Fredriksone Marianne

Marija Magdalēna svētā grēciniece

Marianne Fredriksone

Marija Magdalēna svētā grēciniece

Kādā laukumā Antiohijā viņai gadījās dzirdēt to runājam, viņa īstais vārds bija Sīmanis, taču sauca viņu par Pēteri. Viņš nebija mainījies. Šis zvejnieks no Genecaretes ezera krastiem bija saglabājis gan dižo augumu, gan gluži kā klintī cirstos sejas vaibstus. Un skatienu, kas bija bērnišķīgs un sekls.

Arī viena tiesa tā teikto vārdu viņai bija pazīstama.

Kā atbalss.

„Mīliet cits citu," sacīja vīrs laukumā.

Tā bija teicis Viņš. Bet tikai tagad viņa aptvēra, ka Viņš nebija sapratis, cik loti cilvēkiem pietrūkst mīlestības.

„Mīliet cits citu." Raženais vīrs atkārtoja šos vārdus, piešķirot tiem likuma svaru.

Tagad viņa redzēja, ka viņa skatiens pauda atklātību.

Brīdi vēlāk Sīmanis runāja par gaismu, ko nedrīkstot noslēpt. Un tad viņa izbrīnījusies iedomājās, ka Viņš nebija zinājis, ka cilvēki nolemti ēnai.

„Viņš bija apžilbis no savas paša gaismas," viņa domāja.

Varbūt tādēļ Viņš izvēlējās vistumšāko no visām nāvēm.

Un beigās bija lūgšana, kuru viņa tik labi pazina. „Mūsu Tēvs…" — un ļaudis izklīda. Šur tur bija dzirdami ļauni smiekli, taču drīz tie mitējās. Sīmaņa Pētera vārdiem piemita gaišs spēks, atblāzma no tā, kas reiz bija teikts. Bet tie bija zaudējuši savu noslēpumainību.

Vai tas bija sen? Vai tas vēl joprojām turpinājās?

Ejot uz mājām, viņa domāja par to, ka bija ienīduši šo zvejnieku ar lielo muti un ka bija par to kaunējusies un mēģinājusi lūgties: „Mūsu Tēvs, piedod man visas ļaunās domas."

Pēc tam viņai ienāca prātā, ka nevajadzēja iet uz šo sapulci, tas nu viņai bija jāzina. Viņai bija vajadzējis daudz gadu, lai izdzēstu no atmiņas, viņa vairs neatcerējās ne Viņa seju, ne rokas, pat ne acis vai muti, kura izrunāja svarīgos vārdus. Pat nakšu saldmi viņa bija izdzēsusi no atmiņas. Visgrūtāk gāja ar smaidu. Tas viņu varēja piemeklēt jebkurā ikdienas darbu brīdī.

Tā bija kaimiņu sieva, kura teica, — kāds pravietis no jaunās sektas runāšot laukumā pilsētas jodu daļā.

—     Esmu ziņkārīga, bet nedrīkstu rīkoties pret sava vīra gribu, — viņa bija teikusi.

—     Man arī gribētos kaut ko uzzināt par šiem jaunajiem jūsmotajiem, — Marija bija atbildējusi. Un savilkusi muti rūgtā smaidā, atcerēdamās Sīmani Pēteri, kurš bija trīs reizes noliedzis to Kungu.

Kad viņa gatavoja brokastis, ziņkārība ņēma virsroku un piespieda rīkoties. „Es iešu, es paņemšu melno apmetni, kas apslēpj visu, un seju aizsegs plīvurs. Neviens mani nepazīs."

Viss bija noritējis labi, neviens viņu nebija ievērojis, melnu vārnu starp citām tādām pašām.

Naktī pēc sapulces viņa nevarēja aizmigt. Nevarēja arī paraudāt, lai gan viņu mocīja bēdas. Un sirds sita tā, it kā grasītos saplīst gabalos.

Viņa piecēlās, pūlējās staigāt. Bet kājas neklausīja. Kādu brīdi viņa mēģināja atdzīvināt veco naidu pret

Sīmani un visiem tiem nolādētajiem zvejniekiem. Un pret pušu Jēzu, kurš bija devis priekšroku mokpilnai nāvei, nevis dzīvei ar Mariju.

Taču viņas rūgtums bija izsmelts.

Pēkšņi atmiņā ar stikla caurspīdīgumu atausa viņas pēdējā tikšanās ar mācekļiem tumšajā zālē Jeruzalemē, kur viņus aizveda virs ar ūdens krūku. Saule iespiedās pa augstajiem logiem, pietlklodama telpu ar mirdzošiem putekļiem. Kā akmeņi krita vārdi. Viņi lūdza viņai: „Dod mums tos vārdus, kurus viņš tev teica un kurus mēs nezinām."

* Tagad viņa redzēja, ka vīri raudāja. „Tik dīvaini, ka bija pagaisis no prāta viņu izmisums," viņa domāja. Pēc tam viņa pati izdzirda savu jauno balsi.

— Es redzēju to Kungu parādāmies un sveicināju viņu. Viņš teica: „Esi svētīta, tu, kas neizbijies, ieraudzīdama mani. Tavā prātā slēpjas bagātība."

Viņa bija tik dedzīga, ka nemanīja vīrus ap galdu noskumstam. Neapnikusi viņa turpināja stāstīt, ko Viņš teicis:

„Esiet mierā, Cilvēka Dēls dzīvos jūsos. Sekojiet viņam! Tas, kurš viņu meklē, viņu arī atradīs. Negudrojiet nekādus dzīves likumus, kā to dara likumu rakstītāji."

Viņa runāja vēl ilgi, par nāvi, par visu to, ar ko cilvēkam jātiek galā, kamēr dvēsele vēl atrodas miesā: ar dusmām, iekāri un nezināšanu. Viņa tēloja, kā runājas miesa ar dvēseli: — Miesa saka: „Es tevis neredzēju." Un dvēsele atbild: „Es tevi redzēju. Bet tu nedz mani redzēji, nedz pazini." Es jautāju Viņam: „Kas ir pasaules grēks?" — „Pasaulē nav nekāda grēka. Jūs to radāt ar viltus īstenību."

Šajā acumirklī Sīmanis Pēteris sauca: „Tās ir dīvainas mācības." Tad viņš vērsās pie citiem: „Es neticu, ka tas

Kungs sacījis šos vārdus. Kāpēc Viņam būtu vajadzējis runāt ar sievieti vienatnē, nevis atklāti ar mums visiem."

„Mans brāli Pēteri! Vai tu domā, ka es melotu par to Kungu?"

Beidzot šeit gultā, savā istabā Antiohijā, viņa varēja raudāt. Kad pirmā rītausmas blāzma krāsoja debesis, viņa iemiga, tas bija nemierīgs miegs, kuru sašķēla ainas no klejojumiem ap zilo ezeru. Diena bija krietni gabalā, kad viņa pamodās un juta smagumu: „Man vēderā ir akmeņu krāvums."

Bet sirds pukstēja, kā nākas, un viņas galva bija skaidra.

Šajā bridi viņa domāja, ka jāiet visu ceļu atpakaļ, jālaužas cauri aizaugušām takām, un viņu dedzinās nātres un pātagos zari.

Viņa piecēlās un mazgājoties sajuta Viņa smaidu. Viņš uzmundrināja viņu!

—     Bet es esmu tikai cilvēks, — viņa skaļi teica.

Tad viņa apsēdās lūgšanai un vērsa to tieši uz Cilvēka Dēlu.

—    Beidzot es esmu sapratusi, ka tu mani mīlēji ar tādu mīlestību, kura aptver visus. Mācekļu nemitīgās runas par to, kuru tu mīli vairāk, man sajauca prātu.

Hi mīlēji. Un varbūt juti pret mani pateicību, ka iemācīju tev miesīgu mīlestību un ar to darīju plašākas tavas zināšanas par cilvēku. Tava māte mēģināja ar tevi runāt par dzīves neglābjamo nežēlību, bet tu neklausījies. Manī tu klausījies. Ar rņiesu.

Dievs debesīs, cik tu biji vientuļš!

Es tomēr mēģināju tevi padarīt par cilvēku. Bet ēnu valstību tu neiepazini, pirms nebiji pie krusta.

Atceros tavu mūžīgo pārsteigumu: „Kā jūs varat saskatīt skabargu sava brāļa acī, bet nemanīt balki paši savējā."

Es būtu varējusi tev pastāstīt, cik lielas ir bailes. Bet man bija tikai divdesmit gadu. Un es biju mauka.

Marijai bija daudz darāmā. Šodien vajadzēja pārnākt mājās Leonidasam — netīram, nogurušam un izsalkušam. Vina uzlika uz uguns lielo ūdens katlu un atnesa ūdeni. Kā parasti, stāvēdama pie akas, viņa raidīja pateicīgu skatienu uz kalniem dienvidu pusē, kur no klintīm iztecēja Dafnes avoti un pārpārēm apgādāja pilsētu ar dzidru, svaigu ūdeni.

Pēcpusdienā viņi gaidīja Leonidasa māsu, tai vajadzēja atnākt ar rēķinu grāmatām; tad viņi abi sēdēs pie lielā galda un ierakstīs visus ceļojuma izdevumus un ienākumus.

— Dievs dod, lai tirgošanās būtu gājusi labi.

Bet šie vārdi vairāk gan bija kā paradums, tā bija nevajadzīga veiksmes piesaukšana tukšā gaisā. Svaine viņai patika, bet bija bail no tās acīm, kuras nekaunīgā veidā redzēja cilvēkam cauri.

Slēpjams Marijai Magdalēnai bija daudz kas.

Iet uz tirgu viņai būtu vajadzējis vakar. Tagad viņai bija jāsteidzas uz turieni, tomēr vēl laimējās nopirkt gabalu svaigas jēra gaļas, dažas kūpinātas zivis un pilnu grozu ar dārzeņiem un augļiem. Mājupceļā viņa devās garām sinagogai un vienu mirkli uzdomāja aiziet pie rabīna Amašas un pavēstīt par savu stāstu. Taču tā nebija nekāda prātīgā ideja.

Tad viņa atcerējās kaimiņu sievas vārdus, ka Sīmanis Pēteris un viņa sekotājs dzīvojot pie rabīna. Tūlīt viņa pārvilka lakatu pār acīm un aizsteidzās projām pa kāpnēm.

Viņa paspēja iztīrīt māju un ielikt krūkās puķes no dārza. Beidzot viņa atvēlēja sev laiku sasukāt garos matus un saspraust bizi kā vainagu ap galvu. Kā zeltainu vainagu — viņa bija lepna par saviem matiem. Bet viņa noskuma, kad ieraudzīja spogulī, cik plati iepletušās bija viņas acis, un kādas tumšas ēnas tās apņem.

Kad Leonidass pārnāca, māja smaržoja pēc garšvielām, puķēm un tikko ceptas gajas; viņš ieelpoja smaržas un aiz prieka skali iesmējās. Kā parasti viņš saņēma viņas rokas un teica:

—     Ceļojuma laikā es katru vakaru mēģināju iedomāties, cik tu esi skaista. Bet man ir vāja fantāzija, un tu vienmēr manu iztēli pārspēj.

—    Muļķības. Es kļūstu veca.

—    Tu nevari kļūt veca.

—     Tu skaties ar mīlestības acīm, — viņa teica un smaidīja. Bet nākamajā mirklī viņš pamanīja tumšos lokus zem viņas acīm.

—     Marij, vai tev kaut kas ir atgadījies?

—     Šovakar, — viņa teica, — šovakar mums nopietni jāaprunājas. Tagad tev jāiet vannā un jāpaēd. Vēlāk atnāks Līvija.

Viņš ievaidējās.

Kad viņš iznāca no vannas, viņa redzēja to, ko nevēlējās redzēt, — viņš bija novecojis, viņa vingrais augums bija zaudējis savu tvirtumu. Un tumšajos matos parādījušās baltas šķipsnas.

Viņi ēda, gala bija mīksta un vīns smags un sarkans.

—    Hi paspēsi kādu brīdi pagulēties, pirms atnāk tava māsa.

Viņš pateicīgi pamāja un pazuda guļamistabā. Nākamajā mirklī viņa dzirdēja krākšanu.

Tobrīd, kad atnāca Līvija, Marija mazgāja traukus, un svaine sacīja, ko itin bieži mēdza sacīt:

—    Es nespēju saprast, kāpēc tu nenopērc sev vergu meiteni.

Marijai uz mēles bija vārdi: „Kalpot viens otram," — bet viņa saknieba lūpas. Līvija nesaprastu. Tad vina teica:

—    Vai nevēlies kausu vīna?

—    Paldies, bet gribu paturēt skaidru galvu. Dod man labāk to dzērienu, ko tu brūvē no zālītēm.

Viņas apsēdās dārzā katra ar savu kausu, nolūkodamās viena otrā. „Viņa nekļūst vecāka," domāja Līvija. „Viņa ir tikpat jauna kā tajā dienā, kad atnāca. Tikpat gaiša. Tumšzilas acis, tomēr tik dzidras, ka tās skaidri atspoguļo gudro prātu, kas viņai ir dievu dāvāts. Bet viņa to reti lieto, viņa staigā šeit, ieslēgusies pati savā spēkā.

Patiesībā viņa nav skaista, viņai ir garš deguns un maza mute šaurajā sejā. Un tā ar katru vaibstu atklāj, cik viegli viņa ievainojama, un tas ir dīvainā pretrunā ar viņas skatienu, kurš ir tik stiprs un caururbjošs."

Bars baltu stārķu ar melniem spārniem lidoja pāri dārzam ceļā uz ģermāņu aukstajiem ūdeņiem, tālu augšā ziemeļos. Līvija tos pavadīja ar skatienu. „Viņi ir tik brīvi," Līvija domāja.

Tad viņa pētoši paraudzījās Marijā.

—    Tu izskaties nogurusi?

—    Es šonakt slikti gulēju.

—    Tu juties vientuļa?

—    Jā, — teica Marija, sajūtot atvieglojumu, ka nebija vajadzējis teikt nepatiesību.

Un Līvija domāja: „Viņa tik labprāt atbild uz visiem jautājumiem, un viņai izdodas visu paslēpt aiz vienkāršiem vārdiem. Viņa nemelo, tam viņa ir pārāk inteliģenta."

Tomēr viņai ir lieli noslēpumi.

Flamingo bars klaigāja virs māju jumtiem, putni nokrāsoja debesis rožainas. Tagad Marija bija tā, kas skatījās putniem pakal un teica:

—    Viņi nolaidās upē.

Līvija nemitējās prātot par savu svaini.

Varbūt šie noslēpumi ir tie, kas dod viņai spēku, varbūt mums visiem būtu lielāks spēks, ja piederētu kāds gabaliņš iedomu pasaules, kura nebūtu pieejama nevienam citam.

Viņa nopūtās, viņa pati bija kā atritināts rakstu rullis.

Tad viņa ievēroja, ka tumsa ap Mariju ir biezāka nekā parasti. Līvija jau sen zināja, ka svainei ir smagas atmiņas. r-ļ Leonidass bija stāstījis par vecākiem, par tēvu, kuru piesita lo krusta kā dumpinieku, un par māti, un brāļiem, kurus g nodūruši ar nazi.

Jūdi. Līvija domāja par šo stūrgalvīgo tautu, viņi bija nekaunīgi diezgan, apgalvodami, ka ir tikai viens dievs un tas esot viņējais. Fanātiķi.

Bet Marija nelikās sevišķi līdzīga jūdiem, viņai bija pārsteidzoši balta āda un gaiši mati. Un vēl šīs acis, spoži zilas kā genciānas, kad tās pavasari zied kalnos. Reizēm viņa gāja uz sinagogu. Tomēr, ja viņa bija reliģioza, tad viņas ticība bija visai maiga.

—    Pilsētā ir kāds pravietis, kāds jūds, kas vervē cilvēkus jaunai reliģijai, — teica Līvija. — Vai esi dzirdējusi par viņu runājam?

Marija izvairījās no atbildes, jo uz sliekšņa stāvēja Leonidass. Bet ne viņš, ne Līvija nepamanīja, ka Marija, pieceldamās no galda, kļuvusi bāla un mazliet grīļojas.

—    Piedodiet man, — viņa teica. — Man uznākušas galvassāpes.

—     Bet, mīlā, ej nu vien atpūsties.

Leonidass viņu pavadīja līdz gultai, viņš izskatījās norūpējies.

—     Kurš? — viņš čukstēja.

—     Sīmanis Pēteris.

—     Šovakar parunāsimies.

Bet tovakar neiznāca nekāda runāšanās. Leonidass un Līvija bija nolēmuši aiziet uz tirguslaukumu, lai paklausītos jaunajā pravietī.

—     Man viņš jāredz.

—    Esi uzmanīgs, lai viņš vai viņa sekotāji tevi neierauga.

—    Vai tu nenāksi?

—    Nē, es nespēju… vēlreiz.

—    Vai tu tur biji vakar?

-Jā.

Līvija bija aizbraukusi mājās pārģērbties. Viņa, tāpat kā Marija, izvēlējās melnas drānas un lielu lakatu ap galvu. Atnākusi viņiem paka], viņa dabūja zināt, ka Marija vēl joprojām jūtoties slikti.

—    Starp citu, jūsmīgi pravieši viņu nemaz neinteresē, — teica Leonidass, un Līvija nodomāja, ka brālis nav tik gudrs kā sieva. Viņš meloja gluži bez vajadzības.

Bija vēla nakts, kad Leonidass pārradās mājās. Marija gulēja, bet viņš pats aizmigt nevarēja. Galvā virpuļoja viss neiedomājamais, ko viņš bija dabūjis dzirdēt, fantastiskas ainas savijās kopā par neticamu leģendu. Rītausmā viņš aizgāja uz Marijas istabu.

—    Mums tagad jārunā.

Viņa nejutās vairs tik smagi kā iepriekšējā vakarā, taču viņas sirds plivinājās krūtīs gluži kā tukšumā.

Leonidass bija uztraucies un nikns, to varēja nolasīt no viņa acīm. — Sīmanis Pēteris ir kjuvis par lielu meli, — viņš teica. Māceklis bija stāstījis notikumu, kā piebāztu ar dažādu reliģiju maģiskām blēņām.

—    Ko tad?

—    Tūlīt tu dzirdēsi. Jēzus esot piedzimis neskartai jaunavai, un viņu esot radījis pats Dievs.

Viņš iesmējās:

*— Jūdu dievs acīmredzot sāk līdzināties grieķu Zevam, gaužām kāram uz šīszemes jaunavām. Jēzus nācis pasaulē kādā kūtī Betlēmē, proti, kādā vecā pravietojumā stāv rakstīts, ka tur piedzimšot Mesija. Tālāk teikts, ka viņš ir lcjupējs pēctecis ķēniņam Dāvidam, kura dzimta izmirusi pirms daudziem simtiem gadu.

Viņš apklusa un padomāja, pirms runāja tālāk:

—     Daža laba no šīm leģendām ir ņemta no jūdu rakstiem, viss pārējais ir māņu ticība no citām reliģijām. Viss tiek saausts kopā neiedomājamā mītā, lai liecinātu, ka Jēzus ir bijis dievs, kurš žēlsirdīgi ļāvies nākt pasaulē cilvēku dzimtā.

Dīvainā kārtā Marija nejutās pārsteigta. Viņš paskatījās tai sejā un izaicinoši sacīja:

—    Vai tu jebkad esi dzirdējis viņu sakām, ka viņš ir Mesija?

—     Nē, nē. Viņš sevi dēvēja par Cilvēka Dēlu. Es pazinu viņa māti, krietnu šīs pasaules sievieti. Viņa bija kāda Nācaretes namdara atraitne ar daudziem bērniem, un viņas dzīve bija grūta.

Leonidass nopūtās, pirms turpināja:

—    Pēc trim dienām Jēzus augšāmcēlies no miroņiem. Tāpat kā Ozlriss, Izīdas vīrs. Arī viņa, kā tu zini, dzemdēja dieva dēlu.

Mariju neinteresēja Ozīriss.

—    Vai mācekli redzēja Jēzu kādā vīzijā?

—    Nē, viņš bija no miesas un asins, viņi varēja redzēt rētas no brūcēm, kas viņam radušās pie krusta. Pēc četrdesmit dienām viņš uzbrauca debesīs un drīz atkal atnāks, lai tiesātu mūs visus.

—   Jēzus nekad netiesāja, — čukstēja Marija. — Viņš nevienu netiesāja, ne muitniekus, ne ielasmeitas, ne citus nabadziņus.

Leonidass neklausījās, bet turpināja:

—    Pēc Pētera teiktā viņš mira par mūsu grēkiem. Mums bija jāattīrās ar viņa asinīm. Viņš upurēja sevi kā izpirkšanas jēru, ko jūdi nokauj savā asiņainajā templī.

