, lai tiem piedzimst dēls, kas spēs Israēlu atbrīvot no verdzības. Tad sāka spēlēt lautas, un viesi, arī Jēzus ar savējiem, dejoja un dzēra vīnu, laiks ritēja ātri, uzlēca mēness, un pienāca brīdis atkal doties ceļā. Lai gan jau bija pienācis rudens, laiks vēl bija silts un staigāšana svaigajā nakts gaisā patīkama.

Viņi soļoja ar seju pret Jeruzālemi. Viņi bija iedzēruši, un pasaule šķita mainījusies. Viņu miesa jutās viegla kā dvēsele, tā lidot lidoja pa ceļu, kura kreisajā pusē plūda Jardānas upe un labajā stiepās mierīgais, jaukais Zebulona līdzenums. Tas mēnesnīcā snauda noguris un laimīgs. Arī šogad šī zeme bija pildījusi pienākumu, ko Dievs tai bija uzticējis jau gadsimtiem ilgi: labība bija izaugusi cilvēka garumā, vīnogulāji bija ogām pilni, un olīvas brieda olīvkokos. Tagad zeme snauda un atpūtās, pateicīga kā māte, kas dzemdējusi bērnu.

-     Kas par baudu, brāļi! — atkal un atkal teica Pēteris, neaprakstāmi priecādamies par nakts skaistumu un draugu kopību. Vai šī ir īstenība? Vai šis nav sapnis? Burvestība? Man gribas dziedāt!

-    Tiešām! Visi kopā, teica Jēzus, kurš gāja pa priekšu. Viņš pamāja ar galvu un sāka dziedāt.

Jēzus balss bija maiga un silta. Viņam pa labi un pa kreisi skanēja Jāņa un Andreja melodiskās, jūtu pilnās balsis. Kādu brīdi šīs trīs balsis trīsēja vienas. Varēja domāt, ka tās ilgi nespēs turpināt, tomēr tās kļuva stingrākas, jo nāca no dziļa avota. Tad pēkšņi ar vētrainu sajūsmu un spēku tām pievienojās zemākās, gavilējošās, vīrišķīgās Pētera, Jēkaba un Jūdas balsis, un visi kopā izdziedāja līksmojošu psalmu par svētceļojumu uz Debesu valstību:

Skat, cik mīlīgi un skaisti, kad brāļi saticīgi staigā!

Tas ir kā dārgs balzams, kas plūst no Arona bārdas.

Kā rasa uz Hermona kalna, jo tur Dievs svētī dzīvību mūžīgi mūžos!

Aizritēja stundas, zvaigznes nobālēja, atausa rīts. Aiz viņiem palika Galilejas mālzeme un pavērās skatienam Samarijas melnā, auglīgā zeme.

-    Iesim pa citu ceļu, teica Jūda un apstājās. — Šī zeme ir ķecerīga un nolādēta, iesim pāri tiltam uz Jardānas otru krastu. Ir grēks pieskarties tiem, kuri baušļus neievēro. Viņu dievs ir aptraipīts, viņu maize un ūdens saindēti. Runā, ka kumoss samariešu[8] maizes ir kā kumoss cūkgaļas. dodamies pa citu ceļu!

Bet Jēzus mierīgi paņēma Jūdu pie rokas, un viņi turpināja uzsākto ceļu.

-            Brāli Jūda, viņš teica, ja šķīstais pieskaras aptraipītajam, viņš to attīra. Nepretojies. Mēs esam šeit nākuši grēcinieku dēļ. Taisnīgajiem mūsu nevajag. Šeit, Samarijā, katrs labais vārds var glābt kādu dvēseli. Labu vārdu, laipnu smaidu, izpalīdzību katram samarietim, ko sastopam! Saproti, Jūda?

Jūda piesardzīgi paskatījās visapkārt un klusā balsī, lai pārējie to nedzirdētu, teica:

-    Nē, šis nekādā ziņā nav pareizais ceļš. Bet es būšu pacietīgs, līdz mēs būsim tikuši pie trakā askēta, lai tad viņš spriež. Līdz tam ej, pa kuru ceļu pats vēlies, es tevi nepametīšu!

Viņš pārlika spieķi pār plecu un devās uz priekšu.

Viņi gāja tālāk. Pārējie ceļabiedri soļoja un tērzēja. Jēzus runāja par Tēvu, mīlestību un Debesu valstību; skaidroja, kas viņa līdzībā bija prātīgās un neapdomīgās jaunavas, kas eļļa un līgavainis, kādēļ neapdomīgās jaunavas iekļuva mājā, bet kalpi tām mazgāja kājas… Mācekļi klausījās, un viņu prāts paplašinājās, sirds nostiprinājās, un viņi saprata, ka grēks ir kā neapdomīga jaunava ar nodzisušu lukturi, kas raudādama stāv pie Kunga vārtiem un lūdzas…

Viņi gāja un gāja. Debesis apmācās, satumsa, viss liecināja par drīzu lietusgāzi.

Viņi nonāca pie pirmā ciema senču svētā Gerizima kalna pakājē. Pie ciema ieejas, dateļpalmu un niedru apvīta, stāvēja Jēkaba senā aka. Šeit patriarhs Jēkabs bija nācis smelt ūdeni sev un aitām. Akas malas bija nodilušas no virvēm, ar kurām paaudžu paaudzēs bija vilkts augšā ūdens. Jēzus bija noguris, un viņa kājas asiņoja no ilgās staigāšanas pa akmeņaino ceļu.

-     Es palikšu šeit, viņš teica, — esmu noguris. Ejiet uz ciemu un klauvējiet pie durvīm. Gan jūs atradīsiet kādu draudzīgu dvēseli, kas par mums apžēlosies un iedos kādu maizes kumosu; un droši vien, ka uz aku atnāks kāda sieva, kas mums uzvilks dzeramo ūdeni. Uzticieties Dievam un cilvēkiem!

Visi pieci mācekļi gāja, bet Jūda ceļā pārdomāja:

-     Es neiešu šajā aptraipītajā ciemā. Es neēdīšu aptraipītu maizi, bet palikšu šeit zem vīģes koka un sagaidīšu jūs.

Tikmēr Jēzus bija atgūlies niedru ēnā. Viņš bija izslāpis, bet ūdens bija lielā akas dziļumā. Kā tam tikt klāt? Viņš pagrieza galvu un iegrima pārdomās. Viņam vel priekšā stāvēja grūts ceļš, ķermenis bija novārdzis un sagumis. Viņam trūka spēka turēt kopā miesu un dvēseli. Viņš nokrita. liet uzreiz Dievs atsūtīja maigu, atspirdzinošu vējiņu, viņš atguva spēku un piecēlās… «Cik ilgi vēl? Līdz nāvei? Vai arī pēc nāves?»

Kamēr viņš tā prātoja par Dievu, cilvēkiem un nāvi, niedres iečabējās un akai tuvojās jauna sieviete ar rokassprādzēm un auskariem, un ūdens krūzi uz galvas. Starp niedrēm Jēzus redzēja, kā viņa noliek krūzi uz akas malas, attin virvi, piesien tai spaini un nolaiž to akā. Uzvilkusi ūdeni, viņa pildīja krūzi. Jēzus slāpes pieņēmās spēkā.

-    Iedod man drusku padzerties, viņš teica, izlīzdams no niedrēm.

Sieviete sabijās, pēkšņi viņu ieraugot.

-    Nebīsties, viņš teica, es neesmu ļauns, man tikai ļoti slāpst.

-     Kā tas nākas, viņa atbildēja, ka galilejietis, es tevi no drānām pazīstu, prasa samarietei ūdeni?

-    Ja tu zinātu, kas tev lūdz «Iedod man drusku padzerties», tu kristu viņam pie kājām un lūgtu viņam nemirstības ūdeni.

Sieviete izbrīnīta paskatījās uz Jēzu.

-     Ne tev ir virve, ne spainis, bet aka ir dziļa. Kā gan tu man varētu dot ūdeni?

-   Tam, kurš dzer no šīs akas, slāps no jauna, Jēzus atbildēja, bet tas, kas dzers manis doto ūdeni, nemūžam vairs slāpes nejutīs.

-    Ej un pasauc vīru, Jēzus viņai teica.

-    Man nav vīra.

-Tu runā patiesību, līdz šim tev ir bijuši pieci, bet tas, kas tev ir tagad, nav tavs vīrs.

-    Vai tu esi pravietis? sieviete iekliedzās. Tu zini visu?

Jēzus pasmaidīja.

-    Ja tev ir kaut kas padomā, tad saki.

-    Ir kaut kas, ko es labprāt gribētu pajautāt. Līdz šim mūsu senči pielūguši Dievu uz šī Gerizima kalna, bet tagad jūs sakāt, ka jāpielūdz tikai Jeruzālemē. Kam ir taisnība? Kur atrodas Dievs? Apgaismo mani!

Jēzus nodūra galvu un klusēja. Viņam bija žēl šīs grēcinieces, kura domāja par Dievu. Viņš meklēja pareizos vārdus, ar ko viņu mierināt. Pēkšņi viņš pacēla galvu, un viņa seja iemirdzējās.

-     Glabā to, ko es tev teikšu, sirds dziļumos. Pienāks diena, varbūt tā jau ir klāt, kad cilvēki Dievu nepielūgs ne uz kalna, nedz Jeruzālemē. Dievs ir gars, un tikai garā mums viņš jāpielūdz.

Sieviete apjuka un bailīgi paskatījās uz Jēzu.

-    Vai tu varbūt esi tas, viņa klusā, drebošā balsī ierunājās, varbūt tu esi tas, kuru mēs gaidām?

-    Ko tad jūs gaidāt?

-    Tu taču zini. Kādēļ gribi, lai viņu saucu vārdā? Tu zini, ka manas lūpas ir grēcīgas.

Jēzus nolieca galvu uz krūtīm, it kā klausīdamies, vai sirds viņam nesniegs atbildi.

Kamēr abi, drusku apjukuši, stāvēja, atskanēja mācekļu jautrās balsis. Viņi nāca un vicināja maizes klaipu. Ieraudzījuši skolotāju kopā ar sievieti, tie apstājās. Jēzus, viņus ieraugot, nopriecājās. Tā viņš izvairījās atbildēt uz sievietes smago jautājumu un pamāja mācekļiem, lai tie nāk tuvāk.

-     Nāciet! viņš sauca. Šī labā sieviete ir kā Dieva sūtīta, lai mums sagādātu ūdeni, ar ko remdēt slāpes.

Mācekļi pienāca klāt, tikai Jūda palika savrup, negribēdams aptraipīties ar samariešu ūdeni.

Samariete pielieca krūzi, un izslāpušie mācekļi dzēra. Viņa piepildīja krūzi no jauna, uzlika uz galvas un klusa un domīga devās atpakaļ uz ciemu.

-     Rabīn, kas ir šī sieviete? vaicāja Pēteris. Jūs viens ar otru runājāties kā seni paziņas!

-    Tā bija mana māsa, atbildēja Jēzus. Es biju izslāpis un palūdzu viņai ūdeni, un vina deva man dzert.

Pēteris pakasīja sev pakausi.

-    Es nesaprotu, viņš teica.

-Tas nekas, teica Jēzus un noglāstīja draugam sirmo galvu. Pamazām tu sapratīsi, visam savs laiks. Bet tagad esam izsalkuši, uzkodīsim.

Viņi apsēdās zem dateļu palmas, un Andrejs sāka stāstīt, kā viņiem ciemā, maizi meklējot, veicies. Viņi bija klauvējuši pie daudzām durvīm, bet visur viņus apsaukājuši un dzinuši prom. Līdz beidzot ciema viņā pusē maza paveca sieviete atvērusi durvis, uzmanīgi paskatījusies uz ielu abos virzienos un, neredzēdama ne dvēseles, slepus iedevusi viņam maizes klaipu, tad steigšus durvis aizvērusi. Dabūjuši maizi, mācekļi skriešus devušies prom.

—        Žēl, ka mēs nezinām viņas vārdu, teica Pēteris, citādi mēs varētu Dievam par viņu pastāstīt.

Jēzus nosmējās.

—Nebēdā, Pēteri, viņš teica, — Dievs jau zina.

Tad Jēzus paņēma maizi, svētīja to un pateicās Dievam, ka viņš pamudinājis sirmgalvi to viņiem dāvāt. Tad viņš maizi sadalīja sešās daļās katram. Bet Jūda savējo atraidīja.

—Es samariešu maizi neēdu, viņš teica, es neēdu cūkgaļu.

Jēzus neatbildēja. Viņš zināja, ka Jūdas sirds ir cieta un raupja un tikai pacietība un mīlestība to ar laiku mīkstinās.

—Ēdīsim, viņš teica pārējiem. Samarijas maize kļūst par Galilejas maizi, kad to ēd galilejieši. Un cūka pārtop par cilvēku, kad cilvēks to apēd. Tātad, ar Dieva svētību!

Pārējie mācekļi smējās un ar gardu muti ēda samariešu maizi, kas garšoja kā jebkura cita. Paēduši un noguruši tie palika rokas pagalvī un aizmiga. Tikai Jūda negāja pie miera un dusmīgs sita nūju pret zemi. Labāk bads nekā negods, viņš sevi mierināja. Sāka krist pirmās lietus piles, un aizmigušie pamodās.

—Pirmais lietus, — teica Jēkabs, zeme ir izslāpusi.

Bet, kad tie sāka meklēt kādu alu, kur patverties, uznāca ziemeļu vējš un izklīdināja lietus mākoņus. Debesis noskaidrojās, un ceļinieki devās tālāk.

Svaigā, mitrā gaisā augļukokos spīdēja vīģes un granātāboli. Garām ejot, mācekļi pastiepa roku, noplūca pa auglim un atspirdzinājās. Zemnieki pacēla galvu un izbrīnīti viņos noskatījās. Ko gan šie galilejieši meklē viņu zemē? Kāpēc tie nāk ēst samariešu maizi un plūkt viņu augļus? Kaut tie lasītos prom! Kāds vecāks vīrs nespēja savaldīties un izskrēja no dārza.

—Ei! Jūs, galilejieši! — viņš kliedza. Jūsu aplamie likumi ir lāsts šai Svētajai zemei, kuru jūs minat. Ko jūs te meklējat? Taisieties, ka tiekat!

—Mēs dodamies uz svēto Jeruzālemi Dievu lūgt, — atbildēja Pēteris un, izslējies visā augumā, nostājās sirmgalvim pretim.

-Jūs varat viņu tepat uz Gerizima kalna pielūgt, jūs, atkritēji! vecais norūca. Vai jūs Svētos Rakstus neesat lasījuši? šeit, Gerizima pakājē, zem ozoliem Ābramam parādījās Dievs un parādīja viņam visus kalnus un laukus no Hebrona līdz Idumejai un Midjānai. «Redzi, šī ir zeme, ko tev esmu apsolījis,» Viņš tam teica, «zeme, kurā plūst piens un medus. Es tev esmu devis vārdu, ka šo zemi es tev došu, un savu vārdu esmu turējis.» Tā viņi vienojās un sarokojās. Vai saprotat, jūs, galilejieši? Tā rakstīts Svētajos Rakstos, un, kas vēlas Dievu lūgt, lai nāk uz šo svētvietu, nevis uz Jeruzālemi, kur nogalina praviešus.[9]

-    Katra vieta ir svēta, Jēzus atbildēja maigā balsī. Dievs ir visur, un mēs visi esam brāļi.

Sirmgalvis apjucis pagriezās pret Jēzu.

-    Arī samarieši un galilejieši?

-Jā, samarieši un galilejieši, arī jūdi…visi.

Vecais braucīja bārdu un domāja. Tad aplūkoja Jēzu no galvas līdz kājām.

-   Arī Dievs un velns? viņš vaicāja klusā balsī, lai viņu nesadzirdētu neredzamie spēki.

Jēzus nobijās. Viņš nekad nebija aizdomājies, vai Dieva žēlsirdība ir tik liela, ka viņš arī Luciferam reiz piedos un uzņems viņu Debesu valstībā.

-    Es nezinu, vecais draugs, — viņš atbildēja, es nezinu. Es esmu tikai cilvēks un rūpējos tikai par cilvēkiem. Kas ir pāri tam, to es atstāju Dieva ziņā.

Sirmgalvis neko vairāk neteica. Viņš joprojām glāstīja bārdu un noraudzījās pakaļ aizejošajiem, dīvainajiem ceļiniekiem, līdz tie pamazām nozuda aiz kokiem.

Uznāca nakts, pūta vēss vējš, un ceļiniekiem laimējās atrast alu, kur patverties. Lai pārāk nesaltu, viņi sasēdās cieši kopā. Katram vēl bija atlicis maizes gabals, ar ko pamieloties. Rudbārdis izgāja ārā, savāca malku un iekūra ugunskuru. Sasēdušies ap to, vērodami liesmas, mācekļi siltumā atguva spēkus. Visapkārt bija dzirdamas vēja šalkas, kaut kur gaudoja šaka ļi, bet tālumā, Gerizima kalna pusē, ducināja pērkons. No alas debesīs ka

mierinājuma zirni viņi īsubrld redzēja spožu zvaigzni, bet mākoņi to drīz vien apklāja. Viņi aizvēra acis un saspiedās cieši kopā, Jānis slepus pārklāja Jēzum savu vilnas mēteli, un tad, saspiedušies kā sikspārņi, tie aizmiga.

Nākamajā dienā viņi nonāca Jūdejā. Pamazām mainījās apkārtējā augu valsts. Gar ceļu auga dzeltenīgas papeles, akācijas, keroba[10] koki ar garām pupām un simtgadīgi ciedri. Apkārtne kļuva akmeņaina un tuksnešaina, arī zemnieki, kas izlīda pa zemo mājiņu tumšajām durvīm, izskatījās kā akmenī kalti. Šur tur starp akmeņiem pieticīgi, bet apburoši, ziedēja zili lauku ziediņi, un pa brīžam gravās atskanēja irbes kliedzieni. «Droši vien atradusi ūdens pilīti un par to priecājas;» Jēzus nodomāja. Viņš sajuta silto irbīti it kā savā rokā un priecājās.

Jo tuvāk viņi nokļuva Jeruzālemei, jo skarbāka kļuva vide. Dievs mainīja vaibstus. Šeit zeme nesmaidīja kā Galilejā un arī Dievs bija kā akmenī kalts, tāpat kā ciemi un cilvēki. Debesis, kas Samarijā pa brīdim mitrināja zemi, te bija kā nokaitēts tērauds. Spiedīgajā karstumā ceļinieki elsodami vilkās uz priekšu. Klintīs bija iekaltas tūkstošiem kapeņu, kas spīdēja kā melni plankumi. Neskaitāmi senči te bija noslēguši dzīves gaitas un atgriezušies akmenī. Nāca nakts, un viņi atrada tukšas kapenes, kur pārgulēt, lai nākamajā dienā atspirguši varētu nonākt svētajā pilsētā.

Tikai Jēzus tonakt nespēja aizmigt, viņš staigāja starp kapenēm un klausījās nakts skaņās. Sirds viņam bija nemiera pilna. Tajā bija dzirdamas tumšas balsis, it kā tūkstošiem cietēju sauktu viņu ar raudu dziesmu… Ap pusnakti vējš norima un iestājās nakts klusums. To pēkšņi pārrāva spalgs kliedziens. Pirmajā brīdī Jēzus domāja, ka tas nāk no izsalkuša šakāļa, bet tad nobijies saprata, ka tas nāk no paša sirds.

-   Ak, Dievs, — viņš murmināja, kas mani sauc? Kas manā sirdī vaimanā?

Nogurums viņu beidzot uzveica, viņš ielīda vienā no kapenēm, sakrustoja rokas un atdevās Dieva žēlsirdībai. Un pret rītu viņam rādījās sapnis. Viņam šķita, ka viņš ir kopā ar Mariju Magdalēnu un ka viņi abi klusēdami lido pāri lielai pilsētai. It kā bez svara viņi slīdēja gar māju jumtiem. Pilsētas viņā galā atvērās pēdējie vārti, un pa tiem iznāca milzīgs vīrs ar varenu bārdu un skaidrām zilām acīm. Viņš pacēla galvu un noskatījās uz. lidojošajiem. Viņš bija atrotījis piedurknes, un viņa rokas bija noķēzītas ar māliem. «Stājiet,» viņš sauca, «man ir jums kas sakāms.» Viņi piestāja. «Kas tev mums sakāms, veco vīr? Mēs klausāmies.» «Mesija ir tas, kurš mīl visu pasauli. Mesija ir tas, kurš ir gatavs mirt šīs mīlestības vārdā!» vecais teica. «Un viss?» pajautāja Magdalēna. «Vai tad ar to nepietiek?» vecais dusmīgi attrauca. «Vai mēs nevarētu apskatīt tavu darbnīcu?» Magdalēna pajautāja. «Nē, vai tu neredzi, ka manas rokas ir ar māliem aplipušas? Es tur taisu Mesiju.»

Jēzus nobijies pamodās. Viņa ķermenis patiesi jutās tik viegls, it kā spētu lidot. Saule bija uzaususi, pārējie jau bija piecēlušies, un viņu acis slīdēja pāri klintīm un kalniem uz Jeruzālemes pusi.

Viņi steidzīgi devās ceļā. Viņi gāja un gāja, bet arvien šķita, ka jau apietais kalns no jauna slejas viņu priekšā.

-     Brāļi, man šķiet, ka mēs nekad nenonāksim Jeruzālemē. Kas ar mums notiek? Vai nemanāt, ka tā arvien attālinās? Pēteris ievaimanājās.

-     Bet tā tomēr tuvojas, atbildēja Jēzus. Saņem dūšu, Pēteri, tā tuvojas tāpat kā Mesija.

-    Mesija? sadzirdējis šo vārdu, Jūda pēkšņi pagriezās.

-    Jā, Mesija nāk, dobjā balsī atbildēja Jēzus. Tu pats to labi zini, brāli Jūda. Kad mēs dodamies viņu meklēt, kad veicam labu darbu, kad sakām labus vārdus, Mesija pieliek soli, mums pretī nākdams. Bet, kad rīkojamies negodīgi, ļauni, bailīgi, viņš attālinās. Brāļi, Mesija ir kā kustīga Jeruzāleme. Mēs steidzamies, un viņš steidzas. Steigsimies viens otram pretim! Uzticieties Dievam un cilvēka nemirstīgajai dvēselei!

Mācekļi no jauna sadūšojās un pielika soli. Jūda atkal gāja pa priekšu, un viņa seja spīdēja laimē. «Viņš runā pareizi,» viņš domāja. «Marijas dēlam ir taisnība. To pašu teica arī vecais rabīns: atbrīvošana ir atkarīga no mums pašiem. Ja mēs tikai sēdēsim, rokas klēpī salikuši, Israēla nekad netiks atbrīvota. Bet, ja mēs visi reizē ķersimies pie ieročiem, mēs iegūsim brīvību…»

Tā Jūda staigādams klusībā prātoja. Bet pēkšņi viņš satraukts apstājās. «Bet kas tad ir Mesija?» viņš nomurmināja. «Kas? Vai varbūt visa tauta?»

Viņa sakarsušo pieri pamazām pārklāja sviedru lāsītes. «Vai tā varētu būt visa tauta?» Šāda doma viņam ienāca prātā pirmo reizi, un viņš apjuka. «Vai varētu būt visa tauta?» viņš aizvien klusībā atkārtoja. «Kam tad mums ir vajadzīgi visi pravieši, un turklāt vēl viltus pravieši, kurus mēs bailīgi pārbaudām? Vai tie, iespējams, nav Mesijas? Jā, Mesija ir tauta tu, es, mēs visi, un pietiktu, ka mēs visi kopā ķertos pie ieročiem!»

Viņš braši aizsoļoja pa priekšu, vicinādams spieķi. Un, kamēr viņš priecājās par jauno iedomu un to grozīja savam spieķim līdzi, viņš pēkšņi iekliedzās. Viņa priekšā, uz kalna ar divām galotnēm, brīnišķīgi starojoša, balta un stalta vīdēja svētā Jeruzāleme. Kādu brīdi viņš klusēja, un viens izbaudīja vareno skatu. Viņa zilajās acīs atspīdēja pilis, torņi, pilsētas vārti un pilsētas vidū Dieva sargātais, no marmora, ciedra koka un zelta celtais Templis.

Pārējie pienāca un arī aiz pārsteiguma iekliedzās.

-    Nāciet, dziedāsim par mūsu karalienes skaistumu, teica Pēteris, no viņiem labākais dziedātājs. — Visi kopā, draugi!

Visi pieci mācekļi sadevās rokās, izveidoja apli ap Jēzu, kurš nekustīgs stāvēja pa vidu, un sāka dziedāt svēto psalmu:

Es priecājos, kad man teica: «Celies, iesim Kunga namā!»

Mūsu kājas nu stāv tavos vārtos, Jeruzāleme;

Jeruzāleme, tu, kas atkal esi no jauna uzcelta kā cietoksnis ar stipriem torņiem, rimums un labklājība lai valda tavās pilīs!

Manu brāļu un draugu dēļ sacīšu: miers, miers tev

XVI nodaļa

Visa Jeruzaleme ielas, terases, pagalmi, tirgus laukumi — bija tērpusies zaļā par godu lielajiem rudens svētkiem, jeruzalemieši bija no olīvkoku zariem un vīnogulājiem, no dateļpalmu, pīniju un ciedra koka zariem uzslējuši tūkstošiem lapeņu, kā to bija pavēlējis Israēla Dievs, lai tiktu pieminēti četrdesmit gadi, ko senči šādās teltīs bija pavadījuši tuksnesī. Raža bija novākta, un gads beidzies. [11]

visi grēki bija uzkrauti labi nobarotam, melnam āzim, un tas aizdzīts tuksnesī, apmētājot ar akmeņiem. Tam sekoja liels atvieglojums, dvēseles bija attīrītas, jauns gads sācies, un Dievs atvēris jaunu lappusi savā lielajā grāmatā… Tagad astoņas dienas no vietas zaļajās lapenēs visi ēda, dzēra un slavēja Dievu, kas bija svētījis ražu un atsūtījis āzi, kuram uzkraut visus grēkus. Arī tas bija Dieva sūtīts Mesija: tas atbrīvoja tautu no grēkiem, aizmuka tuksnesī un tur nosprāga badā līdz ar visiem grēkiem.

Lielie tempļu pagalmi pludoja asinīs. Ik dienu tur atveda veselus lopu barus kā upurus Dievam. Svētā pilsēta oda pēc ceptas gaļas, lopu mēsliem un piedegušiem taukiem, un visur skanēja stabules un ragi. Ļaudis nesātīgi ēda un dzēra, bet sākumā arī pildīja savas dvēseles. Pirmā svētku dienā dziedāja psalmus, skaitīja lūgšanas un nožēloja grēkus, un Jahve, neredzams, ienāca lapenēs, pateicās, un piedalījās mielastā; daži apgarotie pat apgalvoja, ka redzējuši, kā viņš aplaiza lūpas un glāsta bārdu. Bet jau otrā un trešajā dienā daudz apēstā gaļa un iemalkotais vīns ļaudīm sakāpa galvā. Tie sāka smieties un stāstīt rupjus jokus, tavernās atskanēja nepiedienīgas dziesmas, vīrieši un sievietes nekaunīgi kopojās jau dienas vidū, sākumā lapenēs, bet vēlāk uz ielām un zālājos. Jeruzālemē no malu malām saradās nosmiņķēt&amp;s un sasmaržojušās ielasmeitas, un vienkāršie zemnieki un zvejnieki, kas bija ieradušies pat no tālākajām Kanaānas robežām, lai pielūgtu vissvētāko, iegrima pieredzējušās rokās un baudīja mīlas māku, kādu iepriekš nebija spējuši pat iedomāties.

Jēzus sadusmots steidzās pa ielām un kāpa pāri cilvēkiem, kas vāļājas pa zemi. Viņš aizturēja elpu, jo viņam kļuva nelabi no smakām, netīrumiem un neķītrajiem smiekliem.

— Nāciet, ātrāk! viņš draugiem teica un vilka tos sev līdzi, turēdams Jāni pie labās, Andreju pie kreisās rokas.

Bet Pēteris ik pa brīdim apstājās. Viņš sastapa svētceļniekus no Galilejas, kuri piedāvāja viņam ēst un dzert un vēlējās ar viņu patērzēt. Viņš pasauca Jūdu, un arī Jēkabs piestāja. Bet tie trīs, kas gāja viņiem pa priekšu, steidzās un sauca viņus līdzi. Nekas cits neatlika, kā tiem sekot.

-    Ak, Dievs, mūsu meistars mums pat neļauj papriecāties kā cilvēkiem, Pēteris sapīcis nomurmināja. Nu gan mums neveicas!

-   Vai tad tu, nabaga Pēteri, domāji, ka mēs šurp nācām uz kāzām vai izpriecām?

Pasteigušies gabaliņu tālāk, viņi no kādas lapenes sadzirdēja aizsmakušu balsi:

—        Ei, Pēteri, Jonas dēls! Tu, Galilejas blēdi! Skrien garām kā dulls! Piestāj un iebaudi glāzi vīna, lai tev atveras acis un mani atpazīsti! — Pēteris pazina balsi un apstājās.

—Prieks tevi redzēt, Sīmani, tu, Kirēnas blēdi! Viņš pagriezās pret līdzgājējiem.

-    Draugi, te mēs nevaram izvairīties. Te jāpaliek un kaut kas jāiedzer. Sīmanis ir liels žūpa, slavens krodzinieks pie Dāvida vārtiem, īsts blēdis, bet krietns vīrs. Mums jāparāda viņam cieņa.

Nudien, Sīmanis bija labs cilvēks. Jaunībā viņš bija šurp atklīdis no Kirēnas un atvēris tavernu. Ik reizi, kad Pēteris viesojās Jeruzālemē, viņš iegriezās pie Sīmaņa. Viņi mēdza kopā ēst un dzert, pļāpāt un jokot. Pie reizes tiem patika arī strīdēties, atkal salabt, uzdziedāt un no jauna iedzert, līdz Pēteris ietinās segā un palika uz sola guļam. Tagad Sīmanis sēdēja no vīnogulājiem pītajā lapenē ar vīna karafi padusē un kausu rokā, un dzēra gluži viens.

Abi draugi apkampās, abi bija drusku iedzēruši. Draudzība bija tik sirsnīga, ka tiekoties abiem saskrēja asaras acīs. Kad tikšanās prieks bija norimis un pirmā kopējā vīna lāse iedzerta, Sīmanis sāka smieties.

-    Es varu saderēt, viņš teica, — ka jūs ari ejat kristīties. Tas ir pareizi, un es to iesaku. Aizvakar es arī aizgāju un nenožēloju; bija tīri patīkami.

-    Un pēc tam tu juties labāk? vaicāja Jūda, kurš nedzēra vīnu, bet tikai uzkoda un jutās aizkaitināts.

-     Ko lai es saku, draugs? Ilgus gadus es nebiju bijis ūdenī. Mēs ar ūdeni neesam draugos, man labāk patīk vīns, un uzskatu, ka ūdens ir domāts vardēm. Bet aizvakar es vēl prātoju: «Vai tomēr nevajadzētu aiziet un nokristīties? Visi iet, un nav iedomājams, ka neviens no pareizam ceļam pievērstajiem nebauda vīnu; visi nevar būt tādi muļķi, gan jau iepazīšos un atradīšu vienu otru jaunu klientu. Visi zina, kur ir Dāvida vārti, un mana taverna ir tiem blakus.» Bet es nestiepšu stāstu garumā tātad aizgāju. Pravietis ir šaušalīgs tips, īsts meža zvērs. Ko lai tev saku? No viņa nāsīm, Dievs pasargi, lēca dzirksteles. Viņš mani satvēra aiz sprandas un iegrūda ūdeni līdz pat bārdai. Brīdi man likās, ka pagāns mani noslīcinās, bet tomēr tiku sveikā cauri, un te nu es esmu!

-    Vai tagad tu jūties labāk? Jūda vaicāja vēlreiz.

-    Es tev zvēru pie sava labākā vīna, ka nomazgāšanās man nāca par labu. Es uzreiz jutos vieglāk. Kristītājs teica, ka es esot no grēkiem atbrīvots, bet es domāju, ka ne tikai. Tiku arī no netīrumiem vaļā, jo, kad izniru no Jardānas, ūdens virsmu ap mani klāja krietns eļļas plankums.

Viņš gardi nosmējās, piepildīja kausus un dzēra. Arī Pēteris un Jēkabs piebiedrojās, bet Sīmanis, pielējis kausu, vērsās pie Jūdas:

-    Un tu? Tu neko nedzer? Šis ir vīns, ne ūdens, mīļais draugs!

-    Es vīnu nedzeru, atbildēja rudbārdis un atstūma pastiepto kausu.

Sīmanis izpleta acis.

-    Vai tu esi viens no tiem…? — Sīmanis vaicāja pieklusinātā balsī.

-Jā, es esmu viens no tiem, atbildēja Jūda un ar rokas mājienu rādija, ka nevēlas sarunu turpināt.

2  Kristīšana, iespējams, ir atvasināta no ebreju ticības ceremonijas tvilah, kas bija domāta ka attīrīšanās no grēkiem. Jānis Kristītājs, kristīgās ticības pravietis, gatavoja ceļu Mesijām, aicinot cilvēkus noskalot savus grēkus Jardānas upē. Vēlākas kristīšanas tradīcijas (ieskaitot Latvijā pazīstamās) radušās kristīgās ticības ietvarā. Sākotnējais kristību apzīmējums nāk no grieķu vārda baptisma, kas nozīmē ‘nomazgāšana’.

Nāca divas izkrāsotas sievietes, apstājās un vilinoši māja četriem lapenē sēdošajiem vīriešiem.

-    Sievietes arī ne? izbrīnījies vaicāja Sīmanis.

-    Arī tās ne, atcirta rudbārdis.

-    Bet ko tad tu gribi, nabaga cilvēk? nesaprašanā vaicāja Sīmanis. — Kam Dievs ir radījis vīnu un sievietes? Tu vari man pateikt?

Tajā brīdī pieskrēja Andrejs.

-    Pasteidzieties, — viņš sauca, — mūsu skolotājs gaida.

-     Kas par skolotāju? vaicāja krodzinieks. Vai tas baltā tērptais baskājis?

Bet viņa viesi jau bija piecēlušies un aizsteigušies. Kirēnas Sīmanis, ar karafi padusē un kausu rokā, apmulsis sēdēja lapenes priekšā, un, galvu grozīdams, skatījās draugiem nopakaļ. «Tas ir vēl viens kristītājs,» viņš nodomāja, «vēl viens Dieva nerrs. Tādi tagad parādās visās malās, kā sēnes pēc lietus! Jāuzdzer uz viņa veselību, un, lai Dievs viņu ved pie saprāta.» Un Sīmanis piepildīja kausu no jauna.

Tikmēr Jēzus un viņa mācekļi bija nonākuši pie tempļa pagalma. Viņi nomazgāja muti, rokas un kājas, la varētu ieiet templī pielūgt Dievu. Tad viņi ātri pameta skatu visapkārt: terases aiz terases cilvēku un lopu pilnas, ēnainas galerijas, balta un zila marmora kolonnas, kas izrotātas ar vīnogulājiem un zelta ogu ķekariem, un visur teltis un aizgaldi, un naudas mijēju, frizieru, krodzinieku un miesnieku rati. Visās malās skanēja kliegšana, lamāšanās un smiekli, Kunga māja smirdēja pēc sviedriem un netīrumiem.

Jēzus aizlika roku degunam un mutei, skatījās visapkārt, bet Dievu nekur nemanīja.

-    Es nicinu un neciešu jūsu svinības, man riebj trekno kaujamo teļu smaka, man netīk klausīties jūsu psalmos un stabulēs…

No viņa runāja ne vairs pravieša vai Dieva, bet gan paša Jēzus sirds satraukums un izmisums. Kad viņš no redzētā noreiba un sagrīļojās, viņam šķita, ka debesis paveras un no tām nolaižas eņģelis ar matiem kā uguns liesmām, uzkāpj uz melna akmens pagalma vidū un ar zobenu rāda uz lepno, apzeltīto templi…

Jēzus sagrāba Andreja roku, lai nesaļimtu. Viņš atvēra acis un no jauna ieraudzīja templi un tajā klaigājošos ļaudis. Eņģelis bija nozudis, un Jēzus izstiepa rokas pret mācekļiem.

-     Piedodiet, viņš teica, es to nevaru paciest, man zūd samaņa, iesim prom.

-    Nenoskaitījuši lūgšanas? Jēkabs satraukts iebilda.

-    Lūgšanas mēs varam noskaitīt katrs sevī, Jēkab, atbildēja Jēzus, katra cilvēka miesa arī ir templis.

Viņi gāja projām. Jūda gāja pa priekšu, nūju vicinādams. «Viņš nevar būt Mesija,» Jūda prātoja, «viņš nesaceļas pret smirdoņu, klaigāšanu, asinīm…» Pie tempļa pēdējā pakāpiena ar seju pie zemes ekstāzē gulēja ticīgs farizejs. Viņš skūpstīja marmoru un dobji rūca. Viņam ap kaklu un rokām karājās virknes ar amuletiem, kuros ierakstīti šausminoši teksti no Svētajiem Rakstiem. No biežās ceļos mešanās viņa ceļgali bija raupji kā kamielim; seja, kakls un krūtis bija klātas ar asiņainām vātīm. Ik reizi, kad viņš sajuta Dieva dusmas, viņš sagrāba asus akmeņus un plosīja savu miesu.

Andrejs un Jānis steidzās pavilkt Jēzu sāņus, lai viņš farizeju neieraudzītu. Pēteris piegāja pie Jēkaba un viņam iečukstēja ausī:

-     Vai tu zini, kas viņš ir? viņš vaicāja. Tas ir galdnieka Jāzepa vecākais dēls, viņš skraida apkārt, pārdodams amuletus, un ik reizi, kad nelabais viņu kārdina, viņš metās zemē un vārtās smiltīs un pelnos.

-    Un viņš ir tas, kurš Jēzu tik nikni nosoda? vaicāja Jēkabs un pēkšņi apstājās.

-    Jā, viņš apgalvo, ka Jēzus apkaunojot visu ģimeni.

Viņi gāja ārā pa tempļa Zelta vārtiem, šķērsoja Kedronas ieleju un devās uz Nāves jūras pusi. Pa labi aiz viņiem palika Getzemenes saulainie dārzi un olīvu birzis. Debess virs viņu galvām bija kvēlojoši balta. Viņi nonāca pie Olīvu kalna. Apvidus te bija maigāks, katra olīvkoka lapa atstaroja gaismu, bet gaisā virs Jeruzālemes riņķoja vārnu bari.

Andrejs turējās Jēzum pie rokas un stāstīja viņam par savu iepriekšējo skolotāju Kristītāju: jo tuvāk viņš bija piegājis tā alai, jo jūtamāka kļuva draudīgā lauvas dvaka.

-   Viņš ir tāds pats kā pravietis Elija. Arī Elija nonāca no Karmela kalna, lai dziedētu cilvēku dvēseles ar uguni; reiz naktī es redzēju ugunīgus ratus riņķojam pār Kristītāja galvu, citā reizē krauklis viņam knābī atnesa kvēlojošu ogli un deva to viņam ēst… Reiz sadūšojos un viņam pavaicāju: «Vai tu esi Mesija?» Viņš sarāvās, it kā uz čūskas būtu uzkāpis. «Nē,» viņš atbildēja un nopūtās, «nē, es esmu tikai vērsis, kas vagu dzen, bet Mesija būs sēkla, kas kritīs vagā.»

-    Kādēļ tu no viņa aizgāji, Andrej?

-    Es devos meklēt sēklu.

-    Un tu to atradi?

Andrejs piespieda Jēzus roku sev pie sirds un nosarka.

-Jā, viņš atbildēja, bet tik klusi, ka Jēzus to nesadzirdēja.

Viņi lēnā solī devās lejā uz Nāves jūru. Saule lēja karstas liesmas pār viņu galvām. Pavērās skats uz Moāba kalniem, kas slējās kā mūris, bet aiz tiem

-    Jūdejas baltā kaļķakmens kalnu grēda. Ceļš gāja līču loču lejā pa stāvu krauju, kas bija kā dziļas akas siena. Kļuva grūti elpot, un visi nopūzdamies domāja «mēs kāpjam lejā, ellē… lejā, ellē…» un jau saoda piķi un zēveli.

Saules gaisma bija žilbinoša, un viņi taustīdamies gar kalna malu kāpa lejā. Kājas bija savainotas un acis dega. Pēkšņi parādījās divi kamieļi un tūlīt atkal nozuda versmē… mirāža.

-    Man ir bail, murmināja Zebedeja jaunākais, šī patiesi ir elle…

-    Drosmi! viņam atsaucās Andrejs. Vai tu neesi dzirdējis, ka paradīze esot elles pašā vidū?

-    Paradīze?

-    Drīz tu redzēsi.

Saule gāja uz rietu. Moāba kalni iekrāsojās violeti, bet Jūdejas mirdzoši baltās klintis pamazām sārtojās, atvieglojot cilvēku acis. Aiz kāda ceļa līkuma pēkšņi pavērās skats, kas atspirdzināja acis un miesu kā svaiga ūdens malks: tuksneša vidū kupli, zaļi koki, dzirkstoši avoti, augļiem pilnas granātābeles un baltas mājiņas koku ēnā. Gaiss smaržoja pēc rozēm un jasmīniem.

-   Jērika! Andrejs sajūsmā iekliedzās. Saldākas dateles nav nekur citur pasaulē, arī ne brīnišķīgākas rozes; kad tās, jau novītušas, ieliek svaigā ūdenī, tās atplaukst.

Tuvojās nakts, un ciemā iedegās lampas.

-    Ceļot un, naktij uznākot, ierasties kādā ciemā, redzēt, kā iedegas pirmās gaismas, būt neēdušam, bez naktsmājām, un paļauties tikai uz Dieva žēlastību tas ir viens no visīstākajiem šīs pasaules priekiem! teica Jēzus un apstājās, lai izbaudītu šo svēto bridi.

Ciema suņi saoda svešiniekus un ņēmās riet. Atvērās vārti, un iznāca ļaudis ar lampām rokā, lai redzētu, kas notiek, un atkal nozuda. Ceļinieki gāja no mājas uz māju un klauvēja pie durvīm. Visur viņiem laipni piedāvāja kādu šķēli maizes, sauju dateļu, zaļas, gatavas olīvas vai kādu granātābolu. Savākuši visas Dieva un cilvēku žēlastības dāvanas, viņi apsēdās kāda dārza stūrī un ieturējās. Tad viņus pārņēma miegs. Viscaur naklij tuksneša vēji viņus iežūžināja kā jūras viļņi. Tikai Jēzus miegā sadzirdēja sentēvu trompetes un redzēja Jērikas grūstošos mūrus.

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku ceļinieki bāli un noguruši nonāca nolādētās Nāves jūras krastā. Zivis, kas te iepeldēja no Jardānas upes, saskaroties ar jūras ūdeņiem, gāja bojā. Gar krastu auga daži kropli kociņi. Ūdens bija svina zils, nekustīgs un smags. Dievbijīgie, pār jūras ūdeņiem pārliekušies, varēja dzelmē saredzēt apskāvušās un jau satrūdējušās prostitūtas Sodomu un Gamoru.

Jēzus pakāpās uz klints un skatījās tālumā. Visapkārt pamestība un izdegusi zeme, tālumā kalni, kas karstajā gaisā šķita trīsuļojam. Jēzus vaicāja Andrejam, kurš bija uzkāpis viņam līdzi:

-    Kur ir Jānis Kristītājs? Es nevienu neredzu.

-Tur tālāk, atbildēja Andrejs, tur, aiz niedrēm, kur upe ir rāmāka. Tai vietā upē ir līcītis, tur pravietis kristī. Nāc, iesim, es zinu ceļu.

-Tu esi noguris, Andrej. Paliec šeit, kopā ar pārējiem, es iešu viens.

-    Viņš ir baigs! Labāk iešu tev līdzi, rabīn!

-    Es gribu iet viens pats, Andrej, paliec.

Jēzus aizgāja līdz niedrēm, un sirds viņam sāka strauji pukstēt, viņš tai uzlika roku un pamazām nomierinājās. No tuksneša puses jauni vārnu bari šķita steigšus lidojam Jeruzālemes virzienā.

Pēkšņi Jēzus sadzirdēja soļus aiz sevis un apgriezās.

-    Tu aizmirsi man pateikt, rudbārdis zobgalīgi teica, šis ir tavs liktenīgais brīdis, un es vēlos tevi pavadīt.

-    Nāc, teica Jēzus.

Viņi klusēdami gāja tālāk Jēzus pa priekšu, Jūda viņam aiz muguras. Viņi pašķīra niedres, un kājas tiem stiga remdenajās dūņās. No ūdens izlīda melna čūska, aizlocījās un saritinājās uz akmens, snaikstīja kaklu un galvu un šņākdama uz viņiem stingi skatījāsno. Jēzus pēkšņi apstājās un, it kā sveicinādams, pamāja čūskai ar roku. Jūda jau cēla ozolzara spieķi, gatavs sist, bet Jēzus viņu apturēja.

-    Neaiztiec viņu, brāli Jūda, viņš teica, arī čūska dzeļot pilda savu pienākumu.

Gaiss bija karsts un spiedīgs, un dienvidu vējš, kas nāca pāri Nāves jūrai, nesa smagu maitas smaku. Iztālēm bija saklausāma stingra, dobja balss un arī atsevišķi vārdi: «Uguns… cirvis… neauglīgs koks…!» Un tad, vēl skaļāk: «Nožēlojiet, nožēlojiet grēkus, atgriezieties!» Drīz atskanēja daudzbalsīga kliegšana un vaimanāšana. Jēzus pieliecies lēnā solī gāja uz priekšu, it kā tuvodamies plēsonīga zvēra alai; viņš pastūma niedres malā, skaņas kļuva skaidrākas, un pēkšņi viņš sev iekoda lūpā, lai neiekliegtos. Uz klints, augstu virs Jardānas upes, kāds stāvēja uz kājām, kas bija tik tievas kā niedres. Vai tas bija cilvēks? Sienāzis? Eņģelis no debesīm? Jeb atriebības erceņģelis? Cilvēku viļņi šūpojās pie klints zem viņa kājām. Arābi nokrāsotiem nagiem un acu plakstiņiem, haldieši resniem deguna gredzeniem, israēlieši gariem, taukainiem peisakiem… Viņš kliedza ar putām uz lūpām, kamēr dienvidu vējš viņu lieca kā niedri: «Nožēlojiet! Nožēlojiet! Kunga diena ir klāt! Metieties zemē, gaudojiet! Debesu valdnieks ir teicis: Šajā dienā es pavēlēšu saulei norietēt pusdienlaikā, es nolauzīšu jaunā mēness ragus un ļaušu tumsai pārņemt debesis un zemi! Es jūsu smieklus pārvērtīšu asarās un jūsu dziesmas kapu vaimanās, es likšu vējam brāzt un nopūst visas rotas jums no rokām, kājām, deguna, ausīm un matiem!»

Jūda sagrāba Jēzus roku:

-    Dzirdi? Dzirdi? Dzirdi, kā Mesija runā? Tas ir īstais Mesija!

-    Nē, mans brāli Jūda, teica Jēzus. Tā runā tas, kurš ar cirvi rokā izcērt ceļu Mesijām, nevis pats Mesija.

Viņš pieliecās, noplūca zāles stiebru un paņēma to starp zobiem.

-    Mesija ir tas, kurš paver ceļu! rudbārdis atrūca un pagrūda Jēzu, lai tas neslēpjas niedrēs.

-    Ej uz priekšu! viņš pavēloši teica. Viņam būs jālemj.

Jēzus izgāja klajumā, vilcinādamies paspēra dažus soļus un apstājās. Viņš stingi skatījās uz pravieti. Visa Jēzus dvēsele bija ietverta viņa acīs, kas slīdēja no pravieša tievajām kājām līdz viņa ugunīgajai galvai. Kristītājs stāvēja ar muguru pret Jēzu, bet pēkšņi ar visu miesu sajuta caururbjošo skatienu. Sabozies viņš pagriezās un samiedza savas apaļās piekūna acis, lai labāk saredzētu. Kas bija šis mēmais, baltā tērptais, jaunais cilvēks, kas nekustīgs viņā noskatījās? Kaut kur, kaut kad viņš to bija redzējis. Bet kad? Un kur? Viņš pūlējās atcerēties. Varbūt sapnī. Sapņos viņam bieži rādījās šādi baltā tērpti tēli, kas viņam māja, it kā sveicinādami, it kā atvadīdamies, un kas izgaisa līdz ar pirmajiem gaiļiem. Pēkšņi Kristītājs atcerējās un iekliedzās. Reiz upmalā ap pusdienlaiku viņš bija atlaidies un rokā paņēmis uz kazas ādas rakstīto pravieša Jesajas grāmatu un pēkšņi viņa acu priekšā nozuda akmeņi, cilvēki, niedres un upe, gaiss pildījās ar liesmām, bazūnēm un spārniem. Pravieša grāmata pavērās kā vārti, un no tās izkāpa Mesija; viņš atcerējās, ka Mesija bija slaids, saulē iededzis, basām kājām un tērpts baltās drānās… un, tāpat kā šis cilvēks, viņš turēja zāles stiebru starp zobiem!

Pravieša acīs vīdēja kā prieks, tā bailes. Viņš nokāpa no klints, pietuvojās Jēzum un izstiepa kalsno, garo kaklu.

-    Kas tu esi? Kas? viņa baismā balss trīsēja.

-    Tu mani nepazīsti? vaicāja Jēzus un pienāca soli tuvāk. Arī viņa balss trīsēja, jo viņš zināja, ka no Kristītāja atbildes ir atkarīgs viņa liktenis.

«Tas ir viņš! Tas ir viņš!» domāja Kristītājs. Viņam sirds kāpa kaklā, bet viņš nespēja, neuzdrošinājās ko teikt. Viņš vēlreiz pastiepa kaklu.

-    Kas tu esi? viņš atkārtoja.

-    Vai tu Svētos Rakstus neesi lasījis? atbildēja Jēzus maigā, bet reizē pārmetošā balsī. Vai tu praviešus neesi lasījis? Vai tu, priekšteci, neatceries, ko Jesaja saka?

-    Tas esi tu? Tu? murmināja pravietis, sagrāba Jēzu aiz pleciem un pētīdams skatījās viņam acīs.

-    Es esmu nācis… Jēzus vilcinādamies teica un apklusa.

Viņš juta, ka viņam apsīkst balss un ka viņš nespēj turpināt. Viņš jutās tā, it kā liktu kāju uz priekšu, taustīdamies, vai priekšā nav bezdibenis…

Bargais pravietis stāvēja mēms un, pārliecies pār Jēzu, ar acīm to pētīja. Vai viņš bija pareizi sadzirdējis labos un reizē šausminošos vārdus?

-    Es esmu nācis… — atkārtoja Marijas dēls, tik klusi, ka pat Jūda, stāvēdams viņam cieši aiz muguras, ar savām lielajām ausīm to nesadzirdēja.

Bet šoreiz pravietis satrūkās, viņš bija dzirdējis.

-     Ko? viņš teica, un mati tam sacēlās stāvus. Vārna lidoja pāri viņu galvām un ķērca aizsmakušā balsī, kas šķita kā cilvēka nicinoši smiekli. Kristītājs saniknojās, pacēla akmeni un gribēja ar to vārnu aizgaiņāt. Vārna jau bija gabalā, bet pravietis priecājās, ka bija ieguvis mirkli, lai sakārtotu domas… Viņš izslējās taisni.

-    Sveicināts, viņš bez jebkādām emocijām teica.

Jēzus sirds drebēja. Vai viņam ausīs sanēja, vai arī pravietis patiesi bija teicis «sveicināts»? Ja nudien tā, tad kas par pārsteigumu, kas par prieku, kas par satraukumu!

Kristītājs pavērās visapkārt. Viņa skatiens klīda pār Jardānu, pār niedrēm, pār cilvēkiem, kas stāvēja dūņās un klanīdamies izsūdzēja grēkus. Viņa acis aptvēra visu, un viņš jau atvadījās no savas karaļvalsts.

-Tagad es varu doties projām, — viņš teica.

Jēzus balss nu bija stingra un pārliecināta.

-    Vēl ne. Vispirms tev mani jānokristī, priekšteci.

-    Man? Tev, Kungs, būtu mani jākristī…

-     Nerunā tik skaļi, ka visi dzird. Mana stunda vēl nav pienākusi. Kristī mani!

Jūda centās sarunu saklausīt, bet dzirdēja tikai murmināšanu un čalošanu, it kā divi avoti saplūstu vienā.

Ļaudis, kas bija pulcējušies krastmalā, pavēra ceļu. Kas bija šis svētceļnieks, kurš, nometis balto apmetni, bija tērpts tikai saules staros? Kas varēja, grēkus neizsūdzējis, ar tik drošu, cienīgu soli doties lejā pie upes? Kristītājs gāja viņam pa priekšu, un abi iebrida upes zilganajos ūdeņos. Virs ūdens rēgojās klints, un Kristītājs uzrāpās tajā. Jēzus stāvēja blakus, upes smilšainajā gultnē, un ūdens viņu apskāva līdz zodam.

Brīdī, kad Kristītājs pacēla roku, lai lietu ūdeni uz Jēzus galvas, ļaužu pūlis iekliedzās. Jardānas upes straume bija pēkšņi apstājusies, un visapkārt iznira daudzkrāsainu zivju bari, kas ķepurojās un vicināja astes un spuras, it kā dejodamas apli ap Jēzu. Un no upes dziļumiem iznira pinkains, ūdenszālēm klāts vecs virs, kas, piestājies pie niedrēm, ar priekā vai bailēs izplestām acīm vēroja notiekošo.

Ļaudis apmulsuši klusēja, šos brīnumus redzot. Daži metās zemē, ar seju smiltis, lai vairāk neredzētu. Citi drebēja, it kā tiem karstajā saulē saltu. Viens, ieraudzījis dūņām klāto veci, nokliedza: «Jardānas gars!» un noģība.

Kristītājs piepildīja lielu gliemenes vāku ar ūdeni, un ar drebošu roku to lēja pār Jēzus seju.

-    Es kristu Dieva kalpu… viņš aprāvās, jo nezināja, kādā vārdā kristāmo saukt.

Viņš pieliecās pie Jēzus, lai viņam vaicātu pēc vārda, bet tajā brīdī virs galvas atšalca spārnu vēdas. Vai tas bija putns? Vai kāds no Jehovas serafiem? Tas ilgi plivinājās virs kristāmā galvas un tad pacēlās, un trīs reizes aplidoja viņa galvu, atstājot aiz sevis trīs spilgtas gaismas apļus. Tai brīdī radās sajūta, it kā putns sauktu vārdu, it kā atbildētu uz Kristītāja neizteikto jautājumu, bet neviens to nesaprata.

Ļaudīm džinkstēja ausis, reiba galva. Putna spārnu vēdas bija reizē Dieva balss Dieva vārdi putna skaņās. Dīvains brīnums, un Jēzus saspringti klausījās. Viņš nojauta, ka tiek sludināts viņa īstais vārds, bet viņš nespēja to saprast. Viņš tikai manīja spārnu vēdas ap galvu un neskaidrus, lielus un rūgtus vārdus. Viņš pacēla acis, bet putns jau bija uzlidojis debesīs un kļuvis par gaismu gaismā. Tikai Kristītājs, kurš ilgajos tuksnesī vientulībā pavadītajos gados bija apguvis Dieva valodu, tikai viņš saprata.

—Es tevi kristu, — viņš drebošā balsī čukstēja, — es tevi kristu, Dieva kalps, Dieva dēls, tu, cilvēces cerība! Un viņš deva zīmi Jardānai, lai tās ūdeņi atsāktu plūst. Brīnums bija noticis.

Jēkaba aka, David Roberts (1796-1864), litogrāfija

XVII nodaļa

Saule nāca no tuksneša un plosījās kā lauva. Tā klauvēja pie visu Israēlas māju durvīm, un no rītiem visur atskanēja drūmā rīta lūgšana nelokāmajam ebreju Dievam:

«Mēs Tev dziedam un Tevi slavējam, mūsu Dievs, mūsu tēvu Dievs, Tev, visuvarenais un dusmīgais. Tev, kas mums palīdz un mūs aizstāv! Tevi slavējam, Tu, mūžīgais, Tu, Ābrahāma balsts! Kas var būt varenāks par Tevi? Par Tevi, Ķēniņ, kas spēj nogalēt un atkal augšāmcelt, un atbrīvot! Lai Tev ir slava, Tu, Israēlas atbrīvotāj! Samin, satriec un izkliedē mūsu ienaidniekus, bet dari to drīz, kamēr vēl esam dzīvi!»

Agrā rīta stundā, saulei lecot, Jēzus un Jānis Kristītājs sēdēja kopā kalna alā, pie klints virs Jardānas upes. Visu nakti tie bija turējuši cilvēci savās rokās un sprieduši, ko ar to darīt. Brīdi tā bija viena rokās, brīdi otra. Vienam seja bija cieta un nešaubīga, un viņa rokas kustējās augšā lejā, it kā cirstu ar cirvi; otram seja bija maiga un neizlēmīga, un acis pauda līdzjūtību.

-    Vai ar mīlestību nepietiek? viņš taujāja.

-     Nē, Kristītājs nikni atbildēja. Koks ir satrūdējis, Dievs man uzkliedza un sniedza cirvi. Es to esmu ņēmis un pielicis pie koka saknes. Es savu pienākumu esmu izpildījis. Tagad tev ir kārta, ņem cirvi un cērt!

-   Ja es būtu uguns, es dedzinātu. Ja es būtu mežstrādnieks, es cirstu. Bet es esmu sirds… un mīlu.

-   Arī es esmu sirds. Tālab es neciešu negodu, bezkaunību un netaisnību, kas valda visapkārt. Kā tu vari mīlēt bezgožus, bezkauņas un netaisnos? Cērt! Taisnīgas dusmas ir viens no lielākajiem cilvēka pienākumiem.

-    Dusmas? vaicāja Jēzus, un viņa sirds pretojās. Vai tad mēs visi neesam brāli?

»

-    Brāļi? Kristītājs ņirgājās. Brāļi? Vai tu patiešām domā, ka mīlestība ir Dieva ceļš? Paskaties!

Viņš izstiepu kaulainu, spalvainu roku un norādīja uz Nāves jūru, no kuras nāca maitas smaka.

-    Vai tu jūras dziļumos neredzēji abas maukas, Sodomu un Gomoru? Dievs saniknojās, pielaida tām uguni un pārvērta zemi par jūru, kas abas grēcinieces aprija. Tas ir Dieva ceļš, pa kuru tev jāiet. Ko saka pravietojumi? «Kunga dienā no kokiem plūdīs asinis, akmeņi kļūs dzīvi un sagraus mājokļus, kas no tiem celti, un nogalinās to iemītniekus.» Kunga diena tuvojas, un es biju pirmais, kas to sludināja. Paņēmu cirvi un to noliku pie pasaules kājām. Es saucu un saucu, lai tu nāc. Tagad tu esi ieradies un es varu doties projām.

Viņš sagrāba Jēzu aiz rokām, it kā tajās ielikdams smagu cirvi. Jēzus atrāvās un trīcēja.

-    Lūdzu, pacieties drusku, viņš teica. Nepārsteidzies. Es gribu doties tuksnesī un runāt ar Dievu tur, kur vina balsi var skaidrāk sadzirdēt.

-    Bet vēl skaļāk skan Kārdināšanas balss. Uzmanies. Sātans arī uz tevi raugās un meklē, kurp tevi virzīt, jo viņam tu esi dzīvības vai nāves jautājums. Viņš tev uzbruks ar visu savu mīlīgumu un nežēlību. Uzmanies, tuksnesis ir pilns mīlīgām balsīm un nāves.

-    Mīlīgās balsis mani nepiemuļķos, arī nāve ne. Tici man!

-     Es tev ticu. Ak vai, ja es neticētu! Ej, runā ar sātanu, runā ar Dievu, izlem. Ja tu esi tas, kuru esmu gaidījis, Dievs jau būs nolēmis, un tu nevarēsi izbēgt. Bet, ja tu tas neesi, tad kas man nav daļas gar to, kas ar tevi notiek? Ej, bet pasteidzies, es negribu pasauli atstāt vienu.

-    Ko teica meža balodis, kas mani aplidoja, kad tu mani kristīji?

-    Tas nebija meža balodis. Pienāks diena, kad teiktais tev atklāsies un tu to dzirdēsi. Bet līdz tam šie vārdi karāsies tev kā zobens virs galvas.

Jēzus piecēlās un pastiepa roku, un trīsošā balsī teica:

-    Mīļais priekšteci, ardievu! Varbūt uz visiem laikiem.

Kristītājs noskūpstīja Jēzu uz lūpām. Viņa mute bija karsta kā kvēlojoša ogle, un Jēzus lūpas apdega.

-    Es tev atdodu dvēseli, —Kristītājs teica, stingri spiezdams Jēzus maigo roku. Ja tu esi tas, kuru esmu gaidījis, uzklausi manu pēdējo padomu, jo es domāju, ka tevi vairs šaisaulē nesastapšu.

-    Es klausos, murmināja Jēzus. Kāds ir tavs padoms?

Rādi man citu seju. Stiprini savas rokas un sirdi! Tava dzīve būs grūta. Ks saredzu dzeloņus un asinis uz tavas pieres. Izturību, mans brāli! Tu, kas esi daudz lielāks par mani, esi drošsirdīgs! Tev pavērsies divi ceļi, līdzenais cilvēku ceļš un stāvais Dieva ceļš, izvēlies grūtāko! Ardievu! Bet | K neskumsti par šķiršanos un bēdām, tavs pienākums nav raudāt, tavs pie

nākums ir cirst. Nebaidies cirst! Tava roka nedrīkst trīsēt, tas ir tavs ceļš. Bet atceries, ka abi ceļi ir Dieva radīti… bet Uguns tapa pirms Mīlestības. Sāksim arī mēs ar Uguni! Paliec sveiks!

Saule jau bija gabalā. Parādījās karavānas, kas nāca no Arābijas tuksneH ša. Ieradās jauni svētceļnieki noskūtām galvām un krāšņiem turbāniem.

Dažam ap kaklu karājās no mežacūku zobiem pusmēneša veidā darināti amuleti, citam mazas bronzas dievietes platiem gurniem, vēl citam kaklarotas, kas darinātas no ienaidnieku zobiem. Kā mežonīgi zvēri tie nāca no austrumiem, lai kristītos. Kristītājs, tos ieraudzījis, spalgi iekliedzās un norāpās no klints. Kamieļi noliecās uz ceļiem krastmalas dūņās, un no jauna atskanēja nesamierināmā balss: «Nožēlojiet! Nožēlojiet grēkus un pievērsieties Dievam! Kunga diena ir tuvu!»

Tikmēr Jēzus sameklēja mācekļus, kas klusi un noskumuši sēdēja upes krastā un viņu gaidīja. Trīs dienas un trīs naktis viņš nebija rādījies, arī Kristītājs tikpat ilgi bija pārtraucis kristīšanu, lai runātos ar Jēzu. Viņš bija runājis un runājis, bet Jēzus, galvu pieliecis, klausījies. Ko viņš teica, kad Jēzum bija uzplijies kā plēsīgs putns? Un kādēļ viens bija tik nikns, bet otrs drīzāk noskumis? Jūda satraukts caurām naktīm nostaigāja šurpu turpu un pat piegāja pie alas, lai noklausītos, par ko viņi runā. Bet tie runāja vaigu pie vaiga. Jūda ausījās, bet bija sadzirdama tikai klusa čalošana kā ūdens tecēšana, un radās iespaids, ka Marijas dēls ir krūze pie akas, kurā līst ūdens… Rudbārdis nokāpa no klints un sadusmots atsāka naksnīgo staigāšanu. «Kauns un negods,» viņš prātoja, «ka viņi runā par Israēla zemes nākotni, man klāt neesot! Kristītājam vajadzēja uzticēt man savus noslēpumus, dot man cirvi, es zinātu, kā ar to rīkoties, nevis viņš! Kāpēc lai es viens rūpējos par Israēlu? Viņš tur, tas gaišreģis, nekaunas teikt, ka mēs visi, taisnīgie un blēdīgie, israēlieši, romieši un grieķi, esam brāļi! Pie velna!»

Jūda apgūlās klints pakājē, tālu no pārējiem mācekļiem, jo negribēja ar tiem runāt. Miegs viņu pārņēma zibens ātrumā, un pēkšņi šķita, ka viņš sadzird Kristītāja balsi un atsevišķus vārdus: «Uguns, Sodoma, Gomora, cērt!» Viņš pielēca kājās, bet pamodies neko vairs nedzirdēja. Tikai naktsputnu kliedzienus, šakāļu kaucienus un Jardānas upes čalošanu… Viņš nogāja līdz upei un iebāza sakarsušo galvu ūdeni, lai atspirdzinātos. «Vai viņš beidzot nekāps lejā?» viņš nodomāja. «Reiz taču viņam jānāk, un tad es visu uzzināšu, vai viņš gribēs vai negribēs.»

Ieraudzījis Jēzu nākam, viņš vienā rāvienā bija kājās. Arī pārējie bija piecēlušies un gavilēdami skrēja Jēzum pretim. Viņi satvēra Jēzu aiz rokām, sita viņam pa plecu, un Jānim sakāpa asaras acīs. Jēzus pierē bija parādījusies dziļa rieva.

Pēteris nespēja ilgāk valdīties.

-     Rabīn, viņš vaicāja, par ko Kristītājs ar tevi visas šīs dienas un naktis runāja? Ko viņš teica? Un kāpēc tu izskaties tik noskumis? Tavs vaigs ir pārvērties.

-    Viņa dienas ir skaitītas, atbildēja Jēzus. Palieciet pie viņa un nokristieties. Es došos prom.

-     Kurp tu dosies, rabīn, iekliedzās Zebedeja jaunākais un sagrāba Jēzu aiz apmetņa. Mēs visi gribam tev iet līdzi.

-    Es gribu būt tuksnesī viens. Tur sabiedrība nav vēlama. Man jārunā ar Dievu.

-   Ar Dievu? vaicāja Pēteris, aizklādams seju. —Tad tu vairs neatgriezīsies.

-   Tomēr, Jēzus nopūtās, man ir jāatgriežas, jo pasaule karājas mata galā. Dievs norādīs, kas man jādara, un tad es atgriezīšos.

-    Kad? Cik dienas tu būsi projām? mācekļi cits caur citu vaicāja un gribēja viņu aizturēt. Tikai Jūda stāvēja atstatus un klusēja, klausījās un nicinoši smīnēja. «Kā auni… kā auni,» viņš murmināja, «lai slavēts Dievs, ka esmu vilks.»

-    Es atgriezīšos, kad Dievs gribēs, brāļi. Dzīvojiet sveiki! Palieciet šeit un gaidiet mani. Mēs vēl tiksimies.

Viņi stāvēja kā pārakmeņojušies un noskatījās, kā Jēzus lēnām aiziet tuksneša virzienā. Viņš vairs negāja ar vieglu soli kā senāk. Tagad viņa soļi bija smagi un apdomāti. Viņš paņēma zaru, lai tas viņam būtu ceļaspieķis, un devās uz izliektu tiltu, apstājās tā vidū un raudzījās lejup. Viņš redzēja svētceļniekus, kas stāvēja duļķainajā upes ūdenī, viņu saulē iedegušās sejas, kas svētlaimē staroja. Citi stāvēja krastā, sev sita pa krūtīm, atzina un nožēloja grēkus, un ar dedzīgām acīm gaidīja Kristītāja zīmi, lai kāptu svētajā ūdenī. Pats Kristītājs stāvēja ūdenī līdz gurniem, kristīja ļaudis bariem un bez mīlestības, drīzāk ar dusmām, tad dzina viņus atpakaļ krastā, lai citi nāktu vietā. Viņa smailā, melnā bārda un garās matu šķipsnas, kas šķēres nepazina, vizēja saulē, un lielā mute nepārtraukti kliedza.

Jēzus acis slīdēja pār upi, pār cilvēkiem, Nāves jūru, Arābijas kalniem un tuksnesi. Viņš pieliecās un ieraudzīja savu ēnu ūdenī, kas plūda uz Nāves jūru.

«Kas tā būtu par laimi,» viņš aizdomājās, «sēdēt upes krastā un skatīties, kā ūdens plūst uz jūru. Un ūdenī redzēt atspoguļojamies kokus, putnus, mākoņus un zvaigznes, un pašam plūst līdzi, aizmirstot visas pasaules bēdas…»

Bet tad viņš saņēmās un aizdzina kārdinājumu; palaida vaļā tilta margas, ātri pārgāja tam pāri un pazuda aiz kailajām klintīm. Rudbārdis stāvēja krastā un neizlaida viņu no acīm. Manījis, ka viņš nozūd, un baidīdamies viņu pazaudēt, Jūda uzrotīja piedurknes un steidzās Jēzum pakaļ. Viņš to panāca tieši tai vietā, kur sākās smilšu jūra.

-    Dāvida dēls! viņš Jēzum sauca, apstājies! Kā tu vari mani pamest?

Jēzus pagriezās:

-Jūda, brāli, viņš lūdzās, nenāc man līdzi, man jābūt vienam.

-    Es gribu zināt! pienākdams tuvāk, rudbārdis teica.

-    Nesteidzies! Uzzināsi, kad pienāks laiks. Tagad es tev pateikšu tikai to, brāli Jūda, ka vari priecāties, jo viss norit labi.

-   Ar to, ka viss norit labi, man nepietiek. Vilku ar vēstīm nepabarosi, tu viņu nepazīsti, bet es gan.

-    Ja tu mani mīli, pacieties. Skaties uz kokiem: vai tie steidzas, lai nestu augļus?

-             Es neesmu koks, bet gan cilvēks, rudbārdis iebilda un nāca tuvāk.

-    Es esmu cilvēks, tas nozīmē, radījums, kas steidzas. Man ir savi likumi.

-    Dieva likumi attiecas kā uz kokiem, tā uz cilvēkiem, Jūda.

Rudmatis grieza zobus:

-    Un kas ir šis likums?

-    Laiks.

Jūda apstājās un vīstīja dūres, šādu likumu viņš neatzina, tas bija pārāk lēns, bet viņš steidzās. Sirds dziļumos viņš atzina citu likumu, kas bija pretrunā ar laiku.

-     Dievs dzīvo ilgi, Jūda teica, viņš ir nemirstīgs un tālab var pacietīgi gaidīt, bet es esmu mirstīgs cilvēks, man ir jāsteidzas. Es negribu nomirt, pirms neesmu redzējis to, ko ilgi prātā glabājis. Un ne tikai redzējis, bet arī tam pieskāries ar šīm te, raugi, rokām!

-Tu viņu redzēsi, atbildēja Jēzus un pacēla roku, lai viņu mierinātu.

-    Tu viņu redzēsi un varēsi viņam pieskarties. Brāli Jūda, tici man, mēs atkal tiksimies. Bet Dievs mani gaida tuksnesī.

-    Es iešu tev līdzi.

-    Diviem tuksnesī nav vietas, griezies atpakaļ!

Rudbārdis ņurdēja un rādīja zobus kā aitu suns uz saimnieka pavēli, bet tomēr nodūra galvu un gāja atpakaļ. Smagiem soļiem viņš šķērsoja tiltu un kaut ko pie sevis murmināja. Domās kavējās pie Barabas un pārējiem nemierniekiem, ar kuriem kopā bija sirojis cik tā bija mežonīga un atbrīvojoša izjūta! Kas par kaujiniecisku vadoni bija Israēla Dievs! Kāda velna pēc viņš tagad sekoja šim gaišreģim, kurš baidījās no asinīm un tikai sauca «mīliet, mīliet» kā nobijusies meitene? Bet pacietīsimies vēl īsu bridi redzēsim, ko viņš mums no tuksneša atnesīs!

Jēzus iegāja tuksnesī ar sajūtu, ka viņš kāpj lauvu bedrē. Viņš drebēja nevis no bailēm, bet gan no tumšas, neizskaidrojamas baudas. Par ko priecāties? Viņš nezināja, kā to izskaidrot… Pēkšņi viņš atcerējās, ka pirms daudz gadiem, kad viņš vēl bija mazs zēns un tikko spēja runāt, kādu nakti bija sapņojis, kā lien dziļā alā un tur sastopas ar lauvu mātīti un lauvēniem, kurus tā zīdīja. To redzot, viņš pats sajuta izsalkumu un slāpes un, nometies pie mātītes, arī sāka zīst. Pēc tam viņš kopā ar lauvām devās pļavā un draiskojās kopā ar lauvēniem… Bet, kamēr viņi tur spēlējās, sapnī parādījās viņa māte un, redzēdama viņu kopā ar lauvēniem, iekliedzās. Pamodies viņš dusmojās uz māti, kurai viņš gulēja blakus: «Kādēļ tu mani modināji?» viņš kliedza. «Es biju pie mātes un brāļiem!»

«Tagad es saprotu, kādēļ es priecājos,» viņš nodomāja. «Es dodos alā pie lauvu mātes…»

Pāri tuksneša akmeņiem skanēja tāda kā čūskas vai tuksneša karstā vēja šņākšana… vai varbūt skaņa nāca no neredzamiem tuksneša gariem?

-    Ak, tu, mana dvēsele, Jēzus pieliecās un runāja pie sevis, šeit tev būs jāpierāda, vai tu esi nemirstīga.

Viņš aiz sevis sadzirdēja soļus un ausījās. Smiltis gurkstēja. Kāds mierīgā solī viņam sekoja un tuvojās. Vispirms viņš nobijās, bet tad saprata. «Es viņu biju piemirsis, bet viņa mani ne. Šī māte mani joprojām pavada,» viņš domāja. Viņš labi saprata, ka viņam seko lāsts, bet jau kopš kāda laika viņš to sauca par māti… Viņš gāja tālāk un domas pievērsa citam. Viņam ienāca prātā meža balodis, un likās tas bija iesprostots viņam krūtīs. Vai viņa dvēsele arī nebija kā putns, kas vicina spārnus un cenšas izlauzties? Vai tā nebija tāds meža balodis, kas riņķoja virs viņa galvas, vicināja spārnus un dūdoja, kamēr viņš tika kristīts? Jā, tas patiesi nebija ne putns, ne serafs, bet gan viņa dvēsele.

To sapratis, viņš nomierinājās. Aiz viņa joprojām skanēja soļi, bet sirds bija kļuvusi nesatricināma un varēja visam stāties pretī mierā un ar cieņu. «Cilvēka dvēsele ir visuvarena,» viņš domāja. «Tā var dažādi pārveidoties. Tajā brīdī tā bija putns, kas lidinājās virs manas galvas…» Tālāk ejot, viņš pēkšņi iekliedzās un apstājās. «Vai šis meža balodis nebija tikai māņu tēls, iedomāta sanēšana un spārnu vēdas ausīs, virpulis gaisā?» Un viņš atcerējās, ka tajā brīdī viņam miesa bija šķitusi spoža, viegla un visuvarena kā dvēsele. «To, ko es gribēju dzirdēt, es dzirdēju; to, ko gribēju redzēt, redzēju, un es vēju virzīju, kā man gribējās… Mans Dievs, mans Dievs, tagad, kad esam divatā, saki man patiesību, es esmu noguris no balsīm tukšā gaisā!»

Jēzus gāja tālāk, un saule viņam sekoja. Tā bija sasniegusi zenītu un stāvēja viņam tieši virs galvas. Kājas dega karstajās smiltīs, un viņš meklēja kādu ēniņu, kur atpūsties. Taja brīdī atskanēja spārnu vēdas un bars vārnu devās uz iedobumu zemē, kur gulēja kaut kas melns un izdalīja trūdu smaku.

Viņš aizspieda degunu un piegāja tuvāk. Vārnas bija nolaidušās uz maitu un mielojās ar to, iecirtušas tajā nagus. Tiklīdz tās manīja cilvēku tuvojamies, tās aizkaitinātas pacēlās gaisā ar gaļas gabaliem nagos un ķērkdamas riņķoja virs galvas, mēģinādamas traucētāju aizbaidīt. Jēzus pieliecās un ieraudzīja atvērto vēderu, paplucināto melno kažoku, resnos, mezglainos ragus un daudzās amuletu virknes uz trūdošā kakla…

«Āzis,» viņš murmināja un noskurinājās, «grēkāzis, kas uzņēmās nest visus tautas grēkus, tika dzenāts no ciema uz ciemu, no kalna uz kalnu, līdz tuksnesī ņēma galu…»

Viņš notupās un ar rokām sāka kašņāt smiltis, lai apklātu maitu, cik labi vien iespējams.

—        Mans brāli, viņš teica, tu biji tīrs un nevainīgs kā visas Dieva radības, bet gļēvie cilvēki uzkrāva tev savus grēkus un tevi nogalināja. Pūsti mierā un neturi uz cilvēkiem ļaunu prātu, viņi ir vāji un nelaimīgi, tiem trūkst drosmes pašiem nožēlot grēkus, bet viņi tos uzkrauj nevainīgām radībām kā tu…Nožēlo grēkus viņu vārdā, mans brāli, un ardievu!

Viņš gāja tālāk. Bet pēc īsa brīža pagriezās un, joprojām aizkustināts, māja beigtajam āzim ar roku un sauca:

—Mēs vēl tiksimies!

Saniknotās vārnas dzinās Jēzum pakaļ. Kāpēc viņš pret tām bija tik netaisns un atņēma gardo mielastu? Vai Dievs nebija radījis vārnas, lai tās notiesātu maitas? Viņam derētu nožēlot!

Pienāca vakars, un Jēzus bija noguris. Viņš notupās pie liela akmens, apaļa kā dzirnakmens. «Es tālāk neiešu,» viņš nomurmināja. «Uz šī akmens es nostiprināšos un cīnīšos tālāk.» Tumsa uznāca strauji, tā uzplūda un apklāja pasauli, un tai līdzi atnāca aukstums. Jēzum klabēja zobi un, satinies baltajā tērpā, sarāvies kamolā, viņš aizvēra acis. Bet, tiklīdz grasījās aizmigt, viņu pārņēma bailes. Prātā nāca vārnas, visapkārt kauca izsalkuši šakāļi; viņam šķita, ka tuksnesis ap viņu ložņā kā plēsoņa. Nobijies Jēzus atvēra acis, un zvaigžņotās debesis viņu nomierināja. «Šie ir īstie serafi,» viņš nodomāja. «Seši gaismas eņģeļi, kas dzied ap Dieva troni, bet tie ir tik ļoti tālu, ka mēs tos nespējam sadzirdēt. Tagad tie mani pasargā…» Jēzus domas staroja, un viņš aizmirsa, ka ir izsalcis un salst. Arī viņš bija dzīvībiņa, viendienas jāņtārpiņš tumsā, kas slavēja Dievu, un viņa dvēsele arī jāņtārpiņš zvaigžņu pazemīgā, pieticīgā māsa… Viņš uzdrošinājās pacelt domas līdz augstumiem un redzēja savu dvēseli kopā ar eņģeļiem stāvam pie Dieva troņa. Pārvarējis visas bailes, Jēzus mierīgi aizvēra acis un aizmiga.

Viņš pamodās, pagrieza seju uz austrumiem un ieraudzīja sauli kā karsti kvēlojošu lodi austam pār smiltāju. «Tāda varētu būt Dieva seja,» viņš nodomāja, un pielika roku priekšā acīm, lai neapžilbtu… «Kungs Dievs,» viņš murmināja, «es esmu kā smilšu graudiņš tuksnesī, vai Tu mani vari saredzēt? Smilšu graudiņš, kas runā, elpo un Tevi mīl un sauc par Tēvu. Mīlestība ir mans vienīgais ierocis, un ar to es vēlos cīnīties, palīdzi man!» Viņš piecēlās un ar spieķi apvilka plašu apli ap akmeni, uz kura bija gulējis.

«Es šo nostūri nepametīšu, iekams nebūšu dzirdējis Dieva balsi, bet man tā jādzird skaidri, nevis kā dažkārt dzirdētais kliedziens, putnu čivināšana vai pērkona rīboņa. Viņam ar mani jārunā skaidrā balsī un jāpasaka, ko viņš no manis grib un kas man jādara. Tad, ja tā viņš pavēlēs, es celšos un atstāšu šo vietu, un atgriezīšos pie cilvēkiem. Es miršu, ja tāda būs viņa griba. Es darīšu visu, ko viņš man teiks, bet vispirms man jāzina. Dieva vārdā!»

Jēzus atsēdās uz akmens sakrustotām kājām un skatījās uz austrumiem. Tad viņš pievēra acis un centās sakārtot domas, kas vēl kavējās Nācaretē, Magdalā, Kapernaumā, pie Jēkaba akas un Jardānas upes, un sāka veidot kaujas plānu; viņš bija gatavs doties karā.

Saspringtu sprandu un pievērtām acīm viņš iegāja sevī. No Jardānas upes puses kā viļņi viņa ausīs atskanēja niedru šalkoņa un žēlabas, bailes un cerības cilvēku balsīs. Pirmās atmiņā uzpeldēja tās trīs naktis, kuras viņš bija pavadījis kopā ar mežonīgo askētu. Tagad tās pilnā bruņojumā viņam sekoja uz tuksnesi un kaujas gatavībā nostājās viņam pretī.

Pirmā nakts viņam bija uzlēkusi kā milzu sienāzis ar cietām dzelteni zilām acīm, pelēcīgi dzelteniem spārniem un dīvainiem zaļiem burtiem uz vēdera. Dvaša šim nezvēram oda pēc Nāves jūras. Sienāzis uzsēdās Jēzum virsū, cieši viņu sagrāba un nikni vicināja spārnus. Jēzus iekliedzās un pagriezies ieraudzīja stāvam blakus Kristītāju un ar kalsno roku rādām uz Jeruzālemes pusi.

—Skaties! Ko tu tur redzi?

-    Neko.

Neko? Tev acu priekšā ir mauka, svēta Jeruzāleme, vai tu neredzi? Tā sēž uz romieša platā klēpja un smejas. Kungs sauc, «Vai šī ir mana sieva? Es viņu negribu!» Arī es staigāju ap tās mūriem un torņiem, kā suns sekodams Kunga pēdās un arī riedams: «Mauka! Mauka!» Tai ir četri vārti: pirmos sēž Bads, otros Bailes, trešajos Netaisnība un ceturtajos, pret ziemeļiem vērstajos, Nekaunība. Es ieeju pilsētā, staigāju pa ieliņām, pieeju ļaudīm klāt un skatos viņu sejās. Trīs ir resni un pārēdušies, trīs tūkstoši bada novārdzināti. Kad pienāks pasaules gals? T ieši tad, kad trīs valdītāji pārēdīsies, bet trīs tūkstoši viņiem pakļautie mirs badā. Paskaties vēlreiz viņu ģīmjos, it visos mīt Bailes, trīc nāsis, tās saož Kunga dienu. Paskaties uz sievietēm: cienījamākās ar kārām acīm raugās uz kādu no saviem vergiem, aplaiza lūpas un dod tam zīmi ierasties pie viņām. Noņem jumtus viņu pilīm un paskaties iekšā! Pats ķēniņš tur klēpī un apglāsta kailu savu brāļasievu. Bet ko saka Svētie Raksti? «Kas raugās uz brāļa sievas kailumu, ir sodāms ar nāvi!» Bet ne jau viņš, asins grēcinieks, tiks nogalināts, bet gan es, askēts. Kādēļ? Tādēļ, ka pastarā diena ir klāt!

Visu pirmo nakti Jēzus nosēdēja pie Kristītāja kājām un skatījās uz četriem Jeruzālemes vārtiem, pa kuriem Bads, Bailes, Netaisnība un Nekaunība gāja iekšā un ārā. Bet pāri svētajai maukai sabiezēja krusas un dusmu mākoņi.

Otrajā naktī Kristītājs atkal izstiepa tievās rokas un atvēra plaisu laikā un telpā:

-    Ieklausies labi, ko tu dzirdi?

-    Es neko nedzirdu.

-    Neko? Tu nedzirdi Nelikumību, to šaušalīgo kuci, kas uzdrošinājusies uzkāpt debesīs un riet pie Kunga durvīm? Vai tu nedzirdi, kā Jeruzālemē priesteri, virspriesteri un skolotie farizeji staigā apkārt un rej? Bet Dievs vairs necieš bezkaunību, kas valda pasaulē. Viņš pieceļas, nonāk uz zemes un nokāpj no kalniem. Dusmas iet viņam pa priekšu, bet seko trīs debesu suņi Uguns, Spitālība un Vājprāts. Kur ir templis ar slavenajiem, apzeltītajiem pīlāriem, kam bija jāstāv mūžu mūžos? Templis — pelnos, priesteri, virspriesteri, farizeji pelnos, svētie amuleti, garie zīda tērpi un rotas — pelnos! Pelnos, viss pelnos! Kur ir Jeruzāleme? Man rokā ir iedegta lampa, un Kunga radītajā tumsā es meklēju pa kalniem un lejām, un saucu: «Jeruzāleme! Jeruzāleme!» Pamestība, posts, nav pat vārnu, kas atsauktos. Vārnas ir paēdušas un aizlaidušās. Es grimstu līdz ceļiem kaulos un galvaskausos. Man asaras kāpj acīs, bet es tās savaldu un drīzāk smejos. Pieliecos, sameklēju garākos kaulus, no tiem pagatavoju stabules un spēlēju Kungam par godu!

Viscaur šai otrajai naktij Kristītājs Dieva tumsībā smējās un priecājās par Uguni, Spitālību un Vājprātu. Jēzus ar roku piedūrās pravieša celim.

-    Vai pasauli nevarētu atpestīt ar mīlestību? viņš vaicāja. Ar mīlestību, prieku, žēlsirdību?

Kristītājs, uz Jēzu pat nepaskatījies, atbildēja:

-    Vai tu Svētos Rakstus neesi lasījis? Pestītājs salauž mūsu zobus, sarauj mūsu miesas, liek ugunij nodedzināt druvas, lai sētu no jauna. Viņš izravē ērkšķus, nātres un nezāles. Kā tu no pasaules aizdzīsi melus, nekaunību un netaisnību, ja tu vispirms neiznīdēsi negodīgos, neķītros un melīgos? Nežēlo viņus, zemei jābūt tīrai, pirms tajā sēj jaunu sēklu.

Pagāja otrā nakts. Jēzus klusēja un gaidīja trešo nakti, cerībā, ka pravieša balss atmaigs.

Trešajā naktī Kristītājs nemierīgi mīņājās uz savas klints. Viņš nesmējās, viņš nerunāja, bet, manāmi satraukts, pētīja Jēzu. Viņš pieskārās Jēzus rokām, pleciem un ceļgaliem, pakratīja galvu un dziļi ievilka elpu. Zvaigžņu gaismā varēja manīt, kā spīd viņa acis drīz zaļas, drīz dzeltenas. No Kristītāja krunkainās pieres pilēja asiņaini sviedri. Beidzot agrā rīta stundā, pirmajā blāvajā dienas gaismā viņš satvēra Jēzus rokas, sarauca uzacis, ielūkojās viņam sejā un teica:

-   Manīdama tevi pirmo reizi, kad tu pie upes iznāci no niedrāja un man tuvojies, mana sirds sāka lēkāt kā telēns. Tāpat, kā auļoja ķēniņa Samuēla sirds, kad viņš pirmo reizi skatīja rudo ganu zēnu Dāvidu.[12] bet sirds ir miesa, kas mīl miesu, un es tai neuzticos. Bet pagājušā naktī es tevi pētīju no jauna, it kā iepriekš tevi nebūtu redzējis, un es tevi uzsūcu sevī. Tas man nedeva mieru. Es skatījos uz tavām rokām. Tās nav koku cirtēja, nav pestītāja rokas, tās ir pārāk mīkstas un maigas, lai vicinātu cirvi! Es skatos tavās acīs, un tajās nesaskatu pestītāju tās ir pārāk līdzjūtīgas!

Viņš piecēlās un nopūtās.

-    Tumši un nezināmi ir Tavi ceļi, Kungs, viņš nomurmināja. Tu vari atsūtīt kā baltu dūju, tā liesmas, kas pasauli pārvērstu pelnos. Mēs skatāmies debesis un gaidām, kad Tu mums sūtīsi zibeni, ērgli vai vārnu… bet tu atsūti baltu dūju. Ko mums līdz taujāt un meklēt? Ko līdz pretoties? Lai notiek tavs prāts!

Viņš izstiepa rokas, apskāva Jēzu un noskūpstīja uz abiem pleciem:

-Ja tu esi tas, kuru esmu gaidījis, viņš teica, man jāatzlstas, ka biju iztēlojies tevi citādu. Vai es kļūdījos, kad sameklēju cirvi un noliku to pie koka stumbra, vai varbūt mīlestība spēj noturēt rokās arī cirvi?

Viņš brīdi kļuva domīgs.

-    Es pats nespēju mainīties, viņš beidzot klusi noteica. Es nomiršu, neredzējis tavus panākumus. Bet tāds ir mans liktenis un mani tas apmierina.

Viņš paspieda Jēzum roku:

-    Dzīvo sveiks, runā tuksnesī ar Dievu, bet pasteidzies, lai pasaule bez tevis nekļūst vientuļa!

Jēzus atvēra acis. Jardāna, Kristītājs, kamieļi un ļaužu vaimanas izgaisa, viņa acu priekšā pletās tuksnesis. Saule bija pacēlusies augstu un jau cepināja; akmeņi bija kā maizes klaipi krāsnī, un, uz tiem skatoties, Jēzus sajuta lielu izsalkumu. Viņš atcerējās gardo samarietes maizi, tik saldu kā medus. Nāca prātā arī olīvas, dateles un medus, ar ko ciemu ļaudis bija viņu un viņa mācekļus cienājuši, kā arī svētā maltīte pie Gennēsaretes ezera, kur viņš bija baudījis svaigi ceptas, smaržīgas zivis. Un vīģes, vīnogas un granātābolus…

Rīkle viņam bija izkaltusi, kā aizžņaugta; viņam slāpa. Cik daudzas upes plūda visās pasaules malās! Ūdens tecēja pāri akmeņiem no vienas Israēlas malas līdz otrai, lai ieplūstu Nāves jūrā un ietu zudībā, bet viņam nebija ne lāsītes, ko padzerties. Jēzus domāja par ūdeni, un slāpes vairojās. Viņš bija apdullis, un acu priekšā pēkšņi nostājās divi izmanīgi dēmoni. Tie iznira no smiltīm kā divi zaķi, pacēlās uz pakaļkājām un šūpojās šurpu turpu. Ieraudzījuši vientuļnieku, tie priecīgi iekliedzās, nāca viņam klāt un uzlēca uz ceļiem un pleca. Viens bija svaigs un vēss, kā ūdens, bet otrs silts un smaržīgs, kā maize. Jēzus izstiepa rokas, lai tos satvertu, bet tie palēcās un izzuda gaisā.