Viņa mēģināja nomierināt sirdi, bet tad atcerējās:

—    Viņš teica, ka mums jāņem savs krusts un viņam jāseko.

Brīdi viņi sēdēja klusu, iekāms Marija atkal sāka runāt:

—    Viņš izvēlējās savu nāvi, tas ir tiesa. Bet cilvēki viņu nesaprata. Ne toreiz, ne tagad.

Viņa skatījās uz Leonidasu, kurš bija tik drošs savos uzskatos. Viņa pati bija bez uzskatiem, kaut gan domāja — ja cilvēks mēģina saprast Jēzu, tad itin nemaz nav dīvaini, ka viņš gūst spēku no visiem tiem sapņiem, kurus pasaule sapņojusi kopš laiku sākuma.

Pēc tam viņa atcerējās veco lūgšanu, kuru bija dzirdējusi kā bērns sinagogā Magdalā un kura vēstīja par Viņu, kas atnāks, lai uzmodinātu mirušos, balstītu zemu kritušos, dziedinātu vārgos, atbrīvotu ieslodzītos un parādītu godu tiem, kas gul pīšļos.

—   Viņi dēvē sevi par kristiešiem un visur iemanto piekritējus, — teica Leonidass. — Ar leģendām viņi var tikt pie panākumiem.

Viņi atkal sēdēja klusu.

Beidzot Marija iedrošinājās runāt par tām domām, kas viņu bija pārņēmušas grūtajā naktī: viņai jāatgriežas atmiņās, jāatstāsta katrs vārds un katra darbība no ceļojumu gadiem kopā ar Cilvēka Dēlu.

Leonidasu pārņēma dedzība:

—    Raksti, pieraksti visu, ko atceries. Tu tomēr biji tā, kas stāvēja viņam vistuvāk un vislabāk viņu pazini.

"Marija purināja galvu un domāja, ka neviens nebija Viņu pazinis, ka ikkatrs no Viņa mācekjiem bija viņu sapratis citādi.

—   Tas būs grūti, — viņa teica. — Mums viņš bija pārāk liels.

Kā norunāts, pret vakaru viņi devās pie Līvijas, kura bija ielūgusi brāli pusdienās, lai apsveiktu viņu ar atgriešanos. Viņi apgāja lepnos Dafnes vārtus, un, kamēr Leonidass devās pārbaudīt, vai viņa preces izgājušas muitu, Marija uzkāpa pa stāvajām kāpnēm pilsētas mūrī, lai paskatītos uz milzīgo karavānu nometni. Tūkstošiem sīku veikaliņu un telšu stiepās pār nogāzi, līdz pazuda pie apvāršņa. Simtiem kamieļu līgojās šaurajās ieliņās starp teltīm, veikaliņiem un eksotiskās, spilgtās drānās tērpto ļaužu ņudzekli. Attālums bija pārāk liels, lai viņa varētu sadzirdēt, ko viņi kliedz cits citam. Tam arī nebija nozīmes, viņa zināja, ka svešās mēles tik un tā nesaprastu.

Marija ļāva skatienam slīdēt pār garo nocietinājumu, no akmens uz akmeni, tad uz jūras un ostas pilsētas Seleukijas pusi. Viņa redzēja nabagu kvartālus spiežamies pie mūra un domāja par novārgušajiem un dzērājiem, par ielasmeitām, kuras mēģināja izdzīvot, pārdodot savu ķermeni, par bērniem, kuri ubagoja un rakņājās kuģu atkritumos.

Tā bija neizturama pasaule, un viņa apņēmīgi pavērsa skatienu uz otru pusi. Tur varēja jaust karavānu ceļu pāri kalniem. Tam vajadzēja lēni, diennakti pēc diennakts, vīties uz austrumiem, uz Eifratu un tālāk — uz partiešu valsts sirdi.

Kad Leonidass atnāca viņai pakal, viņš bija apmierināts, viss bija noticis, kā paredzēts. Bet viņš, kā parasti, šķendējās par augstajām muitas nodevām.

Līvija dzīvoja pašā Orentes krastā, iepretim salai, uz kuras seleuki bija uzbūvējuši savu pili. Kad visi sasēdās pie galda, viņi varēja dzirdēt gausi tekošās upes čalas un redzēt vakara putnus nolaižamies krastā un meklējam vietu naktsguļai. Līvijas meita un vīrs arī bija klāt. Marija ar lielu sirsnību sasveicinājās ar Meru, jaunu sievieti, kura paļāvās uz augstāko varu. Viņa pielūdza Izīdu un cauras dienas pavadīja templī, nogrimusi lūgšanās lielās dievietes akmens tēla priekšā.

Līvijas galds kā vienmēr bija smalkiem ēdieniem klāts. Uz Leonidasu tas neatstāja nekādu iespaidu, viņš bija izklaidīgs un miegains.

Viņa māsu savukārt bija pārņēmis viss iepriekšējā vakarā piedzīvotais, un viņa bija sajūsmā par Sīmani Pēteri. Aizrautīgiem vārdiem viņa runāja par to spēku, kas strāvoja no šī vīra stāstījuma.

— Tas būs bijis viens apbrīnojams cilvēks, šis jaunais pravietis no Palestīnas, — viņa teica. — Man šķiet, stāstos par viņa tikumiem ir kaut kas aizkustinošs, kaut kas sirdsšķīsts.

Marija bija pārsteigta, ka Līvija to sapratusi tā. I<ādu mirkli viņa juta kārdinājumu visu atklāt, bet Leonidasa skatiens viņu atturēja. Un nākamajā brīdī Līvija turpināja:

—    Viņa mācībai, kā es saprotu, ir liela līdzība ar Orfeja pausto. Un šie jaunie kristieši taču līdzinās daudzām citām vergu un nabadzīgo brālībām visapkārt romiešu valstī, kur visi ir vienaldzīgi pret viņu ciešanām.

—   Tu aizmirsti, ka šie vergi un ubagi ir bīstams vairākums, — teica Nikomakoss, viņas znots.

—    Bet viņš taču nebija nekāds revolucionārs, šis jaunais pravietis.

—     Katrā ziņā — viņu piesita krustā kā dumpinieku.

Līvija neklausīdamās runāja tālāk:

—    Man radās iespaids, ka viņš, kā nu viņu sauca, jā, Jēzus, būtu atteicies atzīt, ka cilvēki pašos pamatos ir ļauni. Viņš bija naivs.

Marijai gribējās iesaukties, ka Jēzus ir daudz lielāks, nekā Līvija to jebkad spētu saprast. Bet viņa piespieda sevi klusēt un atcerējās, ka pašai bijušas līdzīgas domas: „Viņa gaisma bija tik spoža, ka viņam bija grūti visu skaidri saredzēt."

Sīmanis Pēteris palika vēl dažas dienas, viņš runāja skaistajos Antiohijas publiskajos laukumos. Viņam bija panākumi, nodibinājās pirmā lielā kristiešu draudze ārpus Jeruzalemes.

Bet Marija uz viņu sapulcēm negāja.

M arijai bija grūti atcerēties. Dienu pēc dienas vina sēdēja pie tukšā papirusa ruļļa.

— Nedomā par secību, — teica Leonidass. — Sāc ar kādu vienu gadījumu, lai kad tas arī būtu noticis.

Viņa atkal mēģināja atsaukt atmiņā tai Jeruzalemes mājā notikušo, kad Sīmanis Pēteris viņu atstūma. Tagad viņa atminējās, ka tas bija Andrejs, Sīmaņa brālis, kurš, tiklīdz viņa beidza runāt, sacīja:

„Tu sludini dīvainu mācību. Un es tev neticu."

Nākamajā mirklī Sīmanis bija izteicis nievājošos vārdus, ka Jēzus gan nevar būt runājies ar sievieti vien. Bet tad viņa atminējās, ka tur bija vēl viena balss:

„Tu esi karstasinīgs, Sīmani. Tagad tu cīnies pret sievieti gluži kā pret ienaidnieku. Ja Pestītājs viņu uzskatījis par cienīgu, kas gan esi tu, lai viņu nosodītu. Viņš pazina Marijas būtību un tādēļ varēja dalīties ar viņu zināšanās, kuras jūs nebūtu sapratuši."

Viņš, maigais Levijs, bija to teicis. Kāpēc viņa šos vārdus bija aizmirsusi?

Tagad Marija ļāva lepnumam pildīt sirdi, izgāja dārzā un priecājās par katru puķi.

Kas bija tas, ko Viņš bija saskatījis viņas būtībā?

Svarīgais jautājums par to, kas Viņš bija, nekad netiks atbildēts, to viņa zināja. Vienīgais, ko viņa varēja darīt, bija liecināt par neaptveramo tā, kā viņa to bija sapratusi. Bet, lai to izdarītu, viņai vajadzēja izdibināt, kas ir viņa pati. Viņa nesekos Leonidasa padomam, viņa sāks no sākuma.

V iņa piedzima Magdala, Genecaretes ezera krastā. Tas bija nabadzīgs ciems, cilvēki vāca iztiku no liesajiem tīrumiem. Un no ezera, kas bija bagāts zivīm. Aitas un kazas ganījās sausajos kalnos. Marijai vēl nebija pilni pieci gadi, kad vinu nolika ganīt lopus stāvajās kraujās ap ciemu. Māte piekodināja, ka viņa nedrīkstot staigāt starp kokiem, kuri auga augstāk nogāzēs. Tur zem terebintu lapotnēm un starp veco ozolu pelēkajiem stumbriem, kārojot pēc cilvēka gaļas, uzglūnēja savvaļas suņi un smejošā hiēna.

Marija bija paklausīgs bērns, bet gadījās, ka viņa aizliegumu pārkāpa. Viņu pievilka mežs. Bija klusi un svinīgi spožajā zaļumā zem kokiem. Tur dzīvoja Dievs, to bērns saprata.

Viņas mājās bieži griezās pie Dieva. Ziemā ik rītu viņa dzirdēja tēvu pateicamies Visuvarenajam: „Lai slavēts Tu, Dievs, Visuma Ķēniņ, ka tu neesi mani radījis par sievieti." Un mātes balss atbildēja: „Lai slavēts TU, Dievs, ka esi radījis mani pēc sava prāta."

Tēvs nekad neskatījās uz meiteni, viņš skatījās tai garām vai cauri, it kā viņas nemaz nebūtu.

Viņa baidījās no tēva — ap viņa raupjo stāvu, ap noslēgto seju un cieto skatienu pletās tumsa.

Bija īsts atvieglojums, kad atnāca pavasaris, — ne jau tikai siltuma un puku dēļ. Nekad nevarēja kļūdīties, — kad vieglais vējš nogāzēs šūpoja sarkanās anemones, tēvs aizgāja savu ceļu, un liels miers nolaidās pār namu. „Uz kurieni viņš iet?" Mātes atbilde bija vienmēr tā pati: „Augšā kalnos." Viņa to izteica caur sakniebtām lūpām, it ka nelabprāt laistu par tam šos vārdus, un meitene saprata, ka nevajag vairāk neko jautāt.

Bet arī mātei bija gaišāks prāts, kad vīrs bija projām. Nebija jau tā, ka viņa to kādam izrādīja, varbūt tik vienīgi Marija zināja šo noslēpumu. Kad viņas abas gāja uz aku pēc ūdens, nereti gadījās, ka viņas pa ceļam apstājās un skatījās augšā uz kalniem, kur oleandri ziedēja sārtiem ziediem starp sausseržiem un irbulenēm. Ja bērns mīli palūdza, varēja piedabūt māti no galvas skaitīt Rakstos teikto:

„Jo, raugi, ziema ir garām, lietus laiks ir projām un aizgājis savu ceļu. Puķes parādās pļavā, ir pienācis brīdis, kad tiek apgriezti vīna koki un ūbele ļauj dzirdēt savu balsi mūsu zemē. Vīģeskoka augļi sāk briest, vīna koki jau vienos ziedos, tie izplata savu smaržu…"

Tad viņas viena otrai uzsmaidīja.

Marijas ģimenei nepiederēja ne zvejas laiva, ne vīnogu stādījumi. Bet viņiem bija kāda bagātība, ciema lielākais vīģeskoks auga turpat pie viņu mājas durvīm. Svētītais koks ar saviem zaļo pirkstu tūkstošiem dāvāja cilvēkiem ēnu karstajā vasarā. Tas bija dāsns pret ubagiem, deva divas ražas gadā. Siltos pavasaros pirmās saldās vīģes nobrieda jau uz Lieldienām. Pret ziemu, pirms sākās lietus gāzes, bija nogatavojušies augļi jaunajos dzinumos, un tos no koka plūca uzmanīgi, gandrīz vai svinīgi.

Māte katru vasaru dzemdēja pa bērnam — četrus dēlus tikpat daudzos gados. Dzemdības vienmēr gadījās nelaikā, ražas novākšanas vidū. Viņa dzemdēja bez vaidēšanas un pēc dažām dienām jau bija tīrumā, atkal ar jaunu bērnu maisiņā uz muguras. Kaimiņi, kā nu varēja, viņai palīdzēja, bet tikai tad, kad mazais dēls bija apgraizīts.

Kad pēdējais bērns pēc apgraizīšanas gulēja drudzi smagi slims un Marijas uzraudzīts, viņai pirmo reizi ienāca prātā, ka ne jau vienīgi tēvs neskatījās uz viņu, nē, — arī kaimiņi un pat mātes brālis uzvedās tā, it kā viņas nemaz nebūtu pasaulē. Tagad viņa saprata, ka piedzimt par meiteni ir kā lāsts, un jo īpaši — par pirmdzimto.

Bet viņa saprata arī to, ka tas nebija pilnībā izskaidrojams, kā viņa kļuva par svešinieci.

Un tad vēl šī lieta ar lakatiņu. Citas mazas meitenes drīkstēja lakatu noraisīt, lai vējš atvēsinātu, strādājot uz latika. Taču ne viņa. Katru rītu, saritinājusi gulampaklājus, māte tūlīt pat sasukāja Marijai matus, sapina tos ciešā bizē un stingri apsēja lakatu ap mazo galvu. Beigās vēl ciešs mezgls zem zoda, savilkts ar gudru ziņu, lai bērnam nebūtu iespējams to atraisīt.

Meitene kaunējās no saviem matiem. Reiz, kad viņa bija viena starp aitām, viņai laimējās nolaist lakatu uz pleciem un izvilkt no bizes šķipsnu. Viņa izbijās, ar šausmām ieraudzīdama, ka viņas mati ir nedabīgi, dzelteni kā nobrieduši kvieši. Kopš tās dienas viņa vairs nesūrojās par lakatu, gluži otrādi, palīdzēja mātei sasiet mezglu labi cieši un novilkt lakatu pāri pierei, lai matus noslēptu.

Marijas matus māte rītos pina, pa brīdim nopūzdamās. Kādu dienu viņa teica, ka lakats neko nelīdzot, jo nespējot noslēpt meitenes acis.

—     Kas vainas manām acīm?

—    Tās ir skaistas, — atteica māte un pietvīka. — Zilas kā īrisi pavasara pļavā.

īsu brīdi Marija nojauta noliegtas ilgas mātes balsī. Bija tik dīvaini, bet viņa saprata, ka tas noslēpumainā veidā saderējās ar viņu pašu un ar saitēm viņu abu starpā. Neviens cits to nevarēja redzēt, bet Marija zināja, ka viņa bija tas bērns, ko māte mīlēja visvairāk. Viņa bija tā, kura slepus saņēma gabaliņu tikko ceptas maizes. Un reizēm, kad viņas bija vienas kūtī, māte deva viņai padzerties no trauka virsas pašu piena treknumu.

Tagad viņa izjuta mierinājumu — viņai bija skaistas acis. Bet jau tai pašā pēcpusdienā viņa sāka paslepus vērot citu bērnu acis. Daļai acis bija tik tumšas, ka nevarēja samanīt zīlītes, bet vairākumam tās bija dažādu toņu brūnumā. Dažiem skatiens bija gaišāks, kādam viņa ieraudzīja pat pavisam pelēkas acis. Tas bija kāds zēns, un, uzmanīgi pavērojot, viņa atklāja, ka arī mati viņam bija gaišāki nekā citiem. Lai gan ne tik pretīgi gaiši kā viņai pašai. Bet, kad saule apspīdēja viņa galvu, mati spēja iemirdzēties kā sudrabs.

Vienu vienīgu reizi Marija redzēja vīrieti ar zilām acīm. Tas bija tad, kad pulks romiešu jāja cauri ciemam un cilvēki ierāvās savās mājās, nobāluši aiz rūgtuma un bailēm. Jātnieki jāja gar pašām mājām, un Marija, kura skatījās, paslēpusies kūtī aiz balsta, pēkšņi sastapa kāda jauna kareivja skatienu. Viņa acis bija zilas kā debesis, un zem bruņucepures varēja samanīt matus — tikpat dzeltenus kā viņai.

Tas bija tikai īss acumirklis, bet atstāja uz viņu dziļu iespaidu. Viņa līdzinājās nīstajam svešiniekam!

Pēc kāda laika viņai iznāca noklausīties sarunu starp kaimiņmājas Abiataru un vienu no viņa dēliem. Viņi runāja par romiešiem, kuri bija jājuši cauri ciemam, un par jūdu dumpiniekiem, kuri pulcējoties arvien lielākos baros kalnos, lai vingrinātos kara mākslā. Jaunais gribēja doties uz turieni.

—    Dievs vēlas, lai viņa tauta būtu brīva.

—    Tikai trakgalvji seko Jūdam galilietim augšā, kalnos. Tādi bezprāši kā Baraks, kurš pamet sievu un bērnus likteņa varā un ir ieņēmis galvā, ka mēs varam izdzīt romiešus.

—    Bet Dievs vēlas…

—    Dievs vēlas, lai Viņa tauta pacieš un gaida. Kad viņš uzskatīs, ka laiks pienācis, Viņš dos mums zīmi. Bet to Viņš vēl nav darījis, ne tagad, ne arī pirms iepriekšējiem kariem. Te nenotiks nekādi brīnumi.

Un viņš sāka kliegt arvien skaļāk:

—    Sacelšanās noved pie slaktiņiem, sievietes un bērni tiek nobendēti, tīrumi un ciemi nodedzināti! Un varoņi no kalniem — sisti krustā!

Pēdējos vārdus viņš izspļāva balsī, pārpilnā naida. Dēls klusēja, un, kad viņi aizgāja tālāk, Marija saņēmās atstāt briksnāju, kur bija klausījusies. Aši viņa skrēja pie mātes, kura pašlaik aizdedzina eljas lampu.

—     Māt, vai būs karš?

—     Kur tad to tu esi dzirdējusi?

—    Vai tēvs ir karotājs, kas vingrinās kalnos?

Māte nekad nebija pacēlusi pret Mariju roku, bet nu viņa spēcīgi iesita Marijai pa seju.

—    Marija, tās ir bīstamas runas. Nekad, nekad tu to nedrīksti stāstīt tālāk, nevienam pašam cilvēkam.

Marija berzēja vaigu, acīs sariesās asaras, un māte atjēdzās.

—    Lūgsim Dievu par mieru. Bet vispirms tev man jāapsolās pie Dieva Svētajiem rakstiem nekad neņemt tādus vārdus mutē.

Bērns raudādams apsolīja. Bet lūgšanas laikā viņa sēdēja klusi un aiz cieši aizvērtiem plakstiem domāja, ka tas, ko Abiatars teica savam dēlam, nevarētu nebūt taisnība: „Sievietes un bērni tiek nobendēti, tīrumi un ciemi nodedzināti. Un varoņi no kalniem sisti krustā."

Kāpēc gan citādi māte bQtu tik izmisusi.

Nākamajā dienā Abiatara vecākais dēls bija pazudis, un bērns varēja redzēt bailes cilvēku sejās. Taču tie klusēja, it kā būtu par briesmām bīstami runāt. Klusums nolaidās pār ciemu, un tā aizsegā auga naids un aizdomīgums. Cilvēki gan sasveicinājās, bet vairs neapstājās, lai pārmītu kādu vārdu.

Māte vienmēr bija vientuļa, bet tagad Baraka sievu no kopības izstūma pavisam.

Kādu dienu meitene sastapa veco ganu, nerunīgu vīru, kurš reti vēra vaļā muti. Viņš dzina savas avis garām Marijas ganāmpulkam, uzmeta bērnam skatienu un teica:

—    Nūja. Jau agrāk tā ir gadījies un nu notiks atkal.

Vēstis atnāca uz ciemu zagšus. Dažas atnesa gani, kuri bija

sastapuši citus ganus kalnos. Bet visvairāk ziņu tika atvests ar laivām, svešinieki bija atbēguši zvejnieku laivās pāri jūrai. Daži runāja par uzvarām, par veiksmīgām slēptuvju vietām. Bet viņu vārdi bija neskaidri un acis bez cerībām. Citi stāstīja par lielām kaujām un krustā sistu jūdu tūkstošiem.