Viņš aizvēra acis un centās slāpju un izsalkuma izkliedētās domas pievērst Dievam. Pārgāja kā slāpes, tā izsalkums. Viņš domāja par pasaules glābšanu. Kaut jel Kunga diena pienāktu ar mīlestību! Vai tad Dievs nav visvarens? Kāpēc viņš nedara brīnumu un, pieskaroties cilvēku sirdīm, neliek tām uzplaukt? Kā Lieldienās, kad viņš kokiem, pļavām un pat ērkšķu krūmiem liek ziedēt! Kaut arī cilvēki varētu kādu rītu pamosties un sajust, ka tie plaukst līdz pašiem sirds dziļumiem!

Viņš pasmaidīja. Viņa iztēlē pasaule bija uzplaukusi. Asinsgrēkā grimušais ķēniņš bija kristījies, viņa dvēsele attīrīta, un sava brāļa sievu 1 lērodiju viņš bija aizsūtījis atpakaļ pie vīra. Virspriesteri un vareni kungi tagad atvēra pagrabus un lādes un izdalīja savu mantību trūcīgajiem, kuri, aizmirsuši naidu, skaudību un bailes, atviegloti uzelpoja… Jēzus paskatījās uz savām rokām. Cirvis, kuru viņa priekštecis tajās bija ielicis, bija sazaļojis. Tagad viņam rokās bija plaukstošs mandeļkoka zars.

Šādās gavilēs pagāja visa diena. Viņš atgūlās uz akmens un aizmiga. Viscauru nakti viņam ausīs skanēja ūdens čalošana un sapnī ap viņu dejoja mazi zaķīši. Viņam bija dīvaina sajūta, it kā viņu apostītu mitri purniņi… Ap pusnakti viņam likās, ka tuvojas kāds izsalcis šakālis, lai pārliecinātos, vai viņš vēl ir dzīvs vai jau miris. Miegā Jēzus par šakāli apžēlojās un gribēja atvērt krūtis, lai to pabarotu, bet tad aptvēra, ka miesa viņam jāsaglabā cilvēkiem.

Viņš pamodās pirms rītausmas. Pie debesjuma savijās lieli zvaigznāji, gaisā bija manāma zilgana migliņa. Jēzus nodomāja, ka ap šo rīta stundu mostas gaiļi, mostas ciemi. Cilvēki atver acis un vēl mēness gaismā sāk gaidīt saules atgriešanos. Pamostas arī zīdaiņi, sāk raudāt, un mātes tos zīda, sniegdamas piena pārpilnas krūtis… Brīdi tuksnešainā pasaule zaigoja ar cilvēkiem un mājām viss kā no miglas un rīta rasas darināts, bet jau drīz karstā saule to aprīs. Vientuļnieka sirds sažņaudzās. Kaut varētu saglabāt šo agrā rīta svaigumu! Bet Dieva domas ir kā bezdibenis, un viņa mīlestība kā drausmīga krauja. Viņš iestāda pasauli, tad iznīcina, kad tā nes augļus, tad stāda no jauna. «Kas to lai zina, varbūt arī mīlestībai ir rokā cirvis…» viņš atminējās Kristītāja vārdus un nodrebēja. Jēzus vēroja tuksnesi. Tas saules gaismā bija kļuvis mežonīgi sārts, bet torīt saule, negaisa mākoņu aplenkta, rādījās nikna. Sacēlās vējš, kas līdzi nesa piķa un zēveles smaku, un Jēzum ienāca prātā darvā nogrimušās Sodoma un Gomora ar savām pilīm, teātriem, krogiem un meitu mājām. «Kungs apžēlojies,» Ābrahāms bija kliedzis, «nenodedzini tās. Tu esi labs, apžēlojies par savām radībām.»

—«Es esmu taisnīgs,» Dievs atbildēja, «tāpēc nodedzināšu.»

Vai tāds varēja būt Dieva ceļš? Vai tā nebija nekaunība, ka šī trauslā mālu saujiņa saceļas un sauc: «Stāj!» Kāds ir mūsu pienākums? Nodurt acis, uz zemes virsas atpazīt Dieva pēdu nospiedumus un tiem sekot? Es skatos un skaidri redzu Dieva pēdu virs Sodomas un Gomoras, Dieva pēdas nospiedumi ir manāmi pār visu Nāves jūru. Viņš nolika pēdu pie zemes, un pilis un teātri, krogi un meitu mājas, kā Sodoma, tā Gomora, tika sagrautas. Viņš atkal reiz noliks pie zemes savu kāju, un visa pasaule tiks sagrauta — līdz ar visiem ķēniņiem, priesteriem, farizejiem un saduķejiem.

Pats nezinādams, kāpēc, Jēzus bija sācis kliegt. Viņa prāts bija iekarsis un sadusmots. Viņš bija piemirsis, cik vāji ir viņa ceļgali. Viņš mēģināja piecelties, lai ietu Dievam pa pēdām, bet paguris nokrita pie zemes. «Es nespēju, vai Tu neredzi?» viņš kliedza, acis pret svilinošajām debesīm pacēlis. «Es nespēju. Kādēļ Tu mani esi izraudzījis? Es to nevaru izturēt!» Un, kliedzot viņam acu priekšā kā melns plankums smiltīs parādījās āzis ar pāršķeltu vēderu un kājām gaisā. Viņš atcerējās, ka iepriekš bija ieskatījies āža melnajās acīs un saskatījis tajās paša vaibstus. «Es pats esmu āzis,» viņš murmināja, «Dievs to sūtījis man ceļā, lai es saprastu, kas es esmu un kāds mans liktenis…» Pēkšņi viņam acīs sakāpa asaras. «Es negribu… Es negribu…» viņš murmināja. «Es negribu būt viens. Palīgā!»

Kamēr Jēzus sēdēja un raudāja, uznāca maigs vējiņš, piķa un maitu smaka nozuda, un gaiss patīkami iesmaržojās. Tālumā viņš .sadzirdēja ūdens guldzēšanu, rotu šķindoņu un smieklus. Vientuļnieka plakstiņi, paduses un rīkle atspirga, un viņa priekšā uz akmens parādījās čūska ar sievietes acīm un krūtīm, kas viņu vēroja. Vientuļnieks sabijās un trīcēja. Kas bija šī sēdošā čūska? Vai tā vispār bija čūska? Vai sieviete? Vai arī ļauns tuksneša dēmons? Šāda čūska bija aptinusies ap paradīzes aizliegto koku un pirmo vīrieti un pirmo sievieti iekārdinājusi kopoties un radījusi grēku… Atskanēja smiekli un mīlīga, sievišķīga balss teica:

-     Man tevis žēl, Marijas dēls. Tu sauci palīgā, jo juties vientuļš. Man tevis ir žēl, tāpēc atnācu. Kā es tev varu palīdzēt?

-    Es neko no tevis nevēlos un neesmu tevi saucis. Kas tu esi?

-   Tava dvēsele.

-    Mana dvēsele! Jēzus iekliedzās un izbailēs ar roku aizsedza acis.

-     Jā, tava dvēsele. Tu baidies no vientulības. No tā baidījās ari tavs ciltstēvs Ādams. «Palīgā!» sauca arī viņš. Tad viņa miesa un dvēsele apvienojās un no viņa ribas radās sieviete, lai viņam būtu sabiedrība…

-     Es negribu! Es negribu! Es atceros ābolu, ko tu izbaroji Ādamam, un eņģeli ar abpusgriezīgu zobenu.

-   Tu atceries un tāpēc mokies, sauc un nespēj atrast ceļu. Es tev to parādīšu. Sniedz man roku, neskaties atpakaļ, neatceries neko. Skaties tikai uz manām krūtīm, seko tām, mans draugs, tās aizvien rādīs pareizo virzienu.

-    Tu gribi arī mani ar saldo kārdinājumu novest ellē. Bet es neiešu, man ir cits ceļš.

&gt;

Atskanēja zobgalīgi smiekli, un parādījās čūskas smailie indes zobi.

-    Vai tu, tārps, domā sekot Dieva pēdās, ērgļa pēdās? Celt savos kamiešos visas tautas grēkus? Tu, galdnieka dēls? Vai tev ar paša grēkiem nepietiek? Kas par iedomību teikt, ka tavs pienākums ir glābt pasauli!

«Viņai taisnība… Viņai taisnība…» Jēzus domāja un trīcēja. «Kas tā par pārdrošību gribēt glābt pasauli!»

-      Man tev jāatklāj kāds noslēpums, dārgais Marijas dēls… čūska mīlīgā balsī ierunājās, un tai iedzalkstījās acis. Kā strautiņš tā notecēja no akmens un, mirgodama tūkstoš krāsās, tuvojās Jēzum. Tā pielīda pie viņa kājām, ierāpās un saritinājās klēpi, tad saslējās un, pāri krūtīm, uzlīda pie viņa pleca… Jēzus pret paša gribu pielieca galvu un klausījās. Čūska ar mēli pieskārās Jēzus ausij un kārdinošā balsi, kas šķita nākam no tālienes, no Galilejas, no Gennēsaretes ezera krastiem, čukstēja:

-    Magdalēnu… Magdalēnu… Magdalēnu…

-    Ko? Jēzus satraukts iesaucās. Kas notiek ar Magdalēnu?

-     … glāb viņu! čūska pavēloši čukstēja. Liec pasauli mierā, glāb viņu, Magdalēnu!

Jēzus kratīja galvu, lai čūsku atgaiņātu, bet tā sacēlās kā zobens, iebāza mēli viņam ausī un sacīja:

Viņas miesa ir salda un prasmīga, daudzi to ir nobaudījuši, bet Dievs to ir saglabājis tev. Jau kopš bērnības viņa tev ir paredzēta, ņem viņu! Dievs radīja vīru un sievu, lai tie saderētu kā atslēga un slēdzene. Atver to! Tur kā mazi kamoliņi sapņodami guļ tavi bērni un gaida, ka tu viņus iedvesmosi mosties un iznākt saulē… Vai dzirdi, ko es tev saku? Atver acis, dod man mājienu, draugs, un es šajā pat stundā nogādāšu tevi nogādāšu pie sievas svaigi klātā gultā.

—Manas sievas?

-    Jā, tavas sievas. Dievs prasa kāpēc es to mauku Jeruzālemi esmu ņēmis par sievu? Tik daudzas tautas tai cauri gājušas, un tomēr es to apprecēju, lai viņu glābtu. Kāpēc pravietis Hozeja apprecēja Diblaima meitu, mauku Gomeru? Tāpat Dievs ir pavēlējis, lai tu guli ar savu sievu Mariju Magdalēnu un radi viņai bērnus un tā viņu izglāb.

Čūska tagad bija uzlīdusi Jēzum uz krūtīm vēsa, cieta un viscaurapaļa -, tā palēnām tinās viņam apkārt. Jēzus nobālēja un aizvēra acis. Atkal viņš redzēja Magdalēnas apburošo, slaido augumu, kas, kairinoši līgodamies, staigāja gar Gennēsaretes ezera krastiem. Viņa meklēdama stiepa rokas pretim; viņas klēpis bija pilns bērniem: viens mājiens, un tie būs viņējie. Kāda laime! Kā viņa dzīve mainītos, cik tā kļūtu cilvēcīga un patīkama! Šis patiesi bija īstais ceļš, un tikai! Viņš atgrieztos mātes mājā Nācaretē, salabtu ar brāļiem. Vēlme glābt pasauli un mirt par cilvēkiem taču bija tikai jaunības neprāts. Pateicoties Marijai Magdalēnai, viņš atveseļotos un atgrieztos savā darbnīcā pie iemīļotā darba, darinātu šūpuļus, abras un arklus. Viņam būtu bērni, un viņš kļūtu par krietnu cilvēku un namatēvu. Zemnieki viņu cienītu un, garām ejot, viņam paklanītos. Viņš strādātu visu nedēļu, bet sabatā dotos uz sinagogu, tērpies sievas Marijas Magdalēnas šūdinātās zīda drānās, ar dārgu lakatu galvā un zelta laulības gredzenu uz pirksta. Viņa krēsls būtu vecāko luktā, un mierīgā, cieņpilnā vienaldzībā viņš klausītos, kā iedegušies pustraki rakstveži un farizeji svīst, cenšoties izskaidrot Svētos Rakstus… Viņš smaidītu ūsās un līdzjūtīgi viņos noskatītos. Cik viss tas bija lieki! Viņš izskaidrotu Svētos Rakstus bez grūtībām, ņemdams sievu, radīdams bērnus un taisīdams šūpuļus, abras un arklus…

Jēzus atvēra acis un skatījās uz tuksnesi. Cik ātri diena bija galā! Saule jau atkal rietēja. Čūska, apritinājusies viņam ap krūtīm, gaidīja. Tā mierīgi šņāca, tās vilinošā, žēlabainā šūpuļdziesma sanēja vakara gaisā. Viss tuksnesis aijāja un žūžoja kā māte.

-    Es gaidu… es gaidu… vilinoši šņāca čūska. Nāk nakts, man salst, izlem taču, dod mājienu, vārti tev pavērsies uz paradīzi. Izlem, mans draugs, Magdalēna tevi gaida…

Jēzus sastinga, un, kad viņš atvēra muti, lai teiktu «jā», viņš sajuta, ka no augšas kāds uz viņu skatās. Sabijies viņš pacēla galvu un ieraudzīja divas melnum melnas acis zem baltām uzacīm, kas pacēlās un viņam lika saprast: «Nē! Nē! Nē!» Jēzum sažņaudzās sirds, un viņš lūdzoši vēlreiz pavērās augšup, it kā gribēdams teikt: Laid man, atļauj man, nedusmojies! Bet acis bija kļuvušas drūmas, uzacis draudoši savilkās un uzdzina viņam bailes.

-   Nē! Nē! Nē! Jēzus nokliedzās, un divas lielas asaras viņam noritēja pār vaigiem.

Un pēkšņi čūska no viņa atraisījās, sasprāga ar dobju troksni, un gaisā izplūda nelaba smaka.

Jēzus nokrita ar seju pie zemes. Viņa lūpas, nāsis un skropstas bija smilšu pilnas. Viņš ne par ko vairs nedomāja, aizmirsa izsalkumu, aizmirsa slāpes un tikai raudāja. Viņš raudāja, it kā būtu zaudējis sievu un bērnus, it kā visa dzīve būtu pagalam.

-     Ak, Kungs! Ak, Kungs! viņš nomurmināja un koda smiltīs. Tēvs, vai Tev netrūkst žēlastības? Tavs prāts lai notiek! Cik reizes jau Tev to neesmu teicis, cik reizes man vēl nenāksies to atkārtot? Kamēr vien dzīvošu, es drebēšu, es pretošos, un beigās tomēr teikšu: Tavs prāts lai notiek.

Kamēr Jēzus tā ar seju pie zemes murmināja, viņš aizmiga. Un, miesas acīm aizveroties, atvērās dvēseles acis. Tajās rēgojās čūska, resna kā cilvēka rumpis, tā stiepās no nakts sākuma līdz galam un pie pašas Jēzus galvas bija plaši atvāzusi ugunssarkanu rīkli. Pretim šai rīklei lēkāja koša irbīte, kas, trīcēdama, izmisīgi mēģināja pavērt spārnus un aizlidot. Tā grīļojās, steberēja uz priekšu, izmisīgi pīkstēja, un aiz bailēm tai spalvas cēlās stāvus. Čūska ar vaļēju rīkli stingi skatījās uz putniņu. Tā nesteidzās, jo zināja, Ua medījums nespēs aizbēgt. Irbītc, klenderēdama uz līkajām kājiņām, lēnītēm tuvojās čūskas mutei. Jēzus, drebēdams tāpat kā irbīte, stāvēja kā iemiets un skatījās. Ap rītausmu putniņš bija sasniedzis atplesto muti. Tas notrīsēja, paraudzījās apkārt, it kā meklēdams palīdzību; tad pēkšņi izstiepa kaklu un ar galvu pa priekšu un kājām cieši kopā ielēca čūskas rīklē. Tā aizvērās. Jēzus skatījās kā irbīte, gaļas, spalvu un sarkano kājiņu kamols, pamazām ieslīd nezvēra vēderā…

Jēzus satraukts pamodās. Tuksnesis visapkārt agrajā rīta gaismā meta sārtu atblāzmu.

—Dievs, viņš trīsēdams murmināja, bet irbīte…

Viņš apklusa, jo nebija spēka izteikt šo atziņu balsī; viņš domās turpināja:

«…ir cilvēka dvēsele…» viņš prātoja, «cilvēka dvēsele ir irbīte!»

Kamēr viņš gremdējās domās, aizritēja stunda pēc stundas. Saule uzlēca, karsēja smiltis, ielauzās Jēzus galvā un kaltēja smadzenes, rīkli un krūtis. Viņa iekšas bija kā nolasīts vīnogu ķekars rudenīgā vīnogulājā. Mēle viņam lipa pie aukslējām, āda lobījās, kauli izspiedās no ādas, bet pirkstu gali metās tumši zili.

Laiks bija kļuvis īss kā sirdspuksts un reizē garš kā mūžība. Viņš vairs nebija ne izsalcis, ne izslāpis, viņš neilgojās pēc sievas un bērniem, visa dvēsele bija savākusies acīs, un viņš redzēja, tikai redzēja. Ap pusdienlaiku viņa skats aptumšojās, pasaule nozuda, un viņa priekšā pavērās milzu rīkle. Debesis bija rīkles augšžoklis, bet zeme apakšžoklis, un viņš pats lēnām, vilcinādamies, trīsēdams pie visām miesām, ar galvu pa priekšu devās iekšā rīklē…

Padebeši plaiksnīja balti un melni, naktis mijās ar dienām. Reiz pusnaktī uzradās lauva, kas lepni purināja krēpes un runāja cilvēka balsī.

—Esi sveicināts manā migā, tu, vientuļniek, kas esi pārvarējis sīko tikumību, mazos prieciņus un laimi. Mēs ne viens, ne otrs nemīlam viegli sasniedzamo un drošo. Mēs tiecamies pēc grūtiem uzdevumiem. Mums nevajag Magdalēnu, mēs vēlamies visu pasauli sev par sievu. Klau, līgavaini, līgava jau nopūtās, debesīs ir iedegušās lampas, viesi ir sapulcējušies, iesim!

—        Kas tu esi?

—        Tu pats — lauva, kas mīt tavā sirdī, tavās īkstīs, kas naktīs ložņā gar aplokiem un tīko ielauzties pasaules ķēniņvalstīs un tās aprīt. Es dodos no Babilonas uz Jeruzālemi un Aleksandriju, no Aleksandrijas uz Romu un kliedzu: «Es esmu izsalcis, viss ir mans!» Bet aust rīts, man labāk līst atpakaļ tavās krūtīs. Es, varenais lauva, atkal kļūstu par jēriņu. Es no jauna kļūstu par pazemīgu askētu, kurš ne pēc kā netiecas, kurš spēj dzīvot ar vienu labības graudiņu un ūdens malku, saprasties ar naivu, labvēlīgi noskaņotu Dievu, kuru viņš glaimodams sauc par Tēvu. Bet mana sirds kaunas un gaida nakti, kad tā varēs nomest jērādu un sirot pa Babilonu, Jeruzalemi, Aleksandriju un Romu un mīdīt tās ar kājām.

—        Es tevi nepazīstu. Es nekad neesmu tiecies pēc kādas pasaulīgas varas, man pietiek ar Debesu valstību.

—        Tu sevi māni, mans draugs, ar to nepietiek. Bet tu neuzdrošinies ieskatīties sev sirdī un mani saskatīt… Kāpēc tu uz mani skaties šķībi, kam domā sliktu? Vai tu domā, ka es esmu nelabā sūtīts kārdinātājs, lai tevi novestu no ceļa? Tu, neprātīgo vientuļniek! Kāds gan spēks var būt kārdinājumam, kas nāk no ārpuses? Cietoksni iekarot var tikai no iekšpuses. Es esmu balss no tavas sirds dziļumiem, jērādā tērpts lauva, kas iedrošina cilvēkus tev tuvoties, lai tu varētu tos aprīt. Atceries, bērnībā kāda haldiešu gaišreģe pētīja tavu plaukstu un teica: «Es redzu daudzas zvaigznes, daudzus krustus, tu būsi Ķēniņš.» Kāpēc tu tēlo, ka esi to aizmirsis? Tu dienu un nakti par to domā. Celies, Dāvida dēls, un ieej savā kēninvalstī!

Jēzus klausījās ar nodurtu galvu. Pamazām viņš pazina šo balsi, atcerējās, ka to bija dzirdējis sapņos; īpaši toreiz, kad viņu piekāva Jūda; un citureiz, kad viņš aizbēga no mājām, dienām ilgi klaiņoja pa laukiem un beidzot nokaunējies atgriezās mājās. Tad abi brāļi, klibais Sīmanis un dievbijīgais Jēkabs, stāvēja mājas durvīs un izsmēja viņu. Jā, toreiz viņš sadzirdēja iekšienē rūcam lauvu… Un vēl nesen, kad viņš stiepa žēlotam paredzēto krustu un satracinātais ļaužu pūlis uz viņu riebumā noskatījās un apsaukāja, lauva viņā rūca tik nikni, ka viņš nokrita pie zemes.

Bet toreiz tai vientuļajā pusnakts stundā lauva izlīda un rēkdams nostājās viņa priekšā. Tas pieglaudās viņam pie sāniem, rotaļīgi palucināja asti, nozuda un iznira no jauna, it kā spētu viegli staigāt iekšā ārā… Jēzus nemitīgi juta sirdī nemieru. Tiešām, lauvam bija taisnība, tagad pietiek, vairāk nekā pietiek; es esmu noguris no badošanās, no ilgošanās, no tēlotās pazemības, no otra vaiga pagriešanas pļaukai. Es esmu noguris slavēt šo cilvēkēdāju Dievu, saukt viņu par Tēvu, glaimot viņam, pielabināties, klausīties, kā mani brāļi mani nicina, kā māte raud un cilvēki mani izsmej, kad basām kājām eju tiem garām. Man apnicis iet gar tirgiem, raudzīties uz datelēm, medu, vīnu un sievietēm, nespēt neko nopirkt, tikai sapņos uzdrošināties, tikai sapņos baudīt, tvert tukšu gaisu! Man pietiek, es gribu sacelties, apjozt senču zobenu! Vai tad es neesmu Dāvida dēls? Es gribu stāties savas ķēniņvalsts priekšā! Lauvam taisnība: nevis domas, mākoņi un debesis, bet gan klintis, zeme un miesa ir mana kēninvalsts!

Viņš piecēlās. Kaut kā viņš saņēma spēkus, lai apjoztu neredzamu zobenu un norēcās kā lauva. Tad viņš teica: «Nāc, iesim!» un pagriezās pret lauvu. Bet lauva bija nozudis un no augšas atskanēja smiekli un balss, kas sauca: «Skaties!» Zibens sašķēla nakts tumsu un sastinga. Zibens gaismā parādījās pilsētas ar mūriem un torņiem, ielām un mājām, tirgiem un ļaudīm, un visapkārt lauki, kalni un jūras. Pa labi Babilona, pa kreisi Jeruzaleme un Aleksandrija, un Roma viņā jūras pusē. Balss atskanēja vēlreiz: «Skaties!»

Jēzus pavērsa acis uz augšu. Eņģelis dzelteniem spārniem gāzās no debesīm, un visās malās skanēja raudas un vaimanas. Visās četrās ķēniņvalstīs cilvēki cēla rokas pret debesīm, bet spitālības saēstas, tās krita lejā; tie atvēra lūpas, lai sauktu pēc palīdzības, bet arī tās izkrita; ielas pildījās ar rokām, lūpām un deguniem.

Un kad Jēzus pacēla rokas, lai Dievam lūgtos: «Apžēlojies! Esi cilvēkiem žēlsirdīgs!» lejā gāzās otrs eņģelis ar raibiem spārniem un zvaniņiem ap kaklu un kājām. Un pēkšņi pār visu zemi atskanēja vājprātīgi smiekli, spitālīgie sajukuši skraidīja apkārt un, kas no viņu miesām vēl bija palicis, no smiekliem saplīsa gabalos.

Jēzus trīsēdams aizspieda ausis, lai nebūtu jāklausās. Tad no debesīm sarkaniem spārniem kā meteors nogāzās trešais eņģelis un acu priekšā pacēlās četri milzīgi ugunskuri, bet dūmu stabi virs tiem aizsedza zvaigznes.

Pēc brīža uzpūta maigs vējiņš, dūmi izklīda, un Jēzus redzēja: visas četras ķēniņvalstis nu bija četras pelnu kaudzes.

Un no jauna atskanēja balss: «Šīs ir tās pasaules ķēniņvalstis, pēc kurām tu tiecies, tu, nabaga cilvēk! Un šie ir mani mīļie eņģeļi Spitālība, Vājprāts un Uguns! Pastarā diena, Kunga diena, ir klāt!» nodārdēja balss, un zibens apdzisa.

Rītausma pienāca, un Jēzus, novēlies no akmens, gulēja ar seju smiltīs. Viņš naktī bija daudz raudājis, viņam bija iekaisušas un piepampušas acis. Viņš pavērās apkārt. Vai šis bezgalīgais tuksnesis nebija kā viņa dvēsele? Smiltis sakustējās, un tuksnesis atdzīvojās. Atskanēja spalgas balsis, ņirdzīgi smiekli un vaimanas. No smiltīm iznira mazi dzīvnieciņi zaķi, vāveres un zebiekstes —, tie lēkāja apkārt un tuvojās Jēzum. Visiem acis bija sarkanas kā rubīni. «Nāk vājprāts,» viņš domāja, «vājprāts nāk mani aprīt…» Jēzus iekliedzās, dzīvnieciņi nozuda, un virs viņa izplestiem spārniem parādījās stalts erceņģelis ar kaklā piekārtu pusmēnesi un spožu zvaigzni starp uzacīm.

-    Erceņģelis, Jēzus nomurmināja un aizklāja acis, lai neapžilbtu.

Erceņģelis sakļāva spārnus un pasmaidīja.

-    Tu mani pazīsti? tas ierunājās. Neesi aizmirsis?

-    Nē! Nē! Kas tu esi? Paej nost. Tu mani žilbini.

-Tu atceries gan! Kad vēl biji mazs zēns un nevarēji viens staigāt, tu turējies pie durvju stenderes vai mātes svārkiem, lai nenokristu. Toreiz tu pats sev skaļi teici: «Mans Dievs, padari arī mani par Dievu! Mans Dievs, padari arī mani par Dievu! Mans Dievs, padari ari mani par Dievu!»

-    Neatgādini man šos nekaunīgos zaimus. Es labi atceros!

-    Es esmu tā balss, kas tevī runāja un kliedza. Es turpinu kliegt, bet tu izliecies nedzirdam, jo tu baidies. Bet, gribi negribi, tev mani jāuzklausa, jo tā stunda ir pienākusi! Jau pirms tu piedzimi, es tevi izredzēju, tevi vienīgo no visiem cilvēkiem. Es darbojos tevī un tevi apgaismoju. Es neļauju tev mazos priekos, sīkās baudās un laimēs. Šajā tuksnesī, kurp tevi atvedu, nesen parādījās sieviete, bet es to aizdzinu; parādījās ķēniņvalstis, un ari tās cs aizdzinu. Es tās aizdzinu, nevis tu! Tevi es glabāju daudz lielākiem, daudz grūtākiem uzdevumiem!

-    Kādiem lielākiem, grūtākiem uzdevumiem?

-    Pēc kā tu ilgojies? Ko tu kā bērns lūdzies? Būt Dievs! Un tu būsi!

-    Es? Es?

-    Nebaidies, nevaidi, tu būsi; tu jau esi. Ko tev teica meža balodis, kas plivinājās virs tavas galvas, kad tevi Jardānā kristīja? Kā tu domā?

-    Saki man! Runā!

-     «Tu esi mans dēls, mans vienpiedzimušais dēls!» Tā ir vēsts, ko tev nesa meža balodis. Un meža balodis bija erceņģelis Gabriels. Tālab esi sveicināts, Dieva vienpiedzimušais dēls!

Jēzum krūtis sakustējās divi spārni, un starp uzacīm viņš juta uzaustam gaišu rīta zvaigzni, un iekšā čukstēja balss: «Es neesmu cilvēks, es neesmu eņģelis, es neesmu Tavs kalps, es esmu Tavs dēls, Adonai. Es sēdēšu Tavā troni un tiesāšu dzīvos un mirušos. Labajā rokā es turēšu zemeslodi, un ar to spēlēšos. Sagatavo man vietu, kur sēsties!»

Atskanēja skaļi smiekli, kas pildīja visu telpu. Jēzus salēcās, erceņģelis nozuda, un baismīga balss kliedza:

-    Lucifers!

Jēzus nokrita pie zemes ar seju smiltīs.

-      Mēs vēl tiksimies! atskanēja izsmējīga balss. Mēs vēl tiksimies! Jau drīz!

-    Nekad, sātan, nekad! Jēzus kliedza, seju smiltīm piespiedis.

-     Mēs vēl tiksimies! balss atskanēja no jauna. Lieldienās, tu, nelaimīgais!

Jēzus apraudājās. Lielas, siltas asaras pilēja smiltīs. Jēzus dvēsele tika skalota un tīrīta. Pagāja laiks. Uz vakara pusi sacēlās vēss vējiņš, saule kļuva maigāka, kalni tālumā sārtojās. Jēzus sadzirdēja žēlsirdīgā balsī izteiktu pavēli un sajuta roku gulstamies sev uz pleca:

-     Celies! Kunga laiks ir pienācis! Steidzies šo vēsti paust cilvēkiem. Es nāku!

XVIII nodaļa

Jēzus ātrā gaitā šķērsoja tuksnesi un nonāca pie Nāves jūras. Tai apgājis apkārt, viņš atkal nonāca auglīgā apvidū, kur gaisā bija jūtama cilvēku dvaša. Paša spēka viņam būtu pietrūcis šādam pārgājienam, bet divas neredzamas rokas viņu pieturēja aiz padusēm. Mākoņi virs tuksneša pamazām sabiezēja, kļuva tumši un apklāja debesis. Rībēja pērkons, krita pirmās lietus lāses, arī zeme satumsa, ceļš nozuda skatiem, un atvērās debess slūžas. Jēzus salika plaukstas tās pildījās ar ūdeni un remdēja viņa slāpes. Viņš apstājās un pajautāja sev: «Kurp lai es eju?» Zibeņi plaiksnīja debesīs. Brīdi zeme bija zila, tad dzeltenīgi bāla un beidzot no jauna iegrima tumsā. «Kur slēpjas Jeruzāleme un kur Jānis Kristītājs? Un draugi, kas viņu gaida pie upes niedrēs? Ak, Dievs,» viņš murmināja, «apgaismo mani, raidi zibeni un rādi man ceļu!» Un, kad viņš to bija pateicis, zibens uzliesmoja viņam priekšā Dievs bija devis mājienu, un Jēzus droši sekoja zibenim.

Lija straumēm, apaugļojošais ūdens no debesīm saplūda ar maigo, sievišķīgo zemes upju un ezeru ūdeņiem. Zeme, debesis un lietus kopā dzina Jēzu pie cilvēkiem. Viņš brida pa dubļiem, sapinās zaros un krūmos, kāpa pāri grāvjiem, augšā, lejā… Vienā zibsnī viņš ieraudzīja augļiem pilnu granātābeli. Viņš noplūca augli un piepildīja plaukstu ar sarkanajām sēklām. Tās viņu atspirdzināja. Viņš noplūca arī otru un tad trešo, ēda tos un svētīja cilvēku, kurš šo koku stādījis. Iestiprinājies viņš bija gatavs turpināt ceļu. Viņš gāja un gāja. Bija tik tumšs, ka viņš neva rēja pateikt, vai ir rīts vai vakars. Ar māliem apķepušās kājas likās smagas: ar katru soli šķita, ka līdzi ceļas visa zeme. Pēkšņi uzkalnā zibens apgais moja mazu ciemu. Zibens gaismā atspīdēja baltas mājiņas, un Jēzus sirds priekā sitās straujāk. Viņš ilgojās pieskarties kādai cilvēka rokai, saost cilvēka elpu, ēst maizi, dzert vīnu, parunāties. Ilgus gadus viņš bija tiecies pēc vientulības, gājis pa laukiem un kalnos, runājies ar putniem un meža dzīvniekiem, (alu no cilvēkiem. Bet tagad! Kas tas būs par prieku spiest cilvēka roku!

Viņš pielika soli un ar jauniem spēkiem devās augšup uzkalnā. Tagad viņš zināja, kurp viņam jāiet, kurp ved Dieva izraudzītais ceļš. Un, kamēr viņš kāpa, mākoņi pašķirās, pavērās skaidrs debesu plankumiņš un caur to uzspīdēja rietošā saule. Ciemā dziedāja gaili, rēja suņi, pāri ielām sasaucās kaimiņienes. No skursteņiem plūda zilgani dūmi, un gaiss smaržoja pēc degošas malkas.

-    Lai svētīts top cilvēku dzimums… — viņš nomurmināja, kad sasniedza pirmo ciema mājiņu un saklausīja cilvēku balsis. Akmeņi, ūdens, mājas spīdēja; nevis spīdēja, bet jautri smējās. Zeme, izkaltusī zeme, bija padzērusi. Lietusgāze bija nobaidījusi kā cilvēkus, tā dzīvniekus, bet mākoņi bija izklīduši, debess tagad bija gaiši zila, sirdis mierīgas. Maza meitenīte veda uz ganībām kazu ar lielu tesmeni.

-    Kā sauc šo miestu, meitenīt? Jēzus smaidīdams pavaicāja.

-    Betānija.

-    Un pie kurām durvīm man klauvēt, lai atrastu naktsmājas? Es esmu svešinieks.

-    Ej vien iekšā, kur vārti vaļā, meitene smiedamās atbildēja.

Ej iekšā, kur durvis ir vaļā.

«Ej iekšā, kur durvis ir vaļā; šis ciems ir laipns, tas mīl svešiniekus,» nodomāja Jēzus un gāja meklēt vaļējas durvis. Šaurā ieliņa bija pārtapusi par šalcošu tērci, no kuras iznira tikai lielākie akmeņi, un, lai tiktu uz priekšu, viņam nācās lēkt no viena uz nākamo. Pirmās durvis bija slēgtas, un nams bija tumšs, bet aiz stūra zili nokrāsotā velvē parādījās mazi vārtiņi, kas bija plaši atvērti. Iekšā sēdēja apaļīga, jauna sieviete ar dubultzodu un biezām lūpām. Aiz viņas puskrēslā pie stellēm sēdēja vēl viena jauna sieviete, kas auda un klusi dziedāja.

Jēzus pagāja dažus soļus un apstājās uz sliekšņa. Uzlicis roku uz sirds, viņš sveicināja.

-   Atvainojiet, es esmu svešinieks, viņš teica, no Galilejas. Esmu izsalcis, nosalis un meklēju vietu, kur atgulties. Esmu godīgu ļaužu, ļaujiet man pie jums pārnakšņot. Es redzēju vārtus vaļā un ienācu.

Jaunā sieviete pagriezās un vēl ar ēdiena pilnu muti mierīgi noskatīja viesi un pasmaidīja.

-    Esi sveicināts, viņa teica.

Audēja piecēlās no stellēm un izgāja pagalmā. Viņa bija bāla un sīka auguma. Melnās bizes bija aptītas tai ap galvu, lielās, valgās acis raudzījās noskumušas, bet ap kaklu kaklarota ar ziliem akmeņiem, kas pasargā no ļaunas acs. Viņa paskatījās uz svešinieku un nosarka.

-    Mēs esam vienas mājās, — viņa teica. Mūsu brālis Lācars ir projām. Viņš aizgāja uz Jardānu kristīties.

-    Vai nav vienalga, ka mēs esam vienas? otra atvaicāja. — Viņš mūs neaprīs. Nāc iekšā, neklausies uz viņu, viņa ir ļoti bailīga. Es pasaukšu citus zemniekus ar tevi aprunāties. Ciema vecākie droši vien gribēs zināt, kas tu esi, kurp tu dodies un kādas vēstis nes. Nāc mūsu mazajā mājiņā!… Kā tu jūties? Vai tev nesalst?

-    Man salst, un esmu izsalcis un noguris, atbildēja Jēzus, kāpdams pār slieksni.

-Tās trīs nelaimes ir itin viegli dziedējamas, viņa teica. — Neskumsti. Un zini: mani sauc Marta un manu māsu Marija. Un kā tevi?

-    Jēzus no Nācaretes.

-    Vai esi labs cilvēks? Marta šķelmīgi vaicāja un smējās.

-    Jā, viņš nopietnā balsī atbildēja, es cenšos, cik spēju, Marta, mana māsa.

Viņš iegāja zemajā mājiņā. Marija iededza lampu un piekāra to pie turekļa. Istaba izgaismojās. Sienas bija tīras un izbalsinātas, gar vienu stiepās garš koka sols, apkrauts ar segām un spilveniem, tam blakus divas skaisti izgrebtas ciedrkoka lādes un daži krēsli. Vienā stūrī bija stelles, bet citā māla trauki olīvām un olīveļļai. Uz statņa pie durvīm stāvēja svaiga ūdens krūze un tai blakus uz pakaramā karājās garš dvielis. Istaba smaržoja pēc ciedrkoka un cidonijām. Istabas dziļumā bija liels, neiekurts pavards, un tam apkārt dažādi virtuves piederumi.

-     Iekuršu uguni, lai tu vari sasildīties un izžāvēt drēbes, viņa pasmaidīja.

Marta nolika krēslu pie pavarda, ātri izskrēja pagalmā un atnesa sausus vīnogulājus, olīvkoka zariņus un divas prāvas pagales, notupās pie pavarda, salika tajā kurināmo un to aizdedza.

Jēzus, uzlicis elkoņus uz ceļgaliem, atspieda galvu uz abām rokām un vēroja. «Kas par svētu rituālu,» viņš domāja, «sakraut malku un iekurt

uguni; aukstumā piesaukt uguni kā Žēlsirdīgo māsu, kas nāk tevi sasildīt! Un izsalkušam un nogurušam ierasties svešā mājā, satikt divas nepazīstamas māsas, kas par tevi gādā!» Viņam saskrēja asaras acīs.

Marta piecēlās, sameklēja maizi, olīvas, medu un vīna karafi un nolika svešiniekam pie kājām.

-    Šīs būs uzkodas, viņa teica, lai rosinātu ēstgribu. Tagad es uzlikšu podu uz krāsns un pagatavošu ko siltu, lai vari krietni iestiprināties un labi atpūsties. Es pieņemu, ka esi tālu ceļu nācis.

-    No pasaules gala, — viņš teica un dedzīgi ķērās pie maizes, olīvām un medus. Cik tie bija brīnišķīgi gardumi! Cik pasakaini, ka Dievs tādus tik dāsni cilvēkiem dala! Viņš ēda un slavēja Kungu.

Bet Marija klusēdama stāvēja pie lampas, un viņas acis slīdēja no iekurtās uguns pie negaidītā ciemiņa un tad pie māsas, kurai, likās, aiz prieka, ka viņa redz vīrieti savā mājā un var viņu apkalpot, bija vai pieauguši spārni.

Jēzus pacēla vīna karafi un pievērsās abām sievietēm.

-    Marta un Marija, manas māsas, viņš teica, jūs droši vien būsiet dzirdējušas par lielajiem plūdiem Noas laikā. Toreiz visi cilvēki bija noziegušies, atskaitot nedaudzus tikumīgos, kuri iekļuva Noas šķirstā un tika izglābti. Marija un Marta, es jums zvēru ja vēlreiz nāks plūdi un man būs kāda teikšana, es gādāšu, lai jūs tiktu uz jauno šķirstu. Es to darīšu, manas māsas, jo šovakar pie jūsu durvīm ieradās trūcīgi tērpts svešinieks basām kājām un jūs iekūrāt uguni un viņu sasildījāt, devāt maizi un viņu paēdinājāt, teicāt viņam laipnus vārdus, un viņa sirdī pavērās Debesu valstība. Es uzdzeru par jums, manas māsas, un priecājos, ka esmu ar jums iepazinies.

Marija pienāca pie Jēzus un nosēdās viņam pie kājām.

-    Man patīk tevī klausīties, svešiniek, viņa teica un nosarka, — stāsti vēl.

Marta uzlika podu uz pavarda, uzklāja galdu un no akas pagalmā atnesa svaigu ūdeni. Tad pasauca kaimiņu zēnu un aizsūtīja to paziņot trīs ciema vecākajiem, ka pie viņām ieradies svešinieks, pavaicāt, vai tie nevēlētos atnākt vinu satikt.

-    Stāsti vēl, Marija vēlreiz palūdza, manīdama, ka Jēzus klusē.

-    Ko lai es tev stāstu, Marija? vaicāja Jēzus un viegli pieskārās viņas melnajām bizēm. Arī klusēšana daudz ko pasaka.

-     Klusēšana nevar sievieti apmierināt, Marija atbildēja, mums, nabadzītēm, arvien patīk dzirdēt labus vārdus.

-     Bet arī labi vārdi vien sievieti nespēj apmierināt, iebilda Marta, pildot lampu ar eļļu, lai pietiktu visam vakaram, jo gan jau ciema vecākie gribēs ilgi runāties. — Arī labiem vārdiem tai nepietiek. Tai nepieciešams vīrietis ar stingru roku, kas spēj mājā saimniekot. Tā vēlas mazu bērnu, ko barot no krūts…Sieviete vēlas daudz ko, Jēzu no Nācaretes, bet to jūs, vīrieši, nesaprotat!

Viņa mēģināja smieties, bet tas lāga neizdevās. Marijai bija trīsdesmit gadu, un viņa nebija precēta.

Iestājās klusums, varēja dzirdēt tikai, kā ugunskurā sprakšķ malka un podā uz pavarda burbuļo ēdiens. Visi trīs raudzījās uz degošajām pagalēm. Beidzot ierunājās Marija:

-Ja tu zinātu, ko sieviete, pie stellēm auzdama, domā, tev, Jēzu, viņas būtu žēl.

-    Es zinu, smaidīdams teica Jēzus. Reiz, citā dzīvē, arī es biju sieviete un audu.

-    Un par ko tu domāji?

-    Par Dievu, par neko citu kā Dievu, Marija. Un tu?

Marija klusēja un dziļi ievilka elpu. Marta klausījās sarunā, murmināja un nopūtās, bet savaldījās un neko neteica. Beidzot viņa vairs neizturēja.

-    Neraizējies, viņa teica pēkšņi skarbā balsī, mēs ar Mariju, tāpat kā visas neprecētās sievietes, mēs domājam par Dievu. Bet visām Dievs ir allaž vīrieša tēls.

Jēzus nodūra galvu un klusēja. Marta nocēla podu no pavarda, ēdiens bija gatavs, un aizgāja uz pieliekamo kambari sameklēt zupas šķīvjus.

-     Es tev pastāstīšu, kas man reiz aužot ienāca prātā, Marija klusu ierunājās, lai māsa nedzirdētu. Es domāju par Dievu, par to, kā viņš, ieradies pie mums mūsu trūcīgajā mājā, kļūtu saimnieks un mēs viņa viesi. Bet tagad…

Viņa aprāvās, vārdi iesprūda rīklē, un viņa klusēja.

-    Bet tagad? Jēzus pieliecās pie viņas.

Tajā brīdi parādījās Marta ar šķīvjiem.

-    Neko… — Marija nomurmināja un piecēlās.

-    Nāciet ēst, teica Marija. Mums jāpaēd, pirms ierodas vecākie.

Visi trīs nometās ceļos pie zemā galda. Jēzus pacēla maizi un svētīja to

ar tik siltu izjūtu, ka abas māsas izbrīnījušās viņā noskatījās. Un sabijās, redzot, ka Jēzus seja apgaismoja visu istabu un gaiss ap viņa galvu šķita trīsam. Marija pastiepa roku.

-    Kungs, viņa izsaucās, tu esi mājas tēvs, un mēs tavi viesi. Pavēli!

Jēzus nodūra galvu, lai slēptu apjukumu. Šī bija pirmā reize, kad kāda

dvēsele viņu atpazina.

Viņi piecēlās no galda, kad durvis pēkšņi atvērās un uz sliekšņa nostājās milzīgs vecs vīrs ar garu sprogainu bārdu. Viņš bija spēcīga auguma, spalvainām krūtīm kā aunam. Rokā gana spieķis, kas bija garāks par viņu pašu. To viņš nelietoja kā balstu, bet gan pie vajadzības vicināja, lai ciemā uzturētu kārtību.

-    Vecais Melhisedeks, abas māsas reizē noteica, paklanījās un sveica viņu savā pieticīgajā mājā.

Tiklīdz viņš bija ienācis istabā, uz sliekšņa parādījās cits pavecs vīrs. Viņš bija kalsns ar bezzobainu muti un garu zirga ģīmi. Viņa šaurās acis zibeņoja, un uz viņu bija grūti ilgi skatīties. Ļaudis teica, ka viņam esot čūskas acis, bet aiz acīm uguns, un aiz tās viltīgs un ļauns prāts.

Sievietes paklanījās un lūdza viņu ienākt. Aiz viņa parādījās vēl trešais ciema vecākais. Viņš bija maza auguma, resns un akls, taustījās, sev priekšā izstiepis spieķi, kas viņam kalpoja acu vietā un palīdzēja veikli kustēties. Viņš bija labsirdīgs, un prāts tam nesās uz jokiem. Kad viņam nācās kādu zemnieku tiesāt, viņš neuzdrošinājās bargi sodīt. «Es neesmu Dievs,» viņš mēdza teikt, «to, kurš tiesā, ari pašu tiesās. Salīgstiet, bērni, lai man viņsaulē nebūtu jācieš.» Dažkārt viņš samaksāja uzlikto sodu no savas kabatas, šad tad gāja cietumā cita vietā, lai pārkāpējs tiktu atlaists brīvībā. Daži viņu uzskatīja par muļķi, citi par svēto, bet vecais Melhisedeks viņu neieredzēja ne acu galā. Bet ko viņam kāds varēja padarīt? Aklais bija ciema turīgākais saimnieks un Ārona priesteru cilts atvase.

-     Marta, vaicāja Melhisedeks, kura spieķis sniedzās līdz griestu sijām, kas ir šis svešinieks, kas ieradies mūsu ciemā?

Jēzus piecēlās no pavarda mūrīša kaktā, kur bija apsēdies.

-    Tu? vaicāja vecais, pētīdams viņu no galvas līdz kājām.

-   Jā, es, atbildēja Jēzus, es nāku no Nācaretes.

-    Galilejietis? šļupstēja vecais ar aso mēli. Rakstos teikts, ka no Nācaretes nekas labs nevar nākt.

-     Neesi riebīgs, Samuēl, — iebilda aklais. Nav šaubu, ka galilejieši ir uzpūtīgi un muļķīgi balamutes, bet tomēr labi cilvēki. Un arī mūsu šāvakara viesis ir labs cilvēks. Es to jūtu no viņa balss.

Viņš pagriezās pret Jēzu un teica:

-    Esi sveicināts, jaunais cilvēk!

-    Vai tu esi tirgotājs? vaicāja Melhisedeks. Ko tu tirgo?

Kamēr vecākie runāja, pa durvīm ienāca citi ievērojami ciema vīri. Dzirdējuši, ka ieradies svešinieks, viņi gribēja apsveicināties un dzirdēt, no kurienes viņš nāk un kas viņam stāstāms. Visi sanāca istabā un sakrustotām kājām nosēdās aiz vecākajiem.

-   Es neko nepārdodu, atbildēja Jēzus, es biju galdnieks savā ciemā, bet es pametu darbu, atstāju māju mātei un tagad veltu sevi Dievam.

-   Tu esi pareizi darījis, mans draugs, teica aklais, tu esi atbrīvojies no šīs pasaules, bet tagad, tu, nabags, esi sasaistījies ar daudz nelokāmāku un sarežģītāku garu, ar Dievu. Kā tu no viņa atbrīvosies?

Un aklais sāka smieties. Taču vecais Melhisedeks klusēdams klausījās un niknojās, viņa seja bija pietvīkusi sarkana.

-     Vai tu esi mūks? nicinoši šņāca otrs no vecākajiem. Varbūt Ievīts?[13] zelots? viltus pravietis?

-    Nē, nē, ciema vecāko, Jēzus uztraukts atbildēja. Nē, nē!

-    Kas tad tu esi?

Tajā brīdī ieradās smalki saģērbušās sievietes, lai pašas uzmestu acis svešiniekam un parādītos viņam. Cik viņš vecs? Vai izskatīgs? Ko viņš pārdod? Vai varbūt viņš ir Martas vai Marijas precinieks? Bija jau laiks glītajām vecmeitām atrast vīru, citādi nabadzītes sajuks prātā. «Aizejam viņu apskatīt!» Tagad viņas, labākās drānās tērpušās, stāvēja aiz vīriem.

-    Kas tad tu esi? — vēlreiz vaicāja vecākais ar aso mēli.

Jēzus izstiepa rokas virs pavarda. Pēkšņi viņu pārņēma drebuļi, viņa drānas vēl bija mitras un tvaikoja. «Šis būtu īstais brīdis runāt,» viņš nodomāja. «Atklāt to, ko Dievs man ir teicis. Uzrunāt šos vīrus un sievas, kurus nomoka sīkas dienišķas rūpes, un pamodināt Dievu, kas viņos mīt. Ko es pārdodu? Debesu valstību, man būtu jāsaka, dvēseles pestīšanu, mūžīgo dzīvību.» Lai šo dārgo pērli iegūtu, viņiem nāktos atdot visu, kas tiem pieder. Viņš ātri uzmeta skatienu sapulcētajiem ļaudīm lampas un uguns gaismā, redzēja ap sevi sīku rūpju nomāktas un baiļu izvagotas, kāras, izmanīgas sejas. Viņam šo ļaužu bija žēl, un viņš gribēja piecelties un runāt, bet jutās pārguris. Viņš sen nebija gulējis zem jumta, ar galvu uz spilvena. Nogurums un miegs viņu pārvarēja. Jēzus atspiedās pret krāsns mūri, un viņa acis aizkrita.

-   Viņš ir noguris, Marija uzdrošinājās pateikt un lūdzoši skatījās uz vecākajiem. — Nemokiet viņu…

-     Piekrītu! noņurdēja Melhisedeks, atspiedās uz spieķa, domādams celties un iet projām. Tev taisnība, Marija. Mēs ar viņu runājam, it kā viņu tiesātu, bet mēs aizmirstam, viņš pagriezās pret otru vecāko, tu, Samuēl, aizmirsti, ka eņģeļi bieži ierodas uz zemes vienkāršu ļaužu veidolā, trūcīgās drānās un basām kājām, bez spieķa un paunas, gluži kā šis. Allaž der izturēties pret svešiniekiem, it kā viņi būtu eņģeļi. To prasa saprāts.

-To pat prasa arī neprāts! smiedamies pajokoja aklais. To saku arī es, un ne tikai ar svešiniekiem mums jāapietas kā ar eņģeļiem, bet gan ar kuru katru cilvēku, pat ar veco Samuēlu!

Vecais Samuēls saskaitās un gribēja ko teikt, bet apdomājās. «Šis aklais blēdis ir turīgs, un viņa draudzība var lieti noderēt, labāk nelikties zinis, arī to prasa saprāts,» viņš prātoja.

Uguns maigais atspīdums izgaismoja Jēzus matus, viņa nogurušo seju un kailās krūtis. Viņa melnā, sprogainā bārda atspīdēja zilganā krāsā.

-   Viņš ir skaists, jauns cilvēks, sievietes savā starpā sačukstējās. Vai tu ievēroji viņa acis? Tādas es nekad vēl neesmu redzējusi, pat ne manam vīram, kad viņš mani apkampj!

-    Man viņa acis šķita biedējošas. Tajās skatoties, gribas visu pamest un aizbēgt kalnos.

-   Vai tu ievēroji, kā viņš ar skatu aprija Martu? Nabadzīte šonakt kļūs traka.

-    Bet paslepus viņš glūnēja arī uz Mariju, teica vēl kāda, abas māsas vēl saies ragos, un mums kaimiņiem tas būs jāklausās.

-    Iesim! pavēlēja vecais Melhisedeks. Bija muļķīgi saģērbties un nākt šurpu. Svešinieks ir noguris. Iesim!

Viņš izstiepa spieķi, lai atbrīvotu savējiem ceļu un pirmais tiktu ārā.

Bet, kad viņš jau kāpa pāri slieksnim, pagalmā atskanēja steidzīgi soļi, istabā ieskrēja bāls, aizelsies cilvēks un nokrita pie pavarda uz grīdas. Abas māsas pārbijušās steidzās viņu apskaut.

-    Brāli! viņas iekliedzās. Kas tev noticis? No kā tu bēdz?

Melhisedeks atgriezās pie pavarda un piebikstīja atnācējam ar spieķi.

-    Lācar, Manaheima dēls, — viņš teica, — ja tu mums nes sliktas ziņas, ļauj, lai sievietes aiziet, bet vīri paliks un tevi uzklausīs.

-    Ķēniņš lika sagrābt Jāni Kristītāju un nocirst tam galvu! Lācars izkliedza vienā elpas vilcienā.

Viņš trīcēdams piecēlās, sejā bālgani zaļš, iekritušiem vaigiem, viņa bālās zaļās acis uguns gaismā spīdēja kā meža kaķim.

-    Mūsu vakars nav gājis zudumā, apmierināts teica aklais, kopš rīta, kad atmodāmies, un šo brīdi, kad taisāmies pie miera, kaut kas tomēr ir noticis! Pasaule ir pakustējusies. Apsēdīsimies un paklausīsimies Lācaru! Man gribas dzirdēt jaunas ziņas, pat ja tās ir sliktas.

Viņš pieliecās pie Lācara.

-     Nu pastāsti, draugs. Kad un kā notika šī nelaime? Atvelc elpu un stāsti visu pēc kārtas. Nesteidzies: mums laika pietiek, un mēs gribam visu dzirdēt.

Jēzus bija pamodies. Viņš skatījās uz Lācaru, un viņa lūpas trīsēja. Šī bija jauna, Dieva sūtīta zīme. Priekštecis bija atstājis pasauli. Viņš ceļu bija sagatavojis, izpildījis savu pienākumu un varēja doties projām… «Pienākusi mana kārta, pienākusi mana kārta…» Jēzus satraukts domāja, bet klusēja un skatījās uz Lācara palsajām lūpām.

-    Vai ķēniņš viņu nogalināja? kliedza Melhisedeks un nikni sita ar spieķi pa grīdu. Tik tālu esam nonākuši! Asins grēcinieks nogalina svēto! Maukurs nogalina askētu! Pasaules gals ir klāt!

Sievietes krita panikā un sāka kliegt. Aklajam kļuva to žēl.

-   Tu pārspīlē, vecais Melhisedek, viņš teica. Nebaidieties, sievas, pasaule vēl stāv uz kājām!

-            Pasaules rīkle ir pārgriezta, balss tuksnesī apklususi. Kas par mums, grēciniekiem, iestāsies Dieva priekšā? — Lācars raudāja, un asaras ritēja pār viņa vaigiem. Pasaule nu ir bārene!

-    Nevajag sacelties pret valdnieku, — šņāca otrs vecākais. — Neskaties, ko dara varenie, labāk aizver acis! Dievs visu redz, un tur nav ko jaukties pa vidu!

-     Vai tad mēs esam vergi? Kalpi? rūca Melhisedeks. Kāpēc? Paskaidro man. Kālab Dievs cilvēkam devis galvu? Es teiktu: lai viņš spētu sacelties pret varmākām!

-    Apklustiet un ļaujiet uzklausīt, kā viss noticis, aklais nepacietīgi iesaucās. Stāsti, Lācar!

-     Es aizgāju, lai kristītos; cerēju, ka varbūt ar to izveseļošos, Lācars ierunājās. Pēdējā laikā es ļoti slikti jutos, un man klājās aizvien ļaunāk. Uznāca reiboņi, piepampa acis, un manas nieres…

-    Labi, labi, mēs jau to zinām, aklais pārtrauca. Tālāk, tālāk.

-     Es nonācu pie Jardānas, pie tilta, uz kura pulcējās ļaudis, kas vēlējās kristīties. Es sadzirdēju kliegšanu un vaimanāšanu, bet sākumā nedomāju neko sevišķu gan jau tā nāk no cilvēkiem, kuri nožēlo grēkus. Gāju tālāk, un ko redzu? Vīrieši un sievietes vārtās upes dūņās un raud… Es vaicāju, kas noticis, kālab viņi raud. «Viņi esot pravieti nogalinājuši.» «Kas?» — «Noziedzīgais nelietis Hērods.» «Kā gan? Kad?» «Viņa nekaunīgā pameita Salome viņam dejojusi priekšā kaila un izvirtuli tā sakairinājusi, ka bijis gatavs tai solīt jebko.» — «Ko gribi, lai tev dodu?» viņš vaicājis, paņemdams viņu klēpī. «Vai gribi pusi no ķēniņvalsts?» — «Nē,» viņa atbildējusi. «Ko tad tu vēlies?»«Jāņa Kristītāja galvu!»«Tu to dabūsi!» viņš atbildējis un pavēlējis, lai to atnes uz sudraba paplātes.

Tad Lācars apklusa un saļima uz grīdas. Visi klusēja. Lampa sprēgāja un plaiksnīja, it kā gatavodamās nodzist. Marta piecēlās, pielēja eļļu, un kļuva gaišāks.

-     Šis ir laika gals… pēc ilgas klusēšanas, bārdu braucīdams, atkārtoja vecais Melhisedeks. Viņš pastāvīgi vērtēja pasauli, domāja par visām pretlikumībām un neģēlībām. No Jeruzālemes visu laiku pienāca jaunas ziņas: elku pielūdzēji aptraipīja svēto Templi, priesteri ik rītu slaktēja vērsi un divus jērus, nevis nesot upuri Israēla Dievam, bet gan bezdievīgajam, nolādētajam Romas ķeizaram. Bagātie no rītiem atvēra durvis un uz sliekšņa atrada cilvēkus, kas naktī nomiruši badā; tie sarauca savus zīda talārus, kāpa līķiem pāri un devās uz tempļa kolonādi pastaigāties… Vecais Melhisedeks to visu klusībā apsvēra un nosprieda:

-    Laika gals ir klāt!

Viņš pievērsās Jēzum.

-    Ko tu par to saki? — viņš vaicāja.

-    Es nāku no tuksneša, atbildēja Jēzus, un viņa balss pēkšņi kļuva dobja; visi pavērsās un uz viņu skatījās. Es nāku no tuksneša un tur redzēju trīs eņģeļus, kas gatavojas nākt zemes virsū. Es tos redzēju pats savām acīm, tālu pie debesīm, tie nāk! Pirmais ir Spitālība, otrais Vājprāts, trešais, visžēlīgākais, ir Uguns. Un es dzirdēju balsi, kas teica: «Galdnieka dēls, uztaisi arku un ļauj tajā iekāpt visiem taisnīgajiem, kurus vari atrast. Bet pasteidzies! Mana diena, Kunga diena ir klāt, es nāku.»

Trīs vecākie iekliedzās. Pārējie vīri cēlās kājās, zobus klabinādami. Sievietes šausmās devās pa durvīm ārā. Marta un Marija piekļāvās Jēzum, it kā patvērumu meklēdamas. Vai viņš nebija solījis tās ņemt līdzi šķirstā? Laiks bija pienācis.

Vecais Melhisedeks noslaucīja sviedrus, kas tecēja pa viņa sirmajiem deniniem.

-Tas, ko šis svešinieks saka, ir tiesa! Klausieties brīnumu, brāļi: šorīt, kad es piecēlos un, kā ieradis, atrullēju Svētos Rakstus, manas acis krita uz pravieša Joēla vārdiem:

-    Pūtiet tauri Ciānā, saceliet trauksmi manā svētajā kalnā, satrūkstieties, visi zemes iedzīvotāji! Jo Kunga diena nāk! Drūma, tumša, mākoņaina un miglā tīta diena… Tai pa priekšu iet iznīcinātāja uguns, un tai seko visu sadedzinātāja liesma… Tās izskatās kā zirgi un drāžas uz priekšu kā skrējēji kumeļi. Ar dobjai rīboņai līdzīgu troksni viņi drāžas pāri augstajiem kalniem, čirkstēdami un rībēdami kā rati, un viņi švirkst kā uguns liesmas salmos… Liela ir Kunga diena un visai briesmīga…2 Es šo baismīgo vēsti izlasīju divas trīs reizes un, izgājis pagalmā, basām kājām sāku skandēt psalmus. Tad nometos pie zemes un saucu: ja tā ir, ka tu drīz nāksi, Kungs, dod man kādu zīmi, lai es varu sagatavoties, lai varu

1 Sal. Joēla grām. 2:1—11.

iežēloties par trūcīgajiem, atvērt savus pagrabus, nožēlot grēkus… Sūti man zibeni, kādu balsi vai cilvēku, kas man to pateiktu, lai varu atrast laiku, kā visu veikt!

Pagriezies pret Jēzu, viņš teica:

-   Tu esi šī zīme. Tevi sūta Dievs. Vai man vēl pietiks laika? Vai man izdosies? Kad debesis atvērsies?

-    Debesis ir gatavas atvērties kuru katru brīdī. Spitālības, Vājprāta un Uguns eņģeļi tuvojas soli pa solim. Viņu spārni jau skar manus matus.

Lācars bija iepletis bālganās, zaļās acis un skatījās uz Jēzu. Vilcinādamies viņš soli pa solim nāca tuvāk.

-    Vai tik tu neesi Jēzus no Nācaretes? viņš vaicāja. Stāsta, ka tad, kad bende esot pacēlis cirvi, lai nocirstu Kristītāja galvu, pravietis esot galvu pastiepis uz tuksneša pusi un kliedzis: «Jēzu no Nācaretes, steidzies atpakaļ pie cilvēkiem, lai tie nepaliek bez gana!» Ja tu esi Jēzus no Nācaretes, lai svētīta tā zeme, ko tava kāja min! Mana māja ir svētīta, es jūtos kristīts un veselību atguvis, es krītu tev pie kājām un tevi godinu! Viņš metās pie zemes noskūpstīt Jēzus savainotās kājas.

Bet vecais Samuēls pēc īsa apjukuma bija atguvies un atkal stāvēja ar kājām uz zemes. «Pie praviešiem,» viņš prātoja, «vari atrast visu, ko sirds vēlas. Vienā lapā Dievs plosās aiz dusmām uz savu tautu un paceļ roku, lai to sadragātu, bet jau nākamajā ir kā piens un medus. Atkarībā no garastāvokļa mēs ik rītu varam atrast pravietojumu, kas mums pa prātam. Tātad nezaudēsim aukstasinību…» Viņš kratīja savu zirga galvu, slepus smīnēja bārdā un apdomīgi klusēja. Lai ļaudis baidās, tas nāks tikai par labu. Ja viņi nebaidītos, mēs būtu sprukās, jo trūcīgo ir daudz vairāk nekā mūsu.

Viņš klusēja un zobgalīgi vēroja Lācaru, kurš, noskūpstījis svešinieka kājas, to uzrunāja:

-    Ja tie galilejieši, kurus es pie Jardānas satiku, viņš teica, ir tavi mācekļi, rabīn, tad viņi man lūdza tev nodot ziņu, ja man gadītos tevi satikt. Viņi teica, ka dodas prom un gaidīs tevi Jeruzālemē Kirēnas Sīmaņa tavernā pie Dāvida vārtiem. Pravieša nogalināšana ir viņus nobiedējusi, viņi bēg, lai paslēptos; vajāšana ir sākusies.

Tikmēr sievas bija sagrābušas vīrus un vilka tos mājās. Viņām viss bija skaidrs. Šim svešiniekam bija stingas acis kā čūskai. Viņš ar skatienu apmulsināja, un, kad runāja, grāva pasauli. Vislabākais bija doties projām.

Aklajam šo ļaužu bija žēl.

-     Nezaudējiet dūšu, mani bērni! viņš teica. Es dzirdu svarīgas lietas, bet tādēļ vien nav jābaidās. Viss nokārtosies vienā mierā, neraizējieties. Pasaule stāv uz drošiem pamatiem un, kamēr būs Dievs, tā bojā neaizies! Neklausieties uz tiem, kuri redz rēgus, bet uzklausiet mani. Es esmu akls, tādēļ redzu labāk nekā jūs visi! Israēla tauta ir nemirstīga, tā ar Dievu ir nolīgusi, un Dievs šim līgumam ir uzlicis zīmogu un apsolījis mums visu pasauli! Nebaidieties, nāk jau pusnakts, dosimies labāk pie miera! To pateicis, viņš nolaida spieķi uz grīdas un devās tieši uz durvīm.

Kad trīs ciema vecākie bija aizgājuši, tiem sekoja arī visi pārējie. Māja nu bija klusa un tukša.

Abas māsas uzklāja svešiniekam guļamvietu uz koka sola. Marija izņēma no lādes zīda un lina palagus, ko bija glabājusi savai laulības gultai; Marta atnesa zīdā apvilkto gultas segu, ko arī bija glabājusi lādē pirmajai naktij kopā ar vīru; viņa sameklēja smaržīgas zāles, bazilika ziedus un mētras, ko ielikt viņa spilvena apvalkā.

-    Viņam šonakt jāguļ kā līgavainim, teica Marta un nopūtās. Arī Marija nopūtās, bet klusēja. «Mans Dievs, neklausies uz mani. Pasaule ir jauka, kaut arī es nopūšos. Tava pasaule ir laba, man tikai bail no vientulības, un šis svešinieks man tik ļoti patīk…»

Abas māsas iegāja mazajā istabiņā un atgūlās uz cietajiem paklājiem. Abi vīrieši gulēja uz soliem, katrs gar savu sienu, un viņu kājas stūrī sa skārās. Lācars bija laimīgs! Kas šī bija par gaisotni! Kāda svētlaime visā mājā! Viņš dziļi elpoja un ar kājām viegli skāra Jēzus kājas. Viņš juta, ka viņā ieplūst savāds spēks, kas pārņem visu augumu, un sajuta drošību ka Dieva ausī. Nieres vairs nesāpēja, sirds bija mierīga, asinis rāmi plūda no galvas līdz kājām un skaloja bālo, novārgušo ķermeni.

«Šīs ir īstās kristības!» viņš domāja. «Šonakt esmu ticis kristīts, tāpat arī mana māja un manas māsas. Jardāna ir atplūdusi pie mums.»

Bcl abas māsas nespēja aizdarīt acu! Ilgus gadus viņu mājā nebija gulējis sveŽs vīrietis. Svešinieki parasti apmetās pie ciema vecākajiem. Kādas naktsmājas gan viņas būtu varējušas piedāvāt savā mazajā, pieticīgajā mājiņā, kurā mita arī slimais, savdabīgais brālis, kurš nebija pārāk viesmīlīgs? Kāda laime šovakar ieradās līdz ar šo vīrieti! Abu jauno sieviešu nāsis trīsēja, ostīdamas gaisu. Kā māja bija pārvērtusies! Kā tā smaržoja pēc bazilika ziediem un piparmētras; bet nē, tā bija vīrieša smarža.

-    Dievs viņu esot sūtījis, viņš teica, lai taisītu arku, un viņš solīja mūs tajā uzņemt… vai tu dzirdi, Marija, jeb tu guli?

-    Es neguļu, atbildēja Marija un uzlika rokas uz savām nemierīgajām krūtīm.

-    Ak, Dievs, Marta nopūtās, kaut pasaules gals pienāktu drīz, lai mēs ātrāk tiktu šķirstā. Es viņu ar visu apkalpošu, un tu varēsi viņam kavēt laiku, un šķirsts peldēs pa ūdeņiem uz laiku laikiem. Es viņu mūžībā apkalpošu un tu mūžībā sēdēsi viņam pie kājām un būsi viņa pavadone, l ādu es sev iedomājos paradīzi, bet tu, Marija?

-    Es arī, atbildēja Marija un aizvēra acis.

Viņas pārmija vēl dažus vārdus un nopūtas. Bet Jēzus gulēja saldā miegā un atspirga. Viņam šis likās nevis kā miegs, bet gan kā miesas un dvēseles iekāpšana Jardānas upē, lai noskalotu tuksneša smilti. Viņa dvēsele atbrīvojās no cilvēku tikumiem un netikumiem un atguva pirmatnējo nevainību. Kādu brīdi viņš sapņoja, ka izkāpj no upes un pa zaļu taku ieiet augļu un ziedu pilnā dārzā. Un tajā brīdī viņš vairs nebija Jēzus no Nācaretes, bet gan Ādams, pirmais cilvēks, nule Dieva rokas darināts. Ķermenis vēl bija no mitriem māliem un izlikts zālītē, lai izžūtu, lai kājas kļūtu stingrākas, seja iegūtu krāsu, visas ķermeņa septiņdesmit divas locītavas sāktu darboties un viņš varētu celties un staigāt. Kamēr viņš gulēja saulē un brieda, putni plivinājās virs viņa galvas, tie lidoja no koka uz koku un spurdza pavasarīgajā zālītē. Čivinādami tie sarunājās un izbrīnīti skatījās uz dīvaino, jauno radību, kas gulēja zālē. Garāmejot katrs putns viņam kaut ko pateica, un viņš priecājās, ka tos dzird un saprot viņu valodu.

Pāvs lepni izpleta asti, skraidīja šurpu turpu un šķielēja uz zālē gulošo Ādamu. Beidzot viņš pietuvojās un teica:

-    Es biju vista, bet mīlēju eņģeli un kļuvu par pāvu. Vai ir kāds putns, kas skaistāks par mani?

Dūja lidoja no zara uz zaru un, izstiepusi kaklu pret debesīm, dūdoja:

-    Mīla! Mīla! Mīla!

Un strazds:

-    No visiem putniem es dzīvoju un dziedu vislielākā aukstumā, dziedu un sasildos!

Un gailis:

-    Bez manis diena nesāktos!

Un cīrulis:

-    Kad es no rīta grasos kāpt debesīs un vīterot, es atvados no mazuļiem, jo nezinu, vai pēc ilgās vīterošanas dzīvs atgriezīšos!

Un lakstīgala:

-    Neskaties uz manu pelēko tērpu. Reiz man bija koši spārni, bet es tos izmainīju pret pogošanu.

Tad pielidoja kāds melnais strazds ar vaska dzeltenu knābi un piemetās uz nule radītā cilvēka plecu, pieliecās pie auss un klusi teica, it kā uzticēdams lielu noslēpumu:

-     Paradīzes un elles vārti stāv viens otram blakus. Abi izskatās vienādi, abi ir zaļi un skaisti. Uzmanies, Ādam! Uzmanies, Ādam! Uzmanies, Ādam!

Un, kad strazds tā bija runājis, Jēzus pamodās agrā rīta stundā.

Jordānas upe, W. H. Bartlett (1847. g.), oforts WC. Cousen

XIX nodaļa

Dievs un cilvēks kopā spēj veikt lielas lietas. Bez cilvēka Dievam šajā pasaulē trūktu smadzeņu, kas prastu novērtēt viņa radīto, un ar drosmi, pat nekaunību, pētītu viņa visvarenību. Viņam trūktu arī sirds, kas izjustu citu sāpes un bēdas un censtos radīt tikumus un rūpes, ko Dievs pats nav vēlējies, piemirsis vai pat baidījies radīt. Toties viņš iedvesmoja cilvēku un piešķīra tam spēku un drosmi, lai tas turpinātu un pilnveidotu viņa radīšanas darbu.

Savukārt cilvēks nepasargāts, kāds tas sākumā bija bez Dieva glābjošās rokas, būtu iznīcis no bada, aukstuma un briesmām. Pat ja viņš būtu no šiem draudiem izbēdzis, bez Dieva viņš dzīvotu kā tārps, kaut kur starp blusām un lauvām radību secībā. Un, ja arī būtu paspējis cīnoties nostāties uz savām kājām, bez Dieva tam būtu bijis grūti atbrīvoties no mērkaķu mātītes apskāvieniem…» tā domāja Jēzus un pirmo reizi sajuta, ka Dievs un cilvēks varētu būt viens.

Viņš agri no rīta devās ceļā uz Jeruzalemi un sev abās pusēs pie sāniem sajuta Dievu. Viņi staigāja kopā un domāja vienu un to pašu: pasaule ir noklīdusi neceļos. Tā nevis virzās uz debesim, bet grimst ellē, un abiem, Dievam un viņa dēlam, ir jācīnās kopā, lai to atgrieztu uz pareizā ceļa. Tādēļ Jēzus steidzās. Viņš gāja lieliem soļiem, ilgojās satikt mācekļus un uzsākt cīņu. Aiz Nāves jūras ausa saule, gaismas stari modināja putnus jaunai dziesmai. Kā putnu čivināšana, tā koku lapu trīsas un baltais ceļš, kas veda līdz pašiem Jeruzālemes mūriem, it viss sauca: «Steidzies, steidzies, mēs grimstam!» «Es zinu, es zinu,» Jēzus atbildēja. «Es zinu un nāku!»

Agrā rīta stundā, kad Jeruzālemes šaurās ieliņas vēl bija tukšas, Jēzus mācekļi lavījās gar māju sienām. Viņi negāja visi kopā, bet pa divi Pēteris un Andrejs, Jēkabs un Jānis, bet Jūda visiem pa priekšu un pats par sevi. Viņi bija nobijušies, steidzās un tramīgi raudzījās apkārt, vai kāds tos neizseko. Nonākuši Dāvida vārtu tuvumā, tie iegriezās šaurā ieliņā

pa kreisi un drīz vien nozuda Kirēnas Sīmaņa tavernā. Resnais krodzinieks ar plato, sarkano degunu un tikpat sarkanām, piepampušām acīm nule kā bija piecēlies no salmu cisām un vēl jutās noguris. Viņš bija dzēris ar iereibušajiem viesiem līdz agrai rīta stundai, dziedājis un strīdējies un tāpēc neizgulējies. Saīdzis un sapīcis viņš ar lupatu slaucīja kroga galdus un solus no iepriekšējā vakara uzdzīves atliekām… Viņš gan stāvēja kājās, bet nebija gluži pamodies. Viņam likās viņš vēl sapņo, ka slauka galdus. Kamēr viņš pusaizmidzis šādi darbojās, viņš dzirdēja, ka tavernā, smagi elsdami, ienāk cilvēki, un pagriezās uz durvju pusi. Viņam sūrstēja acis, mutē bija skāba garša, un bārda vēl bija pilna grauzdētu ķirbju sēklu čaumalām.

-    Kas, pie velna, jūs esat? viņš norēcās. Vai liksiet man mieru? Te no rīta nav ne ēšana, ne dzeršana! Lasieties projām!

Bet kliedzot viņš atmodās un pazina draugu Pēteri un viņa Galilejas draugus. Viņš piegāja ienācējiem tuvāk un sāka skaļi smieties.

-     Ak, kā jūs izskatāties! Bāziet tak mēles mutē, lai tās tā nekarājas! Saturiet vēderus, lai tie aiz bailēm nepārsprāgst! Kas noticis, mani cēlie galilejieši?

-     Dieva dēļ, Sīmani, nesacel kājās visu pagastu ar savu kliegšanu, atbildēja Pēteris un uzlika Sīmanim roku uz mutes. Aizslēdz vārtus! Ķēniņš ir nogalinājis pravieti Kristītāju. Vai tu par to neko nezini? Viņš pavēlējis tam nocirst galvu un atnest to uz sudraba paplātes…

-    Gluži pareizi darīts! Stāsta, ka tas pravietis viņu nepārtraukti lamājis un sunījis par to, ka paņēmis brāļasievu. Ķēniņš ir ķēniņš un dara, ko vēlas. Patiesībā arī man bija līdz kaklam Kristītāja pastāvīgais «Nožēlojiet grēkus! Atgriezieties, labojieties!» Miers un Dievs.

-    Bet viņš saka, ka galēšot visus kristītos. Visiem likšot nazi pie rīkles, un mēs esam kristīti, saproti?

-    Kas tad jums, muļķi, lika kristīties? Jūs paši to esat pelnījuši.

-    Bet tu, žūpa, arī esi kristīts! Pats stāstīji! atcirta Pēteris. — Ko tu mums brūc virsū?

-   Tā ir cita lieta, makšķerniek! Vai tad manējā bija kristīšana? Es tikai iekāpu ūdenī nomazgāties, un tas, ko šis viltus pravietis teica, man pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā! Tā domā visi, kam ir drusku sajēgas, bet jūs, plānprātiņi… Ja uzradīsies vēl kāds viltus pravietis un sasolīs zeltu un zilus brīnumus, jūs atkal būsiet pirmie rindā. Iekšā ūdenī, plunkš, un saaukstēsieties! Sabatā neķeriet blusas, tie saka tas esot grēks, labāk lai blusas noēd jūs. Maksājiet galvasnaudu, tie kliedz, un, ja nemaksāsiet, šņākt, galva nost! Jūs to esat pelnījuši! Tagad piesēdiet, iebaudīsim kādu glāzīti, lai varat atvilkt elpu, un arī es līdz galam pamodīšos!

Tavernas sienas iedobumā rēgojās divas tumšas mucas. Uz vienas bija uzkrāsots sarkans gailis, bet uz otras pelēka cūka. Sīmanis piepildīja krūzi no mucas ar sarkano gaili, sameklēja sešas glāzes un tās noskaloja netīra ūdens toverī. Vīna smārds iesitās nāsīs, un viņš atžirga pavisam.

Pie vārtiem parādījās akls vīrs, ienāca un nostājās pie tavernas durvīm. Viņš iespieda spieķi starp ceļiem un sāka spēlēt lautu. Pa starpu viņš klepoja un nospļāvās, lai attīrītu balseni. Tas bija Eljākīms. Jaunībā viņš bija strādājis par kamieļu dzinēju, bet kādu dienu, ejot cauri tuksnesim, pie oāzes ieraudzījis kailu sievieti mazgājamies. Jaunais cilvēks nav novērsies, bet gan priecējis acis ar skaisto beduīnieti. Viņam par nelaimi, netālu aiz krūmiem viņas vīrs kūris uguni un redzējis, kā kamieļu dzinējs pietuvojas un ar acīm aprij viņa sievu. Vīrs paķēris divas degošas ogles un tās apdzēsis ar kamieļu dzinēja acīm… Kopš tās dienas nabaga Eljākīms nodevās ielas mūzikai, viņš staigāja ar lautu pa Jeruzālemes tavernām un namiem, skandinādams gan psalmus par Dieva labsirdību, gan dziesmas par kailām sievietēm. Par to viņš saņēma kādu maizes riku, sauju dateļu vai dažas olīvas, un tad devās tālāk.

Eljākīms izstiepa kaklu un sāka trallināt savu iemīļoto psalmu: Apžēlojies Kungs, mans Dievs, apžēlojies par mani savā lielajā žēlastībā, dzēs manus pārkāpumus… Tajā brīdī parādījās krodzinieks ar krūzi un glāzēm rokās un, saklausījis psalmu, saniknojās:

—Izbeidz! viņš kliedza. Izbeidz! Vai tu arī gribi manas ausis gandēt? Mūžam viena un tā pati dziesma: «Apžēlojies… Apžēbjies/» Ej pie velna! Vai es esmu grēkojis? Vai es skatīju cita sievas kailumu? Dievs ne tam mums ir devis acis. Vai tu to vēl neesi sapratis? Biji pelnījis to, kas tevi piemeklēja! Un tagad lasies!

Aklais satvēra spieķi, iespieda lautu padusē un, ne vārda neteikdams, devās projām.

-            apžēlojies par mani, Dievs… Apžēlojies par mani,» krodzinieks nokaitināts rūca. l )āvids arī kāri skatījās uz tuvāko sievām tāpat kā šis, bet mūs piemeklē viņa nelaimes… Ak, tu viens!

Viņš piepildīja vīna glāzes, un visi tās izdzēra. Pats sev viņš ielēja no jauna un iztukšoja arī otru glāzi.

-    Tagad es jums uzkodām iebāzīšu jēra galvu krāsnī. Māte taču dod bērniem labāko, kas tai ir!

To pateicis, viņš aizsteidzās uz pagalmu, kur bija uzmūrējis mazu krāsniņu, sameklēja malku un vīnogulāju zarus, iekurināja krāsni un iestūma tajā pannu ar jēra galvu. Tad viņš atgriezās pie pārējiem un gribēja turpināt dzert un pļāpāt.

Bet draugi nebija tādā omā. Viņi bija sasēdušies vienā istabas stūri ar seju pret durvīm. Viņi sēdēja kā uz karstām oglēm un labprāt būtu bēguši projām. Viņi pavēra muti, lai ko pateiktu, un tūlīt to aizvēra. Jūda piecēlās, izstaipījās un izgāja pie vārtiem. Viņam riebās šie gļēvuļi, kas no bailēm vairs nezināja, kur likties. Kā tie bija skrējuši un steigušies no Jardānas uz Jeruzālemi meklēt patvērumu šajā sasodītajā tavernā! Ausis tiem bija saspicētas kā zaķiem, un tagad tie kaktā trīcēja un drebēja, cerēdami, ka tiem pieaugs spārni, lai spētu aizlidot… «Lai velns jūs parauj, varonīgie Galilejas puiši! Es pateicos tev, Israēla Dievs, ka man esi devis citādu dabu! Es esmu dzimis tuksnesī un darināts no beduīnu granīta nevis no Galilejas māliem, bet jūs visi, kas zvērat, ka mīlat un lolojat Jēzu, tagad ņemat kājas pār pleciem un laižaties lapās… Bet es, vienkāršais slepkava, viņu nepametīšu, es viņu gaidīšu šeit, līdz viņš atgriezīsies no tuksneša un būšu dzirdējis, kas viņam sakāms. Tad es nolemšu, ko darīt, jo es nedomāju par sevi, bet man rūp tikai viens Israēla cilts ciešanas!»

Tavernā viņš sadzirdēja paklusas sarunas un piegāja tuvāk.

-    Es saku, iesim atpakaļ uz Galileju, tur būsim drošībā. Vai atceraties mūsu ezeru, draugi? — teica Pēteris un nopūtās. Viņš domās redzēja savu zaļo laivu šūpojamies zilganajos viļņos, un viņa sirds iepukstējās straujāk. Viņš atcerējās akmeņus krastmalā, rožu krūmus, zivju pilnos tīklus, un viņam asaras saskrēja acīs.

-    Nāciet, draugi, iesim, viņš teica.

-    Mēs solījāmies sagaidīt Jēzu šeit, tavernā. Turēt vārdu ir goda lieta, iebilda Jēkabs.

-    Mēs palūgsim šim kirēnietim, lai pasaka viņam… Pēteris ierosināja, lai pārējos nomierinātu.

-    Nē, nē, iebilda Andrejs. Kā mēs viņu atstāsim vienu šajā drausmīgā pilsētā? Mums viņš jāsagaida.

-    Es pastāvu, ka mums labāk atgriezties Galilejā, Pēteris stūrgalvīgi atkārtoja.

-     Brāļi, teica Jānis un satvēra viņam blakus stāvošo rokas. Padomājiet par Kristītāja pēdējiem vārdiem. Kad bendes zobens jau bija pacelts virs viņa galvas, viņš sauca uz tuksneša pusi: «Jēzu no Nācaretes, steidzies atpakaļ pie cilvēkiem, lai tie nepaliek bez gana!» Šiem vārdiem ir dziļa nozīme, draugi. Lai Dievs man piedod, ja es zaimoju…

Viņš aprāvās, un Andrejs sažņaudza viņa roku.

-    Saki, Jāni, kas tik briesmīgs tev ir prātā, ka tu baidies runāt?

-    … ja nu mūsu rabīns… viņš stostījās.

-Kas?

-… ir Mesija…

Visi satrūkās. Mesija! Tik ilgi viņi ar Jēzu bija sabijuši kopā, bet nebija to iedomājušies! Sākumā viņi bija domājuši, ka Jēzus ir labs, dievbijīgs cilvēks, kurš pasaulei sludina mīlestību; vēlāk ka viņš ir pravietis, kurš nav mežonīgs kā senie, bet gan laipns un smaidīgs. Viņš gribēja Debesu valstību pietuvināt pasaulei, nest tai taisnību un prieku, un Israēla veco, iemantoto, stūrgalvīgo Dievu Jahvi viņš dēvēja par Tēvu. Un, tiklīdz viņš tā darīja, šis Jahve atmaiga, un visi cilvēki kļuva viņa bērni… Bet tagad? Kas bija vārds, kas izspruka pār Jāņa lūpām? Mesija! Tas nozīmē: Dāvida zobens! Israēla visvarenība! Karš! Un viņi paši, Mesijas pirmie mācekļi

-    lieli valdnieki, tetrarhi' un patriarhi ap Mesijas troni, tāpat kā ap Dievu debesīs bija eņģeļi un ercenģeļi. Mācekļu acis iedegās.

-    Es ņemu atpakaļ savus vārdus, draugi, sacīja Pēteris un nosarka.

-    Es vinu nekad neatstāšu!

-    Es arī ne!

-    Es arī ne!

-    Es arī ne!

Jūda dusmās nospļāvās un sita dūri pret durvju stenderi.

Jūs, drosminieki! viņš tiem uzkliedza. Kamēr jūs domājāt, ka viņš ir vārgs un bezspēcīgs, jūs gribējāt bēgt un glābties, bet, tiklīdz saodāt varu, jūs vairs nedomājat viņu pamest. Pienāks diena, kad jūs visi viņu noliegsiet pieminiet manus vārdus -, un es būšu vienīgais, kas viņu nenodos. Lai Kirēnas Sīmanis ir mans liecinieks!

Krodzinieks, noklausījies šos vārdus, smīnēja bārdā un, piemiedzis aci, teica Jūdam:

-    Šie nu bus īstie pasaules glābēji!

Tad viņš sajuta dūmu smaku:

-    Jēra galva piedegusi! viņš iesaucās un aizsteidzās uz pagalmu.

Mācekļi apjukuši saskatījās:

-   Nu es saprotu, kāpēc Kristītājs sastinga, Jēzu ieraugot, teica Pēteris un ar plaukstu iezvēla sev pa pieri.

Prāti iekarsa, un domas uzņēma apgriezienus.

-    Vai ievērojāt meža balodi virs Jēzus galvas, kad viņu kristīja?

-   Tas nebija balodis, bet zibens.

-    Nē, nevis zibens, bet balodis. Vai tad tu nedzirdēji, kā tas dūdoja?

-Tas nedūdoja, bet runāja. Es pats ar savām ausīm dzirdēju. Tas teica:

«Svēts! Svēts! Svēts!»

-Tas bija Svētais Gars! iesaucās Pēteris, un viņam ienāca prātā zeltīti spārni.[14]

-    Dieva Gars nokāpa no debesīm, un mēs visi sastingām. Vai jūs neatceraties? Es gribēju pieiet tuvāk, bet manas kājas bija kā notirpušas, es nevarēju pakustēties. Es gribēju ko teikt, bet manas lūpas nevērās. Vējš norima, niedres, upe, cilvēki un putni sastinga. Tikai Kristītāja roka lēnām kustējās un kristīja…

-    Es neko ne redzēju, nedz dzirdēju! Jūda aizkaitināts teica. Jūsu acis un ausis bija kā ieskurbušas.

-   Tu neko neredzēji, rudbārdi, jo tu neko negribēji redzēt! atcirta Pēteris.

-            Un tu, āža bārda, to tieši gribēji redzēt. Tu gribēji redzēt Svēto Garu, un tu to saskatīji. Bet tagad tu pierunā šos lētticīgos puišus, lai tie arī redz; bet tas ir uz tavu atbildību!

Līdz šim Jēkabs bija klausījies, grauzis nagus un cietis klusu. Bet nu viņš vairs nespēja valdīties:

-     Tikai mieru, draugi! viņš teica. Neaizdedzieties kā pakulas! Pārdomāsim šo lietu visā mierā. Vai Kristītājs patiesi kliedza šos vārdus, pirms viņam nocirta galvu? Man šķiet, to grūti uzzināt. Vispirms: kurš no mums bija pietiekoši tuvu, lai dzirdētu? Un tālāk! Ja Kristītājam šādi vārdi būtu bijuši prātā, viņš tos nekad nebūtu teicis, jo tad ķēniņš dabūtu to zināt, izsūtītu spiegus noskaidrot, kas tas Jēzus tuksnesī ir, sameklēt viņu un nogalināt. Divi un divi ir četri, kā mans vecais tēvs mēdz teikt. Padomāsim mierīgi!

Bet Pēteris sabozās.

-    Es saku, ka divi un divi ir četrpadsmit! Vienalga, ko prāts saka, sasodīts! Iedzeram, Andrej, noslīcināsim prātu, tad jau redzēsim!

Tavernā ieskrēja garš, izkāmējis vīrs basām kājām, ietinies baltā palagā, garām amuletu virknēm ap kaklu. Viņš uzlika roku uz krūtīm un sveicināja:

-    Esiet sveiki, draugi, es dodos pie Dieva. Vai jums ir kāda vēsts, ko gribat, lai viņam nododu?

Atbildi negaidījis, viņš aizskrēja uz kaimiņmāju.

Tajā brīdī ienāca krodzinieks ar smaržīgu jēra galvu uz paplātes. Pa acu galam viņš vēl pamanīja pustrako garo zelli.

-    Lai tev veicas! viņš nokliedza tam pakaļ, un neaizmirsti pasveicināt!

-    Kārtējais tāds, viņš smiedamies noteica. Patiešām, pasaules gals ir klāt, tā ir nerru pilna! Šis stāsta, ka nesen saticis Dievu, kad naktī izgājis nolaist ūdeni, un kopš tā laika vairs nevēlas dzīvot. Pat negrib vairs ēst. Viņš esot aicināts debesīs, tur ēdīšot. Ietinies palagā, viņš skraida no mājas uz māju un pieņem vēstis, ko nodot Dievam, atvadās un pazūd… Tā notiek ar visiem, kas pārāk tuvojas Dievam. Lieciet to aiz auss, draugi, un uzklausiet manu padomu. Es cienu viņa žēlastību, bet turos pa gabalu. Bet tagad nāciet pie galda!

Viņš nolika paplāti ar kūpošo jēra galvu galda vidū un plati smaidīja.

-    Svaigi nocirsta galva, gluži kā Jāņa Kristītāja galva! Labu apetīti!

Jānim kļuva nelabi, un viņš atkāpās. Andrejs, kas bija izstiepis roku, sastinga. No paplātes galva raudzījās uz viņiem ar glāžainām, stingām acīm.

-Tu, bezdievīgais Sīmani, iekliedzās Pēteris, tu patiesi mums visiem gribi ieriebt, lai mēs tavam cepetim klāt neskaramies! Kā gan es varētu baudīt šīs acis kā uzkodu tā liktu man domāt, ka ēdu Kristītāja acis.

Bet krodzinieks tikai skaļi smējās:

-    Neuztraucies, Pēteri, gan jau es apēdīšu tavā vietā. Bet vispirms ēdīšu nolādēto mēlīti, kas sludināja: «Nožēlojiet! Nožēlojiet! Pasaules gals ir klāt!» Nabagam pašam pirmajam pienāca gals!

To pateicis, viņš izvilka nazi, nogrieza mēli un apēda to vienā paņēmienā. Tad piepildīja glāzi ar vīnu, iedzēra un pievērsa skatu vīna mucām.

-    Man jūsu ir žēl, puiši. Runāsim par ko citu, lai jums Kristītāja galva izkrīt no prāta un varat pamieloties ar jēra galvu… Vai jūs varat uzminēt, kas uzgleznoja skaisto gaili un cūku uz mucas gala? Ticat vai neticat, jūsu pazemīgais mājas tēvs ar paša rokām! Un vai varat iedomāties, kādēļ es izvēlējos gaili un cūku?… Kā lai jūs, nabaga galilejieši, to varētu zināt? Bet es jūsu prātiņus apskaidrošu.

Pēteris skatījās uz jēra galvu, un viņam saskrēja siekalas mutē. Bet viņš vēl neuzdrošinājās stiept roku un ķerties pie acīm. Aizvien atmiņā bija pravietis, un jēra acis līdzinājās pravieša acīm, ar kurām tas noraudzījās uz ļaudīm.

-    Tad klausieties, krodzinieks runāja tālāk, un lai jūsu prātiņus arī apspīd gaisma! Kad Dievs sūri grūti bija pabeidzis radīt pasauli, viņš sasauca kopā visas savas pirmās radības un lepns tām vaicāja: «Mīļie putni un kustoņi, kā jums patīk šī pasaule, ko jums esmu radījis? Vai nekā tai trūkst?» Un visi tūlīt rēja, blēja, māva un dziedāja: «Nekas! Nekas! Nekas!» «Jums ir mana svētība,» teica Dievs. «Arī es esmu apmierināts ar veikumu.» Bet tad viņš ieraudzīja, ka vienā malā stāvēja gailis un cūka nodurtu galvu un klusēja. «Nu, mīļo cūciņ,» teica Dievs, «un tu, staltais gaili? Kam jūs klusējat? Vai jums netīk pasaule, ko es jums esmu radījis? Vai jums kā trūkst?» Bet velns abiem bija iečukstējis: «Sakiet viņam, ka trūkst tādas saknītes, no kuras izaug stāds ar ogām, no kurām var izspiest sulu, kas mucās pārvēršas par vīnu.»— «Kāpēc jūs neko nesakāt, mīļie dzīvnieciņi?» Dievs vaicāja no jauna un pastiepa roku. Tad cūka un gailis sadūšojās, pacēla galvas un teica Dievam: «Ko lai mēs tev sakām, lielo meistar? Slava tavām rokām! Tava pasaule ir laba, trūkst tikai mazas saknītes, no kuras izaug stāds ar ogām, no kurām var izspiest sulu, kas mucās pārvēršas par vīnu.» — «Nu, es jums parādīšu, muļķi,» Dievs saskaities teica, «jūs gribat vīnu un skurbumu, strīdus un plēšanos! Lai notiek!» Viņš uzrotīja piedurknes, paņēma mālus un uztaisīja vīna kalnu ar visiem vīnogulājiem. «Bet tam līdzi ies mans lāsts!» viņš brīdināja. «Tie, kas to dzers, ieskurbs, ķērks kā gaiļi un izskatīsies pēc cūkām!»

Draugi smējās un, aizmirsuši Kristītāju, ķērās pie smaržīgā cepeša. Jūda bija pirmais. Viņš pāršķēla galvaskausu un piepildīja plaukstas ar jēra smadzenēm. Kad krodzinieks redzēja, cik kāri ir viņa viesi, viņš nobijās. «Man pat kauli neatliks,» viņš domāja.

-    Draugi, ēdiet un dzeriet, viņš teica, bet neaizmirstiet Kristītāju un viņa nabaga galvu!

Mācekli sastinga ar gaļu rokās; un Pēteris, kuram jēra acs jau bija mutē, aizrijās. Bija pretīgi to norīt, bet laukā spļaut arī žēl. Ko darīt? Tikai Jūda nelikās ne zinis. Tad krodzinieks visiem piepildīja glāzes.

-     Lai viņš mums ilgi paliek atmiņā. Zēl viņa nocirstās galvas… Bet iedzersim par jūsējām, puiši!

-    Un par tavējo, tu, maita, norijis jēra aci, teica Pēteris.

-    Esi drošs, atbildēja krodzinieks, man nav ko baidīties, es nejaucos Dieva darīšanās, man uzspļaut pasaules glābšanai! Es esmu krodzi nieks, nevis eņģelis vai erceņģelis kā jūs, kungi. No tāda likteņa esmu izglābies. To pateicis, viņš sagrāba to, kas bija atlicis no jēra galvas.

Pēteris pavēra muti, bet aprāvās. Durvīs bija parādījies milzīgs, mežonīga paskata vīrs ar bakurētainu seju. Mācekļi sadrūzmējās kaktā, un Pēteris paslēpās aiz Jēkaba platajiem pleciem.

-    Baraba! Jūda norūca un ar drūmu skatienu sveicināja atnācēju. Nāc iekšā!

Baraba pielieca resno kaklu un pustumsā saskatīja mācekļus. Viņa neglīto seju pārklāja sarkastisks smīns:

Priecājos jūs atrast, mani jēriņi. Esmu apgriezis debesis un zemi, jūs meklēdams.

Krodzinieks pagriezās, kaut ko nomurmināja un pasniedza viņam savu glāzi.

-Tevis vēl mums tikai trūka, kapteini Baraba.

Viņš Barabu nevarēja ciest. Atnācis uz tavernu, tas allaž piedzērās un uzsāka ķildu ar garām ejošajiem romiešu karavīriem, un krodziniekam sanāca tikai nepatikšanas.

-    Nesāc tikai atkal savus vecos gājienus, tu, vepra pakaļa.

-    Kamēr tie bezdievji staigās pa Israēla zemi, es nepadošos! Bet tagad iedod man kaut ko ēst, vecais ģeķi!

Krodzinieks viņam pasniedza paplāti ar atlikušajiem kauliem.

-    Ēd, viņš teica, tev ir zobi kā sunim, tu vari kaulus sagrauzt.

Baraba ar vienu malku iztukšoja glāzi, noslaucīja ūsas un pievērsās

mācekļiem.

-    Kur ir jūsu labais gans, mani jēriņi? viņš jautāja, un viņa acis zibsnīja. Man ir seni rēķini ar viņu slēdzami.

-    Vai tu esi ieskurbis, jau pirms sāki dzert? Jūda bargā balsī viņu uzrunāja. Man pietiek klapatu, ko esi man sagādājis!

-    Kas tev daļas gar viņu? Jānis uzdrošinājās vaicāt Barabam. Viņš ir dievbijīgs cilvēks. Viņš iedams skatās zem kājām, lai nesamītu kādu skudru.

-    Saki labāk, ka viņam bail, ka skudras viņu nokodīs. Kas par vīru!

-    Viņš izglāba Magdalēnu no tavām ķetnām, Jēkabs uzdrošinājās piebilst, un to tu neesi spējis sagremot.

-   Viņš nostājās pret mani, — Baraba brēca, un viņa seja piesarka, par to viņam būs jāmaksā.

Jūda viņu sagrāba aiz rokas, aizvilka malā un viņu klusā, bet niknā balsī uzrunāja:

-    Ko tu šeit dari? Kāpēc tu neesi Galilejas kalnos, kur tev brālība norādījusi būt? Šeit, Jeruzālemē rīkojas citi.

-              Vai tad mēs necīnāmies par brīvību? saniknots atcirta Baraba.

-     Es esmu brīvs, un man ir tiesības darīt, ko es gribu! Es atnācu uzzināt, kas tas Kristītājs tāds ir, jo dzirdēju, ka viņš devis zīmes un darījis brīnumus. Sākumā domāju, ka varbūt viņš ir tas, kuru mēs gaidām. Un tad būtu jāliek viņš par vadoni un jāsāk slaktiņš. Bet, kad ierados, bija jau par vēlu. Viņi jau bija paspējuši tam nocirst galvu… Jūda, tu esi mans priekšnieks ko tu teiksi?

-    Es teikšu: dodies atpakaļ un nejaucies citu darīšanās.

-    Man doties prom? Vai tev prāts? Es nācu Kristītāja dēļ, bet sadzinu galdnieka pēdas. Es viņu jau sen meklēju, un tagad Dievs to atvedis deguna priekšā, lai es to tagad palaižu sveikā?

-    Ej prom! Jūda pavēlēja. Galdnieks ir mans darbiņš, nejaucies iekšā.

-     Kāds darbiņš? Tavai zināšanai, brālība viņu meklē, lai nogalinātu.

Viņš ir romiešu sūtīts: vini tam maksā, lai viņš musinātu cilvēkus domāt par Debesu valstību un viņi aizmirstu par savu zemi un verdzību. Bet tu tagad… ko tu domā darīt?

-    Neko. Man pašam ir rēķini ar viņu kārtojami. Taisies, ka tiec!

Baraba uzmeta acis mācekļiem, kas saspringti ausījās.

-     Uz drīzu tikšanos, jēriņi, viņš tiem naidīgi uzkliedza. Neviens no Barabas tik viegli neizbēg. Mēs vēl tiksimies! Un aizgāja Dāvida vārtu virzienā.

Krodzinieks pamirkšķināja Pēterim.

-     Brālība viņam devusi pavēles, viņš klusu teica, bet, kad viņi nogalina vienu romieti, tad atriebība ir smaga tiek nogalināti desmit israēlieši. Desmit vai pat piecpadsmit! Tādēļ uzmanieties, draugi.

Tad, pieliecies pie Pētera auss, viņš pačukstēja:

-    Paklau! Neuzticieties šim Jūdam Iskariotam. Šie rudbārži…

Viņš apklusa. Rudbārdis no jauna apsēdās uz sola.

Jāni pārņēma nemiers. Viņš piecēlās un piegāja pie vārtiem skatīties, vai kaut kur neparādās Jēzus. Saule jau bija gabalā, ielas pildījās ar ļaudīm, un aiz Dāvida vārtiem mirgoja tuksnesis. Smiltis un akmeņi, nevienas zaļas lapiņas, tikai lieli balti kapakmeņi un suņu un kamieļu maitu smirdoņa gaisā… Jāni šis skats šausmināja. Viss bija kā no akmens, arī cilvēku sejas un Dievs, ko viņi pielūdza. Kur bija tas žēlsirdīgais Dievs, par kuru Jēzus runāja? Ak, kaut ātrāk parādītos mīļais skolotājs, lai viņi visi kopā varētu atgriezties Galilejā!

Brāļi, nāciet, dosimies ceļā! teica Pēteris, no jauna kļuvis nepacietīgs. Viņš nenāks.

—Es dzirdu viņu nākam… Jānis bikli murmināja.

—       Kur tu viņu dzirdi, gaišreģi? vaicāja Jēkabs, kuram brāļa sapņi un fantazēšana nepatika un kurš arī ilgojās tikt atpakaļ pie ezera un savām laivām. Vai tu varētu pateikt, kur tu viņu dzirdi?

—Savā sirdī, atbildēja jaunākais brālis. — Tā visu pirmā dzird un redz.

Jēkabs un Pēteris plecus vien paraustīja, bet krodzinieks pielēca kājās.

— Puikam taisnība, — viņš teica, neraustiet plecus, man ir stāstīts par Noas šķirstu. Kas, pēc jūsu domām, tas ir? Tā ir cilvēka sirds! Tur sēž Dievs kopā ar visām savām radībām; un, kad viss applūst un noslīkst, šis šķirsts sirds — ar visu kravu kuģo pāri ūdeņiem. Tā sajūt visu nesmejieties! -, šī cilvēka sirds!

Atskanēja trompetes, ļaudis uz ielas pagāja malā, izcēlās kņada; mācekļi kļuva nemierīgi un steidzās pie vārtiem. Parādījās slaidi, labi noauguši jaunieši ar apzeltītām nestuvēm uz pleciem, kurās atlaidies sēdēja resns, zīdā tērpts kungs ar svarīga cilvēka sejas izteiksmi un daudziem zelta gredzeniem uz pirkstiem.

—       Kajafa! teica krodzinieks, — šis blēdis ir ne tikai priesteris, bet pat virspriesteris! Turiet degunus ciet, draugi, pūstošas zivs galva smird visspēcīgāk!

Viņš aizspieda degunu un nospļāvās.

—       Viņš tagad dodas ēst un dzert savos dārzos, un spēlēties ar sievietēm un saviem zēniem. Ak, kaut es būtu Dievs pasaule karājas mata galā, un es to pārgrieztu. Es zvēru pie vīna, ko es dzeru, es to matu pārgrieztu un pasauli aizsūtītu pie velna.

—       Nāciet! Pēteris atkārtoja. Mums nav labi šeit kavēties, arī manai sirdij ir acis un ausis. Taisies projām, tā man saka, taisieties projām, jūs visi, nelaimīgie.

Viņš patiesi ieklausījās savā sirdī, sabijās, pielēca kājās un sameklēja spieķi. Arī pārējie piecēlās. Viņi manīja Pētera satraukumu un arī sabijās.

—       Ja viņš atnāk, Sīmani, tu jau viņu pazīsti, pasaki viņam, ka mēs esam ceļā uz Galileju, Pēteris lūdza.

-    Un kas maksās? norūpējies vaicāja krodzinieks. Kas maksās par jēra galvu, vīnu?…

-    Kirēnas Sīmani vai tu tici jaunai dzīvei viņsaulē? Pēteris vaicāja.

-    Protams, ticu.

-     Labi. Es tev dodu vārdu, pat apstiprināšu rakstiski, ka tur es tev samaksāšu.

Krodzinieks pakasīja pakausi.

-    Ko? Tu netici dzīvei viņsaulē? — Pēteris ar nopietnu seju noprasīja. -Jā, mīļais Pēteri, es ticu, bet ne tik ļoti…

Jeruzāleme, E. Lessore (1865. g.), oforts T. Larbalestier

XX nodaļa

kamēr viņi vēl runājās, uz sliekšņa parādījās zilgana ēna. Visi apklusa. Viņu priekšā stāvēja Jēzus asiņainām kājām, dubļainās drānās un ar savādu sejas izteiksmi. Pēc kā viņš izskatījās: pēc laipna skolotāja vai mežonīgā Kristītāja? Mati garās šķipsnās krita pār pleciem, āda no iedeguma lobījās nost, vaigi iekrituši, bet acis tik lielas, ka aizņēma pusi sejas. Labo roku viņš bija sažņaudzis dūrē. Gluži tāds paskats bija arī Kristītājam. Mācekļi sastinga un klusēja. Vai iespējams, ka divi cilvēki saplūst vienā?

«Viņš ir patiesais Kristītāja slepkava,» Jūda nodomāja un pakāpās sānis, lai garām palaistu negaidīto viesi. «Viņš, un tikai viņš!» Jūda vēroja, kā Jēzus, istabā ienākdams, uz katru vērsa stingru skatienu, un koda sev lūpā… «Visu, visu tas viņam atņēmis… izlaupījis Kristītāja miesu. Vai arī dvēseli? Mežonīgās domas un runāšanu? Tagad viņš ko teiks, tad redzēsim.»

Visi ilgi klusēja. Gaiss tavernā bija mainījies. Krodzinieks, nolīdis kaktā, platām acīm noskatījās uz Jēzu. Jēzus dzīslas deniņos bija pietūkušas, un pēkšņi viņš sāka runāt kaismīgā, raupjā balsī. Mācekļi satrūkās: tā nebija Jēzus, bet gan Kristītāja balss.

-Jūs taisījāties doties prom?

Neviens neatbildēja, visi slēpās cits aiz cita.

-    Jūs taisījāties iet projām? viņš dusmīgs pārjautāja. Atbildi, Pēteri!

-     Rabīn, Pēteris atbildēja trīsošā balsī, — rabīn, Jānis savā sirdī sadzirdēja tavus soļus, un mēs piecēlāmies, lai tevi sveiktu…

Jēzus sarauca pieri, viņu pārņēma sarūgtinājums un dusmas, bet viņš savaldījās.

-    Nāciet! viņš teica un devās uz durvīm.

&gt;

Viņš ieraudzīja Jūdu stāvam nomaļus un skatāmies uz viņu ar aukstām zilām acīm.

-    ”lu nāksi līdzi, Jūda? Jēzus vaicāja.

-    Tu zini, ka es tevi neatstāšu un tev sekošu līdz nāvei.

-    Ar to nepietiek, dzirdi? Arī pēc nāves! Nāc, iesim!

Krodzinieks izlīda no kakta, kur bija paslēpies.

-    Visu labu, puiši! viņš tiem uzsauca. Lai jums veicas! Laimīgu ceļu, galilejieši, un, kad nonāksiet paradīzē, neaizmirstiet vīnu, ar ko es jūs cienāju, un jēra galvu!

-    Dodu tev vārdu, atbildēja Pēteris, bet viņa seja bija nopietna un drūma.

Viņš kaunējās, ka, baiļu pārņemts, bija melojis. Jēzus to droši vien saprata, jo viņš nepatikā bija saraucis uzacis. «Pēteri, tu esi gļēvs, melīgs un nodevīgs,» viņš pats sevi sunīja. «Kad tu reiz kļūsi par vīru? Vai tu nekad nepārvarēsi bailes? Vai nebeigsi reiz griezties kā vējdzirnavas?»

Mācekļi stāvēja pie tavernas vārtiem un gaidīja, līdz Jēzus nolems, uz kuru pusi iet. Bet viņš stāvēja nekustīgs un klausījās. Aiz Dāvida vārtiem skanēja skumja, monotona, lauzītu balsu dziedāšana. Tā nāca no spitālīgo mutēm, kuri, nometušies smiltīs, staipīja sakropļotos locekļus un klusi skandēja dziesmas par Dāvida slavu un Dieva žēlastību. Dievs tiem bija uzsūtījis spitālību, lai tie izcieš sodu par grēkiem uz zemes un nākamajā dzīvē varētu būt tīri un spoži kā saules stari.

Jēzus jutās sarūgtināts. Viņš paskatījās uz pilsētu. Veikaliņi, darbnīcas, tavernas bija vaļā, ielas ļaužu pilnas, tie šaudījās šurpu turpu. Kā viņi skraidīja, klaigāja, kā viņiem sejas noplūda sviedriem! Viņš saklausīja baisu troksni zirgi, ļaudis, ragi un trompetes. Svētā pilsēta šķita kā spitālības, vājprāta un nāves pārņemts zvērs!

Ielas troksnis pieņēmā spēkā, un ļaužu steiga šķita pieaugam. «Kurp viņi steidzas? Kāpēc tā skrien? Kurp dodas?» Jēzus domāja un nopūtās. Visi, visi kā viens uz elli!

Viņš nodrebēja. Vai nebija viņa pienākums šeit, šajā cilvēkiem naidīgajā pilsētā, kāpt uz tempļa jumta un saukt: «Nožēlojiet grēkus, Kunga diena ir pienākusi!» Šiem nabaga cilvēkiem, kas aizelsušies skrien pa ielām, žēlastība un mierinājums ir vajadzīgāks daudz vairāk nekā Galilejas bezrūpīgajiem zvejniekiem un zemniekiem. Es palikšu šeit, un vispirms šeit sludināšu pasaules galu un Debesu valstību!

Andrejs nespēja slēpt skumjas. Viņš piegāja tuvāk Jēzum un teica:

-    Rabīn, viņi sagrāba Kristītāju un to nogalināja!

-    Tas nekas, Jēzus mierīgā balsī atbildēja. Kristītājs paspēja paveikt savu pienākumu. Cerēsim, Andrej, ka mums pietiks laika savējam.

Viņš redzēja, ka viņa priekšteča mācekļa acis pildās asarām.

-              Neskumsti, Andrej, Jēzus teica, uzlikdams roku viņam uz pleca,

-    viņš nav miris. Mirst tikai tie, kuri nepagūst kļūt nemirstīgi. Viņam tas izdevās, Dievs viņam deva pietiekami ilgu laiku.

Un, kad Jēzus to bija pateicis, viņa domas apskaidrojās. Patiesi, viss šajā pasaulē ir atkarīgs no laika. Ar laiku viss nobriest. Ja ir dots laiks, katrs var pārmīcīt savas miesas mālus par garu, un no nāves tad nav jābīstas. Ja pietrūkst laika, viss iet bojā. «Ak, Dievs,» Jēzus klusībā lūdzās, «dod man laiku… Tikai to no Tevis prasu, dod man laiku.» Viņš sajuta sevī pārāk daudz mālu, par daudz pasaulīgā, viņš vēl bija nikns, bailīgs un skaudīgs. Kad viņš domāja par Magdalēnu, viņa acis apmiglojās, tāpat kā vakar vakarā, kad viņš slepus bija vērojis Lācara māsu Mariju…

Viņš nosarka, nokaunējās un uzreiz nolēma: «Es vēlos doties projām no šīs pilsētas, man vēl nav pienācis laiks mirt. Es vēl neesmu tam gatavs… Ak, Dievs,» viņš lūdzās vēlreiz, «dod man laiku, laiku un tikai laiku…» Viņš pamāja mācekļiem.

-     Draugi, viņš teica, — Dieva vārdā, dosimies atpakaļ uz Galileju.

Jēzus un viņa mācekļi steidzās atpakaļ uz Galileju kā izsalkuši un noguruši darba zirgi uz stalli. Kā ierasts, rudbārdis Jūda svilpodams gāja pa priekšu. Jau sen viņš nebija juties tik apmierināts. Tagad, kopš Jēzus bija atgriezies no tuksneša, Jūdam patika viņa sejas izteiksme, balss un stingrība… «Viņš ir nogalinājis Kristītāju,» Jūda nemitīgi domās atkar toja, «un iemiesojis viņu sevī. Varbūt Mesija, tāpat kā seno teiku zvēri, spēj būt jērs un lauva reizē.» Viņš gāja uz priekšu, svilpoja un gaidīja, kas notiks tālāk. «Kādu vakaru, vēl pirms būsim nonākuši pie ezera, viņi droši vien mums stāstīs par tuksnesi atklātajiem noslēpumiem, vai ir saticis Israēla Dievu un ko ar viņu runājis. Tad es spriedīšu.»

Pagāja pirmā nakts; Jēzus klusēja un skatījās zvaigznēs. Mācekļi gulēja viņam visapkārt, tikai Jūdas zilās acis spīdēja tumsā. Tikai Jēzus un Jūda bija nomodā, bet abi klusēja.

Agrā rīta stundā tie atkal devās ceļā. Jūdejas klintis palika aiz muguras, un tie nonāca Samarijas baltajā zemē. Jēkaba aka stāvēja vientuļa: trūka sievietes, kas uzvilktu ūdeni un ceļiniekus padzirdinātu. Viņi steidzīgi izgāja cauri maldu mācību zemei, un viņu priekšā iznira mīļotie kalni sniegotais Hebrons, smaidošais Tabors, svētais Karmels.

Diena gāja uz beigām. Viņi atgūlās zem kupla ciedra un baudīja saulrietu. Jānis noskaitīja vakara lūgšanu: «Atver mums savus vārtus, Kungs! Saule riet, nakts laižas pār zemi. Mēs nākam pie Taviem vārtiem, atver tos, apžēlojies! Mūžīgais, piedod mums, mēs Tevi lūdzam! Mūžīgais, izglāb mūs!»

Debess bija tumši zila. Saule bija to pametusi, bet zvaigznes vēl nebija uzradušās, un tā stāvēja virs zemes bez kādām rotām. Šajā mijkrēslī Jēzus lokanās baltās rokas ar garajiem pirkstiem izcēlās uz zemes, pret kuru viņš tās bija atspiedis. Vakara lūgsna vēl atskanēja viņa ausīs. Jēzus sadzirdēja, kā cilvēki, bezcerīgi trīsēdami, klauvē pie Kunga durvīm un kaut ko sauc, bet durvis neatvērās. Ko viņi meklēja, ko sauca?

Viņš pievēra acis un skaidri sadzirdēja. Dienas putni bija atgriezušies ligzdās, naktsputni vēl nebija acis atvēruši, cilvēku mājas bija lielā tālumā. Nebija dzirdamas ne cilvēku čalas, nedz suņu riešana. Mācekļi miegaini murmināja vakara lūgšanu. Svētie vārdi viņos nogrima bez atbalss.

Bet Jēzus sirdī dzirdēja ļaudis klauvējam pie Kunga durvīm.

Tie klauvēja pie viņa siltās cilvēcīgās sirds un sauca:

-    Atver mums, atver mums! Glāb mūs!

Jēzus krūtīs atbalsojās šie klauvējieni, un viņam šķita, ka viņš pats lūdz sirdij atvērties. Kamēr viņš mocījās ar šādām izjūtām un domāja, ka ir viens, radās sajūta viņu kāds vēro. Viņš pagriezās un sastapās ar Jūdas cietajām zilajām acīm. Jēzus nodrebēja. Šis rudbārdis bija kā lepns, nepieradināts meža zvērs, un no visiem mācekļiem Jēzus šo izjuta kā sev vistuvāko, bet reizē arī vissvešāko. Viņam šķita, ka tikai Jūdam viņš ir paskaidrojumus parādā. Viņš pastiepa labo roku.

-    Jūda, brāli, Jēzus ierunājās, skaties, ko es turu rokā!

Rudbārdis krēslā snaikstīja kaklu, lai labāk saredzētu.

-    Neko, viņš atbildēja. Es neko neredzu.

-     Drīz tu redzēsi, smaidīdams teica Jēzus.

-     Debesu valstību, minēja Andrejs.

-     Sēklu, teica Jānis. Vai tu neatceries, rabīn, kad tu mūs pie ezera pirmo reizi uzrunāji un teici: «Sējējs izgāja sēt…»

-    Un tu, Pēteri, ko tu domā? vaicāja Jēzus.

-     Ko lai tev saku, rabīn? Kad es skatos ar acīm, es neredzu neko. Bet, kad skatos ar sirdi, redzu visu. Un manas domas klīst šurpu turpu.

-Jēkab?

-    Neko. Piedod, rabīn, bet tev rokā nekā nav.

-     Skatieties, Jēzus teica, pacēla roku un ļāva tai strauji krist. Mācekļi nobijās, bet Jūda aiz prieka nosarka. Viņa seja atplauka. Viņš sagrāba Jēzus roku un to noskūpstīja.

-     Rabīn, viņš teica, es redzu, ka tu rokā turi Kristītāja cirvi!

Bet viņš nokaunējās, ka bija ļāvies emocijām, nogāja sānis un atspiedās pret ciedra stumbru. Tad Jēzus runāja mierīgā, stingrā balsī:

-    Kristītājs to man atnesa un nolika pie satrūdējuša koka. Tam viņš bija dzimis, un tālāk viņam nebija kur iet. Es piegāju pie koka, pieliecos un pacēlu cirvi, jo tam esmu dzimis, un mans pienākums ir satrūdējušo koku nocirst… Es biju domājis, ka esmu līgavainis ar mandeļkoka zaru rokā, bet visu laiku esmu bijis koku cirtējs. Atcerieties, kā mēs klaiņojām pa Galileju, dziedājām, dejojām un stāstījām, cik pasaule skaista, ka debess un zeme ir viens un ka mums drīz atvērsies paradīze? Draugi, tas bija sapnis, tagad mēs esam pamodušies.

-    Vai tad debesu nav? Pēteris nobijies iesaucās.

-    Ir, Pēteri, ir, bet mūsos pašos, mūsos ir Debesu valstība, kas pastāv ārpus ļaunuma valstības. Šīs abas valstības sacenšas savā starpā. Tas ir karš! Mūsu pirmais pienākums ir ar šo cirvi nosist sātanu!

-     Kādu sātanu?

Šo p.is.iuli ap mums. Drosmi, draugi! Piedodiet, es domāju, ka es jūs ielūdzu uz kāzām, nevis uz karu. Es pats to nezināju. Tie no jums, kuriem prātā ir sieva un bērni, druva un laime, ejiet savu ceļu. Jums nav jākaunas piecelties un atvadīties. Vēl ir laiks!

Viņš apklusa, un viņa skatiens slīdēja pār mācekļiem. Neviens nekustējās. Vakarzvaigzne kā liela asara aizslīdēja aiz ciedra tumšajiem zariem. Naktsputni pamodās un sabužināja spalvas, no kalniem pūta svaigs vējiņš. Šajā vakara idilē pēkšņi atskanēja Pētera balss.

-    Kur tu būsi, būšu arī es, rabīn! Es cinīšos pie taviem sāniem līdz nāvei!

-   Tu runā lielus vārdus, Pēteri. Tas man nepatīk. Mums priekšā stāv grūts ceļš, ļaudis mums uzbruks, Pēteri! Kurš tad nevēlēsies aizmukt un glābties? Vai jebkad ir cēlies kāds pravietis, savas tautas glābējs, kuru tā nebūtu nomētājusi ar akmeņiem? Mums priekšā stāv grūts ceļš, turi savu dvēseli cieši zobos, lai tā tev nepasprūk. Miesa ir vāja, nepaļaujies uz to… Dzirdi, Pēteri? To saku tieši tev.

Pēterim saskrēja asaras acīs.

-    Tu man neuzticies, rabīn? viņš murmināja. Bet es, kas stāvu tavā priekšā un par kuru tev ir šaubas, reiz miršu par tevi.

Jēzus izstiepa roku un noglaudīja Pētera celi.

-    Var jau būt… var jau būt… viņš klusi noteica. Piedod man, mīļais Pēteri.

Un tad viņš pievērsās pārējiem:

-Jānis Kristītājs kristīja ar ūdeni, viņš teica, un tapa nogalināts. Es kristīšu ar uguni, to es jums šovakar paskaidroju, lai jūs zinātu, un tad, kad pār mūsu galvām nāks melnās dienas, nevaimanātu un nežēlotos. Pirms mēs dodamies ceļā, es jums pateikšu, kurp mēs iesim. Nāvē, un pēc nāves nemirstībā.

Mācekļi sastinga. Šī balss bija stingra, tā nesmaidīja, bet gan sauca pie ieročiem. Tātad, lai nokļūtu Debesu valstībā, bija jāšķērso nāves slieksnis. Vai tad cita ceļa nebija? Viņi bija vienkārši, trūcīgi, neizglītoti strādnieki, bet pasaule bagāta un varena kā lai viņi ar to cīnās? Kaut no debesīm vismaz nāktu eņģeļi viņiem talkā! Bet līdz šim nebija redzēts, ka no debesīm būtu nokāpis kāds eņģelis, lai palīdzētu trūcīgajiem un nicinātajiem. Tāpēc viņi klusēja un prātā apsvēra visas briesmas. Bet Jūda uz viņiem pat neskatījās un lepni smaidīja. Viņam nebija ko pārdomāt: viņš labprāt devās cīņā un skatījās nāvei acis, paša miesa viņam nerūpēja, un arī dvēsele ne pārāk. Viņu dzīvē aizrāva liels mērķis, un par to viņš bija gatavs ar prieku doties nāvē.

Beidzot ierunājās Pēteris:

-    Rabīn, vai no debesīm nenāks eņģeļi mums palīgā?

-    Mēs paši esam Dieva eņģeļi zemes virsū, Pēteri, atbildēja Jēzus.

-    Citu eņģeļu nav un nebūs.

-    Bet ko mēs vieni spēsim paveikt, Jēzu? Jēkabs noprasīja.

Jēzus piecēlās, un viņa uzacis trīsēja.

-    Ejiet prom! viņš iesaucās, Atstājiet mani!

Jānis iekliedzās:

-    Rabīn, es tevi neatstāšu! Es būšu tev līdzās pat nāvē!

-    Es arī, rabīn! iesaucās Andrejs un apskāva Jēzus ceļus.

No Pētera acīm noritēja divas lielas asaras, bet viņš klusēja. Jēkabs nodūra acis. Viņš bija liels, spēcīgs puisis un tagad kaunējās.

-    Un tu, brāli Jūda? vaicāja Jēzus un noskatījās, kā rudbārdis nikni un nicinoši vēro pārējos.

-    Es tukšu nerunāju, viņš drūmi teica, un es neraudu kā Pēteris. Kamēr tev būs cirvis rokā, es tev sekošu. Ja tu to nometīsi, es tevi atstāšu. Tu jau zini, ka es sekoju nevis tev, bet gan cirvim!

-    Vai tu nekaunies tā ar mūsu rabīnu runāt? Pēteris viņam uzbruka. Bet Jēzus par Jūdas teikto priecājās.

-    Jūdam ir taisnība, draugi, viņš teica, arī es sekoju cirvim!

Viņi apsēdās zemē, atbalstījās ar muguru pret ciedra stumbru un

vēroja, kā pie debesīm uzmirdz aizvien jaunas zvaigznes.

Pēc brīža Jēzus ierunājās:

-    Šobrīd mēs paceļam Dieva karogu un dodamies karā, — viņš teica.

-    Dieva karogā ir izšūta zvaigzne un krusts. Lai Dievs ar mums!

Visi klusēja. Viņi bija izlēmuši, un sirdīs tiem pamazām atgriezās

drosme.

-    Es atkal runāšu līdzībās, Jēzus uzrunāja savus mācekļus, kad jau bija satumsis. Pēdējā līdzība, pirms dodamies cīņā: zeme ir celta uz septiņiem pīlāriem, un šie pīlāri stāv uz ūdens, bet ūdens stāv uz mākoņiem, tie savukārt stāv uz vējiem, un vēji uz pērkona, un pērkons uz zibens, taču zibens kā cirvis stāv pie Dieva kājām.

-    Es nesaprotu, rabīn, teica Jānis un nosarka.

-    Gan tu to sapratīsi, kad tu vecs un vientuļš dzīvosi kā uz salas. Tad debesis pavērsies tev virs galvas un tavas domas uzliesmos, tu, zibens dēls, Jāni! atbildēja Jēzus un pabužināja sava mīļā drauga matus.

Jēzus apklusa. Pirmo reizi viņam bija tik skaidrs, kas ir šis Dieva zibens. Liesmojošs cirvis pie Dieva kājām, un no šā cirvja cits pēc cita nāca pērkons, vējš, mākoņi, ūdens un visa zeme… Gadiem ilgi viņš bija sadzīvojis ar cilvēkiem un ar Svētajiem Rakstiem, bet nebija atklājis šo dziļo patiesību. Ka Dieva zibens ir viņa dēls, Mesija, un šis dēls ticis sūtīts, lai pasauli tīrītu.

-     Cīņas biedri, viņš teica, un tajā brīdī Pēteris domāja redzam divas liesmiņas, kuras kā ragi izslējās no Jēzus pieres.

-    Cīņas biedri, jūs zināt, ka es biju tuksnesī, lai runātu ar Dievu. Es pārcietu badu un slāpes, un degu karstajā saulē. Es sakņupis sēdēju uz akmens un saucu Dievu, lai viņš man parādās. Pār mani kā viļņi vēlās vispirms miesas ļaunie gari, tad prāta ļaunie gari un, visbeidzot, sirds ļaunie gari. Bet es Dievu kā bronzas vairogu turēju sev priekšā, kamēr smiltīs ap mani mudžēja zobi, nagi un ragi. Tad es no augšas dzirdēju balsi: «Celies, tver cirvi, ko tev deva Kristītājs, un cērt!»

-Vai tad nevienam nav lemts izglābties? iesaucās Pēteris, bet Jēzus viņā neklausījās.

-    Pēkšņi mana roka kļuva smaga, it kā kāds tajā būtu ielicis cirvi. Es piecēlos un no jauna dzirdēju balsi: «Tu, galdnieka dēls, atkal nāk lieli plūdi, bet ne ūdens, bet šoreiz uguns. Taisi jaunu šķirstu, sameklē dievbijīgos un ved tos tur iekšā!» Atlase ir sākusies, draugi, šķirsts ir gatavs, tas vēl stāv vaļā, kāpiet iekšā!

Visi piecēlās un pulcējās ap Jēzu, it kā viņš būtu šķirsts, kurā viņiem jāiekāpj.

-     Un balss atskanēja vēlreiz: «Tu, Dāvida dēls, paklausies: kad liesmas būs noplakušas un šķirsts noenkurots pie Jeruzālemes, tad kāp senču tronī un valdi pār ļaudīm. Senā zeme būs nozudusi, arī senās debesis. Virs dievbijīgo galvām lieksies jaunas debesis. Zvaigznes mirdzēs septiņreiz košāk, un septiņreiz spulgākas būs arī cilvēku acis!»

-     Rabīn, atkal ierunājās Pēteris. Mēs negribētu mirt, pirms tu kāpsi tronī, un mēs, tavi cīņas biedri, sēdēsim pie taviem sāniem!

Bet Jēzus neklausījās. Viņš bija iegrimis ugunīgajā tuksneša vīzijā.

-    Un pēdējo reizi es dzirdēju balsi sakām: «Dieva Dēls, es tevi svētu!»

«Dieva Dēls! Dieva Dēls!» visiem tas skanēja prātā, bet neviens neuzdrošinājās pavērt muti un to skali pateikt.

Visas zvaigznes nu bija uzausušas, un šķita, ka tās pietuvojušās cilvēkiem.

-    Un tagad, rabīn? vaicāja Andrejs, kur tu gribi iet vispirms?

-    Dievs mani ir radījis no Nācaretes māliem. Tādēļ mans pienākums ir sākt cīņu tieši tur. Un tur mana miesa palēnām pārvērtīsies par garu.

-    Pēc tam tālāk uz Kapernaumu, lai glābtu mūsu vecākus, ierunājās Jēkabs.

-    Un vēlāk uz Magdalu, lai uzņemtu šķirstā nabaga Magdalēnu, ieteica Andrejs.

-    Un tad uz visu pasauli! iesaucās Jānis un ar plašu žestu norādīja no austrumiem uz rietumiem.

Pēteris klausījās un smējās.

-    Man rūp mūsu vēderi, viņš teica. Ko mēs tajā šķirstā ēdīsim? Es ieteiktu līdzi ņemt tikai ēdamus dzīvniekus. Kam mums vajag lauvas un odus?

Viņš bija izsalcis, un bija grūti domas novērst no ēdiena. Visi smējās.

-    Kamēr mēs runājam par pasaules glābšanu, iebilda Jēkabs, tev tikai vakariņas prātā.

-    Manuprāt, jūs visi domājat par ēšanu, bet neuzdrošināties to pateikt. Manas domas šaudās šurpu turpu un visapkārt, un es brīvi pasaku, kas man nāk prātā. Tādēļ jau ļaunprātīgi cilvēki mani saukā par vējdzirnavu. Vai nav tiesa, rabīn?

Jēzus sejā parādījās smaids. Viņš atminējās senu stāstu.

-    Reiz dzīvoja rabīns, kurš meklēja labus raga pūtējus, kuru ragi skanētu tāli un sasauktu uz sinagogu daudzus ticīgos. Rabīns izziņoja, ka visi raga pūtēji tiek aicināti uz pārbaudi, un, kad visus būs noklausījies, tad izvēlēsies labāko. Pieteicās pieci, un visi labi pūta. Kad viņi bija beiguši, rabīns tos pa vienam aicināja pie sevis un vaicāja: «Par ko tu, mans dēls, domāji, kad tu pūti ragā?» Pirmais atbildēja: «Es domāju par Dievu.»

— «Es domāju par Israēlas glābšanu,» — teica otrs. «Par trūcīgajiem un izsalkušajiem…» teica trešais. «Par atraitnēm un bāreņiem,» teica ceturtais.

Atlika tikai viens, augumā mazākais, kas, sakņupis, stāvēja aiz pārējiem. Kad rabīns viņam uzdeva jautājumu, viņš nosarcis atbildēja: «Rabīn, es esmu trūcīgs un neizglītots, bet man ir četras meitas, un es nespēju tām sagādāt pūru, lai tās varētu apprecēties. Kad es pūtu ragā, es domāju, visuvarenais Dievs, Tu redzi, kā es strādāju un cenšos, atsūti četrus līgavaiņus manām meitām.» — «Es tevi svētu,» teica rabīns, «un izvēlos tevi par savu raga pūtēju.»

Jēzus smiedamies pagriezās uz Pētera pusi:

-    Un es svētu tevi, Pēteri, un tevi izraugu, viņš teica. Kad tev ir ēdiens prātā, tu runā par ēšanu. Kad tev būs Dievs prātā, tu runāsi par Dievu. Tas ir labi. Tālab jau tevi saukā par vējdzirnavām. Bet es tevi suminu, jo tu esi vējdzirnavas, kas maļ graudus, kuri pārtop par maizi un paēdina cilvēkus.

Viņiem bija maizes rika, un Jēzus to sadalīja, lai katram tiktu pa kumosam. Jēzus šos kumosus svētīja, un tie remdēja viņu izsalkumu. Viņi atspiedās plecu pie pleca un aizmiga.

Naktī daba atpūšas; atpūšas pat akmeņi, ūdeņi un dvēseles. Kad mācekļi no rīta pamodās, viņu dvēseles bija izpletušās, pārņēmušas visu ķermeni un pildījušas to ar prieku un pašpaļāvību.

Rītausmā viņi devās ceļā. Gaiss bija svaigs, un mākoņi staigāja pa rudenīgajām debesīm. Vēlīni gājputni, dzērves un bezdelīgas, devās uz dienvidiem. Staigāšana bija raita, jo sirdīs bija saplūdušas debesis un zeme, un katrs akmentiņš atstaroja dievišķu gaismu.

Jēzus gāja viens pārējiem pa priekšu un domāja par Dieva žēlastību. Viņš saprata, ka tagad aiz sevis ir nodedzinājis visus tiltus un atpakaļceļa vairs nav. Liktenis gāja pa priekšu, un viņš tam sekoja, apjauzdams, ka notiks tas, ko Dievs būs lēmis. Viņa paša liktenis? Pēkšņi viņš atkal sadzirdēja noslēpumainos soļus, kas tik ilgi un nežēlīgi viņam bija sekojoši. Viņš klausījās. Soļi bija ātri, smagi un nešaubīgi, bet tie viņam vairs nesekoja, bet gāja pa priekšu…

«Tā ir labāk,» viņš nodomāja, «tagad es nevaru nomaldīties…»

Viņš jutās iepriecināts un pielika soli. Jēzum šķita, ka viņa pavadonis steidzas un steidzina viņu arī. Viņš klupa pār akmeņiem, rāpās pāri grāvjiem, skrēja. Pēkšņi viņš iekliedzās. Viņš sajuta asas sāpes rokās un kājās, it kā tajās kāds dzītu naglas. Viņš sabruka uz akmens, piere noplūda aukstiem sviedriem… Brīdi viņš apjuka, zeme zuda zem viņa kājām, priekšā pavērās tumša, bangaina jūra. Tajā drosmīgi cīnījās maza, sarkana laiviņa ar piepūstām burām… Jēzus vēroja to un smaidīja. «Tā ir mana sirds,» viņš nomurmināja, «tā ir mana sirds…» Un viņa prāts nomierinājās, bet sāpes pierima. Kad mācekļi Jēzu panāca, viņš mierīgi sēdēja uz akmens un smaidīja.

-    Nāciet, dodamies tālāk, draugi, viņš teica un piecēlās.

XXI nodaļa

Sabats ir kā labi barots zēns, kas snauž Dieva klēpī. Reizē ar viņu atpūšas ūdeņi, putni netaisa ligzdas, cilvēki nestrādā, tie uzģērbj svētku kārtu un dodas uz sinagogu, lai skatītu rabīnu atritinām Svēto Rakstu ruļļus, kuros Dieva vārdi ierakstīti ar sarkaniem un melniem burtiem, un lai klausītos, kā mācīti vīri katrā rakstītā vārdā, katrā zilbē veikli atrod Dieva gribas izpausmi.

Todien bija sabats. Ticīgie nāca no Nācaretes sinagogas, un viņu acis vēl aizvien aizmigloja vīzijas, ko bija uzbūris vecais rabīns Simeons. Apžilbuši spilgtajā saulē, tie streipuļoja, tirgus laukumā izklīda un meklēja dateļpalmu ēnu, kur pastaigāties un atvēsināties.

Rabīns bija attinis Svētos Rakstus uz labu laimi un ar pirkstu uzdūries pravieša Nahūma vārdiem: «Redzi, pāri kalniem kust prieka vēstneša kājas, kas vēstī mieru!» Rabīns tekstu pārlasīja vairākkārt un domās aizrāvās.

Mesija nāk, viņš iesaucās, — paraugieties visapkārt, paraugieties sevī, it visur jūs saskatīsiet zīmes, kas norāda uz viņa ierašanos mūsos mājo dusmas, kauns, cerība un balss, kas saka: Pietiek! Un ārā, skatiet, sēž sātans pasaules tronī. Uz viena ceļa viņš tur un glāsta cilvēka samaitāto miesu, bet uz otra tā maucīgo dvēseli. Ir pienākuši laiki, kurus Dieva runasvīri, pravieši, jau sen sludinājuši; atveriet Svētos Rakstus kas tur teikts? «Kad Israēls būs no troņa gāzts un barbari bradās Svēto zemi, būs pienācis pasaules gals!» Un ko lasām tālāk? «Pēdējais ķēniņš būs izlaidīgs, noziedzīgs bezdievis, viņa bērni necienīgi, un kronis noripos no Israēla galvas.» Nekaunīgais un noziedzīgais ķēniņš Hērods ir ieradies! Es pats viņu redzēju, kad mani aizsauca uz Jēriku viņu ārstēt.[15] es līdzi paņēmu tikai man zināmus ārstniecības augus un aizgāju pie viņa. Bet, skatījis viņa samaitāto miesu, es vairs nespēju ne ēst gaļu, nedz dzert vīnu, jo

biju redzējis viņa asinis pilnas tārpiem. Viņa miesas smaka joprojām, trīsdesmit gadus vēlāk, nepamet manas nāsis… Viņš ir miris un satrūdējis… Tronī kāpuši viņa dēli, bet tie ir vāji un necienīgi; ķēniņa kronis ripo no viņu galvām.

Pareģojumi piepildās, pasaules gals ir klāt! Pie Jardānas upes atskanēja sauciens: Viņš nāk! Tas atbalsojas mūsos: Viņš nāk! Es šodien atvēru Svētos Rakstus, un tur burti sarindojās, lai sludinātu: Viņš nāk! Es esmu savecējis, manas acis ir miglainas, mani ceļi trīc, un zobu man vairs nav, bet es priecājos! Es priecājos, jo Dievs man ir devis vārdu: «Simeon,» viņš teica, «tu nemirsi, pirms nebūsi redzējis Mesiju.» Jo tuvāk esmu nāvei, jo tuvāk Mesija ir mums visiem. Tādēļ paceliet galvas, mani bērni! Nebūs, nebūs ne verdzības, ne romiešu, ne sātana bet būs Mesija, un viņš nāk! Jūs, vīri, apjoziet zobenus, jo sāksies karš; un sievas, iededziet lampas, jo nāk līgavainis! Mēs nezinām, kurā dienā un stundā viņš ieradīsies varbūt šodien, varbūt rīt esiet nomodā! Es dzirdu, kā apkārtējos kalnos rīb viņa soļi, viņš nāk! Dodieties ārā, varbūt jūs viņu satiksiet!

Ļaudis izgāja ārā un pastaigājās zem augstajām dateļpalmām. Vecā rabīna runāšana tiem bija šķitusi nesakarīga. Tie mēģināja to aizmirst, nomierināties, lai prāts atkal pievēršas dienišķajām rūpēm… Un, kamēr viņi tā pastaigājās un gaidīja dienas vidu, kad varēs atgriezties mājās un no jauna nodoties pļāpāšanai, strīdiem un ēšanai, izmest no galvas svētos vārdus, parādījās Marijas dēls skrandainās drānās, basām kājām un mirdzošu seju. Turpat aiz muguras viņam sekoja neliels pulciņš, viņa četri mācekļi, bet attālāk gājienu noslēdza rudbārdis Jūda, drūma un nelaipna paskata vīrs.

Ciema ļaudis brīnījās, no kurienes uzradušies šādi skrandaiņi. Un vai tas, priekšgalā, nav Marijas dēls?

-    Skatiet, skatiet, kā viņš iet! Viņš vēzē rokas, it kā tās būtu spārni. Dievs viņam laupījis prātu, bet viņš ir sataisījies lidot.

-    Re, viņš kāpj uz akmens un grasās runāt.

-    Iesim paklausīties, būs ko pasmieties!

Jēzus patiesi bija uzkāpis uz liela akmens tirgus laukuma vidū. Ļaudis smiedamies pulcējās visapkārt un priecājās, ka šis gaišreģis ir atnācis atvieglot drūmo noskaņojumu, ko bija radījis rabīns ar savām runām par karu un pasaules galu. Mostieties, viņš nāk! Rabīns šo dziesmiņu bija dziedājisi jau gadiem ilgi, līdz apnikumam. Labi, ka Marijas dēls ieradies mazliet atvieglot viņu sirdis.

Jēzus pamāja, aicinādams ļaudis pienākt tuvāk. Mudžēja bārdas, svītraini mēteļi un filca cepures. Daži, remdēdami izsalkumu, košļāja dateles, citi grauza saulespuķu sēklas. Vecākie un dievbijīgākie knibināja lūgšanu krelles, kuru zilajos linu mezgliņos katrā bija iesiets kāds Svēto Rakstu vārds.

Jēzus acis zibsnīja. Kaut ļaužu bars bija liels, tas viņu nebiedēja.

-     Brāļi, viņš teica, atveriet ausis un sirdis, klausieties, ko es jums teikšu! Jesaja sauca: «Kunga gars ir mani pārņēmis, un viņš mani izredzējis trūcīgajiem dot mierinājumu, vergiem brīvību un aklajiem acu gaismu!» Pravieša sludinātā diena ir pienākusi, īsraēla Dievs mani pie jums ir sūtījis ar prieka vēsti. Jūdejas tuksnesī viņš mani svētīja un uzticēja man lielo noslēpumu, un no tuksneša es nāku pie jums. Pāri kalniem un lejām es steidzos šurp uz savu dzimto vietu, lai jums pirmajiem nodotu šo Dieva vēsti. Un kas ir šī prieka vēsts? Debesu valstība ir klāt!

Kāds vecs vīrs ar kamieļa kupri pacēla lūgšanu krelles un smējās.

-     Tu pūt pīlītes, galdnieka dēls. Vai tu domā, ka Debesu valstība un taisnīgums, un brīvība nāk par brīvu? Nē, tādi solījumi mums ir līdz kaklam! Brīnumi! Brīnumi! Parādi mums kādu brīnumu, citādi taisies, ka tiec!

-Tev visapkārt ir brīnumi, mīļais draugs, atbildēja Jēzus. Pēc kādiem brīnumiem tu vēl tiecies? Paskaties uz zāles stiebriņu pie tavām kājām arī tam ir sargeņģelis, kas palīdz augt. Paskaties uz debesīm kāds brīnums ir zvaigznājs virs mūsu galvām! Aizver acis un padomā, kāds brīnums mīt mūsos pašos mūsu sirdis ir kā zvaigznēm rotāta debess!

Visi klausījās un brīnījās. Divi blakus stāvētāji sarunājās:

-    Vai tas nav Marijas dēls? Kā tas nāk, ka viņš tik vareni māk runāt?

-     Šķiet, ka viņā iemitinājies kāds ļauns gars, kas runā ar viņa muti. Kur viņa brāļi? Tiem derētu viņu sasiet, pirms viņš kādam iekož!

-    Klusu, viņš atkal runās!

-    Brāļi, Kunga diena ir klāt. Vai esat tai gatavi? Maz laika jums atlicis. Sasauciet trūcīgos, izdaliet tiem savus īpašumus! Kam jums šīs pasaules manta? Nāks uguns to aprīt, jo pirms Debesu valstības nāks Uguns

valstība. Kunga dienā bagāto ļaužu mājas sabruks pār viņu galvām, zelta monētas viņu lādēs grims trūcīgo sviedros un asinīs, pavērsies debesis un uguns plūdi gāzīsies pār zemi. Tikai jaunais šķirsts burās tai pāri. Man ir šķirsta atslēgas, es izvēlēšos, kurus tajā aicināt, un es sāku ar jums, mani Galilejas draugi. Kāpiet iekšā! Dieva liesmas jau sākušas krist no debesim.

Ļaudis aiz smiekliem locījās un ūjināja:

-    Ū, ū, Marijas dēls ieradies mūs glābt… Lasies projām!

Dažs jau pacēla akmeņus un gatavojās sviest.

No tirgus laukuma viņas puses skriešus tuvojās aitu gans Filips, jo bija dzirdējis, ka ciemā ieradušies viņa draugi. Viņa acis bija piepampušas un saraudātas sarkanas, vaigi iekrituši. Tās dienas naktī, kurā viņš smiedamies bija atvadījies no Jēzus un viņa mācekļiem teikdams: «Es neiešu līdzi man ir aitas, kur lai tās atstāju?» pie viņa bija ieradušies laupītāji no Libānas, paņēmuši viņa aitas un visu citu, atstājot viņam tikai gana nūju, ko viņš tagad turēja rokā. Kā padzīts ķēniņš viņš staigāja pa kalnu kalniem, no ciema uz ciemu, meklēdams aitas; viņš zvērēja, lamājās un trina savu plato nazi. Viņš runāja, ka iešot uz Libānu, bet vakaros vienatnē gauži raudāja. Tagad viņš steidzās piebiedroties senajiem draugiem, izkratīt tiem sirdi un varbūt kopā ar viņiem doties uz Libānu. Viņš sadzirdēja smieklus un ūjināšanu. «Diez kāpēc viņi tā smejas?» viņš nomurmināja un, pienācis tuvāk, redzēja, ka Jēzus ir saniknots.

-    Kālab jūs smejaties? viņš kliedza. Kam vācat akmeņus, lai mestu Cilvēka Dēlam? Ko lielāties ar mājām, olīvu dārziem un vīna kalniem? Pelni! Pelni! Un jūsu dēli un meitas? Pelni! Liesmas, lielās laupītājas, nāks no kalniem un nolaupīs pat jūsu aitas!

«Kādi laupītāji? Kādas aitas? Kāda uguns pār mums nāks?» atkal murmināja Filips un, atspiedis zodu uz gana nūjas, ausījās.

Jēzus runāja, un pie viņa straumēm vien plūda nabadzīgie un atstum tie ļaudis, kuri bija dzirdējuši, ka ieradies pravietis, kas viņus aizstāv. Stās ūja, ka viņš vienā rokā turot debess uguni, ar kuru svilināt bagātos, bet otrā svarus, ar kuriem taisnīgi sadalīt viņu mantu trūcīgajiem. Jauns Mozus ar jaunu, taisnīgu likumu. Tie aizrauti klausījās. Trūcīgo valstība patiesi bija klāt!

Bet pēkšņi Jēzu no muguras sagrāba četras rokas, norāva no akmens un aptina viņam resnu virvi. Jēzus pagriezies ieraudzīja savus brāļus, Jāzepa dēlus klibo Sīmani un dievbijīgo Jēkabu.

-     Uz mājām, uz mājām! Tu, apsēstais! tie kliedza un saniknoti vilka Jēzu sev līdzi.

-   Šeit ir manas mājas, un šie ir mani brāļi. Citu māju man nav, laidiet mani vaļā! Jēzus kliedza, rādīdams uz ļaužu pūli.

-    Uz mājām, uz mājām! — brāļi smiedamies aizvien sauca.

Kāds svieda akmeni, kas ķēra Jēzus pieri, un pirmais asins piliens bija izliets. Vecais kuprainis sāka brēkt:

-    Sitiet vinu nost! Sitiet vinu nost! Viņš ir burvis, viņš izverž lāstus, grib izsaukt uguni, lai tā nāk mūs nodedzināt!

-    Sitiet nost! Sitiet nost! — skanēja no visām malām.

Pēteris iznira no pūļa:

-     Kaunieties! viņš iekliedzās. Ko jums šis vīrs nodarījis? Viņš ir nevainīgs!

Kāds spēcīgs vīrs Pēteri sagrāba.

-   Vai tu neesi viens no viņa ļaudīm, ko? tas vaicāja, turēdams Pēteri aiz skausta.

-     Nē, nē, es neesmu! Pēteris liedzās un mēģināja no žņauga atbrīvoties.

Trīs citi mācekļi bija pagalam nobijušies. Jēkabs un Andrejs jutās bezspēcīgi, Jānim bija asaras acīs. Bet Jūda ar elkoņiem izlauzās cauri pūlim pie Jēzus un izrāva to no nikno brāļu rokām un atraisīja virvi.

-    Prom, jūs! viņš rēca. Tagad ar mani jums būs darīšana! Prom!

-    Ej un pavēli pats savā zemē! klibais Sīmanis atkliedza pretim.

-    Es pavēlu tur, kur sniedzas manas dūres, tu, klibiķi!

Viņš pagriezās pret pārējiem mācekļiem:

-    Vai jums nav kauna viņu jau tagad noliegt? Uz priekšu! Nāciet palīgā! Stājamies ap Jēzu, lai neviens viņu neaizskar!

Mācekļi nokaunējās un nāca. Arī skrandainie nabagi steidzās klāt.

-    Mēs esam ar jums, brāļi, tie kliedza. Sadosim tiem pa galvu!

-     Es arī, es arī! atskanēja Filipa skaļā balss, un viņš ar gana nūju atbrīvoja ceļu pie Jēzus.

-    Es arī ar jums.

-    Sveicināts, Filip, — rudbārdis atbildēja. Nāc mums Ildzi! Trūcīgie un netaisnību cietušie, visi kopā!

Namīpašnieki un zemnieki saniknojās, redzēdami, ka nabagi paceļ galvu. Galdnieka dēls bija ieradies, lai nabagus sakūdītu un izjauktu pasaules kārtību. Viņš saka, ka nākot ar jaunu likumu. Sitiet viņu nost! Sitiet nost!

Tie metās uz priekšu, daži ar rungām, citi ar dunčiem un akmeņiem. Vecie kliedza un kūdīja no aizmugures. Jēzus aizstāvji meklēja patvērumu aiz platānas kokiem tirgus laukuma malā, bet daži ar kailām dūrēm metās uzbrucējiem pretī. Bet Jēzus aizskrēja un, nostājies starp abām naidīgajām grupām, sauca:

-    Brāli! Brāli!

Bet neviens viņā neklausījās. Sākās nikna akmeņu mētāšana, un atskanēja pirmo ievainoto vaidi.

No mazas sānu ieliņas atskrēja sieviete. Viņas galva bija cieši aptīta ar violetu lakatu. Aiz tā bija redzama tikai puse mutes un lielas, tumšas, asarām pārplūdušas acis.

-    Dieva dēļ! atskanēja viņas trauslā balss. Nenogaliniet viņu!

-    Marija! dzirdēja no visām pusēm, viņa māte!

Bet neviens no vecajiem neizjuta līdzjūtību, tos bija pārņēmis trakums:

-    Sitiet nost! Sitiet nost! tie kliedza. Viņš ir atnācis ļaudis musināt un mūsu mantu atdot nabagiem. Sitiet viņu nost!

Jau abas puses bija palaidušas rokas. Jāzepa abi dēli bija gar zemi un vaimanāja. Jēkabs tiem ar akmeņiem bija trāpījis pa galvu. Jūda ar dunci rokā stāvēja Jēzum blakus un neļāva nevienam tuvoties. Filips, atcerēdamies aitas, nikns zvetēja ar spieķi pa labi un pa kreisi.

-     Dieva dēļ, atkal atskanēja Marijas izmisusī balss, viņš ir slims! Viņš ir zaudējis prātu! Apžēlojieties!

Bet apkārtējā kņada noslāpēja viņas balsi. Jūda bija sagrābis vienu no spēcīgākajiem uzbrucējiem un turēja tam dunci pie kakla. Bet Jēzus sagrāba rudbārža roku.

-Jūda, brāli, viņš kliedza. bez asinīm! Bez asinīm!

-    Ko tad ūdeni? atkliedza saniknotais Jūda. Vai esi aizmirsis, ka tev rokā cirvis? Pienācis laiks likt to lietā!

Arī Pēteris tika ierauts cīņā, ar akmeni rokā viņš metās uz kūdītājiem

večiem. Bet Marija spraucās cauri satrakotajam pūlim pie dēla un satvēra vina roku.

—          Dēliņ, kas ar tevi notiek? Kā tu esi šeit nonācis? Nāc mājās nomazgāties, apģērbties un uzvilkt sandales. Tu taču esi ievainots. Nāc!

—Man nav māju, viņš atbildēja, man nav mātes. Kas tu esi?

Bet mātei ritēja asaras pār vaigiem. Viņa saņēma seju rokās un vairs neteica ne vārda.

Pēteris meta akmeni un trāpīja kuprainajam vecim pa kāju. Tas sāpēs iebļāvās un klibodams aiztenterēja pa ciema šaurajām ieliņām pie rabīna, bet rabīns aizelsies jau steidzās viņam pretim. Sadzirdējis jampadraci, viņš atstāja Svētos Rakstus, kuru burtos un zilbēs centās saskatīt Dieva gribu, un steidzās noskaidrot, kas tirgus laukumā notiek. Viņam pretim nāca daži ievainotie, kas visu izstāstīja. Viņš lauzās cauri pūlim pie Marijas dēla.

—        Kas te notiek, Jēzu? — viņš stingrā balsī vaicāja. — Vai tā tu nes mums mīlestību? Vai šī ir tava mīlestība? Vai tev kauna nemaz nav?

Viņš pagriezās pret pūli un kliedza:

—         Dodieties nu mājās, mani bērni. Mans māsas dēls ir slims, jau sen. Nedusmojiet uz viņu, piedodiet viņam! Kāds cits runā ar viņa muti.

—Dievs! — Jēzus iesaucās.

—Klusē! rabīns pavēlēja un pārmetoši viņam pieskārās ar zizli.

Tad rabīns vēlreiz uzrunāja pūli:

—         Lieciet viņu mierā, bērni, neraizējieties — viņš nezina, ko runā. Mēs visi, bagātie un nabagie, esam Ābrahāma sēkla. Nestrīdieties, ir jau pusdienlaiks. Dodieties mājās, es šo nelaimīgo izārstēšu.

Tad, pagriezies pret Mariju, viņš tai teica:

—Ej mājās, Marija, tūlīt mēs arī nāksim.

Marija uzmeta pēdējo sāpīgo skatienu dēlam, it kā atvadītos no viņa uz visiem laikiem. Tad viņa smagi nopūtās, iekoda lakata stūrī un nozuda šaurajās ieliņās.

Debesis nu bija apmākušās, un, kamēr cilvēki cits citu gandrīz nogalināja, lietus mākoņi gatavojās atspirdzināt zemi. Sacēlās vējš, platānu un vīģes kokiem tas norāva pēdējās lapas un izkaisīja pa zemi.

Jēzus pagriezās pret Filipu un pastiepa roku:

—            Sveicināts draugu pulkā, brāli Filip, viņš teica.

—Man prieks tevi redzēt, rabīn, atbildēja Filips un paspieda Jēzum roku.

Tad pasniedza Jēzum gana spieķi, teikdams:

—Lai tev būtu, uz ko atspiesties!

— Nāciet, cīņu biedri, iesim! Jēzus teica mācekļiem. Nokratiet putekļus no kājām. Ardievu, Nācarete!

—        Es jūs pavadīšu līdz ciema malai, lai neviens jums neuzbāžas, teica vecais rabīns.

Viņš paņēma Jēzu pie rokas, un abi gāja pārējiem pa priekšu. Rabīns manīja, cik ka Jēzus plauksta deg kā ugunīs.

—        Mans dēls, viņš teica, neņem citu rūpes sev uz pleciem. Tās tevi aprīs.

—Man pašam nav rūpju, tēvoci. Lai citu rūpes mani aprij! atbildēja Jēzus.

Viņi nonāca pie ciema malas, kur pavērās dārzi un tālumā vīdēja lauki. Pēc kautiņa mācekļi bija piestājuši pie akas apmazgāt brūces. Viņiem tuvojās daži noskranduši kropļi un divi aklie, kuri, padzirduši, ka ieradies jauns pravietis, satraukti cerēja, ka tas pie viņiem veiks brīnumus. Visi satraukti un priecīgi sarunājās, it kā būtu pārradušies no lielas kaujas.

Bet četri mācekļi klusēdami devās tālāk. Vēl joprojām drusku nobijušies, tie steidzās panākt Jēzu, lai justos drošāk. Jēzus dzimtā pilsēta viņus bija izsmējusi un aizdzinusi. Lielais karagājiens bija sācies nelāgi. «Ja nu mums līdzīgi klāsies Kanaānā, Kapernaumā un citur ap Gennēsaretes ezeru,» viņi prātoja, «kas ar mums notiks? Kurp lai tad ejam? Kam lai mēs sludinām Dieva vārdu, ja Israēla tauta mūs noraida un nicina? Neticīgajiem?» Mācekļi skatījās uz Jēzu, bet baidījās viņam vaicāt. Tomēr Jēzus manīja šaubas viņu acīs un satvēra Pētera roku:

—        Pēteri, tu, mazticīgais! viņš teica. Tavu acu zīlītēs drebēdams sēž mazs, melns nezvērs ar saboztu spalvu. Tās ir bailes. Vai tu nobijies?

— Kad esmu tālu no tevis, rabīn, man patiesi ir bail, tālab mēs visi nākam tev tuvāk. Saki mums kaut ko tādu, kas stiprinātu mūsu sirdis.

Jēzus pasmaidīja.

—        Kad es iedziļinos savā dvēselē, viņš teica, es nezinu, kāpēc man patiesība rādās kā pasaka. Tādēļ jums šo izpratni atkal skaidrošu kā nostāstu.

Reiz bija varens vīrs, kurš taisījās izprecināt dēlu un pavēlēja savā pili sarīkot greznas kāzas. Un, kad lopi jau bija nokauti un galdi saklāti, viņš izsūtīja sulaiņus saaicināt viesus: «Viss ir sagatavots, nāciet svinēt kāzas, ja jums tīk!»

Bet katram no lūgtajiem viesiem bija kāds iemesls neierasties. Viens teica: «Es esmu nopircis tīrumu, man tas jāapskata.»«Es pats nesen apprecējos, un man nav laika,» teica cits. «Es nupat nopirku piecus vēršu pārus, un man tie jāapmāca,» sūkstījās trešais… Sulaiņi atgriezās un kungam paziņoja: «Neviens no lūgtajiem viesiem nevar ierasties, visi sakās esam aizņemti!»

Tad varenais vīrs sadusmojās: «Ejiet uz tirgu un ielām, savāciet nabagus, aklos, klibos un kropļus un vediet tos šurp. Es ielūdzu draugus, bet tie atsakās nākt, tādēļ es pildīšu savu māju ar nelūgtiem viesiem, lai tie ēd un dzer, un priecājas mana dēla kāzās!»

Jēzus apklusa. Viņš stāstījumu bija sācis mierīgā balsī, bet, to turpinot, viņam arvien vairāk nāca prātā Nācaretes ļaudis un ebreji vispār, un viņš dusmās sarauca uzacis. Mācekļi izbrīnīti viņā noskatījās.

-    Kas ir tie lūgtie un nelūgtie viesi? Kas tās bija par kāzām? Piedod, rabīn, bet mēs lāga nesaprotam, teica Pēteris un kasīja pakausi.

-    Jums jāsaprot, teica Jēzus. Kad es lūdzu viesus kāpt šķirstā, tie atsakās. Viņi saka, ka tiem ir vīna kalni un sievas, un viņu acis, ausis, lūpas, nāsis un vaigi ir kā pieci vēršu pāri, kas strādā un ar. Bet ko tad viņi ar? Elli!

Viņš nopūtās, vēroja savus mācekļus un jutās pilnīgi viens šajā pasaulē.

-     Es runāju, viņš murmināja, bet kas manī klausās? Es runāju gaisā un tikai pats dzirdu. Vai tuksnesis jebkad spēs mani sadzirdēt?

-    Piedod mums, rabīn, Pēteris ierunājās vēlreiz, — mūsu smadzenes ir kā melnzemes gabals. Esi pacietīgs, gan jau no tā reiz izdīgs ziedi.

Jēzus pavērsās pret veco rabīnu, kurš bija nodūris acis. Dvēseles dziļumos viņš bija sapratis Jēzus teiktā dziļāko jēgu, un viņa acis pildījās asarām.

Pie Nācaretes vārtiem stāvēja koka būda, un pie tās muitnieks vārdā Matejs. Par precēm, kas tika ievestas pilsētā vai no tās izvestas, romiešu valdībai nācās maksāt nodokļus. Matejs bija augumā sīks un paresns virs ar labsirdīgu, uztūkušu seju. Viņa dzeltenīgās rokas bija mīkstas, pirksti notašķīti ar tinti, nagi melni, ausis lielas un spalvainas, un viņam bija augsta balss bija kā einuham. Ciemā visi viņu ienīda, neviens nedeva viņam roku un, kad viņš gāja garām, ikreiz riebumā novērsās. Vai tad Svētajos Rakstos nebija teikts: Tikai Dievam, nevis cilvēkiem jums būs maksāt nodokļus? Bet šis kalpoja tirānam, mīdīja Dieva likumu ar kājām un nelikumīgi pelnīja naudu. Gaiss ap viņu bija piesārņots septiņu jūdžu attālumā.

-    Ejiet ātri, draugi, teica Pēteris. Aizturiet elpu un novērsiet skatienu!

Jēzus apstājās. Matejs ar zoss spalvu rokās stāvēja būdas priekšā. Viņš

smagi elsoja un nespēja izlemt, ko darīt. Viņš baidījās palikt uz vietas, bet negribēja līst atpakaļ būdā. Viņš jau sen bija vēlējies labi apskatīt jauno pravieti, kurš sludinot, ka visi cilvēki esot brāļi. Un vai tad viņš nebija tas, kurš bija teicis: «Dievs vairāk mīl grēcinieku, kas nožēlo, nekā cilvēku, kurš nekad nav grēkojis!» Viņš esot arī teicis: «Es pasaulē esmu nācis grēcinieku, nevis tikumīgo dēļ! Ar viņiem man tīk ēst un dzert!» Un reiz, kad viņam vaicāts: «Rabīn, kāds ir Dieva īstais vārds?» viņš atbildējis: «Mīlestība.»

Šos vārdus Matejs glabāja sirdī un smagi nopūtās: «Kad es diez varēšu viņu satikt un krist viņam pie kājām?» Un raugi, tagad tas stāvēja viņa priekšā. Matejs kaunējās paskatīties Jēzum acīs, bet stāvēja nekustīgs un gaidīja. Ko gan? Tūdaļ rabīns aizies un viņš to vairs nesatiks.

Jēzus pienāca viņam tuvāk.

-     Matej! — viņš to uzrunāja klusi un tik maigi, ka muitnieks juta viņa sirds kūst. Viņš pacēla acis. Jēzus palūkojās uz viņu, un šis skatiens pauda kā maigumu, tā visvarenību, tas ieurbās dziļi Mateja apziņā. Viņa sirds norima, un prāts apskaidrojās. Visa viņa miesa, kas vēl pirms brīža trīsēja no aukstuma, sasila siltos saules staros. Kāds prieks! Kāda drošības sajūta! Kāda izlīgšana! Vai tiešām pasaule var pēkšņi kļūt tik saprotama un atsvabināšana tik viegla?

Matejs iegāja būdā un aizvēra savu pierakstu grāmatu. Viņš aizlika aiz jostas bronzas tintes trauku, aizbāza aiz auss zoss spalvu un iespieda padusē pāris neaprakstītas papirusa lapas. Tad aizslēdza būdu un atslēgu iemeta dārzā. Visu šo paveicis, viņš trīcošiem ceļiem tuvojās Jēzum un apstājās. Iet tuvāk vai ne? Vai Jēzus sniegs viņam roku? Viņš pacēla acis, ar skatienu pauzdams: «Apžēlojies par mani!» Un Jēzus izstiepa roku:

-    Esi sveicināts, Matej, viņš teica. Nāc mums līdzi!

Mācekļi satraucās un pagāja tālāk nost. Vecais rabīns piegāja pie Jēzus.

Mans dils, viņš iečukstēja Jēzum ausī, — viņš ir muitnieks! Tu smagi grēko, tev jāievēro Likums.

—Es klausos savas sirds balsī, — Jēzus atbildēja.

Viņi devās tālāk aiz Nācaretes robežām. Tad šķērsoja dārzus un gāja pāri laukiem. Pūta auksts vējš, un tālumā, pirmā sniega klāts, spīdēja Hebrona kalns.

Vecais rabīns satvēra Jēzus roku. Viņš negribēja šķirties, pirms nebija izrunājies. Bet ko lai viņš saka? Viņš prātoja, ka Dievs Jēzum tuksnesī būs devis uguni vienā rokā, bet sēklu otrā, lai viņš veco pasauli nodedzina un dēsta jaunu… Rabīns slepus vēroja Jēzu. «Vai varēja viņam uzticēties, viņam ticēt? Vai Svētajos Rakstos nebija teikts, ka Dieva izvēlētais būs cilvēku nievāts kā nīkstošs koks, kas aug starp klintīm? Tātad, varbūt viņš…» domāja vecais rabīns un pienāca pie Jēzus.

—Kas tu esi? viņš klusi vaicāja, tā, lai pārējie nedzird.

—Es kopš piedzimu, esmu bijis tev tuvumā, tēvoci Simeon. Vai tad mani nepazīsti?

Vecais rabīns smagi elsoja.

-Tas nav manam prātam aptverams, viņš murmināja. Nav aptverams…

—Un tavai sirdij arī ne, tēvoci Simeon?

—Uz to es neklausos, mans dēls, jo tā cilvēku noved bezdibenī!

— Dieva bezdibenī, glābiņā! teica Jēzus un līdzjūtīgi noskatījās uz veco tēvoci. Pēc brīža viņš turpināja:

—        Vai tu neatceries pravieša Daniēla sapni savulaik Babilonā? Sirmais Dievs sniegbaltās drānās sēdēja ugunīgā tronī, no kura plūda liesmu straume. Viņam abās pusēs augstos troņos sēdēja tiesas spriedeji. Tad pavērās debesis, un kas nokāpa no mākoņiem? Tu atceries?

—        Jā, Cilvēka Dēls, atbildēja rabīns, kurš gadiem ilgi bija lolojis šo sapni un dažkārt pats to sapņojis.

—Un kas ir Cilvēka Dēls, tēvoci?

Vecā rabīna ceļi saļodzījās, viņš drebēdams skatījās uz Jēzu.

—        Kas? — viņš nomurmināja, un viņa acis pievērsās Jēzus lūpām. — Kas?

—Es, atbildēja Jēzus un uzlika roku uz vecā rabīna galvas, it kā viņu svētīdams.

Vecais rabīns gribēja ko teikt, bet nedabūja pār lūpām ne skaņas.

-    Dzīvo sveiks, teica Jēzus, atvadām sniedzot roku. Tu esi svētlaimīgs, ka esi pirms nāves dabūjis redzēt to, pēc kā visu mūžu esi ilgojies! Dievs savu vārdu ir turējis, veco Simeon!

Rabīns apstājās un vēroja Jēzu izplestām acīm… Kas bija te visapkārt: troņi, spārni un Cilvēka Dēls virs mākoņiem? Vai šis ir sapnis? Vai pravietis Daniels ver nākotnes vārtus, lai viņš tajā var ieskatīties? Viņam šķita, ka viņš vairs nestāv uz zemes, bet gan atrodas mākoņos un jaunais cilvēks, kurš smaidīgs viņam sniedz roku, ir nevis Marijas, bet gan Cilvēka Dēls!

Simeons apreiba, iegrūda zizli zemē un atspiedās uz tā, lai nenokristu. Tad skatījās, skatījās uz Jēzu, kurš ar gana nūju rokā aizgāja gar rudenīgajiem kokiem. Debesis bija pienākušas zemu, mākoņi plīsa, un sāka līt. Vecā rabīna drānas izmirka un pielipa miesai. Ūdens tecēja no viņa matiem, un viņš nosalis trīsēja un drebēja. Viņš palika stāvam ceļa vidū. Jēzus un viņa mācekļi bija jau nozuduši aiz kokiem, bet viņu tēls vēl rēgojās vecā rabīna acu priekšā. Kurp dodas šie basie, skrandainie, neizglītotie vīri? Vai viņi spēs iedegt pasauli? Dieva prāts ir neizdibināms…

—Adonaiviņš murmināja, — Adonai, — un asaras ritēja viņam pār vaigiem.

Jērika

XXII nodaļa

Roma ar savām platajām, pārvarīgajām un alkatīgajām rokām bija sagrābusi neskaitāmas zemes un tautas, un karavānas un kuģi veda uz Romu nodevas un meslus no malu malām. Tā netic nevienam dievam un ar augstprātīgu un ironisku pretimnākšanu pieņēma savā galmā arī dievus, ko pielūdza tai padotie. No Persijas uguns pielūdzējiem Ahuramazda dēlu Mitru, kuram seja kā saule un kas jāj svēta vērša mugurā; no auglīgās Nīlas ielejas dievieti Izīdu, kura pavasaru ziedu klātajās pļavās meklē Tifonu saplosītā brāļa un vīra Osīrisa četrpadsmit daļas; no Sīrijas līdz ar sirdi plosošām žēlabu dziesmām skaisto Adonidu; no Frīģijas uz kapa guldītu un ar novītušām vijolītēm klātu Atidu; no Foiniķijas Astarti ar viņas tūkstoš vīriem, visus Āfrikas un Āzijas dievus un dēmonus un Grieķijas Olimpa gaišos un Aida valstības tumšos iemītniekus.

Roma pieņem visus dievus. Tā ir atvērusi ceļus, attīrījusi jūru no pirātiem un zemi no laupītājiem, ieviesusi pasaulē mieru un kārtību. Tai pāri nestāv neviens, pat Dievs ne. Romas varā nonākušie cilvēki un dievi ir tās pilsoņi un vienlaikus arī vergi. Laiks un telpa ir kā bagātīgi iluminēti papirusa ruļļi, kurus Roma tur savās rokās. Es esmu mūžīga, tā lielījās, glāstīdama divgalvainā ērgli, kas, sakļāvis asiņainos spārnus, rāmi dus valdniecei pie kājām. Kas par greznību, kas par nesatricināmu laimi būt visuvarenai un nemirstīgai, domā Roma, un plats smaids iezīmējas tās gaļīgajā, izkrāsotajā sejā.

Roma laimīgi smaida un pat nedomā, kam un kur tā ir pavērusi zemes un ūdens ceļus, kam un kur visā pasaulē tā gadsimtiem ilgi ir centusies sagādāt drošību un mieru. Roma guva uzvaras, ieviesa likumus, krāja bagātības un izpletās pār visu pasauli, bet kam par labu? Vai baskājim, kas nožēlojama izskata skrandaiņu pavadībā tagad pa tukšu, pamestu ceļu iet no Nācaretes uz Kanaānu? Viņam nav kur galvu nolikt, nav nekā labāka,

ko mugurā vilkt, nc arī ko ēst viņa bagātības, zirgi un dārgās zīda drānas vēl atrodas debesīs, bet tās tuvojās.

Ar gana spieķi rokā, asiņainām kājām viņš staigā pa smiltīm un akmeņiem. Reizēm viņš apstājas, atspiežas uz spieķa un, ne vārda neteicis, pārlaiž skatienu tālu pāri kalnu galotnēm un tur saredz gaismu: Dievu, kas mīt debesu augstumos un ir nomodā par cilvēkiem. Tad, pacēlis spieķi, viņš sveicina Dievu un dodas tālāk.

Viņi jau ir tikuši līdz Kanaānai. Pie akas ciema priekšā stāvēja jauna sieviete. Viņa bija grūta un sejā bāla, bet laimīga. Viņa izvilka no akas ūdeni un piepildīja krūzi. Jēzus un mācekļi pazina meiteni, kuras laulībās viņi vasarā bija piedalījušies un kurai tie bija vēlējuši dēlu.

-    Mūsu vēlējums ir piepildījies, Jēzus viņai smaidīdams teica. Viņa nosarka un vaicāja, vai ceļinieki nav izslāpuši, bet tie teica, ka ne. Tad viņa uzcēla krūzi uz galvas un nozuda ciema ieliņā.

Pēteris visiem pa priekšu gāja no lieveņa uz lieveni un klauvēja pie durvīm. Viņu bija pārņēmis tāds kā reibonis, dejas solī viņš devās uz priekšu un sauca:

-    Atveriet! Atveriet!

Durvis tika atdarītas, pie tām pienāca sievietes. Bija tā dienas stunda, kad zemnieki pārrodās no lauku darbiem. Viņi pārsteigti vaicāja:

-    Kas notiek? Kālab klauvējat pie durvīm?

-   Kunga diena ir klāt, Pēteris atbildēja, lielie plūdi. Draugi, mēs jums nesam jaunu šķirstu, kāpiet iekšā. Mūsu rabīnam ir atslēga, nāciet žigli!

Sievietes nobijās, bet vīri gāja pie Jēzus, kurš sēdēja uz akmens un ar spieķi smiltīs zīmēja krustus un zvaigznes.

No visa ciema ap Jēzu saradās slimie un kroplie.

-    Rabīn, pieskaries mums, lai mēs atveseļojamies. Saki kādu labu vārdu, lai mēs aizmirstam, ka esam akli, kropli un spitālīgi.

Parādījās gara auguma melnā tērpta dižciltīga sirmgalve un skaļā balsī teica:

-    Man bija dēls, kuru sita krustā, atgriez man to dzīvu!

Kas bija šī dižciltīgā sirmgalve? Zemnieki izbrīnīti pagriezās uz to pusi, no kuras nāca balss. Neviens no ciema nebija krustā sists. Tie skatījās visapkārt, bet sieviete nozuda pustumsā tikpat pēkšņi, kā bija parādījusies.

Tad no tuvējā uzkalna atskanēja kareivīgas taures un smagu soļu skaņas, vakara saulē atspīdēja bronzas vairogi un ķiveres. Zemnieki, tās ieraudzījuši, saskuma.

-    Dieva nolādētais atgriežas no kārtējām dumpinieku medībām.

-    Bet viņa lēmēto meitu, kuru viņš atvedis uz Kanaānu, lai tā mūsu svaigajā gaisā veseļotos, mēs šeit pat apglabāsim. Israēla Dievs ved rēķinus un atriebj noziegumus pret savu tautu. Kanaānas zeme viņu apēdīs!

-    Nerunājiet tik skaļi, nelaimīgie! Šie jau ir klāt!

Tuvojās trīs jātnieki, vidū Nācaretes centurions Rufus. Ieraudzījis ļaužu pūli, viņš draudīgi pacēla pātagu.

-    Ko jūs te pulcējaties? viņš kliedza. Tūlīt Izklīstiet!

Viņa seja bija skumja, pēdējos mēnešos viņš bija krietni savecējis un nosirmojis. Viņa vienīgās meitas nelaime kādu rītu tā bija pamodusies paralizēta Rufu bija satriekusi. Ar zirgu izmetis līkumu un izklīdinājis zemnieku drūzmu, viņš ieraudzīja uz akmens sēžam Jēzu. Rufus seja brīdi apskaidrojās, viņš paskubināja zirgu un tuvojās Jēzum:

-    Sveicināts atpakaļ no Jūdejas, galdnieka dēls, viņš teica. Es tevi meklēju.

Pagriezies uz zemnieku pusi, viņš teica:

-    Lasieties projām, man ar šo vīru jārunā.

Rufus bija ievērojis mācekļus un daudzus trūcīgos, kuri Jēzum bija sekojuši no Nācaretes, un vairākus no tiem atpazinis. Saraucis pieri, viņš Jēzum sacīja:

-Tu taisi krustus, galdnieka dēls, uzmanies, ka pats nenonāc pie krusta. Nemusini tautu, nejauc tai prātu. Mana roka ir smaga, un Roma ir nemirstīga.

Jēzus pasmaidīja viņš labi zināja, ka Roma nav nemirstīga, bet neko neteica.

Zemnieki kurnēdami pagāja tālāk un pa gabalu vēroja trīs dumpiniekus, kurus karavīri bija sagūstījuši un ķēdēs veda sev līdzi. Viens bija stalts vecāks vīrs ar šķeltu bārdu, abi pārējie viņa dēli. Tie ar paceltām galvām skatījās tālumā pāri romiešu ķiverēm un šķita augšā aiz mākoņiem redzam tikai saniknoto Israēla Dievu.

&gt;

Jūda viņus pazina. Tic bija seni cīņu biedri. Viņš mēģināja tiem pamāt, bet, Dieva spožuma apžilbināti, tie Jūdu nepamanīja.

-     Uzklausi mani, galdnieka dēls, — teica centurions, no zirga pieliecies. Ir dievi, kas mūs ienīst un nogalina, un citi, kuri mūs nicina un nievā, bet ir arī tādi, kuri, būdami labvēlīgi un līdzjūtīgi, mūs, nabaga cilvēkus, dziedē no slimībām. Pie kuriem dieviem pieder tavējais?

-    Ir tikai viens Dievs, atbildēja Jēzus, nezaimo, centurion!

Rufus papurināja galvu:

-     Es negribu ar tevi ielaisties teoloģiskos strīdos, viņš teica, piedod, bet man ebreji riebj. Jūs pastāvīgi kliedzat un vaimanājat par Dievu. Es tikai gribēju zināt, vai varbūt tavs Dievs…

Viņš apklusa; šķiet, viņš kaunējās pazemoties, lūdzot kādam ebrejam palīdzību. Bet tad acu priekšā atkal uzpeldēja gultiņa, kurā gulēja bāla meitenīte ar lielām zaļām, lūdzošām acīm.

Viņš norija savu lepnumu un izliecās vēl tālāk no segliem.

-    Vai tavs Dievs, galdnieka dēls, spēj atveseļot slimos?

Viņš skatījās uz Jēzu ar izmisīgām acīm.

-    Viņš var? Rufus vaicāja vēlreiz, jo Jēzus klusēja.

Jēzus lēnām piecēlās no akmens, uz kura bija sēdējis, un tuvojās jātniekam.

-    Bērniem nākas ciest par vecāku grēkiem, tāds ir Dieva likums.

-    Viņš ir netaisns! centurions teica un nodrebēja.

-    Taisnīgs, — Jēzus iebilda. Tēvs un viņa bērni ir no vienas saknes, tie kopā nonāk debesīs vai ellē: ja sit vienam, abus ievaino; ja viens grēko, abi tiek sodīti. Tu mūs vajā un nogalini, tāpēc Israēla Dievs tevi soda, lēmēdams tavu meitu.

-Tavi vārdi ir skarbi, galdnieka dēls. Reiz es dzirdēju tevi Nācaretē runājam, un toreiz man šķita, ka tavi vārdi bija maigi, pat katram romietim saprotami, bet tagad…

-Toreiz runāja Debesu valstība, bet tagad Pastarā diena. Kopš tās dienas, kad tu mani dzirdēji, centurion, tiesas spriedējs ir sēdies tronī, atvēris lielo grāmatu un aicinājis taisnību ar zobenu rokā stāties tam blakus.

-    Vai tavs Dievs neko vairāk nespēj sniegt kā taisnību? centurions bailīgi vaicāja. Vai ar to viss beidzas? Kas tad tā bija par vēsti, ko tu šovasar Galilejā sludināji? Mīlestību! Mīlestību! Manai meitai nevajag

Dieva taisnību, bet gan mīlestību! Es meklēju Dievu, kas spēj sniegties pāri taisnībai un atveseļot manu bērnu. Tādēļ es tevi visur esmu meklējis. Mīlestību! Klausies! Mīlestību, nevis taisnību!

-    Nežēlīgais, cietsirdīgais, Romas centurion, kas šādus vārdus licis tavā negantajā mutē?

-    Mīlestība uz savu bērnu, sāpes. Es meklēju Dievu, kurš spētu izdziedināt manu meitu. Ja viņš to spēs, es viņam ticēšu.

-    Svētlaimīgi ir tie, kas tic Dievam, negaidīdami brīnumus.

-    Svētlaimīgi? Bet es esmu ciets, mazticīgs vīrs. Romā esmu redzējis daudzus dievus, un tūkstošiem mēs turam būros man apnicis!

-    Kur ir tava meita?

-    Šeit, ciemā, vienā dārzā.

-    Nāc, iesim pie viņas!

Centurions nolēca no zirga un gāja Jēzum līdzās. Pa gabalu viņiem sekoja mācekļi un ciema ziņkārīgie; aiz karavīriem parādījās Toms, kurš gāja tiem līdzi un ar labu peļņu pārdeva tiem savu preci.