Nerunīgais, nonācis no kalniem, teica, ka romiešu ģenerālis Variuss, Sīrijas gubernators, esot ceļā ar diviem leģioniem. Viens karapulks ejot apkārt ezeram un grasoties uzbrukt no dienvidiem, kamēr otrs izvēlējies ceļu pāri kalniem ziemeļos.

—    Mūs saspiedīs kā starp diviem mūriem, — sacīja gans.

Marija klausījās, bet nesaprata.

Pēc dažām dienām, kad viņu sūtīja uz krastmalu nopirkt zivis, vecais zvejnieks uzkliedza, lai viņa pazūdot.

Viņš kliedza, ka viņa sagandēšot visu lomu. Viņa pārradās mājās, naudu cieši sažņaugusi saujā un stīva aiz bailēm.

—     Es sagandēju viņu zivis.

Māte palika kā pārakmeņojusies, bet vecākais brālis, kuram nu bija pieci gadi, skalā balsī sauca, ka Marija nesot kaunu ģimenei.

—    Visi saka, ka tu esi netīra, grēcīgs bandu bērns! — viņš kliedza, bet tad māte atbrīvojās no sava sastinguma:

—    Ja Marija ir bandu bērns, tad es esmu ielasmeita, — viņa teica, un viņas balss bija cieta, bet acis kvēloja dusmās, kad viņa purināja zēnu un turpināja:

—    Vai tu esi aizmirsis, kā Dievs soda to, kurš negodā savus vecākus?

Marija, kura nezināja, kas ir ielasmeita, no šā brīža saprata, ka pie visa, kas ģimeni piemeklē, vainīga ir viņa. Tieši tad viņa pieņēma lēmumu bēgt.

Turpmākajās naktīs viņa sakopoja spēkus. Viņai vajadzēja gaidīt nakti bez mēness un tumsā doties uz jauno pilsētu, kuru Herods Agripa bija licis uzcelt par godu romiešu ķeizaram. Herods nosauca to par Tibēriju, bet jūdi to dēvēja par Grēku pilsētu.

Brīžiem Marija raudāja, taču tikai mazliet un tikai tad, kad domāja par savu māti.

Beidzot pienāca nakts bez mēness. Bija grūti spert solus tumsā, pa reizei viņa nokrita, nobrāza ceļus un tad slaucīja asinis apmetnī, ko bija uzmetusi plecos. Ar šausmām viņa atskārta, ka tikusi uz priekšu tikai īsu ceļa gabaliņu, tomēr viņai vajadzēja atpūsties, sagaidot rītausmu. Viņa trīcēja no aukstuma, bet tas nebija īstais iemesls, kas turēja viņu nomodā. Nē, tās bija dīvainās skanas, ar kurām bija pilna nakts.

„Sātana eņģeli," viņa domāja. Tad jau taisnība vien būs, ka tad, kad mēness atpūšas, kalnu ieplakās nakti kauc Lucifera kalpi.

Tad viņa samanīja, ka kalnos klab zirgu pakavi, tur bija simtiem zirgu. Un vēl pēc brīža izdzirda zobenu šķindu, tiem cērtoties kopā, vīru lamas, kad tie blieza cits citam pa bruņucepurēm, komandu saucienus, uzvaras rēcienus.

Tikai tad viņa saprata, ka viņiem pāri veļas karš.

Viņai bija jāsteidzas mājās pie mātes.

Marija skrēja tā, kā nekad mūžā nebija skrējusi. Debesis ziemeļpusē blāzmojās sarkanas, bet tā nevarēja būt rītausma.

Seoforija deg.

Tagad viņa varēja saskatīt pirmās mājas Magdalā, un tur bija tumšs un viss mierīgi. Taču pie durvīm viņa spēji apstājās, jo izbrīnījusies sadzirdēja tēva balsi, niknu un skarbu:

—    Klusē, sieva!

—     Ej projām kalnos. Viņi dzenas tev pakal, un tu viņus atved tieši pie manis un bērniem. Pazodi!

—    Vai tu esi aizmirsusi, kas Rakstos sacīts par sievieti, kura saceļas pret savu viru?

Viņš kliedza, gluži kā zaudējis prātu, tik skali, ka nevarēja dzirdēt romiešu zirgu pakavu dipoņu. Bet Marija sadzirdēja, domāšanai te nebija laika, viņa tikai pazuda zibens ātrumā. Mājai bija trīs mūrētas sienas, bet ceturtā — kalns, pret kuru māja balstījās. Tālākajā stūrī bija šaura sprauga starp kalnu un sienu. Un pieslietas kāpnes uz jumtu. Viņa uzkāpa līdz pusei, taču saprata, ka tuvojas rītausma un ka uz jumta viņa būtu saskatāma.

Viņa palika stāvam, iespiedusies starp kalna sienu un kāpnēm. Tur bija sprauga, viņa varēja ieskatīties lejā istabā, kad kareivji ielauzās pa durvīm, smējās, sita tēvam pa seju un notina viņu ar virvi no kājām līdz vēderam, krūtīm, rokām. Viņš izskatījās kā liela zivs, tāda, kuru notin ar auklām pirms žāvēšanas.

—    Uz krustu tevi.

Tas bija grieķis, kurš runāja lauzītā aramiešu valodā.

Pēc tam kareivji ieraudzīja sievieti un mazos bērnus.

—    Lieciet viņus mierā.

—    Nē, jūdus mēs iznīcināsim, kā to dara ar kaitēkļiem.

Marija aizmiedza acis, kad viņi pārgrieza mātei un

brāļi&m rīkli, un tad viņai bija tikai viena doma. Viņa gribēja nomirt.

Bet viņa nezināja, kā lai to panāk. Viņa vēl arvien turēja acis ciet, tad sajuta deguma dūmus.

Viņi bija aizdedzinājuši māju.

Nekā nedomādama un īsti nemaz to negribēdama, Marija bēga augšup pa kalnu, tur viņa atrada veco kazu taku, viņa skrēja, skrēja.

M arija Magdalēna sēdēja savā māja Antiohija un pulējās, cik vien spēja, lai atsauktu atmiņā smagās ainas. Kas ir patiesība, kas izdomājums, kur ir to robeža? Cik cilvēks var atcerēties, lai nesabruktu?

Vairāk atmiņu viņai nebija, viņa bija aizmiegusi acis un skrējusi.

Un aizmiegtām acīm viņa bija staigājusi arī vēlāk, visus šos gadus pie Eifrosīnes. Bet viņai bija bailes no naktīm, kad aizmirstais varēja iznirt no tumsas.

Visā visumā viņai laimējās ievērot noteikumu: nekad neatcerēties. Līdz tam brīdim, kad viņa sastapa Viņu, kurš teica: „Tikai patiesība var jūs padarīt brīvus."

Patiesība? Viņa paskatījās uz rulli, kur bija uzrakstījusi savu bērnības stāstu. Un atkal radās jautājums: cik daudz tur patiesības?

Vai viņa bija rādījusi bērnību zeltītās krāsās? Nē, arī no grūtas bērnības ir gaišas atmiņas. Bērnam taču vajag tik maz — sauli, kas rotaļājas koku lapotnēs, tikko dzimušu jēriņu, kas atdusas klēpī, un arī kustību prieku, lēkāšanu pa akmeņiem un skriešanu pār kalniem.

Vai viņa bija aizgājusi tālu prom?

Tā gan viņa nedomāja, viņa vēl arvien spēja sajust kaunu par dzeltenajiem matiem un zilajām acīm. Un nicinājumu, ar ko bija jāsastopas.

Viņa vēlreiz izlasīja, ko bija uzrakstījusi, un domāja tāpat, kā bija domājusi par Jēzu — viņa bija tik vientuļa.

Bet tagad Marija saprata arī to, ka bijusi stiprs un dzīvības spēka pilns bērns, viņa, šī meitene no Magdalas.

Māte.

Viņa bija centusies, piepūlējusi atmiņu, lai atcerētos mātes vārdu. Veltīgi. Mātes smaidus viņa varēja atsaukt atmiņā droši vien tāpēc, ka tie bija tik reti. Bet visizteiksmīgāko ainu radīja mātes bēdas. Un nogurums. Augums, kuru izsūca grūtniecības, tas salīka un zaudēja skaistumu. Un dūrē savilktā roka, kura spiedās pie muguras, lai remdētu sāpes.

„Tā bija verdzība," viņa domāja.

Kā bērns viņa, protams, to neredzēja. Mātes pasaulē valdīja Raksti, gadu ritums un bērni bija sievietes liktenis, dzīVes gājums un Dieva griba. Daudzi no bērniem nomira, pazuda gluži kā ēnas un nogrima aizmirstībā. Tāpat kā tās mātes, kurām dzīvību paņēma dzemdības.

Mātei bija sešpadsmit gadu, kad viņa mani dzemdēja, un divdesmit divi, kad mira.

Marija bija nogurusi, kad devās pie miera. Aizvērdama slēģus, viņa redzēja, ka pār kalniem bija nolaidusies melna nakts. Atkal šī nakts bez mēness.

Vakara lūgšanā viņa lūdza miegu bez sapņiem. Bet viņas lūgšana netika uzklausīta, viņa sapņoja par Hiju. Jau miegā viņa juta dziļu izbrīnu, kāda sieviete, viņas mātes brāļasieva, nāca viņai pretī pa aitu taku pāri kalnam, izpleta rokas, apskāva meiteni, likdama viņai pasmieties.

Kad Marija atmodās, viņai bija gaišas domas. To bija panākusi silti izjustā aina. Tad viņa sapni atsauca atmiņā, Hija bija gara auguma un lepna, viņas krūtis bija apaļas, nevis plakanas kā izrullēta mīkla. Bet viņa bija dzemdējusi tikai trīs bērnus — divus dēlus un meitu.

Pēc tam bija iztikusi bez tā.

Par viņu tenkoja sieviešu pulkā pie akas un pie laipas, kurp viņas devās pēc zivīm. Sieviešu tenkās vienādā mērā bija skaudība un nosodījums: vina samaisot dažādas zāles un dzerot, šo mākslu viņa esot iemācījusies no Lucifera, viena esot pati savām acīm redzējusi, ka viens no viņa ļaunajiem eņģeļiem apmeklējis Hiju.

Viņas runāja, ka Hija esot augstprātīga. Taču viņa bija vienīgā, kura bija laipna pret māti un mani. Un Marijai pēkšņi uzausa atmiņā rāmā runāšanās pie krāsns, kad abas sievietes cepa maizi.

Otrā rītā, kad Marija sēdās pie galda un paņēma savu rakstāmo, viņa iedomājās, ka turpmāk viņai aizvien vairāk nāksies paļauties uz Leonidasa atmiņām.

Cīņā viņš tika ievainots, šis grieķu centurions Leonidass. Tas nebija nekāds smagais ievainojums, tomēr stipri asiņoja. Taču viņš to uzņēma ar pateicību, izjūtot lielu atvieglojumu, kad saņēma pavēli atgriezties Tibērijā pie ārsta. Viņš nīda savu amatu, bet vēl vairāk pārjūtīgos jūdus ar viņu matu skaldīšanu, viņu pretīgo retoriku un šausmīgo dievu.

"Šajā rītausmā viņš jāja, cik klusi vien varēdams, caur neviesmīlīgo apvidu. Ausīs vēl skanēja krustā sisto kliedzieni, kad viņš pēkšņi ieraudzīja bērnu, kas skrēja pa taku, — mazas, žiglas kājas un reti sastopami gaiši mati, kuri plīvoja aiz mazās galviņas kā izplesti spārni.

—    Ei, kas tu tāda esi?

Meitene apstājās un lielām acīm skatījās uz jātnieku. Zilas acis!

—    Es esmu Marija no Magdalas.

Tad viņa sabruka, viņš nokāpa no zirga un paņēma bērnu rokās. Nebija nekādu šaubu, ka viņa zaudējusi samaņu, ko gan, pie visiem dieviem, lai viņš iesāk ar šo meiteni? Viņa bija runājusi aramiešu valodā, tomēr viņai vajadzētu būt jūdu meitenei.

Kad viņš uzcēla meiteni zirgā, viņš pats nesaprata, kāpēc tā dara. Viens jūdu bērns vairāk vai mazāk, kāpēc gan viņam par to būtu jārūpējas.

Tad viņš zināja, ka viņai ir pavisam īpašas acis.

Pēc stundas viņš klauvēja pie Eifrosīnes priekamājas vārtiem, tā atradās jaunajā pilsētā, skaistā vietā jūras krastā. Atvēra viņa pati un izbrīnījusies teica:

—   Leonidas! Tu taču zini, ka priekšpusdienās pie mums ir slēgts. Un es neesmu tev paspējusi sagādāt jaunu zēnu.

—    Klausies, ko es tev teikšu. Esmu atradis bērnu un gribu, lai tu uz mana rēķina par viņu rūpējies.

Eifrosine viņā skatījās aizdomīgi.

—    Ak tā? — viņa jautāja. — Vai tā ir meitene?

—    Jā, un loti neparasts bērns. Es par viņu maksāšu.

—     Vai tu esi aizbēdzis?

—     Nē, nē. Kaujā mani ievainoja un atsūtīja atpakaļ.

Viņš ielika bērnu Eifrosīnes rokās.

Meitene gulēja, Eifrosine pavilka apmetni, kurā tā bija ietīta, un izbrīnījusies teica:

—    Tas ir pavisam neparasts bērns.

Kad Marija izdzirdēja gaišo sievietes balsi, viņa atmodās no nemaņas un, ieraudzījusi stalto sievieti, nodomāja, ka tā ir eņģelis — vai nu Dieva, vai Lucifera. Eifrosine uztvēra bērna skatienu un no savas puses domāja, ka nekad nav redzējusi līdzīgas acis.

—    Es paļaujos uz tevi, — teica Leonidass. — Un es tev labi samaksāšu.

—     Ej un liec dziedēt savas brūces.

Šajā brīdī māja jau bija pamodusies, jaunas sievietes sastājās, brīnīdamās par meiteni, un cita caur citu runāja: — Tik jauna, tik apburoša. Un tik netīra!

Mariju ielika vannā, ūdens bija silts, maigs un smaržoja kā puķes pavasarī. Viņai nebija bail no ūdens, bet viņa kaunējās sava kailuma. Līdz pat brīdim, kad saprata, ka viņa nu ir debesis un ka tur tā apietas ar netīrajiem.

Pēc tam viņu noslaucīja mīkstos dvieļos un ielika gultā. Tā viņu biedēja vairāk nekā vanna, viņa nekad nebija gulējusi gultā. Viņai iedeva maizes riku, uz kuras bija jogurts ar garšzālītēm. Un siltu pienu, tajā bija medus, kā viņa varēja nojaust. Bet vēl ari kaut kas cits, — kad viga iemiga, uz mēles bija palikusi rūgta garša.

Viņa nogulēja visu garo dienu, bet pret nakti uzmodās no mūzikas un smiekliem. Eifrosīne bija nolikusi bērna gultiņu pati savā istabā un nozīmējusi jauno Mirjamu par sargu.

—     Viņai vajadzīgs kāds, pie kā vērsties, kad pamodīsies. Un tu esi vienīgā, kas runā aramiešu valodā.

Mirjama par to bija pateicīga, viņa bija baidījusies no vakara, kad uzvaras apreibinātie kareivji atgriezīsies no kaujas.

Taču viņa bija nogurusi, ik pa brīdim aizsnaudās un beidzot iemiga pavisam, bet tad pamodās no sajūtas, ka viņu kāds vēro. Marija bija skatījusies uz viņu jau labu brīdi, Mirjamai bija smalka jūdu seja, dižciltīgi izliekts deguns, sārtas lūpas un gari, brūni, viļņoti mati. Tieši tādus matus Marija bija vienmēr vēlējusies sev.

Kad Mirjama pietrūkās no miega, Marija izlikās guļam. Viņa gribēja iegūt laiku, lai mēģinātu atcerēties, kur atrodas. Un bez tam viņai gribējās izdomāt, kāpēc skaistā meitene izskatās tik bēdīga.

Nākamajā acumirklī Marija sāka raudāt, raudāt izmisīgi. Viņai būtu gribējies kliegt, taču viņa nespēja, iznāca tikai čuksts: — Mana māte, viņi nogalināja māti.

—      Nu, nu, — Mirjama viņai noslaucīja asaras un runāja nomierinošus vārdus: — Tava māte ir pie Dieva, un viņai tagad ir labi.

—     Kur es atrodos?

Mirjama šaubījās, tomēr beidzot pateica, kā ir:

—     Eifrosīnes priekanamā.

—    Vai tāpēc te tik skaisti spēlē?

—    Jā, tā varētu teikt.

—     Bet tu neesi priecīga, tu esi bēdīga.

—     Es ilgojos pēc savas mātes tāpat kā tu.

Pēc brīža Mirjama izdarīja to, par ko viņa droši saņemtu rājienu. Viņa ielīda gultā pie bērna un pievilka mazo sev klāt. Kad pār jūru iemirdzējās rītausma, Eifroslne viņas tā atrada. Abas gulēja dziļā miegā, un Eifroslne labprāt izmantoja iespēju ari pašai atpūsties. Bija aizvadīta nogurdinoša nakts.

Māja gulēja, līdz saule sasniedza pusdienas augstumu. Klusumu brīžam pārtrauca spalga sievietes balss, kura vaimanāja vai pielūdza kādu no Austrumzemes daudzajiem dieviem. Mariju balsis pa brīdim pamodināja, bet viņa tūlīt atkal aizmiga, viņa negribēja, negribēja.

Pēc tam bija tā, it kā visi būtu pamodušies reizē, istabas piepildīja smiekli un kliedzieni, ūdens šļakstīšanās un arvien biežāki saucieni pēc ēdiena.

Pie visiem dieviem, cik visi bija izsalkuši. Vergi bija uzkopuši māju, un nebija vairs ne miņas no nakts nodarbēm.

Dažus notikumus no šīs pirmās dienas Marija nekad nespēs aizmirst:

Tas bija vīrietis, kas gatavoja ēst!

Un drīkstēja ēst, cik vien gribas.

Sievietes Mariju skubināja:

— Ņem vēl maizi, vai tu nogaršoji vistu, tev jāņem krūts gabaliņš, nomēģini malto galu, nē, tā varbūt tev par stipru. Bet tagad ņem kaut ko, kas tev garšos, vīģu kūku ar medus mērci un žāvētām vīnogām.

Pēc katra kumosa viņa saņēma uzslavu, kas par dūšīgu meiteni tā esot.

Bija vēl arī citi brīnumi. Marijai gandrīz iespiedās kumoss rīklē, kad viņa ieraudzīja, ka sievietei, kas sēdēja viņai blakus, bija dzelteni mati. Un zilas acis!

Tad viņa ievēroja, ka Eifroslnei pašai ir zilas acis. Bet vislielāko izbrīnu radīja viņas mati, tie bija spilgti sarkani kā uguns.

Bērns interesēja visas. Kad viņas apjauta, ka meitene nesaprot viņu valodu, viņas skaļi mācās virsū Eifrosīnei:

— Viņai taču te jāpaliek, mēs viņai uzšūsim jaunas drānas, viņa ir tik apburoša, mēs viņai mācīsim…

Eifrosīne atbildēja izvairīgi. — Tas ir centuriona Leonidasa bērns, — viņa teica.

Sievietes smējās, zēnu mīlētājs Leonidass taču nebūs kādai sievietei uztaisījis bērnu!

-»Nē, man šķiet, ka viņš meiteni atradis kalnos, uz kurieni viņa aizbēgusi kaujas laikā.

Pēc maltītes viņas pazuda dārzā, Mirjama ar Mariju pie rokas. Eifrosīne ieslēdzās savā istabā, lai saskaitītu naudu un iegrāmatotu nakts ienākumus. Kā tas bieži gadījās, viņai bija nepatikšanas, viena no meitenēm bija piekauta, Eifrosīne bija apkopusi viņas brūces un aizsūtījusi vergu zēnu pēc ārsta.

„Kad ārsts ieradīsies, viņš pie reizes varēs izmeklēt arī bērnu," viņa domāja. Patiesībā viņa būtu gribējusi tikt no meitenes vaļā, te nebija bērnam īstā vieta. Bet topašubrīd viņa juta, ka mazajai pieķērusies, tāpat kā visi citi šajā mājā. Meitenē bija kaut kas neizsakāmi pievilcīgs, vienlaikus gaišs un noslēpumains.

„Nu, tā jau ir Leonidasa problēma," viņa sev sacīja. „Ja viņš vēlas, lai bērnu paturu, viņam jābūt gatavam maksāt krietnu naudu. Mirjama jānoliek par bērna kopēju, kurai jāiemāca meitenei kārtīga valoda un laba uzvešanās. Starp citu, arī uzvešanās pie galda. Vai, cik briesmīgi viņa ēd!"