-    Tom! iesaucās mācekli, vai nenāksi mums līdzi? Tūlīt redzēsi brīnumu un varēsi sākt ticēt.

-    Vispirms es gribu redzēt, teica Toms, redzēt un arī aptaustīt.

-    Ko tad tu gribi aptaustīt, gudriniek?

-    Patiesību!

-    Vai tad patiesība ir aptaustāma? Ko nu muldi, vējgrābsli!

-Ja to nevar satvert, ko lai ar to iesāku? smiedamies atbildēja Toms.

-    Man tā jāsatausta. Es uzticos savām rokām vairāk nekā acīm un ausīm.

Ciema augstākajā vietā tie nonāca pie mazas, baltas mājiņas un iegāja tajā iekšā.

Balti klātā gultā gulēja gadus divpadsmit veca meitene. Ievām ienākot, viņa atvēra lielās, zaļās acis un skatījās uz viņu. Viņas seja staroja, bet dvēsele sasparojusies velti centās pacelt lēmēto ķermeni. Nespēkā prieks no viņas vaibstiem nozuda. Jēzus piesēdās pie meitenes un satvēra viņas roku. Viss Jēzus spēks plūda uz viņa roku… viss viņa spēks, visa viņa mīlestība, visa viņa līdzjūtība. Viņš neteica ne vārda, bet dziļi ieskatījās meitenes zaļajās acīs un sajuta, kā viņa dvēsele caur pirkstu galiem sparīgi plūst uz meitenes roku. Meitene ar pavērtu muti aizkustinoši viņā noskatījās un smaidīja.

Mācekļi ti/. pirkstgaliem ienāca istabā, Toms pirmais ar paunu uz muguras un ragu aiz jostas. Zemnieki kavējās dārzā un uz šaurās ieliņas mājas priekšā. Visi gaidīja ar aizturētu elpu. Atspiedies pret sienu, centurions vēroja meitu un centās neizrādīt uztraukumu.

Meitenes vaigi pamazām sārtojās, viņas krūtis cilājās, mīlīga sajūta plūda no viņas rokas uz sirdi un no sirds līdz pat kājām. Viss viņas augums trīsēja kā apses lapa maigā vējā. Jēzus, turot meitenes roku, sajuta, ka tā sitas kā sirds un tajā atgriežas dzīvība. Viņš atvēra muti un maigā, bet reizē pavēlošā balsī teica:

-    Mīļā meitene, celies augšā!

Meitene kustējās lēnām, kā no dziļa miega pamodusies. Viņa pastiepās, atspieda rokas pret gultu, pacēlās sēdus, pielēca kājās un metās tēva skaujās. Toms izpleta šaurās acis un izstiepa roku, lai meitenei pieskartos un pārliecinātos par notikušo. Mācekļi stāvēja samulsuši un trīcēja, pārējie klātesošie vispirms iekliedzās un tad nobijušies klusēja. Dzirdami bija tikai meitenes dzidrie smiekli, kad tā apskāva un skūpstīja tēvu.

Jūda ar niknu sejas izteiksmi piegāja pie Jēzus.

-Tu šķied savu talantu neticīgajiem, viņš teica, — tu dari labu mūsu naidniekiem. Vai tas būtu pasaules gals, ko tu mums sludini? Vai tās ir tavas ugunīgās liesmas?

Bet Jēzus prāts kavējās tālu apmākušajās debesīs, un viņš neko nedzirdēja. Kad meitene piecēlās no gultas, viņš satrūkās vēl vairāk nekā pārējie. Mācekļi sadevās rokās un, nespēdami valdīt prieku, dejoja Jēzum apkārt. Viņi bija apliecināti, ka darījuši pareizi, visu pamezdami, lai sekotu Jēzum. Viņš bija īstais, viņš spēja veikt brīnumus! Arī Toms bija visu apsvēris un pienāca tuvāk. Vienā svaru pusē viņš lika savas preces un otrā Debesu valstību. Viņš ļāva svariem ilgi svārstīties, līdz beidzot tie apstājās. Debesu valstība izrādījās smagāka. «Te būs peļņa,» viņš nodomāja, «ieguldīšu piecus un varbūt nopelnīšu tūkstoti. Tātad, Dieva vārdā uz priekšu!» Viņš piegāja pie Jēzus.

-     Rabīn, — viņš teica, tevis dēļ es izdalīšu nabagiem savas preces. Lūdzu to neaizmirsti, kad pienāks Debesu valstība. Es upurēju visu un dodos tev līdzi. Es šodien redzēju patiesību un tai pieskāros.

Bet Jēzus domas vēl kavējās tālē, viņš gan dzirdēja, bet neatbildēja.

-    Es paturēšu tikai ragu, teica Toms, lai, to pūšot, pulcinātu ļaudis. Mēs tagad piedāvāsim jaunu preci, kas nebojājas, par velti.

Centurions, meitu samīļojis, pienāca pie Jēzus.

-   Tu, Dieva cilvēks, viņš teica, tu manai meitai atdevi dzīvību! Kā lai tev atlīdzinu?

-    Es atbrīvoju tavu meitu no sātana ķēdēm, atbildēja Jēzus. Atbrīvo tavus trīs gūstekņus no Romas ķēdēm!

Rufus nolieca galvu un nopūtās. To es nevaru, viņš skumji nomurmināja, es patiesi nevaru. Es esmu devis zvērestu Romas ķeizaram, tāpat kā tu savam Dievam. Vai mums der mūsu zvērestus kājām mīdīt? Prasi no manis jebko citu, es parīt došos uz Jeruzālemi, gribu līdz tam labprāt izpildīt tavu vēlēšanos.

-    Centurion, Jēzus atbildēja, drīz mēs grūtā brīdī tiksimies svētajā Jeruzālemē, un tad es tev lūgšu pakalpojumu, pacieties līdz tam.

Jēzus uzlika roku meitenei uz gaišmatainās galvas, un brīdi paturēja to. Viņš pievēra acis un izjuta meitenes galvas siltumu, mīkstos matus un sievišķīgo piemīlību.

-    Mīļais bērns, viņš teica un atvēra acis, vēlos tev teikt pāris vārdus, neaizmirsti tos. Tver tēva roku un vadi viņu pa patieso ceļu!

-    Kas ir patiesais ceļš, tu, Dieva cilvēk? — vaicāja meitene.

-    Mīlestība!

Centurions pavēlēja klāt galdus un gādāt ēdienus un dzērienus.

-   Es jūs ielūdzu, — viņš Jēzum un mācekļiem teica, nāciet šovakar uz manu namu ēst un dzert. Es svinēšu sava bērna atdzimšanu, sen neesmu izjutis šādu prieku, kas pārpludina manu sirdi! Esiet mani viesi!

Viņš pieliecās pret Jēzu. Es Dievam, kuru tu pielūdz, esmu lielu pateicību parādā, viņš teica, dod man padomu, kā lai varu to Romā pievienot pārējiem.

-    Gan jau Viņš pats turp aizies, atbildēja Jēzus un izgāja pagalmā ieelpot svaigu gaisu.

Nāca virsū nakts. Debesīs atausa zvaigznes, un zem tām nelielajā ciemā tika iedegtas lampas un iemirdzējās ļaužu acis; šovakar dienišķās sarunas pacēlās krietnu sprīdi augstāk visi juta, ka Dievs kā laipns lauva ir iesoļojis viņu ciemā.

Itika klāti galdi, un Jēzus iesēdās mācekļu vidū. Viņš klusēdams lauza un dalīja maizi. Viņa dvēsele joprojām nemierīgi plandīja spārnus, it kā būtu izbēgusi no lielām briesmām vai paveikusi ļoti grūtu darbu. Arī mācekļi klusēja, bet viņu sirdis bija pacilātas. Viņi saprata, ka Pastarā diena un Debesu valstība nav tikai sapņi vai slimīga izdoma, bet gan īstenība un ka šis baskājainais, tumšmatainais cilvēks, kurš sēdēja viņiem blakus un ēda, runāja, smējās un gulēja tāpat kā visi citi, patiesi ir Dieva sūtīts.

Kad maltīte bija galā un visi devušies pie miera, Matejs sakrustotām kājām piesēda zem lampas, izvilka aiz auss aizbāzto zoss spalvu un atvēra tintnīcu. Viņš noliecās pār papirusa lapām un ilgi domāja. Ar ko lai sāk? Dievs viņu bija nolicis blakus šim svētajam vīram pierakstīt viņa teiktos vārdus un paveiktos brīnuma darbus kā liecību nākamajām paaudzēm, kas tām nākotnē palīdzētu atrast glābšanās ceļu. Bija skaidrs, ka viņam Dievs uzticējis atbildīgu uzdevumu, jo Matejs mācēja lasīt un rakstīt. Viņam ar spalvu nācās iemūžināt to, kas citādi varētu iet zudībā. Tas nekas, ka pārējie mācekļi no viņa vairījās tāpēc, ka viņš savulaik bijis muitnieks. Viņš pats pierādīs, ka grēcinieks, kurš nožēlo grēkus, ir labāks par tādu, kurš nekad nav nožēlojis.

Spalvu tintnīcā iemērcis, Matejs juta, it kā eņģeļa spārni tuvotos viņa ausīm, it kā tas viņam diktētu, un ar drošu un veiklu roku viņš sāka rakstīt:

«Jēzus Kristus, Dāvida dēla, Ābrahāma dēla, cilts raksti. Ābrahāms dzemdināja īzaku…»

Viņš rakstīja un rakstīja, līdz ausa gaisma un nodziedāja pirmie gaiļi.

Jēzus un mācekļi atkal devās ceļā. Šoreiz Toms gāja pa priekšu, pūta ragu un sacēla kājās visu ciemu. Dzīvojiet sveiki! viņš kliedza. Uz tikšanos Debesu valstībā! Viņam nopakaļ nāca Jēzus un pārējie mācekļi, kā arī bars noskrandušu un kroplu cilvēku, kuri bija viņiem sekojuši no Nācaretes, un vēl citi, kas piebiedrojās Kanaānā. Visi cerēja, ka sitīs laimīgā stunda, kad brīnums arī viņus atbrīvos no izsalkuma un slimībām. Šoreiz Jūda gāja pēdējais; viņš bija sameklējis lielu maisu, apstājās pie katrām durvīm un namamātēm pa pusei lūdza, pa pusei draudēja:

—Mēs darbojamies, lai jūs, nelaimīgās, glābtu; palīdziet arī mums, lai neciešam badu. Svētajiem arī jāēd, lai atjaunotu spēkus un spētu cilvēkus glābt. Gabalu maizes, sauju olīvu, drusku siera, kādas vīnogas vai dateles… Dievs visu pieraksta un bagātīgi atlīdzinās: ja dosi kaut ieplīsušu olīvu, pretī saņemsi veselu olīvkoku dārzu.

Ja kāda zemniece atteicās atvērt pagrabu, Jūda kliedza:

-    Kam skopojies? Rīt, parīt, varbūt jau šonakt debesis atvērsies, kritīs liesmas un nesadegs tikai tas, ko tu būsi atdevusi. Ja tu izglābsies, tad tikai pateicoties maizei, olīvām un eļļas pudelei, ko man iedevi, nelaimīgā!

Sievas nobijās un trīcēdamas atvēra pieliekamos kambarus, un, kad Jūda izgāja no ciema, viņa maiss bija pilns ar saziedoto pārtiku.

Pienāca ziema, un zeme bija auksta. Daudzi koki bija kaili un sala, citi olīvkoki, dateļu palmas un cipreses -, paldies Dievam, lapu tērpu paturēja visu ziemu.

Un trūcīgie sala tāpat kā kailie koki. Jānis bija uzmetis Jēzum plecos savu vilnas mēteli, bet pats trīcēja no aukstuma. Viņš vēlējās iespējami drīzāk tikt uz Kapernaumu un atvērt mātes apcirkņus. Vecā Salome visu mūžu bija daudz audusi, un viņai bija plaša sirds. Viņai noteikti nebūs iebildumu silti ietērpt Jāņa draugus, neklausoties uz alkatīgā Zebedeja kurnēšanu. Ar sīkstu izturību un maigumu viņa bija īstā mājas saimniece.

Arī Filips ilgojās tikt uz Kapernaumu. Viņš domāja par savu mīļo draugu Natanaēlu, kurš caurām dienām kumpu muguru darināja un laboja sandales un droši vien neatrada laiku pievērst domas Dievam un atrast Jēkaba kāpnes uz debesīm.[16] «diez vai es spēšu viņam atklāt lielo noslēpumu un nabagu izglābt,» Filips domāja.

Jēzus un mācekļi gāja pa šauru taku, lai apietu apkārt Dieva ienīstajai Tibērijas pilsētai un tās nolādētajam tetrarham, kurš bija licis noslepkavot Kristītāju. Matejs piegāja pie Pētera un lūdza viņam pastāstīt visu, ko viņš atceras par Jardānas upi un Kristītāju, lai varētu to pierakstīt. Bet Pēteris no viņa novērsās, lai nebūtu jāieelpo muitnieka sliktā dvaša. Matejs noskuma, iespieda papirusa lapas padusē un palika pārējiem iepakaļ. Viņš piegāja pie diviem važoņiem, kas veda preces uz Tibēriju, un tiem vaicāja, ko viņi zinot par neģēlīgo slepkavību; vai tetrarhs tiešām bijis ieskurbis un vai viņa audžumeita kaila viņam dejojusi… Matejs gribēja noskaidrot notikušo visos sīkumos, lai to iemūžinātu uz papīra.

Pēc kāda laika viņi nonāca pie lielās akas ārpus Magdalas. Saule bija paslēpusies aiz mākoņiem, un tumši lietus pilieni slīdēja no debesīm. Magdalēna palūkojās pa istabas lodziņu un redzēja, kā padebeši satumst. «Jā, ziema ir klāt,» viņa murmināja, «man jāpasteidzas.» Viņa pagrieza vārpstu un steigā sāka vērpt smalko vilnu, ko bija sagādājusi, lai mīļotajam Jēzum noaustu siltu ziemas mēteli. Ik pa brīdim viņa pameta acis uz lielo granātābeli, kas bija pilna augļu, un priecājās. Magdalēna granātābolus neplūca, bet sargāja, jo tos bija apsolījusi Jēzum. «Dievs ir žēlīgs,» viņa klusībā nodomāja, «un kādu dienu mans mīļais atkal atnāks mazajā ciema ieliņā un tad es pilnu klēpi granātābolu nolikšu viņam pie kājām. Viņš kādu pacels un atspirdzināsies.» Magdalēna vērpa, priecājās par granātāboliem kokā un domās šķetināja visu dzīvi. Viņas atmiņas sākās un beidzās ar Marijas dēlu. Kādas bēdas! Kāds prieks! Kāpēc tas viņu pameta? Pēdējā naktī viņš klusu atvēra durvis un aizlavījās prom kā zaglis. Kurp viņš devās? Vai joprojām cīnās ar rēgiem, nevis ar zemi, varbūt strādā kā galdnieks, zvejo un ir apņēmis sievu? Ak, kaut Jēzus atkal atnāktu uz Magdalu, viņa skrietu tam pretim ar granātāboliem pilnu priekšautu. Kamēr viņa tā domāja un veikli kustināja vārpstu, no ielas puses atskanēja balsis un soļi un drīz arī raga pūtieni. Vai tas nebija šķībacainais pauninieksToms? Tad bija dzirdama spalga balss:

-    Atveriet! Atveriet vārtus, nāk Debesu valstība!

Magdalēna pielēca kājās, un viņas sirds sāka straujāk pukstēt. Viņš nāk! Viņš nāk! Karsti un auksti drebuļi pārņēma viņas miesu. Viņa izskrēja pagalmā, bez galvas lakata un virs pleciem brīvi plīvojošiem matiem, un jau uz sliekšņa ieraudzīja Jēzu. Viņa priekā iekliedzās un metās viņam pie kājām.

-    Rabīn, — viņa šņukstēdama nopūtās, — esi sveicināts!

Steigā viņa bija piemirsusi solītos granātābolus. Viņa skāva Jēzus ceļus, un viņas zilimelnie mati, kas vēl joprojām izdalīja nolādētās, kārdinošās smaržas, noslīdēja uz zemes.

-    Rabīn, rabīn, esi sveicināts manās mājās! — viņa šņukstēja.

Jēzus pieliecās, paņēma Magdalēnu aiz rokas un piecēla viņu kājās.

lād samulsis apskāva viņu kā nepieredzējis līgavainis līgavu. Viņa prātā ši nebija Magdalēna, kuru viņš pacēla un apskāva, bet gan cilvēka dvēsele, un viņš bija tās līgavainis. Magdalēna ietrīsējās un nosarka, viņa uzmeta savus garos matus uz krūtīm, lai tās apsegtu. Visi izbrīnīti viņā noskatījās. Kā gan viņa bija novārgusi un nobālējusi! Ap acīm viņai bija zilgani riņķi. Cik maza bija kļuvusi viņas glītā mute kā novītis zieds! Kad viņa ar Jēzu gāja roku rokā, Magdalēnai šķita, ka viņa sapņo. Viņa nestaigāja pa zemi, bet drīzāk pa mākoņiem. Vai šīs bija kāzas? Un skrandainie Jēzus sekotāji kāzu viesi? Un granātābele ar košajiem augļiem labais mājas gars vai vienkārša, ļoti laimīga sieviete, kas, dzemdējusi meitas un dēlus, tagad lepna stāv pagalma vidū?

-    Magdalēna, Jēzus viņai klusi teica, visi tavi grēki ir piedoti, jo tu proti mīlēt.

Viņa laimīga pieliecās Jēzum un gribēja teikt: «Tev es esmu jaunava.» Bet aiz prieka viņa nespēja atvērt muti un steidzās plūkt granātābolus, lasīt tos priekšautā, lai svaigos, sarkanos augļus liktu pie Jēzus kājām. Un notika tieši tā, kā viņa bija iedomājusies: Jēzus pieliecās, paņēma vienu augli, to pārlauza uz pusēm un veldzēja slāpes, tad arī mācekļi darīja to pašu.

-    Magdalēna, teica Jēzus, kādēļ tu uz mani tik skumīgi skaties? It kā tu no manis atvadītos.

-    Kopš sevi atceros, es tevi vienmēr esmu gaidījusi, bet, tevi sveicinot, reizē no tevis atvados, Magdalēna atbildēja tik klusi, ka tikai Jēzus un Jānis, kas stāvēja viņam blakus, to sadzirdēja.

Brīdi viņa klusēja un tad ierunājās:

-    Tu man esi vajadzīgs, jo Dievs sievieti taisīja no vīrieša miesas un es nespēju no tevis atraisīties. Bet tev jāraugās debesīs, jo tu esi Dieva radīts… bet ļauj man uz tevi skatīties, mans bērns.

Vārdus «mans bērns» viņa teica tik klusu, ka pat Jēzus tos nedzirdēja. Bet viņas krūtis pietūka, it kā viņa zīdītu bērnu. Uz ielas un pagalma pulcējās arvien vairāk slimu un kroplu cilvēku.

-    Rabīn, teica Pēteris, šie ļaudis kurn, kļūst nemierīgi, nepacietīgi.

-    Ko vini vēlas?

-    Labu vārdu, solījumu. Paskaties uz viņiem!

Jēzus pagriezās. Pūlis bangoja kā jūra, kurā spīdēja simtiem bailēs sastingušu acu pāru un rēgojās ilgās pavērtas lūpas. No tā iznira sirmgalvis, kura acīm nebija skropstu, un tās izskatījās kā divas vātis. Ap viņa tievo, kaulaino kaklu karājās desmit amuleti katrā no tiem viens no desmit baušļiem. Viņš nostājās vārtos un atspieda galvu uz zarota spieķa.

—Rabīn, viņš sarūgtinātā balsī ierunājās, man ir simt gadu. Man ap kaklu karājas un manu acu priekšā stāv Dieva desmit baušļi. Es nevienu no tiem neesmu pārkāpis; es reizi gadā dodos uz Jeruzālemi un upurēju aunu svētajam Cebaotam,[17] aizdedzu sveces un kūpinu vīraku. es naktīs neguļu, bet dziedu psalmus, vēroju zvaigznes, vēroju kalnus un gaidu, kad redzēšu Kungu atnākam. Esmu velti gaidījis. Tagad stāvu ar vienu kāju kapā un zaudēju cerības. Kāpēc? Kāpēc? Tās, rabīn, ir manas vienīgās rūpes. Kad es Kungu skatīšu? Kad atradīšu mieru?

Runājot sirmgalvis kļuva arvien niknāks, sita nūju pret zemi, un beigās kliedza. Jēzus smaidīja.

-    Vecais draugs, viņš atbildēja, pie kādas lielas pilsētas austrumu vārtiem reiz stāvēja milzīgs marmora tronis. Uz šī troņa sēdēja tūkstotis ķēniņu, kuri bija akli labajā acī, tikpat daudz ķēniņu, kuri bija akli kreisajā acī, un tikpat daudzi, kuri redzēja ar abām acīm un visi sauca Dievu, lai viņš tiem parādās. Bet viņi visi nomira, Dievu neredzējuši. Tad garām nāca kāds trūcīgs vīrs, izsalcis un basām kājām, un atsēdies tronī, murmināja: «Ak, Dievs, cilvēka acis nepanes spilgto sauli, tās apžilbst. Kā lai viņi spētu Tevi saredzēt! Apžēlojies visuvarenais, esi maigāks un parādies man, vājam un trūcīgam cilvēkam!» Un tad — klausies, vecais draugs, Dievs kļuva par maizes klaipu, krūzi vēsa ūdens, siltu apmetni, būdu un sievieti tās priekšā ar bērnu pie krūts. Un trūcīgais vīrs izpleta rokas un laimīgs smaidīja. «Es Tev pateicos, Kungs,» viņš murmināja, «Tu kļuvi par maizi un ūdeni. Par siltām drēbēm, par sievu un dēlu, la es Tevi varētu redzēt. Es esmu Tevi redzējis, noliecu galvu pret Tevi, un pielūdzu Tavus dažādos vaibstus!»

Visi apklusa, sirmgalvis skaļi ievaidējās, savicināja spieķi un nozuda pūlī. Bet tad kāds jauns, nesen laulāts vīrietis pacēla roku un kliedza:

-Tu nāc ar uguni, lai nodedzinātu zemi un mūsu bērnu mājas. Vai tā ir mīlestība, ko tu sludini? Vai tāda var būt taisnības liesma?

Jēzus acis kļuva miklas. Viņam kļuva jaunlaulātā cilvēka žēl. Patiesi, vai šī uguns, ko viņš sludināja, ir taisnīga? Vai cita ceļa uz pestīšanu nav?

-    Saki skaidri un gaiši, ko lai mēs darām, lai izglābtos! sauca kāds zemnieks, stumdamies cauri pūlim, lai tiktu tuvāk Jēzum un labāk saklausītu atbildi, jo bija puskurls.

-     Atveriet sirdis un mantu kambarus un dalieties ar trūcīgajiem! Jēzus pavēlošā balsī teica. Kunga diena ir klāt! Tas, kurš aiz alkatības turēsies pie maizes klaipa, eļļas krūzes vai aramzemes, ar visu bagātību ap kaklu nogrims ellē!

-    Atvaino, man šalc ausīs, teica zemnieks, un man griežas galva. Es labāk došos mājās!

Viņš ar dusmām lauzās cauri pūlim uz turīgajām mājām. «Kas ko tādu ir dzirdējis? Atdot mantu nabagiem! Vai tas ir taisnīgi? Lai velns viņu parauj!» Viņš pie sevis zūdījās un devās projām.

Jēzus uz viņu noskatījās un nopūtās.

-    Elles vārti ir plati, viņš teica, un ceļš uz turieni ir gluds un ziediem klāts. Vārti uz Dieva valstību ir šauri, un ceļš turp stāvs. Kamēr dzīvojam, mēs varam izvēlēties, pa kuru ceļu iet: dzīve nozīmē brīvību; bet pēc nāves kas noticis, noticis, glābiņa vairs nav…

-Ja tu gribi, lai es tev ticu, kliedza kāds uz spieķiem stāvošs, dari brīnumu un dziedini mani! Kā lai es klibs ieeju Debesu valstībā?

-    Un es, kas esmu spitālīgs?

-    Un es, kas esmu vienrocis?

-    Un es, kas esmu akls?

Gaudenie un tizlie spiedās cauri pūlim un draudīgi nostājās Jēzus priekšā. Tie sāka izaicinoši kliegt, un akls sirmgalvis pacēla nūju.

-    Vai nu tu mani dziedēsi, viņš kliedza, vai ārā no ciema dzīvs netiksi!

Pēteris izrāva vecajam nūju no rokas:

-    Ar šādu dvēseli tu nemūžam neatgūsi acu gaismu, tu, aklais nelga!

Kroplie uzvilkās un kļuv.i arvien draudīgāki. Ari mācekļi satraukti sastājās ap Jēzu. Magdalēna izst iepa roku un grasījās aizbultēt vārtus, bet Jēzus viņu aizturēja.

-    Magdalēna, dārgā māsa, viņš teica, šī ir nelaimīga paaudze, kas pakļauta miesas varai. Ieradums, grēks, viegla dzīve ir novedusi viņu dvēseles neceļos. Es atsedzu viņu miesu, kaulus un iekšas, bet dvēseli neatrodu. Ak, es domāju, ka tikai uguns tos spēs dziedēt!

Viņš no jauna pievērsās ļaudīm, bet tagad viņa acis bija sausas un stingras.

-     Tāpat kā mēs nodedzinām laukus, lai jauna, laba sēkla varētu dīgt, tā Dievs nosvilinās zemi. Viņam nav ērkšku un dadžu žēl, un tas ir vina taisnīgums! Dzīvojiet sveiki!

Viņš pagriezās pret Tomu. Pūt ragā, dosimies prom!

Viņš izstiepa gana nūju sev priekšā, un apjukušais pūlis pašķīrās. Magdalēna ieskrēja mājā, paķēra lakatu un atstāja pusvērpto vilnu, zupas grāpi uz plīts, vistas sētā. Vārtu atslēgu viņa aizmeta un, atpakaļ neatskatīdamās, sekoja Marijas dēlam.

XXIII nodaļa

Kad viņi nonāca Kapernaumā, jau metās krēsla; ziemeļvēja dzīti, negaisa mākoņi bija aizgājuši pāri viņu galvām uz dienvidiem.

-   Mēs varēsim pārnakšņot mūsmājās, teica abi Zebedeja dēli, — pie mums vietas netrūks nevienam.

-   Un ko teiks vecais Zebedejs? smiedamies vaicāja Pēteris. Man šķiet, ka viņš pat eņģelim nepiedāvātu glāzi ūdens.

Jānis nosarka.

-   Paļaujies uz Jēzu, viņš teica, pietiks ar to, ka viņš tēvam uzpūtīs elpu; jūs redzēsiet!

Bet Jēzus šo sarunu nedzirdēja. Viņš gāja gabalu pa priekšu, un viņa acīs joprojām rēgojās aklie, kroplie, spitālīgie… Ak! Kaut es spētu iedvesmot katru dvēseli un tai teikt: mosties! Un, ja tā atmostos, arī miesa taptu par dvēseli un atveseļotos.

Kad tie iegāja ciemā, Toms taisījās pūst ragu, bet Jēzus izstiepa roku, dodot zīmi.

-              Nepūt, viņš teica, es esmu noguris… Jēzus seja nudien bija bāla, un zem acīm bija redzami zili riņķi. Magdalēna pieklauvēja pie pirmajām durvīm un palūdza ūdeni. To iedzēris, Jēzus atspirga.

—         Man tev jāpateicas par šo ūdens kausu, Magdalēna, viņš smaidīdams teica.

Viņš atcerējās, ko bija teicis samarietei pie Jēkaba akas.

-    Par to es tev iedošu kausu nemirstības ūdens, viņš teica arī Magdalēnai.

—            To tu man jau sen iedevi, rabīn, — Magdalēna atbildēja un nosarka.

Viņi gāja gar Natanaēla mazo mājiņu, tās durvis bija vaļā, un kurpnieks stāvēja dārzā un apgrieza vīģes kokam nokaltušos zarus. Filips pa meta draugu bariņu un iegāja dārzā.

—            Natanaēl, viņš teica, liec tos zarus mierā, man tev ir kas svarīgs sakāms.

Natanaēls iegāja mājā un iededza lampu.

Atstāj lampas, vīģes un māju, — Filips teica, un nāc mums līdzi!

-    Uz kurieni?

-     Uz kurieni? Tu vēl neesi dzirdējis? Pasaules gals ir klāt. Šodien, rīt debesis pavērsies, pasaule sadegs pelnos! Tādēļ pasteidzies tikt šķirstā un izglābties!

-    Kur tas ir?

-    Mūsu rabīna rokās. Mūsu pašu Nācaretes Marijas dēla rokās. Viņš nule atgriezies no tuksneša, kur saticis Dievu. Abi esot runājuši un nolēmuši, kā šai pasaulei darīt galu un ko no tās glābt. Dievs uzlicis roku rabīnam uz galvas un teicis: «Ej un izvēlies, kurus glābt. Tu esi jaunais Noa, še, šķirsta atslēga!» Un viņš pasniedzis tam zelta atslēgu un aplicis to viņam ap kaklu. Bet cilvēka acij tā nav saredzama.

-    Runā skaidri, Filip, es nesaprotu. Kad tad visi šie brīnumi notika?

-     Pavisam nesen, es tev saku, tuksnesī pie Jardānas. Tie nogalināja

Kristītāju, un Kristītāja dvēsele iegāja mūsu rabīna miesā. Kad tu viņu

redzēsi, tu viņu vairs nepazīsi. Viņš ir pārmainījies līdz nepazīšanai… viņš

ir sadusmots, un vina rokas šķil dzirksteles. Nesen Kanaānā viņš uzlika &gt; i &gt; )

roku lēmētajai Nācaretes centuriona meitai, un tā tūlīt piecēlās kājās un dejoja! Nāc, nav ko zaudēt laiku!

Natanaēls nopūtās:

-    Mīļais Filip, man ir daudz pasūtījumu, daudz darba. Skaties, visas šīs sandales un kurpes man jālabo. Darbs man tagad iet kā smērēts, un tagad…

Viņš lēni skatījās visapkārt: uz darbarīkiem, solu, kurpnieka nažiem, īleniem, vaskotajiem diegiem, koka tapām… un vēlreiz nopūtās.

-    Kā lai es visu to pametu? Natanaēls murmināja.

-     Neskumsti, tur augšā tu dabūsi zelta darbarīkus, taisīsi eņģeļiem zelta sandales, pasūtījumi tev būs uz mūžu mūžiem un darba nekad netrūks. Bet pasteidzies! Nāc līdzi un pasaki rabīnam: «Es tev sekošu!» Neko citu. «Es esmu ar tevi un sekošu tev, kurp vien tu iesi, līdz nāvei!» To mēs visi esam zvērējuši.

-    Līdz nāvei!? -kurpnieks atkārtoja, un šermuļi pārskrēja viņam pār muguru. Augumā viņš bija liels, bet sirsniņa maza kā trusītim.

-            Jā, bet tas ir tikai tāds teiciens, tu, nabaga cilvēk! Filips viņu mierināja, tā mēs visi zvērējām, bet nebaidies, mēs neiesim nāvē, mēs iesim godībā. Mūsu rabīns, mīļais draugs, nav tikai cilvēks, nē, viņš ir Cilvēka Dēls!

-    Vai tas nav tas pats?

-Tas pats? Tev nav kauna vaicāt? Vai tu nekad neesi nevienu dzirdējis lasām pravieša Daniēla rakstus? Cilvēka Dēls ir tas pats Mesija, Ķēniņš. Drīz viņš kāps tronī un valdīs pār pasauli, un mēs, kuriem netrūka saprāta viņam sekot, savā starpā sadalīsim goda posteņus un bagātības. Tu vairs nestaigāsi basām kājām, bet gan apausi zelta sandales, un eņģeļi nolieksies, lai tās tev aizsaitētu. Brīnišķīga iespēja, Natanaēl nepalaid to garām! Ko lai vēl tev saku? Iedomājies, pat izmanīgais Toms saoda ko labu šajā lietā, steidzīgi atdeva visu mantu nabagiem, un mums piebiedrojās. Pasteidzies tu arī, Jēzus patlaban ir Zebedeja mājā, nāc!

Bet Natanaēls nespēja tik ātri izlemt un vilcinājās.

-    Paklausies, mīļais Filip, viņš beidzot teica, tu mani grāb pie rīkles. Tu būsi atbildīgs par šo lēmumu, un es tevi brīdinu: ja lietas neies labi, es laidīšos lapās. Es uz daudz ko esmu gatavs, bet ne uz to, lai mani sit krustā.

-    Labi, labi, atbildēja Filips, tādā gadījumā es tev piebiedrošos, es jau arī neesmu jucis. Nāc, iesim!

-     Nu tad Dieva vārdā! Natanaēls aizslēdza vārtus, iebāza atslēgu krūšu kabatā un roku rokā ar Filipu devās uz vecā Zebedeja māju.

Jēzus un mācekļi sēdēja ap iekurto pavardu un sildījās. Vecā Salome pārlaimīga staigāja šurpu turpu. Aizmirsusi visas kaites un nogurumu, vi ņa klāja apaļu galdiņu un nebeidza vien priecāties, ka var apkalpot dēlus un svēto vīru, kuri kopā atgādās Debesu valstību. Jānis pieliecās mātei pie auss un klusi tai kaut ko pačukstēja, ar acīm rādot uz mācekļiem, kuri vēl bija tērpti linu drānās un sala. Māte pasmaidīja, atvēra lādes, izņēma no tām vilnas drānas un, pirms mājās pārradās vīrs, žigli sadalīja tās dēla draugiem. Visbiezāko, baltas vilnas mēteli viņa rūpīgi aplika Jēzus pleciem. Viņš pasmaidīja un teica:

-            Lai Dievs tevi svētī, māte Salome. Paldies, ka tu rūpējies par mūsu miesām. Tas ir kā kamieļi, uz kuriem dvēseles jāj pa tuksnesi, par tiem ir jāgādā, lai tie spētu izturēt.

Tad ienāca vecais Zebedejs un ieraudzīja negaidītos viesus. Viņš īsi apsveicinājās un nosēdās kaktā. Šie vazaņķi, kā viņš tos dēvēja, Zebedejam nepatika. Kas viņus bija lūdzis nākt un pārņemt visu māju? Un tagad neprātīgā sieva tiem pat pasniegusi svētku maltīti! Nolādēta tā stunda, kad šis Dieva nerrs uzpeldēja! Nepietika ar to, ka tas viņam bija atņēmis abus dēlus, caurām dienām viņam nācās strīdēties ar savu vientiesīgo sievu, kura tos aizstāvēja. Tie dara pareizi, viņa teica, jo Jēzus esot īstens pravietis. Viņš kļūšot par Ķēniņu, aizdzīšot romiešus un sēdīšoties Israēla zemes tronī. Un tad Jānis pie viņa labās rokas un Jēkabs pie kreisās būšot vareni vīri, ne vairs tikai laivinieki un zvejnieki. Kālab lai viņi visu mūžu pavada uz šī ezera? To un daudz ko citu dumjā zoss viņam caurām dienām pūta ausīs. Viņš spēra kāju pret zemi, dažreiz lamājās un sasita drumstalās visu, kas gadījās pa rokai, citreiz sadrūmis devās staigāt ap ezeru. Pēdējā laikā viņš bija arī pasācis dzert. Un šovakar šie vazaņķi, kopā deviņas ēdelīgas mutes, bija ieradušies viņa mājā un vēl līdzi paņēmuši tūkstošiem reižu izmīlēto, gultas lietās darbīgo Magdalēnu. Tie sēdēja ap galdu, un mājastēvam pat nepievērsa vērību. Cik tālu viss ir aizgājis! Vai viņš un vecāki gadu desmitiem velti strādājuši, lai barotu šādus liekēžus? Viņš saniknots pielēca kājās.

-     Es jums, jaunie cilvēki, parādīšu, kam šī māja pieder jums vai man! Vai divi un divi nav četri, ko? Atbildiet!

-Ta pieder Dievam, atbildēja Pēteris, kurš, iedzēris dažas glāzītes, bija labā garastāvoklī. Tā pieder Dievam,un arī Zebedejam. Vai tu jauno vēsti vēl neesi dzirdējis? Vairs nav «tavs» un «mans», viss pieder Dievam.

-     Mozus likums… Zebedejs ierunājās, bet Pēteris iekarsis pārtrauca vinu.

-    Ko es dzirdu «Mozus likums»? Tie laiki ir garām, veco Zebedej. Tagad mums ir Cilvēka Dēla likums, saproti? Mēs visi esam brāļi, mūsu sirdis kļuvušas vērienīgākas, mūsu likumi vērienīgāki un attiecas uz visu cilvēci. Visa pasaule ir Apsolītā zeme! Es, kas stāvu tavā priekšā, Zebedej, sludināšu Dieva vārdu visām tautām un došos uz pašu Romu. Tur es sagrābšu ķeizaru aiz rīkles, viņu gāzīšu lejā un pats kāpšu tronī, vadzi, Zebedej? Mūsu rabīns tā ir teicis; mēs vairs neesam zvejnieki kā tu, kas ezerā zivis ķer, mēs zvejojam cilvēku dvēseles! Tevis paša labad uzņem mūs godam, dod mums bagātīgi ēst un dzert. Reiz, varbūt jau drīz, mēs būsim vareni valdnieki! Par katru maizes kumosu, ko mums dosi šodien, tev atmaksāsim ar veselas maizes krāsns cepumu. Un ar kādiem klaipiem! Nemirstīgiem! Tos varēsi ēst laiku laikos, ēst un ēst, lai nekur nebūtu strīdu!

-     Es gribētu tevi redzēt krustā piesistu ar kājām gaisā, tu, muļķi, noņurdēja Zebedejs. Viņš sākumā bija sabijies no Pētera vārdiem, bet tad iešļucis atpakaļ kaktā. «Laikam labāk klusēt,» viņš nodomāja, «kas zina, kas vēl var notikt. Varbūt kādu dienu šie dullie tomēr… Labāk nepārsteigties!»

Mācekļi smējās bārdās. Viņi saprata, ka Pēteris, būdams pacilātā garastāvoklī, Zebedeju āzē. Bet pie sevis viņi bija vienisprātis ar Pēteri. Pagodinājumi un augsti amati, dārgas drānas, zelta gredzeni un gardu ēdienu pārpilnība viņus kārdināja. Tā, viņuprāt, Debesu valstībai piederējās! Kā arī sajūta, ka pasaule būs zem viņu, ebreju, papēžiem.

Vecais Zebedejs drusku iedzēra un no jauna sadūšojās.

-    Un tu, Jēzu? viņš vaicāja. Tev nekas nav ko teikt? Tu šos puišus sakarsē un pats ielien vēsā, tekošā ūdenī! Saki man sava Dieva vārdā, vai man būs klusējot skatīties, ka visu mana manta izput?

-   Veco Zebedej, atbildēja Jēzus, reiz bija ļoti turīgs vīrs, kurš ievāca olīvas un ar tām pildīja mucu mucas. Viņš labi paēda un atgūlās dārzā. «Mīļā dvēsele,» viņš klusībā noteica, «tev ir daudz īpašumu ēd un dzer, un jūties laimīga.» Bet tajā brīdī atskanēja balss no debesīm: «Neprātīgais! Neprātīgais! Šajā naktī tava dvēsele nonāks ellē ko tu darīsi ar visu uzkrāto bagātību?» Veco Zebedej, tev ir ausis, un tu dzirdi, ko es saku, tev ir saprāts, un tu sajēdz, ko es ar to domāju. Kaut šī balss no debesīm tev skanētu dienu un nakti!

Vecais zvejnieks nodūra galvu un vairs neko neteica.

Tikmēr pavērās durvis un uz sliekšņa parādījās Filips un Natanaēls, garš kā maikste. Viņa sirds bija nomierinājusies, prāts izšķīries par lēmu mu. Piegājis pie Jēzus, Natanaēls noliecās un skūpstīja viņa kājas.

-    Es tev sekošu, rabīn, viņš teica. Līdz nāvei.

Jēzus uzlika roku uz Natanaēla kruzuļainās auna galvas.

Ksi sveicināts mūsu vidū, Natanaēl, viņš teica, — tu, kas ļaudīm taisi sandales, bet pats staigā basām kājām. Tu man patīc, nāc man līdzi.

Jēzus Natanaēlu nosēdināja pie labās rokas un pasniedza tam maizes šķēli un vīna kausu. Ēd šo maizi un dzer šo vīnu, viņš teica, — un tu kļūsi par vienu no manējiem!

Natanaēls ēda maizi, dzēra vīnu un juta spēkus vairojamies kā kaulos, tā dvēselē. Vīns kāpa galvā un apzeltīja viņa domas. Maize, vīns un dvēsele kļuva viens.

Natanaēls sēdēja kā uz karstām oglēm — gribēja ko teikt, bet neuzdrošinājās.

—      Runā, Natanaēl, Jēzus, pamanījis viņa nemieru, teica, atdari sirdi un atvieglo prātu.

—      Rabīn, viņš atbildēja, es tev gribētu pateikt, lai tu zini. Es esmu vienkāršs amatnieks, kas ar rokām pelna dienišķo maizi. Man nekad nav bijis laika pētīt likumus, tālab daudzās lietās esmu kā akls. Piedod… Tas ir viss, ko gribēju teikt, lai tu zini. Tagad to esmu pateicis un jūtos labāk.

Jēzus noglāstīja jaunā mācekļa platos plecus un smējās.

—      Natanaēl, — viņš teica, — nebēdā, pie Dieva ved divi ceļi: viens ir prāta, bet otrs sirds ceļš. Paklausies, ko tev stāstīšu.

Kādā dienā reizē nomirst viens trūcīgs, viens bagāts, un viens vieglprātīgs, izšķērdīgs vīrs, un visi reizē nonāk Dieva priekšā. Izrādās, ka neviens no viņiem nebija Dieva Likumu lasījis. Dievs sarauca pieri un vaicāja trūcīgajam:

«Kāpēc tu Likumu nelasīji, kamēr vēl biji dzīvs?»

«Kungs,» tas atbildēja, «es biju trūcīgs un allaž izsalcis, es strādāju dienu un nakti, lai aprūpētu sievu un bērnu. Man arvien trūka laika.»

«Vai tu biji trūcīgāks par manu uzticīgo kalpotāju Hilelu?»[18] dievs sadusmojies vaicāja. «viņam nebija naudas, lai ietu sinagogā klausīties Likuma skaidrojumus, tādēļ viņš uzkāpa uz jumta, lai slepus noklausītos caur jumta logu. Bet uznāca sniegs, un Hilels bija tā aizrāvies, ka to nepamanīja. Kad no rīta atnāca rabīns, viņš manīja, ka sinagoga ir neparasti tumša.

Paskatījies uz augšu, viņš ieraudzīja, ka jumta logu aizklāj cilvēka ķermenis. Uzkāpis uz jumta un notīrījis sniegu, viņš atrada Hilelu. Viņš paņēma to rokās, nonesa lejā, iededza krāsnī uguni un viņu sasildīja. Kopš tās reizes Hilelam atļāva nākt sinagogā klausīties bez maksas. Un viņš kļuva par slaveno rabīnu Hilelu, ko pazīst visa pasaule. Ko tu par to saki?»

«Neko,» murmināja nabadzīgais vīrs un sāka raudāt.

Tad Dievs uzrunāja bagātnieku:

«Un tu? Kādēļ tu, kamēr dzīvoji, Likumu nelasīji?»

«Es biju ļoti turīgs, man bija daudz dārzu, daudz kalpu, daudz rūpju. Kā lai varēju atrast laiku Likuma lasīšanai?»

«Vai tu biji bagātāks par Harsoma dēlu Elāzāru, kuram tēvs mantojumā atstāja tūkstoti ciemu un tūkstoti kuģu? Viņš visu pameta un devās pie gudra vīra, kurš skaidroja Dieva Likumu. Kas tev par to būtu sakāms?»

«Nekas,» teica bagātais vīrs un raudāja.

Pēdējo Dievs uzrunāja vieglprātīgo izšķērdētāju:

«Un tu, skaistais, jaunais cilvēk! Kāpēc tu Likumu nelasīji?»

«Es biju pārāk izskatīgs un nespēju tikt vaļā no sievietēm. Vienos priekos pagāja viss mans laiks kā lai būtu es atradis laiku Likuma lasīšanai?»

«Vai tu biji skaistāks par Jāzepu, kurš bija Potifara sievas mīļākais? Viņš bija tik skaists, ka piedāvāja saulei spīdēt tās vietā, ja tā kādu dienu neuzaustu. Kad viņš atrullēja Likumu, vārdi atvērās kā vārti un vārdu nozīme kļuva gaiša un skaidra. Kas tev būtu sakāms?»

«Nekas,» atbildēja vējgrābslis un rūgti raudāja.

Dievs sasita plaukstas un no paradīzes dārza atsauca Hilelu, Elāzāru un Jāzepu. Un Dievs teica: «Spriediet jūs par šiem cilvēkiem, kuri Dieva Likumu nav lasījuši nabadzības, bagātības vai skaistuma dēļ. Runā tu pirmais, Hilel, un tiesā šo trūcīgo vīru!»

«Kungs,» Hilels atbildēja, «kā lai es viņu tiesāju? Es zinu, kas ir nabadzība, es zinu, kas ir bads. Lai viņam tiek piedots!»

«Un tu, Elāzār?» Dievs pavaicāja. «Te ir turīgs cilvēks, spried tu par viņu!»

«Kungs,» Elāzārs atbildēja, «es zinu, ko nozīmē būt bagātam tā ir nāve! Piedod arī viņam!»

«Un tu, Jāzep? Tagad tava kārta spriest par šo skaisto, jauno cilvēku.»

«Kungs, kā lai viņu tiesāju, zinot, cik grūti ir pārvarēt miesas skaistumu! Piedod arī viņam.»

Jēzus klusēja un smaidīdams skatījās uz Natanaēlu, kurš bija nomierinājies un vaicāja:

-    Nu un? Ko Dievs darīja?

-    To pašu, ko tu būtu darījis, Jēzus smiedamies atbildēja. Labais kurpnieks smējās līdzi.

-   Tātad es arī esmu glābts! viņš teica, sagrāba Jēzus abas rokas un tās stingri paspieda.

-    Rabīn, viņš teica, tagad es saprotu; pie Dieva ved divi ceļi: prāta ceļš un sirds ceļš. Es esmu izvēlējies sirds ceļu un atradis tevi.

Jēzus piecēlās, piegāja pie durvīm un tās pavēra. Skarbs vējš traucās pār ezeru, un zvaigznes pie debesīm izskatījās kā izkaisīti, neskaitāmi smilšu graudiņi. Viņam atmiņā atausa tuksnesis, viņš nodrebēja un aizvēra durvis.

-     Nakts ir liela Dieva dāvana, viņš teica, tā ir cilvēku māte. Tā klusi un maigi nāk mūs apsegt, tā uzliek savu vēso roku mums uz pieres un no miesas un dvēseles izglāsta dienas rūpes. Brāļi, ir laiks mums doties viņas apskāvienos!

Vecā Salome klausījās Jēzū un piecēlās. Arī Magdalēna piecēlās no siltā krāsns kaktiņa, kur bija tupējusi un laimīga klausījusies Jēzus vārdos. Abas sievietes izklāja pītos salmu paklājus un atnesa segas. Jēkabs izgāja pagalmā, atnesa klēpi olīvkoka malkas un novietoja pagales blakus pavardam. Jēzus stāvēja istabas vidū ar seju pret Jeruzālemi un dobjā balsī skaitīja vakara lūgšanu: «Atver mums vārtus, Kungs. Diena iet uz galu, saule noriet un pazūd. Mēs nākam pie Taviem vārtiem, Tu, Mūžīgais, un no sirds Tevi lūdzam piedod mums un esi mums žēlīgs. Glāb mūsu dvēseles!»

-    Un sūti mums jaukus sapņus, Kungs! piebilda mazliet iereibušais Pēteris. Ļauj man sapnī redzēt manu veco, zaļo laivu ar jaunām, sarkanām burām.

Jēzus atgūlās vidū starp mācekļiem. Viņi aizņēma visu istabu. Vecajam Zebedejam un viņa sievai vairs neatlika vietas, tie kopā ar Magdalēnu devās uz blakus istabu. Vecais ņurdēja, jo bija spiests atteikties no ērtībām. Sadusmojies viņš pietiekami skaļā balsī, lai Magdalēna skaidri dzirdētu, teica:

—        Te nu tev bija! Ielaidi mežoņus mājā un miers ir pagalam. Kur mēs esam nonākuši!

Bet vecā Salome pagriezās pret sienu un neko neatbildēja.

Matejs, kā ierasts, palika ilgāk nomodā. Viņš notupās pie lampas, izvilka iepriekš pierakstīto un rakstīja tālāk kā Jēzus bija ienācis Kapernaumā, kā Magdalēna viņu pavadīja, un līdzību, ko Jēzus bija stāstījis: «Reiz bija kāds ļoti turīgs vīrs…» Viņš rakstīja, līdz lampa nodzisa. Tad viņš apgūlās, bet nedaudz nostāk no pārējiem, jo tie pie viņa joprojām nebija lāga pieraduši.

Pēteris tikko bija acis aizvēris, kad jau eņģeļi ielavījās viņa smadzenēs ar brīnumainu sapni: ezermalā bija sapulcējies liels ļaužu bars, un Jēzus stāvēja pie krasta un priecājās par gluži jaunu, zaļu laivu ar sarkanām burām, kas šūpojās ezera viļņos. Uz laivas pakaļgala bija uzzīmēta liela zivs, tāda pat kā tā, kas bija tetovēta uz Pētera krūtīm. «Kam šī skaistā laiva pieder?» Jēzus apvaicājās. «Tā pieder man,» Pēteris lepns atbildēja. «Ņem pārējos mācekļus līdzi un burājiet uz ezera vidu es gribu redzēt, cik drosmīgi jūs esat!» «Ar lielāko prieku, rabīn,» Pēteris teica un atraisīja tauvas. Pārējie mācekļi salēca laivā, uznāca labs vējš, buras pildījās, un viņi dziedādami devās prom. Pēkšņi uznāca negaidīta, spēcīga vēja brāzma, laiva sašķobījās, tās korpuss ielūza, tajā ieplūda ūdens, un laiva sāka grimt. Mācekļi, pieķērušies laivas malām, izmisīgi kliedza. Bet Pēteris, satvēris laivas mastu, sauca: «Rabīn, palīdzi!» Un skat, viņš tumsā ieraudzīja Jēzu, baltās drānās tērptu, nākam pāri viļņiem pie laivas. Ma cekļi pacēla galvu un, to ieraudzījuši, kliedza: «Spoks! Spoks!» un bailēs trīcēja. Bet Jēzus teica: «Nebīstieties, es tas esmu,» un Pēteris viņam at bildēja: «Kungs, ja tu tas tiešām esi, pavēli, lai arī es varu pa ūdens virsu staigāt un pie tevis aiziet!» «Nāc,» Jēzus pavēlēja. Pēteris izlēca no laivas un gāja Jēzum pretī. Bet pēc dažiem soļiem, redzot lielās bangas, viņš s;i bijās un sāka grimt: «Jēzu, glāb mani, es slīkstu!» Jēzus pastiepa roku un izvilka Pēteri no ūdens. «Tu, mazticīgais,» viņš teica, «kam baidījies? Vai tu man neuzticējies? Skaties!» Jēzus pacēla roku pāri bangām un teica: «Rimstieties!» Un pēkšņi vējš pierima, viļņi noplaka, un Pēterim saskrēja asaras acīs. Kārtējo reizi viņa dvēsele nebija izturējusi pārbaudi, un viņš nokaunējās.

Pēteris iekliedzās un atmodās. Viņa bārdā vēl karājās asaras. Viņš piecēlās sēdus uz salmu paklāja, ar muguru atspiedās pret sienu un nopūtās. Matejs vēl nebija aizmidzis un jautāja:

-    Kādēļ tu nopūties, Pēter?

Kādu brīdi Pēteris izlikās, ka Mateju nav dzirdējis. Viņš nevēlējās ielaisties sarunā ar nepatīkamo muitnieku, bet, kad sapnis aizvien nelika Pēteri mierā, viņam tomēr gribējās to kādam pastāstīt. Tāpēc viņš aizgāja pie Mateja un sāka stāstīt. Stāstot viņš, protams, sapnī redzēto papildināja un izpušķoja. Matejs cītīgi klausījās un iegaumēja, lai nākamajā dienā visu varētu uzticēt papirusa lapām.

Pētera stāsts bija galā, bet viņa sirds aizvien bangoja tāpat kā viļņi sapnī. Pēkšņi viņam ienāca prātā satraucoša doma:

-    Vai nebija tā, ka Jēzus pie manis naktī atnāca un mani aizveda uz ezeru, lai mani pārbaudītu? Man nekad nav bijis tik dzīvs sapnis ar tik īstu laivu viļņu bangās un tik lielām bailēm. Varbūt tas nemaz nebija sapnis. Kā tu domā Matej?

-     Droši vien, ka tas nebija tikai sapnis, un brīnums ir noticis, atbildēja Matejs un sāka lauzīt galvu, kā Pētera stāstīto uzrakstīt. To bija grūti izdomāt, jo viņš nebija drošs, kas ir sapnis un kas īstenība; savā ziņā notikušais bija kā viens, tā otrs. Brīnums bija noticis, bet ne uz zemes, nedz uz ezera, bet kaut kur citur. Bet kur?

Matejs aizvēra acis un domās meklēja atbildi uz šo jautājumu. Tad viņš iemiga.

Visu dienu lija un pūta vējš, zvejnieki nedevās ezerā, bet palika būdās, lāpīja tīklus un runāja par dīvaino svešinieku, kurš ieradies pie vecā Zebedeja. Stāsta, ka tas esot atdzīvināts Jānis Kristītājs. Kad bende viņam nocirtis galvu, Kristītājs esot to pacēlis no zemes, uzlicis atpakaļ un nozudis. Lai Hērods viņu nevarētu vēlreiz noķert un galvu nocirst, viņš esot aizgājis pie Nācaretes galdnieka dēla un iemiesojies viņā. Kad uz viņu skatoties, nākoties samulst. Viņš nav kā viens cilvēks, bet gan divi, un no šīs domas galva griežas. Kad viņam skatās cieši sejā, viņš šķiet labs, smaidīgs cilvēks. Bet, ja raugoties no vieniem sāniem, viņa acs šķiet stingra un gatava tevi aprīt, bet, no otriem sāniem, acs vilina un iedrošina tuvoties. Tā nu cilvēks apjūk, nesaprot, kas notiek, pamet sievu un bērnus, un dodas viņam pakaļ. Vecs zvejnieks, sarunas noklausījies, kratīja galvu.

—Tā iet visiem, viņš teica, kas neprecas, bet grib pasauli glābt! Tiem sēkla sakāpj galvā un aptumšo prātu. Apprecies, jaunais cilvēk, nežēlo spēkus sievai, sagādā bērnus un tad būsi mierā!

Vecais Jona jau iepriekšējā vakarā bija dzirdējis par notikušo un mazā mājiņā gaidīja dēlus pārnākam. Nevar būt, ka dēli neieradīsies pat uzzināt, vai viņš vēl dzīvs vai miris. Viņš gaidīja visu nakti un mocījās neziņā. Bet no rīta viņš uzāva garus stulmzābakus, kurus bija licis pagatavot uz kāzām un tagad vilka tikai pa lieliem svētkiem, apmeta veco vaskadrānas mēteli un devās pie sava drauga Zebedeja. Mājas vārti bija vaļā, un viņš gāja iekšā.

Pavardā kūrās uguns, un ap pavardu sakrustotām kājām sēdēja kāds desmits vīriešu un divas sievietes. Vienu no sievietēm Jona pazina, tā bija vecā Salome, otra bija jauna. Jonam šķita, ka viņa ir kaut kad redzēta, bet viņš nespēja atcerēties, kur. Istaba bija pustumša, un brīdī, kad pavarda uguns plaiksnošās liesmas apgaismoja viņu sejas, Jona ieraudzīja dēlus Pēteri un Andreju. Neviens nebija dzirdējis viņu ienākam, neviens nepagriezās uz viņa pusi, bet visi saspringti un pavērtām mutēm klausījās cilvēkā, kas viņus uzrunāja. Ko tad viņš stāstīja? Vecais Jona ausījās, ari muti pavēris, lai labāk sadzirdētu. Viņš notvēra vienu otru vārdu: taisnība, Dievs, Debesu valstība… Vienmēr viens un tas pats! Garajā mūžā viņš to bija dzirdējis atkal un atkal! Te nu viņi sēž un runā nevis par zvejošanu, buru taisīšanu, laivu drīvēšanu, par to, kā nesamirkt, nenosalt un sagādāt pārtiku, nevis par zemi un ezeru, bet ak, vai! par debesīm. Vecais Jona saniknojās un skaļi iekāsējās, lai pievērstu sev uzmanību, bet velti. Viņš piesita kāju pret zemi, bet arī tas nelīdzēja: visas acis un ausis bija kā piesietas bālajam vīram, kurš viņu priekšā runāja. Tikai vecā Salome pagriezās uz viņa pusi, bet šķita viņu neredzam. Tad vecais Jona piegāja tuvāk pavardam un notupās aiz abiem dēliem. Viņš pastiepa roku un pieskārās Pētera plecam. Pēteris pagriezās, ieraudzīja tēvu un pielika pirkstu pie lūpām. Tad viņš atkal pievērsās bālajam runātājam, it kā Jona nebūtu viņa mēnešiem ilgi neredzētais tēvs! Jona vispirms noskuma, bet tad saniknojās. Viņš novilka zābakus, kas nejauki spieda kāju pirkstus, un grasījās tos mest runātājam pa galvu, lai tas beidzot apklust un ļauj viņam patērzēt ar dēliem. Viņš jau bija pacēlis roku sviedienam, kad kāds no muguras satvēra viņa roku. Viņš pagriezās atpakaļ un ieraudzīja Zebedeju.

-     Celies, vecais Jona, — Zebedejs viņam čukstēja ausī, nāc, iesim blakus istabā, man ir tev ko stāstīt.

Vecais zvejnieks pasita zābakus padusē un sekoja Zebedejam. Viņi iegāja istabā un nometās viens otram blakus uz kastes.

-     Vecais Jona, Zebedejs šļupstēja, jo, bēdas remdēdams, bija jau krietni iereibis, vecais Jona, mans nabaga draugs, tev bija divi dēli noraksti tos. Man arī bija divi dēli es tos esmu izsvītrojis. Tie saka, ka vinu tēvs esot Dievs, ko mums tur maisīties! Vini uz mums skatās, it kā teikdami: «Kas tu esi, vecais?» Šis ir pasaules gals, mīļais Jona!

Sākumā es biju nikns un gribēju ņemt siena dakšu, un viņus dzīt ārā, bet tad manīju, ka nav glābiņa. Ielīdu kaktā un atdevu mājas atslēgas. Mana sieva ir viņu domu biedre. Nabadzīte ir pavisam sajukusi prātā, bet par to ne vārda saproti, Jona? Ne vārda! Mēs esam velna nagos, tāpat kā divi un divi ir četri!

Vecais Jona no jauna uzvilka zābakus, ietinās vaskadrānas mētelī un skatījās uz Zebedeju, gaidīdams, ka tas vēl kaut ko teiks. Bet Zebedejs klusēja. Tad Jona izgāja ārā un paskatījās uz debesīm un zemi. Viss bija tumšs, slapjš un auksts. «Mēs esam velna ķetnās!» viņš murmināja, «velna ķetnās…» un elsodams čāpoja atpakaļ uz savu nabadzīgo būdeli.

Marijas dēls izstiepa rokas uz uguns pusi, it kā pielūgdams Dieva garu, kas, liesmās apslēpts, silda cilvēkus. Reizē atvērās viņa sirds, un viņš teica:

-     Nedomājiet, ka esmu nācis atsaukt likumus un aizstāt praviešus. Es neesmu nācis baušļus atsaukt, bet gan tos izpildīt. Jūs visi esat redzējuši Mozus likumu plāksnes un kas uz tām rakstīts: «Tev nebūs nokaut!» Bet es saku: «Kurš dusmās paceļ roku pret brāli vai pret to izsaka skarbu vārdu, ir sodāms elles ugunīs!» Vai uz Mozus plāksnēm esat redzējuši rakstītu: «Tev nebūs laulību pārkāpt!» Bet es jums saku: «Ja jūs uz citu sievieti skatāties un to iekārojat, jūs jau sirdī esat laulību pārkāpuši.» Vecais likums saka: «Godini tēvu un māti!» Bet es jums saku: «Neieslēdziet savu sirdi jūsu vecāku mājā, ļaujiet tai ieiet katrā mājā, visā Israēlā no Hermona kalna līdz Idumejas tuksnesim un vēl tālāk, uz austrumiem un rietumiem, visā pasaulē! Dievs ir mūsu tēvs, un zeme mūsu māte, mēs esam pa pusei debesis, pa pusei zeme. Cienīt tēvu un māti nozīmē cienīt debesis un zemi!»

Vecā Salome nopūtās.

-    Mātei tavi vārdi skan smagi, rabīn.

-    Dieva vārdi arvien ir smagi, — atbildēja Jēzus.

-    Nem abus manus dēlus, vecā māte klusi teica un salika rokas.

-    Nem tos, tie ir tavi.

Jēzus dzirdēja nabaga mātes vārdus un sajuta atbildību par visas pasaules dēliem un meitām. Viņam atkal ienāca prātā melnais āzis, ko viņš bija redzējis tuksnesī un kam ap kaklu pie ziliem amuletiem karājās visas tautas grēki. Jēzus klusēdams pieliecās pie vecās Salomes, kura nule viņam bija uzticējusi savus dēlus, it kā gribēdams teikt: «Redzi, es uzņe mos atbildību par viņiem…»

Viņš iemeta dažus vīnogulāju zarus ugunī, skatījās, kā liesmas tos aprij, un brīdi klausījās uguns sprakšķēšanā. Tad viņš pievērsās mācekļiem un atsāka runāt.

-Tas, kurš tēvu un māti mīl vairāk par mani, — viņš teica, un tas, kurš dēlu vai meitu mīl vairāk par mani, nav cienīgs man sekot. Ar sena jiem likumiem un mīlestības saitēm mums nepietiek.

Viņš brīdi klusēja, tad ierunājās:

-     Cilvēks ir kā robežakmens starp debesīm un zemi. Bet šis robežakmens arvien tiek pārvietots tuvāk debesīm un līdz ar to arī Dieva liku miem. Es Dieva baušļus esmu nocēlis no Mozus muguras un nesu tos tālāk.

-    Vai tad Dieva prasības mainās, rabīn? pārsteigts vaicāja Jānis.

-    Nē, mīļais Jāni, bet cilvēka sirds paplašinās, un tā var paust vairāk Dieva gribas.

Ko iaci mēs gaidām? Iesim pasaulei sludināt jaunos baušļus! teica Pēteris un pielēca kājās.

-    Pagaidi vismaz, kamēr lietus norimst! zobgalīgi piebilda Toms.

Jūda, nokaitināts, kratīja galvu.

-    Vispirms mums jāpatriec romieši, viņš teica, vispirms jāatbrīvo miesa, pirms ķeramies pie dvēseles. Visu pēc kārtas, vispirms jāieliek pamati un vēlāk jumts.

-    Bet tieši dvēsele ir pamats, Jūda.

-    Es saku, ka miesa!

-Ja mūsu dvēsele nemainīsies, Jūda, mēs nekad nespēsim mainīt pasauli ap mums. Lielākais ienaidnieks sēž mūsos pašos, mēs paši esam romiešu apsēsti, tādēļ atpestīšanai jānotiek mūsos pašos!

Jūda vārījās dusmās. Viņš ilgi bija valdījies un daudz ko uzkrājis krūtīs. Tagad no tā bija jātiek vaļā.

-    Vispirms aizdzenam romiešus! viņš aizsmakušā balsī kliedza vēlreiz. Vispirms romiešus!

-     Bet kā lai mēs viņus aizdzenam? vaicāja Natanaēls, kurš jau sāka justies neērti un jau šķielēja uz durvīm. Kā? Saki mums, kā, Iskariot?

-    Ar sacelšanos! Jūda kliedza. Atcerieties, kā makabeji aizdzina helēņus! Tagad ir mūsu kārta. Mēs esam jaunie makabeji. Kam pienākums aizdzīt romiešus! Un, kad būsim no viņiem atbrīvojušies, mēs varēsim pievērsties turīgajiem un trūcīgajiem, netaisnīgajiem un netaisnību cietējiem.

Visi klusēja. Te nu bija divi ceļi. Visi domāja, kurš būtu pareizākais. Tie skatījās uz Jēzu un gaidīja, ko viņš teiks. Bet Jēzus domīgs raudzījās ugunī. Vai cilvēki jebkad sapratīs, ka kā tveramajā, tā netveramajā pasaulē ir tikai viens dvēseles ceļš?

Pēteris piecēlās:

-     Atvainojiet, bet es tik sarežģītām sarunām nespēju sekot, viņš teica. Kas ir pamats, mēs uzzināsim, kad sāksim darboties, rabīn. Laid mūs pasaulē ar labo vēsti, pēc tam runāsim no jauna.

Jēzus pacēla galvu un pārlaida acis mācekļiem, tad pamāja Pēterim, Jānim un Jēkabam pienākt tuvāk. Viņš katram uzlika roku uz galvas.

-            Ejiet ar manu svētību, — viņš teica, — sludiniet cilvēkiem labo vēsti, nebaidieties, Dievs turēs roku pār jums un jūs sargās. Bez viņa ziņas neviens zvirbulis no debesīm nenokrīt, un jūs katrs esat daudz vairāk nekā zvirbulis. Lai Dievs ir ar jums. Atgriezieties drīz, un lai jums veicas uzņemties atbildību par tūkstošiem dvēseļu! Jūs esat mani apustuļi!

Šie trīs apustuļi saņēma Jēzus vēlējumu, atvēra durvis un izgāja vējā un lietū, un katrs devās uz savu pusi.

Ritēja dienas, un Zebedeja pagalms ik rītu pildījās ar ļaudīm, bet vakaros bija tukšs. Slimie, apsēstie un kroplie raudādami nāca no malu malām. Daži bija satraukti un kliedza, lai Cilvēka Dēls dara brīnumus: vai tad Dievs viņu tālab nav sūtījis? Lai viņš iznāk pagalmā! Jēzus noskuma, izgāja pagalmā un katram pieskārās. Brāļi, ir divu veidu brīnumi, viņš teica, miesas brīnumi un dvēseles brīnumi. Ceriet tikai uz dvēseles brīnumiem, nožēlojiet grēkus, tīriet dvēseles, tad arī jūsu miesa attīrīsies. Dvēsele ir kā koks, kura augļi var būt kā slimība, tā veselība, kā paradīze, tā elle.

Daudzi ticēja, un, tiklīdz tie ticēja, tie sajuta, ka asinis sāka raitāk plūst viņu pamirušajā miesā. Tie nometa kruķus un dancoja. Aklie, kuru acīm Jēzus uzlika roku, sajuta gaismu plūstam no viņa pirkstgaliem. Tie pavēra acis un priekā iekliedzās, jo pēkšņi spēja redzēt pasauli!

Matejs turēja acis un ausis vaļā, un zoss spalvu allaž gatavībā. Viņš ne vārda nepalaida garām, bet visu uzticēja papirusam. Un tā, drusku pa druskai, dienu pēc dienas, tapa Labā vēsts Evaņģēlijs. Tā laida saknes, dzina zarus, izauga par koku un nesa augļus, dzīvajiem un vēl nedzimu šajiem. Matejs Svētos Rakstus zināja no galvas, un tas, ko Jēzus tagad tei ca un darīja, pilnībā sakrita ar to, ko pravieši bija sludinājuši. Ja kādreiz gadsimtu senie pravietojumi nesaskanēja ar notikumiem, Matejs zināja, ka pie tā vainojams cilvēka ierobežotais saprāts, kas neļauj izlobīt Svēto Rakstu apslēpto jēgu. Dieva vārdiem ir septiņi dažādu nozīmju slāņi, un Matejs pūlējās atrast pareizo slāni, kas ļautu saprast to, kas citādi nelikās sakarīgs. Ja dažreiz bija jāliek lietā nedaudz spēka, Matejs cerēja, ka I )icvs viņam piedos, jo, galu galā, Dievs taču pats to vēlējās. Vai tad nebija tā, ka ik reizi, kad viņš ņēma rokā spalvu, aiz viņa nostājās eņģelis, kas čukstēja ausi, ko rakstīt?

Šodien Matejs skaidri saprata un redzēja acu priekšā, kā ķerties pie Jēzus dzīves apraksta. Vispirms, kur viņš ir dzimis, kas bijuši viņa vecāki un senči četrpadsmit paaudzēs. Viņš piedzima Nācaretē trūcīgiem ve¬cākiem, galdniekam Jāzepam un viņa sievai Marijai, Joahima un Annas meitai. Viņš satvēra spalvu, lūdza Dievu apskaidrot viņa prātu un dot spēku. Bet, tiklīdz viņš sāka rakstīt, viņa roka sastinga. Eņģelis to bija sagrābis, Matejs dzirdēja niknas spārnu vēdas un balsi, kas kā bazūne skanēja viņa ausī: «Nē, ne Jāzepa dēls. Ko saka pravietis Jesaja? Tādēļ tas Visuvarenais Kungs pats jums dos zīmi: redzi, jaunava kļūs grūta un dzemdēs dēlu…»  Raksti: «Marija bija šķīsta. Erceņģelis Gabriels pie vi¬ņas ieradās, pirms kāds vīrietis tai bija pieskāries, un teica: Esi sveicināta, Marija, svētītā, Dievs ir ar tevi! Un tūlīt radās auglis viņas klēpī.» Tas tev jāraksta dzirdi! Un arī ne Nācaretē. Viņš nepiedzima Nācaretē. Atce¬ries, ko pravietis Miha stāsta: «Bet tu, Betlēme Efratā, kas esi nolikta necilā vietā starp tūkstošām Jūdas pilsētu, no tevis nāks tas, kam jābūt par valdnieku Israēlā un kā izcelsme meklējama sensenajos laikos, mūžī¬bas pirmlaikos.»  Tātad viņš dzimis Betlēmē, jo tā saka neaizmirstamais psalms: «Viņš to paņēma no kūts, kur avis zīdīja, lai tas kļūtu par Jēkaba ganāmpulka ganu.» Kāpēc tu neraksti? Es atbrīvoju tavu roku — raksti!

Bet Matejs sadusmojās. Viņš pagriezās uz neredzamo spārnu pusi un klusi kurnēja, lai aizmigušie mācekļi nedzirdētu: «Tas nav tiesa, es negribu tā rakstīt un nerakstīšu!» Pēkšņi no augšas atskanēja smiekli, un balss, kas teica: «Kā tu, pelnu saujiņa, vari zināt, kas ir patiesība! Patiesībai ir septiņas pakāpes, uz augstākās stāv Dieva patiesība, un tā nebūt nelīdzinās cilvēku patiesībai. Šo patiesību es tev iečukstēšu ausī, evaņģēlist Matej, raksti: Un redzi, trīs gudri vīri no austrumu zemes atnāca uz Jeruzalemi un sacīja: Kur ir jaunpiedzimušais jūdu Ķēniņš? Jo mēs viņa zvaigzni redzējām austrumu zemē un atnācām viņu pielūgt…»*

Sviedri tecēja no Mateja pieres. «Es nerakstīšu! Es nerakstīšu!» viņš

nomurmināja, bet roka tikai slīdēja pār papirusa lapām un rakstīja.

Jēzus miegā saklausīja Mateja mokas un atvēra acis. Viņš ieraudzīja Mateju ar noliektu galvu pie lampas rakstām tik enerģiski, ka šķita, ka lapa plīsīs gabalos.

-    Brāli Matej, Jēzus klusi teica, kāpēc tu ņurdi? Kas tevi moka?

-    Nevaicā, rabīn! viņš atbildēja, kamēr spalva nepārtrauca rakstīt, man jāsteidzas, guli mierīgi.

-    Varbūt, ka Dievs tevi moka, nojauzdams teica Jēzus un aizvēra acis, lai netraucētu svēto varu, kas Mateju bija sagrābusi.

Jordānijas ieleja, W. H. Bartlett (1847. g.), oforts -]. C. Armytage

XXIV nodaļa

Pagāja dienas un naktis, mēness apritēja vienreiz un vēlreiz. Lietus un aukstums, iekurts pavards, gari vakari nomodā vecās Salomes mājā. Ik vakaru pēc darba ieradās Kapernaumas trūcīgie un cietušie. Padzirduši par jauno pravieti, tie pie viņa nāca nabadzīgi un noskumuši, un atgriezās savās būdiņās bagātināti un iepriecināti. Jēzus viņu vīnogulājus, zveju laivas un dzīves priekus pārnesa no zemes uz debesīm un paskaidroja, kāpēc debesis ir daudz drošākas par zemi, un nelaimīgo sirdis pildījās ar pacietību un cerību. Pat Zebedeja ietiepīgā sirds kļuva mīkstāka, un Jēzus vārdi tajā pamazām iegūlās un to maigi apreibināja. Laicīgā pasaule izgaisa, un viņa prātā izveidojās jauna, no mūžīgām un nerūsējošām mantām darināta pasaule. Un šajā jaunajā, īpatajā pasaulē Zebedejs, viņa dēli un vecā Salome ar visām piecām laivām un četrām lādēm dzīvos mūžīgi mūžos. Tādēļ viņš nedrīkstēja kurnēt, ka nelūgtie viesi dienām ilgi dzīvo viņa mājā un mielojas pie viņa galda atlīdzība droši tiks saņemta viņsaulē.

Ziemas vidū uznāca dažas saulainas dienas, kurās Dievs vētrasputniem ļāva klinšu ligzdās dēt olas. Spīdēja saule, zeme sasila un apmānīja mandeļkoku, tā ka tas Zebedeja dārzā izdzina pumpurus. Ari zivju dzenīši ieradās dēt olas. Pārējie Dieva putni gaidīja līdz pavasarim, tikai zivju dzenīši un vētrasputni to darīja ziemas vidū, un Dievs par viņiem apžēlojās, sūtot dažas siltas un saulainas dienas. Tagad šie vizuļojošie putni čivinādami lidoja pār ezeru un apkārtējām klintīm un pateicās Dievam, ka viņš arī šogad ir turējis solījumu.

Šajās skaistajās dienās ari mācekļi izklīda pa apkārtējiem ciemiem un devās pie zveju laivām. Filips un Natanaēls gāja uz laukiem tikties ar draugiem zemniekiem un ganiem, sludināt tiem Dieva vārdu; Andrejs un Toms devās pie zvejniekiem, bet Jūda aizgāja kalnos, lai staigājot atbrīvotos no uzkrātajām dusmām. Daudzas skolotāja izdarības viņam

patika, bet bija arī šis tas, ko viņš nespēja sagremot. Brīžiem ar Jēzus muti runāja niknais Kristītājs, bet citkārt joprojām blēja galdnieka dēls: Mīlestību! Mīlestību! Ko tad lai mīl, neprāti? Pasaule ir piemetusies puve, kas prasās pēc naža!

Tikai Matejs palika mājās. Viņš gribēja palikt Jēzus tuvumā, lai nezaudētu nevienu viņa teikto vārdu. Varbūt, ka viņš atkal paveiks kādu brīnumu, un tas viņam jāredz savām acīm un jāpieraksta. Turklāt kurp lai viņš ietu? Ar ko lai runātos? Neviens nevēlas viņam, izbijušam necienīgam muitniekam, tuvoties. Tā nu viņš palika mājās, nolīda kādā kaktā un slepus vēroja Jēzu, kurš sēdēja zem mandeļkoka un kaut ko stāstīja Magdalēnai, kura tupēja viņam pie kājām. Viņš runāja klusi un, lai kā arī Matejs ausītos, viņš nespēja sadzirdēt ne vārda. Tikai redzēja Jēzus roku slīdam pār Magdalēnas matiem, redzēja viņa nopietno, skumjo seju.

Šajā agrajā sabata rītā bija saradušies svētceļnieki no attālākiem ciemiem, zemnieki no Tibērijas, zvejnieki no Gennēsaretes, gani no kalniem, visi bija sanākuši klausīties jaunā pravieša stāstus par elli un paradīzi, par cilvēces nelaimēm un Dieva žēlastību. Diena bija padevusies silta un saulaina, īsta Dieva dāvana, un ļaudis gribēja aicināt pravieti uz zālāju uzkalnā, kur tie varētu klausīties viņa vārdos, vienlaikus arī pagozēties siltajā zālājā un pat nosnausties. Viņi pulcējās uz ielas, jo mājas vārti bija slēgti, un sauca, aicinot Jēzu iznākt pie viņiem.

-    Magdalēna, mīļā māsa, Jēzus teica, klausies, ļaudis ir sanākuši un mani sauc.

Bet Magdalēnas skatiens bija piekalts Jēzus acīm, viņa neklausījās. Tas, ko viņš tagad teica, nebija no svara, pietika ar to, ka viņa dzirdēja Jēzus balsi. Viņa bija sieviete, kurai nevajadzēja vārdus. «Rabīn, kādēļ tu man stāsti par dzīvi nākamībā? Mums, sievietēm, nevajag citu, mūžīgu dzīvi; ar cilvēku, kuru mēs mīlam, kopā pavadīts brīdis ir paradīze, bet atšķirtība no viņa elle. Mēs, sievietes, piedzīvojam mūžību tepat virs zemes!»

-    Magdalēna, mīļā māsa, Jēzus atkārtoja, ļaudis ir sanākuši un mani sauc, man jāiet.

Viņš piecēlās un atvēra vārtus. Uz ielas viņu gaidīja ilgpilnas acīm, vārdi uz lūpām, vaimanājoši slimnieki, kas stiepa viņam pretim rokas… Magdalēna Jēzum sekoja, bet, ieraugot pūli, lika roku sev pie mutes, lai nekliegtu.

«Ļaudis ir kā nežēlīgs, asinskārs zvērs, kas tevi aprīs…» viņa murmināja, raudzīdamās, kā Jēzus mierīgi dodas uz priekšu un kā viņam seko rēcošs pūlis…

Jēzus platā drošā solī devās uz pakalnu pie ezera, kur pirms kāda laika viņš liela ļaužu pūļa priekšā bija izpletis rokas un saucis: «Mīlestību! Mīlestību!» Bet kopš tā laika viņa noskaņojums bija mainījies. Tuksnesī viņa sirds bija nocietinājusies, un viņš uz lūpām kā kvēlojošas ogles vēl sajuta Kristītāja lūpas. Pravietojumi viņā uzliesmoja un nodzisa, pārdabiskas dievišķas balsis skanēja viņa ausīs, un acu priekšā rādījās trīs Dieva soda eņģeļi Spitālība, Vājprāts un Uguns, kas no pāršķeltām debesīm kāpa lejup.

Kad viņš bija sasniedzis pakalna virsotni un pavēris muti, lai runātu, viņu pārņēma vecā pravieša gars, un viņš sapulcētos ļaudis uzrunāja šādi:

-     No pasaules malas dārdēdams nāk baismīgs karaspēks. Tas strauji tuvojas, visi karavīri ir modri un spēcīgi, zobeni tiem stingri apjozti, bultas asas un loki uzvilkti. Zirgu pakavi tiem ir cieti kā krams, un kaujas ratu riteņi griežas kā viesulis. Šis karaspēks rēc kā lauva un atņirdz zobus. To, ko tas sagrābs, neviens nespēs atbrīvot!

-    Kas ir šis karaspēks? vaicāja kāds vecāks vīrs, kuram sirmie mati bija sākuši celties stāvus.

-    Kas tas par karaspēku, vaicājiet jūs, kroplie, aklie, neprātīgie cilvēki?

Jēzus pacēla roku pret debesīm.

—Tas ir Dieva karaspēks, jūs, nelaimīgie! Tālumā Dieva karavīri i/ skatās kā bruņoti eņģeļi, bet tuvumā viņi plosās kā ugunīgas liesmas. Pērnvasar es tos noturēju par maigiem eņģeļiem un saucu: «Mīlestību! Mīlestību!» Bet tuksnesī man Dievs atdarīja acis un es redzēju ugunīgus eņģeļus! «Es jūs vairs nespēju paciest,» kliedza Dievs, «es nāku lejā! Vai manas skanēs Jeruzālemē un Romā, vaimanas kalnos un vaimanas kapos, zeme raudās par saviem bērniem. Eņģeļi nokāps uz nodegušo zemi un .11 lukturiem meklēs, kur bija Roma, kur Jeruzāleme. Viņi drupinās pelnus starp pirkstiem un tos ostīs.» Šī laikam būs bijusi Roma un šī Jeruzāleme, tie minēs, kaisīdami pelnus vējā.

—        Vai nav glābiņa? — iekliedzās jauna māte un spieda bērnu pie krūts. Es neprasu sev, bet domāju par dēlu!

—  Protams, ir glābiņš, atbildēja Jēzus. Katrā grēku plūdu reize

Dievs liek būvēt šķirstu, kurā viņš glabā nākamās pasaules ieraugu. Un man ir šī šķirsta atslēga!

-    Kuri būs šajā ieraugā? Kurus tu glābsi? Vai ir vēl atlicis laiks šķirstā iekļūt? ar drebošu zodu kliedza kāds vecāks vīrs.

-     Visi cilvēki nāks manā priekšā, un es tos šķirošu. Vienā pusē tos, kuri par daudz ēduši, dzēruši un mīlējuši, bet otrā tos, kuri cietuši badu un netaisnību. Šie pēdējie būs akmeņi, no kuriem būvēšu jauno Jeruzālemi.

-Jauno Jeruzālemi? ļaudis vaicāja, un viņiem acis iemirdzējās.

-    Jā, jauno Jeruzālemi. Es to nezināju, bet tuksnesī Dievs uzticēja man šo noslēpumu. Mīlestība seko uguns liesmām. Vispirms pasaule jāpārvērš pelnos, un tikai tad Dievs stādīs jaunu vīna dārzu. Bet pelni ir labākais mēslojums.

-    Pareizi, par pelniem labāka mēslojuma neatrast! kā atbalss Jēzum aiz muguras atskanēja spēcīga balss.

Jēzus pārsteigts pavērsās atpakaļ. Balss bija kā viņa paša, bet vēl pārliecinošāka un mundrāka. Ieraudzījis aiz sevis Jūdu, viņš satrūkās. Jūdas seja plaiksnījās itin kā solīto liesmu gaismā. Viņš metās uz priekšu un satvēra Jēzu pie rokas.

-    Rabīn, viņš negaidīti maigā balsī nomurmināja, manu rabīn…

Nekad mūžā Jūda tik maigi nebija uzrunājis nevienu cilvēku un nokaunējās par to. Tēlodams, ka viņam kaut kas nokritis, viņš pieliecās un noplūca agrīnu anemones ziediņu.

Vakarā, kad Jēzus pārnāca mājās, apsēdās krēslā pie pavarda un raudzījās ugunī, viņš pēkšņi sajuta Dieva klātbūtni un to, ka Dievs vēlas viņam ko teikt. Jēzu bija pārņēmušas dusmas un rūpes, bet vienlaikus viņš ari kaunējās, ka šodien atkal ar vārdiem bija lējis uguni pār labo zemnieku un zvejnieku galvām un kādu bridi viņus krietni nobiedējis. Bet tie ātri bija attapušies. Visas šīs šausmu lietas tiem šķita kā pasakas, un daudzi siltajā zālītē bija pat iemiguši.

Viņš klusēja un nemierīgs skatījās liesmās. Magdalēna stāvēja istabas kaktā un skatījās uz viņu. Tā vēlējās ar Jēzu runāt, bet neuzdrošinājās.

Magdalēna zināja, ka dažkārt sievietes balss vīrieti nomierina, bet citreiz satrauc; tādēļ viņa labāk klusēja.

Klusums. Gaiss smaržoja pēc zivīm un rozmarīna. Logs uz pagalmu bija vaļā. Kaut kur tuvumā ziedēja mespila krūms, un saldā, maigi piparotā smarža ieplūda istabā.

Jēzus piecēlās un aizvēra logu. Šīs pavasara smaržas iekvēldināja miesu. Tās nebija dvēseliskas. Ir jāiet ārā svaigā gaisā, tas dvēselei piemērotāks.

Atvērās durvis, un ienāca Jūda. Viņa zilās acis mirdzēja. Viņš ieraudzīja Jēzu skatāmies pavarda ugunī, Magdalēnu stāvam istabas kaktā, Zebedeju aizmigušu krācam un Mateju, noliekušos pie lampas, skricelējot un metot tintes traipus uz lapām… Viņš pakratīja galvu. Vai šis varētu būt lielā karagājiena sākums? Vai ar šādiem spēkiem var iekarot pasauli? Viens gaišreģis? Viens skrīveris? Viena apšaubāmu tikumu sieviete? Daži zvejnieki, viens kurpnieks, viens pauninieks, un visiem mierīga, omulīga dzīve Kapernaumā. Viņš notupās istabas kaktā. Vecā Salome jau bija uzklājusi zemu apaļu ēdamgaldu.

-    Es neesmu izsalcis, bet noguris, viņš noņurdēja un aizvēra acis, lai nebūtu jāredz bēdīgā aina.

Pārējie apsēdās pie galda. Pa atvērtajām durvīm ielidoja naktstauriņš, apmeta līkumu ap lampu un tad, spārnus vicinādams, nosēdās Jēzum uz pieres. Tad atkal pacēlās spārnos un lidinājās pa istabu.

-    Mums būs viesis, teica vecā Salome, sveiksim viņu mūsu vidū.

Jēzus svētīja un sadalīja maizi. Visi ķērās pie ēšanas, bet neviens nebilda ne vārda. Vecais Zebedejs pamodās un arī apsēdās pie galda, šādu klusumu viņš nespēja izturēt, tas viņu uztrauca.

-    Sakiet taču kādu vārdu, puiši, viņš teica un trieca dūri galdā. Kas te notiek? Vai kāds miris? Vai jūs neesat dzirdējuši teicienu ja vairāk nekā trīs vai četri sēž pie galda un nerunā par Dievu, tie droši vien bauda bēru mielastu? To dzirdēju no vecā Nācaretes rabīna un vēl tagad to atceros! Saki kaut ko, Marijas dēls, no jauna ieved Dievu manā namā. Piedod, ka joprojām tevi saucu par Marijas dēlu, jo es nezinu, kā pareizāk tevi uzrunāt. Daži tevi sauc par galdnieka dēlu, citi par Dāvida Dēlu, Dieva Dēlu, Cilvēka Dēlu un kā tik vēl ne. Šķiet, ka pasaule vēl nav izlēmusi…

-    Veco Zebedej, Jēzus atbildēja, neskaitāmi eņģeļu pulki lido ap

I )ieva troni un tic iztālēm augstu teic Dievu sudrabaini dzidrās balsīs, bet tikai viens eņģelis uzdrošinājās viņam tuvoties…

-    Kurš? vaicāja Zebedejs un noraudzījās viņā platām, vīna nogurdinātām acīm.

-    Klusēšanas eņģelis! Jēzus atbildēja un no jauna apklusa.

Vecais namatēvs aizrijās. Viņš piepildīja glāzi ar vīnu un to ar vienu malku izdzēra.

«Šis ciemiņš ir šaušalīgs,» viņš nodomāja. «Rodas iespaids, ka tu esi lauvu bedrē.» Viņu acumirklī pārņēma bailes, un viņš piecēlās no galda.

-      Re, kur nāk mūsu viesis! iesaucās vecā Salome un devās pie durvīm.

Visi pavērās turp. Uz sliekšņa stāvēja vecais Nācaretes rabīns.

Kā viņš bija novecojis! Kā novārdzis! Vieni kauli zem cietas, miecētas ādas! Tik vien, lai miesu un dvēseli saturētu kopā! Pēdējā laikā rabīns nespēja gulēt. Un, ja arī pret rīta pusi iemiga, viņam allaž rādījās viens un tas pats sapnis: eņģeļi, liesmas… un Jeruzāleme kā ievainots zvērs, kas, uzrāpies Ciānas kalnā, brēc nebalsī. Aizvakar, agrā rīta stundā, viņš atkal bija šādi sapņojis un satriekts izlēcis no gultas, un devies ārā no mājas. Viņš gāja pāri laukiem un šķērsoja Esdrelonas līdzenumu. Viņa priekšā nu bija svētais Karmela kalns un pravietis Elija, kas virsotnē mita, iedvesa rabīnam spēku, lai viņš varētu tur uzkāpt. Viņš zināja, ka kalngalā atrodas trīs lieli akmeņi, altāris un ap to upurdzīvnieku kauli un ragi. Bet, kad vecais rabīns tiem tuvojās un pacēla acis, viņš iekliedzās: trīs akmeņu vietā vakara saules gaismā stāvēja trīs milzīgi vīru tēli. Tie bija tērpti sniegbaltās drānās, un tiem sejas gaiši spīdēja. Vidū stāvēja Marijas dēls Jēzus, pa kreisi no viņa pravietis Elija ar kvēlojošām oglēm rokās, bet pa labi Mozus ar liektiem auna ragiem par zīmi viņa spēkam un ar divām ugunīgiem burtiem aprakstītām akmens plāksnēm rokās. Rabīns nokrita ar seju pie zemes, murmināja: «AdonaiAdonai\uc1» un drebēja pie visām miesām. Viņš zināja, ka Elija un Mozus nav miruši un atgriezīsies, kad pienāks Pastarā diena. Šī acīmredzot bija zīme, ka pasaules gals ir klāt. Viņš vēlreiz pacēla acis, lai paskatītos uz tēliem: bet tagad rietošās saules gaismā mirgoja vien trīs lielie akmeņi.