Eifroslne veltīja labu bridi, lai izrēķinātu, cik viņai izmaksātu tas, ja Mirjama nepildītu savus pienākumus.

Lielais dārzs, ierīkots nogāzē pret jūru, aizrāva Marijai elpu. Nekad viņa nebija pat sapņojusi par kaut ko līdzīgu. Zaļajos krūmos dziedāja putni, visbrīnišķīgākās puķes smaidīja viņai pretī, dzīvžogi, augsti kā sienas, veidoja telpu, kur paslēpties, strūklakas mirdzināja ūdeni pāri mākslinieciskai mozaīkai. Lejā pie jūras auga koks, kuru viņa pazina, tas bija terebints, smags jo smags aiz vecuma un noslēpumiem.

Viņai šķita, ka koks viņu sveicina. Visskaistākās tomēr bija rozes ar smagajām zīda galviņām — baltas, dzeltenas, spoži rožainas. Visvairāk gan bija noslēpumaino, tumši sarkano rožu.

Viņa uzdrošinājās pavaicāt:

—     Kā sauc šis puķes?

Mirjama šaubījās, viņa nezināja, kā rozes sauc aramiešu valodā. Tā iznāca, ka roze bija pirmais grieķu vārds, ko Marija iemācījās.

Pa ceļam augšup no dārza viņas satika Eifrosīni, kura Mirjamai paskaidroja, ka viņai jārunā grieķiski. Pagaidām Marija drīkstēja jautāt aramiski, bet Mirjamai bija jādod visas atbildes grieķu valodā. Mirjama gribēja iebilst, ka tā nekas neiznākšot. Bet Eifrosīnei pretī nedrīkstēja runāt.

—     Ejiet nu iekšā, tev jāizrāda Marijai māja.

Abas meitenes uzmanīgi tipināja pa lielo zāli, kur notika svinības, kā Mirjama paskaidroja. „Cik te neaprakstāmi skaisti," domāja Marija, „puķaini paklāji uz grīdas, plati dīvāni un soliņi uz apzeltītām kājām." Sienas bija greznotas spoguļiem, tie meiteni biedēja un aizgrāba, viņa reiz bija paņēmusi mātes spoguļa lausku, bet tika pamācīta, ka ir piedauzīgi skatīties savā attēlā. Patiesībā jau viņa to bija darījusi tikai vienu reizi — todien, kad māte bija teikusi, ka meitas acis ir zilas kā īrisi.

Te vina nevarēja pagriezties ne uz vienu, ne otru pusi, lai neredzētu pati savu attēlu, visu augumu — skaidri un gaiši. Un seju, pagaru degunu, muļķīgu muti un pretīgi baltu ādu. Viņa ilgi pētīja savas acis un redzēja, ka tās nav zilākas kā Eifrosīnei.

—    Tagad tu redzi, cik esi daiļa, — čukstēja Mirjama aramiešu valodā.

Bet Marija to neredzēja, nē, viņa purināja galvu. Tad viņa rūpīgi pētīja spogulī Mirjamas seju un Mirjamu pašu. Ļoti dīvaini, ka viņas abas bija tik līdzīgas viena otrai.

Pēcpusdienā atnāca vecs vīrs, spaidīja Marijas augumu un uzmanīgi pārbaudīja viņas acu baltumus. Viņai nebija bail, viņš ar meiteni runāja laipni un viņas pašas valodā, viņš teica, ka viņa esot vesela kā rieksta kodols.

Brīdi vēlāk ieradās Leonidass ar kaklā pakārtu roku un aizgrābts skatījās uz gaišmataino bērnu, kam bija uzvilkts jauns, gaišzils ģērbs.

Pēkšņi viņš kļuva neprātīgi priecīgs par savu lēmumu.

Marija atcerējās jātnieku kā pa miglu, taču neuzdrīkstējās vērt vajā muti, jo baidījās palaist vajā visas tās raudas, kas bija iesprūdušas kaklā.

—    Mēs būsim draugi, tu un es, — viņš sacīja savā jocīgajā aramiešu valodā. — Es būšu tavs jaunais tētis.

Tad Marija vairs ilgāk nespēja novaldīt asaras, tās izlauzās uz āru kā vaimanas un pielēja acis asarām.

Eifrosīne teica: — Nu gan tu ej uz priekšu pārāk ātri. — Un Leonidass jutās kā lempīgs vērsis. Iejaucās Mirjama un pastāstīja, ko Marija runājusi miegā, ka viņa brīdi pa brīdim bija trūkusies augšā no visšausmīgākajiem murgiem. No nesakarīgi stāstītā Mirjama bija sapratusi, ka meitenes māte un brāli tikuši nogalināti.

—    Pajautā viņai par tēvu.

Mirjama šaubījās, bet uzdeva jautājumu, un viņi redzēja, kā mazā sejiņa nocietinās, kad meitene atbildēja:

—    Viņi tēvu paņēma un piesita krustā.

To Marija neteica, taču viņi noprata, ka meitene uzskata tēva nāvi par taisnīgu.

—    Viņai droši vien bija bail no tēva, — teica Mirjama.

—    Tev nu gan būs jāpagaida, pirms uzņemies tēva lomu, — sacīja Eifroslne.

Bridi vēlāk Eifroslne un Leonidass kantorī noslēdza vienošanos. Viņš piekrita viņas noteikumiem, viņam būs jāmaksā par bērnu un par to laiku, kuru Mirjama veltīs Marijai. Kad viņa būs pietiekami apguvusi grieķu valodu, viņš sagādās meitenei skolotāju, viņai jāiegūst grieķiska izglītība. — Un viņai jāmācās lasīt un rakstīt arī latīniski, — viņš teica.

Brīdi apklusis, viņš runāja atkal tālāk:

—    Un viņa nedrīkst kļūt par priekameitu.

—    Tad tev viņa no šejienes jāved projām, pirms viņai parādās pirmā asiņošana.

No turienes aizgājis, viņš domāja par saviem plāniem. Pēc dažiem gadiem viņš būs brīvs no romiešu dienesta un tad atgriezīsies mājās ar mazu meitiņu.

Tie tad nu gan būs pārsteigti — visi viņa radinieki Antiohijā.

Kā parasti, Marija veltīja vienu dienu, lai pārbaudītu uzrakstīto. Viņa izjuta pēkšņu un negaidītu maigumu pret to bērnu, kurš tika izrauts no primitīva zemnieku ciemata un iemests trakā pasaulē.

Cik ilgs laiks pagāja, iekāms meitene to saprata?

Viņai likās, ka nemaz ne tik ilgs. Pirmkārt, tur bija Mirjama ar savām bēdām, melnākām kā bezdibenis. Otrā vieta, protams, bija valoda, to meitene iemācījās ātri, kā jau bērni to dara. Un viņa ieklausījās, arvien lielākā izbrīnā, ne tikai tais dīvainajos trokšņos, kuri naktī pāršķēla viņas miegu. Ēdot pusdienas pie lielā galda virtuvē, sievietes apmainījās domām par nakts viesiem un piedzīvojumiem, žēlojās, smējās, raudāja.

Viņas nicināja un ienīda vīriešus, kuri nepārtrauktā straumē zvanīja pie mājas vārtiem. Kāpēc? Marija nesaprata, bija grūti savienot kopā visu, ko viņa dzirdēja.

Viņa atcerējās, ka bija mēģinājusi jautāt Mirjamai, kura atbildes vietā sāka raudāt, lauzīt rokas un izskrēja no guļamistabas, kur viņas bija nolikušās gulēt. Tieši tad Marija nolēma nakts vidū pamosties un aizzagties līdz lielajai istabai pirmajā stāvā, lai paskatītos pati. Bet tur viņu noķēra Eifrosīne, viņa saņēma plauku un stingrām rokām tika atvesta atpakaļ uz savu istabu.

Nākamajā dienā Eifrosīnei ar viņu bija ilga saruna.

Savā istabā Antiohijā Marija sēdēja un domāja: „Rīt es mēģināšu atcerēties, ko viņa teica."

Viņas sēdēja Eifrosīnes kantorī katra uz sava soliņa, apvilkta ar samtu. Dažbrīd viņa paņēma meitenes roku savējā, citādi viņa kā vienmēr nebija pārmērīgi jūtīga.

Viņa sāka runāt, stāstot par to, kā rodas bērni, kā vīrietis ievada savu locekli sievietes makstī un piepilda to ar sēklu.

Marijai tas likās pats par sevi saprotams, viņa bija redzējusi kazas un aitas pārojamies un miglaini atcerējās naktis, kurās viņu atmodināja tēva stenēšana, kad viņš spiedās iekšā savā sievā.

Eifroslne to sauca par dzimumaktu.

Pēc tam viņa sacīja, ka tā esot liela bauda. Par to Marija brīnījās.

—     Daudziem tas ir vienīgais veids, kā tuvoties citam cilvēkam, — turpināja Eifrosīne.

Viņa smaidīja, to viņa darīja bieži, tas bija smaids, kas it kā nāca ar aizķeršanos.

—    Tāpēc to sauc par mīlestību, — viņa turpināja un smējās.

Meitene izbrīnījusies skatījās uz viņu, jo nekad nebija redzējusi cilvēku, kas varēja smieties ar nolaistiem lūpu kaktiņiem.

Eifrosīne ieturēja garu pauzi, it kā viņai būtu vajadzīgs laiks, lai izvēlētos pareizos melus. Ir robežas tam, ko var stāstīt septiņgadīgam bērnam par trakulībām un perversitātēm.

—     Ir sievietes, kuras gūst lielu prieku, gulēdamas ar vīrieti, — viņa teica. — Meitenes, kuras strādā pie manis, bieži ir tādas.

Marija domāja par savu māti, vai mātei tas bija paticis? Un viņa ievēroja, ka Eifrosīnes balsī jaušamas šaubas.

—    Mirjama, — čukstēja meitene.

Eifrosīne nopūtās un bez aplinkiem piekrita.

—    Jūdu meitenēm bieži ir problēmas.

Viņa brīdi apklusa un domāja par tām jūdu meitenēm, kuras viņai bijušas, par meitenēm, kuras māca bailes un nedziedināma vainas apziņa. Kad viņas smiņkējās uz vakaru, Eifroslne bija dzirdējusi viņas purpinām izmisīgas lūgšanas dievam, kurš vienīgais valdīja pār jūdu sirdīm. Bet cik daudz viņa varēja teikt šai jūdu meitenei? Viņa šaubījās, pirms atkal sāka runāt.

—    Viņas ir uzaudzinātas ticībā, ka gulēt ar vīrieti, ar kuru tu neesi precējusies, ir nāves grēks. Viņi mūs sauc par priekameitām, mēs viņu acīs esam netīras.

Marija visiem spēkiem pūlējās saprast, bet cauri Eifrosīnes stāstītajam izlauzās atmiņas — mātes balss: „Ja Marija ir bandu bērns, tad es esmu priekameita." Stingrā balsī un skatoties Eifrosīnei tieši acīs, viņa teica:

—    Es esmu netīra.

Eifroslne mēģināja slēpt savu izbrīnu.

—    Tu esi nevainīgs bērns. Es nesaprotu, kur tu to esi ņēmusi, ka esi netīra.

—    Viņi to teica.

Ilgi valdīja klusums, pirmais rudens lietus krita uz rozēm dārzā. Meitene to redzēja, un tas viņu sāpināja.

—    Kāpēc cilvēki audzē rozes?

—    Tāpēc, ka tās ir skaistas, bērniņ. Rozes ir arī mīlestības ziedi, tās te labi iederas. To, ko mēs te darām, var saukt par mīlestības darbu.

Vēl viens aprāvies smaids, bet šajā brīdi bērns viņai ticēja. Eifrosīnei piemita reta spēja būt sev pašai, un tas iedvesa paļāvību.

Viņa bieži bija pakļauta sieviešu niknumam. Pēc grūtām naktīm meičas varēja kliegt uz viņu, ka viņai nav sirds krūtīs, ka viņa tās izmanto, un tāpēc Eifroslne tās ienīstot.

Bet meitenes uz Eifrosīni paļāvās.

Pēc ilga klusuma Marija vaicāja:

—     Bet kāpēc tu neļauj Mirjamai iet savu ceju, ja viņa ir tik nelaimīga?

—    Viņai nav uz kurieni iet. Viņu izvaroja kāds kareivis, un viņa slepeni dzemdēja bērnu. Viņas vecāki izlika bērnu ārā un izdzina Mirjamu no mājas.

Eifroslne runāja lauzītā aramiešu valodā, un Marija nebija droša, ka visu pareizi sapratusi. Viņa pūlējās atcerēties sarunu vārdu pa vārdam, kamēr lēni gāja uz slepeno alu jūrmalā, kur Mirjama viņu gaidīja. Lietus bija mitējies, varavīksne lieca augstu loku pār zilo jūru.

Jūdu meitene pietvīka aiz sašutuma, kad Marija runāja par priekamājas mīlestības darbu.

—     Viņa melo, — teica Mirjama. — Tā ir grēka māja, kur sievietes ķermeni pārdod par dārgu naudu. Priekameitas, lūk, kas mēs esam, uzmanies, Marija, lai tev neiznāk tāpat kā man.

Marija sēdēja klusu, skatīdamās uz dienvidiem, kur jūras malā cēlās garaiņi no siltajām peldēm, kur atpūtās Romas kareivji.

—    Tev taču jāzina, ka tie ir Sātana kalpi, — teica Mirjama, sekojot peldvietai pievērstajam Marijas skatienam.

Marija pinās nesamērīgās pretrunās. Viņa iedomājās, ka bija nīduši romiešus un grieķus. Bet viņa atcerējās arī zilacaino kareivi, kurš aizjāja gar kūti tur, mājās, un Leonidasu, kurš bija tik laipns. Kā lasīdama Marijas domas, Mirjama teica:

—    Viņi ir bezdievji — kā visi ārzemnieki.

—     Serēne lūdz Dievu, es pati esmu dzirdējusi.

—     Serēne ir filistiete. — Mirjama kā splautin izspļāva šo vārdu un iečukstēja patiesību Marijai ausi:

—    Viņas dievs ir elks, un tā ir dieviete.

Tad pat Marijai uznāca bailes, — ak tad dieviete, tas gan ir ļoti briesmīgi.

Viņai nebija dūšas stāstīt, ko Eifrosīne bija teikusi par Mirjamu, tie varbūt arī bija meli. Bet viņa domāja, ka droši vien tā ir taisnība, ir jābūt kādam izskaidrojumam, kāpēc šī skaistā meitene ir tik bēdīga.

Attiecības starp viņām abām kļuva arvien sarežģītākas. Mirjama stundām ilgi varēja dusmoties uz Mariju, kura tik ātri iemācījās grieķiski. Pēc kāda laika viņa mazajai vairs nebūs vajadzīga. Un tas nozīmē, ka viņai atkal būs jāsāk „strādāt", kā Eifrosīne to sauca.

Marija juta Mirjamas niknumu, taču to neizprata. Viņa lepojās ar saviem panākumiem. Un ar uzslavu, ko saņēma, jo bija tik dūšīga.

— Viņa ir apdāvināta, viņai ir tik laba galva, viņa ir godkārīga, — sievietes cita caur citu runāja pie pusdiengalda.

Viņa iemācījās lasīt un rakstīt, taču Mirjamas rakstītprasme nebija laba diezgan, un Leonidass bija neapmierināts.

Pagāja kāds laiks.

Eifrosīne atļāva Mirjamai būt brīvai arī tad, kad bija ieradies jaunais skolotājs, kuram vajadzēja Marijai mācīt grieķu un latīņu valodu. Erigonesam nepatika jaunais uzdevums, bet arī viņš bija vergs un nevarēja nekā darīt, kad viņa īpašnieks, kāds romiešu tribūns, aizdeva viņu Leonidasam.

Marijai tas nozīmēja, ka nu vairs nevarēs mācīties rotaļājoties, tagad viņa katru priekšpusdienu sēdēja Eifrosīnes kantorī kopā ar kādu vīru, kam bija drūma seja un noteiktas prasības. Latīņu valoda bija skaista, kaut arī sākumā gramatika lika lauzīt galvu.

Vislabākais bija tas, ka viņš lasīja priekšā garās grieķu teikas. Viņš katru dienu izraudzījās pa teikai un uzdeva viņai to pēcpusdienā uzrakstīt brīvi no galvas. Un viņa rakstīja par Perseju, kas pēc lieliem piedzīvojumiem nogalināja Gorgonu, par Asklēpiju, kurš bija Apolona un skaistās Koronīdas dēls un kļuva par dziedniecības mākslas tēvu, un par argonautu bīstamo braucienu, kad Jāsons nozaga zelta aunādu.

Bet stāsts, kas viņai patika vislabāk, bija par Persefoni un Dēmetru, par meiteni, kuru nolaupīja pazemes ļaunie "valdnieki. Marija raudāja aiz līdzjūtības pret māti, kura klejoja apkārt pa pasauli un meklēja savu meitu.

Viņas vēl arvien dzīvoja vienā istabā, Mirjama un Marija. Bet draudzīgās sarunas kļuva retākas, un Mirjama no šausmām drebēja, kad Marija stāstīja par Dēmetru, kura katru pavasari uznāca augšā no pazemes, likdama laukiem ziedēt un sēklām dīgt.

—    Tie ir elki, — teica Mirjama. — Vai tad tu nesaproti, ka tie ir elki.

Nākamajā rītā Marija saņēma dūšu un jautāja savam skolotājam:

—    Vai Dēmetra ir elks?

Viņš iesmējās, pirmo un vienīgo reizi.

—    Tev tas jāzina labāk, tu taču piederi pie izredzētās tautas ar vienīgi pareizo dievu.

Marija nesaprata, bet neuzdrīkstējās jautāt vēlreiz. Ieraudzījis viņas izbrīnu, viņš turpināja:

—    Var teikt, ka gan Persefone, gan Dēmetra ir simboli. Simbols ir zīme kaut kam, kas eksistē mūsu visu dzīvē, bet ko nevar tāpat vien saprast.

Marija netapa gudrāka, bet šos vārdus lika aiz auss.

Tāpat kā citiem priekanama apmeklētājiem, Erigonesam bija interese par tur notiekošo. Medus krāsas Serēne viņu pievilka gluži kā kodi gaisma, viņš nekad nelaida garām izdevību to sveicināt un vai aprija viņu ar acīm. Līdz sarunai viņi netika, tam viņš bija par kautrīgu.

Serēnei tas glaimoja, lekciju laikā viņai bieži gadījās kas darāms kantorī, viņa atvainojās un gāja savu ceļu izaicinoši gariem soliem, šūpojot gurnus.

Marija kļuva greizsirdīga. Kādu dienu viņa pieliecās skolotājam tuvu klāt un, uzticēdama noslēpumu, čukstēja:

—    Serēne pieder pie pagāniem.

* Šoreiz viņas skolotājs nesmējās, viņš kļuva nikns.

—     Es arī piederu. Tāpat Leonidass un Eifrosīne, un visi citi šeit, kuri pret tevi ir laipni. Pēc tavas reliģijas visas pasaules cilvēki ir pagāni — romieši, grieķi, daki, sīrieši, ēģiptieši, ģermāņi. Visi, izņemot jūdus. Es negribu tevi ietekmēt, taču uzskatu tavu jūdu ticību par pretīgu, augstprātīgu un aprobežotu.

Tajā vakarā Marijai bija grūti iemigt, Erigonesa vārdi dunēja galvā. Un vēl sliktāk bija tas, ka viņai bija kauns par visu to, ko nebija pateikusi. Par Dieva saistību ar Ābrāma sēklu un par Svētajiem rakstiem, kas vadīja īsti ticīgo rīcību. „Rīt," viņa domāja. „Nē, parīt atnāks Leonidass. Man jāpajautā viņam."

Bet neiznāca tā, kā viņa bija domājusi.

Eifrosīne bija vilcinājusies, cik vien ilgi iespējams, tomēr beidzot viņa saņēmās un teica Mirjamai, ka tai jāķeras pie savu pienākumu pildīšanas. Tas esot meitenes pašas interesēs, viņa teica, puse no pelņas paliekot viņai pašai.

—    Tavs maciņš ir tukšs, tev būs vajadzīgs kapitāls, kad gribēsi atgriezties pasaulē.

Mirjama neatbildēja un neskatījās viņai acīs. Pēc dažām stundām viņa bija pazudusi. Bija vakars, un Marija beidzot darīja aizliegto — uzmeklēja Eifrosīni starp čalojošajiem cilvēkiem lielajā zālē. Viņas meklēja, vispirms tikai abas, pēc tam visas meitenes, kuras bija brīvas. Dārzā un jūras krastā. Pavāru un dārznieku aizsūtīja uz ieliņām pilsētas iekšienē.