Garus gadus vecais rabīns bija ritinājis Svētos Rakstus un saņēmis no tiem Jahvcs garu. No Rakstiem viņš bija iemācījies, ka aiz redzamā un neredzamā ir saskatāma Dieva apslēptā jēga. Arī šajā brīdī viņš to saprata un pacēla zizli. Nez no kurienes viņa vārgajās miesās ieplūda spēks, un viņš spēra soļus Kanaānas, Magdalas un Kapernaumas virzienā, lai uzmeklētu Marijas dēlu. Viņš bija dzirdējis, ka tas atgriezies no Jūdejas tuksneša un dzina tam pēdas Galilejā. Tur viņš jau redzēja un dzirdēja, kā ziņa par jauno pravieti par viņa vārdiem un paveiktajiem brīnuma darbiem jau ir izplatījusies starp zemniekiem un zvejniekiem. Ceļā viņš satika vecāku vīru un tam vaicāja par pravieti. Tas pacēla rokas pret debesīm un teica:

-     Es biju akls, viņš pieskārās manām acīm un atdeva tām gaismu. Viņš man lūdza par to nevienam nestāstīt, bet es eju no ciema uz ciemu un stāstu par to.

-    Bet saki, draugs, varbūt zini, kur viņš atrodams?

-    Es viņu pēdējo reizi redzēju vecā Zebedeja mājā, Kapernaumā. Pasteidzies viņu satikt, pirms viņš atgriežas debesīs!

Rabīns steidzās tālāk. Jau nāca virsū nakts, kad viņš ieradās Kapernaumā, uzmeklēja Zebedeja māju un devās iekšā. Vecā Salome iznāca pretim sasveicināties.

-     Salome, vecais rabīns ierunājās, kāpdams slieksnim, miers lai valda tavā namā un lai Ābrahāma un Izaka svētība pavada tā iemītniekus!

Viņš pagriezās un ieraudzīja Jēzu, un viņa acis apžilba.

-     Daudzi putni pie manis ir atlidojuši ar vēstīm par tevi, viņš teica, ceļš, kuru tu esi izvēlējies, ir garš un grūts. Lai Dievs tev stāv klāt, mans dēls!

-    Āmen, Jēzus dobjā balsī atbildēja.

Vecais Zebedejs uzlika roku uz sirds un sveicināja rabīnu.

-    Kāds labs ceļavējš tevi atnesis uz manu māju? viņš vaicāja.

Bet rabīns neatbildēja, varbūt nebija sadzirdējis. Viņš atsēdās pie pavarda. Viņš bija noguris, nosalis un arī izsalcis, tomēr no ēdiena atteicās. Viņam pavērās vairāki ceļi, un viņš nespēja izlemt, pa kuru iet… Kāpēc viņš bija atnācis? Izstāstīt Jēzum savu sapni? Ja nu šis sapnis nebija Dieva sūtīts? Vecais rabīns labi zināja, ka velns var parādīties Dieva izskatā, lai cilvēkus pieviltu. Ja viņš Jēzum stāstītu, ko viņš pa ceļam redzējis, Jēzus varētu krist iedomības dēmona varā. Tas viņu pazudinātu, bet viņš, rabīns, būtu par to atbildīgs. Bet, ja viņš neatklātu noslēpumu, bet gan sekotu Jēzum? Vai būtu pareizi, ka viņš, vecais Nācaretes rabīns, seko šim pārdrošajam nemierniekam, kurš lielās, ka ieviesīs jaunu bauslību? Vai pa ceļam šurpu viņš Kanaānā, bilzdams tikai vienu vārdu pret ierasto likumību, nebija sacēlis lielu traci? Stāsta, ka viņš svētajā sabatā kādu redzējis uz lauka strādājam, rokam grāvi un laistām dārzu. «Cilvēk,» Jēzus esot tam teicis, «ja tu zini, ko tu dari, esi svētīts, bet, ja nezini, esi nolādēts, jo tu pārkāp Likumu!» Vecais rabīns, to dzirdot, bija pārsteigts. «Šis nemiernieks ir bīstams,» viņš nodomāja. «Uzmanies, veco Simeon, lai tev tavās vecumdienās neiziet greizi!»

Jēzus piecēlās no galda un apsēdās līdzās tēvocim. Jūda gulēja uz grīdas, pievēris acis. Matejs bija atgriezies pirmītējā vietā pie lampas un ar spalvu rokā gaidīja, bet Jēzus neko neteica. Tikai skatījās, kā ugunī sadeg malka, un manīja, ka rabīns viņam blakus smagi elš, it kā joprojām būtu ceļā.

Tikmēr vecā Salome saklāja rabīnam gultu. Viņš bija vārgs vīrs, viņam vajadzēja mīkstu guļamvietu un daudz spilvenu. Salome nolika pie gultas ūdens krūzīti, ja nu vecajam vīram naktī slāptu. Manīdams, ka jaunatnākušo viesi viņš maz interesē, Zebedejs paņēma spieķi un gāja apciemot Jonu un sajust cilvēku dvašu. Paša māja šķita kā lauvu bedre. Magdalēna ar Salomi aizgāja blakus istabā, atstādamas Jēzu un rabīnu vienus. Viņas nojauta, ka abiem ir lielas un noslēpumainas lietas runājamas.

Bet viņi nerunāja. Abi saprata, ka vārdi nespēj atvieglināt cilvēku sirdis. To spēj tikai klusēšana, un viņi klusēja. Ritēja stunda pēc stundas, Matejs iemiga ar spalvu rokā, Zebedejs pārnāca noguris no pļāpāšanas un atgūlās. Bija pusnakts. Arī Rabīnam apnika klusēt un viņš piecēlās:

-    Šovakar esam daudz runājuši, Jēzu. Rīt turpināsim! viņš nomurmināja un uz sāpīgiem ceļgaliem aizrāpoja līdz guļamvietai.

Saule bija uzlēkusi, ceļoja pa debesjumu un jau tuvojās zenītam, bet rabīns vēl nebija acis atvēris. Jēzus nogāja krastmalā aprunāties ar zvejniekiem. Iekāpis Jonas laivā, viņš tam palīdzēja vilkt tīklus. Jūda kā vientuļš ganu suns klaiņoja pa apkārtni.

Vecā Salome noliecās pār rabīnu un klausījās, vai viņš vēl elpo. «Paldies Dievam,» viņa pie sevis nomurmināja, «vēl ir dzīvs,» un dzīrās jau doties prom, kad rabīns pavēra acis un ieraudzīja viņu vēl noliekušos. Viņš aptvēra, kas par lietu, un pasmaidīja.

-    Nebaidies, Salome, viņš teica, es nenomiru, es vēl nespēju nomirt.

-    Mēs novecojam, Salome nopietni atbildēja. Mēs attālināmies no cilvēkiem un tuvojamies Dievam, bet nezinām savu dienu un stundu. Es domāju, ka ir grēks teikt, ka tu nespēj nomirt.

-   Es vēl nespēju nomirt, Salome, ietiepīgi atkārtoja rabīns. Israēla Dievs man ir apsolījis: Tu nemirsi, Simeon, pirms nebūsi redzējis Mesiju!

Bet, kamēr rabīns tā runāja, viņš pēkšņi izpleta acis. Vai tad viņš jau nebija Mesiju redzējis? Vai tas nebija Jēzus? Vai seja, ko viņš bija redzējis Karmela kalnā, nebija Dieva sūtīta? Tad taču viņa nāves stunda ir klāt. Viņa pieri klāja auksti sviedri. Vai lai par to priecājas? Vaimanā? Viņa dvēsele priecājās, ka Mesija ir klāt, bet miesa, kaut novārgusi, vēl negribēja mirt… Viņš piecēlās un, smagi elsodams, aizgāja līdz durvīm, apsēdās uz sliekšņa un iegrima pārdomās.

Vakarpusē noguris atgriezās Jēzus. Viņš cauru dienu bija zvejojis kopā ar Zebedeju, un dienas beigās laiva bija līdz malām pilna ar zivīm. Jona tik ļoti aizrāvies, ka nespējis pat parunāt. Stāvēdams līdz ceļiem kustīgu zivju ņudzeklī, tikai skatījās uz Jēzu un smaidīja.

Tovakar arī mācekļi atgriezās no apgaitas pa tuvīnajiem ciemiem. Visi sasēdās ap Jēzu un sāka stāstīt, ko viņi teikuši vai darījuši. Zemniekiem un zvejniekiem viņi stāstījuši, ka Kunga diena ir klāt, un runājuši stingrā un skarbā balsī, lai tos iebiedētu. Bet tie mierīgi klausījušies, pie viena lāpījuši tīklus, apkopuši dārzus un ar galvas mājienu apliecinājuši, ka klausās. Bet reizēm arī grozījuši galvu un teikuši: «Gan jau redzēsim… Gan jau redzēsim…» un uzņēmuši valodas pavisam par ko citu.

Kamēr viņi stāstīja, atgriezās arī trīs apustuļi. Viņus ieraugot, Jūda, kurš sēdēja attālāk, nespēja vien valdīt smieklus.

-     Kāds jums bēdīgs paskats, jūs, apustuļi! viņš teica. Šķiet, jūs, nabagi, esat pamatīgi dabūjuši trūkties.

Tā patiesi izskatījās. Pēterim labā acs bija piepampusi un asaroja, Jāņa vaigi bija saskrāpēti asinīs, bet Jēkabs kliboja.

Rabīn, tcica Pēteris un nopūtās, Dieva vārdu sludināt ir tīrā sodība.

Visi smējās, bet Jēzus kļuva domīgs.

-              Mūs piekāva, Pēteris atteica, steigdamies visu izstāstīt, kas uz sirds.

-    Sākumā bijām nolēmuši iet katrs savu ceļu, bet tad mums uznāca bailes būt vieniem, un tālāk gājām un sludinājām kopā. Es tirgus laukumos uzrāpos uz paliela akmens vai pakāpos zemāka koka zarā, situ plaukstas vai svilpu, lai pulcinātu ļaudis. Kad sanāca vairāk sieviešu, runāja Jānis, tādēļ viņa vaigi saskrāpēti; ja pūlī bija vairāk vīriešu, skarbā balsī runāja Jēkabs un, kad viņš aizsmaka, viņa vietā stājos es.

Un ko mēs teicām? To pašu, ko tu parasti saki. Bet mūs apmētāja ar citronu mizām un izlamāja, jo mēs, lūk, esot atnākuši sludināt Pastaro dienu. Ļaudis mums uzbruka, sievietes ar nagiem un vīrieši ar dūrēm. Tu jau redzi, kādi mēs izskatāmies.

Jūda smējās pilnā kaklā, bet Jēzus raidīja viņam dusmīgu skatienu, un viņš apklusa.

-    Es zināju, teica Jēzus, ka es jūs kā jērus sūtu vilku barā. Viņi jūs zākās, plosīs, apmētās ar akmeņiem un nomelnos, jo jūs cīnāties pret negodīgumu, viņi teiks, ka jūs postāt ticību, ģimeni un dzimteni, jo mūsu ticība ir tīrāka, mūsu sirdis plašākas, un mūsu dzimtene ir visa pasaule! Savelciet jostas, draugi! Atvadieties no maizes, priekiem un drošības. Mēs dodamies karā!

Natanaēls nemierīgs noskatījās uz Filipu, bet tas viņam māja, it kā teikdams: «Nebaidies! Viņš to saka, tikai lai mūs pārbaudītu.»

Rabīns bija izstiepies guļamvietā. Viņš bija ļoti noguris, bet galva viņam bija skaidra, un viņš visu dzirdēja un saprata. Tagad viņš bija izšķīries. Rāms viņš sevī dzirdēja balsi. Vai tā bija viņa paša? Dieva? Varbūt abu reizē, un tā viņam pavēlēja: «Simeon, seko Jēzum visur, lai kurp viņš ietu!»

Pēteris gribēja turpināt stāstījumu, viņam bija vēl daudz ko teikt. Bet Jēzus izstiepa roku un teica:

-    Pietiek!

Jēzus piecēlās, un viņa acu priekšā parādījās Jeruzāleme, asiņaina un izmisusi, uz bezcerības robežas, bet vietā, no kuras sākas cerība. No gara acīm nozuda Kapernauma ar labajiem zemniekiem un zvejniekiem, aizplūda Gennēsaretes ezers. Zebedeja māja sašaurinājās, sienas viņu saspieda. Viņš piegāja pie durvīm un atvēra tās.

Ko viņš te sēž pie silta pavarda un klāta galda, ēd un dzer, un nosit laiku ar sīkumiem? Vai tā var glābt pasauli? Vai pašam nav jākaunas? Viņš izgāja pagalmā. Pūta maigs vējiņš un nesa ziedošu koku smaržu. Nakts debesis rotāja zvaigznes, un zem basajām kājām gurkstēja un virmoja smiltis, it kā tās zīdītu neskaitāmas mutes.

Jēzus pagriezās uz dienvidiem, svētās Jeruzālemes virzienā. Viņam šķita viņš dzird balsis un tumsā saredz akmens cietu, asiņainu seju. Un, kad viņa domas trīsēdamas plūda no kalna, pāri laukiem un tuvojās svētajai pilsētai, pagalmā zem plaukstošā mandeļkoka iznira milzīga ēna, tumšā ka par nakti. Un tajā viņš sazīmēja savu neatlaidīgo pavadoni. Klusajā naktī viņš skaidri sadzirdēja viņas elpu vilcienus. Viņš nebijās, jo sen jau bija pieradis pie viņas. No mandeļkoka puses atskanēja mierīga, pavēloša balss:

-    Iesim!

Jānis nemierīgs bija iznācis uz sliekšņa, un viņam likās, ka dzird balsis.

-    Rabīn, viņš klusi jautāja, ar ko tu runā?

Bet Jēzus neatbildēja. Viņš iegāja mājā un paņēma stūrī pieslieto gana nūju:

-    Draugi, viņš teica, iesim!

Un neskatīdamies, vai kāds seko, viņš devās pa durvīm ārā.

Vecais rabīns izlēca no gultas, cieši savilka jostu un satvēra zizli.

-    Es tev sekoju, mans dēls, — viņš teica un bija pirmais, kas aiz Jēzus izgāja pa durvīm.

Vecā Salome, kas tobrīd vērpa, arī piecēlās un nolika vārpstu pie malas.

-    Es iešu līdzi, viņa teica, še, Zebedej, atslēgas. Dzīvo sveiks!

Viņa atraisīja atslēgu saišķi no jostas un aplaida skatienu apkārt istabai,

pakratīja galvu un vēlreiz atvadījās no vīra. Viņas sirds pēkšņi bija kā div desmit gadus vecai meitenei. Arī Magdalēna klusa un laimīga piecēlās kājās.

Mācekļi nemierīgi mīņājās un cits uz citu noskatījās.

-    Uz kurieni? Toms pavaicāja un piekāra pie jostas ragu.

-    Šajā nakts stundā? Kāpēc tāda steiga? Vai nav labāk rīt? Natanaēls sapīcis noprasīja un paskatījās uz Filipu.

Bet Jēzus platiem soļiem jau bija pa vārtiem ārā un devās uz dienvidiem.

Jeruzalemes sinagoga,/ Salmon (1838. g.), oforts Redway

XXV nodaļa

Nodrebēja cilvēku sirdis, un tas satricināja pasaules pamatus. Šis sirdis, kuras spieda smago akmeņu kaudze, ko dēvē par Jeruzālemi, Otrās Atnākšanas pravietojumi un lāsti, farizeji un saduķeji, pārēdušies bagātnieki un izbadējušies nabagi, Dievs Jahve, no kura bārdas un ūsām gadsimtiem ilgi upuru asinis

bija tecējušas bezdibeni. Kur tikai viņam pieskāries, viņš dārd. Ja viņam saki labu vārdu, viņš paceļ roku un prasa miesu. Ja tu viņam atnes jēru vai pat pirmdzimto dēlu, viņš kliedz, ka miesu negribot, bet prasa, lai mēs saplēšam drānas, plosām sev sirdis, ļaujam, lai miesa kļūst par garu un gars par lūgšanu, lai mēs izputam visos vējos!

Sirdis nospieda ari sešsimt trīspadsmit rakstītie un tūkstošiem nerakstītie jūdu likumi un baušļi, un tās sastinga. Tās nospieda Mozus grāmatas, Soģu grāmata, Ķēniņu grāmatas un visas pārējās, kuras neļāva tām brīvi kustēties.

Bet pēkšņi un gluži negaidot uzpūta maigs vējiņš. Nevis no gaisa, bet gan no zemes, un visu cilvēku sirdis sakustējās kā koku lapas. Vispirms sirdīs, tad prātos un tad arī zemes virsū sāka drupt akmeņu kaudze, ko dēvē par Jeruzālemi, un sagrīļojās farizeju un saduķeju pravietojumi un lāsti līdz ar soģiem un ķēniņiem. Lepnais Jahve uzsēja galvenā meistara ādas priekšautu, paņēma mērauklu un līmeņrādi, nokāpa no debesīm, lai pats nojauktu pagātni un kopā ar cilvēkiem ķertos pie jaunas pasaules celtniecības. Viņš sāka ar jūdu Templi Jeruzālemē.

Ik dienas Jēzus stāvēja uz asinīm aptraipītā bruģa. Viņš aplūkoja ar krautin piekrauto Templi, un viņa sirds sažņaudzās. Templis saulē spīdēja kā izpušķots vērsis ar zelta ragiem. Mūrus līdz pat augšai klāja balts, zili dzīslots marmors. Templis atgādināja lielu kuģi jūras bangās. Zem Tempļa bija terases trijās kārtās. Apakšējā un platākā bija domāta pagāniem, vidējā Israēliešiem, bet augšējā divdesmit tūkstošiem Ievītu, kuri tīrīja un kopa Templi, iededza un izdzēsa lampas… Dienu un nakti tika kūpināti septiņi dažādi vīraki, un to dūmi bija tik biezi, ka āži šķaudīja pat septiņu jūdžu attālumā.

Vecā tēvtēvu lāde ar Mozus baušļu plāksnēm, ar kuru senči bija klīduši pa tuksnesi, tagad bija nonākusi uz Ciānas klints virsotnes. Tur tā bija iesakņojusies, izdzinusi asnus, ietērpusies cipreses kokā, zeltā un marmorā, un tapusi par Templi. Sākumā bargais tuksneša Dievs nevēlējās tur mitināties, bet vēlāk, cipreses koka, vīraka smaržas un upurjēru dūmu pievilināts, nokāpa no augstienēm un iegāja Templī.

Mēness bija divreiz apritējis, kopš Jēzus bija ieradies no Kapernaumas un ik dienu stāvējis Tempļa priekšā. Un ik reizi, kad viņš nostājās pie Tempļa, viņam šķita, ka to redz pirmo reizi, it kā ik rītu viņš būtu gatavs atrast to sabrukušu. Bet Jēzus nedz ilgojās pēc tā sabrukšanas, nedz baidījās no tās, viņa sirdī Templis jau sen gulēja drupās. Reiz, kad vecais rabīns Jēzum vaicāja, kādēļ viņš neieiet Templī lūgt Dievu, Jēzus papurināja galvu un atbildēja:

-    Gadiem ilgi esmu riņķojis ap Templi, tagad Templis riņķo ap mani.

-    Tev liela mute, Jēzu, atbildēja rabīns un nolieca sirmo galvu uz krūtīm. Vai tu nemaz nebaidies?

-    Kad saku «es», Jēzus ierunājās, te nerunā mana miesa tā nav cits kā pelni. Arī Marijas dēls ne arī viņš ir pelni, kaut arī tajos ir maza maza dzirkstelīte. «Es» man uz lūpām nozīmē «Dievs».

-    Tā ir vēl lielāka zaimošana! — rabīns iesaucās.

-    Neaizmirsti, ka es esmu svētais zaimotājs, Jēzus smiedamies atbildēja.

Reiz redzēdams, ka mācekļi aizmirstas un sāk tīksmināties par lepno

celtni, Jēzus sadusmojās.

-     Jūs apbrīnojat Templi? viņš zobgalīgi vaicāja. Vai zināt, cik ilgs laiks pagāja, lai to uzceltu? Divdesmit gadi? Strādāja desmit tūkstoš amatnieku? Es to sagraušu trīs dienās! Apskatiet to rūpīgi pēdējo reizi, atvadieties no tā, jo drīz no tā nepaliks ne akmens uz akmens.

Mācekļi sabijās, vai Jēzus, tā runājot, nav zaudējis prātu. Pēdējā laikā viņš bija kļuvis strups, dīvains un ietiepīgs. Pār viņu pūta savādi, nepastāvīgi vēji. Brīžiem viņa seja staroja kā austoša saule, un viņš bija laipns un maigs, brīžiem vaibsti satumsa un acis pildīja izmisums.

-    Rabīn, Jānis uzdrošinājās vaicāt, vai tev 'Icmpļa nav žēl? Kāpēc tu vēlies to sagraut?

-     Lai celtu jaunu. Trīs dienu laikā es uzcelšu jaunu Templi, bet vispirms šim ir jāatbrīvo vieta.

Jēzum rokā bija gana spieķis, ko viņam iedeva Filips, un ar to viņš klaudzināja pa ielas bruģi. Tobrīd pār viņu pūta dusmu vētra, jo viņš ieraudzīja farizejus, kas streipuļoja gar Tempļa mūri, it kā Dieva pārvarīgās gaismas apžilbināti.

-    Liekuļi! Jēzus uz tiem kliedza, ja Dievs ņemtu nazi un pāršķeltu jūsu sirdis, no tām izlīstu čūskas, skorpioni un dažnedažādi netīrumi!

Farizeji to dzirdēja, saniknojās un slepus nolēma šo nekaunīgo muti aizbērt ar zemēm.

Vecais rabīns mēģināja ar roku aizbāzt Jēzum muti.

-    Vai tu meklē nāvi? rabīns kādu dienu ar asarām acīs tam pavaicāja. Vai nezini, ka viņi bieži iegriežas Pilāta namā pieprasa viņam tevi nogalināt?

-     Es zinu, rabīn, Jēzus atbildēja. Es zinu, bet zinu arī daudz ko citu, loti daudz ko…

Jēzus pavēlēja Tomam pūst ragu, bet pats uzkāpa uz sola Sālamana kolonnu hallē un sāka sludināt:

-    Ir pienākusi, ir pienākusi Kunga diena!

Un viņš darīja to katru dienu, no rīta līdz vakaram, lai piespiestu debesis atvērties un nomest ugunīgās liesmas; viņš labi zināja, ka cilvēka balsij piemīt varens spēks. Cilvēks piesauc uguni vai rasu, un tie rodas, sauc elli un paradīzi un tās ir klāt! Un tagad viņš sauca uguni. Tā tīrīs pasauli un pavērs ceļu mīlestībai, un mīlestībai patiks bradāt pa pelniem…

-    Rabīn, kādu dienu Andrejs viņam vaicāja, kāpēc tu vairs nesmejies kā agrāk? Kāpēc vienmēr esi tik dusmīgs?

Jēzus neatbildēja. Ko gan viņš būtu varējis teikt, lai labsirdīgais Andrejs saprastu? Pasaule ir jāizrauj ar visām saknēm, lai varētu stādīt jaunu. Vecais Likums jāsasit drumstalās; jauni likumi jāiegrebj sirds plāksnēs, un es tos iegrebšu. Es paplašināšu likumus, lai tie ietver naidniekus un draugus, ebrejus un pagānus, lai Mozum Dieva dotie desmit baušļi no jauna plaukst! Tādēļ esmu nācis šurp uz Jeruzālemi, jo šeit pavērsies debesis.

Un kas no tām nokāps? Lielais brīnums vai nāve? 1as, ko Dievs lems. Es esmu gatavs, Kungs, kāpt debesīs vai grimt ellē, lai notiek Lava griba!

Tuvojās Lieldienas. Negaidīti silts un mīlīgs pavasaris bija izpleties pār Jūdejas skarbajiem laukiem. Zemes un ūdens ceļi bija vaļā, un svētceļnieki no visām ebreju pasaules malām plūda uz Jeruzālemi. Uz Tempļa terasēm dega ugunskuri, gaisu pildīja cilvēku, viņu nokauto dzīvnieku un mēslu smaka.

Šodien Sālamana kolonnu zāles priekšā bija sapulcējušies daudzi skrandaini nabagi un kropļi ar bālām, izsalkušām sejām un stingām acīm. Viņi drūmi skatījās uz labi pabarotajiem saduķejiem, bagātajiem, smaidīgajiem pilsētniekiem un viņu ar zelta rotām apkarinātajām sievām.

-    Cik ilgi viņi vēl tā smiesies, dažs murmināja, drīz mēs viņiem pārgriezīsim rīkles. Rabīns ir teicis, ka trūcīgie nogalinās bagātos un sadalīs viņu mantu savā starpā.

-    Būsi pārklausījies, Manase, iebilda kāds bāls cilvēks ar auna acīm un sprogainiem matiem. Bagāto un nabago vairs nebūs, Debesu valstībā visi būs vienādi.

-    Debesu valstība nozīmē, ka vairs nebūs romiešu, — teica garš, kalsns puisis, Debesu valstība ar romiešiem nav iespējama.

Tu neko no rabīna teiktā neesi sapratis, Āron, teica vecāks vīrs, kratīdams sirmo galvu. — Nav ne ebreju, nedz romiešu, ne grieķu, nedz haldiešu, arī ne beduīnu. Mēs visi esam brāļi!

-    Visi esam pīšļi un pelni! — iekliedzās vēl kāds. — To es dzirdēju pats savām ausīm. Rabīns taču teica, ka pirmie lielie plūdi bijuši ūdens, bet nākamie būšot uguns, un visi, nabagi un bagāti, ebreji un romieši, visi kļūs par pelniem!

-    «Olīvkoks tiks purināts, bet pie galotnes dažas odziņas paliks.» Tā teicis pravietis Jesaja. Nebēdājiet, draugi! Es domāju ja mēs turēsimies pie rabīna un neļausim viņam no mums aizbēgt, mēs būsim šīs olīvas, kas paliks pie koka! teica ūsains vīrs ar izvelbtām acīm un raudzījās uz balti noputējušo Betānijas ceļu. Viņš šodien kavējas, tas kurnēja, liek mums uz sevi gaidīt… uzmanieties draugi, ka viņš no mums neaizlaižas!

-     Kurp lai viņš citur ietu? vaicāja vecis ar zaķalūpu. pats Dievs viņu ir sūtījis cīnīties Jeruzālemē, un viņš to ari darīs!

Saule bija augstu debesīs, ielu bruģis uzkarsa un kūpēja, smaka pieņēmās spēkā. Parādījās Farizejs Jēkabs, kam bija amuletu pilnas rokas viņš tos piedāvāja katrai vajadzībai: šis bakām, tas ģiktij, vēl cits rozei, viņam bija pat tāds, kas aizdzen dēmonus. Bet lielākais un dārgākais bija tas amulets, kas nogalina nelabvēļus… Ieraudzījis skrandainos nabagus un kropļus, viņš saviebās, trīs reizes nospļāvās un iesaucās:

-    Ejiet pie velna!

Kamēr nabagie un kroplie centās izprast Jēzus vārdus un katrs tos grozīja un staipīja pēc sirds patikas, pienāca cienījama izskata stalts vecis. Rokā viņam bija garš spieķis, viņš bija nosvīdis un ceļa putekļiem aplipis. Bet platā gludā seja staroja.

-    Melhisedek! iekliedzās vecais zaķlūpis. Vai nāc ar labām ziņām no Betānijas? Tu izskaties priecīgs!

-    Priecājieties un gavilējiet draugi! teica ciema vecākais un šņukstēdams ņēmās apskaut visus pēc kārtas. Viņš tika atdzīvināts no mirušajiem! Es redzēju pats savām acīm! Viņš piecēlās no kapa. Tam deva ūdeni, un viņš dzēra, tam deva maizi, un viņš ēda… Viņš runāja!

-    Kurš? Kurš ir tas atdzīvinātais?

Visi spiedās pie Melhisedeka un prašņāja cits caur citu. No tuvējām kolonādēm atskrēja ļaudis, arī daži Ievīti un farizeji. Garām gāja Baraba, pamanīja kņadu un pienāca klāt. Melhisedeks priecājās, ka tik daudz ļaužu sapulcējušies viņā klausīties. Viņš atspiedās uz spieķa un sāka stāstīt:

-    Eljākīma dēls Lācars, jūs visi viņu zināt, aizvakar nomira, mēs viņu apbedījām. Mēs viņu jau bijām piemirsuši, kad ceturtajā dienā uz ielas atskanēja balsis. Es izgāju ārā un ieraudzīju Jēzu, Marijas dēlu no Nācaretes, un abas Lācara māsas, kuras bija nometušās pie zemes, skūpstīja viņa kājas un apraudāja brāli.

«Ja tu būtu bijis viņa tuvumā,» tās teica, «viņš nebūtu nomiris.» Un viņas izmisumā plēsa matus.

«Atsauc viņu atpakaļ no mirušo valstības, rabīn. Sauc viņu, un viņš nāks!»

Jēzus satvēra katru pie savas rokas un pacēla augšā.

«Iesim!» viņš teica.

Mēs visi devāmies viņam pakaļ un nonācām pie kapa. Jēzus apstājās, asinis sakāpa viņa galvā, viņš sagrieza acis tā, ka tikai acu ābola baltums bija redzams, un bauroja kā vērsis. Mēs visi nobijāmies.

Un pēkšņi, kamēr viņš drebēja pie visām miesām, mēs vēlreiz dzirdējām mežonīgu brēcienu, tādu, kas šķita nākam no citas pasaules, tā varētu kliegt saniknoti ercenģeļi.

«Lācar, Lācar, nāc ārā!»

Un mēs tūlīt kapā sadzirdējām trokšņus, kapakmens sakustējās un lēnām pacēlās. Man zobi klabēja. Es nekad mūžā nebiju tik ļoti baidījies no nāves kā tai atdzīvināšanas brīdī. Varu apzvērēt ja man būtu jāizvēlas starp tikšanos ar lauvu vai šādu atdzīvināšanu… es izvēlētos lauvu!

-     Kungs, apžēlojies! Kungs, apžēlojies! ļaudis sauca un raudāja. Stāsti tālāk, vecais Melhisedek!

-     Sievietes sāka kliegt, daudzi vīrieši slēpās aiz akmeņiem, mēs visi gaidījām un trīcējām. Kapakmens lēnām pacēlās. Mēs ieraudzījām divas dzeltenīgas rokas un saskrambātu, ar zemēm aplipušu zaļganu galvu. Un tad izkāmējušo, līķautā tīto ķermeni… Viņš spēra vienu soli, tad otru soli, un staigāja. Tas bija Lācars.

Sirmais ciema vecākais apklusa un ar plato galvas lakatu slaucīja sviedrus no sejas. Visapkārt ļaudis kliedza daži raudāja, citi dancoja. Bet tad Baraba pacēla spalvainu roku:

-    Meli! — viņš kliedza. Meli! Viņš ir romiešu ieliktenis, viņš šo Lācara lietu ir sabrūvējis. Nost ar nodevējiem!

-    Aizveries! aiz Barabas atskanēja stingra balss. Kādu romiešu?

Visi pagriezās uz to pusi un tūlīt atkāpās. Centurions Rufus piegāja

pie Barabas un pacēla pātagu, bet bāla gaišmataina meitene sagrāba viņa roku. Viņa bija dzirdējusi Melhideseka stāstīto un asaras tagad ritēja no viņas lielajām, zaļajām acīm. Baraba ieslīdēja pūlī un nozuda, bet farizejs Jēkabs ar amuletiem rokās skrēja viņam pakaļ. Viņš panāca Barabu aiz kādas kolonnas. Tur abi, galvas cieši kopā sadūruši, uzsāka klusu sarunu. Laupītājs un farizejs bija viens otru atraduši. Baraba runāja pirmais:

-    Domā, tā ir patiesība? viņš nemierīgs vaicāja.

-Kas?

-    Ka viņš, kā apgalvo, esot atdzīvinājis mironi…

-     Paklausies! Es esmu farizejs, tu esi zelots. Līdz šim esmu teicis, ka

Israēlu var glābt tikai ar lūgšanām un gavēšanu, un Svēto Likumu, bet tagad…

-    Bet tagad? vaicāja zelots, un viņa acis nozibsnīja.

-Tagad man jābrien tavos ūdeņos, zeļot. Te ar lūgšanām un gavēšanu nepietiks, te jāstrādā ar dunci, saproti?

Baraba nozviedzās.

-    Kam tu to saki? Nav labākas lūgšanas kā duncis. Un?

-    Sāksim ar vinu.

-    Ar ko? Saki skaidri!

-    Ar Lācaru. Mums viņš ātri jādabū atpakaļ zem zemes. Kamēr ļaudis viņu redzēs, tic runās: «Viņš bija miris, bet Marijas dēls to atmodināja.» Un izplatīsies viltus pravieša slava… Tev taisnība, Baraba, viņu ir sūtījuši romieši. Tā teikt, nedomājiet par laicīgo, skatieties uz debesīm! Un, kamēr mēs velkam laiku, skatoties debesīs, romieši mums sēž uz kakla, saproti?

-     Nu ja. Vai nevajadzētu arī šo nolaist no kājas, kaut arī viņš ir tavs brālis?

-     Viņš nav mans brālis. Es par viņu neko negribu dzirdēt, atbildēja Jēkabs un tēloja, it kā taisītos plēst drānas. Es viņu atstāju tavā ziņā.

To pateicis, farizejs Jēkabs attālinājās no kolonnas un atsāka tirgot amuletus. Viņš bija apmierināts, ka ar Barabu bija ticis skaidrībā.

Nabagie pie Sālamana kolonādes, nevarēdami Jēzu sagaidīt,sāka izklīst. Vecais Melhisedeks nopirka divus baltus baložus, lai tos aizvestu mājās par pateicības upuri Israēla Dievam, kurš apžēlojies par savu tautu, pēc tik ilga laika beidzot tai sūtīdams jaunu pravieti.

Saule bija nokaitējusi akmeņus, cilvēki tās spilgtajā gaismā apžilba; pēkšņi uz Betānijas ceļa pacēlās putekļu mākonis un drīz atskanēja jautras balsis. Tuvojās vai visi ciema ļaudis. Pa priekšu gāja bērni ar lauru za riem, tiem sekoja Jēzus ar starojošu seju, tad mācekļi priecīgā garastāvoklī, it kā ikviens būtu kādu mirušo uzcēlis, un tad pārējie Betānijas ļaudis, kas jau bija aizsmakuši no kliegšanas. Gājiens virzījās uz Templi. Jēzus pirmais kāpa augšā, lēkdams pa diviem pakāpieniem uzreiz garām pir majai terasei, uz otro, un pārējie nespēja turēties viņam līdzi. Ap viņa seju un rokām mirgoja mežonīga gaisma, un neviens neuzdrošinājās viņam tuvoties. Vecais rabīns, kas aizelsies bija skrējis ļaudīm pakaļ, izlauzās pūlim cauri un gribēja Jēzum tuvoties, pārkāpt pāri robežas neredzamajam aplim, bet uzreiz rāvās atpakaļ kā no karstām liesmām.

Jēzus jutās kā nule izkāpis no Dieva krāsns, un viņa asinis vēl mutuļoja. Viņš nespēja, negribēja ticēt, ka dvēseles spēks ir tik liels! Vai tā var kalnus kustināt? Vai tā spēj zemi atvērt un mirušos uzcelt? Vai tā jaudās pasauli trīs dienās sagraut gruvešos un trīs dienās no jauna celt? Bet, ja dvēseles spēks būtu tik visuvarens, tad atbildība par bojāeju un glābšanu gultos uz cilvēku pleciem, robeža starp cilvēkiem un Dievu izzustu… Tās bija šausmas iedvesošas, bīstamas domas, kas virmoja Jēzus galvā. Viņa prāts notrīsēja.

Jēzus līķautā tīto Lācaru bija atstājis pie kapa un neparastā steigā devies uz Templi Jeruzālemē. Viņu pirmo reizi pārņēma pārliecība, ka šai pasaulei jāiet bojā un no kapa jāceļas jaunai Jeruzālemei. Brīdis bija klāt, un šī bija zīme, kuru viņš bija gaidījis. Lācars bija līķautā ietītā pasaule. Tagad viņam nācās saukt: «Pasaule, celies augšā!» Tas bija viņa pienākums. Un klāt nāca vēl drausmīgākā apziņa, ka viņam bija vara. Viņš vairs nevarēja atrunāties un teikt: «Es nevaru.» Viņš varēja! Un, ja pasaule netiks glābta, tā būs viņa un tikai viņa vaina.

Asinis Jēzum galvā mutuļoja, kad viņš visapkārt manīja skrandaiņus un grūtdieņus, kuri visas cerības lika tikai uz viņu. Viņš skaļi iekliedzās un uzlēca uz sola. Pūlis saspiedās viņam tuvāk, bet turīgie, labi barotie garāmgājēji ziņkārē apstājās, turējās pa gabalu un slepus smējās. Jēzus tos ieraudzīja un pacēla dūri:

-     Klausieties, jūs, bagātie! viņš tiem sauca. Klausieties, jūs, pasaules valdnieki! Netaisnība, nekrietnība, bads vairs ilgi nepastāvēs! Dievs manas lūpas ir ieziedis ar karstām oglēm, un es jums saku: cik ilgi jūs vēl dusēsiet mīkstos pēļos ziloņkaula gultās? Cik ilgi vēl ēdīsiet trūcīgo miesu un dzersiet viņu sviedrus, asaras un asinis? Es jūs vairs nevaru ciest, saka mans Dievs. Liesmas nāk, mirušie ceļas, Pastarā diena ir klāt!

Divi lieli, noskanduši vīri pacēla Jēzu uz pleciem, un ļaudis ap viņu vicināja lauru zarus. Pareģa kvēlojošā galva kūpēja vien:

— Es neesmu nācis pasaulei atnest mieru, bet zobenu. Es sēšu mājās nesaticību: dēls pacels roku pret tēvu, meita pret māti, vedekla pret viņas vīramāti, tikai manis dēļ! Tam, kurš vēlas man sekot, it viss ir jāatstāj likteņa varā. Kas savu dzīvību centīsies glābt šajā saulē, tas to zaudēs, bet, kas savu dzīvību zaudēs manis dēļ, tas iemantos mūžīgo dzīvošanu!

-     Ko saka Likums, tu, kūdītāj? atskanēja nikna balss, Ko saka Svētie Raksti, Lucifer?

—Ko saka pravieši Jeremija un Ecehiēls? — atbildēja Jēzus, un viņa acis zibsnīja. Es Mozus plāksnes aprakšu un jaunus baušļus iegravēšu cilvēku sirdis. Es akmens sirdis, kas tagad cilvēkiem krūtis, aizstāšu ar sirdīm no miesas un asinīm, un šajās sirdis dēstīšu jaunu cerību! Jaunajās sirdīs es iegravēšu jaunos likumus, un es esmu jaunā cerība! Es paužu mīlestību, es paveru Dieva lielos vārtus uz visām debespusēm, uz austrumiem, rietumiem, ziemeļiem un dienvidiem, lai visas tautas var nākt pie Dieva. Dieva klēpis nav tikai ebreju, tas ir visas pasaules! Dievs nav israēlietis, viņš ir nemirstīgais Gars!

Vecais rabīns noslēpa seju rokās un gribēja kliegt: «Beidz, Jēzu, tā ir liela zaimošana!», bet nepaspēja. Nabagi kliedza aiz prieka, Ievīti nicinoši smējās, bet farizejs Jēkabs plēsa drānas un spļaudījās. Vecais rabīns bija sašutis: «Viņš ir pagalam! Viņš ir pagalam! Kāds dēmons, kāds dievs viņu apsēdis un liek viņam tā runāt?» viņš murmināja. Asaras saskrēja acīs, un viņš nogurumā streipuļodams devās projām.

Viņš vairs uz kājām neturējās pēc nedēļām ilgas sekošanas Jēzum un mēģinājumiem viņu saprast vecā vīra tā jau vārgās miesas bija nomocītas līdz pēdējam. Šajā kaulu kambarī mītošā dvēsele joprojām gaidīja atbildi. Vai šis patiesi bija Dieva sūtītais Mesija? Brīnumus, ko viņš darīja, spētu paveikt arī sātans, pat mirušos augšāmcelt. Ari ar pravietojumiem nepietika ļaunais, gudrais sātans, tāpat kā visuvarenais erceņģelis, spēja ļaudis maldināt, pielāgojot vārdus un darbus svētajiem pravietojumiem. Tāpēc rabīns bezmiega naktis lūdza Dievu, lai tas dod viņam nepārprotamu mājienu… Kādu mājienu? Tad rabīns aptvēra. Nāvi, viņa paša nāvi! Domājot par šo mājienu, viņš nodrebēja.

Viņš pa putekļaino ceļu streipuļoja atpakaļ uz Betāniju. Ciems spilgtā saules gaismā gozējās kalna galā. Vecais rabīns kāpa aizelsies.

Lācara mājas durvis bija vaļā, un zemnieki staigāja iekšā, ārā, gribēdami apskatīt un aptaustīt atdzīvināto. Pārliecināties, ka viņš elpo un varbūt runā, ka patiešām nav tikai rēgs. Lācars sēdēja istabas tālākajā kaktā, gaisma viņu traucēja, viņš bija noguris un mazrunīgs, rokas, kājas un vēders tam bija piepampuši un zaļgani, kā jau tādam, kas četras dienas bijis miris un aprakts. Ari seja bija uztūkusi un saplaisājusi, un no tās uz balto līķautu tecēja bālgani dzeltenīgs šķidrums. Līķauts bija pielipis pie ādas un vēl nebija atraisīts. Sākumā Lācara miesa nelabi oda, un tie, kas viņam pietuvojās, aizspieda degunu. Bet smaka pamazām izgaisa, līdz atlika tikai zemes un vīraka smarža. Ik pa brīdim Lācars pacēla roku un no matiem vai bārdas izņēma kādu zāles stiebriņu, un vina māsas

Marija un Marta attīrīja viņu no zemēm un mazajiem zemes kāpuriem, kas jau bija paspējuši pieķerties. Kāda labsirdīga kaimiņiene atnesa vistu, un vecā Salome sēdēja pie pavarda un vārīja Lācaram zupu, lai viņam palīdzētu atgūt spēkus. Kaimiņi nāca, bridi pasēdēja pie viņa, apčamdīja un uzrunāja, bet Lācars nelabprāt atbildēja, teica tikai jā, nē, bija mazrunīgs. Drīz ieradās arī ļaudis no tuvākajiem ciemiem… Todien atnāca arī aklais ciema vecākais, viņš izstiepa roku un Lācaru cītīgi aptaustīja, un tad nosmējās:

-    Nu, kā tev gāja tur pazemē? — viņš vaicāja. — Tu vari būt laimīgs, Lācar, tu tagad zini visus viņsaules noslēpumus, bet labāk nestāsti nevienam, citādi visi šeit, augšā, kļūs traki…

Viņš pieliecās pie Lācara auss un pus pa jokam, pus izbailēs pavaicāja:

—        Tikai tārpi, ko? Un nekas cits?

Viņš ilgi gaidīja atbildi, bet Lācars klusēja. Aklais beidzot zaudēja pacietību, atmeta ar roku, paķēra spieķi un gāja projām.

Magdalēna stāvēja uz sliekšņa un vēroja ceļu uz Jeruzālemi. Viņas sirds raudāja kā mazs bērns. Pēdējās naktīs viņu bija mocījuši slikti sapņi. Viņa bija redzējusi Jēzu kā līgavaini, bet tas nozīmēja nāvi. Tad kā lidojošu zivi, kas izlēca no ūdens un nokrita krastmalā uz akmeņiem; zivs centās izplest spuras un atsākt lidojumu, bet nespēja, un Magdalēna bija pagalam apjukusi viņa apraudājās, pieliecās zivi pacelt un atsviest jūrā, bet, kad viņa to paņēma rokā, tā jau bija beigta. Un, kamēr asaras ritēja Magdalēnai pār vaigiem un krita uz beigto zivi, tā pamazām auga lielāka, līdz pārvērtās par mironi viņas skaujās.

-   Es viņam vairs neļaušu iet uz Jeruzalemi… pavisam noteikti ne…  viņa nopūtās, raudzīdamās uz balto ceļu cerībā, ka viņš jau nāk.

Bet Jēzus vietā uz Jeruzalemes ceļa parādījās viņas vecais tēvs, salīkušais vecais rabīns ļodzīgā gaitā. «Kādēļ viņš, tik nožēlojamā stāvoklī būdams, visur seko Jēzum kā uzticīgs suns?» Magdalēna prātoja. «Es dzirdu, kā viņš naktīs pieceļas, iziet pagalmā, nometas ceļos un lūdz Dievu: «Palīdzi man, dod man kādu zīmi!» Bet Dievs neatsaucas un ļauj vecajam nelaimīgajam vīram ciest un mocīties. Varbūt tēvs sevi mierina, domādams, ka tā Dievs parāda savu mīlestību…

Magdalēna redzēja, kā viņš, balstoties uz zižļa, pamazām kāpj kalnup. Ik pa brīdim viņš piestāja, atskatījās uz Jeruzālemi un izpleta rokas, lai atvilktu elpu… Nesenajās dienās, kuras tēvs un meita kopā bija pavadījuši Betānijā, abi bija aizmirsuši pagātnes strīdus. Viņi bija izlīguši. Vecais redzēja, ka meita ir pametusi maldu ceļus, un viņai visu piedeva. Asaras dzēš visus grēkus, vecais rabīns to zināja, un Magdalēna bija raudājusi aizgūtnēm.

Vecais pienāca aizelsies, un Magdalēna nokāpa no sliekšņa, lai ielaistu viņu iekšā, bet šis nostājās pie durvīm, satvēra viņu aiz rokas un lūgdamies sacīja:

-     Magdalēna, bērns, tu esi sieviete. Tavām asarām un glāstiem ir liels spēks. Krīti viņam pie kājām un lūdz viņu vairs neatgriezties Jeruzālemē. Tempļa gudrie un farizeji niknāki nekā jebkad agrāk. Es novēroju, kā viņi slepus sarunājās, no viņu lūpām tecēja inde. Viņi perina Jēzus nāvi.

-    Nāvi? vaicāja Magdalēna un juta krūtīs dūrienu. Nāvi! Bet, tēvs, vai tad viņš ir mirstīgs?

Vecais rabīns skatījās uz meitu un rūgti pasmaidīja:

-To mēs arvien sakām par cilvēkiem, kurus mīlam, viņš nomurmināja un apklusa.

-    Bet Jēzus nav tāds pats cilvēks kā mēs, pārējie, viņa izmisusi icsau cās. Viņš nav! Viņš nav! viņa vairākkārt atkārtoja, lai pārvarētu bailes.

-    Kā tu to zini? vecais ar drebošu sirdi vaicāja, jo uzticējās sievietes priekšnojautām.

-            Es zinu, — atbildēja Magdalēna. Neprasi man, kā es to zinu. Bet nebaidies, tēvs. Kurš gan uzdrošināsies viņam pieskarties tagad, kad viņš ir piecēlis Lācaru no mirušajiem?

-Tieši tagad, kad viņš ir piecēlis Lācaru, tie ārdās visvairāk. Līdz šim tiem viņa vārdi bija tukša skaņa. Bet tagad tauta ir sasparojusies, tā sauc: «Viņš ir Mesija!», citi: «Viņš atmodina mirušos, viņam ir Dieva dota vara, sekosim viņam!» Šodien viri un sievas ar lauru zariem rokās skrien viņam pakaļ, kroplie un tizlie vicina kruķus un draud, ari nabagie sāk pacelt galvu… Tempļa gudrie un farizeji to visu redz, un tos pārņem dusmas. «Ja mēs viņu vēl ilgāk cietīsim, mēs drīz būsim pagalam,» tie runā un skrien no Hanna pie Kajafas, un no Kajafas pie Pilāta, un jau rok viņam kapu…[21] magdalēna, mans bērns, apskauj viņa ceļus, neļauj viņam vēlreiz iet uz Jeruzalemi. Dosimies atpakaļ uz Galileju!

Viņam ienāca prātā tumšā, bakurētainā seja.

-     Magdalēna, viņš teica, šurpceļā es redzēju Barabu apkārt klaiņojam, un viņa seja bija tumša kā nāve. Mani ieraugot, viņš paslēpās aiz krūmiem. Tā ir slikta zīme!

Viņa vārgā miesa sāka drebēt, meita viņu satvēra zem padusēm, apsēdināja uz krēsla un nometās ceļos viņam pie kājām.

-    Kur viņš tagad ir? viņa vaicāja. Kur tu viņu atstāji, tēvs?

-    Templī, tēvs atbildēja. Viņa acis liesmoja, viņš draudēja svēto namu nodedzināt! Ak Dievs, kādi vārdi! Kādi zaimi! «Es atcelšu Mozus likumus,» viņš teica, «un ieviesīšu jaunus, es neiešu uz Sinaja kalnu satikt Dievu, es Dievu satikšu savā sirdī!»

Vecais rabīns pieklusināja balsi:

-     Dažreiz, bērns, viņš teica un notrīsēja, es baidos, ka zaudēšu prātu, varbūt Lucifers…

-    Kuš, Magdalēna teica un uzlika roku viņam uz lūpām.

Viņi vēl gremdējās sarunā, kad uz sliekšņa cits pēc cita parādījās mācekļi. Magdalēna uztraucās, redzēdama, ka Jēzus nav viņu pulkā.

-    Un Jēzus? viņa sirdi plosošā balsī iekliedzās. Kur ir Jēzus?

-    Nebīsties, teica Pēteris ar drūmu seju, nebīsties, viņš drīz būs klāt.

Arī Marija pielēca kājās un satraukta piegāja pie mācekļiem. Visu sejas bija drūmas un samulsušas, tiem bija asaras acīs. Marija atspiedās pret sienu:

-    Jēzus? viņa izdvesa.

-    Viņš nāks, Marija, viņš jau nāk, Jānis atbildēja. Vai gan mēs būtu viņu pametuši briesmās?

Mācekļi nospiestā garastāvoklī izklīda pa māju un vairījās cits no cita.

Matejs izvilka lapas un gatavojās rakstīt.

-     Pastāsti, kas notika, Matej, vecais rabīns palūdza, pastāsti un saņem manu svētību.

-    Veco vīr, kad mēs kopā nācām atpakaļ, viņš ierunājās, pie Jeruzālemes vārtiem mūs panāca centurions Rufus.

«Stājiet,» viņš mums sauca, «man ir pavēle.»

Mēs bailēs sastingām, bet Jēzus romietim mierīgi sniedza roku.

«Labdien, mans draugs,» viņš teica. «Ko tu vēlies?»

«Es neko,» atbildēja Rufus, «bet Pilāts vēlas ar tevi runāt, nāc man, lūdzu, līdzi.»

«Es nāku,» Jēzus klusu teica un pagriezās pret Jeruzālemi.

Bet mēs sakritām viņam virsū:

«Kurp tu gribi iet? Mēs tevi nelaidīsim prom.»

Bet tad iejaucās centurions:

«Nebaidieties,» viņš teica. «Viss būs labi, es jums dodu savu vārdu.»

«Ejiet,» Jēzus teica, «nebaidieties, tā stunda vēl nav pienākusi.»

Bet Jūda piegāja pie viņa un teica:

«Es tev iešu līdzi, es tevi neatstāšu.»

«Nāc,» Jēzus teica, «arī es tevi neatstāšu.»

Un tā viņi devās atpakaļ pilsētā, un Jūda sekoja kā sargsuns.

Kamēr Matejs stāstīja, pārējie mācekļi pienāca klāt un sakrustotām kājām nosēdās viņam blakus uz grīdas.

-    Jūsu sejas pauž nemieru, teica rabīns, jūs kaut ko no manis slēpjat.

-    Mums ir citas raizes, Pēteris nomurmināja, citas raizes… Un no jauna apklusa.

Patiešām, atceļā no Jeruzālemes mācekļiem bija uzbrukuši ļauni dēmoni. Bija sākusies mirušo augšāmcelšanās, tātad Pastarā diena bija klāt,

«m Jēzus drīz kaps tronī, tātad būs pienāks laiks piešķirt augstos amatus uii godinājumus. Un mācekļi bija sākuši strīdēties savā starpā.

-    Es sēdēšu pie viņa labajiem sāniem, — viens teica, es viņam vislabāk patīku.

-    Nē, es, es!

-    Es! viņi cits caur citu sauca.

-    Es pirmais viņu nosaucu par rabīnu, Andrejs teica.

-    Man viņš visbiežāk rādās sapņos, iebilda Pēteris.

-    Mani viņš bieži ir dēvējis par vismīļāko… piezīmēja Jānis.

-    Mani arī! Mani arī! atskanēja no visām pusēm.

Pēterim asinis vārīties vārījās.

-    Lasieties visi prom no šejienes! viņš uzsauca. Vēl aizvakar viņš man teica: «Pēteri, tu esi tā klints, uz kuru es celšu jauno Jeruzalemi!»

-     Viņš neteica «jauno Jeruzālemi,» iebilda Matejs, ņemdams rokās piezīmes, es viņa teikto pierakstīju vārds vārdā.

-    Nu, ko tad viņš teica? Pēteris sakaitināts vaicāja.

-   Viņš teica: «Tu esi Pēteris,[22] un uz šīs klints es gribu celt savu Baznīcu.» Baznīcu, nevis Jeruzālemi, te ir liela starpība!

-    Un ko vēl viņš apsolīja? Pēteris kliedza. Kāpēc apstājies? Kā bija ar tām atslēgām? Lasi tālāk!

Matejs saīdzis paņēma burtnīcu, atvēra to un lasīja:

«Un es tev došu Debesu valstības atslēgas…!»

-Tālāk, tālāk! Pēteris pacilāts mudināja.

Matejs nokāsējās un no jauna pievērsās rakstiem:

«Tas, ko tu siesi virs zemes, būs siets arī debesīs, un tas, ko tu atraisīsi virs zemes, būs atraisīts arī debesīs.»[23] lūdzu, tas ir viss!

-    Un tu saki, ka tas neko nenozīmē? Man būs atslēgas, jūs visi dzirdējāt. Es atveru un aizslēdzu paradīzes vārtus. Ja es gribēšu, es jūs ielaidīšu, bet, ja negribēšu, es jūs iekšā nelaidīšu!

Tad mācekļi bija iekarsuši dusmās un gandrīz būtu sākuši kauties, ja nebūtu jau sasnieguši Betāniju. Viņi kaunējās plūkties ciema ļaužu priekšā, tādēļ norija dusmas, bet vaigs tiem joprojām bija pagalam drūms.

XXVI nodaļa

Tajā laikā Jēzus un centurions, un Jūda viņiem uz pēdām, gāja pa Jeruzālemes šaurajām, līkloču ieliņām, garām Templim uz Poncija Pilāta pili. Centurions ierunājās pirmais:

-  Rabīn, viņš aizkustinātā balsī teica, mana meita ir mans dzīves prieks, un viņas domas arvien kavējas pie tevis. Tiklīdz viņa uzzina, ka tu kaut kur uzrunāsi tautu, viņa slepus izlavās no mājas un dodas turp. Šodien mēs bijām kopā pie Tempļa un dzirdējām tevi runājam. Es viņu turēju cieši aiz rokas, jo viņa gribēja skriet pie tevis un skūpstīt tavas kājas.

-    Kāpēc tu viņai neļāvi? vaicāja Jēzus. Ar vienu mirkli pietiek, lai glābtu cilvēka dvēseli. Kāpēc tu viņai to liedzi?

«Romietei skūpstīt ebreja kājas!» Rufus nodomāja, bet neko neteica.

Viņš rokā turēja īsu pātagu un ar to atbrīvoja ceļu cauri trokšņainajai drūzmai. Bija svelmīgi karsts, daži ļaudis paģībuši gulēja uz ielas, gaisā virmoja mušas. Centurionu pārņēma riebums, viņš necieta šo ebreju dvingu; kaut arī jau daudzus gadus pavadījis Palestīnā, viņš joprojām nebija pie tās pieradis. Viņi sasniedza ar niedru mašām klāto tirgu, kur bija vēsāks, un palēnināja gaitu.

-    Es nesaprotu, kā tu spēj uzrunāt šos skrandainos salašņas? centurions teica.

Jēzus nosarka:

-Tie nav nekādi salašņas tās ir dvēseles, Dieva dzirkstis. Dievs ir kā kvēlojoša pagale, centurion, un ikkatra dvēsele ir dzirksts, tā ir jāciena.

-     Es esmu romietis, atbildēja Rufus. Mans dievs arī ir romietis, viņš būvē ceļus, ceļ kazarmas, vada ūdeni uz pilsētām, bruņojas un dodas karā. Viņš iet pa priekšu, un mēs, romieši, soļojam viņa pēdās. Tas, ko tu sauc par dvēseli un miesu, mūsuprāt ir viens, un uz tā ir Romas zīmogs. Kad mēs mirstam, mirst abi reizē, bet mūsu gaitas turpina mūsu bērni.

To mēs saucam par nemirstību. Piedod, bet, kad tu runā par Debesu valstību, mūsu ausīs tas skan kā pasaciņa. Mums žēl tevis.

Rufus brīdi klusēja, tad piebilda:

-    Mēs, romieši, esam radīti valdīšanai, un ar mīlestību pār cilvēkiem valdīt nevar.

-    Mīlestībai arī ir ieroči, teica Jēzus, skatīdamies uz centuriona aukstajām, zilajām acīm, gludi skūtajiem vaigiem un strupajiem, īsajiem pirkstiem. Arī mīlestība spēj doties karā un uzbrukt.

-    Tad tā nav mīlestība, centurions teica.

Jēzus nodūra galvu. «Man jāmeklē vīnam jauns vīna maiss,» viņš nodomāja. «Jauns maiss, jauni vārdi…»

Viņi pienāca pie ēkas, kura bija reizē cietoksnis un pils un kurā mita lepnais romiešu gubernators Poncijs Pilāts. Pilātam riebās ebreju rase un, kad viņš gāja pa Jeruzālemes ielām vai runāja ar kādu ebreju, viņš aizspieda degunu ar sasmaržinātu mutautiņu. Viņš neticēja ne Dievam, ne cilvēkiem, pat ne pats sev. Viņš nekam neticēja. Zelta ķēdītē ap kaklu viņš vienmēr nēsāja mazu asu asmeni, ar kuru domāja pārgriezt sev vēnas, ja viņam reiz apniktu ēst, dzert un valdīt, vai, ja imperators izraidītu viņu no valsts. Viņš bieži klausījās, kā uz ielām ebreji līdz aizsmakumam kliedz pēc Mesijas, kas nākšot viņus atbrīvot. Tad viņš gardi smējās un rādīja sievai mazo asmeni, sacīdams: «Šis ir mans Mesija, kas mani atbrīvos.» Bet sieva novērsās un neatbildēja.

Jēzus apstājās lielā cietokšņa priekšā.

-    Rufu, tu man esi kādu pakalpojumu parādā, viņš teica, — vai atceries? Tagad ir pienācis brīdis tev lūgt to izpildīt.

-    Es tev esmu parādā par lielāko savas dzīves prieku, Jēzu no Nācaretes. Es darīšu visu, kas ir manos spēkos.

-     Kad mani sagūstīs un gatavosies nonāvēt, nedari neko, lai mani glābtu. Apsoli!

Viņi izgāja pa cietokšņa vārtiem. Sargi centurionam salutēja ar paceltām rokām.

-   Tad tāds ir pakalpojums, ko tu no manis prasi? izbrīnīts jautāja Rufus. Es jūs, ebrejus, nudien nesaprotu!

Pie pils durvīm sardzē stāvēja divi milzīgi melnādainie.

-Jā, Rufu, tas būs šis pakalpojums, — teica Jēzus. Vai dod man savu vārdu?

Rufus deva melnajiem zīmi atvērt vārtus.

Pilāts bija vīrs ar gludi skūtiem vaigiem un galvvidu, cietām, pelēkām acīm, šauru pieri un plānām lūpām. Viņš sēdēja uz augsta krēsla, kas bija rotāts ar izgrebtiem ērgļiem, un lasīja. Tad pacēla galvu un skatījās uz Jēzu, kurš tagad stāvēja viņa priekšā.

-   Vai tu būtu jūdu Ķēniņš Jēzus no Nācaretes? viņš mazliet zobgalīgi vaicāja un pielika sasmaržoto mutautu pie deguna.

-    Es neesmu Ķēniņš, atbildēja Jēzus.

-    Kā? Vai tad tu neesi Mesija? Vai tavi tautieši paaudžu paaudzēs nav gaidījuši Mesiju, kas viņus atbrīvos, padzīs romiešus un sēdīsies Israēla tronī? Ko tu gribi teikt? Tu neesi Ķēniņš?

-    Mana valstība nav no šīs pasaules.

-    Kur tad? Ūdenī? Gaisā? smiedamies vaicāja Pilāts.

-    Debesīs, mierīgā balsī atbildēja Jēzus.

-    Labi, teica Pilāts, es tev atdodu debesis, tikai liec zemi mierā…

Viņš nomauca no īkšķa lielu gredzenu, pacēla to pret gaismu un skatījās uz sarkano dārgakmeni. Tajā bija iegravēts galvaskauss, bet ap gredzenu vārdi: «Ēd, dzer un baudi, jo rīt tu kļūsi šāds.»

-     Man ebreji riebjas, viņš teica. Tie nemazgājas, un viņu dievs ir viņiem līdzīgs: netīrs, ar gariem matiem, allaž grābt kāriem nagiem, pļāpīgs un atriebīgs kā kamielis.

-     Bet šis Dievs, es tev saku, jau ir pacēlis dūri pret Romu, Jēzus aizvien mierīgs noteica.

-    Roma ir mūžīga, Pilāts atbildēja un nožāvājās.

-      Roma ir kā milzu statuja, kas parādījās redzējumā pravietim Daniēlam.

-    Kas par statuju? Kādā redzējumā? Tas, pēc kā jūs, ebreji, nomodā ilgojaties, jums piepildās sapņos. Jūs dzīvojāt vienos redzējumos.

-    Tā sākas cilvēces karagājiens ar redzējumiem. Pamazām ēnas sabiezē un nostiprinās, gars ietērpjas miesā un nokāpj uz zemes. Pravietim

Daniēlam bija vīzija, bet notikumi virzās uz priekšu, vīzija reiz kļūs par īstenību, un Roma sadrups.

-   Tava pārgalvība vai muļķība mani patiesi uzjautrina, Jēzu no Nācaretes. Šķiet, ka tu nāves nebaidies, ja runā tik vaļsirdīgi. Tu man patīc, pastāsti man par to Daniēla vīziju.

-     Pravietis Daniēls reiz naktī redzēja milzu statuju. Tai galva bija no zelta, rokas un krūtis no sudraba, rumpis un gurni no bronzas, stilbi no dzelzs, bet kājas no māliem. Pēkšņi neredzama roka svieda akmeni pa māla kājām. Tās sadrupa, un līdz ar tām nogāzās visa zelta, sudraba, bronzas un dzelzs statuja. Neredzamā roka, Poncij Pilāt, ir Israēla Dievs, akmens esmu es, un statuja ir Roma.

Pilāts atkal nožāvājās.

-     Es tavu spēlīti saprotu, — viņš garlaikots teica. — Es zinu, ko tu vēlies, Jēzu no Nācaretes, Jūdu Ķēniņ. Tu apvaino Romu, varbūt ceri, ka es sadusmošos, likšu tevi sist krustā, un tu kļūsi par varoni. Tu visu esi sīki un smalki sagatavojis. Dzirdu, ka tu esot sācis pat mirušos augšāmcelt. Tu paver ceļu mācekļiem, kuri ies pa pasauli stāstīdami, ka neesi vis miris, bet gan uzkāpis debesīs… Bet tu nāc par vēlu, viltnieciņ! Uz šā āķa es neuzķeršos, izdomā ko citu. Es tevi nelikšu nonāvēt, nepadarīšu tevi par varoni. Tu nekļūsi par Dievu, izmet to no galvas!

Jēzus klusēja. Pa atvērto logu viņš redzēja milzīgo Jahves Templi, kas saulē spīdēja kā nekustīgs, cilvēkēdājs nezvērs. Cilvēki no malu malām raibos baros saplūda nezvēra plaši atvērtajā, melnajā rīklē. Pilāts knibināja zelta ķēdīti un arī klusēja. Viņam bija neērti, ka no ebreja būs kas jālūdz, bet izvairīties nevarēja, jo viņs bija sievai apsolījis.

-Tas ir viss? vaicāja Jēzus un pagriezās uz durvju pusi. Pilāts piecēlās.

-     Neej vēl, viņš teica, man tev kaut kas jāpasaka, kādēļ tevi ari šurp ataicināju. Mana sieva runā, ka ik nakti redzot tevi sapnī. Tu nākot pie viņas un sūdzoties, ka tavi tautieši Hanns un Kajafa gribot tevi nogalināt un lūdzot viņu parunāt ar mani, lai es tevi viņiem neizdodu. Pagājušnakt sieva miegā iekliedzās un pamodusies sāka raudāt. Teica, ka viņai esot tevis žēl. Es nezinu, kāpēc; es neiedziļinos sieviešu muļķībās. Bet viņa krita man pie kājām un lūdzās, lai es tevi atsaucot un brīdinot bēgt un paglābties. Jeruzālemes vēji ir kaitīgi veselībai, Jēzu no Nācaretes.

Ej atpakaļ uz Galileju! Es negribu vērst pret tevi spēku un saku tev kā draugs: atgriezies Galilejā!

-     Dzīve ir karš, Jēzus mierīgā, bet stingrā balsī noteica. Tu to saproti kā romietis un karavīrs. Bet tu nezini, ka Dievs ir mūsu karavadonis, bet mēs viņa kareivji. Kad cilvēks piedzimst, Dievs viņam parāda zemi un uz tās pilsētu, ciemu, kalnu, lauku, jūru, jebkuru vietu, sacīdams: «Šeit tev būs jākaro!» Jūdejas valdniek, Dievs kādu nakti sagrāba mani aiz matiem, pacēla un nolika tempļa priekšā, teikdams: «Šeit tev būs jākaro!» Es neesmu dezertieris, Jūdejas valdniek, es cīnīšos!

Pilāts paraustīja plecus. Viņam jau tā bija žēl, ka bija spiests ebrejam ko lūgt un turklāt atklāt privātas ģimenes lietas. Viņš vēlējās nomazgāt rokas, kā bija paradis.

-    Dari kā vēlies, viņš teica, es mazgāju rokas, ej savu ceļu. Ej!

Jēzus pacēla roku atvadu sveicienam. Kad viņš nonāca pie sliekšņa,

Pilāts viņam vēl izsmējīgi uzsauca:

-    Klau, Mesija, kas ir tā briesmīgā vēsts, ko tu esi atnesis pasaulei?

-    Uguns, Jēzus mierīgi atbildēja, uguns, kas attīrīs zemi. -

-    No romiešiem?

-    Nē, no neticīgajiem, nekrietnajiem, negodīgajiem, nesātīgajiem.

-    Un tad?

-Tad uz attīrītās zemes varēs celt jauno Jeruzālemi.

-    Un kas šo jauno Jeruzālemi cels?

-    Es.

Pilāts smējās pilnā rīklē:

-    Ej savu ceļu, — viņš teica. Savai sievai zināšu teikt, ka tu esi pilnīgi traks. Atnāc vēl kādu reizi pakavēt man laiku. Bet tagad ej.

Viņš sasita plaukstas, un abi lielie nēģeri izvadīja Jēzu laukā.

Jūda nemierīgi gaidīja pie durvīm. Pēdējā laikā Jēzu grauza kaut kas nelāgs. Viņa seja aizvien bija nomākta un drūma, acis noraizējušās un baisas. Viņš bieži staigāja viens un dažkārt gāja uz pakalnu iepretī Jeruzālemei, ko sauca par Golgātu, kur romieši mēdza dumpiniekus sist krustā. Un, jo vairāk priesteri un virspriesteri trakoja un raka viņam bedri, jo vairāk viņš tos izaicināja, saukdams viņus par odzēm, meļiem un liekuļiem, kuri sakās nespējam ne odam pāri nodarīt, bet aprij veselu kamieli. Viņš ik dienas stāvēja pie Tempļa un teica spēcīgus vārdus, it kā sev galu meklēdams. Un, kad Jūda viņam vaicāja, vai viņš reiz nenometīs jērādu un neparādīsies kā varens lauva, Jēzus tikai pakratīja galvu. Jūda vēl nekad nebija redzējis uz cilvēka lūpām tik sarūgtinātu smaidu. No tā brīža Jūda vairs neizlaida Jēzu no acīm un, kad viņš gāja uz Golgātu, slepus viņam sekoja, baidīdamies, ka tur kāds paslēpies ienaidnieks varētu Jēzum uzbrukt.

Tagad Jūda staigāja pa ielu nolādētā cietokšņa priekšā. Viņš nikni noskatījās uz vara bruņās tērptajiem romiešu sargiem, kuri trulām sejām nekustīgi stāvēja pie masta, kurā plīvoja bezdievīgais karogs ar Romas ērgļiem. «Ko, diez, Pilāts no Jēzus grib?» Jūda prātoja. «Kāpēc viņu atsauca pie sevis?» Jūda zināja to viņam bija stāstījuši Jeruzālemes zeloti -, ka Hanns un Kajafa regulāri ierodas pilī ziņot par Jēzu, ka viņš kūdot uz sacelšanos pret romiešiem un pats gribot kļūt pārvaldnieku. Bet Pilāts nepievērsa viņiem uzmanību: «Viņš ir galīgi traks,» Pilāts esot par Jēzu izteicies, «bet romiešu darīšanās viņš nejaucas.»

Reiz Pilāts bija aizsūtījis savus ļaudis ievilināt Jēzu lamatās. Tiem bija uzdots Jēzum vaicāt: «Vai israēliešu Dievs grib, lai romiešiem maksā nodokļus?» Bet Jēzus bija gudri atbildējis: «Dodiet ķeizaram to, kas ķeizaram pienākas, bet Dievam to, kas Dievam pienākas.» Pilāts esot smējies, ka Jēzus tomēr nav ar pliku roku ņemams. «Ja viņš aizvaino jūsu reliģiju, sodiet viņu, bet es mazgāju rokas. Romu viņš neaizskar.» Tā Pilāts esot teicis Hannam un Kajafam un viņus atlaidis. Vai Pilāts tagad būtu pārdomājis?

Jūda atspiedās pret mājas sienu ielas otrā pusē un satraukumā vīstīja dūres.

Pēkšņi viņš satrūkās: atskanēja trompetes, ļaudis padeva ceļu, un parādījās četri Ievīti, kuri pie cietokšņa vārtiem nolika zeltā izgreznotas nestuves. Tie pavēra zīda aizkarus, un no nestuvēm lēnām izrāpās zīda drānās tērpts uztūcis resnis ar iegrimušām acīm. Kajafa! Smagās vārtu durvis pavērās, un tobrīd pa tām iznāca Jēzus. Vārtos abi sastapās aci pret aci. Jēzus basām kājām, salāpītā baltā tērpā apstājās un cieši noskatījās uz virspriesteri. Tas pavēra smagos plakstus un, atpazinis Jēzu, aplūkoja viņu no galvas līdz kājām. Tad viņa biezās lūpas pavērās:

-    Ko tu te dari, dumpiniek?

Jēzus stingi skatījās uz priesteri ar lielām skumjām acīm un nopietnā balsi atbildēja:

-    Es no tevis nebaidos, tu, sātana virspriesteri.

-    Sviediet viņu ārā! — līkkājis Kajafa uzkliedza saviem nesējiem un iesteberēja pagalmā. Nesēju četrotne taisījās Jēzu sagrābt, bet tad piesteidzās Jūda.

-    Rokas nost! viņš tiem uzkliedza.

Izklīdinājis viņus, tas satvēra Jēzu aiz rokas.

-    Nāc, iesim! viņš teica.

Jūda pašķira ceļu starp kamieļiem, ļaudīm un aitām. Pa pilsētas vārtiem viņi izgāja uz Kedronas ieleju, tad uzkāpa pretējā uzkalnā un tur nonāca uz Betānijas ceļa.

-    Ko viņš no tevis gribēja? Jūda vaicāja, maigi pieskardamies Jēzus rokai.

-Jūda, Jēzus atbildēja pēc ilgas klusēšanas, es tev šovakar uzticēšu

lielu noslēpumu.

Jūda apmulsis nodūra rudo galvu un gaidīja.

-Tu esi stiprākais no maniem mācekļiem, tikai tu spēsi panest to, kas man ir padomā. Pārējiem es neesmu neko teicis un arī neteikšu, viņi to nespētu izturēt.

Jūda glaimots nosarka.

-     Paldies, rabīn, ka Tu man uzticies, viņš teica, runā mierīgi, es tavu uzticību nepievilšu.

-Jūda, vai tu saproti, kādēļ es atstāju iemīļoto Galileju un nācu šurp uz Jeruzālemi?

-   Jā, — atbildēja Jūda, jo tas, kam jānotiek, notiks šeit.

-Jā, Kunga liesma iedegsies šeit, un es vairs nespēju mierīgi gulēt. Es bieži nakts vidū pielecu kājās un eju skatīt nakts debesis, vai tās jau nav pavērušās un vai no tām neplūst liesmas. Tad uzaust diena, un es dodos uz Templi, runāju, draudu, rādu uz debesīm un pavēlu, lūdzu liesmām nākt. Bet viss, ko saku, ir par velti debesis klusē un neveras. Tomēr vienu dienu pēkšņi…

Jēzus balss aprāvās. Jūda pieliecās tuvāk, bet sadzirdēja tikai nesakarīgu elsošanu.

-    Un? Jūda satraucies vaicāja. Kas notika?

Jēzus atguva elpu un no jauna ierunājās:

Reiz, kad es biju viens Golgātas kalnā, pēkšņi man prātā parādījās pravietis Jesaja nē, ne jau domās, man parādījās viņa tēls, tas nostājās man priekšā. Viņam rokās bija melna āža āda, kādu es biju redzējis tuksnesī. Un uz ādas bija rakstīti burti. «Lasi,» viņš man pavēlēja un pacēla ādu augstāk. Bet, kad es izdzirdu balsi, pazuda kā pravietis, tā āža āda, tikai burti vēl karājās gaisā: melni, bet pirmie burti sarkani.

Jēzus pacēla acis pret spilgto saules gaismu un nobālēja. Viņš pieķērās Jūdas rokai.

-    Skaties! viņš drebēdams murmināja, gaiss ir burtiem pilns!

-    Lasi, teica Jūda un arī sāka trīcēt.

Jēzus sāka burtot aizsmakušā balsī ar aprautu elpu; burti viņam šķita kā mežonīgi nezvēri, kas viņam jāmedī. Viņš burtoja no sākuma līdz galam, pa starpai noslaucīdams sviedrus no pieres: «Viņš uzkrāva visus mūsu grēkus uz saviem pleciem, viņu sita un ievainoja mūsu noziegumu un grēku dēļ. Mokās viņš klusēja, no visiem pamests un nievāts, viņš nepretodamies devās nāvē kā jērs, ko ved uz nokaušanu.»

Jēzus bija kļuvis gluži bāls un klusēja.

-             Es tevi nesaprotu, teica Jūda, un paspēra pāris akmeņus nost no ceļa.

-    Es nesaprotu. Kas tas par jēru, ko ved uz nokaušanu? Kam jādodas nāvē?

-    Jūda, Jēzus gausi atbildēja, brāli Jūda, tas emu es.

-Tu? Tu? vaicāja un paspēra soli atpakaļ. Vai tad tu neesi Mesija?

-    Jā, es tas esmu.

-    Es tevi nesaprotu, teica Jūda un spēra pa akmeni tā, ka savainoja īkški līdz asinīm.

-    Tas ir pareizais ceļš. Nekliedz, Jūda. Lai pasauli glābtu, man no brīvas gribas ir jāiet nāvē. Sākumā es to neaptvēru. Dievs man velti deva mājienus: dažreiz vīzijas gaisā, citreiz sūtīja sapņus, rādīja āža atliekas tuksnesī ar visas tautas grēkiem ap kaklu. Kopš es atstāju mātes māju, man kā suns seko ēna. Dažkārt tā man iet pa priekšu un rāda ceļu. Kādu ceļu? Krusta ceļu!

Jēzus paskatījās visapkārt. Viņam aiz muguras kā izbalojušu galvaskausu grēda mirgoja Jeruzāleme, bet priekšā bija klints, sīki olīvkociņi ar sudrabotām lapām un tumši ciedri. Aiz tiem rietēja asinssarkana saule.

Jūda izmisis izrāva dažus matus no bārdas un nometa zemē. Viņam bija cits priekšstats par Mesiju. Viņš to bija gaidījis nonākam ar zobenu rokā un kaujas saucienu uz lūpām, aicinām mirušās jūdu paaudzes celties no kapiem un kopā ar dzīvajiem doties sakaut romiešus. Viņš vēlējās redzēt Mesiju sēžam Dāvida tronī ar pasauli kā paklāju pie kājām. Tāds būtu Jūdas Iskariota Mesija. Bet tagad!…

Viņš meta niknu skatu uz Jēzu un koda lūpā, lai neizmestu kādu skarbu vārdu, un atsāka spārdīt akmeņus. Jēzus paskatījās uz Jūdu un viņam tā kļuva žēl.

-     Esi drosmīgs, mans brāli Jūda, viņš maigā balsī ierunājās, tas man ir jādara. Nav citas izejas, tas ir vienīgais ceļš.

-    Un vēlāk? vaicāja Jūda, acis no akmeņiem nenovērsis. Kas būs pēc tam?

-    Es atgriezīšos pilnā spožumā, lai tiesātu dzīvos un mirušos.

-Kad?

-    No šobrīd dzīvajiem nebūs daudz to, kas mani ieraudzīs.

-    Nāc, iesim, teica Jūda un ātrā solī devās uz priekšu. Jēzus aizelsies turējās viņam līdzi. Saule noslēpās aiz Jūdejas kalniem, un tālu pie Nāves jūras modās pirmie šakāļi.

Jūda steidzās un ņurdēja bārdā. Viņam šķita, ka zeme trīc un viss brūk un jūk. Viņš neuzticējās nāvei, tas viņam nelikās labs ceļš, un augšāmceltais Lācars viņā visdrīzāk izsauca riebumu. Viņam tas likās pretīgāks par visiem miroņiem. Un kā Mesijām varētu veikties cīņā ar nāvi? Nē, un vēlreiz nē, viņš neuzticējās nāvei!

Viņš pagriezās, gribēdams Jēzum pateikt dažus vārdus, kas viņam bija mēles galā, lai atrunātu viņu no nāves, bet tad šausmās iekliedzās: Jēzus augums meta milzu ēnu nevis cilvēka, bet gan krusta veidolā. Viņš sagrāba Jēzu aiz rokas.

-    Skaties! viņš teica, rādīdams uz ēnu.

Jēzus nodrebēja.

-    Klusu, viņš čukstēja, klusu, brāli Jūda.

Roku rokā viņi devās pa nogāzi augšā uz Betāniju. Jēzum ļodzījās ceļi, un Jūda viņu balstīja. Abi klusēja. Vienreiz Jēzus pieliecās un no zemes pacēla siltu akmeni. Vai tas viņa rokā bija akmens vai mīļa cilvēka sirds?

Viņš ilgi to spieda rokā un skatījās visapkārt: ziemā nomirusī zeme tagad zaļoja un planka!

-     Brāli Jūda, Jēzus teica, neskumsti. Kālab sēkla dzen saknes zemē? Kālab Dievs sūta lietu, lai stāds augtu? Kālab stiebrs dzen vārpas un pabaro cilvēkus? Ja sēkla saglabātos, kā mēs tiktu pie vārpas? l āpāt ir ar Cilvēka Dēlu.

Bet Jūda nebija nomierināms. Viņš klusēdams gāja tālāk. Metās tumsa, un iedegās pirmās zvaigznes.

-Atceries Lācaru… Jēzus atkal ierunājās.

Bet Jūda sajuta tikai riebumu, viņš nospļāvās un klusēdams gāja tālāk.

Marta iededza lampu, bet Lācars ar roku aizklāja acis, gaisma viņu vēl kaitināja. Pēteris paņēma Mateju aiz rokas, un abi apsēdās zem lampas. Vecā Salome, atradusi melnas vilnas kumšķi, nosēdās pie ratiņa un vērpa. Domās viņa kavējās pie dēliem. Ak Dievs, pienāks diena, kad viņa tos redzēs ar spīdošu zelta tiāru ap galvu, un visi ap Gennēsaretes ezeru viņus pazīs…

Magdalēna bija nogājusi pa taku lejā. Viņu satrauca Jēzus kavēšanās, un mājās viņa nerada mieru. Mācekļi sakņupuši sēdēja pagalmā un klusēdami skatījās uz vārtiem. Viņi vēl bija pikti. Mājā valdīja klusums, un Pēterim tas šķita labs brīdis, lai ieskatītos Mateja pierakstītajās lapās. Viņš jau sen gribēja noskaidrot, ko tas muitnieks ik vakaru pieraksta. Un šovakar pēc saķildošanās ar pārējiem viņš vairs nespēja savaldīt ziņkāri. Šie skribelētāji ir bīstami! Ir jāuzzina, kā viņš apraksta notikušo un vai viņu uz visiem laikiem nepataisa par apsmieklu. Ja tā būtu, viņš kā lapas, tā spalvu šovakar pat iemestu ugunī. Tā nu viņš paņēma Mateju aiz rokas, un abi notupās lampas gaismā.

-     Esi tik labs, Matej, viņš lūdza, palasi man priekšā. Es gribētu zināt, ko tu par Jēzu raksti.

To dzirdot, Matejs nopriecājās. Viņš izvilka savas lapas no Lācara māsas Marijas dāvātā adītā lakata, kurā tās bija ietinis. Viņš to darīja tik rūpīgi, it kā tās būtu trauslas, dzīvas būtnes. Tad viņš brīdi pašūpojās šurpu turpu un beidzot dziedošā balsī sāka lasīt:

«Jēzus Kristus, Dāvida dēla, Ābrahāma dēla, cilts raksti. Ābrahāms dzemdināja Izāku, Izāks Jēkabu, Jēkabs Jūdu un viņa brāļus. Jūcbt no Tamāras dzemdināja Perecu un Zerahu…»

Pēteris klausījās aizvērtām acīm. Garām slīdēja četrpadsmit jūdu paaudzes: no Ābrahāma līdz Dāvidam, no Dāvida līdz gūstam Babilonijā atkal četrpadsmit paaudzes, un no gūsta Babilonijā līdz Kristum vēl četrpadsmit paaudzes… Kas par vēsturi! Kas par nesaskaitāmu, mūžīgu karaspēku! Kāds prieks! Kāds lepnums piederēt jūdu tautai! Pēteris atspieda galvu pret sienu. Paaudze aiz paaudzes slīdēja garām, līdz pienāca Jēzus laiks, un nu Pēteris uzmanīgi ieklausījās. Kādi gan brīnumi nebija notikuši, par kuriem viņš neko nebija zinājis! Tātad Jēzus bija dzimis Betlēmē, viņa tēvs bija nevis galdnieks Jāzeps, bet gan Svētais Gars, un trīs ķēniņi no austrumiem bija nākuši viņu pielūgt, un ko balodis bija teicis Kristītājam brīdī, kad viņš kristīja Jēzu? Par to viņš neko nebija dzirdējis. Kas Matejam to visu bija stāstījis, ja viņš pats klāt nebija? Pamazām Pēteris vairs nedzirdēja vārdus, bet tikai vienmuļu, iemidzinošu melodisku skaņu, un drīz miegs paņēma viņu savās maigajās rokās… Un sapnī viņš skaidri dzirdēja vārdus un melodiju. Līdz ar katru vārdu sapnī parādījās granātāboli tādus viņš pirms gada bija ēdis Jērikā. Un katrs granātābols pāršķēlās, un no tā izšāvās liesmas, vai izlidoja spārnots eņģelis ar bazūni rokās…

Pēkšņi Pēteri no saldā miega pamodināja čalošana un jautras balsis. Atvēris acis, Pēteris ieraudzīja Mateju ar lapām klēpī joprojām lasām, un viņš nokaunējās, ka bija iemidzis. Viņš pielēca kājās un apskāva Mateju un noskūpstīja viņu uz lūpām:

—Piedod, brāli Matej, viņš teica, — bet, tevī klausoties, es nokļuvu paradīzē.

Uz sliekšņa parādījās Jēzus un aiz viņa laimē starojoša Magdalēna. Viņas acis, lūpas un kailais kakls liesmoja kā uguns. Jēzus redzēja Pēteri apskaujam Mateju, un viņa vaibsti apskaidrojās. Rādīdams uz abiem mācekļiem, viņš teica:

-    Lūk, tā ir paradīze!

Tad viņš piegāja pie Lācara, kurš mēģināja slieties kājās, bet viņam tik ļoti sāpēja mugura, ka viņš atslīga vietā. Lācars izstiepa rokas un ar pirkstu galiem pieskārās Jēzus rokai, bet Jēzus nodrebēja: Lācara pirksti bija ledus auksti, un viņa rokas bija melnas un oda pēc zemes.

Jēzus izgāja pagalmā ievilkt elpu. Augšāmceltais vēl svārstījās starp dzīvību un nāvi. Dievs Lācaru vēl nebija spējis pilnībā atbrīvot no trūdiem. Nāve parādīja spēku un savu varenību, un Jēzu pārņēma izbīlis un dziļas skumjas.

Vecā Salome pienāca pie Jēzus ar vārpstu rokā un pastiepās uz pirkstgaliem, lai viņam ko iečukstētu ausī.

-    Rabīn, — viņa ierunājās, un Jēzus pieliecās, lai labāk dzirdētu.

-    Saki, Salome…

-     Rabīn, tu zini, cik daudz es tavā labā esmu darījusi, tādēļ man tev ir lūgums…

-    Saki, mana labā… viņš teica, un sirds tam sažņaudzās, viņš nodomāja: «Kad gan cilvēki sapratīs, ka par katru labu darbu nav sagaidāma samaksa?»

-     Rabīn, kad tu reiz kāpsi tronī, es gribētu tev lūgt manus dēlus Jāni un Jēkabu sēdināt sev blakus Jāni labajā un Jēkabu kreisajā pusē…

Jēzus koda lūpā un nodūra acis, un neko neteica.

-    Vai tu dzirdēji, manu zēn? Jāni…

Jēzus strauji pagriezās un iegāja mājā. Viņš piegāja pie lampas, zem kuras joprojām sēdēja Matejs ar visām lapām klēpī; viņš bija aizvēris acis un pārdomāja nupat lasīto.

-    Matej, teica Jēzus, parādi man savas lapas. Ko tu tur raksti?

Matejs piecēlās un priecīgs viņam tās pasniedza.

-    Rabīn, viņš teica, es vēstu nākamajām paaudzēm par tavu dzīvi un taviem darbiem.

Jēzus iekārtojās zem lampas un sāka lasīt.

Jau pēc pirmajiem vārdiem viņš satrūkās. Viņš šķirstīja lapas un dedzīgi lasīja tālāk. Viņa seja piesarka, un vaibsti kļuva bargi. Matejs, to ieraudzījis, nobijies nolīda kaktā.

-     Kas tas ir? — Jēzus iekliedzās. Meli! Meli! Meli! Mesijām nevajag brīnumus, viņš pats ir brīnums un ar to pietiek! Es piedzimu Nācaretē, nevis Betlēmē, es Betlēmē nekad neesmu bijis, es neko nezinu par austrumu ķēniņiem, nekad neesmu bijis Ēģiptē, un tas, ko tu raksti par balodi, kas manās kristībās esot teicis: «Šis ir mans mīļais Dēls…» ir blēņas. Kas tev ko tādu ir stāstījis? Es neko tādu nedzirdēju, un tu nebiji klāt, kur tu to rāvi?

-    To man teica eņģelis, — Matejs drebošā balsī atbildēja.

-    Eņģelis? Kāds eņģelis?

-Tas, kurš ik vakaru ierodas, kad es ņemu rokā spalvu. Viņš pieliecas pie manas auss un saka, ko man rakstīt.

-    Eņģelis? Jēzus apjucis jautāja. Eņģelis, kurš tev saka, ko rakstīt?

Matejs sadūšojās.

-Jā, eņģelis. Reizēm es viņu pat redzu, bet allaž sadzirdu. Viņš ar lūpām pieskaras manai labajai ausij, un es jūtu, kā viņa spārni mani apvij. Es viņa skaujās jūtos kā autiņos ietīts bērns. Es pats neko neizdomāju, tikai pierakstu to, ko viņš man saka priekšā. Kā gan es pats būtu varējis sacerēt visas šīs dīvainās lietas?

-    Eņģelis? Jēzus atkal murmināja un iegrima pārdomās. «Betlēme… trīs ķēniņi no austrumzemes… Ēģipte… Tu esi mans mīļais Dēls… Ja tas tiešām būtu patiesība! Ja tā būtu augstākās pakāpes patiesība, ko vienīgi Dievs zina. Un ja nu Dievs sauc par meliem to, ko mēs saucam par patiesību?»

Viņš klusēdams uzmanīgi pacēla nomestās lapas un tās atdeva Matejam rokās. Matejs tās rūpīgi ietina izšūtajā lakatā un noglabāja pie krūts.

-    Raksti vien, ko tev eņģelis pavēl! Es… bet Jēzus sakāmo nepabeidza…

Tikmēr pagalmā mācekļi bija aplenkuši Jūdu un vēlējās uzzināt, ko Pilāts no Jēzus gribējis un ko viņam teicis. Bet Jūda viņiem uzgrieza muguru, izgāja pa ārējiem vārtiem un nostājās aiz tiem. Viņam nepatika runāties ar pārējiem mācekļiem. Tikai ar Jēzu viņš vēl spēja runāt, un viņus saistīja liels noslēpums, kas Jūdu atšķīra no pārējiem…

-    Palīdzi man, Israēla Dievs, viņš nopūtās, lai es nesajūku prātā.

Magdalēna bija nemierīga un nostājās blakus Jūdam. Viņš gribēja iet

projām, bet Magdalēna viņu satvēra aiz piedurknes.

-Jūda, tu man droši vari uzticēt noslēpumu, tu mani pazīsti.

-    Kādu noslēpumu? Pilāts viņu brīdināja uzmanīties, Kajafa…

-    Ne to, bet otru.

Kādu otru? I ii atkal esi uzkarsusi, Magdalēna, tavas acis ir kā kvēlojošas ogles.