Sievietes turpināja meklēšanu jūras krastā, ieskatījās katrā nostūrī un sauca: — Mirjam, Mirjam! — un saucieni atbalsojās jūras plašumā.

Rītausmā viņu izskaloja krastā tālu ziemeļpusē, kur asās klintis bija saplosījušas viņas ķermeni.

Lielajā virtuvē sēdēja septiņas sievietes un trīcēja bailēs, it kā šo mirkli mirušās liktenī redzētu arī savējo.

Eifrosīne māju slēdza, tovakar neviens viesis netika uzņemts. Pati viņa lieliem soļiem slāja pa ielām, ietinusies savā līdz zemei garajā apmetnī. Viņa bija nogurusi un velti mēģināja nedomāt par Mirjamu un par to, ko viņa pati būtu varējusi darīt meitenes labā. Būtu mēģinājusi atrast jūdu audžuvecākus, runājusi ar rabīnu jūdu kvartālā, paturējusi Mirjamu mājas uzkopšanai un ēdiena gatavošanai? Iespējams bija vienīgi pēdējais, jo neviena jūdu ģimene neņemtu pretī iepuvušu augli, un rabīns neielaistos nekādās runās ar bordeļa saimnieci.

„Es būtu varējusi viņu piesēdināt pie šūšanas," viņa domāja. Taču piemīlīgo Mirjamu ļoti pieprasīja viesi.

Pati nezinādama, kā, viņa bija izgājusi cauri pilsētas grieķu daļai un iegājusi jūdu kvartālā. Parasti Eifrosīne jutās nocietinājusies pret nicinājumu šeit, ielās, kad bērni, viņai sauca pakaļ lamuvārdus un pieaugušie skatījās ar tādām acīm, kas dega aiz nepatikas un ļaunas ziņkāres.

Šodien viss ķērās pie sirds, un viņa grieza solus uz māju pusi. „Nekad vairs nevienu jūdu meiteni," viņa nodomāja. Nākamajā mirklī viņai ienāca prātā Marija. Par to lai uztraucas Leonidass.

Viņi apglabāja Mirjamu jau otrā dienā zem lielajiem rožu krūmiem dārzā. Pie vaļējā kapa Marija skaitīja visas lūgšanas, kuras bija palikušas prātā no sinagogas Magdalā, dažas ebrejiski, citas aramiešu valodā. Dažreiz viņa valodas un vārdus sajauca un varbūt sajauca arī lūgšanu saturu. Bet balss bija skala, un viņa nestomījās.

— Kas var saskaitīt smilšu graudus, pilienus jūrā un mūžības dienas. Un jūras dziļumu vai gudrību. Kritīsim tā Kunga rokās, jo cik liels ir viņš pats, tik liela ir viņa žēlsirdība.

No mazās grupiņas ap kapu nomaļus stāvēja Erigoness, negribot aizgrābts no skaistajiem vārdiem un skaidrās bērna balss. Pēdējais, kurš pievienojās bēru viesiem, bija Leonidass, kurš dienā, kad Mirjama nomira, bija aizņemts ar kādu no saviem daudzajiem uzdevumiem.

Beidzis lūgšanas pie kapa, bērns pagriezās un viegli paklanījās. Bet viņa bija tik bāla, ka Eifrosīne izbijās un mēģināja apklusināt sieviešu vaimanas, — viņas plēsa matus un izkliedza savu izmisumu.

Taču šķita, ka meitene nekā nedzird. Viņa gāja neko neredzošām acīm un stīvām kustībām cauri sērotājiem, līdz viņu sasniedza sauciens, Leonidasa balss:

— Marija, Marija!

Nu viņa varēja skriet tieši grieķa apskāvienos, kurš to pacēla un pieglauda viņas galvu pie sava kakla.

Viņa bija tik saspringta, it kā asinis vairs nepulsētu caur muskuļiem. Viņš teica pavisam vienkāršus vārdus: — Bērniņ, bērniņ.

Tad viņš uznesa meiteni istabā, kurā tā bija dzīvojusi kopā ar Mirjamu, un nogūlās šaurajā gultā, cieši piespiedis viņas augumu savējam. Viņš nebija tā nobijies kā Eifrosīne, viņš bija redzējis daudzus šoka pārņemtus cilvēkus un zināja, ka tas tikai reti atņem cilvēkam dzīvību.

—    Viņai vajag kaut ko nodzerties.

—     Es atnesīšu siltu pienu ar medu.

Marija saknieba lūpas, kad siltais dzēriens skārās pie mutes.

Taču, kad Leonidass teica: —Tagad tu dzersi, meiten, — viņa paklausīja. Eifrosīnei viņš sacīja:

—     Šonakt es palikšu te.

Kad Eifrosīne viņus atstāja, viņa nodomāja, cik dīvaina ir šī mīlestība, kas vieno tos divus, kaujās rūdīto grieķi un jūdu meiteni. Tas bija gluži kā liktenis — viņš bija teicis kādā nogurušā un vīna apskurbinātā naktī, ka bērns kaut kādā neizprotamā veidā saistīts ar viņa paša likteni.

Leonidasam bija neērta gula, un viņš iemiga tikai uz kādu brīdi. Bet pie tā viņš bija pieradis, tas viņu neuztrauca. Kad viņi pret rītausmu pamodās, viņš pamirkšķināja Marijai un teica:

—    Tagad paēdīsim, tikai tu un es. Pēc tam iesim ārā dārzā un parunāsimies par Mirjamu.

Viņa gan izbijās, gan arī nopriecājās. Un čukstēja, ka viņiem jārunā arī par Dievu.

Viņi nolavījās lejā virtuvē, kur Leonidass sameklēja maizi un jogurtu, sieru un sālītu jēra galu. Marija pārsteigta skatījās uz stalto virsnieku, kurš rīkojās ap ēdamo. Viņi paēda un tad nogāja pie jūras, kur saule, liela un sarkana, tikko parādījās virs augstienēm austrumos. Slīpie stari krāsoja zilo jūru violetu, un rīta migla lēni kāpa no ūdens, pretī pilsētai un kalniem.

—    Kāpēc viņa sevi nogalināja?

Skarbais jautājums iedarbojās tieši tā, kā vioš to bija domājis, un no Marijas mutes izlauzās vārdi:

—    Tāpēc, ka viņa bija tik daudz grēkojusi, ka Dievs viņai nekad nepiedotu, tāpēc, ka viņa dzīvoja starp pagāniem, kuri pielūdz briesmīgus elkus, un tāpēc, ka es iemīlēju Dēmetru.

—    Dēmetru?

Marija pastāstīja par to, kā lasījusi sāgu, cik viņa bijusi aizgrābta un cik loti izbijusies, kad Marjama teikusi, ka meitene, kura liek pavasarī nogāzēs izplaukt ziediem, esot pagānu dieviete, līdzīga Izīdai vai Venērai, kuras izlaidīgi valstās starp zvaigznēm debesīs.

Leonidass bija pārsteigts:

—    Bet Dēmetra taču ir tēls un arī līdzība par to, kas notiek pavasarī.

Marija purināja galvu, viņa nesaprata.

—    Kāpēc jūs, grieķi, domājat, ka tā ir sieviete, kura ļauj zemei zaļot? Ja reiz to dara Dievs.

—Tās taču ir sievietes, kuras virza dzīvi tālāk. Ja sievietes nebūtu auglīgas un nedzemdētu bērnus, mēs pazustu no zemes virsas.

—    Vai tu tici daudziem dieviem?

—    Es domāju, mums vajadzētu izveidot kādus noteiktus priekšstatus par to, kas ir neredzams un neizmērāms. Bet svešajai varai dabā un mūsos pašos varbūt vajadzīgi daudzi tēli, daudzas izpausmes. Stāsts par Dēmetru vēsta par prātam neaptveramo, ka pavasaris aizvien atgriežas un dzīve atjaunojas.

Marija saspringti domāja par Erigonesa teikto, ko viņa nebija sapratusi.

—    Vai tas ir simbols?

-Jā.

—    Bet Rakstos ir teikts…

—    Marija, vai tu esi lasījusi Rakstus?

Meitene aizvēra acis, un, kad tās atkal atvēra, acis bija niknas aiz dusmām.

—    Tu neko nezini par jūdu likumu, — viņa teica un atcerējās skolu Magdalā, kur viņas brāļiem bija jāiet no piecu gadu vecuma, kamēr viņai pat nebija tiesību pajautāt, ko tur māca.

—    Es nezinu, vai esmu lasījis likumu, — teica Leonidass. — Bet es esmu lasījis jūsu Svētos rakstus.

—    Vai tu esi lasījis?…

Viņa bija tik pārsteigta, ka aptrūkās vārdu. Viņa ilgi purināja galvu, bet pēc brīža attapās pajautāt:

—    Vai tu proti ebreju valodu?

—     Ir taču grieķiskais tulkojums.

Leonidass pastāstīja par Septuagintu, grāmatu, pie kuras simtiem gadu strādājuši septiņdesmit gudri vīri. Bet Mariju neinteresēja veco jūdu pūliņi tālajā Aleksandrijā, viņa gribēja zināt, ko Leonidass domā par Rakstiem.

—   Tie ir skaistuma un senas gudrības pilni, — viņš teica. — Vislabāk man patika doma, ka cilvēks kalpo Dievam, būdams līdzcietīgs pret saviem līdzcilvēkiem.

Bērns atvieglojumā dziļi nopūtās. Un Leonidass turpināja:

—    Tieši tāpat kā vecajos grieķu rakstos, tur ir daudz teiku par varoņiem un brīnišķīgiem piedzīvojumiem. Es atceros — kāds vīrs pūta tauri tā, ka mūri ap Jēriku sabruka. Kādam citam varonim viss spēks bijis matos, un viņš to zaudējis, kad nodevīga sieviete viņam matus apgrieza. Vai tu šīs teikas zini?

Marija pamāja, viņai gan gribējās iebilst, ka tās nav teikas, ka viss tiešām tā noticis, kad Dieva spēks iemiesojās cilvēkā.

Tomēr viņa klusēja.

Beidzot viņš teica:

— Es nedomāju, ka var atstāt visu savu likteni Dieva rokās. Man šķiet — katram cilvēkam jāuzņemas atbildība par saviem lēmumiem. Mirjama nolēma mirt. Ļoti skumji. To ir grūti saprast.

Tagad raudāja Marija.

Dzīve priekanamā atgriezās ierastajās sliedēs, ņemot palrgā vīnu, meitenes aizmirsa to briesmīgo, kas bija noticis. Marijai sāpēja vēders, un viņai bija jāpaliek gultā. Tas nozīmēja, ka bija laiks pārdomāt, salīdzināt pagātni ar tagadni, cilvēkus viņas dzimtajā ciemā, kuri ticēja īstajai mācībai, ar cilvēkiem šeit, kuri bija netīri.

Taču, kad viņa to darīja, sāpes vēderā pastiprinājās.

Marija Magdalēna nolika malā rakstu rulli. Šovakar vina nespēja uzrakstīto pārlasīt. Sāpēja mugura, pirksti no rakstīšanas bija stīvi.

Viņai sala.

Vina lēni piecēlās un gāja aizvērt slēģus.

Lielā dārza lapotnēs iedegās riets, drīz nolaidīsies tumsa. Leonidass vēl nebija pārradies, varbūt šī būs viena no tām naktīm, kuru viņš pavada pie sava zēna. Ko gan viņš šorīt teica?

Marija neatcerējās.

Viņa iededza virtuves ellas lampu un sagatavoja tādu maltīti, lai pietiktu diviem. Tad viņa apēda savu da]u, nomazgājās un ielīda siltajā gultā. Viņa izstiepās un juta, kā siltums un atpūta remdina sāpes mugurā.

Otrā dienā no paša rīta viņa pārlasīja uzrakstīto. Viņu nodarbināja viens jautājums: cik veca viņa bija, kad Leonidass pazuda? Desmit gadu? Divpadsmit? Viņa purināja galvu, viņa nespēja nekā atsaukt atmiņā. „Bērni taču ir tik brīvi savā attieksmē pret laiku," viņa domāja.

Kad tuvojās pēcpusdiena, viņa dzirdēja, ka Leonidass pārnāk mājās, pie dārza puses ieejas skanēja stingrie soli, atvērās durvis, un viņš sauca: — Marija, Marija, tas esmu es.

Viņa gāja pretī un redzēja, ka viņam smagi ap sirdi. Vilšanās? Vainas smagums? Viņa uzsmaidīja platāku smaidu nekā parasti, un tas viņam nāca par labu, viņš neizskatījās vairs tik saspringts, kad teica:

— Esmu mazliet noguris.

Marija noskūpstīja vinu uz vaiga.

—    Esmu uzrakstījusi par tevi. Varbūt tu gribi palasīt, kamēr gatavoju vakariņas.

—     Labprāt.

Viņš iegāja bibliotēkā, un viņa iedeva tam garo rulli, tad atgriezās atpakaļ virtuvē. Vārot pupas un sautējot zivis kopā ar tikko plūktajiem kaperkrūma ziedpumpuriem, viņa domāja par Leonidasa mīlnieku, jaunu vīrieti bez sirds. Viņš nebija labs pret Leonidasu. Tur nu viņa nekā nevarēja darīt.

Leonidass atnāca uz virtuvi, kad Marija klāja galdu.

—    Tu pārspīlē, — viņš teica. — Tas nav iespējams, ka tikko trīsdesmit gadu vecajam karotājam būtu bijis tik daudz gudrības.

Marija pietvīka un iekarsusi teica:

—    Rakstīšana man ir iemācījusi cienīt bērna atmiņas. Droši vien viss nav burtiska patiesība, taču tā ir bērna izpratne par to, kas tika redzēts un notika.

—      Es padodos, — teica Leonidass, pacēla rokas gaisā un smējās.

Arī Marijai bija jāpasmaida.

—    Cik man bija gadu, kad tev vajadzēja aizbraukt?

Viņa seja satumsa:

—    Tas bija tai pašā gadā, kad tribūns Tits beidzot lauza manu līgumu, — viņš teica. — Pie Eifrosīnes tu biji pavadījusi piecus gadus.

—    Ak, Leonidas, es sapratu tik maz.

—    Varbūt mēs varam mēģināt atcerēties kopā. Rīt es palikšu mājās un stāstīšu, kamēr tu pierakstīsi. Tas bija kaut kas loti neparasts, kas ar mani notika tonakt, kad es tevi atradu kalnos. Es nekad to neesmu sapratis un dažbrīd esmu gatavs domāt gluži kā ticīgie ļaudis, ka toreiz Dievs iejaucās manā dzīvē.

—    Kāpēc viņam tas būtu bijis jādara?

—    Tas bija briesmīgs vakars.

Viņš ilgi klusēja, tad pasmaidīja un teica:

—   Tu droši vien domā, ka es pārspīlēju, bet ap šo bērnu bija kaut kas dievišķs, kāda gaisma… Tā ka es nemaz nebrīnījos, pēc daudziem gadiem atrodot tevi pie jaukā Dieva vira Galilejā.

Vioš pēkšņi aprāvās un jautāja:

—     Kāpēc tu tik daudz noņemies ap savu bērnību?

—    Tāpēc, ka man jāzina, kas es esmu. Esmu ieņēmusi galvā jocīgo ideju: ja cilvēkam jāmēģina apliecināt patiesību, viņam pašam jābūt patiesam.

—    Tev droši vien taisnība, bet tu esi uzstādījusi loti augstu mērķi. Es pats neesmu ticis tālāk par mēģinājumu pierast pie sevis.

Marija smējās:

—   Tas varbūt ir viens un tas pats. Bet pastāsti vēl par to vakaru, kad tu mani atradi.

—    Es tevi pacēlu, tu aiz bailēm zaudēji samaņu, un es ietinu tevi apmetnī. Pēc tam es aizgāju pie Eifroslnes, vienīgās sievietes, kuru Tibērijā pazinu un kurai uzticējos. Kad biju tevi tur atstājis, es kalu plānus, pārgalvīgus un jaukus. Manam kontraktam ar romiešiem vajadzēja beigties pēc dažiem gadiem, es būtu brīvs un atgrieztos Antiohijā ar mazu meitiņu. Visa mana dzimta priecātos, ka man ir bērns.

—    Vai tu gribēji bērnus?

—    Tas noņemtu manu vainu, vai ne?

Marijas acis samiedzās un balss nocietinājās, kad viņa jautāja:

—    Ak tādēļ tu maksāji par manu izglītību, par privātskolotāju un tā tālāk?

Viņš izbrīnījies paraudzījās Marijā, teiktais nemaz neizskatījās pēc viņas.

—    Nē, — viņš teica. — Gluži vienkārši bija tā, ka es tev gribēju dot visu, ko spēju. Jau toreiz, kad Mirjama tev mācīja grieķu valodu, bija skaidrs, ka tev ir lielas prāta dāvanas. Un ka tu esi zinātkāra un ziņkārīga.

—     Piedod man.

—     Bija jau arī dažādas nepatikšanas. Priekanams nav piemērota vieta mazai meitenei. Bet man jau nebija izvēles, un pie Eifrosīnes bija neparasti maz aizspriedumu. Tas, ka pastāv arī reliģiskas grūtības, man sākumā neienāca prātā. Tikai tad, kad Mirjama izdarīja pašnāvību, es sapratu, ko jūdu bērnam nozīmē dzīvot „grēcīgā" mājā.

Atkal ilgs klusums.

—    Pēc tam man bija nemierīgs prāts, jo tu negribēji rotaļāties, tu biji loti nopietns bērns. Es tev iedevu lelli, vai atceries?

Viņa purināja galvu, nē, viņa neatcerējās.

Viņi sēdēja klusu, līdz Leonidass atkal sāka runāt:

—    Kāds ir teicis, ja vēlas redzēt jau šeit, virs zemes, kāda būs mūžīgā dzīvošana, tad jānoraugās bērnu rotaļās.

Marijas acis satumsa aiz bēdām, un ausīs skanēja balss: „… bērniem pieder tā debesu valstība."

Uz brīdi viņi sarunu pārtrauca, lai virtuvē ieturētu vieglu maltīti. Viņš jutās tramīgs, vai viņš bija Mariju sāpinājis? Viņa smaidīja un teica, ka viņas centienu mērķis esot sevis pašas izzināšana. Tad viņa mēģināja paskaidrot, ka viņai bērnībā nekad nav bijis laika rotaļām, un pat maziem bērniem bijis jāstrādā.

—    Vismaz meitenēm, — vina teica. — Mani brāli spēlēja karu un vingrinājās, kā jānogalina romieši no slēpņiem kalnos.

—    Diezin vai tās var saukt par rotaļām, — rūgti sacīja Leonidass.

Viņi gāja atpakaļ uz bibliotēku, un viņš turpināja:

—      Tajā laikā, kad tu mācījies pie Erigonesa, nomira mans tēvs. Es saņēmu no mātes garu vēstuli, to droši vien bija diktējusi Līvija. Sirdi plosošos vārdos viņi lūdza mani atgriezties mājās. Es nesēroju pēc tēva, mēs nekad nebijām tuvi, tu zini, kā ir ar vecāko dēlu, kam viss jāpārņem un jāuzņemas atbildība par visu un visiem. Kopš bērna kājas. Es biju prom jau zēna gados, kad pazudu savā iedomātajā varoņu un varoņdarbu pasaulē. Un rotaļās par piedzīvojumiem un dižiem darbiem. Es kļuvu par vieglu upuri romiešu virsniekiem, kuri vervēja grieķus saviem leģioniem Antiohijā. Tā nu es ierakstījos vervēšanas papīros, biju astoņpadsmit gadu vecs un pilngadīgs. Mans tēvs to man nekad nepiedeva.

Viņš nopūtās.

—     Es nenožēloju. Es dabūju redzēt pasauli, un tā bija daudz lielāka, nežēlīgāka, sarežģītāka un grūtāk saprotama, nekā biju iedomājies.

—    Tu saņēmi vēstuli no savas mātes?…

—    Jā, tā atnāca piemērotā brīdī, es aizgāju pie Tita, tribūna, kurš to izlasīja un teica, ka saprotot. Un ka es patiesībā esot izpildījis savu kontraktu ar romiešu armiju. Tad es ķēros pie savu ziņojumu pabeigšanas un sāku sarunas par tevis adoptēšanu. Tas bija sarežģītāk, nekā biju iedomājies, pat atradenis taču nav bez vecākiem, kā teica advokāts. Šajā sakarībā biju izzinājis, kā sauc tavu tēvu, taču tas bija vārds, kas atradās jūdu dumpinieku sarakstos. Tā ka to es nevarēju izmantot.

Viņš apklusa, skatiens klaiņoja pa Marijas dārzu.