Viņš neveikli pasmējās:

-    Raudi, — viņš teica, raudi, un tās atdzisīs.

Bet Magdalēna iekodās galvas lakatā un to ar zobiem ieplēsa.

-    Kādēļ viņam bija tevi izraudzīt, — viņa murmināja, tevi, Jūda Iskariot!

Tagad rudbārdis sadusmojās un sagrāba Magdalēnu aiz rokas.

-     Kam gan, Magdalas Marija, tavuprāt, viņam būtu bijis labāk uzticēties? Vējdzirnavām Pēterim vai aušīgajam Jānim? Vai varbūt tev pašai sievietei? Es esmu ciets tuksneša krams un daudz varu paciest tāpēc viņš izraudzījās mani.

Magdalēnas acis pildījās asarām.

-    Tev taisnība, es esmu sieviete, ievainots un nelaimīgs radījums… -

viņa murmināja un, iegājusi mājā, sabruka pie pavarda kā nelaimes ču-

piņa.

Marta bija klājusi vakariņas uz zemā galda. Mācekļi ienāca no pagalma un sakrustotām kājām sēdās klāt. Lācars bija padzēries vistas zupu, un tā viņu bija stiprinājusi; pamazām viņa vārgā miesa ar gaisu, gaismu un barību sāka atkopties.

Atvērās istabas durvis, un bāls un caurspīdīgs kā rēgs ienāca vecais rabīns. Viņš smagi balstījās uz zižļa, jo ceļi viņu kājās vairs nespēja noturēt. Ieraudzījis Jēzu, viņš pamāja, ka vēlas aprunāties. Jēzus piecēlās no galda un nosēdināja viņu blakus Lācaram.

-    Arī es gribu ar tevi runāt, teica Jēzus.

-    Mans dēls, šodien man par tevi jāsūdzas, vecais rabīns viņam stingri, bet reizē tēvišķi sacīja. Es runāšu skaļi visu priekšā, lai visi dzird, arī Lācars, kurš, atgriezies no kapa, droši zina daudzus noslēpumus. Un lai katrs teic, ko domā.

-    Ko gan cilvēki var zināt? iebilda Jēzus, Pajautā Matejam viņš zina, ka šajā mājā mājo eņģelis, kas visu noklausās. Varbūt tas zinās spriest. Bet saki, vecais, par ko gribi sūdzēties?

-    Kāpēc tu gribi atcelt svēto Likumu? Līdz šim mēs esam to cienījuši, tāpat kā dēlam jāciena vecais tēvs. Bet šodien tu Tempļa priekšā pacēli savu karogu. Cik tālu tava dumpīgā sirds vēl ies?

-     Līdz mīlestībai, dārgais tēvoci, līdz tā nonāks pie Dieva kājām un tur atradīs mieru.

-    Vai ar svēto Likumu tu nevari tur nonākt? Vai tad nezini, kas teikts mūsu Svētajos Rakstos? Deviņi simti četrpadsmit cilvēka mūžu garumā, pirms Dievs radīja pasauli, viņš radīja šo Likumu. Tas nebija rakstīts uz pergamenta vai papirusa, ne iegravēts akmenī, jo tad vēl nebija ne dzīvnieku, ne koku, nedz akmeņu. Tas bija rakstīts liesmās uz Kunga kreisās rokas. Un saproti, ka uz šā Likuma pamata Dievs radīja pasauli.

-    Nē! Nē! iekliedzās Jēzus, nespēdams ilgāk savaldīties. Nē!

Vecais rabīns maigi satvēra viņa roku.

-    Kam tu tā kliedz, mans dēls?

Jēzus aiz kauna nosarka. Groži bija izslīdējuši no viņa rokām. Viņš vairs nespēja savaldīt savu dvēseli, un tam šķita, ka viņš no galvas līdz kājām ir klāts vātīm, tā ka vai jākliedz no sāpēm pie katra pieskāriena.

Arī tagad viņš bija kliedzis, bet nomierinājās. Viņš satvēra vecā rabīna roku un teica:

-   Svētie Raksti ir manas sirds raksti, viņš teica, visus pārējos es saplēsu.

Bet viņš tūlīt to nožēloja:

-    Ne jau es saplēsu… ne es, to darīja Dievs, kas mani sūtījis.

Vecais rabīns, sēžot tik tuvu Jēzum, ka viņu ceļgali saskārās, manīja, ka no Jēzus plūst nepārvarams, varens spēks un, kad pēkšņa vēja brāzma atrāva slēģus un apdzēsa lampu, rabīns tumsā redzēja Jēzu kā spīdošu tēlu stāvam istabas vidū. Viņš skatījās pa labi un pa kreisi, domādams, ka ieraudzīs arī Mozu un Eliju, bet ne viens, nedz otrs neparādījās. Jēzus stāvēja viens visā godībā, un viņa galva sniedzās līdz niedru klātajam jumtam un apgaismoja visu telpu.

Kad vecais rabīns jau gribēja iekliegties, Jēzus acumirklī izpleta rokas, un viņa tēls pārvērtās liesmojošā krustā…

Marta piecēlās un iededza vēja nopūsto lampu, un viss atkal bija tāpat kā iepriekš. Jēzus, ar noliektu galvu, bija iegrimis pārdomās. Rabīns pameta acis visapkārt, bet nešķita, ka kāds kaut ko būtu redzējis. Visi sēdēja ap zemo galdu un gaidīja vakariņas. «Dievs mani tur rokās un ar mani spēlējas,» nodomāja vecais vīrs. «Patiesībai ir septiņas pakāpes, viņš mani pa pakāpieniem ved augšā un lejā, un es apreibstu…»

Jēzus nebija izsalcis un negāja pie galda, arī vecais rabīns ne. Viņi palika sēžot blakus Lācaram, kurš bija aizvēris acis un likās aizmidzis. Bet viņš nevis gulēja, bet gan gremdējās atmiņās. Vai tas bija sapnis, ko viņš bija redzējis? Varbūt viņš patiesi bija miris un aprakts, kad pēkšņi dzirdēja baisu balsi saucam: «Lācar, Lācar, nāc ārā!» Un, vai pamodies viņš nemanīja, ka ir ietīts tādā pašā līķautā kā sapnī? Vai tas varbūt nemaz nebija sapnis? Varbūt viņš ir paviesojies mirušo valstībā?

-    Kāpēc tu viņu izcēli no kapa, mans dēls?

-    Es negribēju, Jēzus klusi atbildēja, es negribēju, tēvoci, bet, kad kapakmens sakustējās, es pats nobijos. Es vislabprātāk būtu devies prom, bet nokaunējos un drebēdams paliku uz vietas.

-     Es daudz ko varu paciest, teica rabīns, tikai ne trūdošas miesas smaku. Man nācās redzēt citu šaušalīgu miesu, kas vēl ēda, runāja un vaidēja, bet jau bija sākusi trūdēt. Tas bija ķēniņš Hērods, ellei nolemta dvēsele. Viņš nogalināja iemīļoto sievu, skaisto Mariannu, tāpat dēlus, tuvākos draugus un karavadoņus. Viņa valdīšanas laikā tika celti cietokšņi, pilis un pilsētas, kā arī Jeruzālemes svētais Templis, greznāks par Sālamana seno templi. Viņš lika iegravēt savu vārdu akmenī, zeltā un bronzā, jo bija izslāpis nemirstības. Bet pēkšņi, kad Hērods bija sasniedzis slavas virsotni, Dieva pirksts piedūrās viņa kaklam, un viņa ķermenis sāka trūdēt. Viņu pārņēma nesātināms izsalkums, viņš nepārtraukti ēda, viņa iekšas bija kā smirdoša rēta, un tā sāpēja tik gauži, ka naktīs pat šakāļi no viņa vaimanām nobijās. Viņa rokas, kājas un paduses sāka pampt un no kaunuma līda tārpi. Viņš satrūdēja vēl dzīvs būdams, un smaka, kas no viņa nāca, bija tik neganta, ka neviens nespēja viņam tuvoties, un vergi noģība. Velti viņu veda uz Kallirojas dziedniecības avotiem pie Jardānas, stāvoklis neuzlabojās. Nelīdzēja arī mērcēšana siltā eļļā. Hēroda stāvoklis tikai pasliktinājās. Viņš toreiz uzturējās Jērikas dārzos, bet viņa smaka bija manāma kā Jeruzālemē, tā Jardānas krastos. Es toreiz biju ieguvis dziednieka slavu un tiku atsaukts pie ķēniņa. Kad pirmo reizi viņam tuvojos, es noģību. Es sagatavoju ziedes un ar tām ķēniņu ieziedu. Man bija slepus no viņa jānovēršas, lai izvemtos. «Vai šis ir ķēniņš?» es sev jautāju. «Vai cilvēks ir tikai netīrumi un smirdoņa? Kur ir dvēsele, kas spēj ieviest kārtību?»

Rabīns stāstīja ļoti klusā balsī, un tic, kas sēdēja pie galda, neko nodzirdēja. Jēzus, galvu nodūris, aizgrābts klausījās. Viņš pats bija vēlējies ar tēvoci parunāt par nāvi, lai tas viņu iedvesmo tagad, kad viņam jāskatās nāvei acīs un pie tās jāpierod, bet šajā brīdī… Viņš gribēja pastiept roku un vecajam rabīnam uzsaukt: «Pietiek.» Bet kā viņu pārtraukt? Rabīns steidza izrunāt visas neķītrības un atbrīvoties, attīrīt atmiņu no tām.

-    Ziedes neko nelīdzēja, tārpi tās noēda. Bet, neskatoties uz šo smārdu, dēmons joprojām sēdēja tronī un deva pavēles. Viņš pavēlēja visus bagātos un varenos sapulcēt pils pagalmā un tos tur ieslēgt, bet nāves stundā atsauca māsu Salomi un teica: «Kad es būšu izdvesis pēdējo elpas vilcienu, liec viņus visus nogalināt. Negribu, lai kāds par manu nāvi priecājas!» Un kad lielais Hērods, pēdējais Jūdejas ķēniņš, nomira, es paslēpos aiz kokiem un no prieka dejoju. Līdz ar viņa nāvi bija situsi Mozus pareģotā laimīgā stunda: «Beigās nāks izvirtis un izšķērdīgs ķēniņš, kura dēli nebūs troņa cienīgi. Un no rietumiem ar ķēniņu priekšgalā nāks sveši karapulki iekarot Svēto zemi. Tad arī pienāks Pastarā diena.»

To pareģoja pravietis Mozus. Viss ir noticis. Pastarā diena ir klāt!

Jēzus satrūkās, viņš šo pravietojumu dzirdēja pirmo reizi.

-     Kur tas stāv rakstīts? viņš vaicāja. Kurš pravietis? viņš vaicāja. Es kaut ko tādu nebiju dzirdējis.

-      Pirms nedaudz gadiem kāds mūks Jūdejas tuksnesī atrada māla krūzē saglabātu vecu pergamentu. Viņš to atritināja, un uz sarkaniem burtiem bija rakstīts: «Mozus testaments». Pirms lielais patriarhs nomira, viņš ataicināja pie sevis savu pēcteci Nūna dēlu Jozuu un nodiktēja viņam savu pareģojumu. Un redzi, vai nav noticis tas, ko viņš pareģoja? Izvirtušais ķēniņš ir Hērods, svešie karapulki ir romieši, Pastarā diena ir klāt. Ja tu pacelsi galvu, tu redzēsi to pa vārtiem ienākam.

Jēzus piecēlās. Viņam šī telpa bija par šauru. Pagājis garām mācekļiem, kuri bezbēdīgi sēdēja ap galdu, viņš izgāja pagalmā un pacēla galvu. Tobrīd aiz Moāba kalna ausa pilns mēness, kas ievadīja Pashas svētkus.[24] jēzum šķita, it kā viņš mēnesi skatītu pirmo reizi, un viņš izbrīnīts tajā noskatījās. Kas ir šis mēness, kas paceļas aiz kalniem un biedē suņus tā, ka tie ievelk asti starp kājām un kauc? Klusi uzaustot, tas pilina indi cilvēku sirdīs. Jēzus sajuta dzēlīgu mēli, kas laizīja viņa seju, un blāvu gaismu, kas šķita ietinam viņa miesu baltā līķautā.

Jānis manīja Jēzus nemieru un izgāja pagalmā. Tur viņš ieraudzīja Jēzu nekustīgi stāvam mēnesnīcā.

-    Rabīn, viņš klusi ierunājās, lai Jēzu neizbiedētu, un uz pirkstgaliem piegāja viņam klāt.

Jēzus pagriezās un paskatījās uz Jāni. Viņa acīm nozuda maigais puisis, un tā vietā pagalma vidū mēnesnīcā stāvēja sirmgalvis, kurš vienā rokā turēja atvērtu vēl nepierakstītu grāmatu, bet otrā spalvu, garu kā šķēpu, ar vara smaili. Sirmgalvja bārda sniedzās līdz ceļiem.

-     Raksti, tu, pērkona dēls, Jēzus ekstāzē teica: «Es esmu Alfa un Omega! saka Dievs Kungs, kas ir, bija un nāk, Visuvaldītājs.[25] vai tu nedzirdi taures skanam?»

Jānis satrūkās. Vai Jēzus bija apjucis? Jānis zināja, ka mēness gaisma spēj sajaukt prātu. Tāpēc jau viņš bija izgājis pagalmā, lai Jēzu savāktu un ievestu atpakaļ, bet diemžēl par vēlu.

-     Rabīn, — viņš klusi teica, — es esmu Jānis, tavs mīļotais māceklis. Nāc, dosimies atpakaļ Lācara mājā.

-    Raksti! — atkal pavēloši atskanēja Jēzus balss. Raksti: «Un septiņi eņģeļi ar septiņām taurēm jau bija gatavi, lai sāktu taurēt: Kad atskanēja pirmā eņģeļa taure, krusa un uguns sajaucās ar asinīm un triecās pret zemi; trešdaļa zemes apdega, un trešdaļa koku sadega, un visa zaļā zāle izdega. Kad atskanēja otra eņģeļa taure, milzīgs, it kā ugunī degošs kalns tika nosviests jūrā; un trešdaļa jūras pārvērtās par asinīm, un trešdaļa dzīvo radību nobeidzās, un trešdaļa kuģu tika sadragāti. Kad atskanēja trešā eņģeļa taure, no debesīm nokrita milzīga zvaigzne un trešā daļu upju un ūdens strautu tika saindēti. Kad atskanēja ceturtā eņģeļa taure, nāca trieciens pār trešdaļu saules un trešdaļu mēness, un trešdaļu zvaigžņu; un trešā daļa no tiem tapa tumša, un dienas trešā daļa zaudēja savu gaismu un tāpat arī nakts. Kad atskanēja piektā eņģeļa taure, un ieraudzīju zvaigzni nokrītam no debesīm uz zemi, un tai tika dota bezdibens akas atslēga, no tās kāpa augšup dūmi kā milzīgas krāsns, no dūmiem nāca siseņi uz zemes, un tie metās virsū nevis zālei vai kokiem, bet tikai cilvēkiem, kuriem uz pieres nav Dieva zīmoga, un viņu mati bija kā sieviešu mati un zobi kā lauvām, un viņu bruņas kā dzelzs bruņas, un viņu spārnu radītais troksnis bija kā daudzu kaujas ratu dārdoņa, tiem traucoties uz cīņu. Kad atskanēja sestā eņģeļa taure…[26]

Bet Jānis vairs nespēja paciest, viņš apraudājās un krita Jēzum pie kājām.

-    Rabīn! viņš kliedza, klusē… klusē…

Jēzus sadzirdēja Jāni raudam, satrūkās un pieliecies ieraudzīja mīļo mācekli pie savām kājām.

-    Jāni, mīļotais, kāpēc tu raudi?

Jānim bija kauns atzīties, ka brīdi viņš domājis, ka Jēzus mēnesnīcā ir zaudējis prātu.

-    Rabīn, viņš teica, nāc, iesim. Vecais prasa, kur tu esi pazudis. Un arī mācekli vēlas tevi redzēt.

-    Vai tāpēc tu raudi, Jāni? Nāc, iesim iekšā!

Viņš iegāja iekšā un nosēdās līdzās vecajam rabīnam. Viņš jutās noguris, viņa plaukstas svīda, viņu pārņēma drebuļi. Vecais tēvocis, uz viņu skatoties, izbijās.

-     Neskaties uz mēnesi, mans dēls, — viņš ierunājās un satvēra Jēzus sasvīdušo roku. Mēdz teikt, ka tas ir sātana lielās mīļākās Nakts krūts, un no tās pil…

Bet Jēzus tikai prātoja par nāvi.

-   Tēvoci, viņš to pārtrauca, man šķiet, ka tu slikti runāji par nāvi. Nāvei nav Hēroda vaibstu. Nē, tā ir liela valdniece, Dieva atslēgu glabātāja, kas atver vārtus. Mēģini atcerēties citas nāves un nomierini mani!

Mācekļi bija paēduši un pārtrauca runas, lai klausītos. Marta novāca galdu un tad kopā ar Mariju apsēdās pie Jēzus kājām. Ik pa brīdim viena pētīja otras rokas un krūtis, acis, muti un matus, un nemierīgi prātoja, kura skaistāka.

-   Tev taisnība, mans dēls, teica vecais rabīns, es runāju slikti par Dieva tumšo eņģeli. Nāve allaž pieņem mirušā vaibstus. Kad Hērods mirst, tā izskatās pēc viņa; kad mirst dievbijīgs cilvēks, tās seja staro septiņreiz spožāk nekā saule. Nāve ir varena valdniece, kas brauc ratos un paceļ dievbijīgos no zemes un uzved debesīs. Ja cilvēks vēlas redzēt mūžības seju, tam pēdējā stundā der paskatīties uz nāvi.

Visi vērīgi klausījās un bažīgi vērtēja savu dvēseli. Iestājās ilgs klusuma brīdis, it kā ikviens mēģinātu saskatīt savas nāves seju.

Beidzot Jēzus ierunājās.

-    Tēvoci, viņš teica, kad man bija divpadsmit gadi, es Nācaretes sinagogā dzirdēju tevi stāstām par pravieša Jesajas mocekļa nāvi. Bet tas bija tik sen, ka es stāstu visos sīkumos esmu aizmirsis. Bet šovakar es ļoti vēlētos no jauna par Jesajas nāvi dzirdēt, lai mana dvēsele rod mierinājumu un spēju ar to izlīgt. Ar savu stāstu par Hērodu tu mani esi ļoti satraucis.

-    Kālab tu tā gribi, lai mēs runājam par nāvi, mans dēls? Vai tas ir tas pakalpojums, ko tu teici, ka gribi no manis izlūgties?

-    Jā, lielāka vispār nav.

Un viņš pievērsās mācekļiem.

-    Nebaidieties no nāves, draugi. Lai tā ir slavēta! Ja tās nebūtu, kā lai mēs uz visiem laikiem pietuvotos Dievam? Patiesi, patiesi es jums saku, tā glabā atslēgas, kas paver vārtus pie Dieva.

Vecais rabīns izbrīnījies viņā noskatījās.

-    Kā gan nākas, ka tu runā par nāvi ar tādu paļāvību un pārliecību? Sen neesmu dzirdējis tevi runājam tik maigā balsī.

-    Pastāsti mums par Jesajas nāvi, un tu sapratīsi, ka man ir taisnība.

Vecais rabīns pasēdās tālāk nost no Lācara, lai nebūtu viņam jāpieskaras.

-     Noziedzīgais ķēniņš Manase bija piemirsis dievbijīgā tēva Hizkijas norādījumus, un viņu apsēda sātans. Manase vairs nevarēja ciest Jesajas Dieva balsi, tādēļ viņš izsūtīja slepkavas to meklēt pa visu Jūdeju, lai tam pārgrieztu rīkli un apklusinātu uz visiem laikiem. Bet Jesaja bija paslēpies Betlēmē milzīgā ciedrā. Viņš gavēja un lūdza Dievu, lai tas apžēlojas un glābj Israēlu. Bet reiz garāmejošs noziedzīgs samarietis ieraudzīja no koka lūgšanā izliktās pravieša rokas un steidzās to ziņot ķēniņam.

Pravietis tika sagūstīts un aizvests pie ķēniņa. «Sameklējiet zāģi, ar ko zāģē kokus, un pārzāģējiet viņu!» pavēlēja nolādētais valdnieks. Jesaju noguldīja zemē, un divi vīri sagrāba katrs vienu zāģa galu un gatavojās viņu pārzāģēt. «Atsauc savus pravietojumus,» ķēniņš sauca, «tad es tev ļaušu dzīvot!» Bet domās Jesaja jau bija paradīzē un vairs nedzirdēja pasaulīgās balsis. «Noliedz Dievu!» ķēniņš vēlreiz kliedza, «un es likšu saviem ļaudīm krist tev pie kājām un tevi pielūgt!» «Tev ir vara nogalināt manu miesu, bet manai dvēseli tu nespēj skart, un arī manu balsi tu nespēj apklusināt,» atbildēja pravietis. «Abas ir nemirstīgas. Dvēsele uzkāps pie Dieva, bet balss mūžu mūžos skanēs virs zemes!» Tā runāja Jesaja, un nāve ieradās ugunīgos ratos ar ciedra zaru vainagu galvā, lai vinu aizvestu.

Jēzus piecēlās, un viņa acis staroja ugunīgi rati bija piestājuši virs viņa galvas.

-      Draugi, viņš teica, skatīdamies uz mācekļiem. Mīļie ceļabiedri, ja jūs mani mīlat, uzklausiet manus vārdus un paturiet tos prātā: esiet vienmēr stingri apjozušies, gatavi; tie, kam ir sadales, sasieniet tās cieši, tie, kam ir spieķis, tveriet to rokā, esiet gatavi tālam ceļam! Kas gan ir miesa? Kā tikai dvēseles telts! Jums allaž jāsaka: «Ņemsim telti un dosimies ceļā!» Mēs dodamies ceļā uz mūsu dzimteni. Kādu dzimteni? Debesīm! Draugi, šie ir pēdējie vārdi, ko es jums šovakar vēlos teikt. Ja jums kādreiz nāksies stāvēt pie kāda iemīļota cilvēka kapa, neraudiet. Paturiet prātā šo lielo mierinājumu: nāve ir durvis uz mūžīgo dzīvi; citu durvju nav. Jūsu mīļotais cilvēks nav miris tas ir kļuvis nemirstīgs.

XXVII. nodaļa

Dienu pēc dienas, bet īpaši naktīs, kad neviens neredzēja, pavasaris mazpamazām ielavījās Israēlā un sasildīja klintis un zemi. Vienā naktī Šāronas līdzenums Samarijā un Esdrelonas līdzenums Galilejā pārklājās dzeltenām margrietiņām un savvaļas lilijām, un starp Jūdejas nemīlīgajiem akmeņiem kā asins traipiņi izspraucās sarkanas anemones. Vīnogulāji izdzina vēžu acīm līdzīgus asnus, un katrs tumšsarkani zaļganais pumpurs bija jaunas vīna ražas apsolījums. Uz katras lapiņas sēdēja sargeņģelis, kas rūpējās, lai tā augtu. Pavasaris bija kā pasaules radīšanas atkārtojums, jo katrs Dieva vārds, kas krita uz zemes, pārvērtās kokos, ziedos un zaļās lapās.

Kādā agrā rītā pie Jēkaba akas svētā Gerizima kalna pakājē stāvēja samariete, pildīja krūzi ar ūdeni un skatījās Galilejas virzienā, joprojām ilgodamās vēlreiz redzēt nākam jauno, bālo cilvēku, kurš viņai reiz bija stāstījis par mūžības ūdeni. Un tagad, pavasarī, jaunās priecīgās atraitnes cilnās krūtis bija vēl atsegtākas.

Tai pavasara naktī Israēla nemirstīgā dvēsele pārvērtās par lakstīgalu, kas sēdēja pie katras neprecētas ebreju meitenes loga, pogoja līdz agrai rīta stundai un neļāva gulēt. «Kāpēc tu guli viena?» tā rādamās dziedāja. «Kam, tu domā, tev ir doti skaisti gari mati, pilnas krūtis un apaļi, plati gurni? Celies augšā! Kāp pa logu ārā, ņem krūzi, dodies pie akas un skaties ar kārdinošām acīm uz katru neprecētu ebreju puisi, ko tu pa ceļam satiec, un kopā ar viņu pagādā bērnus! Mums, ebrejiem, ir daudz ienaidnieku, bet, kamēr manas meitas dāvās man bērnus, es būšu nemirstīga. Man netīk neaparti lauki, nepotēti koki un šķīstas jaunavas.»

Agri no rīta ebreju bērni bija pulcējušies Idūmejas tuksnesī uz Hebrona kalna ap svēto Ābrahāma kapu un spēlēja Mesijas ierašanos. Tie bija uztaisījuši no vītolu zariem lokus un šāva gaisā no niedrēm darinātas bultas. Šādi tie aicināja Mesiju jauno Israēla Ķēniņu nokāpt no debesīm ar zeltītu ķiveri galvā un garu zobenu rokā; svēto kapu tic bija pārklājuši ar jērādu, lai tas būtu tronis, uz kura Mesijām apsēsties. Bērni dziedāja un, Mesiju gaidīdami, sita mazās plaukstas. Pēkšņi aiz kapa atskanēja bungu rīboņa un urravas, un parādījās lepns Mesija ar izkrāšļotu mežoņa seju un no smilgām darinātām ūsām un bārdu. Viņš turēja rokā garu dateļpalmas zobenu, sita ar to bērniem pa kaklu, un tie visi krita beigti gar zemi.

Rīts ausa arī Lācara mājā Betānijā. Jēzus gan vēl nebija ne acu aizvēris. Viņš cīnījās, meklēdams citu ceļu vai izeju, bet neatrada neko citu kā vien nāvi. «Par mani ir teikti pravietojumi,» viņš prātoja, «es esmu tas upura jērs, kas uz sevi ņēmis visus pasaules grēkus un kuru šajās Lieldienās nokaus. Kaut tik tas notiktu ātri, jo miesa ir vāja un pēdējā brīdī var nobīties! Kaut nāve nāktu, kamēr mana dvēsele vēl ir spēcīga!… Ak, kaut diena jau austu, lai es varētu doties uz Templi paveikt man doto uzdevumu!»

Nu viņš bija galīgi nolēmis, un viņa prāts brīdi kļuva mierīgāks. Viņš beidzot iemiga, un viņam rādījās sapnī: it kā debesis būtu liels iežogots dārzs, pilns dažnedažādiem dzīvniekiem, un arī viņš pats arī būtu viens no tiem. Dzīvnieki rotaļājās savā starpā un, ar tiem rotaļādamies, viņš pārlēca žogam un nonāca uz zemes. Viņu ieraudzījuši, ļaudis bija šausmās. Sievietes kliedza, sagrāba savus bērnus un bēga, lai nezvērs tos neaprij. Vīri tvēra zobenus, nūjas un akmeņus un ņēmās viņu trenkāt… Viņam asinis tecēja no visām malām, un pēkšņi viņš nokrita uz sejas zemē. Ap viņu it kā pulcējās soģi, lai viņu tiesātu. Bet tie bija nevis cilvēki, bet gan lapsas, suņi, cūkas un vilki. Tie notiesāja viņu uz nāvi, bet, kad viņu veda uz soda izpildes vietu, viņš aptvēra, ka nav nonāvējams, ka viņš ir nemirstīgs debesu dzīvnieks. Un, kad viņš to bija apzinājies, pie viņa pienāca sieviete, kas varēja būt Marija Magdalēna, paņēma viņu pie rokas un izveda no pilsētas uz laukiem: «Nekāp atpakaļ debesīs,» viņa teica, «pavasaris ir klāt, paliec pie mums…» Viņi gāja un gāja, līdz nonāca pie Samarijas robežas. Tur parādījās samariete ar ūdens krūzi uz pleca. Tā viņiem deva dzert. Tad samariete ņēma vina roku un veda vinu tālāk &gt; » &gt; &gt; līdz Galilejai. Tur uz robežas starp veciem olīvkokiem stāvēja viņa māte ar melnu lakatu ap galvu un raudāja. Kad māte ieraudzīja viņa asinis, brūces un ērkšķu kroni uz galvas, viņa pacēla rokas: «Tā, kā tu man esi ļaunu nodarījis, tā lai Dievs nodara tev. Tevis dēļ cilvēki mani aprunā. Tu esi sacēlies pret tēvzemi, pret Likumu, pret Israēla Dievu. Vai tu Dieva nebaidies? No cilvēkiem nekaunies? Mans lāsts lai tevi pavada!» To pateikusi, viņa nozuda.

Jēzus pamodās vienos sviedros. Visapkārt krākdami gulēja mācekļi, un pagalmā iedziedājās gailis. Tas pamodināja Pēteri un, pavēris acis, viņš ieraudzīja Jēzu stāvam istabas vidū.

-    Rabīn, — viņš teica, gaiļa dziesma pārtrauca manu sapni. Tajā redzēju tevi ņemam divus sakrustotus koka gabalus, kas tavās rokās pārvērtās par liru un lociņu, un tu spēlēji un dziedāji. Un no malu malām nāca dzīvnieki tevi klausīties… Ko tas varētu nozīmēt? Būs jāpaprasa vecajam rabīnam.

-Tai vietā sapnis vēl nebeidzas, Pēteri, — atbildēja Jēzus. Ko steidzies mosties? Sapnis turpinās.

-Tas turpinās? Es nesaprotu. Vai tad tu to esi līdz galam redzējis?

-     Kad dzīvnieki sadzirdēja dziesmu, tie metās uz dziedātāju un viņu aprija.

Pēteris izbolīja acis, un viņa sirdi pārņēma drūmas nojautas. Viņš centās ko saprast.

-    Es nesaprotu, viņš teica.

-     Citu rītu tu sapratīsi, atbildēja Jēzus. Nākamajā reizē, kad tu dzirdēsi gaili dziedam.

Viņš ar kāju piedūrās pārējiem mācekļiem.

-    Mostieties, jūs, miegamices, viņš teica, mums šodien daudz kas priekšā.

-   Vai mēs kurp iesim? acis berzēdams, vaicāja Filips. — Man šķiet, ka būtu drošāk atgriezties Galilejā.

Jūda grieza zobus, bet neko neteica.

Blakus istabā, dzirdot balsis, arī sievietes bija pamodušās. Ienāca vecā Salome iekurt uguni. Mācekļi jau bija izgājuši pagalmā un gaidīja uz Jēzu, kurš, pārliecies pār veco rabīnu, ar viņu klusā balsī sarunājās. Vecais rabīns, smagi saslimis, gulēja istabas kaktā.

-    Uz kurieni tu tagad taisies, mans dēls? vecais vaicāja. Kurp tu dosies karot? Atkal uz Jeruzalemi? Vai atkal ar paceltu roku draudēsi Templi sagraut? Tu zini, ka vārdi, kas nāk no lielas dvēseles, mēdz kļūt par darbiem. Tev ir liela dvēsele, un tev jāatbild par to, ko tu saki. Ja tu turpināsi sludināt, ka Templis ir jāsagrauj, tas reiz ari notiks. Domā, ko tu saki!

-   Es domāju, ko saku, tēvoci. Kad es runāju, man prātā ir visa pasaule. Es pārdomāju, kam jāpaliek un kam ne, un es uzņemos pilnu atbildību.

-    Ak, kaut es varētu nodzīvot vēl tik ilgi, lai uzzinātu, kas tu īsti esi. Bet esmu vecs, un pasaule ir kā rēgs, tā riņķo ap manu galvu, grib tikt iekšā, bet visas durvis paliek slēgtas.

-    Izturi vēl dažas dienas, tēvoci. Izturi līdz Lieldienām. Iekodies savā dvēselē kaut vai ar zobiem, nelaid to prom, un tad tu redzēsi. Tā stunda vēl nav situsi.

Rabīns kratīja galvu.

-   Vai tā stunda jebkad pienāks? viņš žēli nomurmināja. Vai Dievs mani nebūs pievīlis? Kā būs ar viņa doto solījumu? Es mirstu! Es mirstu! Un kur ir Mesija?

Ar pēdējiem atlikušajiem spēkiem vecais vīrs satvēra Jēzus plecus. Tas viņam teica:

-    Izturi līdz Lieldienām, tad sapratīsi, ka Dievs tur doto vārdu.

-    Natanaēl! Jēzus sauca, un tu, Filip, arī. Aizejiet uz ciema galu, līdzās pēdējai mājai pie vārtiem jūs redzēsiet piesietu ēzeļmāti ar kumeļu. Atraisiet ēzeļmāti un atvediet šurp! Un, ja kāds jums vaicā, kurp to vedat, sakiet: «Mūsu rabīnam to vajag, un mēs to atvedīsim atpakaļ!»

-    Man šķiet, ka mums draud nepatikšanas, Natanaēls draugam pačukstēja.

-    Nāc, iesim, teica Filips. Dari, ko viņš liek. Kas būs, būs.

Matejs jau no agra rīta bija satvēris spalvu un tvēra visu, ko vien viņa

acis un ausis spēja uztvert.

«Ak, Israēla Dievs,» viņš klusībā sprieda, «viss notiek kā dievišķi iedvesmotie pravieši pareģoja!» Vai tad pravietis Zaharija neteica: Līksmo vareni, Ciānas meita, klaigā, Jeruzālemes meita! Redzi, tavs ķēniņš pie tevis nāk, viņš ir taisns un glābējs—pazemīgs, uz ēzeļa jāj, uz ēzeļmātes kumeļaW

-     Rabīn, -Matejs apvaicājās, gribēdams tikt skaidrībā, vai tu esi noguris, ka negribi kājām doties uz Jeruzālemi?

1 7.ahar. 9:9.

Nē, Jēzus atbildēja, kāpēc tu vaicā? Man pēkšņi iegribējās jāt uz ēzeļa.

-   Tev labāk piestāvētu jāt baltā zirgā! — iesaucās Pēteris. — Vai tad tu neesi Israēla Ķēniņš? Tev savā galvaspilsētā būtu jāierodas baltā zirgā.

Jēzus pameta aci uz Jūdu un neatbildēja.

Pa to laiku Magdalēna iznāca laukā un nostājās uz sliekšņa. Viņa cauru nakti nebija gulējusi, un viņas acis bija nogurušas. Viņa atspiedās pret durvju stenderi un skatījās uz Jēzu. Viņa skatījās ilgi, ar skumjām acīm, it kā atvadoties. Viņa gribēja Jēzum lūgt, lai viņš paliek, bet viņai aizžņaudzās rīkle. Matejs redzēja, ka viņas lūpas kustas, bet skaņa no tām nenāk, un viņš iedomājās, ka pravieši viņai neļauj neko teikt. Tie neļāva viņai kavēt Jēzu piepildīt pareģojumus. Viņš Jeruzālemē iejās uz ēzeļa, neatkarīgi no tā, ko vēlas Magdalēna vai Jēzus pats, jo tā stāv rakstīts!

Tobrīd priecīgi ieradās Filips un Natanaēls, aiz virves vilkdami ēzeļmāti, kurai līdzi tecēja neapseglots kumeļš.

-    Viss notika tieši tā, kā tu teici, rabīn, teica Filips. Kāp mugurā un dodamies ceļā!

Jēzus pagriezās uz mājas pusi. Durvīs saliktām rokām stāvēja mājas sievietes vecā Salome, abas māsas, priekšā Magdalēna un klusēdamas drūmi noskatījās.

-    Marta, vaicāja Jēzus, vai tev mājā nav pātagas?

-    Nē, rabīn, Marta atbildēja, ir tikai mūsu brāļa vēršu stiba.

-    Dod man to.

Mācekļi uz rāmā lopiņa muguras uzkrāva drānas, lai Jēzum būtu mīkstāka sēdēšana, un Marija pārklāja vēl pāri pašaustu sarkanu segu ar melniem cipreses zaru izšuvumiem.

-    Vai esam gatavi? Jēzus vaicāja. Vai visiem sirds droša?

-Jā, Pēteris apstiprināja. Viņš gāja pa priekšu un turēja ēzeļa grožus.

Betānijas ļaudis dzirdēja garāmejošo baru un atvēra māju vārtus.

-    Kurp devušies, draugi? Kāpēc pravietis šodien jāšus?

Mācekļi piegāja tiem tuvāk un pastāstīja savu noslēpumu.

-    Viņš šodien jāj, lai kāptu tronī!

-    Kādā tronī, draugs?

-    Kuš… tas ir noslēpums. Tur jāj Israēla Ķēniņš.

-    Ak, ko jūs sakāt! jaunas sievietes iesaucās. Iesim kopā! — Un kopā ar daudziem citiem pievienojās gājienam.

Bērni nogrieza palmu zarus un, tos vicinādami, gāja pa priekšu un priecīgi dziedāja: Ozianna, svētīts, kas nāk Kunga vārdā! Vīri noklāja savus mēteļus uz ceļa, lai Jēzus jāj tiem pāri. Kā visi skrēja! Kas šis bija par pavasari! Ziedi bija košāki nekā jebkad, un putni čivinādami pavadīja gājienu uz Jeruzālemi.

Jēkabs pieliecās pie brāļa:

-     Vakar māte Jēzu lūdza, lai viņš, kad būs uzkāpis goda tronī, mūs sēdina sev pie sāniem, bet viņš neesot atbildējis. Varbūt sadusmojās, jo seja viņam esot sadrūmusi.

-    Protams, ka sadusmojās, atbildēja Jānis. Nevajadzēja…

-    Kāpēc ne? Lai viņš mūs atstāj? Vai labāk Jūda Iskariots lai ieņem pirmo vietu? Vai neesi manījis, ka pēdējās dienās viņš pastāvīgi grozās Jēzus tuvumā un ar viņu slepus sarunājas? Abi ir nešķirami. Uzmanies Jāni, parunā ar viņu, lai Jūda mums neieriebj. Tuvojas brīdis, kad tiks dalīti godi.

Bet Jānis kratīja galvu:

-     Paskaties, cik Jēzus ir drūms, brāli, viņš teica, drīzāk liekas, ka viņš dodas nāvē.

«Es gribētu zināt, kas tagad notiks,» domāja Matejs, staigājot viens pārējiem pakaļ. «Pravieši nav skaidri izteikušies. Daži runā par troni, citi par nāvi. Diez kurš pravietojums piepildīsies? Visi pravietojumi šķiet mīklaini pirms notikuma, kas tos izskaidro. Tikai tad kļūst saprotams, ko pravietis gribējis teikt. Tātad pacietību, tad jau redzēsim, kas notiks. Šovakar, kad būsim atpakaļ, es visu uzrakstīšu.»

Pa to laiku labā vēsts vēja spārniem bija aplidojusi arī tuvākos ciemus un mazās, pussabrukušās būdiņas pie olīvu dārziem un vīna kalniem. Zemnieki atsteidzās no malu malām, lai klātu ceļu ar drānām un lakatiem un Jēzus tiem jātu pāri… Piebiedrojās arī daudzi kropļi, slimnieki un skrandaiņi. Ik pa brīdim Jēzus atskatījās un redzēja lielo ļaužu baru, kas viņam sekoja. Pēkšņi viņš jutās ļoti vientuļš.

-   Jūda! viņš sauca.

Bet iecirtīgais māceklis gāja iepakaļ pūlim un nedzirdēja.

-   Jūda! Jēzus izmisis sauca vēlreiz.

'Ic es esmu! rudais atsaucās un izlauzās cauri pārējiem mācekļiem.

-    Ko tu no manis vēlies, rabīn?

-    Paliec man blakus, Jūda. Esi man līdzās.

-     Nebaidies, es tevi neatstāšu, rabīn, — teica Jūda un, satvēris ēzeļa grožus no Pētera rokām, pārņēma gājiena vadību.

-    Neatstāj mani vienu, brāli Jūda, Jēzus atkārtoja.

-    Kā lai es tevi atstāju, rabīn? Vai tad mēs neesam vienojušies?

Gājiens tuvojās Jeruzālemei. Priekšā uz Ciānas kalna pacēlās Svētā pilsēta. Nežēlīgajā saules gaismā tā spīdēja un laistījās gluži balta. Iedami cauri mazam miestiņam, kā maigu pavasara lietutiņu tie sadzirdēja rāmu un sērīgu dziedāšanu.

-    Ko viņas apraud? Vai kāds miris? Jēzus nodrebēja un pavaicāja.

-    Neraizējies, skolotāj! kāds no ciema ļaudīm smiedamies atbildēja. —Tās ir ciema meitenes, kas, graudus maldamas, vingrinās raudu dziesmās.

-    Bet kāpēc?

-    Nekad nevar zināt, skolotāj, kad to atkal savajadzēsies.

Viņi devās pa spīdīgo, bruģēto ceļu uz augšu un iegāja cilvēkēdājā pilsētā. Ielas bija pilnas skaļiem, grezni tērptiem ļaudīm no visām zemes malām katrs ar savu smaku un kolorītu. Bet visi skāva un skūpstīja cits citu, jo pēc divām dienām būs lielie svētki, kad visi ebreji kļūst par brāļiem! Kad ļaudis ieraudzīja Jēzu jājam uz mazā ēzelīša, ko pavadīja bērni ar palmu zariem un raibais ļaužu lērums aiz muguras, tie gardi smējās:

-    Ko tas atkal par ākstu?

Bet kroplie, slimie un skrandainie vīstīja dūres un draudēja:

-    Nu jūs redzēsiet! Šis ir Jēzus no Nācaretes, Jūdu Ķēniņš!

Jēzus nokāpa no ēzeļa un platiem soļiem devās augšā pa Tempļa kāpnēm. Viņš steidzās uz Sālamana kolonādi un tur apstājās. Kolonādē bija saceltas neskaitāmas būdas, lūkstošiem cilvēku — tirgotāji, naudas mijēji, krodzinieki, netikles pirka un pārdeva, tirgojās, strīdējās un izklaigāja savu preci. Jēzum aptecējās dūša, un viņu pārņēma svētas dusmas. Ar vēršu stibu rokā viņš gāja gar krogiem un gar būdām, gāza galdus un slānīja tirgoņus. «Prom! Prom! Prom!» viņš kliedza, zvetēdams ar vicu uz visām pusēm, un sarūgtināts pie sevis bez rimas lūdzās: «Kungs, Kungs, lai notiek tas, ko Tu esi lēmis, bet ātri — kamēr man vēl ir spēks!»

Pūlis, kas viņam bija sekojis, arī bruka virsū būdiņām un satracināts kliedza: «Prom! Prom!» un sāka tās izlaupīt. Jēzus apstājās Ķēniņu kolonādē ar skatu uz Kedronas ieleju. Viņš bija viscaur nosvīdis, kraukļmelnie mati slapji viļņojās pār muguru, bet acīs plaiksnīja liesmas.

—        Es esmu nācis pielikt pasaulei uguni! viņš kliedza. Jānis Kristītājs tuksnesī sludināja: «Nožēlojiet! Nožēlojiet! Tuvojas Kunga diena!» liet es jums saku, vairs nav laika nožēlot! Tā ir klāt! Es esmu Kunga diena! Jānis kristīja ar ūdeni, es kristu ar liesmām! Es kristu cilvēkus, kalnus, pilsētas, kuģus un jau redzu liesmas versmojam visās debesu pusēs, visās dvēselēs, un es priecājos. Kunga diena, mana diena, ir klāt!

—Uguni! Uguni! kliedza pūlis. Mēs gribam pasauli nosvilināt!

Levīti satvēra šķēpus un zobenus; tiem priekšgalā stājās Jēzus brālis

Jēkabs ar amuletiem ap kaklu. Levīti metās Jēzum virsū, lai viņu sagrābtu, bet Jēzus sekotāju pūlis pretojās. Arī mācekļi sasparojās un kliegdami metās palīgā. Bet pils tornī romiešu sargi skatījās lejup un smējās.

Pēteris paķēra degošu lāpu no kādas būdas un kliedza:

—Uz priekšu, brāļi! Uguni! Draugi, tā stunda ir klāt!

Dievnama pagalmā droši būtu izliets daudz asiņu, ja no pils torņa nebūtu atskanējušas romiešu sargu draudošās taures. No Tempļa iznāca virspriesteris Kajafa un pavēlēja Ievītiem nolikt ieročus. Viņš bija izracis bedri dumpiniekam un zināja, ka Jēzus tanī pilnīgi droši iekritīs.

Mācekļi sastājās ap Jēzu un nobijušies raudzījās visapkārt. «Vai viņš dos zīmi? Ko viņš gaida? Kāpēc vilcinās? Kāpēc nodurtām acīm skatās uz zemi, nevis paceltām rokām uz debesīm, dodot signālu? Varbūt viņam nav jāsteidzas?» tie prātoja. Viņi bija trūcīgi cilvēki, kuri Jēzus dēļ bija upurējuši visu un tagad gaidīja atlīdzību.

—Rabīn, satraukts ierunājās Pēteris, izlem taču; dod mums zīmi!

Bet Jēzus stāvēja nekustīgs aizvērtām acīm, un sviedri tecēja pār viņa

pieri. «Kungs, Tava diena ir tuvu,» viņš pie sevis atkārtoja atkal un atkal, lai sadūšotos. «Es zinu, ka ir klāt Pastarā diena. Es to atnesīšu, bet par savas nāves cenu…»

Arī Jēkabs pienāca, piedūrās Jēzum pie pleca, aicinādams atvērt acis.

—        Ja tu tagad nedosi zīmi, Jēkabs teica, mums ir beigas. Tas, ko tu šodien izdarīji, nozīmē nāvi.

Tas nozīmē nāvi, — Toms atbalsoja, — bet mēs negribam mirt, lai tu zini.

-     Mirt? bailēs iekliedzās Filips un Natanaēls. Mēs taču nācām šurp, lai valdītu.

Arī Jānis pieliecās pie Jēzus:

-    Rabīn, — viņš vaicāja, par ko tu domā?

Bet Jēzus viņu atstūma.

-    Jūda, panāc šurp, viņš teica un atspiedās pret Jūdas stipro roku.

-    Turies, rabīn, Jūda čukstēja, tas brīdis ir klāt. Mēs nedrīkstam palikt kaunā.

Jēkabs naidīgi skatījās uz Jūdu: senāk skolotājs nebija pievērsis Jūdam lielu vērību, bet tagad? Kas tā tagad par ciešu draudzīgu sačukstēšanos? Man šķiet, ka viņi kaut ko perina. Kā tu domā, Matej?

-    Es neko nesaku, es tikai klausos, ko jūs visi sakāt, un pierakstu. Tas ir mans uzdevums.

Jēzus stingri sažņaudas Jūdas roku. Bridi viņam reiba galva. Jūda viņu stingri saturēja un pavaicāja:

-    Vai tu esi noguris, rabīn?

-Jā, noguris.

-    Atminies Dievu, tad nogurums pāries, rudbārdis ieteica.

Atvilcis elpu, Jēzus mācekļiem teica:

-    Iesim!

Bet mācekļi vilcinājās un negribēja viņam sekot. «Kurp gan? Atpakaļ uz Betāniju? Cik ilgi vēl?» Viņi bija noguruši no pastāvīgās šurpu turpu staigāšanas.

-    Es domāju, ka viņš mūs iznerro, Natanaēls klusi draugam teica. — Es vairs nekur neiešu.

Bet tomēr sekoja pārējiem, kad tie atgriezās Betānijā.

Levīti un farizeji nicīgi smējās viņiem pakaļ. Kāds jauns, neglīts un kuprains Ievīts meta citrona mizu un trāpīja Pēterim tieši pa seju.

-    Bravo, Saul, biedri slavēja, kas par trāpījumu!

Pēteris gribēja atgriezties un mesties virsū Ievītam, bet Andrejs viņu atturēja.

-    Pacieties, brāli, viņš teica, gan jau pienāks mūsu kārta.

-    Kad, Andrej? — murmināja Pēteris. Kad? Vai tu nemani, kādā ķezā mēs esam iekūlušies?

Pazemoti tie cieta klusu un vilkās mājup. Ļaužu pūlis, kas viņiem turpceļā bija sekojis, tagad kurnēdams un lamādamies bija izklīdis. Tie vairs nesekoja, nebija neviena, kas klātu skrandainu mēteli Jēzum priekšā. Filips vilka ēzeli, un Natanaēls turēja asti. Abi steidzās lopiņu atdot īpašniekam, lai nebūtu nepatikšanas. Pēcpusdienas saule dedzināja, sejā pūta karsts vējš, kas sacēla putekļu mākoni. Kad viņi tuvojās Betānijai, viņiem pretī nāca Baraba kopā ar diviem mežonīga paskata bārdainiem vīriem.

-    Kurp jūs ejat ar rabīnu? Baraba viņiem uzsauca. Laikam jau viņš krietni nobijies.

-    Laikam ved viņu atdzīvināt Lācaru, piebilda Barabas pavadoņi un smējās pilnā kaklā.

Kad viņi nonāca Betānijā un iegāja mājā, tie atrada veco rabīnu uz nāves gultas. Sievietes bija nometušās ceļos ap viņu un klusēdamas gaidīja viņu aizejam. Viņas zināja, ka vairs neko nespēj darīt viņa labā. Jēzus piegāja pie vecā vīra un uzlika viņam roku uz pieres. To juzdams, viņš pasmaidīja, bet acis neatvēra.

Mācekļi notupās pagalmā bet, aizvien būdami sarūgtināti, klusēja. Jēzus pamāja Jūdam:

-    Brāli, tas brīdis ir klāt, vai esi gatavs?

-Vēlreiz, es nudien nesaprotu, rabīn, kāpēc tu esi izvēlējies tieši mani?

-    Jo tu esi stiprākais, tu pats to zini. Pārējie to nespētu. Vai tu jau runāji ar virspriesteri Kajafu?

-Jā, viņš grib zināt, kad un kur.

-    Saki, ka Getzemenē Lieldienu vakarā, pēc Lieldienu vakariņām. Fsi drosmīgs, Jūda, mans brāli; arī es esmu drosmīgs.

Jūda kratīja galvu, bet neatbildēja. Viņš izgāja uz ceļa un gaidīja mēnesi uzlecam.

-     Kas notika Jeruzālemē? vecā Salome dēliem pavaicāja. Kas ar jums noticis, ka nerunājat ne vārda?

-    Māt, man šķiet, ka mēs esam cēluši māju uz smilšu pamatiem, atbildēja Jēkabs. Šķiet, tā sabruks.

Un Jēzus? Un godi? Zeltā izšūtās zīda drānas? Troņi? Vai patiešām viņš mani pievīlis? vaicāja sirmgalve un sasita plaukstas, bet palika bez atbildes.

Virs Moāba kalniem uzausa apaļš, skumjš mēness. Tas brīdi piestāja un raudzījās uz zemi, bet tad atrāvās no kalniem un kāpa tālāk. Lācara mazais, tumšais ciems mēnesgaismā pēkšņi spīdēja balts kā ar krītu nobalsināts.

Uzausa rīts, un mācekļi pulcējās ap Jēzu. Viņš klusēja, bet citu pēc cita uzmanīgi tos nopētīja, it kā redzētu tos pirmo vai pēdējo reizi. Ap pusdienas laiku viņš beidzot ierunājās:

-    Mīļie draugi, es vēlos svētās Lieldienas svinēt kopā ar jums. Tādā dienā kā šī mūsu senči nokratīja no sevis verdzības jūgu un devās ceļā uz tuksnesi un brīvību. Šajās Lieldienās ari mēs pametīsim kādu citu verdzību un ieiesim jaunā brīvībā. Kam ir ausis, lai dzird!

Visi klausījās un gaidīja. Šie bija drūmi vārdi. Kāda cita verdzība? Kāda jauna brīvība? Viņi neko nesaprata. Pēc brīža ierunājās Pēteris:

—       Es zinu tikai vienu, rabīn. Lieldienas bez jēra cepeša nav iedomājamas. Kur mēs atradīsim jēru?

Jēzus rūgti smaidīja.

-   Jērs ir gatavs, Pēteri. Šajā brīdī viņš vientuļš iet uz kautuvi, lai šīs pasaules trūcīgie varētu svinēt jaunās Lieldienas. Par jēru neraizējies!

Lācars, kurš klusi bija sēdējis istabas kaktā, pielika savu vārgo roku pie krūts un ierunājās:

—       Rabīn, es tev esmu dzīvību parādā; lai kāda tā ari būtu, tomēr labāka nekā apakšzemē. Es jums uzdāvināšu Lieldienu jēru. Man kalnos ir viens labs draugs gans, iešu viņu sameklēt.

Mācekļi izbrīnīti viņā noskatījās. Kur šis pusdzīvais, pusmirušais cilvēks ņēma spēku, lai pieceltos uz aizietu līdz durvīm? Abas māsas metās viņam virsū, lai viņu aizturētu, bet Lācars tās atstūma, satvēra spieķi un pārkāpa pāri slieksnim.

Viņš gāja pa ciema šaurajām ieliņām un, viņam garām ejot, pavērās durvis un sievietes iznāca brīnīties, kā viņa novārgušās kājas spēj viņu nest. Viņam sāpēja, bet viņš spēja to paciest. Pa reizei viņš mēģināja svilpot, lai

izrādītu, cik jauns jūtas, bet lūpas neklausīja. Tad viņš atmeta svilpošanai ar roku un pa taku, kas veda uz kalnu, nopietns devās uz drauga aitu aploku.

Bet viņš nebija pagājis ne pāris soļus, kad pēkšņi no ziedoša irbenāja iznira Baraba un nostājās viņam ceļā. Jau vairākas dienas viņš bija ložņājis pa ciemu un gaidījis izdevību, kad šis nolādētais vīrs, kas uzcēlies no mirušajiem, pabāzīs galvu ārpus mājas. Baraba vēlējās viņu nogalināt, lai viņš nerādītos ļaudīm acīs un neatgādinātu par brīnuma darbu. Kopš Marijas dēls Lācaru atdzīvināja, viņam bija uzradušies pārāk daudzi sekotāji. Labāk tikt vaļā no šī vīra un nogādāt viņu atpakaļ kapā, kur viņam īstā vieta!

-    Klau, tu, no elles izbēgušais! Baraba Lācaram uzkliedza. Prieks tevi satikt. Vai tu man nepastāstīsi, kā tur lejā klājas? Kas ir skaistāka dzīve vai nāve?

-   Abas vienādas, atbildēja Lācars un mēģināja Barabam tikt garām, bet tas izstiepa roku un neļāva.

-     Piedod, vilkati, viņš teica. Tuvojas Lieldienas, un man nav jēra. Šorīt es Dievam zvērēju, ka jēra vietā nokaušu pirmo dzīvo būtni, ko sastapšu, lai tā nosvinētu Lieldienas. Tevi pie manis atvedusi laimīga sagadīšanās. Pastiep kaklu, tev ir paveicies kļūsi par upurjēru Dievam!

Lācars sāka kliegt. Baraba sagrāba viņu aiz ādamābola, bet nobijies atkāpās. Viņš bija sagrābis kaut ko vēl mīkstāku nekā vati, gandrīz tukšu gaisu. Viņš vēlreiz tvēra kaklu ar asajiem nagiem, bet neparādījās ne pilītes asiņu. «Varbūt ka šis patiesi ir rēgs,» viņš nodomāja, un viņa sārtā, bakurētainā seja nobālēja.

-    Vai tev nesāpēja? viņš apvaicājās.

-    Nē, atbildēja Lācars un izslīdēja no Barabas rokām, lai bēgtu.

-    Stāt! Baraba uzkliedza un sagrāba viņu aiz matiem. Bet mati un skalps palika viņam rokā. Lācara kailais, blāvi dzeltenīgais galvaskauss atspīdēja saulē.

-Tu, nolādētais, Baraba trīcēdams murmināja. — Varbūt tiešām esi rēgs?

Viņš sagrāba Lācaru aiz labās rokas un purināja.

-    Atzīsti, ka esi rēgs, un es likšu tev mieru.

Kad viņš raustīja Lācaru aiz rokas, tā atrāvās un palika viņam rokā. Tad Barabu pārņēma panika. Viņš iemeta Lācara roku irbenājā un sāka

rīstīties un vemt. Šausmās viņam mati sacēlās stāvus, ar dunci rokā viņš metās Lācaram virsu, lai darītu tam galu. Sagrābis viņu aiz sprandas, viņš noguldīja to uz akmens un ņēmās slaktēt. Viņš cirta un cirta, bet duncis iegrima kā vates kušķī. Tad viņš pavisam nobijās. Viņš iedomājās, ka varbūt mēģina nokaut mironi. Viņš gribēja mesties bēgt, bet, manījis, ka Lācars vēl kustas un ka varbūt viņa draugs ieradīsies to no jauna atdzīvināt, viņš pārvarēja bailes, sagrāba Lācaru aiz abiem galiem un grieza kā slapju drēbes gabalu. Tik spēcīgi viņš to savērpa rokās, ka tas viduklī pārplīsa uz pusēm. Iemetis atliekas irbenājā, Baraba metās bēgt. Pirmo reizi mūžā viņš bija tā pārbijies, ka neuzdrošinājās pat atskatīties. Viņš skrēja un skrēja. «Ak, kaut es ātrāk tiktu uz Jeruzālemi; Jēkabs iedos man pareizo amuletu, ar ko aizdzīt šo dēmonu!» viņš pie sevis murmināja.

Tikām Jēzus Lācara mājā centās apgaismot mācekļus par gaidāmajiem notikumiem, lai viņi pārāk nenobītos no tā, ko viņiem nāksies redzēt, un pēc tam neizklīstu.

-    Es esmu tas ceļš, viņš tiem teica, — es esmu māja, kurā jums patverties. Es esmu ceļrādis, un tas, kuru vēlaties iepazīt. Uzticieties man un nebaidieties. Kaut arī jums tā liktos, es nemiršu. Dzirdiet — es nevaru mirt!

Jūda bija palicis pagalmā viens un ar kāju spārdīja mazus akmentiņus. Jēzus atkal un atkal uz viņu skatījās un manīja, ka Jūdas sejā ir ielijušas neizsakāmas skumjas.

-    Rabīn, Jānis sūdzējās, kāpēc tu tieši Jūdu allaž aicini pie sevis? Ja tu dziļāk ieskatītos viņa acīs, tu tajās saredzētu dunci.

-    Nē, mīļo Jāni, atbildēja Jēzus, ne dunci, bet gan krustu.

Mācekļi apjukuši saskatījās.

-    Krustu? vaicāja Jānis, apskaudams Jēzu. Rabīn, kurš ir sists krustā?

-     Kas viņa acīs dziļi ieskatīsies, redzēs krustā sistā seju. Es ieskatījos un redzēju savējo.

Bet mācekļi viņu nesaprata, daži smējās.

-    Labi, ka tu mūs pabrīdināji, rabīn, Toms izmeta, es nedomāju rudbārža acīs skatīties, nekad mūžā!

—        To darīs tavi bērni un bērnu bērni, Tom, teica Jēzus un pa logu skatījās uz Jūdu, kas stāvēja pie vārtiem un raudzījās uz Jeruzālemes pusi.

—        Tavus vārdus ir grūti saprast, — pārmetošā balsī noteica Matejs, kurš visu laiku bija turējis spalvu rokā, lai visu pierakstītu. Ko tu gribi, lai es rakstu?

—Es nerunāju, lai tu visu pierakstītu, Matej, Jēzus sarūgtināts atbildēja. Ne velti jūs, skrīverus, sauc par gaiļiem! Jūs domājat, ka bez jums saule neuzlēks. Man gandrīz vai gribas ņemt tavas lapas un tavas spalvas, un to visu iemest ugunī.

Matejs aši savāca aprakstītās lapas un nozuda istabas kaktā.

Bet Jēzus dusmas nebija rimušās.

—        Es kaut ko saku, bet jūs pierakstāt ko citu, un tie, kas to lasīs, domās vēl ko citu. Es saku Krusts! Nāve! Debesu valstība! Dievs! Katrs no jums šiem vārdiem piesaista rūpes, raizes un vēlmes, un mani vārdi, mana dvēsele pazūd… es vairs nespēju!

Viņš dusmīgs piecēlās. Pēkšņi viņam likās, it kā viņa prāts un sirds piebirst ar smiltīm.

Mācekļi sarāvās. Šķita, ka Jēzus vēl tur rokā vēršu stibu un biksta viņus kā gausus vēršus. It kā pasaule būtu liels vezums, kurā viņi visi ir iejūgti, un Jēzus tos mudina kustēties uz priekšu. Jēzus vēroja mācekļus un kļuva nepacietīgs. Ceļš no zemes uz debesīm bija tāls, bet šie bija pagalam kūtri.

—Cik ilgi jūs gribat, lai es pie jums vēl kavējos? viņš vaicāja. Ja kādam no jums ir kāds svarīgs jautājums, pasteidzieties man to uzdot tagad. Ja kādam ir laipns vārds sakāms, sakiet to drīz, jo tas man palīdzēs. Lai tad, kad es vairs nebūšu pie jums, jums nevajadzētu teikt: «Cik žēl, mums neiznāca laika viņam pateikt laipnu vārdu, mēs nepaspējam pateikt, cik ļoti viņu mīlējām!» Drīz būs par vēlu.

Sievietes klausījās sakņupušas istabas kaktā. Viņas tupēja, zodu pret ceļiem atspiedušas, un ik pa brīdi nopūtās. Tās visu teikto saprata, bet nespēja neko pateikt.

Magdalēna, kas pirmā nojauta, par ko ir runa, pēkšņi iekliedzās un ievaimanājās. Viņa ieskrēja istabā, zem spilvena sameklēja kristāla pudelīti ar dārgu Arābijas smaržu, ko viņai reiz bija devis kāds mīļākais par vienas nakts pakalpojumiem. To viņa, kopš sekoja Jēzum, vienmēr bija nēsājusi līdzi. I )ievs ir varens, nelaimīgā domāja, varbūt reiz pienāks diena, kad viņa šo dārgo smaržu varēs liet mīļotajam matos. Tā diena, kad viņš kā līgavainis stāvēs tai blakus. Šādu slepenu cerību viņa ilgi bija glabājusi sirds dziļumos, bet nu aiz Jēzus tēla viņa saskatīja nevis mīlu, bet gan nāvi, kas, tāpat kā līgavainis, prasījās pēc smaržām. Viņa sameklēja kristāla pudelīti, piespieda to pie krūtīm un aijāja kā mazu bērnu. Un sāka raudāt. Viņa raudāja klusi, lai blakus telpā neviens to nedzirdētu. Tad nosusināja acis, aizgāja atpakaļ pie pārējiem un nometās Jēzum pie kājām. Pirms viņš paspēja pieliekties un Magdalēnu piecelt, tā sasita kristāla pudelīti un smaržīgo parfīmu izlēja uz viņa kājām, bet atlikumu uz galvas. Tad vēlreiz nometās Jēzum pie kājām un tās noskūpstīja.

Mācekli sašuta.

-             Tīrā nejēdzība izšķiest tik dārgu smaržu, teica pauninieks Toms.

-     Ja mēs to būtu pārdevuši, par iegūto naudu būtu varējuši paēdināt daudzus trūkumcietējus.

-    Un apgādāt bāreņus, teica Natanaēls.

-    Un nopirkt aitas, piebilda Filips.

-    Slikta zīme, nomurmināja Jānis un nopūtās. Ar šādu smaržīgu aromātu ieziež bagātnieku līķus. Tev nevajadzēja tā darīt, Marija. Ja nu nāve sajūt iemīļoto smaržu un ierodas pie mums?

Jēzus smaidīja.

-    Trūcīgo jums arvien būs gana, viņš teica, bet manis ne. Tas nekas, ka manis dēļ tiek izšķiesta pudelīte smaržu. Ir brīži, kad dāsna izšķērdība paceļas debesīs un nosēžas blakus savai godājamai māsai augstsirdībai. Tu, Jāni, neraizējies, nāve nāks tik vai tā, un labāk, lai tā nāk, kad mati smaržīgi.

Māja smaržoja kā bagātnieka kapenes. Ienāca Jūda un žigli noskatījās uz Jēzus pusi. Varbūt Jēzus mācekļiem atklājis lielo noslēpumu, un tie tagad viņu ieziež ar līķu ziedi? Bet Jēzus pasmaidīja:

-    Jūda, mans brāli, — viņš teica, ātrāk par stirnu lido bezdelīga gaisā, ātrāk par bezdelīgu lido cilvēka domas, bet vēl ātrāk par tām sievietes sirds.

Un viņš ar acīm pamāja uz Magdalēnas pusi.

Ierunājās Pēteris.

-      Mēs esam daudz runājuši, l&gt;et svarīgāko piemirsuši. Kur mēs Jeruzālemē svinēsim Lieldienas, rabīn? Es ieteiktu Kirēnas Sīmaņa tavernu.

-     Dievs ir lēmis citādi, teica Jēzus. Celies augšā, Pēteri, ņem Jāni sev līdzi un ejiet uz Jeruzālemi. Jūs redzēsiet vīru ar ūdens krūzi uz pleca. Sekojiet viņam. Viņš ieies kādā mājā, ejiet arī jūs un sakiet mājas saimniekam: «Mēs nākam nodot sveicienu no mūsu rabīna, kurš liek jautāt: «Kur ir klāts galds viņa un viņa mācekļu Lieldienu mielastam?»» Viņš jums atbildēs: «Izsakiet rabīnam manu goddevību. Viss ir sagatavots, mēs viņu gaidām.»

Mācekļi saskatījās ar bērnišķu izbrīnu, un Pēteris izpleta acis.

-Tu runā nopietni, rabīn? Viss ir sagatavots? Jērs, iesms, vīns, viss?

-Jā, viss, Jēzus atbildēja, ejiet un uzticieties man. Mēs sēžam un runājam. Dievs nerunā, bet dara un rūpējas par cilvēkiem.

Mājas tālākajā kaktā atskanēja kluss gārdziens. Visi apmulsuši pagriezās turp. Aizrunājušies tie bija aizmirsuši veco rabīnu, kurš gulēja uz nāves gultas. Magdalēna piesteidzās tēvam klāt, un pārējās trīs sievietes viņai sekoja. Arī mācekļi darīja to pašu. Jēzus uzlika roku uz vecā vīra aukstajām lūpām, un tas atvēra acis un pasmaidīja. Tad pacēla roku par zīmi, lai pārējie attālinās. Kad viņi bija palikuši divi vien, Jēzus noliecās un noskūpstīja rabīna muti, acis un pieri. Vecais paskatījās uz Jēzu, un viņa seja starot staroja:

-   Es atkal redzēju jūs visus trīs kopā, — viņš murmināja, Eliju, Mozu un tevi. Tagad esmu drošs, ka varu aiziet.

-    Ej Dieva mierā, tēvoci. Vai esi priecīgs?

-    Jā, dod man roku, lai to varu noskūpstīt.

Viņš satvēra Jēzus roku un piespieda pie tās savas stingās lūpas. Aizkustināts viņš skatījās uz Jēzu un ar acīm atvadījās. Un pēc brīža pajautāja:

-    Kad tu arī nāksi augšā?

-    Rīt, Lieldienās. Tad atkal tiksimies, vecais!

Vecais rabīns salika rokas:

-    Kungs, atbrīvo savu kalpotāju, viņš klusu lūdzās. Manas acis ir redzējušas Pestītāju!

Iela Jeruzālemē un Gubernatora māja, A. W. Callcott(l852. g.), oforts W. Finden

XXVIII nodaļa

Ugunssarkana saule taisījās uz rietu. Debesjuma otra puse pamazām kļuva gaišāka. Drīz tur klusi iznirs milzīgais Lieldienu mēness. Pēdējie blāvie saules stari slīpi krita uz Jēzus šaurās sejas. T ie apgaismoja arī mācekļus un glāstīja mūžībā aizgājušā vecā rabīna vaibstus. Marija sēdēja dziļi ēnā pie stellēm, un neviens

neredzēja asaras, kas ritēja pār viņas vaigiem un zodu uz puspabeigto audumu. Māja vēl smaržoja pēc mirrēm, un uz Jēzus pirkstgaliem vēl spīdēja eļļainās smaržas pilieni.

Kamēr visi sažņaugtām sirdīm klusēdami sēdēja vakara pustumsā, pēkšņi kā bulta pa logu ielidoja bezdelīga. Tā apmeta pāris līkumu ap sēdošo galvām, priecīgi iečivinājās un tikpat strauji aizlidoja. Putniņa šķelto asti un balto pakrūti tikko izdevās saskatīt.

Jēzus piecēlās, it kā būtu gaidījis šo noslēpumaino zīmi:

-         Tas brīdis ir klāt, viņš teica un lēni pārlaida skatu pār pavardu, darba rīkiem, virtuves piederumiem, lampu, ūdens krūzi, četrām sievietēm veco Salomi, Martu, Magdalēnu un Mariju pie stellēm un beigās arī pār mūžībā aizgājušo.

-        Ardievu, viņš teica un pacēla rokas.

Jaunās sievietes sēdēja kā mēmas, tikai vecā Salome ierunājās.

-        Neskaties uz mums tā, dēliņ, viņa teica, it kā gribētu no mums atvadīties uz visiem laikiem.

-        Ardievu, Jēzus atkārtoja un piegāja pie sievietēm. Viņš uzlika roku Magdalēnai uz galvas, tad Martai, un arī audēja piecēlās un nolieca galvu. Šķita, ka viņš visas trīs svētī un apskauj, atvadās un reizē ņem tās sev līdzi. Pēkšņi tās sāka raudāt.

Jēzus kopā ar mācekļiem izgāja pagalmā. Dzīvžogā pie akas bija ieaudzis sausserdis, un vakara stundā tā saldā smarža plūda visapkārt. Jēzus pastiepa roku, noplūca ziediņu un ielika to starp lūpām.

Viņš no sirds lūdza Dievam dot spēku. «Dod man spēku, lai es varētu krustā sišanas mokas pārciest, šo ziediņu nesakodis.»

Pie vārtiem viņš vēlreiz apstājās un pacēla roku.

-Jūs, sievietes, viņš teica dobjā balsi, ardievu!

Atbildi viņš nesaņēma. Pagalmā no jauna atskanēja vaimanas.

Viņi devās uzjeruzālemi ar Jēzu priekšgalā; pilns mēness bija uzlēcis virs Moāba kalniem, bet saule nogrimusi aiz Jūdejas kalniem — abas lielās debesu rotas bridi saskatījās un tad aizgāja katra savu ceļu.

Jēzus pamāja Jūdam, lai viņš pienāk tuvāk. Viņiem bija jāapspriež kaut kādas savas lietas, jo viņi runāja klusi. Palaikam Jēzus pagrieza galvu sānis, palaikam atkal Jūda, un varēja manīt, ka tie rūpīgi apsver katru vārdu.

-    Piedod man, brāli Jūda, teica Jēzus, bet citādi nevar.

-    Es vaicāju tev atkal un atkal, rabīn, vai tiešām nav citas izejas?

-     Nē, Jūda. Es arī vēlētos, ka būtu. Līdz šim biju cerējis un ilgojies, lai būtu, bet velti. Nē, cita ceļa nav, Pastarā diena ir klāt: šī velna pasaule sabruks, un nāks jauna Debesu valstība — to atnesīšu es. Kā? Mirstot, jo citas iespējas nav. Nenobīsties, brāli Jūda, pēc trim dienām es augšāmcelšos.

-    Tu tikai tā runā, lai mani mierinātu, lai pierunātu tevi nodot, nesalaužot sev sirdi. Tu saki, ka es esot stiprs, lai mani iedrošinātu. Nē, jo tuvāk nāk šis brīdis… nē, rabīn, es to nespēšu!

-Tu spēsi, Jūda. Dievs tev dos spēku, ja tev pietrūktu, lai tu paveiktu visu, kam jānotiek. Tev mani jānodod, man jāmirst, mums abiem kopā jāglābj pasaule, palīdzi man!

Jūda nodūra galvu un pēc brīža teica:

-    Ja tu būtu tas, kuram jānodod skolotājs, vai tu to darītu?

Jēzus ilgi domāja un beidzot atbildēja:

Nē, baidos, ka es to nespētu, tāpēc Dievs par mani ir apžēlojies un devis man vieglāku uzdevumu mirt pie krusta.

Viņš sagrāba Jūdu aiz rokas un klusā, bet pārliecinošā balsī centās viņu pierunāt:

-     Neatstāj mani vienu, palīdzi man, brāli Jūda! Vai tu jau nerunāji ar Kajafu? Vai tad viņa vīri, kuriem uzdots mani sagrābt, mani jau negaida? Vai tad viss jau nav noticis, kā bijām norunājuši? Tad svinēsim

Lieldienas, kā pienākas, un, kad tev dožu zīmi, ej viņus sameklēt. Būs trīs drūmas dienas, bet tās ātri paies, un augšāmcelšanās dienā mēs visi kopā varēsim uzgavilēt!

-    Vai lai pārējie arī to uzzinās? Jūda vaicāja, pamājot uz mācekļu bariņu, kas viņiem sekoja.

-    Es viņiem šovakar pateikšu un lūgšu nepretoties karavīriem un Ievītiem, kad tie nāks mani sagūstīt.

Jūda nicīgi savilka lūpas:

-    Vai tas vispār būtu viņiem pa spēkam?

Jēzus nodūra galvu un neatbildēja.

Mēness stari stīgoja pār zemi. Tie glāstīja akmeņus, kokus un cilvēkus. Mēnesgaismā krita tumši zilas ēnas. Mācekļi bariņā sekoja Jēzum. Viņi runājās un strīdējās. Viens otrs domās kavējās pie klātā galda, kas uz viņiem gaidīja, citi jutās nemierīgi Jēzus divdomīgo vārdu dēļ. Tomam prātā bija nabaga vecais rabīns.

-    Arī viņš ir aizgājis, Toms teica, — tagad būs mūsu kārta.

-     Ko? Vai tad mēs arī mirsim? Natanaēls brīnījās. Vai tad Jēzus mums neteica, ka mēs kļūsim nemirstīgi?

-   Jā, tas tiesa, bet viņš arī teica, ka vispirms mums jāiet cauri nāvei, skaidroja Toms.

Natanaēls nogrozīja galvu.

-   Tas ir nepatīkams ceļš uz nemirstību, — viņš murmināja. Pazemē mums varētu rasties nepatikšanas, pieminiet manus vārdus!

Mēnesgaismā Jeruzāleme viņiem priekšā vīdēja spokaini balta. Mājas šķita karājamies gaisā, un arvien skaidrāk bija sadzirdama psalmu dziedāšana un slaktējamo upurjēru blējieni.

Pēteris un Jānis gaidīja pie pilsētas austrumu vārtiem. Viņu sejas spīdēja mēness gaismā, kad viņi priecīgi nāca biedriem pretī.

-    Viss notika tieši tā, kā tu teici, rabīn. Mūs gaida klāts galds.

-    Bet mājas saimnieks nozuda, tiklīdz viss bija gatavs, Jānis smiedamies stāstīja.

Jēzus pasmaidīja.

-    Tā ir augstākā viesmīlība, — viņš teica, — kad mājastēvs viesus netraucē.

Visi pielika soli, ielas bija pilnas ļaudīm, degošām laternām, mirtēm, un aiz slēgtiem vārtiem skanēja gavilējošais Lieldienu psalms:

Kad Israēls izgāja no Ēģiptes,

Jēkaba nams — no tautas, kam sveša mēle, tad jūra to ieraudzīja un bēga,

Jardāna tecēja atpakaļ!

Kalni kā auni lēkāja, pauguri kā jērēni!

Kas tev, jūra, ka bēdz,

kas tev, Jardāna, ka atpakaļ teci?

Kas jums, kalni, ka lecat kā auni, kas jums, pauguri, tā kā jērēni!

Drebi, zeme, mana Kunga, Israēla Dieva priekšā!

Viņš klintis par ūdens dīkiem padara un kramu par ūdens avotu!'

Pēteris un Jānis piebiedrojās pārējiem un uzņēmās vadību. Visi, atskaitot Jēzu un Jūdu, bija aizmirsuši bēdas un bailes un domāja vairs tikai par klāto galdu.

Pēteris un Jānis apstājās pie vārtiem, kas bija apzīmēti ar upurjēra asinīm, atvēra tos un pa tiem iegāja pagalmā. Jēzus un izsalkušie mācekļi viņiem sekoja. Viņi šķērsoja pagalmu un pa akmens kāpnēm sasniedza telpu, kurā bija saklāts galds. To apgaismoja uz galda novietoti trīs septiņžuburu svečturi. Uz galda bija vīns, neraudzēta maize, jēra cepetis, uzkodas; līdzās arī nūjas, kuras viņiem bija jātur pie rokas: lai ēdot viņi būtu gatavi doties tālā ceļā.

-    Priecājamies tevi satikt, teica Jēzus un pacēla roku, it kā svētīdams neredzamo namatēvu.

-    Ko tu sveicini, rabīn? mācekļi smējās.

-     Neredzamo, Jēzus ar nopietnu seju atbildēja un ilgi noskatījās savos mācekļos.

Tad apjozās ar platu dvieli, sameklēja bļodu ar ūdeni, nometās ceļos un mazgāja mācekļu kājas.

-    Rabīn, es nevaru ļaut tev mazgāt manas kājas! — iesaucās Pēteris.

—Pēteri, ja es nemazgāšu tavas kājas, tu ar mani kopā netiksi Debesu valstībā.

—        Tad tev man jāmazgā ne tikai kājas, bet arī galva un rokas, atbildēja Pēteris.

Pēc tam viņi sēdās pie galda. Visi bija izsalkuši, bet neviens neuzdrošinājās pirmais pastiept roku pēc ēdiena. Šovakar Jēzus vaibsti bija īpaši drūmi, un viņa lūpas īpaši rūgtas. Jēzus nopētīja mācekļus cita pēc cita: pie labās rokas sēdēja Pēteris, un Jānis pie kreisās, bet pretim viņa nepakļāvīgais, bargais sabiedrotais ar sarkano bārdu.

-    Vispirms mums jāiedzer sālsūdens, teica Jēzus, lai atceramies asaras, ko mūsu senči izlēja zemē, kur tie nīka verdzībā.

Viņš paņēma krūzi ar sālīto ūdeni, piepildīja Jūdas biķeri līdz malai, nedaudz ielēja pārējo mācekļu biķeros un tad arī savējo pielēja līdz malai.

-   Pieminēsim cilvēka asaras, ciešanas un cīņu pēc brīvības, viņš teica un vienā paņēmienā iztukšoja visu biķeri.

Pārējie dzēra viebdamies. Arī Jūda savējo izdzēra vienā paņēmienā un apgrieztu nolika uz galda, lai Jēzus redzētu, ka tajā nav atlicis ne piliena.

—        Tu esi īsts drosminieks, Jūda, — Jēzus, uz viņu skatīdamies, teica un smaidīja. Tev nāksies ciest arī vislielāko sarūgtinājumu.

Viņš ņēma neraudzēto maizi un to izdalīja, tad izdalīja arī jēra gaļu. Katrs izstiepa roku un saņēma savu tiesu savvaļas augu, kā to nosaka Likums: raudeni, mētras un lauru lapas. Pēc tam gaļu pārlēja ar sarkanu mērci, kas atgādināja ķieģeļus, ko tēvu tēvi bija cepuši verdzībā. Viņi ēda steigā, kā to prasīja Likums, turot nūju vienā rokā un ar paceltu kāju, it kā būtu gatavi lēkt augšā un doties ceļā.

Jēzus skatījās, kā mācekļi ēda, bet pats neko nebaudīja. Arī viņš turēja rokā spieķi un bija pacēlis labo kāju. Visi klusēja, sadzirdama bija tikai barības košļāšana, mēles, kas laizīja kaulus, un vīna biķeru šķinda. Pa mazu jumta lodziņu ieplūda mēnesgaisma. Tā apgaismoja vienu galda pusi, bet otra tinās mēļā tumsā.

Pēc ilgas klusēšanas Jēzus atvēra muti:

-            Lieldienas, mani uzticamie ceļabiedri, nozīmē ceļojumu, viņš teica, ceļojumu no tumsas gaismā, no verdzības brīvībā. Bet Lieldienas, ko mēs šodien svinam, nozīmē vēl ko vairāk. Šovakar mēs svinam pārgājienu no nāves uz nemirstību. Es došos pa priekšu, draugi, taisīdams jums ceļu!

Pēteris satrūkās.

-    Rabīn, viņš teica, tu atkal runā par nāvi, un tavi vārdi ir kā abpusgriezīgs nazis. Ja tev draud kāda nelaime, saki atklāti. Mēs visi esam vīri.

-             Patiesi, tavi vārdi ir rūgtāki nekā šīs rūgtās zāles, rabīn, teica Jānis,

-    apžēlojies par mums un runā skaidru valodu.

Jēzus paņēma savu vēl neskarto maizi, to svētīja, pārlauza un deva to mācekļiem sacīdams:

-    Ņemiet un ēdiet, tā ir mana miesa.

Un viņš ņēma pilnu kausu, laida to no rokas rokā un sacīja:

-    Ņemiet un dzeriet, tās ir manas asinis.

Mācekļi apēda maizes gabalu un iedzēra vīna malku, un pavisam apjuka. Vīns tiem šķita smags un sājš kā asinis, un maizes kumoss dedzināja rīkli kā kvēlojoša ogle. Mācekļi šausmās izjuta, ka Jēzus viņos iesakņojas līdz pašiem sirds dziļumiem un ka viņi ēd tā iekšas. Pēteris atspieda elkoņus uz galda un sāka raudāt. Jānis nolieca galvu pie Jēzus krūtīm:

—Tu gribi mūs pamest, rabīn, viņš žēlojās, -Tu vēlies doties prom… prom… Neko citu viņš nespēja pateikt.

-   Nē, tu nekur neiesi! iekliedzās Andrejs. Aizvakar tu mums teici: «Lai tas, kam nav dunča, pārdod mēteli un to iegādājas!» Mēs pārdosim savas drānas un apbruņosimies, lai tad nāve pamēģina tevi skart, ja tā uzdrošināsies!

-Jūs visi mani pametīsiet, Jēzus teica bez pārmetuma, visi!

-    Es nekad! iesaucās Pēteris, noslaucīdams asaras. Nekad!

-    Pēteri! Pēteri! Pirms gailis dziedās, dziedās, tu mani trīsreiz noliegsi!

-    Es? Pēteris kliedza. Es? Un sita ar dūrēm pa krūtīm. — Es tevi noliegšu? Es ar tevi kopā došos līdz nāvei!

-    Ar tevi līdz nāvei! — sauca visi mācekļi un pielēca kājās.

-     Sēdieties, Jēzus mierīgi teica, tas brīdis vēl nav pienācis. Šajā Lieldienu dienā es jums gribu uzticēt lielu noslēpumu. Klausieties ar skaidru prātu, atveriet sirdis un nebaidieties!

-     Runā, rabīn, murmināja Jānis, bet viņa sirds trīcēja kā apses lapa.

-    Vai esat paēduši? Nogurumu un izsalkumu pārvarējuši? Vai jūsu miesa spēj ļaut dvēselei klausīties?

Visi satraukti raudzījās uz Jēzus lūpām.

-    Mīļie biedri, — viņš teica, ardievu, es dodos projām!

Mācekļi iekliedzās. Viņi metās Jēzum virsū un turēja to ciet, lai viņš nespētu aiziet. Daudzi raudāja.

Bet Jēzus klusi pievērsās Matejam:

-    Matej, viņš teica, — tu Svētos Rakstus zini no galvas, piecelies un noskaiti skaļi mums visiem Jesajas pravietiskos vārdus, lai sirdīm dotu spēku. Tu taču atceries: «Viņš slējās kā asns tā priekšā…»

Matejs ielīksmojās un pielēca kājās. Viņš bija mazs un kuprains, šķībs, greizs un savītis, un viņa tievie, garie pirksti arvien bija notraipīti ar tinti. Bet tobrīd viņš pēkšņi jutās brīvs no kupra, viņa vaigi sārtojās, kakls pietūka, un viņa balss spēka un sarūgtinājuma pilna atbalsojās līdz pat jumtam, skandinādama pravieša vārdus:

Viņš slējās kā asns tā priekšā, kā sakne no izkaltušas zemes, ne tam auguma, ne košuma, ka mēs uz to raudzītos, nedz paskata, ka mums patiktos.

Nicināts un ļaužu atstumts, vīrs, kam brūces un kas pazīst sāpes, itin kā tāds, no kā apslēpj seju, nicināts, un mēs viņu ne par ko neturējām.

Taču viņš nesa mūsu sērgas un uzņēmās mūsu brūces, viņš tika caururbts mūsu pārkāpumu dēl, sists mūsu vainu dēl un ar viņa brūcēm mēs dziedināti.

Satriekts un sists, viņš pat nevēra muti, kā jērs uz kaušanu novests viņš pat nevēra muti..[27]

Pietiek, teica Jēzus un nopūtās, pravietis stāsta par mani, es esmu tas jērs, ko ved uz kaušanu un pat muti vaļā neveru.

Viņš bridi klusēja un tad teica:

-    Mani ved uz kaušanu jau no bērnības.

Mācekļi apjukuši noskatījās uz viņu ar vaļēju muti. Tie centās viņu saprast un pēkšņi, galvas uz galda nolikuši, apraudājās un sāka vaimanāt.

Jēzum apskrējās dūša. Kā lai viņš aiziet un pamet šos raudošos draugus? Viņš pacēla acis un skatījās uz Jūdu. Bet tas jau sen skatījās uz Jēzu ar savām cietajām, zilajām acīm. Viņš nojauta, kas risinās Jēzus sirdī un prātā, un cik ļoti viņa mīlestība spēj vājināt viņa spēku. Abu acu skatieni mirkli sastapās un cīnījās; viens stingrs un nežēlīgs, otrs skumjš un lūdzošs. Bet šī cīņa ilga tikai īsu brīdi. Tad Jēzus pakratīja galvu, rūgti pasmaidīja un pievērsās pārējiem mācekļiem.

-    Kādēļ jūs raudat? viņš vaicāja. Kādēļ baidāties no nāves, no Dieva visžēlsirdīgākā un draudzīgākā ercenģeļa? Man pie krusta būs jāmokās, jāmirst un jānokāpj ellē, bet trešajā dienā es augšāmcelšos un došos uz debesīm, kur sēdēšu blakus Tēvam.

-             Vai tu domā mūs vēl otrreiz pamest? Jānis iesaucās ar asarām acīs.

-    Ņem mūs līdzi uz elli un uz debesīm, manu rabīn!

-    Uz zemes vēl daudz darāmā, mīļais Jāni! Jums visiem jāpaliek šeit. Strādājiet uz zemes, cīnieties un mīliet, gaidiet, un es atgriezīšos!

Jēkabs pirmais bija samierinājies ar Jēzus nāvi un sācis domāt, ko mācekļiem darīt, kad tie būs palikuši bez skolotāja:

-    Mēs nevaram pretoties Dieva un Jēzus gribai. Tavs pienākums, rabīn, ir mirt, kā to pravieši ir sludinājuši. Mūsu pienākums ir dzīvot tālāk un gādāt, lai tavi vārdi neiet zudumā. Mēs uz tiem balstīsim jaunus Svētos Rakstus un likumus, celsim savas sinagogas ar mūsu izvēlētiem priesteriem, rakstvežiem un farizejiem.

Jēzus satrūkās:

-Tu gatavojies arī garu sist krustā, Jēkab? viņš teica. Nē, nē, to es negribu!

-    Tikai šādi gars neizgaisīs un nepazudīs! Jēkabs iebilda.

-    Bet, ja gars vairs nebūs brīvs, tas vispār vairs nebūs gars!

-    Tas nekas, rabīn. Tas joprojām izskatīsies kā gars, un ar to mūsu uzdevumam pietiek.

Jēzus svīda aukstus sviedrus. Viņš paskatījās uz mācekļiem, bet neviens nepacēla galvu, lai iebilstu. Pēteris lepni skatījās uz Zebcdeja dēlu. Sievišķīga, radoša domāšana, bet arī prasme vadīt laivas, ko bija ieguvis no tēva. Viņš prata izrīkot un tagad pat zināja, kā Jēzum runāt pretī… Jēzus izmisis pacēla rokas, it kā lūgdams palīdzību:

-     Es jums atsūtīšu Mierinātāju, Patiesības garu, viņš teica, lai tas jums rāda pareizo ceļu.

-    Sūti to jo drīz! iesaucās Jānis, lai mēs nenomaldāmies un tevi, rabīn, nepazaudējam.

Jēkabs grozīja lielo, ietiepīgo galvu.

-   Arī šo Patiesības garu, kā tu to nosauci, sitīs krustā, kamēr vien pastāv cilvēki; bet tas nekas, kaut kas no tā paliks, un ar to, man šķiet, mums pietiks.

-    Bet man ar to nepietiek! Jēzus izmisis iekliedzās.

Dzirdot Jēzus skumjo balsi, Jēkabs satrūkās un satvēra viņa roku.

-   Tev ar to nepietiek, rabīn, viņš teica, un tāpēc tevi sitīs krustā. Piedod, ka es tev runāju pretī.

Jēzus uzlika roku uz ietiepīgās galvas.

-    Ja tāda būs Dieva griba, tad Patiesības garu virs zemes allaž sitīs krustā. Lai tad svētīts Krusts! Celsim to plecos ar mīlestību, pacietību un paļāvību, cerēdami, ka tas reiz kļūs par spārniem.

Iestājās klusums. Mēness bija uzkāpis augstu pie debesīm. Jēzus salika rokas.

-    Dienas darbi ir galā, viņš teica. To, kas man bija jāpaveic, esmu izdarījis, un pateicis, kas bija sakāms. Man šķiet, ka esmu izpildījis savus pienākumus.

Viņš deva zīmi Jūdam, kas sēdēja viņam pretī. Jūda piecēlās, ciešāk apjoza ādas jostu un paņēma līko spieķi. Jēzus viņam pamāja ar roku it kā atvadām.

-     Mēs iesim, — viņš teica, — un šo nakti pavadīsim zem olīvkokiem Getzemenē, Kedronas ielejas viņā pusē. Lai Dievs tevi sargā, brāli Jūda.

Jūda pavēra muti. Viņš gribēja ko teikt, bet pārdomāja un izgāja pa atvērtajām durvīm. Akmens kāpnes atbalsoja viņa smagos soļus.