—    Tad tas nolādētais karagājiens pret partiešiem pielika punktu visiem maniem plāniem. Kohorta no Tibērijas bija sastādīta, kareivji gavilēja, jo visiem bija līdz kaklam jūdi un viņu viltīgie slēpni. Tribūns sāka man glaimot: es esot viņa labākais virsnieks, viņš nevarot bez manis iztikt, manas zināšanas par karavānu ceļiem cauri Sīrijai esot nenovērtējamas. Kad visa šī smalkā runa nesasniedza mērķi, viņš ķērās pie varas valodas, saplēsa manu iesniegumu par atbrīvošanu un rēca, ka ekspedīcija sākšoties nedēļas laikā.

Es gāju pie Eifrosīnes. Bet to brīdi tu droši vien pati atceries.

Jā, viņa atcerējās, kā kaujās rūdītais Leonidass bija sēdējis uz soliņa un raudājis kā bērns.

—     Par gūstu pie nolādētajiem beduīniem, kuri nogalināja manus kareivjus no kāda slēpņa tuksnesī, es nedomāju stāstīt. Es uzskatu, ka tie bija derīgi gadi, man bija jāiemācās, kā tas ir — būt par vergu, kā ir, ja tevi nicina un pātago, kad kungi grib uzjautrināties. Es nebiju nekāds varonis, man bija dūša papēžos, es raudāju un lūdzu mani saudzēt. Tas vairoja viņu prieku. Un es biju slikts vergs, neradis pie smaga darba. Viņi mani atstāja pie dzīvības, jo kāds no tiem bija mani pazinis kā bagātā Antiohijas zīda tirgoņa dēlu. Sarunas par izpirkšanas maksu vilkās gadiem ilgi, bet mans skopais svainis tad bija tirdzniecības nama priekšgalā. Tad viņš loti piemērotā brīdī nomira, un Līvija visu izlēma viena pati, viņa nolaida firmu līdz izputēšanas robežai, samaksāja, un es tiku brīvs.

—     Svētītā Līvija.

—    Jā, bet es nevienam neesmu parādā.

Un viņš smējās:

—    Neviens nevar izbēgt no sava likteņa, es kļuvu par zīda tirgotāju, kā tēvs bija nolicis. Kas attiecas uz tevi…

Vārdi palika gaisā karājoties.

—    Tikai tad, kad man bija jāstāsta Līvijai par savu meitu Galilejā, es aptvēru, ka tu jau tagad esi pieaugusi. Man vajadzēja izmainīt savu stāstu un pavēstīt par jauno sievieti, kuru mīlu. Tā jau arī bija taisnība.

—    Tomēr citāda, nekā viņa domāja.

—   Jā. Viņa gribēja brāļa bērnus, lejupējus dzimtas pēcnācējus

—    Mēs to vainu sadalīsim, — sacīja Marija, bet Leonidass novaidējās, un viņai šķita, ka viņi sapinušies melos.

—    Pārējo tu zini, — teica Leonidass, un viņa balss skanēja klusu. — Es aizbraucu uz Romu un panācu ļoti izdevīgu līgumu. Es varēju likt lietā savus centuriona gadus, savus sakarus un savu varoņa slavu. Proti, tika apgalvots, ka man izdevies izbēgt no partiešiem, no ienaidnieka, ko es nekad nebiju redzējis.

Jā, pie visiem dieviem. Drīz pēc brauciena uz Romu es devos atpakaļ uz Palestīnu, un sameklēju Eifrosīni, kura pašlaik gatavojās izbeigt savu darbību, lai atgrieztos Korintā. Un kura pastāstīja neticamo stāstu par Jēzu no Nācaretes.

Nākamajā dienā Marija bija viena ar savu darbu bibliotēkā. Viņa pārrakstīja tīrrakstā savas piezīmes un visu laiku netika vaļā no domas, ka viņai ticis pateikts kaut kas būtisks. Viņa mēģināja tikt uz priekšu tajā spraugā starp piezīmēm un atmiņām. Apstājās pie lelles, kuru neatcerējās, un atsauca atmiņā vārdus, kurus nebija sapratusi.

Vārdus par bērniem, kuriem pieder debesu valstība, par dzīves apliecinājumu, prieku. Par lilijām, kas aug laukā, šīm puķēm, kas slavē Dievu ziedēdamas un nekad neraizējas par nākotni. Atcerējās Viņa teikto, — kad viņi satikās pirmo reizi, tajā pavasari, kad bezdelīgas lidoja uz ziemeļiem pār viņu galvām, — kaut ko par putnu paļāvību uz vējiem.

Viņš nekad neteica, ka daba ir skaista. „Dievs tagad rada," viņa domāja, „šajā mirklī."

Tonakt viņa sapņoja par Kvintu, par romiešu zēnu, kurš viņai iemācīja vismaz vienu rotaļu.

No Leonidasa atnāca vēstule, rakstīta možā bērnišķībā, kas apliecināja, ka drīz viņš atgriezīšoties Tibērijā. Jau lasot to pirmo reizi, viņa zināja, ka tie ir meli, ka viņš māna pats sevi un mēģina piemānīt arī viņu.

Pēc tam vairs nebija nekā.

Eifrosīne gāja pie jaunā tribūna, kurš viņu pieņēma ar zobgalīgu laipnību un pateicās par to kārtību un izsmalcinātību, ar kādu viņa vada savu uzņēmumu. Tas esot ārkārtīgi svarīgi kareivju morālei, viņš sacīja.

Tas bija vecs vīrs, noguris un iztukšots.

Eifrosīne pastāstīja par bērnu, par kuru viņa rūpējas pēc centuriona Leonidasa lūguma. Un nu viņa gribēja zināt, kur Leonidass palicis.

Viņš izskatījās norūpējies, pasauca savu rakstvedi, kurš paņēma ziņojumus par romiešu ekspedīciju uz partiešu valsti.

—    Pavisam neveiksmīgs karš, — viņš teica.

Viņai radās stipras aizdomas, ka viņam nemaz nav vajadzīgi ziņojumi, ka viņš zina tāpat, taču vēlas iegūt laiku. Pēc tam viņš teica, ka Leonidasa vadītais priekšpulks ticis iznīcināts no slēpņa. Romieši bija saskaitījuši savus kritušos, bet centuriona starp viņiem nav bijis. Esot iespēja, ka viņš saņemts gūstā, bet…

—    Bet?

—     Partieši visā visumā gūstekņus neņem…

Eifrosīne gāja garus apkārtceļus pa jaunceļamo pilsētu, pa ielām, kur bija grūti tikt uz priekšu, gar sastatnēm un ķieģeļu kaudzēm. Viņa bija neizsakāmi skumja. Un viņu māca atbildības smagums par Mariju.

Kas viņai būtu jādara?

Viņa apstājās paskatīties, kā četri strādnieki kādai no jaunajām mājām lika skaista kaluma durvis. Kad smagās durvis bija savā vietā, viņa pieņēma lēmumu: viņa uzskatīs meiteni par savu meitu. Marijai jākļūst par grieķieti. Pati Eifrosīne izbeigs savu darbību.

Tad viņa ar savu meitu atgriezīsies Korintā. Un ar krietnu bagātību kārtīgā romiešu naudā.

Bet tagad vajadzēja runāt ar Mariju. Nemelot. Tomēr būt uzmanīgai.

Viss bija vienkāršāk, velti viņa bija baidījusies, Marijai vajadzēja tikai paskatīties uz Eifrosīni, skatiens sastapa skatienu, abu acīs bija sapratne un izmisums.

—    Vai viņš miris?

—     Tas nav zināms, viņa ķermenis starp kritušajiem nav atrasts.

—    Vai viņš gūstā?

—    Tribūns teica, ka partieši nemēdzot ņemt gūstekņus.

Marija stāvēja sausām acīm un stinga. Un tā tas palika.

Ar mierinājumiem vai laipnību viņai tikt klāt nevarēja. Visi vārdi atsitās pret mūri, kuru viņa bija uzcēlusi starp sevi un citiem.

„Ja viņa spētu kaut paraudāt," runāja meitenes priekamājā, reizi pa reizei atkārtojot: „Ja viņa vismaz spētu…"

„Viņai jādod kāda nodarbošanās, iekams viņa pilnīgi iegrimst sevī," domāja Eifrosīne un lika Mariju pie šūšanas. Taču viņas pirksti bija pārāk nepacietīgi adatām, no apģērbu vai apmetņu lāpīšanas nekas prātīgs nesanāca. Pat izšūšana viņu neiepriecināja, kaut arī krāsas bija košas un puķes skaistas.

Tā nu kādu dienu vina palika gu]am gultā.

—    Sāp vēders, — vina čukstēja.

Eifrosīne lāva viņai gulēt, bet pēc kādas stundas atgriezās. Nekā nejautāja, tikai apsēdās pie gultas.

—    Bērniņ, — viņa teica un šo vārdu atkārtoja vēlreiz.

Bija tik neparasti redzēt Eifrosīni tik jūtīgu, ka viņas

vārdi tika mūrim cauri. Meitene pēkšņi iekliedzās:

—    Kāpēc visi cilvēki mani pamet?

—     Ne jau visi, — teica Eifrosīne, un Marija dzirdēja, ka viņa dusmojas. — Te esmu es. Un rīkojos, cik nu labi vien varēdama.

Tad viņa aizgāja.

Marija palika guļam ilgās un grūtās domās. Eifrosīnei nebija nekādas vajadzības dot viņai ēdienu un pajumti, izrādīt laipnību un rūpes. Nekāda nauda no Leonidasa vairs nenāca, mājā no viņas nebija nekāda labuma. Kāpēc viņu neizmeta uz ielas pie citiem ubagojošiem bērniem?

Viņu pārņēma kauns.

Tad viņai atausa gaisma, ka Eifrosīne ar viņu rēķinās. Kā ar priekameitu.

Visi runāja, ka viņa esot jauka.

Labais Dievs, palīdzi man.

Viņa iedomājās par Mirjamu un saprata viņu.

Viņa izmetās no gultas, uzvilka pār galvu garo tērpu un skrēja lejup pa kāpnēm, tieši uz Eifrosīnes kantori. Eifrosīne, kā parasti, tur sēdēja ar saviem papīriem un rēķināja. Marija kliedza:

—    Es netaisos kļūt par priekameitu, vai dzirdi!

—    Tas jau arī neietilpst manos plānos, — atbildēja Eifrosīne. Balss bija vēsa, bet pēkšņi salūza. Ar neiedomājamu izbrīnu Marija redzēja, ka Eifrosīne raud. Tas bija briesmīgi un tik neticami, ka ap meiteni sabruka pašas uzceltais mūris, pēkšņi viņa atvērās bēdām, no mutes izlauzās vaimanas un plūda asaras.

Bet Eifrosīnes rūgtumu nebija iespējams apturēt.

—     Tu esi nepateicīgs radījums, — viņa teica, — ej uz savu istabu un nokaunies. Padomā par Leonidasu un viņa uzticību. Un par mani. Pati tu acīmredzot nezini, kas tā tāda — mīlestība.

Otrā dienā Eifrosīne redzēja, ka Marija grib izpirkt savu vainu, palīdzēdama virtuvē. Iemācīties gatavot ēst bija māksla, kas sievietei vienmēr noderēja.

Virtuvē Marijai gāja labāk. Pa daļai tas bija tāpēc, ka jau kopš tā laika, kad viņa šeit ieradās, viņa bija pieķērusies pavāram. Viņam bija iedots lepnais Oktaviāna vārds, bet viņš bija dzīvespriecīgs galls, kurš mīlēja ēdienu, Eifrosīni un dzīvi priekanamā.

Mariju viņš sauca par savu palīdzi, mācīja viņai sagatavot un apbrūnināt cepeti, notīrīt zivi un izcept to zeltaini brūnu, izvārīt sakņu novārījumu buljonam un mērcei. Un garšvielu tūkstoš noslēpumus. Viņš meiteni uzmundrināja, reizēm paslavēja, bet jo bieži šūpoja galvu.

—    Tev trūkst paša svarīgākā, — viņš teica. — Un tas ir prieks.

Vakaros viņa bija loti nogurusi, augums bija piekusis no smagā darba, un galva — no visa jaunā. Bet pirms iemigšanas viņa prātoja par to, ko bija teicis Oktaviāns — viņai trūkstot prieka.

Viņai pietrūka arī mīlestības, to bija sacījusi Eifrosīne. Bet viņai bija pietiekami daudz kauna, ak Kungs, kā viņa kaunējās.

Kādu dienu vēlāk viņu aizsauca uz Eifroslnes kantori. Vina gāja, kā stāvēja, — savā rupjajā apģērbā, notraipītā asinīm un cepšanas taukiem, viņa sastinga durvis un domāja. Par to, kas jādabū pār lūpām:

—    Vai tu vari man piedot?

—     Man pašai jālūdz piedošana, — teica Eifrosīne un pietvīka. — Es lietoju skarbus vārdus. Un netaisnus.

—     Nē, — meitene mierīgi teica. — Man liekas, tev bija pilnīga taisnība.

Eifrosīne paskatījās Marijā — viņa bija izstiepusies garumā, taču bija nepatīkami vāja. Viņas seja bija kā kokā grebta skulptūra, kas pārāk ilgi stāvējusi ārā stipros vējos un kapājošā lietū.

—     Marija, paklausies manī. Mēs izrunāsimies citu reizi. Pašlaik es esmu aizņemta. Vai tu varētu apsēsties.

Marija nopurināja apģērbu un apsēdās uz pašas soliņa malas. Eifrosīne turpināja:

—     Kad es saņēmu vēsti no tribūna, Leonidass… nebija atrasts, es pieņēmu kādu lēmumu. Es izdomāju, ka uzlūkošu tevi par savu meitu. Pēc dažiem gadiem es vēlos pārdot šo māju un kopā ar tevi atgriezties Korintā.

Aiz piepūles saprast Marijai samiedzās acis.

—      Par tavu meitu, — viņa beidzot teica. — Vai tu mani vēlies par savu bērnu?

-Jā.

—    Tu gribi, lai es kļūstu par tavu bērnu?

-Jā.

Marija piecēlās, viņas kājas grīļojās. Viņa čukstēja:

—     Kāpēc?

—     Tāpēc, ka es tevi mīlu, protams. — Eifrosīnes atbilde bija īsa un balss cieta.

—     Man tā sāp.

Marija turēja abas rokas pie vēdera, un Eifrosīne teica: — Tad ej un pagūli. Es atvedīšu ārstu, lai tevi kārtīgi izmeklē un tu tiec vesela.

Marija pavisam rāmi gulēja gultā, kamēr ārsts spaidīja viņas vēderu, un viņš Eifrosīnei teica:

—    Es nedomāju, ka viņa ir slima. Vēl nav. Bet viņa ir novājināta un iztukšota.

„Man vajadzēja to redzēt," domāja Eifrosīne un pēc tam kļuva nikna. Kad niknums meklēja vaļu, viņa pasauca pavāru un kliedza:

—    Kā tu vari gatavot ēdienu kopā ar bērnu, kurš mirst b^dā!

Oktaviāns raudzījās uz gultā gulošo meiteni.

—    Viņai par ēdienu nav nekāda prieka.

—    Tev jāskatās, lai viņai tāds būtu, — Eifrosīne saniknota uzkliedza, taču apzinājās, ka ir netaisna. Bet ārsts viņu apturēja, pievērsās pavāram un teica:

—    Tagad tev jāuzņemas atbildība, lai meitene ēstu un kļūtu apaļa un skaista. Tu taču esi meistars uz labiem ēdieniem. Sagatavo mazas, garšīgas maltītes un sēdi ar viņu pie galda, kamēr viņa ēd. Es uz tevi paļaujos.

Mariju piespieda izdzert veselu kausu piena ar medu. Kad viņa sajuta rūgtu garšu cauri saldajai, viņa zināja, ka tagad ilgi gulēs.

Eifrosīne viņu kārtīgi apsedza un brīdi pasēdēja pie gultas. Kad viņa cēlās, lai ietu, Marija teica:

—    Saproti, man nekad nav bijis neviena, kam līdzināties.

Tajā dienā Marija Magdalēna nolēma pastrādāt savā Antiohijas dārzā. Viņa uzkāpa augšā pa šaurajām kāpnēm, kuras vijās starp terasēm, nonāca pie sava garšvielu lauciņa un apmierināta redzēja, ka viņas garšvielas dzen asnus, kā pienākas agrā pavasara siltumā.

Dārzs atradās augstu, tik augstu, ka tik skaidrā dienā kā šī varēja redzēt pāri pilsētas mūrim un rietumos samanīt jūru.

Tagad viņa ilgi stāvēja ar nazi un kapli rokā un skatījās uz ūdeni, šo spoži zilo svītru no apvāršņa līdz apvārsnim. Šur tur varēja redzēt buras. Cilvēku zīmes ir nebeidzamas.

Viņa atcerējās, kā pirmo reizi bija tikusies ar jūru. Tas bija toreiz, kad Leonidass bija viņu meklējis Galilejā, kur viņa klejoja, apmulsusi un negudra, apsēsta no vēlēšanās satikt Viņu. Šeit pie zilās jūras bija jāmīt Viņa garam un vēlreiz viņai jāparādās.

Viņa izskatījās kā veca ubadze un tāda arī bija, viņa diedelēja sev maizi durvju priekšā, lūdza naktsmājas un dažu reizi drīkstēja atpūsties kādā aitu kūtī. Bet visbiežāk viņa gulēja zem klajas debess.

Tā bija karsta vasara.

Neviens viņu nepazina.

Pēc senas paražas viņa bija iekaisījusi sev matos pelnus, tie sajaucās ar sviedriem un straumēm tecēja pār seju. Viņa nemazgājās un bija pieradusi pie dvakas, kas biezēja ap viņas ķermeni. Viņai sākās mēnešreize, un viņa ļāva visam tecēt gar kājām. Viņas āda bija sausa un sasprēgājusi, apdedzināta saulē un pilna vātīm.

Naktī, pirms Leonidass viņu atrada, viņa gulēja zem jūras krastā izvilktas laivas. Un redzēja sapni. Tajā viņa klīda pa laukiem nepazīstamā vietā un visiem, kurus satika, taujāja pēc jūras. Vairums purināja galvu, bet viens otrs rādīja kādā noteiktā virzienā. Viņa sekoja padomam, bet jūru tā arī nekad neatrada.

Reiz viņa ieraudzīja ūdeni, kuram, kā šķita, nebija gala. Līdz turienei bija ilgs un nogurdinošs ce]š, bet viņu dzina uz priekšu ilgas un cerības. Kad viņa beidzot sasniedza krastu, tad izmisumā redzēja, ka tā ir upe, viņa bija to redzējusi garumā un nodomājusi, ka tai nav gala. Viņa mēģināja domāt, ka upes ūdeņi, tāpat kā viņa pati, ir ceļā uz jūru. Bet viņa nejaudāja sekot šim līkloču tecējumam, viņa palika stāvam starp kokiem upes krastā. Tā bija vieta, kuru viņa pazina, bet tur vairs neviens nedzīvoja.

Miegā viņa aiz izmisuma raudāja.

Bija tik dīvaini, ka viņš Mariju pazina. Viņa saucieni: „Marija, Marija!" sasniedza viņu no rīta, kad viņa izvēlās no laivas apakšas. Taču viņa nespēja ne atbildēt, ne pacelt roku sveicienam.

„Man likās, es esmu mirusi," viņa domāja. „Bet es biju galīgi bez prāta."

Viņš aizveda Mariju uz kādu māju, ko bija noīrējis, ielika viņu siltā vannā un atmērcēja brūču kreveles no ķermeņa.

Viņa sev likās kā zīdainis. Bet zilās acis, nopietnas un jautājošas, sekoja viņam. Un, kad viņš beidzot Mariju noslaucīja, viegli susinādams ar lielu autu, un ierīvēja ar ziedi tās vaļējās brūces, viņa jau spēja pajautāt:

—     Leonidas, vai tu domā, ka neesmu pie pilna prāta?

—   Tāda kā jocīga tu biji gan. Bet drīz jau atkal atveseļosies.

Viņa balsī bija jaušamas bažas.

Viņš piespieda Mariju ēst.

Pirms viņa iemiga, viņš teica:

—    Tiklīdz tev būs labāk, mēs aizbrauksim uz jūru.

Viņi brauca ratos; romiešu kareivjiem, kuri pārbaudīja visus braucamos, viņš teica:

—    Mana sieva ir tikko pēc slimības. Mēs esam ceļā uz jūru, kur viņai jāatpūšas.

Kareivji ar līdzcietību skatījās uz Marijas apdedzināto seju un vājo augumu, izskatīja Leonidasa papīrus un pieklājīgi pamāja, lai brauc. Marija gandrīz nesaprata, kas notiek. Tikai, kad viņa stāvēja pie bezgalīgās jūras, kas bija zilāka par debesīm, bet tuvāka un pilna spēka, viņa atjēdzās un mēģināja paskaidrot:

—     Kopš tu pēdējo reizi aizbrauci…

—     Es zinu, — viņš teica. — Tiklīdz atgriezos, es dabūju to dzirdēt. Nolādētais Pilāts licis Jēzu piesist krustā. Man bija tāda sajūta, ka viņam draud briesmas, man nevajadzēja viņu atstāt.

Arī Leonidass bija izmisis.

—    Tu nekā nebūtu varējis darīt. Viņš to bija izlēmis pats.

—    Tik neaptverami!

—    Jā, to neviens nekad nesapratīs.

Viņiem bija septiņas dienas ko runāt par visu, kas noticis, bet tas, ko viņa vislabāk atcerējās no laika jūras malā pie Cēzarejas, bija viļņi, kuri sitās krastā dienu un nakti, lieli viļņi, kuri izskaloja viņu tukšu.

Marija aizdzina atmiņas — tas bija tik sen.

Apņēmīgi viņa nometās ceļos pie savām dobēm un sāka ravēt. Norūpējusies viņa redzēja, ka zeme ir sausāka, nekā parasti šajā gadalaikā mēdz būt.

Drīz viņai būs jāsāk laistīt, un jau tagad viņa nopūtās, iedomājoties grūto darbu — ūdens nešanu uz augstākajām terasēm.

Kad viņa pārtrauca darbu un remdēja slāpes no ūdens krūzes, viņa redzēja, ka pār jūru nolaidusies dūmaka. Zilā krāsa bija pazudusi. Tagad viņai bija jābūt mierā ar to, ka var skatīt savu māju, skaisto namu, kuru Leonidass bija licws uzbūvēt nogāzē.

Viņa sāka prātot, kā gan iznācis, ka viņi apmetušies te. Neviens no viņiem nebija vēlējies dzīvot ņudzošajā, skaļajā pilsētā, tas bija skaidrs. Bet kāpēc tieši te, pilsētas jūdu daļas nomalē?

Dieva pirksts, viņa domāja un pasmaidīja. Varbūt tas bija Leonidass, kurš vēlējās dot viņai māju jūdu ticības brāļu tuvumā.

Šī doma lika viņai pasmieties.

Tad viņa nodomāja, ka viss izvērties viņai par labu.

Tomēr pagāja labs laiks, iekams viņa saņēmās aiziet uz sinagogu, iezagties sieviešu galerijā un klausīties rabīnu Amašu runājam. Izbrīnījusies viņa dzirdēja vārdus, kurus pazina, vārdus par Dievu, kuram cilvēks varēja kalpot vienīgi tad, ja bija žēlsirdīgs.

Rabīns Amaša stāstīja senu notikumu ar grieķi, kurš gājis pie rabīna, lai tas viņam mācītu Toru. Un saņēmis atbildi, ka tas ir pavisam vienkārši, ka visu jūdu gudrību var izteikt vienā vienīgā likumā:

„Tev būs mīlēt savu tuvāku kā sevi pašu."

Amaša citēja praviešus — Hosea, kurš klausījies uz Dievu un dzirdējis viņu sakām: „Jo man ir prieks par mīlestību, bet ne par upuri." Un ne bez lepnuma viņš stāstīja, ka jūdaisms ir pirmā reliģija, kas sprediķo atbildību par visiem līdzcilvēkiem. Viņš stāstīja par Amosu, pravieti, ar kuru Jahve runājis par labu apspiestajiem. Cilvēki var aizvērt acis, redzot netaisnību un nežēlību pret nabagajiem. Bet Dievs acis neaizver.

Rabīns citēja no Rakstiem: „Un nedari citiem to, ko tu negribi, lai vini darītu tev."

Marija dzirdēja citu balsi — jaunu, kura sacīja: „Visu, ko jos gribat, lai cilvēki dara jums, dariet to viņiem."

Viņa bija tālu projām savādajā gaismā pār pakalniem pie zilās jūras, kad dievkalpojums beidzās ar lūgšanu Dievam, kurš ir ārpus mūsu saprašanas, bet stāv bezspēcīgo un izmisušo pusē. Kad sievietes ap vinu piecēlās, lai ietu, Marija redzēja rabīnu tur apakšā, un viņas skatiens bija tik stiprs, ka viņš pacēla galvu, sastapa viņas acis un pasmaidīja. Kad viņa kā pēdējā atstāja sinagogu, viņš stāvēja durvīs:

—      Es zināju, ka Leonidasa sieva ir jūdiete, — viņš teica. — Tā ka es ilgi esmu uz tevi gaidījis.

—    Es atgriezīšos.

Arī nākamajā sabatā rabīns stāstīja kādu notikumu:

„Kāds vīrs nomira, viņu ietina autā un guldīja zārkā. Daudzi sapulcējās viņa apbedīšanai, cilvēki sēroja un raudāja.

Bet vīrs tikai likās miris un no vaimanām pamodās.

Viņš klauvēja pie zārka vāka.

Izbijušies bēru viesi skatījās cits citā. Bet visdrosmīgākais no viņiem atvēra zārku, redzēja mirušo pieceļamies sēdus un dzirdēja viņu saucam: „Es neesmu miris."

Uz ko visdrosmīgākais stingrā balsi teica:

—    Gan mācītājs, gan ārsts ir apstiprinājuši, ka tu esi miris. Tā ka liecies vien atpakaļ.

Tad viņi aiznagloja vāku un nolaida zārku kapā."

Lielajā zālē atskanēja murmināšana un šur tur bija dzirdama pārsteigta ķiķināšana. Bet Marijas smiekli piepildīja sinagogu, galvas pagriezās, un kakli izstiepās pret sieviešu galeriju. Viņa pati pārbijusies aizšāva mutei priekšā roku, bet redzēja, ka rabīns pasmaida un raida uz viņu pateicīgu skatienu.

Jau nākamajā dienā rabīns Amaša klauvēja pie viņas durvīm, Leonidass viņu uzņēma un teica, ka dzirdējis savu sievu stāstām par dievkalpojumiem sinagogā.

—    Tev jābūt drosmīgam vīram.

—    Antiohija ir liela pilsēta, vairums jodu kopš paaudzēm ir grieķiskas domāšanas ietekmēti. Te atrodami mainīgi priekšstati, gnostiski jūdi un jaunie kristieši. Un mums ir daudz piekritēju no citām reliģijām. Un cilvēki, kuri ir tikai ziņkārīgi.

—     Bet ko saka īsteni ticīgie?

—    Viņi droši vien ir vīlušies. Vienmēr taču ir cilvēki, kuri ir tik bailīgi, ka tiem jāturas noteikumu rāmjos.

Leonidass smējās.

Tas bija sākums siltai draudzībai.

Marija piecēlās no garšvielu lauciņa, izstaipījās un izbrīnījusies domāja par visām atmiņām,;kuras šodien plūdušas pār viņu. „Droši vien tā ir rakstīšana, kas atrāvusi vaļā slūžas," viņa pati sev teica.

Nākamajā mirklī viņa izdzirda sausu šalkoņu krūmos un zināja, ka tā vēsta par lietu. Jūras dūmaka bija sastapusies ar zemes siltumu, pārtopot smagos mākoņos. Lai gan vina skriešus skrčja lejup pa kāpnēm, tomēr izmirka līdz ādai.

Kad Marija vakarā gatavojās laisties miegā, jūra dzina vēl vienu lietus gāzi pāri Antiohijai. Viņa dzirdēja lietu sitamies pret pagalma akmens plāksnēm un čabinām vīģeskoku lapotnēs.

„Kāda svētība," viņa domāja.

Tā bija izrādījusies laba diena.

Rīt viņa atgriezīsies pie trīspadsmitgadīgās meitenes Tibērijā.

p avārs loti nopietni ņema uzdevumu piedabūt Mariju pie ēšanas. Viņš gatavoja gardus ēdienus, kuriem lika smaržot pēc garšvielām un mirdzēt skaistās krāsās. Tad viņš nosēdās pie galda viņai pretī un sekoja līdzi katrai karotei, ko tā cēla pie mutes.

Kad meitenei kumosi spriedās rīklē, viņš ķērās pie piespiešanas:

—    Mans liktenis ir tavās rokās, — viņš teica un, kad Marija šņaukājās, turpināja drebošā balsī:

—     Vai tad tu nesaproti — ja neēdīsi, lai taptu vesela, Eifrosīne mani pārdos vergu tirgū. Vai tu vari uzņemties tādu atbildību?

Pēc dramatiska klusuma brīža viņam izdevās piepildīt acis asarām, un viņš sāka lidināties daiļrunīgos tēlojumos par briesmīgo likteni, kāds viņu piemeklēs. Nežēlīgas romiešu matronas pātagotu un pazemotu, viņu piespiedīs gatavot barbaru ēdienus.

—    Vai tu zini, ka romieši ēd čūskas? Un pelikānus ar zivju mērci!

Viņš nodrebinājās.

Pēc tam viņš asarainā balsī aprakstīja, kā būs spiests pavadīt naktis sodrējainā romiešu virtuves kaktā, kā viņu kodīs suņi un spārdīs citi mājas vergi.

Mariju tas dziļi aizkustināja — viņa košļāja ēdienu un centās to norīt.

Bet nākamreiz, kad viņš uzsāka stāstu par savu šausmu pilno nākotni, viņa bija paspējusi visu apdomāt un teica, ka Eifrosīnei ir silta sirds. Nekad viņa nepārdos savu pavāru, cilvēku, kurš viņai patika un kuru tā augstu vērtēja.

—    Tu esi bērnišķīgāka, nekā es domāju, — teica Oktaviāns, un viņa melnās acis spīdēja kā gruzdošas akmeņogles, kad viņš turpināja:

—     Eifroslnes sirds ir no ledus. Viņa nekad agrāk nav mīlējusi, vai saproti? Tagad viņa ir pieķērusies tev, un vienīgi dieviem zināms, kā tas beigsies.

Atkal ilgs klusums, un pēc tam nejaukais jautājums:

—     Kas notiek, ja ledussirds izkūst?

Marija bija mēma aiz pārsteiguma. Bet viņa varēja iztēloties, kā ledus gabals krūtīs pēkšņi sāk kust.

—    Es nezinu, — viņa čukstēja.

—    Nē, redzi nu. Neviens cilvēks to nevar iedomāties. Es naktīs gulu nomodā un prātoju par šo lietu.

Neviltotā pārbīli Marija apēda no šķīvja pēdējo drusciņu. Pēc tam viņai uznāca vēdersāpes un vajadzēja skriet uz ateju. Tur sēžot, viņa izjuta negaidītu prieku. Pēcpusdienā viņa klauvēja pie Eifroslnes kantora durvīm:

—    Vai tava sirds ir no ledus?

Eifrosīne smaidīja savu aizlauzto smaidu.

—     Man, tāpat kā visiem, ir sirds no miesas un asinīm, — viņa teica.

—    Tā jau es zināju, — sacīja Marija un atļāvās neiedomājamo, ieskrēja tieši Eifroslnes rokās un viņu apskāva. Eifrosīne pietvīka aiz prieka un turēja meiteni cieši, pirms sacīja:

—     Es redzu, ka tu ēd, kā nākas. Tev kļūst apaļāki vaigi, bet vēl arvien tu esi bāla. Pamēģināsim ar svaigu gaisu. Kad tu biji maza, tev patika palīdzēt Setonijam dārzā.

—    To es vēlētos labprāt.

Setonijam meitene vienmēr bija patikusi — gan viņas nopietnība, gan pirksti, kas ar nekļūdīgu jutīgumu pret katru maigu saknīti rušināja zemi ap garšvielām un rozēm. Tagad viņa bija gandrīz pieaugusi.

Bet drīz viņš saprata, ka viņai nebija pārtrūcis sakars ar vārdos neizsakāmo. Viņa zināja, ka puķēm ir domīgs raksturs un ka neviens augs nav tik neskarts, cik izliekas. Viņa teica, ka mīlot vecos kokus, kuri stāv krastmalā un apēd laiku. Tādā veidā tie panākot, ka laiks apstājas, tā viņa uzskatīja.

Un viņa turpināja uzdot jautājumus, kā to dara bērni un nevis pieaugušie, kuri reti ir gatavi uzklausīt atbildes. Tāpēc viņa dabūja dzirdēt tik daudz stāstu.

Viņam bija stāsts par ikvienu zālīti lielajā dārzā.

Tajā dienā, kad viņa ieradās, lai kļūtu par kalponi dārzā, viņam vajadzēja griezt vīģes koka augļus. Viņš meitenei parādīja, kā ziedi aug augļa iekšpusē, paslēpti no ārpasaules. „Kā auglis, kas guļ dzemdē," viņš teica un pastāstīja, ka vīģe ir ēģiptiešu mīlestības dievietes koks. Viņas vārds esot Hatora, un viņa palīdzot visiem, kuri ciešot no slepenas un nelaimīgas mīlestības.

Tad viņš iegrieza katru augli, lai izdzītu kukaiņus, kuri bija apmetušies paslēptajos ziedos un izdējuši tur oliņas. Marija domāja, kas tas ir nepadarāms darbs. Un ķēpīgs. Bet viņa rāpās augšā pa kāpnēm un drīz vien iemācījās izdarīt pareizu griezienu. Pēc dažām sviedrainām stundām augli bija atbrīvoti no iebrucējiem.

— Pēc sešām dienām tu redzēsi, — viņš teica. — Mēs esam palīdzējuši Hatorai, drīz viņa mūs atalgos ar augļiem, tikpat zeltainiem un skaistiem kā pašas dievietes vaigi.

Viņš uzsmaidīja meitenei, bet, kad abi mazgājās pie akas, viņš ievēroja, ka tai virs deguna ievilkusies rūpju rieva.

—    Vai tu tici daudziem dieviem? — viga jautāja, kad viņi atpūtās liela terebita ēnā.

Tā kā viņš nesaprata, ko meitene ar to domā, viņš sāka stāstīt par savu bērnību uz kādas vēju appūstas salas Jonijas jūrā.

—     Mūsu ciemā mums bija vesela bagātība dievu, — viņš teica, un viņa balss bija silta aiz skumjām un ilgām. —Hobija Apolons, skaists un stiprs kā gaisma pār jūru. Pavasarī mēs pļavās dziedājām himnas Dēmetrai un pateicāmies viņai par zemes auglību. Vīna ražas laikā mēs rīkojām svētkus Dionisam par godu un dejojām kā traki.

—    Brīnišķīgi svētki, —viņš teica un atminoties smaidīja.

—     Mums bija kalns ar skatu pār bezgalīgo zilo jūru, — vēl atcerējās Setonijs. — Tlir mēs bijām uzslējuši Zeva statuju. Pie lielo mežu robežas stāvēja Artemīda, karaliene-jaunava ar daudzām krūtīm. Viņu es mīlēju no visiem visvairāk.

Tagad viņš pietvīka, atcerēdamies, ka dieviete ar daudzajām krūtīm bija rosinājusi viņa fantāziju.

—    Tu jautāji par ticību, — viņš teica. — Bet es tevi nesaprotu, visas šīs radības taču bija atrodamas dabā un padarīja mūsu sapņus saprotamus.

Viņš apklusa, viņi klausījās strazdā, kas dziedāja terebinta lapotnē. Pēc tam viņš atkal turpināja:

—    Tā bija arī gluži praktiska reliģija, katram dievam un dievietei bija savs darbības lauks, par ko atbildēt. Jūrasbraucējiem vajadzēja pielabināties jūras dievam, un viņi to darīja klinšu alā pie ostas, kur dzīvoja Poseidons. Zemnieki pielūdza Dēmetru pirms sējas, un sievietes devās pie Afrodltes, kad bija iemīlējušās. Visi bija pārliecināti, ka viņiem tiek palīdzēts.

—    Grieķu salu iedzīvotāji ir saprātīga tauta, — viņš teica. — Tādiem viņiem jābūt, lai izdzīvotu.

Marija retināja garšvielu lauciņus, tupēdama uz ceļiem visu pēcpusdienu, līdz Setonijs to pārtrauca.

—     Celies augšā un paskraidi, lai tev nekļūst stīvas kājas, — viņš teica. Vina piecēlās un sāka rikšot, bet viņš smējās:

—     Skrien vien, — viņš atkārtoja. — Tli esi jauna un skaista kā Afrodlte, tev jālidinās pa zemes virsu.

Smējās arī viņa. Bet pēc brītiņa viņa bija to iemācījusies, vismaz viņai šķita, ka lido, it kā viņas kājas tik tikko skartu zāli. Eifrosīne atnāca viņus apraudzīt un klusi teica Setonijam, ka tieši tas meitenei vajadzīgs.

"Mazliet vēlāk atnāca Oktaviāns ar pusdienām grozā. Pirmo reizi kopš Leonidasa pazušanas Marija bija izsalkusi un ēda aizgūtnēm.

Viss bija labi, Marija vienmēr ar prieku atcerējās laiku no saviem trīspadsmit līdz piecpadsmit gadiem. Eifrosīnes plāni ieguva noteiktāku veidu, viņa sašaurināja savu darbību un nolika aizbraukšanas dienu. Kad abas ar Mariju atgriezīsies Korintā, līdzi ņemot abus vergus un divas vecākās kurtizānes.

Bet tad Marija iemīlējās.

Kvintuss.

Tas sākās nevainīgi, kādu vakaru astoņpadsmitgadīgais romietis bija atkal jauns viesis priekanamā. Un pārbijies. Eifroslne samanīja simptomus, tādus vina bija pieredzējusi jau agrāk. Zēnam bija bail no sievietēm un no tā piedzīvojuma, ap kuru tik ilgi bija nodarbojusies viņa drudžainā fantāzija. Bikls un nokaunējies viņš mēģināja turēties pa gabalu no vīna un skaļuma lielajā zālē, viņš pietvīka, kad satika biedru, kurš viņu izsmēja, viņš juta, ka nāk vēmiens, meklēja ateju, tomēr nepaspēja tur nokļūt un iztukšoja kuņģi dārzā pie virtuves. Noslaucījis no pieres aukstos sviedrus, viņš virtuves gaismā ieraudzīja meiteni, nekad agrāk viņš nebija redzējis ko skaistāku.

Dieviete ar gariem, dzelteniem matiem stāvēja tur un kapāja sīpolus.

Vai viņa bija verdzene? Nē, tas nebija iespējams.

Kvintuss palika stāvam kā miets, un, iespējams, pagāja vai vesela stunda. Vienu brīdi meitene pacēla skatienu, un viņš pirmo reizi ieskatījās brīnišķīgajās acīs, zilākās nekā debesis vasaras dienās.

Tagad viņu pārņēma aukstums, tā, ka viņš drebēja. Viņam ar meiteni jāsasveicinās un jāuzzina, kas viņa ir. Un viņam veicās — mājas galā atradās durvis, kas veda tieši uz virtuvi. Viņš mēģināja šīs durvis klusu atvērt, bet tās čīkstēja kā aizvainots kaķis, un liela auguma vīrs pavāra cepurē apsviedās apkārt un teica:

— Ko kundziņš vēlas? Šī nav vieta nama viesiem.

Kvintuss vēlējās samelot, gribēja teikt, ka ir apmaldījies, taču nespēja.

—    Kungs ož pēc vēmekļiem, — teica pavārs. — Drīkst nomazgāties vannas istabā tur ārpusē.

Brīnišķīgās zilās acis nu pavērās viņā, un viņš apmulsis brīnījās, kā gaišzilas acis var būt tik dziļas.

Meitene smējās par viņu.

Viņu pārņēma kauns.

Vannas istabā viņš nomazgāja seju un rokas un mēģināja noberzēt traipus no togas. Bez panākumiem.

Tomēr viņam pietika dūšas atgriezties virtuvē, un viņš izstostīja:

—    Es tikai gribētu atvainoties.

—    Būs jau labi, — teica pavārs, virzīdams viņu pret durvīm, kas iziet uz dārzu.

Kvintuss saņēma dūšu un jautāja:

—    Kas viņa ir?

Pavārs smaidīja, papurināja galvu un teica, kā ir:

—    Viņa ir Eifrosīnes meita un nav domāta pārdošanai.

Kad Oktaviāns ienāca atpakaļ virtuvē, viņš, paraustīdams plecus, teica:

—    Kaut kāds trakais.

—    Bet viņš ir skaists, — sacīja Marija.

—    Skaists? Apvēmies un pilnā.

Jau agri nākamajā rītā Kvintuss bija atpakaļ. Māja gulēja, aizvērta un aizslēgta. Nebija manāms neviens cilvēks. Kvintuss zagās gar mūra ārpusi, gar tā stūri nogriezdamies pret jūru. Apakšā krastmalā viņš pārrāpās mūrim pāri un durstīgu krūmu vidū atrada vietu, kur paslēpties. Tas bija neparasti liels dārzs, labi kopts un ziedošs. Bet arī tas gulēja, uzmodušies bija tikai putni. Kvintusam sala, viņš murmināja lūgšanas Venērai, un pašam par brīnumu atklāja, ka Venēra tam paklausījusi. Jo pāri zālājam un tieši viņam pretī nāca vakardienas meitene.