Kurp viņš iet? vaicāja Pēteris un grasījās piecelties, lai Jūdam sekotu. Bet Jēzus viņu apturēja.

-    Dieva rats ir iekustējies, Pēteri, viņš teica, nemēģini to apturēt.

Bija sacēlies vējš, un sveču liesmiņas uz galda raustījās, līdz beidzot

spēcīga brāzma tās izdzēsa. Galdu klāja tikai mēnesgaisma. Natanaēls nobijās un pieliecās draugam tuvāk:

-    Tas nebija tikai vējš, Filip, man šķiet, ka te kāds ienāca. Vai tik tā nav nāve?

-    Un ja arī būtu, kas tev par daļu? gans viņam atbildēja, — tā nenāk pēc mums.

Viņš papliķēja satrauktajam draugam uz pleca, kurš nevarēja vien nomierināties.

-    Lieliem kuģiem lielas vētras, — viņš teica, — mēs, paldies Dievam, esam airu laiviņas — vai pat valriekstu čaulas!

Jēzus seja bija nozudusi mēnesgaismas ēnā. Spīdēja tikai viņa melnās acis. Jānis nobijās un slepus pastiepa roku, lai pieskartos Jēzus sejai.

-    Rabīn, viņš murmināja, kur tu esi?

-     Es vēl neesmu aizgājis, mīļais Jāni, atbildēja Jēzus. Brīdi biju iegrimis pārdomās, jo atcerējos vārdus, ko viens askēts man uz svētā Karmela kalna reiz teica: «Es biju iestrēdzis sava ķermeņa piecās maņās kā cūka silē.» «Un kā tu izkļuvi no tās?» es viņam vaicāju. «Vai tev bija grūti jācīnās?» «Nemaz,» viņš atbildēja, «kādā rītā es ieraudzīju ziedošu mandeļkoku, un tas mani atbrīvoja.» Šovakar, mans mīļais Jāni, vienā brīdī man nāve parādījās kā ziedošs mandeļkoks.

Viņš piecēlās.

-    Nāciet, viņš teica, ir laiks iet.

Jēzus, domās iegrimis, gāja mācekļiem pa priekšu.

-     Nāc, iesim prom, Natanaēls klusi draugam teica, — es nojaušu nepatikšanas.

-   Man arī ir tāda sajūta, atbildēja Filips, bet paaicināsim arī Tomu līdzi!

Mēnesgaismā viņi meklēja Tomu, bet tas jau bija nozudis kādā no šaurajām ieliņām. Abi palika pārējiem iepakaļus un, kad tie sāka kāpt lejā Kedronas ielejā, tie devās prom pa citu ceļu.

Jēzus un pārējie mācekļi nokāpa ielejā un otrā pusē devās augšup pa taku, kas veda uz Getzemeni. Cik daudzas naktis viņi tur bija pavadījuši zem vecajiem olīvkokiem, tērzēdami par cilvēku grēcīgumu un Dieva žēlastību.

Viņi nonāca galā. Mācekļi bija labi paēduši un padzēruši, un jutās noguruši. Viņi ar kājām aizspārdīja prom akmeņus un taisījās uz guļu.

-         Mums trūkst triju, teica Jēzus, apkārt raugoties. Diez kas ar viņiem noticis?

-    Tie aizbēguši, Andrejs dusmīgs atteica.

Jēzus pasmaidīja.

-        Nenosodi viņus, Andrej, viņš teica, tu redzēsi, kādu dienu visi trīs atgriezīsies, un katram no viņiem reiz galvā būs kronis, karaliskais ērkšku un amarantu kronis…

Jēzus pēkšņi juta lielu nogurumu un atspiedās pret olīvkoku.

Mācekļi jau bija atgūlušies ar lieliem akmeņiem pagalvī un ērti iekārtojušies.

-         Nāc, atgulies starp mums, rabīn, žāvādamies teica Pēteris. Andrejs paliks sardzē.

Jēzus atgāja no koka.

-       Pēteri, Jēkab, Jāni, viņš teica, nāciet man līdzi! — viņa balss bija reizē skumja un pavēloša.

Pēteris izlikās nedzirdējis. Viņš izstiepās un žāvājās, bet abi Zebedeja dēli sagrāba viņu aiz padusēm un uzrāva kājās.

-     Iesim, tie teica, vai tev kauna nav?

Pēteris piegāja pie brāļa. Andrej, kas zina, kas šeit vēl notiks; aizdod man savu nazi.

Jēzus gāja pa priekšu. Viņi no olīvkoku birzs iznāca klajā vietā. Pretim Jeruzaleme balta mirdzēja mēness gaismā. Debesis bija blāvas kā piens. Zvaigznes nebija redzamas, un pilnais mēness, kas pirmīt bija tik steidzi gi kāpis, tagad karājās tieši virs galvas.

-       Tēvs, murmināja Jēzus, Tēvs, kas esi debesīs, Tēvs, kas esi arī uz zemes, pasaule, kuru Tu esi radījis un kuru mēs redzam, ir skaista. Skaista ir arī tā pasaule, kuru mēs neredzam. Piedod, Tēvs, bet es nezinu, kura no abām ir skaistāka.

Viņi noliecās, paņēma sauju zemes un pasmaržoja to, un smarža iesūcās dziļi viņa dvēselē. Tuvumā bija pistācija, jo zeme smaržoja pēc medus un sveķiem. Viņš piespieda zemi vaigam, kaklam un lūpām.

-    Kas par smaržu! viņš murmināja. Kāds siltums! Kāda brālība!

Viņam saskrēja asaras acīs. Viņš turēja zemi saujā un negribēja to laist vaļā. Mēs mirsim kopā, mana māsa, — viņš murmināja, cita biedra man nav.

-    Es vairs nespēju izturēt! Pēteris garlaikots teica. — Uz kurieni viņš mūs ved? Es tālāk neiešu. Es nogulšos tepat!

Bet, kamēr Pēteris raudzījās pēc piemērotas vietas, kur atgulties, viņš pamanīja, ka Jēzus viņiem tuvojas, un pagājās viņam pretim.

-    Drīz būs pusnakts, rabīn, viņš teica. Šī ir laba vieta, kur atgulties.

-    Mīļie draugi, teica Jēzus, — mana dvēsele ir līdz nāvei skumja. Ejiet atpakaļ un atgulieties zem kokiem. Es palikšu šeit, klajumā, lai lūgtu Dievu. Neguliet arī jūs, palieciet nomodā un lūdziet arī jūs Dievu par mani. Palīdziet man, draugi, pārciest šo grūto stundu!

Viņš pagrieza seju uz Jeruzālemes pusi. — Atstājiet mani vienu, — viņš teica. Mācekļi aizgāja akmens sviediena attālumā un pazuda aiz olīvkokiem. Jēzus nometās ar seju pret zemi. Viņš nespēja atraisīt no zemes savas domas, sirdi un lūpas tās bija kļuvušas par zemi.

-   Tēvs, viņš nomurmināja, Tēvs, man šeit ir labi, kā zemei zemē. Ļauj man te palikt! Rūgts ir biķeris, kuru Tu man sniedz, ļoti rūgts, es nevaru… Vai nav iespējams, Tēvs, izdarīt tā, lai tas ietu man secen?

Viņš klusēja un ausījās, vai naktī nesadzirdēs Tēva balsi. Tad aizvēra acis. Kas to lai zina, Dievs ir labsirdīgs, varbūt viņš prātā spēs saskatīt Tēvu žēlīgi smaidām un dodam kādu mājienu. Jēzus skatījās visapkārt — viņš bija viens. Uznāca bailes, viņš satrūkās un gribēja uzmeklēt draugus, lai tie sniedz sirdij mierinājumu. Viņš atrada visus trīs guļam un ar kāju piebikstīja Pēterim, pēcāk arī Jānim un Jēkabam.

-    Vai jūs nekaunaties? viņš tos sarūgtināts uzrunāja. Vai jūs pat brīdi nevarat izturēt, lai ar mani reizē lūgtu Dievu?

-    Rabīn, teica Pēteris, tikko spēdams atvērt acis. — Gars vēlas, bet miesa ir vāja. Piedod.

Jēzus atgriezās klajumā un nometās ceļos uz akmeņiem:

-    Tēvs, — viņš atkal teica, rūgts, ļoti rūgts ir biķeris, ko Tu man sniedz, ņem to prom no manas mutes!

To pateicis, viņš mēnesgaismā ieraudzīja bālu eņģeli ar nopietnu seju tuvojamies no augšas. Tā spārni bija kā mēnesnīcas stari, un tas ar abām rokām turēja sudraba biķeri. Jēzus iekliedzās, izpleta rokas un nokrita zemē.

Kad viņš atkal nāca pie samaņas, mēness jau bija pa plaukstas tiesu attālinājies no zenīta un eņģelis saplūdis ar mēnesgaismu. Tālumā uz Jeruzālemes ceļa varēja saredzēt atsevišķas kustīgas degošas lāpas. Vai šīs gaismas tuvojās? Attālinājās? Kurp tās devās? Viņu no jauna sagrāba bailes, bet reizē vēlme dzirdēt cilvēku balsis, just mīļu roku pieskārienu. Viņš skrēja meklēt savus trīs biedrus.

Tie atkal gulēja cieši aizmiguši. Sejas blāvajā mēnesgaismā bija mierīgas. Jānis bija uzlicis galvu Pēterim uz pleca, bet Pēteris savējo Jēkabam uz krūts. Jēkabs bija atspiedis galvu pret akmeni un gulēja ar plaši izplestām rokām. Viņa baltie zobi mirdzēja ogļmelnajā bārdā, šķita, ka patīkams sapnis liek viņam smaidīt. Jēzum kļuva mācekļu žēl, un viņš uz pirkstgaliem atgriezās klajumā, nometās ar seju pie zemes un rūgti raudāja.

-    Tēvs, — viņš teica ļoti klusi, it kā negribēdams, ka viņu sadzird. Tēvs, Tavs prāts lai notiek, nevis mans!

Viņš piecēlās un vēlreiz raudzījās uz Jeruzālemes ceļu. Lāpu gaismas tuvojās, jau varēja skaidri saredzēt kustīgas ēnas, gaismā atspīdēja arī bronzas bruņas un ieroči.

-    Viņi nāk… Viņi nāk… Jēzus murmināja, un viņam saļodzījās ceļi.

Šajā mirklī nez no kurienes atlidoja lakstīgala un nosēdās uz maza

ciedra koka zara Jēzus priekšā. To bija apskurbinājusi mēnesnīca, pavasara smaržas un siltā, mitrā nakts. Viņā mājoja tas pats visuvarenais Dievs, kas bija radījis debesis, zemi un cilvēku dvēseles. Lakstīgala pastaipīja kaklu un sāka pogot. Jēzus pacēla galvu un uzmanīgi ieklausījās. Vai tā patiesi bija Dieva balss? īstenā cilvēku Dieva? Tā, kurš mīl zemi, mazos putnus un katru jaunu, dzīvu asniņu? Pēkšņi, atsaucoties uz pirmās lakstīgalas dziesmu, atskanēja otra, kas apdziedāja mūžīgos priekus un skumjas Dievu, mīlestību, cerību…

Lakstīgalas pogoja, bet Jēzus notrīcēja. Viņš iepriekš nebija aptvēris, cik daudz prieka un bēdu, grēku un žēlastības viņā mājo. Likās, viņa dvēselē atveras smaržīgi, krāšņi ziedi! Lakstīgala lidinājās pa plaukstošajiem zariem un nevarēja vai negribēja lidot projām. Kurp lai tā lidotu? Kālab doties prom? Šī zeme ir paradīze! Kamēr Jēzus klausījās lakstīgalu duetā un, nezaudējot pasaulīgās miesas izjūtas, iegāja paradīzē, tuvumā atskanēja aizsmakušas balsis, tuvojās degošas lāpas un spīdošas bruņas. Šaudīgo liesmu un kvēpu mutulī Jēzus ieraudzīja Jūdu. Jēzu apskāva divas spēcīgas rokas, un sarkana bārda iedūrās viņam sejā viņš iekliedzās un brīdi juta, ka krīt bezsamaņā, bet vēl manīja Jūdas smagi elsojošo muti pie lūpām un saklausīja viņa raupjo, izmisušo balsi:

-    Esi sveicināts, rabīn!

Mēness jau bija gandrīz sasniedzis Jūdejas zilgani balto kalnu virsotni. Sacēlās ledaini auksts vējš. Jēzus nagi un lūpas kļuva zilgani. Mēnesgaismā Jeruzāleme mirdzēja blāva. Jēzus pagriezās pret karavīriem un Ievītiem:

-    Esiet sveicināti, mana Dieva sūtītie! viņš teica. Nāciet, iesim!

Pēkšņi viņš Ievītu vidū ieraudzīja Pēteri, kas ar nazi rokā grasījās kādam no viņiem nogriezt ausi.

-    Bāz nazi atpakaļ makstī, Jēzus pavēlēja. Ja mēs ar nazi atbildēsim nazim, kad pasaulē reiz beigsies slaktiņš?

XXIX nodaļa

Jēzu sagrāba un pa olīvkoku un ciprešu birzi, pa akmeņainu ceļu dzina lejā uz Kedronas ieleju, pie viena izsmejot un izņirdzot viņu. Tālāk veda pa Jeruzalemes ceļu uz Kajafas pili. Tur bija sapulcējusies priesteru padome dumpinieka tiesāšanai.

Bija auksts, pagalmā kalpi bija iekūruši ugunskurus, pie kuriem ļaudīm pasildīties. Ik pa brīdim Ievīti no pils iekšienes nāca ar jaunākajām ziņām par tiesāšanas gaitu. Par ko visu gan Jēzu neapsūdzēja! Mati cēlās stāvus, dzirdot visus zaimus, ar kuriem šis nolādētais cilvēks bija noziedzies pret Israēla Dievu, pret Israēla Likumu un pret svēto Templi. Vai nebija viņš teicis, ka to sagraus gruvešos un drupas nokaisīs ar sāli, lai tur nekas vairs neaug?

Pēteris ar nodurtu galvu un dziļi pār acīm pārvilktu kapuci bija ielavījies pagalmā. Piegājis pie ugunskura, viņš izstiepa rokas, lai sasildītos, un šausmās klausījās jaunumus. Garām nāca kāda kalpone, nostājās viņam blakus un uzsauca:

-        Klau, vecais, ko tu slēpies? Pacel galvu, lai mēs tevi labi redzam! Es domāju, ka tu esi viens no viņiem!

To dzirdēja daži Ievīti un arī pienāca klāt. Pēteris nobijās un pacēla roku.

-           Es zvēru, ka es to cilvēku nepazīstu, viņš teica un atkāpās uz vārtu pusi.

Garām gāja cita kalpone un, redzēdama, ka viņš grasās mukt, izstiepa roku viņam priekšā:

-          Nu, vecais? Kurp tu dodies? Tu taču biji kopā ar viņu, es pats redzēju!

-         Es to cilvēku nepazīstu! Pēteris kliedza vēlreiz, pagrūda meiteni sāņus un devās tālāk. Bet pie vārtiem viņu sagrāba divi Ievīti un kratīja aiz pleciem:

-     lava izruna tevi nodod, tic viņam teica. -Tu esi galilejietis, viens no viņa mācekļiem.

Un ari tad Pēteris ņēmās zvērēt un skaļi lamāties:

-    Es to cilvēku nepazīstu!

Tobrīd pagalmā iedziedājās pirmais gailis. Pēteris manīja, ka viņa rīkle sažņaudzas. Viņš atcerējās Jēzus vārdus: «Pēteri! Pēteri! Pirms gailis dziedās, tu mani trīsreiz noliegsi…» Izgājis ārā, viņš nometās ceļos un apraudājās.

Ausa rīts. Debesis kļuva sārtas, tad asinssarkanas. Kāds Ievīts, ļoti satraukts, izskrēja pagalmā.

-    Virspriesteris plēš savas drānas. Iedomājieties, dumpinieks teica: «Es esmu Kristus, Dieva Dēls!» Visi padomes priesteri lēca kājās, rāva sev nost drānas un kliedza: «Nāvi viņam! Nāvi!»[28]

Pienāca otrs Ievīts.

-   Tie vedīs viņu pie Pilāta. Tikai viņš ir tiesīgs piespriest nāves sodu. Dodiet ceļu, vārti veras, tur jau viņi nāk.

Vārti atvērās. Iznāca Israēla cildenākie vīri. Pirmais lēnā solī, kaut manāmi satraukts, nāca virspriesteris Kajafa. Viņam sekoja pārējie padomes priesteri ar garām bārdām, viltīgām acīm, bezzobainām mutēm un ļaunām mēlēm. Visi vārījās no dusmām. Aiz viņiem nāca Jēzus, mierīgs un skumjš. Pratināšanā viņam galva bija sasista līdz asinīm.

Visapkārt pagalmam atskanēja kliedzieni, smiekli un lamas. Pēteris, atspiedies pret vārtu stenderi, satrūkās, un asaras ritēja viņam pār vaigiem. «Pēteri, Pēteri,» viņš murmināja, «tu, nožēlojamies gļēvuli! Tu, meli un nodevēj! Celies un sauc, lai visi dzird: Es esmu kopā ar viņu! Arī nāvē!» Viņa dvēsele apzvērēja un mudināja, bet miesa palika nekustīga un, pret stenderi atspiedusies, trīcēja un drebēja. Jēzus paklupa uz vārtu sliekšņa. Viņš izstiepa roku, meklēdams, kur pieturēties, un satvēra Pētera plecu. Pēteris sastinga un apmulsis klusēja. Viņš juta Jēzus stingro roku, un tai mirklī viņam šķita, ka tā viņu vairs vaļā nelaidīs. Mēness gaisma bija nozudusi, un valdīja zilgana tumsa. Jēzus nepagriezās un tālab ari neredzēja, kam viņš bija pieķēries. Viņš sasparojās un karavīru pavadībā sekoja padomniekiem uz Pilāta pili.

Pilāts bija piecēlies, nomazgājies un ieziedies smaržīgām eļļām. Viņš uztraukts staigāja šurpu turpu pa pils jumta terasi. Šie Lieldienu svētki viņam nepatika: ebreju Dievs tos tā apreibināja, ka viņi sāka trakot un plūkties ar romiešu karavīriem. Un arī šogad varētu plūst asinis, un tas Romai nenāca par labu. Šajās Lieldienās varētu rasties jaunas nepatikšanas. Jā, iespējams, ka ebreji vēlēsies to nabaga trako nācarieti sist krustā. Kas par nožēlojamu tautu!

Pilāts vīstīja dūri. Viņš bija apņēmies šo nerru izglābt. Ne jau tāpēc, ka viņš būtu nevainīgs — kas gan ir viens nevainīgais vairāk vai mazāk! arī ne tāpēc, ka viņam tā būtu žēl vai tad nu tagad sākt žēlot ebrejus!

-    bet gan tāpēc, ka viņš gribēja šo nelietīgo jūdu rasi kaitināt.

Zem pils logiem atskanēja kliedzieni un troksnis. Pilāts paliecās pāri margām un redzēja, ka pagalms ir pilns ar ebrejiem, un arī Tempļa kolonādes un terases ir trakojoša pūļa pārņemtas. Tiem rokās bija nūjas un lingas, un tie klaigāja un grūstījās, lai piekļūtu Jēzum, kuru romiešu karavīri sargāja un stūma uz pils lielajiem vārtiem.

Pilāts atgāja no terases un atslīga uz zema ciļņaina krēsla. Durvis atvērās, un milzīgi melnādainie iestūma Jēzu istabā. Viņa drānas bija vienās skrandās, seja asiņaina, bet viņš ienāca ar paceltu galvu un mierīgu, no pasaules atsvešinātu skatienu.

Pilāts pasmaidīja.

-Te nu mēs atkal tiekamies, Jēzu no Nācaretes, ebreju Ķēniņ! Dzirdu, ka tavi tautieši vēlas tevi nogalināt!

Jēzus pa logu paskatījās debesīs. Garā un miesā viņš jutās tā, it kā jau atrastos tur, un neatbildēja.

Pilāts saskaitās:

-    Aizmirsti debesis, paskaties uz mani! Vai tu nezini, ka man ir vara tevi atbrīvot vai ļaut tevi krustā sist?

-Tev nav nekādas varas pār mani, Jēzus mierīgi atbildēja, tikai Dievam.

Lejā bija dzirdāmi saniknoti kliedzieni: «Nāvi viņam! Nāvi viņam!»

-    Kāpēc tie tā trako? vaicāja Pilāts, Ko tu viņiem esi nodarījis?

-    Es viņiem esmu sludinājis patiesību, atbildēja Jēzus.

Pilāts atkal smaidīja:

-     Kādu patiesību? Kas vispār ir patiesība?

Jēzum sažņaudzās sirds. Tāda ir šī pasaule, tādi ir šīs pasaules valdnieki, viņš man prasa, kas ir patiesība, un smejas!

Pilāts piegāja pie loga un skatījās lejā. Viņš pēkšņi atcerējās, ka vakar tika sagūstīts arī Baraba, jo bija noslepkavojis Lācaru. Romiešiem bija sens paradums Lieldienu dienā atbrīvot kādu uz nāvi notiesāto.

-    Ko lai es apžēloju? viņš pūlim vaicāja. Ebreju Ķēniņu Jēzu vai laupītāju Barabu?

-     Barabu! Barabu! pūlis vienbalsīgi kliedza.

Pilāts atsauca sargus, norādīja uz Jēzu un izrīkoja:

-    Noperiet viņu! Uzlieciet viņam ērkšķu kroni galvā, ietiniet viņam sarkanā lupatā un iedodiet niedru scepteri rokā. Viņš ir Ķēniņš! Tērpiet viņu, kā Ķēniņam pienākas!

Pilāts cerēja, ka tauta, redzot Jēzu tik nožēlojamā paskatā, par viņu apžēlosies.

Sargi viņu sagrāba, piesēja pie kolonnas un sāka viņu sist un apspļaudīt. No ērkšķiem nopinuši vainagu, viņi to uzlika Jēzum galvā. Asinis viņam tecēja pa pieri un deniņiem. Sargi uzmeta sarkanu lupatu Jēzum ap pleciem un iespieda rokā garu niedri. 1 adu viņi to no jauna atveda Pilāta priekšā. Viņu redzot, Pilāts skaļi smējās.

-    Sveicināta, Jūsu Majestāte! viņš teica, Ļauj man tevi parādīt tavai tautai.

Viņš paņēma Jēzu aiz rokas un izveda uz terases.

-    Redzi, cilvēks! — Pilāts kliedza.

-    Sit viņu krustā! Sit viņu krustā! pūlis rēca.

Pilāts pavēlēja atnest bļodu ar ūdeni un, pūlim redzot, noskaloja rokas.

-    Es mazgāju savas rokas, viņš teica. Es neizliešu viņa asinis, tā nebūs mana vaina, vainīgi būsiet jūs!

-     Lai viņa asinis līst pār mūsu un mūsu bērnu galvām! pūlis auroja.

-Tad ņemiet viņu, atbildēja Pilāts, un lieciet mani mierā!

Tie Jēzu sagrāba, uzlika viņam krustu uz muguras, sita, spārdīja, apspļaudīja un dzina uz Golgātu. Krusts bija smags. Grīļodamies viņš skatījās visapkārt, cerībā, ka ieraudzīs kādu no mācekļiem, kas viņam

pamās vai sniegs līdzjūtīgu skatienu. Bet neviens nerādījās. Jēzus nopūtās.

-     Lai svētīta ir nāve! viņš murmināja, Gods Dievam augstībā!

Tikmēr mācekļi bija patvērušies Kirēnas Sīmaņa tavernā. Viņi gribēja nogaidīt, līdz krustā sišana būs galā, lai tad slepus dotos ceļā. Viņi bija sakņupuši aiz vīna mucām un dzirdēja, kā pūlis gavilēdams iet garām pa ielu. Vīri un sievas steidzās uz Golgātu. Viņi Lieldienas bija pamatīgi nosvinējuši, daudz gaļu ēduši, vīnu dzēruši, un tagad steidzās uz krustā sišanu, lai nenokavētu izrādi.

Mācekļi nobijušies dzirdēja klaigas uz ielas. Jānis ik pa brīdim klusi iešņukstējās. Andrejs nemierīgs piecēlās un staigāja šurpu turpu pa tavernu. Pēteris nelaimīgs sevi sunīja, ka bijis pārāk gļēvs, lai dotos nāvē kopā ar Jēzu… Cik reizes viņš nebija apzvērējis: «Ar tevi, rabīn, kaut līdz nāvei!» Bet tagad, kad nāve bija deguna galā, viņš bija aizlīdis aiz mucām.

Jēkabs bija saīdzis.

-     Beidz ņerkstēt, Jāni! viņš teica. Esi vīrs! Un tu, Andrej, nevirpini ūsas, nāc, pasēdi! Nāciet visi šurp, mums jāizdomā, ko darīt. Ja viņš patiesi ir Mesija un pēc trim dienām augšāmcelsies, kādu seju mēs viņam tad rādīsim? Vai esat par to padomājuši? Ko tu saki, Pēteri?

-    Ja viņš patiesi ir Mesija, mēs būsim pagalam, — Pēteris sadrūmis atbildēja, mēs būsim pagalam. Kā es jums jau stāstīju, es viņu jau trīsreiz noliedzu.

-    Bet, ja viņš nav Mesija, mēs tāpat būsim pagalam, piebilda Jēkabs. Kā tu domā, Natanaēl?

-     Es domāju, ka mēs ar viņu jau esam sasaistījušies. Vienalga, vai viņš ir Mesija vai nav, mums būs ziepes.

-      Bet atstāt viņu vienu? Kā jūs sev to spēsiet piedot? iesaucās Andrejs un grasījās mesties pa durvīm ārā, bet Pēteris viņu sagrāba aiz drēbēm.

-     Sēdi rāms, muļķi, viņi tevi saplēsīs gabalos! Mums jāizdomā cits līdzeklis.

Katls līdzeklis, jūs, liekuļi un Farizeji! loms nošņācās. Mēs katrs slēdzām darījumu un ieguldījām īpašumu, jā, tas bija darījums! Kāpēc jūs uz mani tik nikni skatāties? Mēs taču nolīgām. Do ut des. Es dodu, lai tu dod, kā romieši saka. Es atdevu jums preci ķemmes, diegus, spoguļus — apmaiņā pret Debesu valstību. Tāpat jūs — viens laivu, otrs aitas, trešais mierīgu dzīvi. Tagad darījums ir izgāzies un mēs asam izputējuši, mūsu manta ir pagalam. Nu mums tikai jārūpējas, lai neizputētu arī mūsu dzīvība! Ja gribat manu padomu lai katrs glābjas, kā zina!

-    Pareizi! Pareizi! iesaucās Filips un Natanaēls. Lai katrs glābjas, kā var!

Pēteris nemierīgs pagriezās pret Mateju, kas sēdēja savrup, ausījās, bet neteica ne vārda.

-   Matej! Dieva dēļ neraksti par šo. Izliecies, ka neko nedzirdi. Vai tu mūs uz visiem laikiem vēlies padarīt par izsmieklu?

-    Neuztraucies, atbildēja Matejs, es zinu, ko daru. Es daudz ko redzu un dzirdu, bet pats izvēlos, ko rakstīt. Es jums vēlu tikai labu. Bet pieņemiet taču kādu jēdzīgu lēmumu! Jūs taču esat saprātīgi cilvēki. Draugi, pieņemiet lēmumu, kas jums darītu godu, un es to labprāt uzrakstīšu! Jūs esat apustuļi, un tas nav joks.

Tai brīdī Kirēnas Sīmanis atrāva tavernas durvis un nāca iekšā. Vina

drānas bija saplēstas skrandās, seja un krūtis vienās asinīs, labā acs zila un uzpampusi. Viņš lamājās un kliedza, meta nost atlikušās saplēstās drānas, iebāza galvu toverī, kurā skalo glāzes, un, aizvien lamādamies, ar dvieli apslaucīja seju un krūtis. Tad pielika muti pie mucas tapas un iemalkoja vīnu. Viņš sadzirdēja čaukstus aiz mucas un atklāja mācekļus, kuri tur tupēja. Sīmani pārņēma svētas dusmas.

-     Pie velna, jūs, lupatas! viņš kliedza. Vai tā jūs atbalstāt savu rabīnu? Pametat viņu cīņā vienu? Jūs, galilejiešu un samāriešu slaisti! Jūs, nelieši!

-    Dievs zina, ka mūsu dvēseles gribēja cīnīties, mīļo Sīmani, Pēteris uzdrošinājās iebilst, bet pārspēks bija liels un miesa…

-    Nemuldi! Ja dvēsele grib, kā miesa var pretoties? Dvēsele ir viss! Pat drānas, ko tu nēsā, nūja, kas tev rokā, akmeņi zem tavām kājām, viss, viss! Paskatieties uz mani, jūs, trulie nelgas! Mani sasita zili melnu, manas drānas saplēsa driskās, pat acis man grasījās izskrāpēt no pieres! Kāpēc? Velns jūs rāvis, gļēvie mācekļi! Tapēc, ka es mēģināju jūsu rabīnu aizstāvēt un sāku strīdēties ar pūli. Es, es! Krodzinieks, trūcīgs kirēnietis! Un kādēļ es to darīju? Vai tādēļ, ka domāju, ka viņš ir Mesija un ka viņš mani reiz pataisīs lielu un varenu? Nē, un vēlreiz nē! Tikai tāpēc, sasodīts, ka mani vadīja godaprāts! Un es to nenožēloju!

Viņš staigāja šurpu turpu pa tavernu, dusmās spļaudījās un spēra pa soliem. Bet Matejs sēdēja kā uz karstām oglēm un gribēja uzzināt, kas pie Pilāta noticis ko Jēzus teica, ko pūlis kliedzis. Viss bija jāuzzina un jāpieraksta.

-    Ja tu tici Dievam, brāli Sīmani, viņš teica, nomierinies un pastāsti, kas noticis. Kad, kur un vai vispār Jēzus ko teica?

—Protams, ka viņš kaut ko teica, Sīmanis atbildēja. «Lai nolādēti mani mācekļi!» To viņš teica pieraksti! Ko tu uz mani blenz? Ņem spalvu un raksti: «Lai nolādēti!»

Aiz mucām atskanēja raudas un žēlabas. Jānis bija nometies uz grīdas un vaimanāja, Pēteris sita galvu pret sienu.

-Ja tu mīli Dievu, Sīmani, Matejs atkārtoja, stāsti man patiesību, lai es varu to pierakstīt. Saproti, ka tam, ko tu stāstīsi, būs nozīme visai pasaulei.

Pēteris aizvien dauzīja galvu pret sienu.

-    Jel nezaudē cerību, Pēteri, teica krodzinieks. Es pateikšu, ko tev darīt, lai tu kļūtu ievērojams uz laiku laikiem. Klausies: viņi Jēzu vedīs šeit garām, es jau dzirdu pūli tuvojamies. Celies, ej ārā, un, kad tie pienāk, noņem krustu no Jēzus pleciem un nes to viņa vietā! Tas ir sasodīti smags! Un jūsu pravietis ir vārgs un sen jau pārguris.

Viņš smiedamies iespēra Pēterim.

—        Tu negribi?

-     Es jau labprāt, bet zvēru, pūlis saplosīs mani gabalos, Pēteris žēlojās.

Krodzinieks nikni nospļāvās.

— Pie velna ar jums visiem! — viņš kliedza. Vai neviens no jums neies palīgā? Ari tu ne, garais Natanaēl? Vai tu, Andrej, kas tik prasmīgi proti apieties ar nazi? Neviens? Neviens? Kauns jums visiem! Ak, tu, nabaga Mesija, kādus cīņas biedrus tu esi izvēlējies, lai iekarotu pasauli! Būtu labāk ņēmis mani! Var jau būt, ka esmu karātavu putns, bet man vismaz ir godaprāts. Un, kad ir godaprāts, tad pļēgurošana, blēdības un melošana ir piedodami grēki. Tad vīrs ir kā vīrs! Bet ja nav godaprāta ko tas līdz, ka esi nevainīgs balodītis! Fui, velns! Tad tu neesi ne graša vērts!

Viņš vēlreiz nospļāvās, atvēra vārtus un elsodams nostājās uz sliekšņa.

Iela pildījās ar ļaudīm. Vīri un sievas skrēja kliegdami.

-    Viņš nāk! Viņš nāk! Nāk jūdu Ķēniņš! Ūūū!

Mācekļi aizlīda aiz mucām. Sīmanis pagriezās uz viņu pusi:

-Jūs, kam trūkst godaprāta, viņš teica, vai jūs negribētu vismaz parādīties uz ielas? Varbūt nabags, jūs redzēdams, jutīsies nedaudz mierīgāk. Labi, tad iešu es un pamāšu viņam, ka stāvu klāt. Es, Kirēnas Sīmanis!

Viņš izgāja un nostājās uz ielas.

Pūlis tuvojās viļņu viļņiem. Priekšā zirgos romiešu jātnieki. Sekoja Jēzus ar krustu uz muguras. Asinis tecēja pār viņa seju, un viņa drānas bija skrandās. Viņam tikko bija spēks paiet. Viņš klupa un grīļojās, un viņu sita un spārdīja, mudinot doties uz priekšu. Aiz viņa sekoja kroplie, aklie un spitālīgie, saniknoti, ka viņš tos nebija atveseļojis. Tie par viņu ņirgājās un sita ar kruķiem un spieķiem. Jēzus ik pa brīdim paskatījās apkārt. Vai tiešām neviens no mācekļiem neparādīsies? Kas varētu būt noticis viņa mīļajiem biedriem?

Pie tavernas viņš atkal ar acīm meklēja draugus un ieraudzīja Sīmani, kas viņam pamāja. Jēzum sirds iesila, un viņš pacēla galvu, lai dotu atvadu sveicienu, bet paklupa uz akmens un nokrita zemē, zem krusta. Viņš sāpēs iekliedzās.

Sīmanis piesteidzās klāt un palīdzēja Jēzum piecelties. Viņš uzcēla krustu plecos, pagriezās pret Jēzu un viņam uzsmaidīja.

-    Turies, viņš teica, es būšu tev līdzās, nebaidies.

Viņi kopā izgāja pa Dāvida vārtiem, devās pa uzkalnu augšup, līdz nonāca Golgātas virsotnē. Uz ceļa visur bija akmeņi un ērkšķu krūmi, tas bija arī krustā sisto dumpinieku kaulu nokaisīts maitu lijas tos jau bija saplosījušas un izvazājušas. Gaiss smirdēja pēc līķiem.

Kirēnieris nocēla krustu no muguras. Divi karavīri izraka bedri un savāca akmeņus, ar kuriem krustu nostiprināt. Jēzus sēdēja uz akmens un gaidīja. Saule stāvēja augstu pie debesīm un žilbināja. Debesis bija versmīgi karstas. Ne jausmas no ugunīgām liesmām, eņģeļiem vai jebkādas citas zīmes, ka tur, augšā, kāds vērotu notikumus uz zemes… Un, kamēr Marijas dēls tā gaidot sēdēja un saujā drupināja mazu smilšu piciņu, viņš pamanīja, ka, priekšā nostājies, uz viņu kāds noraugās. Viņš lēnām pacēla galvu un sazīmēja šo tēlu…

-     Esi sveicināta, mana uzticīgā pavadone, — viņš nomurmināja, šeit mūsu ceļš beidzas. Viss ir noticis tā, kā tu vēlējies, un arī, kā es vēlējos. Visu mūžu esmu centies lāstu pārvērst svētībā. Es esmu to paveicis

-     mēs esam izlīguši. Ardievu, māt! viņš klusi teica un lēnām pacēla roku, lai pieskartos parādībai.

Karavīri satvēra viņu aiz padusēm.

-    Celies, Ķēniņ, un kāp tronī!

Viņi noģērba Jēzus slaido, ar asinīm aptraipīto augumu.

Bija ļoti karsts, un pūlis no klaigāšanas bija paguris.

-    Iedod viņam drusku vīnu, — viens no karavīriem teica otram, — lai viņš drusku atspirgst. Bet Jēzus biķeri atstūma uz izstiepa rokas uz krusta.

-   Tēvs, viņš teica. Tavs prāts lai notiek.

-    Melis tāds! Nelietis! Krāpnieks! — bļāva aklie, kroplie un spitālīgie.

-    Kur ir debesu valstība; kur ir maizes krāsnis ar klaipiem? kliedza skrandaiņi, un apmētāja viņu ar citronu mizām un akmeņiem.

Jēzus izpleta rokas un pavēra muti, lai sauktu: «Brāļi!» bet karavīri viņu sagrāba, uzlika uz krusta un pasauca čigānus ar naglām. Kad āmu ri pacēlās un atskanēja pirmais sitiens, saule vairs nerādīja savu vaigu. Pie otrā sitiena debesis aptumšojās un parādījās zvaigznes tikai tās nebija zvaigznes, bet gan lielas asaras, kas krita uz zemi.

Ļaudis nodrebēja. Romiešu zirgi kļuva tramīgi, cēlās pakaļkājās un kā traki triecās blīvajā ļaužu pūlī. Pēkšņi iestājās baiss klusums ka pirms zemestrīces. Kirēnas Sīmanis nometās uz akmeņiem. Viņš vairākkārt bija piedzīvojis, ka zeme zem kājām šūpojas, un viņš trīcēja.

-    Ak vai! viņš murmināja. nu zeme pavērsies un mūs aprīs!

Viņš pacēla galvu un paraudzījās visapkārt. Zilganajā tumsā pasaule šķita samaņu zaudējusi. No cilvēku galvām bija redzami tikai acu dobumi, kas tumsā blāvi mirgoja. Liels bars vārnu, kuras, asinis saodušas, bija atlidojušas uz Golgātu, pēkšņi sabaidītas izklīda. No krusta atskanēja klusi, žēli gārdzieni. Sīmanis sadūšojās, piegāja pie krusta un skatījās augšup. Nevis čigāni sita naglas, bet no debesīm bija nolaidies eņģeļu pulks, kas riņķoja ap Jēzu. Tie priecīgi vicināja āmurus un pienagloja Jēzus rokas un kājas pie krusta. Tie aptina virvi ap krustā sistā rumpi, lai viņš nenokrīt. Mazs eņģelītis sārtiem vaigiem iedūra Jēzum sirdī šķēpu.

— Kas te notiek? — kirēnietis nomurmināja. — Pats Dievs viņu sit krustā!

Un tad kirēnietis vēl nekad nebija piedzīvojis tik šausminošas bailes un sāpes atskanēja varena balss, žēls, sirdi plosošs kliedziens, kas pāršķēla gaisu starp debesīm un zemi:

Vairāk krustā sistais nespēja pateikt; viņš gribēja, bet elpa viņam apsīka un galva noslīdēja sāņus, un viņš zaudēja samaņu.

XXX nodaļa

Jēzus mirkšķināja acis priecīgs un pārsteigts. Viņš sev priekšā ieraudzīja nevis krustu, bet milzīgu koku, kas sniedzās līdz pat debesīm. Bija pavasaris, un koks bija vienos ziedos. Un katra zara galā tupēja pa dziedošam putnam… Viņš pats stāvēja, atspiedies pret koka stumbru un, pacēlis galvu, skaitīja: viens, divi, trīs…

-    Trīsdesmit trīs, — viņš nomurmināja, tieši tikpat dziedošu putnu, cik man gadu!

Viņam acis iepletās, izgāja no dobumiem, sedza jau visu seju; nebija vajadzības pagriezties, bija manāms, ka zied visa pasaule. Viņa ausis bija kā milzu gliemežvāki, kas sadzirdēja visas pasaules raudas, vaimanas un lamas un pārvērta tās dziesmā. Ar šķēpu caurdurtā sirds asiņoja.

Nebija vēja, bet koks pa vienam vien birdināja vīstošos ziedus pār viņa ērkšķu kroņa ieskauto galvu un asiņainajām rokām. Un, kamēr Jēzus caur šiem putnu treļļiem pūlējās atcerēties, kas viņš ir un kur atrodas, aiz viņa sāka virpuļot gaiss, un pagriezies viņš priekšā ieraudzīja eņģeli, lai brīdī svīda gaisma.

Daudz eņģeļu viņš sapņos un nomodā bija redzējis, bet nevienu kā šo. Kas par siltu, cilvēcīgu skaistumu! Kādi maigi pūkaini vaigi un augšlūpa, cik vilinoši spožas acis — rotaļīgas kā jaunam cilvēkam, kas iemīlējies. Lokans, stingrs augums un apaļīgi gurni, pie kuriem pavīdēja kairinoši zilimelni matiņi; un paduses smaržoja pēc patīkamiem cilvēka sviedriem.

Jēzus apjuka.

-    Kas tu esi? viņš pavaicāja, sirds sāka sisties straujāk.

Eņģelis pasmaidīja, un sejā tam iezīmējās maigi, cilvēcīgi vaibsti. Viņš pielocīja platos zaļos spārnus, lai Jēzu nenobaidītu.

-    Es esmu tu, tas atbildēja, es esmu tavs sargeņģelis; uzticies man!

Eņģeļa balss bija zema un piemīlīga, līdzjūtīga un pazīstama gluži ka

cilvēkam. Līdz šim visi eņģeļi, ko Jēzus bija sastapis, ar viņu bija runājuši skarbā, pārmetošā balsī. Iepriecināts viņš ar lūdzošām acīm raudzījās uz eņģeli un gaidīja, kad tas vēl ko teiks.

Eņģelis to nojauta un smaidīgs piepildīja šīs gaidas.

-      Dievs mani sūtīja pilināt saldu balzamu tev uz lūpām. Cilvēki, un pat debesis, tev devuši daudz rūgta dzert. Tu cīnījies un cieti, un tā arī savā mūžā nepieredzēji nevienu pašu laimīgu dienu. Tava māte, tavi brāļi, tavi mācekļi, nabagie, kroplie un dzīves pabērni visi, it visi tevi pameta pēdējā briesmīgajā brīdī. Tu tumsā uz klints paliki viens un neaizsargāts. Bet tad Dievs, tavs Tēvs, par tevi apžēlojās. «Ko tu gaidi?» viņš man teica. «Vai tad tu neesi viņa sargeņģelis? Dodies lejā un glāb viņu. Es negribu, ka viņu sit krustā. Tagad pietiek!» «Debesu pulku pavēlniek,» es atbildēju, «vai tad nesūtīji viņu uz zemi, lai viņš tiktu krustā sists? Lai cilvēkus pestītu? Tāpēc es šeit mierīgi sēdēju, domādams, ka tas ir Tavs prāts!»«Ļauj viņam sapnī redzēt, ka viņš tiek krustā sists,» Dievs atbildēja, «tad izjustās šausmas un sāpes būs tikpat lielas.»

-    Sargeņģeli, teica Jēzus apskaudams viņa galvu ar abām rokām, lai tas nevarētu aizbēgt. Sargeņģeli, draugs, es esmu apjucis. Vai tad mani nepiesita krustā?

Eņģelis uzlika balto roku Jēzum uz sirds, lai viņu nomierinātu.

-    Neuztraucies, mans draugs, tas teica, acīm zibsnījot. Neuztraucies, nē, tevi nepiesita krustā…

-    Vai tad krusts, naglas, āmuri, sāpes un saule, kas aptumšojās… bija tikai sapnis?

-   Jā, tas viss bija tikai sapnis. Visas mokas tu izcieti sapnī. Sapnī tevi pienagloja pie krusta. Skaties tev atvērās piecas brūces uz rokām, uz kājām un sirdī tik spēcīgi, ka, redzi, vēl aizvien tek asinis…

Jēzus apjucis skatījās visapkārt. Kur viņš atrodas? Kas tas par lauku ar tik skaisti ziedošiem kokiem? Kur Jeruzāleme? Un viņa dvēsele? Viņš pieskārās eņģeļa rokai. Cik svaiga un stingra bija tā miesa!

-   Manu sargeņģeli, mans draugs! viņš ierunājās. Kad tu runā, man kļūst viegli ap sirdi, krusts un naglas pārtop par ēnām, un krustā sišana peld debesīs virs manis kā mākonis…

—        Nāc, — teica eņģelis un sāka lidināties pa ziedošo pļavu. —Tevi sagaida lieli prieki, Jēzu no Nācaretes. Dievs man ir ļāvis gādāt, lai tu izbaudi visas baudas, no kurām, uz zemes dzīvodams, tu biji atteicies, klusībā pēc tām tomēr ilgodamies, mans draugs!… Tu redzēsi: pasaule ir skaista, vīns ir labs, saldas ir sievietes lūpas, un kāds prieks uz ceļiem šūpot pirmdzimto dēlu… Mēs, eņģeļi, tici vai netici, bieži vien paliecamies no debesīm, noraugāmies uz pasauli un nopūšamies.

Eņģelis izpleta lielos zaļos spārnus un apskāva Jēzu.

—Pagriez galvu un paskaties atpakaļ! viņš teica.

Tālumā uzlecošās saules staros mirdzēja Nācarete. Pilsētas vārti bija atvērti, un pa tiem plūda tūkstošiem cilvēku visi smalki kungi un dāmas, tērpti zīdā un zeltā. Tie jāja baltos zirgos, un virs galvas tiem plīvoja balti zīda karogi ar zeltā izšūtām lilijām. Tie jāja pa ziedošām pļavām, pāri pakalniem un upēm, un palaikam aiz kokiem bija sadzirdama čalošana, smiekli un mīlīgas nopūtas…

—Manu sargeņģeli, mans draugs, Jēzus izbrīnīts ievaicājās. Kas ir šie ļaudis? Kas tie par ķēniņiem un ķēniņienēm? Kurp viņi dodas?

-Tas ir karalisks kāzu gājiens, atbildēja eņģelis.

— Kas precas?

-Tu, atbildēja eņģelis. Tas ir pirmais prieks, ko tev esmu sagādājis.

Jēzum asinis dunēja deniņos. Viņš pēkšņi nojauta, kas būs viņa līgava, un visa viņa miesa līksmoja un gavilēja. Tagad viņš kļuva steidzīgs.

—Nāc, iesim! viņš teica.

Un uzreiz Jēzus redzēja, ka arī pats sēž baltā zirgā ar apzeltītiem iemauktiem. Kā nācās, ka viņa trūcīgās, lāpītās drānas bija pārvērtušās zīdā ar zelta izšuvumiem? Un virs galvas viņam plīvoja kupla zila spalva!

—        Vai šī ir tā debesu valstība, ko es ļaudīm sludināju, mans draugs?

—Nē, nē, smaidīdams atbildēja eņģelis. Šī ir pasaule.

—Kā tā varēja tā mainīties?

—        Tā nav mainījusies, tu to pārvērti. Bija laiks, kad tava sirds no pasaules novērsās. Tā vēlējās iet savu ceļu. Bet tagad tā pasauli vēlas tas ir viss lielais noslēpums. Sirds saskaņa, Jēzu, tā ir Debesu valstība… Bet ko mēs te lieki runājam? Iesim, tava līgava gaida.

Tagad arī eņģelis bija baltā zirgā. Aiz viņiem pār kalniem atskanēja karalisko zirgu zviedzieni, un sieviešu smiekli bija skaidrāk sadzirdami. Putni vicināja spārnus, lidoja uz dienvidiem un trallināja: Viņš nāk! Viņš nāk! Arī Jēzus sirds bija kā putns un, no krūtīm izlidojis, tas notupās viņam uz galvas un trallināja: Es nāku! Es nāku!

Bet pēkšņi, tā jājot un klausoties aizvien spēcīgākās gaviļu skaņās, viņš iedomājās par mācekļiem. Viņš atskatījās uz smalkajiem ļaudīm un centās saskatīt kādu no mācekļiem, bet velti. Izbrīnījies viņš pavadonim pavaicāja:

-    Kur ir mani mācekļi? Es nevienu neredzu, kur tie ir?

Ar zobgalīgu smīnu eņģelis atbildēja:

-    Vini ir izklīduši.

-    Kāpēc?

-    Aiz bailēm.

-    Arī Jūda?

-    Visi! Visi! Daži atgriezušies pie laivām un nolīduši savās būdās. Tie zvēr, ka tevi nepazīst, pat nekad nav satikuši… Bet neskaties pagātnē, raugies uz nākotni!

Gaisā bija jūtama tvanīga citronkoka ziedu smarža.

-    Klāt esam, teica eņģelis un nokāpa zemē.

Zirgs pārvērtās gaismas starā un nozuda.

No tuvīnās olīvkoku birzs atskanēja žēlabaina maurošana. Jēzus satrūkās, it kā tā būtu viņa paša sirds, kas tā sauc. Viņš ieraudzīja pie olīvkoka piesietu spīdīgi melnu bulli ar baltumu pierē un vainagu uz ragiem. Bullis bija reti spēcīgs, un aste tam bija stāvus gaisā. Jēzus vēl nebija redzējis tādu spēku, tādu spīdumu, tik vingru miesu, tik drosmīgas, tumšas acis. Viņš nobijās. «Šis nav kurš katrs bullis,» Jēzus nodomāja, «bet gan viena no visuvarenā Dieva nemirstīgajām, tumšajām sejām.»

Eņģelis stāvēja viņam blakus un viltīgi smaidīja.

-    Nebaidies, Jēzu no Nācaretes. Tas ir jauns vaislas bullēns, kas vēl nav izpildījis pienākumu. Skaties, kā viņš ar mēli laiza mitrās lūpas, viņš nodur galvu un bada olīvkoku, lai ar to cīkstētos, viņš rausta virvi, lai tiktu prom… un skaties tur, pļavā, ko tu redzi?

-    Prāvas govis, jaunas teles… ganībās.

-   Tas nav ganībās, bet gaida, kad bullis pārraus virvi. Klausies, kā tas bauro. Kāds maigums! Kādas žēlabas! Kāds spēks! Patiesi, kā tumšs un ievainots dievs… Kāpēc tavi vaibsti kļuva tik cieti, Jēzu no Nācaretes? Kāpēc tu uz mani tik nopietni skaties?

-    Iesim, Jēzus klusi nopūtās, un viņa balss izskanēja maiga, lūdzoša un spēcīga.

-    Es vispirms gribu atraisīt bullēnu, atsmēja eņģelis. — Vai tev viņa nav žēl?

Viņš piegāja pie buļļa un atraisīja virvi. īsu brīdi nevainīgais lops stāvēja sastindzis, bet, tiklīdz aptvēra, ka ir brīvs, palēcās un traucās lejā uz pļavu. Tobrīd no citronkoku birzs atskanēja mīlīga rokassprādžu un kaklarotu šķinda. Jēzus pagriezās uz to pusi: viņa priekšā nokaunējusies un trīcēdama ar citronu ziediem matos stāvēja Marija Magdalēna.

Jēzus steidzās viņu slēgt savās skavās:

-     Magdalēna, mīļotā! viņš teica, cik ilgus gadus esmu ilgojies šī brīža! Kurš gan allaž nostājās mums ceļā un nelaida vienu pie otra? Dievs…? Bet kam tu raudi?

-    Aiz pārmērīgas laimes, mans mīļais draugs, aiz pārvarīgām ilgām. Iesim!

-    Iesim, rādi man ceļu.

Viņš pagriezās, lai atvadītos no pavadoņa. Bet eņģelis bija nozudis līdz ar visu karalisko kāzu gājienu un smalkajiem kungiem un kundzēm, baltajiem zirgiem un baltajām lilijām. Uz pļavas jaunais bullis lēkāja ap telēm.

-    Ko tu meklē, mīļotais? Kam raugies apkārt? Mēs esam vieni pasaulē. Es skūpstu tavas piecas brūces uz kājām, rokām un sirdī. Kāds prieks! Cik skaistas Lieldienas! Pasaule ir augšāmcēlusies, nāc!

-    Uz kurieni? Bet es tev uzticos, dod man roku un ved mani!

-     Uz biezu augļudārzu. Tev dzen pēdas, grib tevi notvert. Viss bija gatavs krusts, naglas, pūlis, Pilāts… Bet pēkšņi parādījās eņģelis un aiznesa tevi prom. Nāc, pirms saule pakāpjas augstāk un kāds tevi ierauga. Pūlis trako un prasa tev nāvi.

-    Ko es viņiem esmu nodarījis?

Tu gribēji viņiem labu, gribēji viņus glābt. Ka gan lai viņi jebkad to spēj piedot? Dod man roku, mīļais. Seko sievietei, tā allaž nekļūdīgi atrod ceļu.

Magdalēna paņēma Jēzu aiz rokas, viņas plīvurs bija asinssarkans un plīvoja, kad abi aizsteidzās zem ziedošajiem citronkokiem. Viņas pirksti bija savijušies ar mīļākā rokām un dega kā ugunīs, un viņas dvaša bija salda kā citronu ziedi.

Aizelsusies viņa uz brīdi apstājās un skatījās uz Jēzu. Viņš šausmās nodrebēja, ieraugot, ka viņas acis dzalkstī tikpat vilinoši un viltīgi kā sargeņģelim. Bet viņa pasmaidīja:

-    Nebaidies, mans mīļais, viņa teica. Gadiem ilgi man kaut kas ir bijis uz mēles, bet es neuzdrošinājos tev to pateikt; bet tagad es tev to pastāstīšu.

-    Ko tu gribēji teikt? Stāsti, nebaidies, mīļā.

-Ja tu esi septītās debesīs un kāds ceļinieks tev lūdz kausu ūdens, nokāp no turienes un sniedz to viņam! Ja tu esi svēts askēts, un kāda sieviete kāro pēc tava skūpsta, nolaidies no svētajiem augstumiem un skūpsti viņu! Citādi tu būsi pazudināts.

Jēzus apskāva Magdalēnu, atlieca viņas galvu un skūpstīja uz lūpām.

Abi nobālēja, kājas viņiem saļodzījās un, nevarēdami nostāvēt, tie atgūlās zem ziedoša citronkoka.

Saule atnāca un apstājās virs viņiem. Maigs vējiņš nobirdināja citronu ziedus uz viņu kailajām miesām. Netālu uz akmens tupēja zaļa ķirzaka un vēroja viņus ar stingām apaļām ačtelēm. Tālumā ik pa brīdi atskanēja buļļa baurošana, tagad mierīgāka, klusāka, rimtāka. Mazliet smidzināja. No kokiem krita ūdens piles, un abi sakarsušie ķermeņi tika atvēsināti; zeme smaržoja.

Marija Magdalēna ņurrāja un cieši apskāva savu mīļāko. Viņa negribēja atrauties no viņa auguma.

-     Neviens vīrietis mani tā nekad nav skūpstījis. Es nekad neesmu jutusi vīrieša bārdu sev pie vaiga un uz lūpām, nedz vīrieša ceļus starp manējiem. Šī ir mana piedzimšanas diena! Bet kāpēc tu raudi, mīļais?

-    Es nezināju, mīļotā, ka pasaule var būt tik skaista un miesa tik svētīga. Arī tā ir Dieva meita, piemīlīga dvēseles māsa. Es nezināju, ka miesas bauda nav grēks.

-     Kāpēc tu meklēji valstību debesīs un vaidēdams centies atrast mūžīgās dzīvības ūdeni? Es esmu nemirstības ūdens. Tu pieliecies, dzēri un atradi mieru. Tu vēl nopūties, mīļais? Par ko tu domā?

-     Mana sirds ir kā Jērikas roze. Tā bija novītusi un tagad padzirdīta atkal plaukst. Sieviete ir kā nemirstības ūdens avots. Tagad es to saprotu.

-    Ko gan, mīļais?

-    Šis ir pareizais ceļš.

-    Ceļš? Kāds ceļš, mīļotais Jēzu?

-    Pa kuru mirstīgais sasniedz nemirstību, pa kuru Dievs cilvēka miesās nokāpj no debesīm. Es maldījos, meklēdams ceļu mākoņos, lielās idejās, nāvē; piedod jel, sieviete, Dieva vērtīgākā izpalīdze! Es noliecos tavā priekšā un tevi pielūdzu, Dieva māte. Bet kādā vārdā mēs sauksim mūsu dēlu?

-    Nes viņu pie Jardānas upes un kristī, kā tu vēlies. Viņš ir tavs.

-    Mēs viņu sauksim par Paraklētu.[30]

-    Ššš… es dzirdu kādu nākam. Tas droši vien ir mans uzticīgais nēģeris. Es lūdzu viņu stāvēt sardzē, lai neviens mūs nepārsteidz. Te viņš ir!

-    Sauls…

Zēna baltās acis lēkāja, viņš bija aizelsies, un viņa apaļīgais augums nosvīdis pēc gara skrējiena.

Magdalēna pielēca kājas, un uzlika pirkstus uz zēna mutes.

-    Klusu!

Viņa pagriezās pret Jēzu:

-    Tu esi noguris, mīļais. Paguli. Es drīz atgriezīšos.

Bet Jēzus jau bija pievēris acis. Salds miegs klājās pār viņa plakstiem, un viņš neredzēja Magdalēnu aizejam starp citronkokiem, un nozūdam pa vientuļo ceļu, kas veda no uzkalna lejup.

Bet Jēzus prāts jau atrāvās no auguma un, pametis to snaužam, devās pakaļ Magdalēnai. Kurp viņa gāja? Kāpēc viņas acis pēkšņi pildījās ar asarām? Kāpēc pasaule pēkšņi satumsa? Domas kā vanags sekoja Magdalēnai un zēnam un neļāva tiem aizmukt.

Melnais nobijies skrēja pa priekšu. Saule vēl nebija norietējusi, un viņi steidzās gar olīvkoku birzi un nonāca pie pļavas, uz kuras govis, nometušās zaļajā zālē, lēni gremoja. Viņi nokāpa ēnainā, klinšainā un akmeņainā aizā. Atskanēja balsis, suņu riešana un cilvēku elsas. Melnais zēns nobijās.

-    Es dodos prom! viņš noteica un nozuda.

Magdalēna palika viena. Viņa raudzījās visapkārt, bet redzēja tikai akmeņus, granīta bluķus un zemus ērkšķu krūmus… Kaila savvaļas vīģe bija bezbailīgi stīdzēja augstas klints spraugā. Uz pretējās klints tupēja divi kraukļi, it kā nolikti sardzē. Ieraudzījuši Magdalēnu, tie ieķēcās, it kā sauktu pārējos.

Akmeņi sakustējās. Cilvēki pa stāvajām sienām rāpās augšā, parādījās aizelsies raibs suns, un aiza kā kapsēta pildījās ar cipresēm un palmām, tad atskanēja mierīga, patīkama balss:

-    Esi sveicināta!

Magdalēna pagriezās uz balss pusi.

-    Kas runā? Kas mani sveicina?

-Es.

-    Kas tu esi?

-    Dievs.

-     Dievs! Ļauj man pārsegt savus matus, krūtis. Kungs, novērsies, lai neredzi manu kailumu! Man kauns. Kāpēc Tu mani esi atvedis uz šo mežonīgo, vientuļo vietu? Kur es esmu? Es redzu tikai cipreses un palmas!

-Tas ir tieši, kas ir nepieciešams nāve un mūžīgā dzīvošana. Es tevi, lielā mocekle, esmu atvedis uz manis izraudzīto vietu. Gatavojies nāvei, Magdalēna, lai vari iemantot mūžīgo dzīvību.

-   Es negribu mirt, es negribu mūžīgi dzīvot, es tikai vēl vēlos padzīvot uz zemes, un tad vari mani pārvērst pelnos.

-    Nebaidies, Magdalēna. Nāve ir kā ar garšvielām un smaržām apkrauta karavāna. Kāp uz melnā kamieļa un iejāj bezgalīgajā debesu tuksnesī, mīļā Magdalēna!

-    Kas ir tie briesmīgie nācēji, kas parādās aiz cipresēm?

-     Nebaidies, Magdalēna, tic* ir mani karavānu vadoņi. Pieliec roku pie acīm un skaties saulē vai tu neredzi melno kamieli ar sarkaniem segliem, ko viņi pie tevis ved? Nespirinies pretim!

-    Kungs, es nāves nebaidos, bet vai man jāmirst šajā brīdi, kad pirmo reizi manā mūžā mana miesa un dvēsele ir viens?

-    Šis ir skaists brīdis miršanai, Magdalēna. Skaistāka vairs nebūs. Nepretojies!

-   Ak vai! Kas tās par balsīm un draudīgiem smiekliem, ko es dzirdu? Nepamet mani, tie nāk mani nogalināt!

Viņai kā no tālienes atbildēja tā pati rāmā un patīkamā balss:

-    Magdalēna, tu esi izbaudījusi dzīves lielāko laimi, vairāk tu nevari prasīt. Nāve ir skaista. Mēs vēl tiksimies, pirmā mocekle!

Balss nozuda. Vienā aizas malā parādījās vīru bars nikni Ievīti un Kajafas asinskārie kalpi, bruņoti ar dunčiem un cirvjiem. Ieraudzījuši Magdalēnu, visi cilvēki un suņi metās viņai virsū.

-    Netikle, Marija Magdalēna! — tie bļāva un smējās.

Melns mākonis aizklāja sauli, un aizu pārņēma tumsa.

-    Es neesmu, es neesmu! nelaimīgā kliedza. Es biju, bet es vairs neesmu. Šodien es piedzimu no jauna!

-    Netikle, Marija Magdalēna!

-    Es biju, bet es vairs neesmu, es zvēru! Nenāvējiet mani, apžēlojieties! Kas tu esi, kuprainais ar pliku galvu, resnu vēderu un līkām kājām? Neskaries man klāt!

-    Marija Magdalēna tu, mauķele. Es esmu Sauls![31] israēla dievs man pavēlēja nākt no Damaskas un viņu nogalināt.

-    Ko nogalināt?

-    Tavu mīļāko!

Viņš pagriezās pret savu baru.

-    Grābiet vinu ciet! Tā ir vina mīļākā. Vina zina. Saki, kur tu viņu esi paslēpusi, vazaņķe?

-    Es neteikšu!

-    Es tevi nositīšu!

-    Betānijā!

Nemelo! Mēs tur nupat bijām. Tu viņu esi paslēpusi kaut kur šeit tuvumā. Runā patiesību!

-    Neplēs manus matus! Kāpēc tu gribi viņu nogalināt? Ko viņš tev ir nodarījis?

-    Tam, kas paceļ galvu pret svēto Likumu, ir jāmirst.

Kamēr Sauls runāja, viņš uz Magdalēnu skatījās kārām acīm un, karsti elzdams, līda tuvāk. Magdalēnas acis bija vilinošas, viltīgas caur un cauri.

-    Saul, viņa teica, paskaties uz manām krūtīm, manām rokām, manu kaklu. Vai nebūtu grēks mani nogalināt? Ļauj man dzīvot!

Sauls pielīda vēl tuvāk. Viņa balss bija aizsmakusi.

-    Saki man, kur viņš ir, un es tev ļaušu dzīvot. Man patīk tavas krūtis, tavas rokas, tavs kakls. Sargā pati savu skaistumu un atzīsties. Kāpēc tu uz mani tā skaties? Par ko tu domā?

-     Es ar nopūtām domāju, kādus brīnumus tu, Saul, spētu veikt, ja Dievs tevi pēkšņi apskaidrotu un ļautu tev redzēt patiesību. Manam mīļākajam noderētu tāds māceklis kā tu, lai iekarotu pasauli. Nevis zvejnieki, pauninieki un gani, bet gan tāds degsmīgs vīrs kā tu!

-    Iekarot pasauli? Viņš vēlas iekarot pasauli? Kā gan viņš domā izdarīt? Runā, Magdalēna, arī es vēlos to iekarot.

-    Ar mīlestību.

-    Ar mīlestību?

-    Saul, klausies, ko es tev saku. Aizsūti pārējos prom, lai viņi nedzird. Tas, kuru tu gribi nogalināt, ir Dieva Dēls, pasaules Pestītājs, Mesija. Jā, es zvēru pie savas dvēseles, kas pieder Dievam!

Pie viņiem pienāca izkāmējis diloņslims Ievīts ar plānu sirmu bārdeli un nosēcās:

-    Saul! Saul! Viņas rokas ir kā cilpas, ar ko vilkus ķer! Uzmanies!

-     Lasies prom! viņam uzbļāva Sauls un pievērsās Magdalēnai.

-    Tātad ar mīlestību? Arī es vēlos valdīt pār pasauli. Es eju uz ostām, skatos, kā kuģi dodas jūrā, un mana sirds iedegas, jo es gribētu visu pasauli iekarot! Bet ne kā ebreju vergs vai ubags, bet gan kā valdnieks ar zobenu rokā. Bet kā? Es nevaru, un šī bezspēka dēļ man dažkārt gribas padarīt sev galu. Tikmēr es nogalinu citus, lai sev rastu kādu atvieglinājumu.

Viņš apklusa un tad, pienācis Magdalēnai pavisam tuvu, maigā balsi pavaicāja:

-     Kur ir tavs skolotājs? Pasaki, lai varu pie viņa aiziet aprunāties. Es gribu, lai viņš man izstāsta, kas ir mīlestība un ar kādu mīlestību var pasauli iekarot… Kādēļ tu raudi?

- Tādēļ, ka es vēlos tev pateikt, kur viņš ir. Es gribu, lai jūs satiekaties. Viņš ir pats maigums, bet tu uguns. Kopā jūs spētu iekarot pasauli. Bet es tev neuzticos; nē, es tev neuzticos, Saul, tāpēc raudu.

Kamēr Magdalēna vēl runāja, no tālienes sviests akmens salauza viņai žokli.

-    Brāļi, Ābrahāma, Izaka un Jēkaba Dieva vārdā, uzbrūciet! bļāva izkāmējušais Ievīts, kurš bija sviedis pirmo akmeni.

Nodārdēja pērkons, un rietumos debesis bija asinssarkanas.

-    Pa viņas tūkstoškārt skūpstīto muti! kliedza viens no Kajafas kalpiem. Magdalēnas izsistie zobi krita zemē.

-    Pa vēderu!

-    Pa sirdi!

-    Pa pieri!

Magdalēna ierāva galvu plecos, lai to pasargātu, un asinis viņai plūda no mutes, no krūtīm, no klēpja. Sākās pirmsnāves gārdzieni.

Vanags plivināja spārnus un vēroja notiekošo ar apaļām ačtelēm. Tad spalgi iekliedzās un laidās projām. Tas ieraudzīja vēl Jēzu gulošu zem citronkoka un steidzās viņam klāt. Jēzus plakstiņi noraustījās, un smaga lietus lāse uzkrita viņam uz lūpām. Jēzus pamodās. Viņš domīgs piecēlās sēdus uz cietās zemes. Ko nozīmēja nupat redzētais sapnis? Viņš dzīvi atcerējās klintis, sievieti un asinis… Vai šī sieviete varēja būt Magdalēna? Atmiņā sievietes seja ņirbēja, plūda kā ūdens un neļāva sevi aplūkot. Un, kamēr viņš centās seju sazīmēt, sapnī redzētie akmeņi un asinis viņa prātā pārvērtās par stellēm, un sieviete pie tām sēdēja un auda, reizē dziedādama ļoti jaukā, bet bezgala žēlabainā balsī…

Virs Jēzus galvas starp tumši zaļajām lapām spīdēja zeltaini citroni.

Viņš atspieda rokas pret mitro zemi un sajuta tās svaigo pavasara siltumu. Pametis skatienu visapkārt un nevienu neieraudzījis, viņš noliecās un noskūpstīja zemi.

-    Māt, viņš klusi teica, — apskauj mani, un es apskaušu tevi. Kādēļ tu nevarētu būt mans Dievs?

Citronkoka lapas iečabējās, atskanēja viegli soļi, kaut kur iesvilpās strazds. Jēzus pacēla galvu un priekšā ieraudzīja sargeņģeli ar zaļajiem spārniem, kas priecīgs smaidīja. Cirtainās pūka uz viņa miesas spīdēja norietošās saules staru gaismā.

-     Sveicināts, teica Jēzus, tava seja staro. Kādas labas ziņas tu man nes? Es lieku lielas cerības uz tevi, jo tavi spārni ir zaļi kā pavasara zāle…

Eņģelis smējās, salocīja spārnus un notupās Jēzum blakus. Viņš noplūca citrona ziedu, kāri ieelpoja tā smaržu un ilgi skatījās mēļajā saules rietā. Pacēlās maigs vējiņš, un citronkoka lapas jautri sakustējās.

-     Cik laimīgi jūs, ļaudis, droši vien esat! eņģelis ierunājās. — Jūs esat taisīti no zemes un ūdens, tāpat kā viss pārējais pasaulē, tāpēc tik labi saderat kopā — vīrieši un sievietes, miesa un zāle, un augļi… Vai jūs paši neesat tā pati zeme, tas pats ūdens? Tāpēc allaž vēlaties kopoties! Jā, nupat, šurpu nākdams, es dzirdēju kādu sievieti tevi saucam.

-    Kādēļ tā mani sauca? Ko vina no manis vēlas?

Eņģelis smējās.

-    Viņas zeme, viņas ūdens sauca tavu zemi, tavu ūdeni. Viņa sēdēja pie stellēm, auda un dziedāja. Viņas dziesma šķēla kalnus, plūda pāri laukiem un meklēja tevi. Klausies, tā tagad arī sasniegs šo citronu birzi. Klusu, vai tu nedzirdi? Es domāju, ka viņa dzied… bet nē, tā ir sēru dziesma… Vai tu nedzirdi?

-    Es dzirdu putnus čivinām, tie vakarā atgriežas ligzdās.

-    Neko citu? Papūlies, ļauj dvēselei atstāt miesu, tad saklausīsi!

-    Jā, nu es dzirdu. Es dzirdu sievietes balsi kaut kur tālu tālu. Viņa vaimanā, bet es nevaru saprast, ko viņa saka.

-    Es sadzirdu ļoti skaidri, papūlies vēlreiz. Par ko viņa žēlojas?

Jēzus piecēlās un ausījās, cik spēja. Viņa dvēsele aizplūda uz tālo ciemu, iegāja pa vārtiem un apstājās pagalmā.

-    Es dzirdu… Jēzus teica un pielika pirkstu pie lūpām.

-    Ko tu dzirdi?

« Tu, sudraba kapakmens no marmora un zelta,

Neplēs viņa sārtās lūpas, neplēs oglumelnās acis,

Neplēs viņa smalko mēli, tā kā lakstīgalai skan…»

-    Vai pazīsti viņas balsi, Jēzu no Nācaretes?

-   Jā.

-     Lācara māsa Marija joprojām auž pūram. Viņa raud, jo domā, ka tu esi miris. Uz viņas sniegbaltā kakla ir kaklarota ar tirkīziem, kas smagi spiež viņas krūtis. Viņas miesa ir nosvīdusi mitra un smaržo. Tā smaržo pēc svaigi ceptas maizes, gatavām cidonijām, salijušas zemes. Celies, iesim vinu mierināt!

-    Un Magdalēna? Jēzus izbijies iekliedzās. Magdalēna?

Eņģelis satvēra Jēzu aiz rokas un aicināja apsēsties.

-    Magdalēna, viņš mierīgā balsī teica, — es nudien aizmirsu tev pateikt, ir mirusi.

-    Mirusi?

-    Jā, viņa tika nogalināta. Nevīsti dūres, Jēzu no Nācaretes. Kam tu gribi atriebties? Dievam? Magdalēnu nogalināja viņš. Sēdi! Visuvarenais izšāva bultu un trāpīja Magdalēnai brīdī, kad viņa bija laimes virsotnē, un tur viņa mitīs mūžu mūžos. Vai sievietei var būt lielāks prieks, lielāka laime kā nevīstoša mīlestība, bezbailīga sirds, nenovītusi miesa? Es biju klāt, kad viņu nogalināja un redzēju, kā viņa pacēla rokas pret debesīm un teica: «Paldies, mans Dievs, tas ir, pēc kā es ilgojos!»

Bet Jēzus bija iededzies dusmās:

-      Šāda vēlme pakļauties piemīt tikai suņiem un eņģeļiem, viņš teica. Es neesmu ne suns, ne eņģelis, bet gan cilvēks, un es kliedzu: «Netaisnība! Netaisnība! Visuvarenais, Tu biji netaisnīgs, viņu nogalinot! Pat visnežēlīgākais mežu cirtējs atturas cirst ziedošu koku, un Magdalēna saplauka no saknes līdz galotnei!»

Eņģelis apskāva viņu, noglāstija viņa matus, plecus un ceļus, runāja ar viņu klusā, maigā balsī. Satumsa arvien vairāk, un vējš plosīja mākoņus. Pie debesīm spoži uzmirdzēja Vakarzvaigzne.

-     Pacieties! teica eņģelis. — Paklausi, un nezaudē cerību. Pasaulē ir tikai viena sieviete, bet tai ir dažādas sejas. Viena pazūd, otra rodas. Marija Magdalēna ir mirusi, Marija Lācara māsa ir dzīva. Viņa mūs gaida, viņa gaida tevi, viņa ir tā pati Magdalēna, bet ar citu seju. Paklausies viņas nopūtas; nāc, iesim viņu mierināt. Viņa savā klēpī tev, Jēzu no Nācaretes, glabā vislielāko dāvanu dēlu, tavu dēlu. Nāc, iesim!

Eņģelis viņu maigi noglāstīja un piecēla kājās. Viņi stāvēja zem citronkoka, un Vakarzvaigzne viņiem virs galvas pasmaidīja.

Jēzus sirds pamazām rada mieru, mitrajā pustumsā Marijas Magdalēnas un Marijas Lācara māsas vaibsti saplūda un kļuva par vienu… Atnāca nakts, pilna saldu smaržu.

-    Nāc, iesim, — čukstēja eņģelis un aplika roku ap Jēzus gurniem. Viņa dvaša smaržoja pēc mitras zemes un muskata. Jēzus aizvēra acis un pieglaudās sargeņģelim, lai dziļi ieelpotu šo svētīgo smaržu.

Eņģelis smaidīdams izpleta zaļos spārnus un ar tiem ieskāva Jēzu, lai viņu sasildītu, jo līdz ar nakts bija salta. Mitrajā pavasara gaisā kā pavasara lietutiņš no jauna atskanēja sērīgā dziesma: «.Tu, sudraba kapakmens no marmora un zelta…»

-    Jā, iesim, teica Jēzus un pasmaidīja.

XXXI nodaļa

Eņģeļa apskauts, zaļo spārnu nests, Jēzus visu nakti slīdēja pāri zemes virsmai. Bija uzausis liels, dīvains mēness, kas smaidīdams sekoja lidojumam. Tajā vairs nebija saskatāms, kā Kains nogalina brāli Ābelu; [32]

bija redzama tikai apmierināta, smaidīga mute, divas mīlīgas acis un iemīlējušās sievietes vaibsti, kad tā dodas uz naktsmieru. Koki noliecās, kalni pavērās, lai garām palaistu nakts ceļiniekus, un naktsputni runāja cilvēku balsīs.

-    Kāda laime! Es lidoju pāri zemei, kā sapnī.

«Dzīve ir kļuvusi par sapni. Vai šī varētu būt paradīze?» Viņš gribēja pajautāt eņģelim, tomēr atturējās. Baidījās pamosties, ja ierunātos.

Jēzus raudzījās visapkārt. Cik vieglas bija kļuvušas klintis un kalni! Tie likās kā draugi pie vīna galda, ar kuriem kopā, ja uznāk drūmas domas, vīna kauss izklaidē un uzlabo omu. Un prāts kļūst kā sārtens mākonītis, kurā pasaule atspoguļojas apzeltīta un ar kājām gaisā.

Viņš pagriezās pret eņģeli un gribēja ko bilst, bet tas pielika viņam pirkstu pie lūpām, pasmaidīja un maigi nočukstēja:

-    Klusu!

Šķita, ka viņi tuvojas kādam ciemam. Ausa rīts, dziedāja gaiļi. Mēness bija aizripojis aiz kalna, rīta blāzma apspīdēja pasauli, zeme modās no nakts reibuma, vējš norima, un kalns, ciems un olīvu birzis atgriezās tur, kur Dievs tiem bija licis stāvēt un gaidīt pasaules galu. Te bija mīļais ceļš un jaukais Betānijas ciems ar olīvu, vīģu un vīna dārziem. Turpat arī viesmīlīgā māja ar svētītajām stellēm, iekurināto pavardu un abām māsām, nenogurdināmajām liesmām…

-Te nu mēs esam, teica eņģelis.

No skursteņa kāpa dūmu stabs: droši vien māsas jau augšā un iekūrušas pavardu.

-   Jēzu no Nācaretes, teica eņģelis un izlaida Jēzu no savām skavām,

abas māsas ir iekūrušas uguni, jau agri izslaukušas aitas un gaida tevi

ar svaigu pienu. Vai pa ceļam tu man nevēlējies jautāt, kas ir paradīze? Paradīze, Jēzu no Nācaretes, sastāv no tūkstošiem sīku prieku. Tā ir iespēja klaudzināt pie durvīm un redzēt, ka tās atver sieviete, apsēsties pie pavarda un priecāties viņas klāto galdu. Un, kad pienāk nakts, apdzēst lampu un iegrimt viņas skavās. Līdz ar katru apskāvienu, līdz ar katru bērnu nāk atpestīšana. Tas ir vienīgais pareizais ceļš.

-     Es saprotu, teica Jēzus, nostājās pie zilajiem vārtiem un grasījās satvert klaudzekli. Bet eņģelis viņu aizturēja.

-     Nesteidzies, tas teica, — paklausies! Es negribu no tevis šķirties. Man rūp atstāt tevi vienu. Es tevi pavadīšu. Es būšu mazs nēģerēns. Tas pats, kuru tu redzēji zem citronkoka, un tu vari teikt, ka esmu tavs kalps. Es negribētu, ka tu spertu kādu aplamu soli un aizietu bojā.

Tiklīdz eņģelis to bija pateicis, Jēzus priekšā uzradās melns puisēns ar baltiem zobiem un zelta riņķiem, auguma tas viņam sniedzās līdz jostasvietai. Rokā tam bija līdz malām pilns grozs.

-     Mans kungs, puisēns smaidīdams teica, šīs ir dāvanas māsām. Zīda kleitas, auskari, rokassprādzes, no dārgām spalvām darināti vēdekļi visi sieviešu ieroči. Tagad klauvē pie durvīm!

Jēzus pieklauvēja. Pagalmā noklaudzēja klikatas, un maiga balss pavaicāja:

-    Kas tur?

Jēzus nosarka. Viņš pazina Marijas balsi. Vārti atvērās, un abas māsas nokrita viņam pie kājām.

-     Rabīn, mēs cienām to, ko tu esi pārcietis, un sveicam tavu augšāmcelšanos. Esi no jauna sveicināts mūsu mājā!

-    Ļauj man pieskarties tavām krūtīm, — teica Marija, — lai varu pārliecināties, ka patiesi esi tu.

-    Tas ir viņš, Marija, — teica Marta. Miesa un asinis kā mēs pašas. Re, viņš met ēnu pār mūsu nama slieksni.

Jēzus klausījās un smaidīja. Viņš juta un baudīja, kā abas māsas viņam pieskārās un viņu aposta.

-     Marta un Marija, manas mīļotās, kāda laime jūs atkal redzēt! Un tu, saticīgā, vienkāršā un viesmīlīgā māja, kā cs priecājos atkal šeit atgriezties! Paldies Dievam, mēs vēl esam dzīvi, neciešam badu un spējam kā raudāt, tā slavēt.

Ar māsām sasveicinoties un runājoties, Jēzus iegāja mājā.

-     Priecājos jūs atkal redzēt pavards, stelles, abra, galds, ūdens krūze un mīļā lampa! Kad jūs, sievietes, nonāksiet pie paradīzes vārtiem, jums būs jāvaicā: «Kungs, vai mani ceļabiedri drīkst man nākt līdzi?» «Kādi ceļabiedri?» Dievs jautās. «Ak, mana abra, šūpulis, lampa, stelles… ja tie nedrīkst nākt man līdzi, tad arī es pati neiešu!» Un Dievs labsirdīgi nosmiesies. «Jūs, sievietes, vai tad es spētu kādu jūsu lūgumu noraidīt? Nāciet vien iekšā; paradīze ir pilna ar abrām, šūpuļiem un stellēm, tikpat kā nav atlikusi vieta svētajiem.»

Abas sievietes smējās un pagriezušās ieraudzīja melno zēnu ar pilno grozu.

-    Kas tas par nēģerēnu, rabīn? vaicāja Marija. Man patīk viņa zobi.

Jēzus apsēdās pie pavarda, un māsas pasniedza viņam pienu, medu un

kviešu maizi. Viņam aizmiglojās acis.

-     Septiņas debesis man šķita par šauru, neapmierināja nedz septiņi lielie tikumi, nedz septiņas lielās gudrības, viņš teica. Bet, kas par brīnumu, manas mīļās! Šajā mazajā mājiņā man vietas pietiek, un man pietiek ar kumosu maizes un sievietes vienkāršajiem vārdiem!

Jēzus jutās kā saimnieks savās mājās. Pagalmā sameklējis klēpi skalu un malkas, viņš ielika tos pavardā, kārajām liesmām par barību. Viņš pārliecās pār akas malu, uzvilka ūdeni un dzēra, tad izstiepa rokas un uzlika tās Martai un Marijai uz pleciem, it kā paņemdams tās sev.

-     Mīļā Marija, mīļā Marta, es mainīšu vārdu, — viņš teica. Ļaundari nogalināja jūsu brāli, kuru es biju augšāmcēlis no mirušajiem. Es sēdīšos vina vietā, šeit istabas kaktā. Es ņemšu vina vēršu dzenamo vicu, aršu un sēšu viņa tīrumus un vakarā atgriezīšos pie māsām, kas mazgās man kājas un klās galdu. Es sēdēšu viņa krēslā pie pavarda un saukšos Lācars.

Kamēr viņš tā runāja, melnais zēns ar lielajām acīm viņu apbūra un pārveidoja Jēzus vaibstus un visu augumu, galvu, krūtis, gurnus, rokas un kājas. Viņš kļuva līdzīgs Lācaram, bet jauns un spēcīgs, ar iedegušām krūtīm, imisku|ainām rokām un stingru kaklu. Abas māsas satrūkās, puskrēslā vērodamas, kā viņš gūst jaunu izskatu.

-    Es mainu izskatu un dvēseli, es sveicu jūs! Es piesaku karu gavēņiem, šķīstībai un trūkumam. Dvēsele ir dzīva būtne, kas ir izsalkusi un vēlas ēst, un vienīgā mute, kas tai ir, ir starp manām ūsām un bārdu. Katras sievietes klēpī mīt sastindzis, mēms bērniņš, kurš gaida, ka viņam pavērs durvis, lai tiktu ārā. Tas, kurš nerada jeb nevēlas radīt, nonāvē! Bet, kādēļ tu raudi, Marija?

-    Kā citādi varu atbildēt, rabīn? Mums, sievietēm, citas atbildes nav.

Marta izpleta rokas.

-     Mēs, sievietes, viņa teica, esam kā neglābjami atvērtas rokas. Nāc iekšā, rabīn, apsēdies un izrīko, tu esi saimnieks.

Jēzus vaigs iemirdzējās.

-     Es vairs necīnīšos ar Dievu, — viņš teica. — Mēs esam izlīguši. Es vairs netaisīšu krustus, bet gan abras, šūpuļus un ķebļus. Es lūgšu, lai māte man no Nācaretes atsūta darbarīkus. Lai nāk arī ilgi cietusī un vientulīga māte pati audzināt mazbērnus un beidzot veldzēt sarūgtinātās lūpas ar medus drusciņu.

Viena no māsām piespieda krūtis pret Jēzus ceļgaliem, bet otra cieši turēja viņa roku. Melnais zēns bija notupies pavarda priekšā, atspiedis vaigu pret ceļgaliem, un tēloja, ka ir aizmidzis. Bet zem garajām skropstām viņš ar viltīgu, apmierinātu smaidu vēroja Jēzu un abas sievietes.

Marija, atspiedusies pret Jēzus ceļiem, ierunājās:

-    Es sēdēju pie stellēm, rabīn, un tavu ciešanu piemiņai audu smalku vilnas seģeni. Tai vidū ieaudu krustu un tam visapkārt daudz bezdelīgu. Es ritināju melno un sarkano diegu spoles un dziedāju žēlabainu dziesmu. Tu to sadzirdēji un par mani apžēlojies, tāpēc atnāci mani mierināt.

Marta nogaidīja, līdz Marija beigs runāt, un tad teica:

-    Es nemāku neko citu, kā cept maizi, mazgāt un berzt, un teikt «jā». Citu prieku man nav, rabīn. Kā sieviete, es nojaušu, tev mīļāka ir mana māsa, bet ļaujiet man elpot gaisu kopā ar jums, klāt jums galdu un taisīt gultu, aptecēt mājas soli.

Tad viņa apklusa, nopūtās, un pēc brīža piebilda:

-            Pavasarī, kad putni dēj olas, ciema meitas dzied ļoti skumju dziesmu ar rūgtiem vārdiem. Es tev nodziedāšu, lai m to saprastu, jo rūgtums ir pašā melodijā:

Jūs, brašuli bez ūsām, esmu pagurusi pārdot un pārdoties, un pircēju neatrast; es piedāvāju visu un sevi ar.

Kas pirmais nāks, tas mani gūs!

Kas man dos bezdelīgas olu, tam sniegšu savu muti; kas man dos ērgļa olu, tam došu savu krūti; bet, kas man sniegs dunci, tam dāvāšu savu sirdi!

Viņas acis pildījās ar asarām. Marija izpleta rokas un cieši apskāva Jēzu. Šķita viņa baidās, ka viņai kāds varētu to atņemt. Martai bija sajūta, it kā asmens durtos viņai sirdī, bet viņa saņēmās un runāja tālāk:

-    Vēl dažus vārdus vēlos tev bilst, rabīn, pirms jūs ar Mariju atstāju vienus. Betlēmē reiz dzīvoja krietns saimnieks vārdā Boāzs. Kādā vasarā viņa kalpi bija ievākuši labību, to kūluši un vētījuši, un uz rijas klona sabēruši graudus vienā, bet salmus salikuši otrā kaudzē. Saimnieks pats bija atgūlies starp abām kaudzēm. Ap pusnakti pie viņa kājām klusi pienākusi trūcīga sieviņa vārdā Rute. Viņa cietusi, jo bijusi bezbērnu atraitne. Saimnieks sajutis viņas siltumu sev pie kājām, izstiepis roku, atradis sievieti un pievilcis to sev klāt līdz savām krūtīm… Vai tu saproti, rabīn?

-    Jā, es visu saprotu! atbildēja Jēzus.

-    Es tagad eju, Marta piecēlās kājās.

Marija un Jēzus palika vieni. Viņi paņēma salmu paklāju un smalkās vilnas seģeni ar ieausto krustu un bezdelīgām, un iznāca uz lieveņa. Līdzjūtīgs mākonītis aizklāja sauli, un mīlētāji paslēpās zem segas, lai Dievs tos neredz… Kādā brīdī, kad Jēzus pacēla segu, viņš ieraudzīja melno zēnu sēžam uz jumta malas, turam rokā stabuli, pūšam to un raugāmies Jeruzalemes virzienā…

Nākamajā dienā ieradās ciema ļaudis, lai apbrīnotu jauno Lācaru. Melnais zēns tecēja šurpu turpu un visādi izpalīdzēja. Viņš sanesa ūdeni no akas, izslauca aitas, palīdzēja Martai iekurt pavardu un vēlāk notupās uz sliekšņa un ņēmās stabulēt. Zemnieki nāca ar dažādām veltēm

-    pienu, graudiem, datelēm un medu -, lai sveiktu Lācaram tik līdzīgo svešinieku. Tie ieraudzīja arī melno zēnu un dzina ar viņu jokus; viņam bija jautri.

Ienāca aklais ciema vecākais, izstiepa roku un aptaustīja Jēzus rokas, plecus un stilbus, pakratīja galvu un iesmējās.

-    Vai tad jūs neredzat, viņš teica pagalmā sanākušajiem zemniekiem, ka šis nav Lācars? Vina dvaša smaržo citādi, vina miesa nav kā Lācaram, bet tik stingri sež uz kauliem, ka to pat ar cirvi nevarētu atskaldīt.

Arī Jēzus, pagalmā nosēdies, stāstīja visādus patiesus un nepatiesus atgadījumus un smējās.

-    Nebaidieties, draugi, es neesmu Lācars. Viņš jau sen miris. Bet sauciet mani par galdniekmeistaru Lācaru. Eņģelis ar zaļajiem spārniem atveda mani šīs mājas priekšā! Jēzus teica un noraudzījās uz melno zēnu, kurš vai plīsa aiz smiekliem.

Laiks aiztecēja kā mūžības ūdens un aplaistīja zemi. Vārpas ienācās, vīnogas laistījās, olīvas deva eļļu, granātābeles briedināja augļus. Pienāca rudens, pienāca ziema. Piedzima dēls, un neprecētā nedēļniece Marija gulēja gultā un priecājās par jaunpiedzimušo.

-   Ak, Dievs, kā šāds brīnums varēja rasties manā klēpī! Es esmu dzērusi nemirstības ūdeni! vina smaidīdama teica. — Es esmu dzērusi nemirstības ūdeni; es nemiršu.

Nakts bija tumša un lietaina; zeme atvēra ldēpi, ieņēma debesis un radīja dubļus. Meistars lācars gulēja savā darbnīcā uz skaidām starp pusdarinātiem šūpuļiem un abrām, tumsā domāja par jaunpiedzimušo dēlu un Dievu, un priecājās. Pirmo reizi viņam Dievs parādījās bērna veidolā — tā paša, kurš blakus istabā raudāja un smējās mātei uz ceļiem. «Dievs ir tik tuvu!» viņš domāja un braucīja melno bārdu. «Vai viņa kājas ir tikpat sārtas un mīkstas? Vai Visuvarenais tikpat jautri smejas, kad viņu glāsta cilvēku rokas?» Melnais zēns tupēja darbnīcas kaktā un tēloja aizmigušu; dzirdē jis zīdaiņa brēkšanu, viņš nožāvājās un apmierināts pasmaidīja. Pa nakti, kamēr neviens viņu neredzēja, viņš atkal atguva eņģeļa izskatu. Viņš bija izpletis zaļos spārnus uz skaidām un atpūtās.

-    Jēzu, — viņš tumsā čukstēja, Jēzu, tu neguli?

Jēzus izlikās, ka nedzird. Viņam patika nakts klusumā klausīties jaunpiedzimušā raudās. Viņš tikai pasmaidīja. Šis melnais zēns viņam ļoti patika. Tas viņam augu dienu palīdzēja darbā un, kad dienas darbi bija galā, apsēdās uz sliekšņa, stabulēja un palīdzēja piemirst rūpes. Kad uzspīdēja pirmā zvaigzne, visi sēdās pie kopīga vakariņu galda. Zēns pastāvīgi smējās un jokoja, ķircināja nabaga Martu, vilka viņu uz zoba par jaunavīgo šķīstumu.

-    Manā tālajā dzimtenē Etiopijā, viņš teica un uzmeta Martai šķelmīgu skatienu, — mēs neslēpjam, pēc kā mēs alkstam, un mēs neļaujam, kā dažkārt jūs, ebreji, mūsu vēlmēm iznīkt. Mēs par tām runājam atklāti un godīgi un attiecīgi rīkojamies. Ja es vēlos ēst banānu, man vienalga, kam tas pieder, es to ēdu. Ja gribu peldēt, es peldu; ja vēlos kādu sievieti skūpstīt skūpstu. Mūsu dievs mūs nenosoda, arī viņš ir melns un mīl melnādainos, viņam ausīs ir zelta riņķi, un arī viņš dara, ko grib! Viņš ir mūsu lielais Brālis, un Nakts ir mūsu kopējā māte.

-   Vai jūsu dievs ir nemirstīgs? kādu vakaru, zēnu ķircinādama, Marta vaicāja.

-   Viņš dzīvos, kamēr kaut viens etiopietis ir dzīvs! zēns atsaucās un noliecās pakutināt Martai kāju pēdas.

Ik vakaru, kad lampas tika nodzēstas, sargeņģelis tumsā izpleta spārnus un nogūlās sava sargājamā tuvumā. Viņi sarunājās klusu, lai neviens cits nedzirdētu, un sargeņģelis deva padomus nākamajai dienai. Tad viņš atkal kļuva par melno zēnu, saritinājās uz skaidām un gulēja. Bet kādu vakaru viņš nevarēja iemigt.

-    Jēzu, viņš teica, šoreiz skaļāk, Jēzu, vai tu guli?

Un, nesaņēmis atbildi, viņš pielēca kājās, piegāja pie Jēzus un viņu pabukņīja.

-    Klau, meistar Lācar! Es zinu, ka tu neguli. Kāpēc tu neatbildi?

-    Es negribu runāt, esmu laimīgs, atbildēja Jēzus un aizvēra acis.

Vai tu ar mani esi apmierināts? — eņģelis lepns vaicāja. Varbūt tev ir kāda sūdzība?

-    Nē, nav, manu zēn…

Viņa sirds bija silta un ielīksmota.

-      Kādos nomaļos neceļos biju nomaldījies! viņš nomurmināja, Pa kādu stāvu, bezdibenīgu nogāzi es rāpos, lai tiktu pie Dieva! Es saucu, mana balss atbalsojās pret kailajām klintīm, un es domāju, ka tā ir Dieva atbilde.

Eņģelis smējās:

-   Vientulībā neviens Dievu neatradīs. Vajag divus vīrieti un sievieti. Tu to nezināji, un es tev to esmu iemācījis. Tādējādi kopā ar Mariju tu beidzot esi atradis Dievu, ko gadiem ilgi meklēji, un tagad priecājies, tumsā klausīdamies, kā viņš smej un raud…

-    Jā, tas nozīmē būt Dievam, un arī būt cilvēkam, tāds ir pareizais ceļš! — Jēzus nomurmināja un no jauna pievēra plakstus…

Visa iepriekšējā dzīve viņam zibens ātrumā aizslīdēja gar acīm. Viņš nopūtās, sniedzās un atrada eņģeļa roku.

-    Mans sargeņģeli, viņš maigā balsī teica, manu zēn, ja tu mani atstātu, es justos pazudis. Paliec arvien pie manis!

-    Nebaidies, es neiešu prom, tevi nepametīšu, tu man patīc.

-    Cik ilgi šī laime turpināsies?

-    Kamēr vien būšu tev līdzās, Jēzu no Nācaretes.

-    Veselu mūžību?

Eņģelis smējās.

-    Kas ir mūžība? Jēzu no Nācaretes, vai tu joprojām neesi spējis atbrīvoties no dižiem vārdiem, varenām iedomām, Debesu valstības? Vai pat tavs dēls nav spējis tevi izārstēt?

Viņš piesita dūri pret zemi.

-    Šī ir Debesu valstība, šī zeme! Un Dievs ir tavs dēls! Un mūžība katrs tavas dzīves brīdis, Jēzu no Nācaretes! Ja tev nepietiek ar brīdi, tev ar mūžību arī nepietiks, saproti jel to!

Viņš apklusa. No pagalma puses bija dzirdama klusa basu kāju dipoņa, kas tuvojās.

-    Kas tur nāk? Jēzus vaicāja un piecēlās.

-     Kāda sieviete, smaidīdams atbildēja eņģelis un aizgāja atbultēt durvis.

-    Kāda sieviete?

Eņģelis pacēla roku, it kā rāties gribētu:

-    Es tev jau pirmīt teicu. Vai esi aizmirsis? Šajā pasaulē ir tikai viena sieviete, bet ar neskaitāmām sejām. Šobrīd nāk viena no šīm sejām, piecelies un sasveicinies. Es eju prom.

Viņš kā čūska ieslīdēja starp skaidām un nozuda.

Basās kājas apstājās pie durvīm. Jēzus pagriezās pret sienu, aizvēra acis un tēloja, ka ir aizmidzis. Kāda roka nospieda rokturi, durvis pavērās un ielavījās sieviete. Viņa aizturēja elpu un lēnām tuvojās istabas kaktam, kur bija atlaidies Jēzus. Viņa nogūlās pie Jēzus kājām un savilkās čokurā.

Jēzus sajuta sievietes siltumu, kas no viņa kājām plūda uz ceļiem, gurniem un tālāk uz sirdi un kaklu. Viņš pastiepa roku un satvēra viņas matu pīnes. Tumsā taustīdamies tālāk, viņš meklēja tās seju, kaklu un krūtis. Viņa tuvojās gaidās un padevībā, klusēja un trīcēja, un tai miesu klāja vēsi sviedri.

Jēzus balss bija klusa un maiga.

-    Kas tu esi?

Sieviete nodrebēja, bet neatbildēja. Jēzus nožēloja, ka bija pavaicājis un atkal bija piemirsis eņģeļa teikto. Vai nebija vienalga, kā viņu sauc un no kurienes viņa ir atnākusi? Kāda nozīme sejas pantiem un krāsai, tam, vai viņa ir skaista vai neglīta? Viņa bija zemes sievišķīgais tēls, viņas krūtis cilājās, klēpis slēpa daudzus dēlus un meitas, kas nespēja parādīties. Un viņa nāca meklēt vīrieti, kas spētu tiem atvērt ceļu. Jēzū žēlsirdība plūda aumaļām.

-    Es esmu Rute, sieviete drebēdama nomurmināja.

-    Rute? Kāda Rute?

-    Marta.

Ģetzemenes dārzs, W. H. Bartlett (1847. g.), oforts P. Brandard

XXXII nodaļa

izritēja dienas, mēneši un gadi. Meistara Lācara māja pildījās ar dēliem un meitām; Marta sacentās ar Mariju, kura spēs viņam dzemdēt vairāk bērnu. Meistars dažlaik strādāja darbnīcā un gatavoja mēbeles un saimniecības piederumus no pīnijas, ozola un cipreses koka, un citulaik atkal gāja uz lauka, cīnījās ar vējiem, kurmjiem un nātrēm un atgriezās pārguris. Reiz, mājās pārnācis, viņš apsēdās pagalmā, un sievietes mazgāja viņam kājas, iekūra uguni, uzklāja galdu un viņu apmīļoja. Un meistars, tāpat kā viņš apstrādāja koku, lai radītu šūpoles, un laukus, lai no tiem gūtu graudus un vīnogas, savās sievietēs atbrīvoja ceļu Dievam, kas viņās mita.

«Kāda laime,» Jēzus domāja. «Kāda cieša miesas un dvēseles, cilvēka un zemes saikne!» Un Marta un Marija izstiepa rokas, vēlēdamās šo laimi aptaustīt, lai pārliecinātos, ka viss prieks un bauda ir īstenība, tāpat arī vīrietis, kuru viņas mīlēja, un bērni, kas nāca no viņu klēpja un līdzinājās tēvam. Dažkārt šī laime šķita tik pārmērīga, ka viņām uznāca bailes. Kādu nakti Marija redzēja drausmīgu sapni; viņa pamodās, izgāja pagalmā un tur ieraudzīja Jēzu, kurš bija nomazgājies un laimīgs sēdēja, ar plaukstām atspiedies pret zemi. Marija nosēdās viņam blakus.

-    Rabīn, kas ir sapņi, viņa klusi vaicāja. kā tie rodas, kurš mums tos sūta?

-   Tie nav ne eņģeļi, nedz dēmoni, atbildēja Jēzus. Kad Lucifers sacēlās pret Dievu, sapņi neizlēmīgi stāvēja starp eņģeļiem un dēmoniem, tāpēc Dievs tos nostūma miega pagrīdē. Kādēļ tu jautā? Par ko tu sapņoji, Marija?

Marija apraudājās, bet klusēja. Jēzus noglāstīja viņai roku.

-     Kamēr tu sapni glabāsi sevī, tas grauzīs tev sirdi. Izlaid to dienas gaismā, lai tas aiziet!

Marija grasījās stāstīt, bet viņai aizsitās elpa. Jēzus noglāstīja viņu, un tikai tad viņa sadūšojās stāstīt.

Ilgi nespēju aizmigt, jo mēnesnīca bija tik gaiša. Tuvojoties rītausmai, beidzot atnāca miegs. Man sapnī parādījās putns ar sešiem ugunīgiem spārniem, tas varētu būt bijis viens no serafiem, kas riņķo ap Dieva troni… Tas klusi mani aplidoja, bet tad pēkšņi metās pie manis, ietina spārnos, iebāza man knābi ausī un čukstēja… Ak, rabīn, es krītu tev pie kājām un tās skūpstu, lūdzu, liec man klusēt.

-    Nebaidies, Marija, es esmu pie tevis, viņš drošināja. Ko putns tev teica?

-    Ka viss šis, rabīn, ka viss šis…

Viņa nespēja neko vairāk pateikt, bet cieši apskāva Jēzus ceļus.

-    Ka viss šis… kas, mīļā Marija?

-    Esot sapnis… — viņa murmināja un izplūda asarās.

Jēzus satrūkās.

-    Sapnis? viņš pārvaicāja.

-    Jā, rabīn, ka viss šis esot sapnis…

-    Kas šis?

-    Tu un es, Marta, mūsu apskāvieni naktī, bērni… viss, viss, viss ir meli. Kārdinātāja radīti, lai mūs apmānītu. Viņš no vēja, miega un nāves to visu ir radījis… Palīdzi, rabīn, palīdzi!

Viņa novēlās zemē, brīdi trīsēja un tad sastinga. Marta piesteidzās ar rožūdeni un rīvēja Marijai deniņus. Viņa nāca pie samaņas un, atvērusi acis, ieraudzīja Jēzu un sniedzās pēc viņa.

-   Viņas lūpas kustas, rabīn, teica Marta, pieliecies, viņa vēlas tev ko teikt.

Jēzus noliecās un pacēla Marijas galvu. Viņas lūpas kustējās, viņa runāja…

-    Ko tu saki, mīļā Marija? Es nesaprotu.

Marija sakopoja visus spēkus:

-    Un, ka tu, rabīn… viņa murmināja.

-    Ka es, ko…? Saki!

-    Ka tu esot krustā sists, — viņa pateica un no jauna paģība.

Jēzus un Marta nolika viņu uz gultas. Marta palika pie viņas, bet Jēzus izgāja pa vārtiem uz lauku; viņš juta, ka smok nost. Aiz sevis viņš saklausīja soļus, pagriezās un ieraudzīja melno zēnu.

-    Ko tu gribi? viņš tam dusmīgi uzkliedza. Es vēlos būt viens.

-    Es tevi neatstāšu, Jēzu no Nācaretes, — teica zēns, un viņa acis zvīļoja. Šis ir grūts brīdis, un tavs prāts varētu apjukt.

-    Es gribu, lai tas apjūk. Ir reizes, kad tas nolādētais prāts man neļauj skaidri redzēt.

Melnais zēns iesmējās.

-   Vai tad tu esi sieviete? — viņš teica. Tu tici sapņiem? Ļauj sievietēm raudāt: viņas nespēj baudīt daudz prieka, pirms nesāk raudāt. Bet mēs taču mākam turēties, vai ne?

-    Mēs mākam, jā. Bet apklusti tagad!

Viņi klusēdami gāja tālāk un uzkāpa zaļā paugurā. Zālē plauka anemones un dzeltenās margrietiņas, zeme smaržoja pēc timiāna. Jēzus starp olīvkokiem saskatīja savu māju. No skursteņa mierīgi kūpēja dūmi, un Jēzus dvēsele nomierinājās. «Sievietes ir atkopušās,» viņš nodomāja, «iekūrušas uguni un notupušās pie pavarda.»

-    Nāc, iesim atpakaļ, viņš teica melnajam zēnam. Un turi muti; viņas ir sievietes, pažēlo viņas.

Pagāja dienas, un kādu vakaru pie mājas uzradās dīvains, pa pusei iereibis ceļinieks. Bija sabats, un Jēzus nestrādāja; viņš sēdēja uz sliekšņa, turēja jaunāko dēlu un jaunāko meitu uz ceļiem un spēlējās ar viņiem. No rīta bija lijis, pēcpusdienā noskaidrojies, un tagad uz rietiem daži violeti mākonīši slīdēja pa debesīm, kas bija viscaur zaļas kā pļava. Uz terases dūdoja baložu pāris, un Marija piebriedušām krūtīm sēdēja Jēzum blakus.

Ceļinieks piestāja, palūrēja uz Jēzus pusi un smējās.

-    Ak, meistar Lācar! viņš mazliet šļupstēja. Meistar Lācar, tu, laimīgais! Gadi iet un nāk pie taviem vārtiem, un tu dzīvo ar divām sievām gluži kā patriarhs Jēkabs ar Leu un Rāhēli. Viena, man stāsta, rūpējoties par māju, bet otra par tevi, bet tev jārūpējas par visu kokiem, laukiem, sievām un Dievu. Bet nāc laukā no migas, pieliec roku virs acīm, lai saule tevi neapžilbina, un paskaties, kas pasaulē notiek… Vai esi dzirdējis par Dieva nolādēto Ponciju Pilātu?

Jēzus pazina iereibušo ceļinieku un pasmaidīja.

-    Kirēnas Sīmani, viņš teica. Tu, Dieva un vīna vīrs, esi sveicināts pie mums! Paņem krēslu un apsēdies. Marta, atnes kausu vīna vecajam draugam!

Ceļinieks apsēdās uz krēsla un abām rokām satvēra pienesto kausu.

Visi mani pazist, — viņš lepns teica. — Visi iet gar manu tavernu, lai dotos Dievu lūgt. Arī tu droši vien būsi garām gājis. Bet runāsim par lietu. Es tev vaicāju, vai tu par Pilātu, Ponciju Pilātu, esi ko dzirdējis? Vai tu jebkad esi viņu redzējis?

Pienāca melnais zēns, atslējās pret durvju stenderi un klausījās.

— Miglaini, Jēzus atbildēja un centās atcerēties. Man šķiet, ka plāns mākonis itin kā aizsedz manu atmiņu — divas cietas, pelēkas piekūna acis, ņirdzīgi smiekli un zelta gredzens neko citu neatminos. Un sudraba bļoda, kuru pienesa, lai viņš tajā var nomazgāt rokas. Neko citu. Varbūt tas būs bijis sapnis, atmiņas apsarmojums: uzausa saule, un tā nozuda. Bet tagad, Kirēnas Sīmani, kad tu manu atmiņu modini, atceros, ka sapnī viņš mani ļoti mocīja.

—Lāsts pār viņa galvu! Esmu dzirdējis, ka Dieva acīs sapņi esot svarīgāki par nomoda īstenību. Dievs Pilātu sodīja, viņš tika sists krustā.

—Sists krustā? Jēzus iekliedzās.

— Par ko tāds uztraukums? Viņš to bija pelnījis! Vakar no rīta viņu atrada pie krusta. Runā, viņam aptumšojies prāts. Viņš neesot varējis aizmigt. Sameklējis bļodu ar ūdeni, cauru nakti mazgājis rokas un kliedzis: «Es esmu nevainīgs, es vienā laidā mazgāju rokas, esmu nevainīgs!» Bet rokas bija un palika asiņainas. Viņš ņēmis tīru ūdeni un mazgājis tās no jauna… Tad izskrējis ārā, klaiņojis pa Golgātu, bet nekur neradis mieru. Un melnajiem vergiem esot pavēlējis ik vakaru šaustīt viņu ar paša pātagu. Savācis ērkšķus un nopinis no tiem sev vainagu, uzlicis to sev galvā. Un asinis tecējušas viņam pār pieri.

—        Es atceros… Es atceros… Jēzus murmināja. Un zagšus paskatījās uz melno zēnu, kurš balstījās pret durvju stenderi un noklausījās.

—        Tad viņš sācis dzert un staigājis no tavernas uz tavernu, iegriezās arī manējā, iedzēra, un kļuva par cūku un gaili… Paša sievai viņš esot riebies, un viņa to pameta, un tad no Romas pienāca rīkojums atcelt Pilātu no amata… Meistar Lācar, vai tu klausies? Kam tik smagi pūt?

Jēzus nodūra galvu un klusēja.

Melnais zēns no jauna piepildīja Sīmaņa biķeri un iečukstēja tam ausī:

—Klusu! Dodies labāk projām!

Bet Sīmanis saskaitās.

-    Kāpēc lai es klusētu? īsi sakot, vakar, rīta agrumā, tavu labo draugu Pilātu atrada Golgātas kalna virsotnē sistu krustā!

Jēzus pēkšņi sajuta dūrienu sirdī. Viņam likās kāds dur viņam ar šķēpu, un uz rokām un kājām parādījās četri zili plankumi, kas piepampa un sārtojās.

Marija redzēja, kā viņš nobāl, un noglāstīja viņa ceļus:

-    Mīļais, viņa teica, — tu esi noguris. Nāc, iesim iekšā, varēsi atlaisties.

Saule jau bija norietējusi, gaiss atdzisa. Melnais zēns sagrāba aiz rokas Sīmani, kas tagad jau bija krietni iereibis, no runāšanas noguris un gatavs aizmigt, un aizvilka viņu aiz ciema robežām.

-Tu pārāk daudz runā, viņš dusmojās, ej savu ceļu! — Un parādīja krodziniekam, kur atrodas Jeruzāleme.

Melnais zēns atgriezās nemierīgs. Jēzus bija atgūlies darbnīcā un vēroja jumta lodziņu. Marija zīdīja mazo un klusēdama vēroja Jēzu. Marta gatavoja vakariņas. Ienāca nēģerēns, tam acis vēl aizvien meta dusmu zibeņus.

-    Viņš aizgāja, tas teica. Bija galīgi piedzēries un nezināja, ko runā.

Jēzus pagriezās un izbijies noskatījās uz zēnu. Viņš sev koda lūpā, lai nepaspruktu lieks vārds.

Viņš ar acīm atkal it kā meklēja zēna palīdzību, bet tas pielika pirkstu pie lūpām un pasmaidīja.

-    Guli mierīgs, viņš teica, guli!

Jēzus pievēra acis un saknieba lūpas. No pieres izzuda krunkas, viņu pievārēja miegs. Nākamajā rītā pamodies, viņš sajuta prieku un atvieglojumu, it kā būtu paglābies no lielām briesmām. Melnais zēns arī bija jau nomodā un, klusībā ķiķinādams, kārtoja darbnīcu.

-    Par ko tu uzjautrinies? Jēzus vaicāja, piemiegdams viņam ar aci.

-    Par cilvēkiem, Jēzu no Nācaretes, viņš atbildēja pavisam klusu, lai sievietes nesadzirdētu. Cilvēku prāts dzīvo vienās bailēs! Bezdibenis pa labi, bezdibenis pa kreisi, bezdibenis aiz muguras, un priekšā tikai pār aizu novilkta virve!

-Jā, vienu brīdi mans prāts uz virves paklupa un gandrīz nogāzās šai aizā, kā tu saki, bet es izglābos! — Jēzus teica un smējās līdzi.

Ienāca sievietes, un sarunas pārsviedās uz citām lietām. Pavardā kurējās uguns, sākās jauna diena. Bērnu bars izskrēja pagalmā, čaloja un spēlēja aklās vistiņas.

-    Marija, — Jēzus smiedamies ierunājās,— cik mums ir bērnu? Marta, pagalms ir kļuvis par šauru. Mums būs jāpaplašina māja vai jāizbeidz radīt bērnus.

-    Labāk paplašināsim māju! — Marija atbildēja.

-Tie kā vāveres sāk rāpot pa kokiem un sienām. Mēs esam pieteikuši karu nāvei. Lai svētīts ir sievietes klēpis, Marija -tas ir pilns olu kā zivis ar ikriem, un katra oliņa ir cilvēks. Nāve mūs neuzvarēs!

-    Nē, nāve mūs neuzvarēs, mīļais, par to vari būt drošs! Marija atbildēja.

Jēzus bija īpaši labā omā un gribēja Mariju paķircināt. Šodien Marija

viņam šķita īpaši pievilcīga, kad tā nostājās viņa priekšā un ķemmēja matus.

-    Marija, viņš teica, vai tu nekad nedomā par nāvi? Vai nelūdz Dieva žēlastību? Vai tev nerūp, kas ar tevi viņsaulē notiks?

Marija purināja garos matus un tikai smējās.

-   Tās ir vīriešu rūpes, viņa teica. — Nē, es esmu sieviete. Es meklēju nevis Dieva, bet gan sava vīra žēlastību. Es neklauvēju pie Dieva vārtiem, lai lūgtos paradīzes priekus; es apskauju to, kuru es mīlu, un citu paradīzi man nevajag. Mūžīgo laimi es atstāju vīriešiem.

-    Vai tad mūžīgā laime būtu domāta tikai vīriešiem? vaicāja Jēzus un noglāstīja Marijas kailo plecu. Pasaule ir šaurs zemes pleķītis, mīļā sieva. Kā tu vari neilgoties pēc kaut kā plašāka?

-    Sieviete spēj būt laimīga tikai savās robežās, rabīn. Tā ir kā ūdens tvertne, nevis kā avots.

Tajā brīdī pieskrēja Marta.

-    Kāds cilvēks nāk uz mūsu mājas pusi, viņa teica. Viņš ir mazs, drukns, tam galva gluda kā ola. Viņš klunkurē uz savām kleinajām kājām un drīz būs klāt.

Arī melnais zēns atskrēja aizelsies.

-    Man nepatīk, kā viņš izskatās es aizbultēšu vārtus. Arī šis varētu sajaukt mums prātu.

Jēzus neticīgi viņā noskatījās.

-              No kā tu baidies? — viņš vaicāja. Kas tad viņš tāds varētu būt, ka tā jābaidās? Neslēdziet vārtus!

-     Dzen viņu prom, — zēns klusi noteica.

-     Kāpēc? Kas viņš tāds ir?

-    Dzen viņu prom, zēns atkārtoja, un neprasi, kāpēc.

Jēzus sadusmojās.

-    Vai man šeit nav nekādas teikšanas? Es tak teicu: neslēdziet vārtus!

Pie vārtiem kāds apstājās un pieklauvēja.

-    Kas tur ir? jautāja Jēzus un izskrēja pagalmā.

-    Dieva vēstnesis, atveriet! — atskanēja spalga, ķērcoša balss.

Vārti atvērās, un uz sliekšņa bija redzams samērā jauns, paresns cilvēks ar kupri un pliku galvvidu. Viņa acis meta liesmas. Abas sievietes, kas, ziņkāres dzītas, bija piesteigušās paskatīties, zibenīgi atkāpās.

-             Priecājieties un gavilējiet, brāļi! — svešinieks teica un izpleta rokas. Es nesu jums priecīgu vēsti!

Jēzus skatījās un mēģināja atcerēties, kur šo vīru saticis, un viņu pārņēma auksti drebuli.

-             Kas tu esi? Man šķiet, ka esam jau redzējušies. Vai Kajafas pilī? Kad kādu sita krustā?

-            Tas taču ir Sauls, asinskārais Sauls! pagalma kaktā nolīdis, vīpsnāja melnais zēns.

-    Vai tu patiesi esi Sauls? Jēzus šausmās pavaicāja.

-               Es biju, bet vairs neesmu asinskārais Sauls. Es redzēju patiesības gaismu, un tagad esmu Pāvils! Es izglābos lai slavēts Kunga vārds! un tagad dodos glābt pasauli. Ne tikai Jūdeju vai Palestīnu, bet visu pasauli! Prieka vēsts, ko es nesu, jāizplata pāri jūrām uz vistālākajām pilsētām. Nekrati galvu, meistar Lācar, nesmejies, neņirdz, es izglābšu pasauli!

-              Es esmu bijis tur, kur tu esi, mans draugs, Jēzus atbildēja. Kad biju tavos gados, es atceros, ka arī es devos glābt pasauli. Vai tā nav jaunības pazīme vēlme glābt pasauli? Basām kājām, tērpies vienās skrandās, apjozies ar naglu jostu, es devos seno praviešu pēdās un saucu: Mīlestību! Mīlestību! Un daudz ko citu, ko es pat vairs negribu atcerēties. Mani nomētāja ar citronu mizām, zvetēja ar rungām, gandrīz vai piesita krustā. Tev klāsies tieši tāpat, manu zēn!

Viņš stāstīdams tā iekarsa, ka piemirsa, ka ir meistars Lācars, un nevilšus atklāja svešiniekam savu noslēpumu.

Melnais zēns sabijās un pienāca tuvāk, lai iejauktos.

-     Nerunā ar viņu, meistar, man šim cilvēkam ir kas sakāms, ļauj, es ar viņu parunāšu!

Pievērsies svešiniekam, viņš teica:

-    Nolādēts! Vai tas nebiji tu, kurš pagalam netaisni nogalināja Mariju Magdalēnu? Tavas rokas ir asiņainas, taisies ka tiec prom no godīgu ļaužu sētas!

-    Tu? Tu? Jēzus šausmās nodrebēja.

-    Jā, es, Pāvils smagi nopūtās. Es situ sev pa krūtīm, plēšu drēbes un atzīstos: Es esmu grēkojis, es esmu grēkojis! Man bija pavēle nogalināt ikvienu, kurš pārkāpis Mozus Likumu. Es nogalināju, cik vien spēju, tad devos atpakaļ uz Damasku. Bet ceļā mani pēkšņi ķēra zibens spēriens un nogāza gar zemi. Mani apžilbināja spilgta gaisma, un es vairs neko nespēju saredzēt, bet man virs galvas atskanēja žēla un pārmetoša balss: «Saul, Saul, kādēļ tu mani vajā? Ko es tev esmu nodarījis?»— «Kas tu esi, ak, Kungs?» es iesaucos. «Es esmu Jēzus, tas, kuru tu vajā. Celies augšā un dodies uz Damasku! Tur man uzticami ļaudis tev pateiks, kas darāms.» Es biju akls, bet draugi mani paņēma aiz rokas un aizveda uz Damasku. Pieticīgajā mājā, kur biju apmeties, atnāca Jēzus māceklis vārdā Hananja, uzlika roku man uz galvas un noskaitīja lūgšanu: «Kristu, atdod šim cilvēkam acu gaismu, lai viņš varētu apceļot visu pasauli un sludināt tavu prieka vēsti!» Un, kad viņš tā bija lūdzies, zvīņas nokrita man no acīm, es atkal varēju redzēt un tapu kristīts. Es tapu kristīts un kļuvu par Pāvilu, visu tautu apustuli. Es devos pāri zemēm un jūrām sludināt prieka vēsti. Bet kādēļ skaties manī tik platām acīm? Kādēļ, tu, meistar Lācar, nemiera pārņemts, esi piecēlies kājās?

Jēzus staigāja šurpu turpu pa pagalmu ar savīstītām dūrēm un putām uz lūpām. Viņš redzēja sievietes bālas stāvam kaktā un bērnus, kas meklēja drošību katrs pie savas mātes.

-    Ejiet iekšā, viņš pavēlēja, atstājiet mūs vienus!

Melnais zēns satraucās un piegāja pie Jēzus, gribēdams viņam ko bilst, bet Jēzus nikns viņu atstūma.

-    Vai tad es neesmu brīvs cilvēks? viņš teica, — Es nevaru ilgāk izturēt un gribu runāt.

Tad viņš pievērsās Pāvilam un trīcošā balsī tam vaicāja:

-    Kas ir tā prieka vēsts, kuru tu sludini?

-    Jēzus no Nācaretes, tu noteikti būsi par viņu ko dzirdējis, nebija vis Jāzepa un Marijas, bet gan Dieva Dēls. Viņš nonāca uz zemes cilvēka veidolā, lai glābtu cilvēci. Noziedzīgie priesteri un farizeji viņu sagūstīja, aizstiepa pie Pilāta un sita krustā. Bet trešajā dienā viņš augšāmcēlās no mirušajiem un uzkāpa debesīs. Nāve ir uzveikta, brāļi, grēki piedoti un Debesu valstības vārti ir vaļā!

-    Vai tu augšāmcēlušos Jēzu no Nācaretes esi redzējis? Jēzus iekliedzās. Vai tu viņu esi redzējis pats savām acīm? Kāds viņš izskatījās?

-    Kā zibens, zibens, kas runāja cilvēka balsī.

-    Tu melo!

-Jēzus mācekļi ir viņu redzējuši. Pēc krustā sišanas tie esot sapulcējušies kādā jumta kambarī aiz aizslēgtām durvīm. Pēkšņi viņš esot ieradies, nostājies viņu vidū un teicis: «Miers ar jums!» Visi viņu redzējuši un nobrīnījušies. loms neesot ticējis savām acīm, bāzis pirkstu Jēzus brūcēs un piedāvājis viņam zivis, un tas esot ēdis…

-    Tu melo!

Bet Pāvils bija tā aizrāvies, ka bija iztaisnojis kupraino augumu, viņa acis tagad meta zibeņus.

-     Viņš nebija vīrieša radīts, un viņa māte bija jaunava. Erceņģelis Gabriels nolaidās no debesīm un viņai teica: «Esi sveicināta, Marija/» Un vārds tapa sēkla, kas iekrita viņas klēpī. Tā viņš piedzima.

-   Tu melo! Tu melo!

Pāvils stāvēja un brīnījās. Melnais zēns piecēlās un aizbultēja vārtus. Kaimiņi bija dzirdējuši paceltās balsis un, pavēruši logos un durvis, ausījās. Arī sievietes nobijušās bija iznākušas pagalmā, bet zēns viņas no jauna iedzina iekšā. Jēzus bija ļoti satraukts, ka viņa sirds vairs nespēja rast mieru. Viņš piegāja pie Pāvila, sagrāba viņu aiz pleciem un purināja.

-   Tu melo! Tu melo! viņš kliedza. Es esmu Jēzus no Nācaretes! Mani neviens nav krustā sitis, es neesmu augšāmcēlies! Es esmu Marijas un Nācaretes galdnieka Jāzepa dēls! Es neesmu Dieva Dēls, es esmu cilvēka bērns ka visi pārējie! Kas tic par zaimiem, kas par nekaunību, kas par meliem, ko tu stāsti! Vai tu, zaimotāj, ar šādiem meliem taisies pasauli glābt?

-Tu? Tu? Pāvils izbrīnījies murmināja.

Kamēr meistars Lācars plosījās, Pāvils uz viņa rokām un kājām ievēroja zilganas rētas.

-     Ko boli acis? vaicāja Jēzus. — Ko skaties uz manām rokām un kājām? Tās rētas, ko tu redzi, man iezīmēja Dievs, vai varbūt arī Kārdinātājs. Es vēl īsti nesaprotu, kāpēc, bet es sapņoju, ka tiku krustā sists, cietu sāpes, bet tad iekliedzos, pamodos un nomierinājos. Sev uzliktās ciešanas es īstenībā izcietu sapnī un tiku cauri sveikā.

-    Klusē! Klusē! Pāvils iekliedzās un ar rokām satvēra galvu, kas šķita plīstam. Klusē!

Bet kā gan Jēzus varēja klusēt? Viņš juta, ka šie vārdi it kā gadiem ilgi ir glabājušies viņa sirdī, un tagad, kad sirds reiz bija atvērta, tie aumaļām plūda ārā. Melnais zēns iekārās viņam rokā: «Klusē!» viņš kliedza. «Klusē!», bet tas vienā paņēmienā nogrūda viņu pie zemes un atkal pievērsās Pāvilam:

-    Jā, es pastāstīšu visu, es atvieglošu sirdi! To, ko man būtu bijis jāizcieš dzīvē, es izcietu sapnī. Es atbrīvojos, un ar citu vārdu, citā izskatā nonācu šajā ciemā. Te es dzīvoju cilvēka dzīvi. Es ēdu, dzeru, strādāju, radu bērnus. Mani senie, lielie uzliesmojumi ir noplakuši, un es esmu kļuvis par rāmu liesmiņu. Esmu ieritinājies pie pavarda, mana sieva gatavo ēdienu man un mūsu bērniem. Es izgāju iekarot pasauli, bet atradu mieru šajā mājīgajā ligzdā. Tas arī ir viss, un man nav par ko sūdzēties. Es neesmu Dieva Dēls, es tev saku, bet vienkāršs cilvēks. Nestāsti pasaulei melus, citādi es piecelšos un iešu sludināt patiesību!

Bet arī Pāvils iedegās arvien vairāk.

-             Turi savu nekaunīgo muti! viņš kliedza, pieskrējis Jēzum cieši ldāt.

—Klusē, lai cilvēki tevi nedzird un nesabīstas! Šajā nekrietnajā, netaisnajā un trūkuma māktajā pasaulē krustā sists un augšāmcēlies Kristus ir vienīgais mierinājums godīgiem un netaisnību cietušiem cilvēkiem. Man ir vienalga, vai Kristus ir patiesība vai meli. Svarīgi ir glābt pasauli!

-    Ir labāk, ja pasaule ar patiesību iet bojā, nekā tiek glābta ar meliem! Šādas izglābšanas serdē sēž pats lielais tārps sātans!

-    Kas ir patiesība? Kas ir meli? Patiesība ir tas, kas cilvēku spārno un iedvesmo lieliem darbiem, rada lielus garus un paceļ cilvēku pāri ikdienišķajam. Meli ir viss tas, kas cilvēka spārnus apcērp.

-   Vai tu nebeigsi melst, tu, sātana dēls? Sātanam arī ir spārni, tādi paši kā tev.

-    Es neklusēšu, es nerūpēšos par patiesību vai meliem, nav no svara, vai es viņu esmu redzējis vai neesmu, vai viņš ticis krustā sists vai nav. Es esmu tas, kurš ar neatlaidību, ilgām un ticību atradīs patiesību! Es necīnos, lai to atrastu, es to radu! Es to radu lielāku par cilvēku pašu un līdz ar to padaru cilvēka vērtīgāku! Ir svarīgi, vai dzirdi, pasaules glābiņam ir svarīgi, ka tu tiec sists krustā, vai tev tas patīk vai nepatīk! Ir svarīgi, ka tu esi augšāmcēlies, un es tevi sitīšu krustā, pat ja tu to nevēlies! Man ir vienalga, ka tu sēdi šajā miestiņā un taisi šūpuļus, abras un bērnus. Es radīšu tavu tēlu kaut vai no zila gaisa. Miesu, ērkšķu kroni, naglas, asinis… tie visi ir pestīšanas darbarīki, bez kuriem nevar iztikt. Visās pasaules malās neskaitāmi acu pāri redzēs tavu krustā sisto tēlu. Ticīgie raudās, un asaras attīrīs viņu dvēseles no grēkiem. Bet trešajā dienā es tevi modināšu, jo bez augšāmcelšanās nav pestīšanas. Nāve ir pēdējais lielais ienaidnieks, kas jāpārvar! Es to iznīcināšu, ļaudams tev Jēzum Kristum, Dieva Dēlam, Mesijām — augšāmcelties!

-Tas nav tiesa! Es iešu un kliegšu pilnā balsī: Es netiku krustā sists, es neesmu augšāmcēlies, es neesmu Dievs! Kāpēc tu smejies?

-    Kliedz, cik gribi. Es no tevis nebaidos. Tu man vairs neesi vajadzīgs. Rats, kuru tu iekustināji, turpina griezties. Kas gan to spētu apturēt? Vienā brīdī, kamēr tu runāji, es patiesi gribēju mesties tev virsū un tevi nožņaugt, lai tu nevarētu atzīties, kas tu esi, un lai nabaga ļaudis neuzzinātu, ka tu netiki sists krustā. Bet es tūlīt arī nomierinājos. Klaigā, cik gribi! Ticīgie tevi sagrābs un sadedzinās uz sārta par zaimošanu!

-    Es teicu tikai vienu vārdu, sludināju tikai vienu vēsti: Mīliet! Mīliet! Neko citu.

-    Tu teici «mīliet», bet ar to atbrīvoji visus eņģeļus un dēmonus, kas dus cilvēku sirdīs. Šīs vārds nav vienkāršs un rāms, kā tu iedomājies. Tas ir viscaur asinīm notraipīts, tajā ir karapulki, kas cits cits nogalina, tajā ir degošas pilsētas. Asaru upes, asins straumes! Pasaules seja ir mainījusies!

Tu velti vari kliegt pilnā rīklē, kamēr paliksi bez balss: «Tā es to nebiju domājis, tā nav mīlestība, nenonāvējiet, mēs visi esam brāļi, stājiet!» Kā tu, nelaimīgais, viņus apturēsi? Tas vairs nav apturams!

-    Tu smejies kā pats nelabais.

-     Es smejos kā apustulis, tavs apustulis, ar tavu piekrišanu vai bez tās! Es tevi un tavu dzīvi, tavu mācību, krustā sišanu un augšāmcelšanos veidoju tā, kā es vēlos. Nācaretes galdnieks Jāzeps tevi neradīja. Es, es rakstvedis Pāvils no Kilikijas Tarsas esmu tevi radījis.

-    Es to negribu! Negribu!

-     Kurš tev ko prasa? Man nevajag tavu atļauju! Kam jaucies manās darīšanās?

Jēzus sabruka uz pagalma nomīdītās zemes un izmisis iebāza galvu starp ceļiem. Kā tikt galā ar šo dēmonu?

Pāvils stāvēja blakus, no augšas noskatījās uz sakņupušo Jēzu un ar nocinājumu ierunājās:

-     Kā gan tu spētu glābt pasauli, meistar Lācar? Kādu priekšzīmi tu būtu varējis rādīt, kas spētu pacelties pāri dabas likumiem un lai pasaules dvēselei pieaugtu spārni? Ja pasaule meklēs glābiņu, tā klausīsies manī!

Viņš skatījās visapkārt. Pagalmā bija palicis tikai melnais zēns, kas sakņupis tupēja kaktā, bolīja acis un smilkstēja kā pieķēdēts sargsuns. Sievietes bija paslēpušās, kaimiņi bija nozuduši, bet Pāvils sāka sprediķot, it kā pagalms būtu milzīgs ļaužu pilns laukums. Viņš uzkāpa uz lieveņa un teica:

-    Brāļi, paceliet acis un skatieties: vienā stūrī stāv meistars Lācars, bet otrā es Dieva kalps. Izvēlieties! Ja sekosiet viņam, jūsu dzīve turpināsies trūcīga un vienmuļa, kā ģēpelei piesietiem; jūs dzīvosiet un nomirsiet kā aitas, kas aiz sevis atstāj drusku vilnas, dažus blējienus un lielu sūdu kaudzi. Ja sekosiet man, pieredzēsiet mīlestību, cīņu, karu un uzvaru — mēs valdīsim pār pasauli! Izvēlieties: vienā pusē ir Kristus, Dieva Dēls, pasaules Pestītājs; otrā — meistars Lācars.

Viņš bija iededzies; apaļās ērgļa acis slīdēja pār neredzamo ļaužu pūli, pagalma sienas sagruva, melnais zēns un meistars Lācars nozuda, un viņam šķita, ka gaisos atskan balss:

«Tu, tautu apustuli, tu, plašā dvēsele, tu, kas ar asinīm un asarām spēj pārvērst melus patiesībā, ej un rādi mums ceļu! Cik tālu mums iet?»

Pāvils plaši izpleta rokas, it kā apskaudams visu pasauli, un iesaucās:

-    Tik tālu, cik vien cilvēka acs spēj skatīt! Un vēl tālāk. Tik tālu, cik sniedzas cilvēka sirds! Pasaule ir plaša lai slavēts Dievs! Aiz Israēla zemes robežām ir Ēģipte, Sīrija, Foinīkija, Anatolija, Grieķija un lielās, varenās salas Kipra, Roda un Krēta. Tālāk ir Roma, bet vēl tālāk barbaru zemes, kur dzīvo cilvēki ar garām gaišām matu cirtām un abpusgriezīgiem cirvjiem… Kāda bauda agrā rītā doties ceļā, sajust jūras vai kalnu vējus sejā, nest krustu un iedēstīt to klintīs un cilvēku sirdīs! Iekarot pasauli! Kāda bauda ir tikt nievātiem, sistiem, mestiem dziļās bedrēs, ļaut, lai mūs Kristus vārdā nogalina!

Viņš ievilka elpu un mazliet nomierinājās. Neredzamais pūlis izgaisa, un viņš pavērsās pret Jēzu, kurš, atbalstījies pret sienu, izbailēs noklausījās runātāja vārdos.

-    Kristus vārdā! Pāvils atkārtoja, Ne tavā, meistar Lācar, bet īstā Kristus mana Kristus vārdā!

Jēzus nespēja ilgāk valdīties un sāka šņukstēt. Melnais zēns piegāja pie viņa un klusi pavaicāja:

-    Jēzu no Nācaretes, kam tu raudi?

-              Kā lai neraudu, mans noslēpumainais pavadoni, Jēzus murmināja,

-    kā lai neraudu, ja tikai šādi var izglābt pasauli?

Pāvils nokāpa no paaugstinājuma. Viņa plānie mati bija pielipuši galvas ādai, viņš noāva sandales un nokratīja no tām putekļus. Tad pagriezās uz vārtu pusi.

-    Es no sandalēm nopurināju tava pagalma putekļus, ardievu! viņš teica Jēzum, kas apmulsis stāvēja pagalma vidū. Vēlu tev labi paēst, baudīt labu vīnu, ražīgi mīlēties un ilgi dzīvot! Bet neuzdrīksties jaukties manās darīšanās, jo tad es tevi pazudināšu! Vai tu dzirdi, meistar Lācar? Tu būsi pagalam! Bet nepārproti mani es ļoti priecājos, ka tevi satiku. Es gribēju no tevis atbrīvoties. Un tas man izdevās. Tagad jūtos brīvs, bez kaklakunga. Paliec sveiks!

Viņš atvēra vārtus un ātrā solī aizgāja Jeruzālemes lieceļa virzienā.

-     Kā viņš steidzas! Uzrotītām piedurknēm… kā izsalcis vilks dodas aprīt pasauli! teica melnais zēns, kurš stāvēja uz mājas sliekšņa un nikni noskatījās uz aizejošo Pāvilu.

Viņš pagriezās pret Jēzu un gribēja no jauna apburt un apvārdot bīstamo garu, kas no debesīm sūtīts, bija ieradies Jēzu satraukt. Bet Jēzus jau bija izskrējis pa vārtiem, stāvēja ceļa vidū un ar bailēm un ilgām reizē raudzījās uz mežonīgo apustuli, kas strauji attālinājās. Viņā sarosījās briesmīgas, sen aizmirstas atmiņas un ilgas.

Melnais zēns piegāja pie Jēzus un satvēra viņu aiz rokas.

-    Jēzu, viņš klusā, bet pavēlošā balsī ierunājās, — Jēzu, tavs prāts ir aptumšojies. Uz ko tu skaties? Nāc iekšā!

Jēzus bāls trīcēja un, ne vārda neteicis, izrāvās no eņģeļa rokas.

-    Nāc iekšā! eņģelis dusmīgs uzstāja, klausies, ko es tev saku! Tu taču nojaut, kas es esmu.

-    Liec mani mierā! Jēzus iekliedzās, nenolaizdams acis no Pāvila, kas pamazām izzuda tālēs.

-    Vai tu vēlies viņam sekot?

-     Ej prom! Jēzus kliedza, mežonīgi klabinādams zobus — pēkšņi viņam bija uznācis drudzis.

-    Marija! sauca melnais zēns. — Marta!

Viņš turēja Jēzu ap vidukli, lai tas nespētu aizbēgt.

Abas sievietes sadzirdēja saucienu un piesteidzās klāt. Viņām sekoja lielais bērnu bars. Visapkārt atvērās durvis, iznāca kaimiņi un sapulcējās ap Jēzu. Dzeltens kā zelta dālderis viņš stāvēja ielas vidū. Pēkšņi Jēzus aizvēra acis un mierīgi un klusu saļima.

Viņš juta, ka viņu paceļ, aiznes un noliek uz gultas, ka viņa deniņus ierīvē ar ziedu uzlējumu un dod ostīt rožūdeni. Viņš atvēra acis un pasmaidīja. Jēzus ieraudzīja melno zēnu, satvēra viņa roku un teica:

-     Turi mani stingri ciet, neļauj man aiziet; te man ir labi.

XXXIII nodaļa

Jēzus sēdēja pagalmā zem veca vīnkoka. Viņa pilnīgi baltā bārda vēlas pāri kailajām krūtīm. Bija Lieldienu diena. Viņš bija nomazgājies, uzģērbis tīras drānas, iesmaržinājis matus, bārdu, paduses. Vārti bija ciet, un viņš pagalmā bija viens. Sievas, bērni un mazbērni smējās un rotaļājās iekštelpās, bet melnais zēns jau

no agra rīta bija uzkāpis mājas jumta korē. Nerunīgs un saīdzis viņš raudzījās uz Jcruzālemes pusi.

Jēzus nopētīja savas rokas. Tās bija kļuvušas mezglainas un raupjas. Dzīslas izskatījās tumšas un pietūkušas, un tumšzilās slepenās rētas uz kauliem jau bija padzisušas, teju izzudušas. Viņš nogrozīja sirmo galvu ar raupjajiem sejas pantiem un nopūtās.

-    Cik ātri aizskrējuši gadi! Kā esmu novecojis! Novecojušas arī manas sievas, tāpat arī durvis un logi, koki pagalmā un bruģakmeņi, kurus min manas kājas…

Viņš notrīcēja, aizvēra acis un klausījās, kā no augstumiem, no prāta avota pāri kaklam, krūtīm, īkstīm un stilbiem līdz kāju pēdām kā ūdens aizplūst laiks.

Viņš sadzirdēja soļus un atvēra acis tur nāca Marija. Ieraugot, ka Jēzus ir iegrimis domās, viņa notupās vīram pie kājām. Jēzus pārlaida roku pār viņas matiem, senāk tik melniem, bet tagad arī nosirmojušiem. Viņu pārņēma neizsakāms maigums. «Viņa ir nosirmojusi manās rokās,» viņš nodomāja, «viņa ir nosirmojusi manās rokās….» Viņš pieliecās un ierunājās:

-    Cik reižu, Marija, bezdelīgas ir atgriezušās kopš tās svētītās dienas, kad es kā namatēvs kāpu pār jūsu nama slieksni un ka saimnieks iepazinu tavu klēpi? Vai tu vēl atceries? Cik reižu esam sējuši un pļāvuši labību? Cik plūkuši vīnogas un ievākuši olīvas? Tavi mati ir nosirmojuši, mīļā, maigā Marija, tāpat kā stiprās un drosmīgās Martas mati.

-   Jā, mans mīļais, esam nosirmojušas, -Marija atbildēja. Ir pagājuši daudzi gadi. Šo vīnakoku, kura paēnī tagad sēžam, mēs iestādījām togad, kad pie mums ieradās tas kuprainais, apsēstais vīrelis, kurš tevi tā nobūra, ka tu paģībi, atceries? Cik gadus mēs jau esam ēduši šā koka augļus?

Melnais zēns klusi noslīdēja no jumta un nāca tuvāk. Marija piecēlās un aizgāja. Viņai nepatika šis dīvainais kalps, kas ne auga, nedz novecoja. Viņš nekādi nemainījās; viņš nebija cilvēks, drīzāk ļauns gars, kas, reiz iekļuvis mājā, vairs negribēja to atstāt. Marijai nepatika viņa izsmējīgās, rotaļīgās acis un viņa slepenās nakts sarunas ar Jēzu.

Melnais zēns pienāca pie Jēzus un, šķelmīgi smaidīdams, mirdzināja asus, baltus zobus.

-    Jēzu no Nācaretes, viņš klusi teica, tuvojas beigas.

Jēzus pārsteigts pagriezās pret viņu:

-    Kādas beigas?

Melnais zēns pielika pirkstu pie lūpām.

-    Tuvojas beigas, — viņš atkārtoja, notupās Jēzus priekšā un smējās.

-   Tu gribi mani atstāt?

Pēkšņi Jēzus sajuta savādu prieku un atvieglojumu.

-   Jā, ir pienākušas beigas. Kam tu smaidi, Jēzu no Nācaretes?

-     Laimīgu ceļu, melno zēn. Esmu sasniedzis visu, ko vēlējos. Tagad varēšu arī iztikt bez tevis.

-   Tā tu no manis atvadies, nepateicīgais? Tā tu man pateicies par manām ilggadīgajām pūlēm, lai tu sasniegtu visu, pēc kā ilgojies?

-    Ja tavs mērķis bija noslīcināt mani medū kā biti, tad tavas pūles bijušas veltīgas, manu mīļo zēn. Esmu baudījis medu tik, cik vēlējos un spēju, bet neesmu nogremdējis spārnus medū.

-    Kādus spārnus, tu, gaišreģi?

-    Savu dvēseli.

Zēns ļauni nosmējās.

-    Vai tu, nelaimīgais, domā, ka tev ir dvēsele?

-Jā, man ir. Un tai nevajag ne sargeņģeļa, ne pakalpiņa, tā ir brīva.

Sargeņģelis vārījās dusmās.

-Tu, dumpiniek! viņš saniknots kliedza, izrāva akmeni no pagalma bruģa, saberza saujā un izmeta putekļus vējā.

—Labi, viņš teica, tad jau redzēsim! un šķendēdamies devās uz durvju pusi…

Atskanēja mežonīgas balsis, raudas un vaimanas, bija dzirdami zirgu zviedzieni. Ielas pildījās ar ļaudīm, kas skrēja un kliedza:

—        Jeruzāleme deg! Viņi ieņēmuši Jeruzālemi! Mēs esam pagalam![33]

Jau mēnešiem ilgi romieši bija aplenkuši Jeruzālemi, bet Israēla paļāvās uz Jahvi: Svētā pilsēta nedz deg, nedz zina, kas ir bailes pie katriem mūra vārtiem stāv eņģelis ar zobenu bet tagad…

Sievietes metās laukā uz ielas, kliedza un plēsa sev matus, vīrieši rāva nost drēbes un piesauca Dievu. Jēzus piecēlās, paņēma Mariju un Martu aiz rokas, iegāja mājā un aizbultēja durvis.

—Kam jūs raudat? — viņš līdzjūtīgi apvaicājās. — Kam turaties pretim Dieva gribai? Klausieties, ko es jums teikšu, un nebaidieties: laiks ir kā uguns, manas mīļās, un Dievs tur rokā iesmu, lai katrās Lieldienās uz tā cepinātu kādu upurjēru. Šogad upurjērs ir Jeruzāleme, nākamgad tā būs Roma, pēc tam…

— Klusē jel, rabīn, iekliedzās Marija. Tu aizmirsti, ka mēs esam sievietes un nespējam to izturēt…

—        Piedod, Marija! teica Jēzus, man piemirsās. Kad ceļš ved augšup, sirds aizmirst un kļūst nežēlīga…

Kamēr viņi runājās, uz ielas atskanēja smagi soļi, elsas un un resnu nūju rībināšanās pa vārtiem.

Melnais zēns pielēca kājās, pieķērās vārtu aizbīdnim, noskatījās uz Jēzu un izsmējīgi pavaicāja:

—        Vai lai es atveru? Tie ir tavi bijušie mācekļi, Jēzu no Nācaretes.

—Mani bijušie mācekļi?

—Tūlīt redzēsi, melnais zēns teica un, piegājis pie vārtiem, tos plaši atvēra.

Parādījās mācekļi un lēnā solī nāca pāri pagalmam. Pārvērtušies līdz nepazīšanai, viņi tvērās cits pie cita tik cieši, ka šķita nešķirami.

Jēzus pagājās soli pretī un apstājās. Viņš grasījās izstiept roku sveicienam, bet aprāvās. Pēkšņi viņam uznāca neizturams sarūgtinājums, dusmas un nožēla. Viņš sažņaudza dūri un gaidīja. Gaisā izplatījās smaga deguša koka, apsvilinātu matu un vaļēju brūču smaka. Melnais zēns uzrāpās uz lieveņa, noskatījās viņos un smējās.

Jēzus paspēra soli tuvāk un uzrunāja večuku, kas stāvēja pārējiem priekšā.

-    Panāc tuvāk! Tu, šķiet, esi vadonis. Pastāvi mierā, kamēr es pagriežu laika ratu un uzminu, kas tu esi! Mana sirds pukst strauji, bet šīs slābās miesas un asarojošās acis es nespēju atpazīt.

-   Tu patiesi mani nepazīsti, rabīn?

-     Pēteri, vai tu esi tā klints, uz kuras es neprātīgajos jaunības gados vēlējos celt savu baznīcu? Kā tu esi palaidies, Jonas dēls! Tu vairs neesi klints, bet gan kā sūklis ar tūkstoš caurumiem!

-    Gadi, rabīn, gadi…

-    Kādi gadi? Gadus nedrīkst vainot, ja dvēsele ir taisna, tā liek galvu turēt augšā un neļauj miesai sašļukt. Tava dvēsele sabrukusi, Pēteri, tieši tava dvēsele!

-   Visas pasaules nelaimes nogāzās uz maniem pleciem. Es apprecējos, apbērnojos, mani ievainoja, es pieredzēju Jeruzālemi degam. Es esmu cilvēks, es salūzu.

-   Tu esi cilvēks, un tu salūzi… Jēzus līdzjūtīgi atkārtoja. Nabaga Pēteris! Tagad, kad pasaulei tuvojas gals, nepietiek būt cilvēkam, lai izturētu, ir jābūt reizē Dievam un velnam.

Viņš pievērsās citam, kurš stāvēja aiz Pētera.

-     Un tu? viņš vaicāja. Tev ir nocirsts deguns, tava seja izskatās kā miroņgalva. Kā es gribētu zināt, kas tu esi! Runā, mīļais draugs, sauc «rabīn!», varbūt pēc balss spēšu tevi pazīt.

Sakropļotais skaļi iekliedzās:

-    Rabīn!

Tad nodūra galvu un apklusa.

-   Jēkab, Zebedeja vecākais dēls, tu, spēcīgais vīrs un gaišais prāts!

-   Tikai tas, kas no viņa atlicis, rabīn, Jēkabs šņukstēja. Mani sakropļoja neganta vētra — ķīlis pārlūza, fizelāža pārplīsa, masts nokrita. Es atgriežos ostā kā vraks.

-    Kādā ostā?

-    Pie tevi, rabīn, pie tevis.

Ko es tev varu līdzēt? Neesmu jau kuģubūvētava, kur tevi varētu salabot! Smagi, bet patiesi ir vārdi, kas man tev jāsaka: tev nav citas ostas kā vien jūras dzelme. Divi un divi ir četri, kā mēdza teikt vecais Zebedejs.

Jēzu pēkšņi pārņēma lielas skumjas un dusmas, un viņš uzrunāja vēl citu sirmgalvju pulciņu.

-    Un jūs trīs? Tu, garais būda, vai tu reiz nebiji Natanaēls? Tavi muskuļi tagad atslābuši, tavi gurni, vēders, vaigi nokarājas, dubultzods ļum… Kas noticis tavām stingrajām miesām? Reiz tu biji kā trīsstāvu nams… tagad atlikušas vien stalažas. Bet neskumsti, ar tām pietiek, lai uzkāptu debesīs.

Bet Natanaēls saniknojās:

-    Kādās debesīs? To es nezinu! Esmu zaudējis ausis, pirkstus un vienu aci, un tev teikšu tikai vienu viss, ko tu mums iebāzi galvā, greznums, spožums, visas tās pasaciņas, Debesu valstība, bija kā stiprs vīns, no kura mēs apreibām, bet tagad esam atskurbuši. Vai ne, Filip? Vai man nav taisnība?

-    Ko lai es saku, Natanaēl? — atbildēja sīks sirmgalvis bariņa vidū un nopūtās. Ko lai es saku, brāl? Es uzņēmos atbildību par tevi.

Jēzus līdzjūtīgi nogrozīja galvu un paņēma veco Filipu aiz rokas.

-    Tu man biji īpaši mīļš, Filip, tu, labais gans. Tev vairs nebija aitu, tikai gana spieķis, un to tu vicināji. Naktis sasauci vējus un vedi tos ganībās. Domās tu kūri ugunskuru, uz tā vārīji pienu un no kalna ļāvi tam plūst lejā uz laukiem, lai trūcīgajiem būtu ko ēst. Visa bagātība bija tavā sirdī, bet ārpus tās trūkums, vientulība, vaimanas un bads. Lūk, ko nozīmē būt īstam manam māceklim! Bet tagad, Filip, labais gans, kā tu esi sabrucis! Ak, tu ilgojies pēc īstām avīm ar vilnu un miesu, ko var rokā satvert bet tam vairs nav lemts piepildīties!

-    Es esmu izsalcis, atbildēja Filips. Es esmu izsalcis. Ko man darīt?

-     Domā par Dievu, tad tu būsi paēdis! atbildēja Jēzus, un viņam atkal sastinga sirds.

Viņš uzrunāja kuprainu veci, kurš bija sakņupis pie ūdens siles un trīcēja. Jēzus pacēla nost lupatas, ar ko vecis bija sasedzies, bet nespēja to atpazīt. Tad pašķīra matus, zem tiem ieraudzīja lielu ausi un aiz tās aizbāztu vecu, noplukušu spalvu.

Te nu mums ir lielā auss, teica Jēzus sasveicinādamies. — Liela, taisna un spalvaina. Tā bailēs, ziņkārē un izsalkumā trīc kā zaķim. Un te ar tinti nosmērētie pirksti un tintnīca sirds vietā. Vai tu joprojām smērē papīru, Matej, manu rakstvedi? Tev aiz auss vēl aizbāzta salauzta spalva. Vai ar to tu dodies cīņā kā ar pīķi?

-    Kam tu mani nievā? Matejs sarūgtināts vaicāja. — Vai tu gribi mūs vēlreiz iznerrot? Es biju sācis tik brīnišķi rakstīt tavu dzīves stāstu, gribēju padarīt tevi nemirstīgu. Un vēlējos kļūt nemirstīgs līdz ar tevi, bet tagad? Pāvs ir nometis spalvas un kļuvis par noplukušu vistu. Cik žēl, ka es tā centos!

Jēzus pēkšņi juta, ka viņam ļimst ceļi. Viņš nodūra galvu, tad to dusmīgs pacēla un ar pirkstu piedraudēja Matejam:

-    Apklusti! viņš teica. Aizver savu bezkaunīgo muti!

Starp Natanaēla kājām izlīda kalsns šķielējošs vīrelis un smējās. Jēzus pagriezās uz viņa pusi un tūlīt to pazina.

-Tom! Sveicināts, mans septiņos mēnešos dzimušais! Kur tu esi izsējis zobus? Kas noticis ar abiem matiem, kas tev bija uz galvas? Un kuram āzim tu nočiepi bārdiņu, kas karājas pie tava zoda? Divkosīgais, greizacainais, blēdīgais Tom, vai tas patiesi esi tu?

-    Jā, es pats, tikai zobus es pa ceļam pazaudēju. Arī abus matus, bet viss pārējais vēl turas.

-    Arī prāts vēl vietā?

-     Kā gailim! Tas ik rītu kāpj uz mēslu kaudzes, labi zinādams, ka ne jau viņa dēļ saule lec. Bet tomēr nodzied īstajā brīdī.

-    Vai tu kā liels varonis cīnījies, lai glābtu Jeruzālemi?

-    Cīnīties? Vai tad esmu muļķis? Es labāk tēloju pravieti.

-     Pravieti? Vai tad skudras dvēselei arī pieauguši spārni? Vai Dieva dvaša skārusi arī tevi?

-    Nejauc Dievu šajā lietā! Mana paša galva atklāja noslēpumu.

-    Kādu noslēpumu?

-    Kas ir pravietis. Tava svētā persona to reiz zināja, bet tagad, šķiet, tu esi to aizmirsis.

-    Atgādini man, blēdīgais Tom! Varbūt man noderētu. Kas ir pravietis?

-    Pravietis ir tas, kurš cer tad, kad visi pārējie izsamist, bet, kad pārējie dzīvo cerībās, tās zaudē. Kādēļ tu man prasi? Tu taču zini Lielo noslēpumu: Rats griežas!

-    Ar tevi runāt ir bīstami, Tom, Jēzus teica un aizvēra acis. Tavās dzīvīgajās, šaurajās, šķībajās ačtelēs es saredzu asti, divus ragus un dzirksteli, kas lēkā.

-    Tā ir patiesības gaisma, rabīn, tu to zini. Bet tev ir žēl ļaužu. Tava sirds ir žēlsirdīga, tāpēc pasaule mīt tumsā. Bet prāts nepazīst līdzjūtības, tādēļ pasaule deg… Ak, tu man māj, lai es klusēju. Tev taisnība labāk ir paklusēt. Mums nevajag atklāt tādus noslēpumus šo naivo dvēseļu priekšā. Neviens no viņiem tos nespētu saprast, atskaitot vienu,to tur!

-    Kuru tad?

Toms lēnām aizgāja līdz vārtiem un norādīja uz milzīgu vīru, kas stalts stāvēja pie vārtu aplodas un kura sirmajos matos un bārdā vēl vīdēja sarkanīgi pavedieni.

-    To tur, Toms atkārtoja un atkāpās tālāk. Jūdu! Viņš ir vienīgais, kas turas stingri un nelokāmi. Bet uzmanies, rabīn, runā ar viņu laipni un apejies pa labam. Redzi, kā viņa ietiepīgā galva jau kūp trakās dusmās!

-    Nu tad satversim tuksneša lauvu maigi, lai viņš mūs nesaplosa.

Jēzus pacēla balsi:

-    Brāli Jūda, laiks ir karalisks tīģeris, kas aprij ne tikai cilvēkus, bet arī pilsētas, karaļvalstis un piedod man, Dievs, arī dievus. Bet tevi tas nav skāris. Sirdī tu neesi spējis pārvarēt dusmas un samierināties ar pasauli. Es joprojām redzu tev rokā nevaldāmu dunci, jūtu naidu, dusmas un cerības mirgojam tavās acīs. Tās ir jaunības karstās liesmas… Esi sveicināts!

-    Jūda, murmināja Jānis, kurš bija nometies pie Jēzus kājām. Ari viņš bija pārvērties līdz nepazīšanai: gara balta bārda un divas dziļas rētas uz vaigiem un kakla. Jūda, vai tu nedzirdēji? Jānis iesaucās. Rabīns tevi sveicināja atbildi viņam!

-   Viņš ir stūrgalvīgs kā ēzelis un dikti nejauks! teica Pēteris. Sakodis zobus, lai neko neteiktu.

Bet Jēzus nenovērsa acis no vecā, nevaldāmā drauga un mīļi viņu uzrunāja:

Daudz putnu ir pārlidojuši pār manas mājas jumtu, Jūda, un pagalmā nočivinājuši dažu labu vēsti. Tie man stāstīja, ka tu esot devies kalnos cīnīties pret vietējiem un svešiem tirāniem. Tu esot iebrucis Jeruzālemē, sagūstījis nodevīgos saduķejus, sasējis tos ar sarkanām virvēm un kā upurjērus nokāvis uz Israēla Dieva altāra. Tu esi drūma, dziļa un izmisusi dvēsele. Kopš tā brīža, kad mēs šķīrāmies, brāli Jūda, tev nav bijusi neviena priecīga diena. Es pēc tevis ļoti ilgojos; laipni lūgts šajā namā!

Jānis saspringti noskatījās uz Jūdu, kurš joprojām kodīja lūpas, lai nerunātu.

-    No viņa galvas visu laiku nāk biezi dūmi, — nomurmināja Jānis, un lēnām aizgāja atpakaļ pie pārējiem.

-    Uzmanies, rabīn, teica Pēteris, viņš tevi apskata no visām pusēm un gudro, no kuras mesties tev virsū.

-     Es runāju ar tevi, brāli Jūda, Jēzus teica, vai tu nedzirdi? Es tevi sveicinu, bet tu neliec roku uz sirds un neatbildi: «Priecājos tevi redzēt!» Vai Jeruzālemes nelaime tevi tā pārvērtusi? Nesaknieb lūpas! Tu esi vīrs, nezaudē dūšu, nežēlojies! Tu varonīgi esi izpildījis tev doto uzdevumu: to pierāda rētas uz tavām rokām, krūtīm un sejas. Tās pierāda, ka esi cīnījies kā lauva, pretiniekam muguru nepagriezis. Bet ko gan viens vīrs iespēj pret Dievu? Kad tu cīnījies, lai glābtu Jeruzālemi, tu cīnījies pret Dievu. Jau sen Dievs bija nolēmis pārvērst Jeruzālemi pelnos.

-    Viņš nāk šurp, Filips sabijies murmināja, — kā bullis viņš ierauj galvu plecos un nu ar ragiem gāzīsies virsū!

-    Labāk paiesim nostāk, draugi! Natanaēls iesaucās. Viņš jau paceļ dūri.

-    Rabīn, rabīn! iekliedzās Marta un Marija, un steidzās klāt, uzmanies!

Bet Jēzus mierīgi runāja, tomēr viņa lūpas tagad viegli trīsēja.

-    Arī es esmu cīnījies, kā vien spēju, brāli Jūda. Jaunībā es kā jau lielākā daļa jauniešu devos glābt pasauli. Bet, sasniedzis prāta briedumu, es iekļāvos ļaudīs, ķēros pie darba, aru zemi, raku akas, stādīju vīnogulājus un olīvkokus, ņēmu sievietes augumu rokās un radīju bērnus, un tā uzveicu nāvi. Vai es allaž tā nebiju teicis? Es esmu turējis vārdu un uzvarējis nāvi!

Pēkšņi Jūda nostūma malā Pēteri un abas sievietes, kas bija nostājušās Jēzum priekšā, un mežonīgā balsī iekliedzās:

-    Nodevēj!

Visi sastinga kā pārakmeņojušies. Jēzus nobālēja un uzlika rokas uz krūtīm.

-     Es? Es, Jūda? viņš murmināja. Tie ir smagi vārdi, kas nāk no tavas mutes! Ņem tos atpakaļ!

-    Nodevēj! Atkritēj!

Sīkie vecīši nobālēja kā krīts un pagriezās uz vārtu pusi. Toms jau bija pāri slieksnim. Abas sievietes raudzīja viņus apturēt.

-     Brāļi, Marija lūdzās, nebēdziet! Sātans ir pacēlis roku pret mūsu rabīnu un grasās sist.

-      Pēteri, kurp iedams? Marta iekliedzās un satvēra Pēteri aiz piedurknes, kad viņš jau griezās uz vārtiem. Vai tu viņu atkal noliegsi?

-      Es šajā lietā nejaukšos, — teica Filips. Iskariots ir spēcīgs, bet es esmu vecs. Nāc, iesim, Natanaēl!

Jūda nu stāvēja aci pret aci Jēzus priekšā, no viņa miesas uzvēdīja sviedru un nesadzijušu brūču smārds.

-    Nodevēj! viņš no jauna kliedza. Atkritēj! Tava vieta bija pie krus ta! Tur Israēla Dievs tevi nolika, lai tu cīnītos. Bet tu noplūdi aukstiem sviedriem un, kad nāve jau mina tev uz papēžiem, tu bēgi neatskatīdamies. Nolēci no krusta un paslēpies zem Marijas un Martas brunčiem, tu, gļēvuli! Lai glābtos, tu mainīji vārdu un izskatu, un kļuvi par viltus Lācaru!

-   Jūda Iskariot, sieviešu iedrošināts, iejaucās Pēteris, Jūda Iskariot, tā nerunā ar mūsu rabīnu! Vai tev nav nekādas cieņas?

-      Kas viņš par rabīnu? kliedza Iskariots un pacēla roku. Šis? Vai jums acu pierē nav? Prāta nav, lai spriestu? Vai šis ir rabīns? Ko tik viņš mums nestāstīja un nesolīja? Kur ir viņa eņģeļu karapulki, kas nākšot glābt Israēlu? Kur ir tas krusts, kas mums pavēršot Debesu valstību? Kad šis viltus Mesija ieraudzīja savā priekšā krustu, viņš noģība. Viņš nobijās, tad viņu sagrāba šīs sievietītes, ievilka gultā, un šis uztaisīja tām bērnus… Viņš runā, ka esot turējis vārdu un cīnījies, un pat plātās ar to kā gailis uz mēslu kaudzes. Bet tava vieta, atkritēj, tu to zini, bija pie krusta! Ļauj citiem uzplēst zemi un sievietes darīt grūtas! Tavs pienākums, es saku, bija palikt pie krusta! Tu lielies, ka esi uzvarējis nāvi, bet vai tad tā, kā tu stāsti, tā ir uzvarama? Tu esi radījis bērnus, kas būs uzkodas nāves mutē! Uzkodas nāves mutē! Kas nāvei ir tāds bērns? Mazs kumoss! Tu esi kļuvis par nāves miesnieku. Nodevējs! Atkritējs! Gļēvulis!

-     Brāli Jūda, Jēzus stostījās un sāka drebēt pie visām miesām, — brāli Jūda, runā žēlsirdīgāk…

-    Tu salauzi manu sirdi, galdnieka dēls, Jūda murmināja, tu salauzi manu sirdi! Kā lai es runāju žēlsirdīgāk? Es drīzāk kā atraitne vēlos kliegt un vaimanāt, sist galvu pret akmeņiem! Lai nolādēta tās diena, kad tu un es nācām pasaulē un kad mēs satikāmies, un tu pildīji manu sirdi ar cerībām! Kas tas bija par prieku, kad tu mūs vadīji un mums stāstīji par pasauli un par debesīm! Kāda brīvības sajūta! Kāda bagātība! Vīnogas mums šķita tik lielas kā divpadsmit ziemas vecu bērnu galvas, un no viena labības grauda mēs visi tikām paēduši. Reiz mums bija pieci maizes klaipi, ar kuriem mēs pabarojām tūkstošiem cilvēku, un mums atlika vēl divpadsmit pilni grozi. Un zvaigznes — kā tās mirdzēja! Kā tās apgaismoja visu debesjumu! Tās nebija zvaigznes, bet gan eņģeļi! Nē, tie nebija eņģeļi

-     tie bijām mēs paši, tavi mācekļi! Mēs cēlāmies un grimām, bet tu kā ziemeļzvaigzne stāvēji uz vietas, un mēs visi griezāmies ap tevi! Atceries tu mani apskāvi un lūdzi: «Nodod mani! Nodod mani! Es vēlos, lai mani sit krustā! Lai es varu augšāmcelties, lai mēs spējam glābt pasauli!»

Jūda brīdi apklusa un nopūtās. Viņa brūces bija pavērušās un sākušas asinot.

Sīkie sirmgalvji bija cieši piespiedušies viens pie otra, nolieca galvas un centās kaut ko atcerēties un atgriezties dzīvē.

No Jūdas acs noritēja asara. Viņš to nikni notrausa no vaiga sirds viņam vēl bija pilna, un viņš ierunājās no jauna:

-     «Es esmu Dieva jērs,» tu blēji. «es dodos, lai mani nokauj, lai glābtu pasauli… brāli Jūda, nebaidies, nāve ir vārti uz nemirstību. Man jāšķērso šie vārti, palīdzi man!» Un es tevi tik ļoti mīlēju, kā es tev uzticējos! Es teicu «jā», un aizgāju tevi nodot… Bet tu… tu…

Viņam bija putas uz lūpām. Viņš sagrāba Jēzu aiz pleciem un purināja, tad piespieda pie sienas un jau atkal kliedza pilnā kaklā:

-     Ko tu te dari? Kāpēc neesi pie krusta? Tu, gļēvais blēdi! Atkritēj! Nodevēj! Vai tev kauna nav?

-    Klusē! Klusē! Jēzus lūdzās, un viņa piecas rētas atkal asiņoja.

-    Jūda Iskariot, Pēteris atkal iejaucās, vai tev nav žēlastības? Vai neredzi, kā viņa rokas un kājas asiņo? Pieliec roku pie viņa sāniem, ja netici; tie ir vienās asinīs!

Bet Jūda sausi iesmējās, nospļāvās un kliedza:

-    Ei, galdnieka dēls, mani tu neapmānīsi, nē! Naktī pie manis atnāca tavs sargeņģelis…

Jēzus satrūkās.

-    Mans sargeņģelis…? — viņš šausmās murmināja.

-Jā, tavs sargeņģelis sātans! Viņš iezīmēja sarkanās rētas tev uz rokām, kājām un sirdī, lai tu varētu pievilt citus un sevi! Ko tu tā blenz uz mani? Kāpēc neatbildi? Gļēvais blēdi! Krāpniek! Nodevēj!

Jēzus aizvēra acis un juta, ka zaudē samaņu, bet saņēmās.

-Jūda, viņš trīcošā balsī ierunājās. Tu aizvien esi bijis niķīgs un nevaldāms, gluži citāds nekā pārējie. Tu negribēji pieņemt, ka cilvēkam ir robežas. Tu aizmirsi, ka cilvēka dvēsele ir kā bulta, kas tiecas pret debesīm, bet allaž nokrīt zemē. Dzīvot zemes virsū nozīmē ļaut spārniem nokalst.

To dzirdot, Jūda satrakojās.

-      Kaunies! viņš kliedza. Tik tālu tu, Dāvida dēls, Dieva 1 )ēls, Mesija, esi grimis! Tu mums stāstīji, ka maizei, ko mēs ēdam šajā pasaulē, jākļūst par barību spārnu audzēšanai un stiprināšanai! Pats mums to teici, nodevēj! Tie nav mani, bet gan tavi, tavi paša vārdi. Un, ja tos tagad esi aizmirsis, es tev atgādinu!

Kur tu esi, rakstvedi Matej? Nāc šurp, izvelc aprakstītās lapas! Tev tās glabājas pie miesas kā man duncis. Velc tās ārā! Laiks, kukaiņi un sviedri tās būs saēduši, bet daži burti vēl būs izšķirami. Lasi, ko tu esi sarakstījis, Matej! Lai šis cilvēks dzird un atsvaidzina atmiņu.

Reiz naktī pie viņa slepus atnāca kāds dižciltīgs Jeruzālemes vīrs vārdā Nikodēms un vaicāja: «Kas tu esi? Kas ir tavs amats?» Un tu, galdnieka dēls, atbildēji atceries? «Es kaldinu spārnus!» Kad tu to pateici, mēs visi jutām, it kā spārni pieaugtu mums pie muguras. Un, skat, kas tu tagad esi? Noplucināts gailis! Tu kunksti un saki: «Dzīves laikā spārni nokalst!» Nē, pazudi no manām acīm, tu, gļēvais neģēli! Ja dzīve nav pērkons un zibens, kāda tai jēga? Netuvojies man, Pēteri, tu, vējgrābsli, un arī tu ne, Andrej! Un jūs, sievas, nekliedziet! Es viņam klāt neskaršos. Kam man pacelt roku pret viņu? Viņš jau ir nosprādzis! Lai Dievs viņam piedod. Varbūt Dievs to spēj es ne. Israēla cilts asinis un asaras, un pelni ies pār viņa galvu!

Pēkšņi Jēzus sāka nevaldāmi elsot un, it kā grasīdamies mesties rudbārža rokās, iekliedzās:

-    Brāli Jūda, piedod!

Bet Jūda atkāpās, izstiepa rokas un neļāva viņam tuvoties.

-    Nenāc man klāt! viņš kliedza. Es neticu vairs nekam, es neticu nevienam, tu esi saplosījis manu sirdi!

Jēzus sagrīļojās un atkāpdamies meklēja, kur pieķerties. Sievietes bija nokritušas ar seju pret zemi, plēsa sev matus un vaimanāja; mācekļi skatījās uz viņu niknām acīm; melnais zēns bija nozudis.

-    Es esmu nodevējs, Jēzus murmināja, atkritējs, gļēvulis. Tagad es jūtu, ka esmu pagalam! Jā, jā, man bija jāpaliek pie krusta, bet es paģību un aizbēgu… Brāļi, piedodiet man, es jūs esmu pievīlis… Ak, kaut es varētu sākt dzīvi no gala!

To teikdams, viņš nokrita gar zemi un sita galvu pret pagalma oļiem.

-     Mani biedri, mīļie draugi, teiciet man kādu mierinošu vārdu, es jūtos pazudis! Es izstiepju rokas pret jums. Vai neviens no jums nesniegs man palīdzīgu roku un nepateiks labu vārdu? Neviens? Pat ne tu, mīļais Jāni? Un tu, Pēteri?

-    Kā lai es runāju? Ko lai saku? raudāja Jēzus mīļākais māceklis.

-    Kā tu mūs nobūri, Marijas dēls!

-   Tu mūs apmānīji, teica Pēteris un noslaucīja asaras. Tu mūs apmānīji, Jūdam taisnība. Tu neturēji vārdu, un mēs izniekojām savu dzīvi.

Un pēkšņi veco vīru bars vienbalsīgi novaimanājās:

-    Gļēvuli! Nelieti! Nodevēj!

-    Gļēvuli! Nelieti! Nodevēj!

Un Matejs pievienoja savu apsūdzību:

-            Viss mans darbs un pūles ir vējā! Cik aizraujoši bija tavus vārdus un darbus saskaņot ar senajiem pravietojumiem! Tas nebija viegli, bet man izdevās. Es cerēju, ka kādreiz sinagogās ticīgie atvērs biezus, zeltā iesietus Svēto Rakstu sējumus un lasīs: Sīs dienas lasījums ir no svētā Mateja evaņģēlija… Šī doma mani spārnoja, un es rakstīju, bet tagad cēlie vārdi ir izkūpējuši kā dūmi… Tevis dēļ, tu, nepateicīgais, neizglītotais nodevēj! Tev vajadzēja mirt krusta nāvē, tad viss sarakstītais būtu saglabājies. Tev bija jāmirst pie krusta!

Un sirmgalvji atsāka cits caur citu žēlabaini vaimanāt:

-    Gļēvuli! Nelieti! Nodevēj!

-    Gļēvuli! Nelieti! Nodevēj!

Tajā brīdī atskrēja Toms.

-     Rabīn, viņš iesaucās, tagad, kad visi tevi pamet un sauc par nodevēju, es, pravietis Toms, palikšu pie tevis. Mēs teicām, ka Rats vēl griezīsies. Es tagad dodos prom no tevis, bet gaidīšu, līdz Rats no jauna pagriezīsies.

Pēteris piecēlās.

-    Iesim! viņš nokliedzās. Jūda, stājies priekšgalā un vadi mūs!

Sirmie vīri elsodami piecēlās un kratīja dūres uz Jēzu, kurš gulēja zīmē ar izplestām rokām, it kā gribētu aptvert visu pagalmu.

-     Gļēvuli! Nelieti! Nodevēj! Katrs vēlreiz nokliedzās. Gļēvuli! Nelieti! Nodevēj! Un tad devās prom.

Jēzus nomocīts skatījās uz visām pusēm. Viņš bija palicis viens. Pa galms, mājas, koki, ciems viss bija izzudis. Zem viņa kājām bija saska tāmi vien asinīm aptraipīti akmeņi, un zemāk, tumsā, tālumā cilvēku pūlis: tūkstošiem cilvēku galvu.

Bet pēkšņi, tai brīdī, kad viņš vēl atradās pussamaņā. kāds pazemē apžēlojās par viņu un pielika viņam pie lūpām un deguna garai niedrei piestiprinātu, etiķī samērcētu sūkli. Viņš ieelpoja aso smaržu un atguvās. Dziļi ieelpojis, viņš skatījās uz debesīm un sirdi plosošā balsī iekliedzās:

-    Lamā sabahtani?

Tad viņa galva pārgurumā noslīdēja uz krūtīm.

Viņš sajuta šausmīgas sāpes rokās, kājās un sirdī. Viņa skatiens bija apskaidrojies, un viņš redzēja ērkšķu kroni, asinis un krustu. Ap aptumšoto sauli parādījās divi zeltīti auskari un uzmirdzēja asu sniegbaltu zobu virtene. Atskanēja auksti, nicīgi smiekli, un baltie zobi nozuda. Jēzus palika viens karājamies gaisā.

Viņš pakustināja galvu, un pēkšņi aptvēra, kur viņš atrodas un kāpēc tā sāp. Viņu pārņēma neaprakstāms prieks. Nē, nē, viņš nebija gļēvulis, atkritējs, nodevējs! Nē, nē, viņš bija izturējis visu līdz galam, godam turējis doto vārdu! Brīdī, kad viņš bija iesaucies «Eli! Eli!» un noģībis, viņu bija sagrābis nelabā kārdinājums un aizvedis maldu ceļos. Visi pasaulīgie prieki, laulības un bērni bija meli; tādi paši meli bija arī sirmie vīri, kas viņu bija saukuši par gļēvuli, nelieti un nodevēju; tas viss bija vienas vienīgas nelabā radītas māņu ainas. Viņa mācekļi ir dzīvi un valdīs. Tie dosies pāri zemēm un jūrām nest Labo vēsti. Viss bija noticis tā, kā tam bija jānotiek. Lai slavēts Dievs!

Viņš gavilējoši iekliedzās:

-    Viss piepildīts.[35]

It kā viņš teiktu: «Viss sākas no jauna.»

Paskaidrojumi

3 Farizeji dažādos laikmetos sabiedriska kustība, politiska partija, ideoloģija, kas pēc Otrā Tempļa iznicināšanas (70.g. pēc Kristus) kļuva par pamatu jūdaismam. Kristus laikā lielākā daļa farizeju piederēja trūcīgākajām sabiedrības šķirām, pretēji seduķejiem, kas bija turīgs slānis un sadarbojās ar valdošajiem romiešiem.

1 Tctrarhs senajā Romā provinces daļas (sākotnēji ceturtās daļas) pārvaldnieks.

4 Mat. 2:1,2.

1 petroi «klints, akmens» (grieķu vai.). Jaunā Deriba stāsta, ka Jēzus šādi nosaucis savu mācekli,

[1] p.a. bien, «the last temptation of christ» (tulk. no grieķu valodas), simon &amp; schuster, New York, (1960) 497.1pp.

J Sena, pusmītiska ebreju sekta.

[3] ebreju karavadoņi, kas atbrīvoja Jūdeju no grieķiem un valdīja no 164. līdz 63.gadam pirms Kristus.

[4] Vecajā Derībā (2. Ķēniņu grāmatā 1:10) ir teikts, ka pravietis lilija spējis izsaukt uguni no debesīm.

[5] «cilvēka dēls» ir jēdziens, kas parādās kā Vecajā, tā Jaunajā Derībā. Vecajā Derībā tas biežāk tiek lietots nenoteiktā formā «cilvēka dēls» kā pretstats augstākajai būtnei «Dievam», bet dažkārt arī noteiktajā formā «Cilvēka Dēls» kā eshatoloģiska personība, kas saistīta ar Pastaro dienu. Jaunajā Derībā Cilvēka Dēls apzīmē Mesiju (Jēzu), kurš dažkārt tā dēvēja pats sevi.

[6] saduķeji sena ebreju cilts, kuras vairākums piederēja to laiku augstākajam sabiedrības slānim.

[7] lielie greizie rati, arī lielais lācis.

[8] samarieši ir Mozus ticības atzarojums, kas cēlies no tās ebreju tautas daļas, kas nenokļuva Babilonijas trimdā un tālab sevi uzskatīja par senākas reliģiskas tradīcijas saglabātājiem. Daudzo pret samariešiem vērstu represiju dēļ viņu skaits ir sarucis līdz nepilniem tūkstoš cilvēkiem, kuri galvenokārt dzīvo pie Nablus pilsētas Palestlnā.

[9] samarieši uzskata Gerizima kalnu par vietu, kur celts pirmais templis (pārējie ebreji par to uzskata Jeruzalemes Tempļa kalnu). Viens no priekšnosacījumiem, lai samarieti pievērstu «pareizajai ticībai», bija panākt, lai viņš atsakās no šī uzskata par Gerizima kalnu.

' Svētā Jāņa maizes koks ceratonijas koks (Ceratonia siligua) jeb keroba.

[11] roš Hašana (ebreju Jaunā gada) svinības.

[12] vecajā derībā ir teikts, ka dievs uzdeva Samuēlam atrast izraēliešiem jaunu ķēniņu. Izvēle krita par labu Dāvidam, un viņš valdīja no 1008.-968.g. pr.Kr. (I. Sam.16).

[13] levtti viena no izraēliešu divpadsmit ciltīm, kuru Dievs izvēlējies tempļu kopšanai. «Bet tu, [Mozu], pakļauj Ievītu uzraudzībai liecības telti, kā arī visus piederumus, kas tanī telpā… |un| lai tie tur apmetas.» 4.Moz. 1:50.

[14] svētā Gara jeb Dieva Gara jēdziens atrodams kā Vecajā Derībā, tā Talmudā, kaut citā kontekstā nekā Kristīgajā ticībā. 1 Moz. 1:2: «Bet zeme bija neiztaisīta un tukša, un tumsa bija pār dziļumiem, un Dieva Gars lidinājās pār ūdeņiem.»

[15] hērods lielais galilejas pārvaldnieks no 47 g. pr. Kr. un Jūdejas ķēniņš no 40.g.pr. Kr. līdz 4.g.pr. Kr. Bērnu slepkavību, kas viņam pierakstīta Mateja evaņģēlijā, vēsturnieki apšauba, jo citu liecību par to nav. Iepriekš minētais Hērods (Jāņa Kristītāja slepkava) ir viņa dēls Hērods Antips.

[16] jēkabs, bēgot no sava brāļa Ēzava, sapni redz kāpnes, kas ved uz debesīm. I.Moz. 28:10-1*).

[17] cebaots Viens no Dieva nosaukumiem Vecajā Derībā. Tā kā jūdu tradīcijas liedz rakstīt vārdu «Dievs», to atvieto ar dažādām Dieva funkcijām. Cebaots ir Dievs Izraēla karapulku vadonis jeb Pulku Kungs. Skat l.Sam. 17:45.

[18] hilels vecākais dzimis babilonijā ap no.g. pr.Kr., miris Jeruzālemē 10. g. pr.Kr. Viens no ievērojamākajiem ebreju teologiem un reliģiskajiem līderiem. Viņam piedēvē vairāku reliģisku tekstu, ieskaitot Talmuda, autorību. Hilelam pierakstāms vēl mūsdienās lietotais teiciens: «Izglābt vienu cilvēku ir tikpat, kā izglābt visu pasauli.»

1 Jes. 7:14; Mat. 1:23.

[20] mihas gr. 5:1.

[21] kajafa bija jeruzalemē augstais priesteris laikā, kad tiesāja Jēzu. Viņš bija augstā priestera Hanna znots.

kura vārds agrāk bija Sīmanis.

' mat. 16:18-19.

[24] pasha ebreju lieldienas atzīmē ebreju tautas atbrīvošanu no verdzības Ēģiptē. Pēc lunārā kalendāra šie svētki (tagad arī kristiešu Lieldienas) tiek svinēti pirmajā svētdienā pēc pirmā pilnā mēness pēc pavasara saulstāvjiem.

’jāņaatkl. 1:8.

[26] jāņa atkl. 8:6-13, 9:1-13.

[27] jes. 53:2-7.

[28] drānu plēšana, uzzinot par kāda cilvēka nāvi, ir sena jūdu tradīcija.

[29] Ēli «dievs» (aramiešu vai.).

[30] paraklētos «mierinātājs, aizstāvis» (grieķu vai.). Jaunajā Derībā identificēts kā Svētais Gars. Skat. Jāņ. 14:16, 26; 15:26; 16:7.

[31] apustuļa Pāvila sākotnējais vārds.

[32] Ēnas uz pilnā mēness virsmas ir iedvesmojušas dažādas senas teorijas. Kāda viduslaiku kristiešu leģenda tajās saskata Kaina un Ābela tēlus.

[33] romieši ielenca un izpostīja Jeruzālemi 70. gadā pēc Kristus Pirmā romiešu-jūdu kara laikā.

[35] tetelesthai «paveikts» (grieķu vai.), šis tiek uzskatīts par pēdējo Jēzus izrunāto vārdu, sk. Jāņ. 19:30

Content

Kazantzakis Nikos Kristus pēdējais kārdinājums

NIKOS KAZANTZAKA ĪSBIOGRĀFIJA

TULKOTĀJA IEVADS

IEVADS

I nodaļa

Il nodaļa

III nodaļa

IV nodaļa

V nodaļa

VI nodaļa

VII nodaļa

VIII nodaļa

IX nodaļa

X nodaļa

XI nodaļa

XII nodaļa

XIII nodaļa

XIV nodaļa

XV nodaļa

XVI nodaļa

XVII nodaļa

XVIII nodaļa

XIX nodaļa

XX nodaļa

XXI nodaļa

XXII nodaļa

XXIII nodaļa

XXIV nodaļa

XXV nodaļa

XXVI nodaļa

XXVII. nodaļa

XXVIII nodaļa

XXIX nodaļa

XXX nodaļa

XXXI nodaļa

XXXII nodaļa

XXXIII nodaļa

Paskaidrojumi