Ko lai viņš dara?

Viņa apstājās dažus solus no viņa, paņēma grābekli un sāka strādāt. Viņš neuzdrīkstējās pat elpot, bet sirds viņam dauzījās tā, ka to nevarēja nedzirdēt cauri krūmiem.

Un tā droši vien arī bija, jo pēkšņi meitene paskatījās tieši uz viņu, pārsteigta, taču ne nobijusies.

—    Tas esmu tikai es, — viņš teica.

—    To es redzu, — teica Marija. — Ko tu te dari?

—     Līdz šim es tikai lūdzu dievus, lai tu atnāktu.

—    Tā vien šķiet, ka viņi ir noskaņoti labvēlīgi, — viņa sacīja, un viņas smiekli skanēja pāri dārzam, likdami putniem pārsteigumā apklust.

Tad nāca Setonijs, mazliet lēnīgs un pastīvs, kā parasti no rītiem.

—    Ak tu jau esi ķērusies pie darba, Marij, — viņš teica un nožāvājās.

—    Jā, un vai zini, ko grābeklis atrada?

Setonijs tik agrā stundā nebija noskaņots minēt mīklas un nepatikā papurināja galvu.

—     Kādu romiešu kareivi, kurš bija nokritis lejā no mūra.

Setonijs pamodās, paspēra soli uz priekšu un veltīja Kvintusam ilgu skatienu. Tad viņš sāka smieties.

—      Es gan gribētu zināt, kā tu uzkriti augšā uz mūra, — viņš teica, un smiekli aizskanēja pār visiem dārza celiņiem. Tad viņš aplūkoja zēnu tuvāk un nodomāja, ka, par spīti apjukumam, tas izskatās jauks. Beidzot viņš sacīja:

— Es pats esmu bijis jauns, tā ka zinu, kā ir, kad asinis kvēlo. Marija ir skaista, protams, bet mēs nevaram ļaut skurbiem runčiem te skraidīt, to tu droši vien saproti. Ja tavi nolūki ir godīgi, tev jāiet pie viņas mātes un pieklājīgi jālūdz atļauja meiteni satikt.

Kvintuss palocījās, tad izslējās un teica:

—    Es to darīšu.

—    Labi, un tagad pazūdi pa to pašu ceļu, pa kuru atnāci.

Kad Kvintuss kāpa atpakaļ pāri mūrim, viņš tur brīdi

palika sēžam un pamāja Marijai.

—    Uz redzēšanos, — viņš teica.

—     Kā nu sanāks, — atbildēja Marija, bet viņš nojauta, ka viņa nebija tik nepieejama, kāda mēģināja izskatīties.

, Kvintusam bija jāstāv sardzē līdz vienpadsmitajai stundai. Viņš staigāja šurpu turpu un solu taktī vingrinājās, kādiem vārdiem runās ar Eifrosīni. Tā bija lepna dāma un bija viņam iedvesusi bailes jau vakarvakarā.

„Mani sauc Kvintuss Petronijs. Es esmu centuriona Gallusa Petronija dēls, viņš ir sestajā leģionā Sīrijā. Mana māte un manas māsas dzīvo Romā, mēs neesam bagāti, tomēr iztikuši. Esmu nācis, lai lūgtu Marijas jaunkundzes roku."

Drīz šīs rindas bija iedzītas galvā.

Tomēr viņam bija sausa mute. Un viņš nevarēja izteikt ne vārda, kad paklanījās Eifrosīnei. Viņa sēdēja savā kantorī, kā to pēcpusdienā mēdza darīt, un ar zināmu apmierinājumu skaitīja savus ienākumus. Eifrosīne laipni pamāja un jautāja:

—    Un ko kareivis vēlas?

Ne vārda par atbildi, un viņa jutās spiesta turpināt, pirms klusums kļūst mokošs:

—     Esmu dzirdējusi gan no sava pavāra, gan dārznieka, ka kareivim esot dīvaina vājība uzrasties pa apkārtceļiem, pa virtuves durvīm un pāri mūriem.

Viņas lūpu kaktiņi noraustījās, un pēkšņi viņš spēja ieraudzīt komisko visā tajā, ko bija pastrādājis. Viņš noplātīja rokas, mēģināja smieties un teica:

—    Man nav paraduma uzvesties kā idiotam.

—    Tad es ceru, ka tas vairs nenotiks. Kas attiecas uz Mariju, viņa ir kārtīga meitene. Ja kareivis grib viņu satikt un ja to vēlas ari viņa, tad drīkst ierasties vizītē.

Tad viņš nometās ceļos, izpleta rokas un beidzot izdabūja no mutes iegaumētos vārdus.

„Viņš ir teatrāls kā Oktaviāns," domāja Eifrosīne un vairs nevarēja aizturēt smieklus. Viņš jutās tā, it kā būtu saņēmis plauku, viņa to redzēja, saņēmās un teica:

—    Tas labi, ka Kvintusam Petronijam ir godīgi nolūki. Bet, pirms runāt par precēšanos, varbūt vajadzētu vienam otru iepazīt, vai ne?…

—     Es esmu viņu pazinis tūkstoš dzīvēs, — teica Kvintuss, kurš bija audzināts Platona garā. Taču tas neiedarbojās, Eifrosīne dvēseļu pārceļošanai neticēja.

—    Visi, kurus piemeklē iemīlēšanās, klust mazlietiņ jocīgi. Nebaidieties, kareivi, tas pāries.

—     Nemūžam! — Kvintuss sacīja tik pārliecināti, ka viņa gandrīz vai noticēja.

Eifrosīne izskatījās skarba, kad gāja viņam pa priekšu uz dārzu, kur strādāja Marija. Meitene sēdēja ziedošu krokusu kupenā, kas bija tikpat zeltaina kā viņas mati. Viņa bija tērpusies plānā tunikā, pavisam jaunā, kā Eifrosīne atcerējās. Un tik zilā kā viņas acis un jūra, kura mirdzēja aizmugurē.

„Satraucoša zīme," Eifrosīne nodomāja. Skali viņa sacīja:

—    Marija, es nāku tevi iepazīstināt ar jaunu vīrieti, kurš deg ilgās tevi satikt. Bet tu izlem pati.

Kvintuss atkal bija zaudējis runas dāvanas.

—    Kā redzi, viņš nav pārāk runīgs un, atklāti runājot, neizskatās īpaši apdāvināts, — teica Eifroslne.

To pašu mirkli viņa zināja, ka tas ir muļķīgi sacīts, taču viņu darīja nemierīgu zēna nopietnība un meitenes cerības. Tāpēc viņa sapīkusi turpināja:

—   Jaunais niekalbis, kuru sauc Kvintuss Petronijs, lūdza tavu roku.

Vina skali nošņaucās un runāja tālāk:

—    Es teicu, ka viņš drīkst parunāties ar tevi, bet tikai tad, ja ir klāt Setonijs.

Setonijam viņa sacīja:

Tu atbildi par manas meitas godu.

Tad Eifrosīne apgriezās uz papēža un devās atpakaļ uz savu kantori ar nepatīkamu sajūtu, ka viņa kauju jau zaudējusi. To viņa bija redzējusi Setonija acīs, un dārznieks no visiem cilvēkiem bija tas, uz kura spriedumu viņa paļāvās visvairāk.

Marija, kura atradās tālu no savas pamātes nepatikas, paņēma Kvintusa roku savējā.

—    Varbūt tu gribi redzēt mūsu dārzu.

Viņš bija uzaudzis kādā Romas ieliņā, un viņu neinteresēja puķes. Tomēr viņā iemirdzējās gaidas, un viņš mēģināja gan skatīties, gan klausīties, kad viņa rādīja dobes un stāstīja par puķēm, krūmiem un kokiem. Taču redzēt viņš redzēja tikai meiteni un klausījās tikai viņas gaišajā balsī.

—    Vai tu esi redzējis mūsu oleandru? — viņa jautāja. — Tā ir neparasta šķirne, un drīz tam būs tūkstoš sārtu ziedu.

Viņš paskatījās uz durstīgo krūmu un nekad nebija juties laimīgāks.

Bet laiks lidoja, un pavārs, kurš juta daudz lielāku atbildību par notikumu gaitu nekā Setonijs, šo satikšanos pārtrauca. Viņš uzmeklēja jaunos un dzedri norādīja, ka vakariņas ir galdā un viesošanās cauri.

—    Rītdien, — teica Kvintuss.

—    Jā. Rītdien.

—    Neko daudz lietas labā mēs nevaram darīt, — Setonijs sacīja Eifroslnei.

—     Droši vien, — viņa atzina.

Viņš parādījās katru pēcpusdienu, tūlīt pēc vienpadsmitiem. Eifrosīnes kurtizānes plivinājās ap zēnu kā tauriņi: — Tik mīļš zēns, tāds mazs un jauks puisītis.

—    Viņas tikai ķircinās, — Marija mierinot sacīja. — Nāc, es tev parādīšu savu slepeno alu.

Sieviešu čalas kāpa vai līdz debesīm: — Ak tad tā, tev ir ala, nu, Marij, tev ir ala, slepena ala…

Nerimstoši smiekli.

Ne Marija, ne Kvintuss nesaprata, kas tur tik smieklīgs.

Ala bija apaļa kā izpūsta ola, tās sienas gadsimtos bija slīpējusi jūra, kas bangoja vētrainās naktīs. Setonijs alā mēdza žāvēt garšvielas, un ala smaržoja pēc timiāna un rozmarīna.

Gaisma bija maiga, tā bija ēnaina krēsla. Un valdīja klusums, bija dzirdami tikai viļņu mīkstie šļaksti, kad tie sitās pret klintīm. Vislabākais pie alas bija tas, ka tās šaurā ieeja bija vērsta pret jūru. Neviens viņus nevarēja redzēt.

Rokās sadevušies, viņi noslīga lapu gultā, un tad, nejaušot, kurš sācis un ar ko tas beigsies, sāka skūpstīties. Marija, šī gudrā un ar zemi saistītā, pazaudēja veselo saprātu. Kas ir tas, kas ar mani notiek, ko tas nozīmē? Beidzot viņa čukstēja viņam ausi vārdus, viņš kļuva uzmanīgs un atrāvās.

—    Marija, mums jābeidz.

—    Kāpēc?

—    Tāpēc, ka drīz mēs nebūsim spējīgi beigt. Apsēdīsimies uz kalna un aprunāsimies.

Klints lēzenajā virsotnē virs jūras, kur visi varēja viņus redzēt, bet neviens neviens nevarēja sadzirdēt, viņš sāka runāt. Tagad viņam bija tūkstoš vārdu savai mīlestībai. Viņš esot sapņojis par Mariju daudzus gadus, bet nekad neuzdrošinājies pat cerēt, ka viņu sastaps. » Kad viņš tovakar esot Mariju ieraudzījis virtuvē, viņš gandrīz zaudējis samaņu, viņš esot atkārtojis pie sevis nez cik reižu, ka tas nav iespējams, ka viņam rādās, ka viņš sapņo.

—     Es biju tik piedzēries, — viņš teica, un viņa iecietīgi smaidīja un domāja par viņa muti, cik tā skaisti veidota un cik jutīgi atspoguļo katru viņa jūtu niansi. Tad viņš stāstīja Eifrosīnei teikto, ka viņi viens otru pazinuši jau tūkstošiem gadu, ka viņi satikušies, mīlējuši un pēc tam ļaunais liktenis viņus šķīris. Vai viņa to jūtot, vai ari esot aizmirsusi?

Tagad Marija pilnīgi nodevās viņa auss gliemežnīcas pētīšanai, nekad viņa nebija redzējusi kaut ko tik nevainojami veidotu. Viņa pieliecās pie viņa, kā gribēdama kaut ko sacīt, taču, neko nepateikuši, ausi noskūpstīja un vēl tajā iekoda.

—    Marija, mēs vairs nejūtam, ko darām.

—     Es jau sen vairs nejūtu. Pareizāk sakot, jau kādu stundu.

—    Setonijs, — viņš teica, — Eifrosīne.

Viņa pamāja, saprazdama.

Pēkšņi viņa juta, kā kaut kas savelkas viņas pavēderē, ka spriedze ir lielāka nekā pirms mēnešreizēm. Tikai tad viņa aptvēra, par ko meitenes bija smējušās, kas bija tik neizsakāmi jautrs sarunā par slepeno alu.

Nākamajā mirkli kalna pakājē stāvēja pavārs un sauca: — Vakariņās!

—    Varbūt tu vari ēst kopā ar mums, — čukstēja Marija, kad viņi kāpa lejā.

—    Nē, — viņš pārbiedēts teica, iedomājoties mundrās kurtizānes. — Es atnākšu atkal rīt.

Pec maltītes Marijai laimējās brīdi pabūt vienatnē ar Eifrosīni.

—     Es nespēju tam turēties pretī.

—    Nu tad padodies, — Eifrosīne pikti teica.

Nākamajā mirklī viņa teikto nožēloja un traucās meitenei pakal, kura aizskrēja. Marija bija pazudusi, bet māja sāka pildīties šāvakara viesiem.

Virtuve tovakar izcēlās milzīgs strīds. Oktaviāns meta pannas uz plīts tā, ka ella šķīda karstās dzirkstelēs, sita olas ar tādu spēku, it kā tie būtu akmeņi, un kliedza uz Setoniju, lai dārznieks gaidot viņu atnākam ar virtuves cirvi, ja viņš vēlreiz ļaušot jaunajiem idiotiem doties uz alu.

—    Tev nāksies atbildēt! — viņš kliedza.

Setonijs mēģināja sacīt, ka neviens nevar cīnīties pret likteni, uz ko pavārs kliedza, ka viņš, Oktaviāns, to varot un ka tas esot viņa pienākums. Un vispār viņš nīstot visus velna grieķus par viņu nolādēto ticību liktenim.

—    Iededzies kareivis un glaimiem padevies skuķēns — kas tas par likteni.

Marija esot bērns, un, ja pie teikšanas būtu viņš, viņš meitēnu ieslēgtu, līdz viņai atgriežas saprāts.

— Viņa ir izlutināta, dabūjusi pārāk maz pēriena! — viņš kliedza.

Setonijs izskatījās nelaimīgs.

Neviens no viņiem neredzēja, ka meitene stāvēja, paslēpusies aiz atvērtajām virtuves durvīm.

Sliktā omā.

Brīdi viņa mēģināja ienīst patētisko pavāru. Veltīgi. Tad viņa mēģināja domāt par Kvintusu, krūtis bija piebriedušas, un pavēdere radās velkoša sajūta.

Nākamajās dienās abi jaunieši nesēdēja uz klints, bet pilnīgi atklāti staigāja gar jūras krastu. Kādu dienu viņš rurfāja par Dievu, jūdu cilšu vientiesīgo Dievu. Viņš citēja kādu romiešu filozofu, kas pārtaisījis jūdu Svēto rakstu sākumu: „Iesākumā jūdi radīja Dievu un padarīja viņu par savu atveidu."

Kvintuss smējās, nepievēršot uzmanību tam, ka Marija neizskatījās iepriecināta. Bet viņš ar Mariju bija vienisprātis, ka to pašu var attiecināt uz visiem dieviem.

Visbiežāk viņš runāja par saviem sapņiem, par savu lielo mīlestību pret viņu un zelta nākotni, kas abus gaidot.

Marija parasti klusēja, noslēdzās savā pasaulē. Viņš neko nejautāja un arī nepamanīja, ka viņa sāk garlaikoties.

Visu pēcpusdienu viņš stāstīja par savu ģimeni, par māti, kura esot jūdiete un uzticīgi pielūdzot briesmīgo jūdu Dievu.

—    Viņai ir vārdi no Rakstiem katram dzīves gadījumam, — teica Kvintuss un smējās, šķībi un nievīgi.

—    Bet ko saka tavs tēvs?

—    Viņš reti ir mājās. Bet viņš mātei ir aizliedzis mani padarīt par jūdu.

—    Un tavas māsas?

—    Es viņas nepazīstu, — viņš teica. — Viņas dzīvo pašas savu mājas dzīvi, viņas ir pazemīgas un arī pārzina Rakstus.

Marija klausījās, neļaudama viņa mutei vai ausīm sevi aizraut un pat ari ne viņa brūnajām acīm vai apburošajai cirtai, kas vienmēr krita uz pieres. Viņa to visu redzēja acu priekšā, — bālām ēnām līdzīgās māsas, mātes kluso varu, šo varu, kas izpaudās ar Rakstu skopu citēšanu.

Visa viņas būtība teica „nē".

Skali viņa sacīja:

—    Ko, pēc tavām domām, teiks tava māte, kad tev būs jāstāsta, ka savu līgavu esi atradis priekanamā?

Viņš neatbildēja, un tā jau bija atbilde.

Viņa nemaz nekļuva bēdīga, bet pašķielēja uz vinu un īsu mirkli brīnījās, vai viņš maz saprot, ka viņa trauslie sapņi nupat sašķīduši drumslās. Viņa pati nebija sapņojusi, viņa vienīgi cieta no slāpēm. Un tās viņa remdēs, Eifrosīne taču pati viņai deva tādu padomu.

—    Tu vari šovakar atnākt šurp, pārlec pāri mūrim un nāc uz alu. Es pie tevis aiziešu, tiklīdz vien varēšu.

Spīdēja pilns mēness, kad Marija zagās cauri dārzam uz jūras krastu un augšup uz alu, kur viņš gaidīja. Viņi skūpstījās, kamēr zaudēja sajēgu, un Marija padevās, lāva tīksmei piepildīt muti un muguru, gurnus un krūtis. Bija sāpīgi, kad puisis spiedās viņā iekšā, un viņa kliedza aiz baudas un sāpēm. Pie visiem dieviem, bez tā viņa dzīvot nevēlējās.

Brīdi viņi gulēja maigā miegā. Pēc tam viņai vajadzēja puisi modināt.

—    Tagad tev jāiet, Kvintus. Un nekad vairs nenāc atpakaļ.

Otrā dienā Marija sacīja Eifroslnei: — Es darīju, kā tu teici. Un viņš vairs nenāks atpakaļ.

—    Tik vien vērta bija vina mīlestība, — teica Eifrosīne.

—    Tieši tā. Bet man bija brīnišķīgs mirklis, un turpmāk es nedomāju no tā atturēties.

—    Marij, to es negribēju.

—    Bet es gribu.

Meitene bija pieaugusi.

Viņai patika vīrieši, viņu mērķtiecīgie centieni iegūt baudu un viņu miesa, kas gandrīz vienmēr bija cieši saspringta. Viņa daudz iemācījās un vienmēr uzdrīkstējās rādīt, kā vēlas, viņa bija radoša un prasīga. Kāda no kurtizānēm viņai iemācīja, kā izdara masāžu, un viņa atrada, ka viņas rokas spēj vīriešiem likt raudāt. Tas nebija grūti, pēc dzimumakta cilvēks ir skumīgs.

Viņas klientus rūpīgi izraudzījās Eifrosīne, pirmām kārtām tie bija romiešu un grieķu virsnieki.

Reiz viņa uzņēma kādu jūdu vīrieti, viņa augums bija mīkstāks, bet viņš pēc tam sastinga aiz nožēlas. Tad Marija nevarēja viņam palīdzēt, viņa izbijās no tā naida, kas dega viņa acīs.

Marija par to runāja ar Eifrosīni, viņa teica, ka daudz domājot par jūdu dievu, kurš nekad nepiedod tos grēkus, kurus pēc viņa paša lēmuma izdara cilvēki.

Bet viņa arī teica, ka viņai patīkot jūdi. Viņu augsto ideālu un noteiktās dzīves kārtības dēj. Un arī tādēļ, ka daudzi no viņiem parāda žēlsirdību.

Pēc tam viņa nopūtās:

—    Viņi cieš no mūžīgas vainas apziņas. Ir tā, it kā viņu paklausības likumam nekad nepietiktu labo darbu.

M arija Magdalēna sēdēja pie sava rakstāmgalda Antiohijā un izbrīnījusies pārlasīja stāstu par to, kā pati pēc savas gribas bija kļuvusi par priekameitu.

Patiesībai vienmēr ir arī otra puse. Viņa reti bija iedomājusies par Kvintusu un pilnīgi aizmirsusi to sarunu ar Eifroslni.

Bet vakar, kad viņa rakstīja, viņa bija piepūlējusi atmiņu līdz pēdējam. Un atradusi tur saldkaisles pilnu padsmitnieci un aušīgu jūsmošanu.

Kāds zēns bija nejauši gāju garām. Un, kā vēstīja viņas stāsts, zēns iededzināja uguni viņas asinīs.

Degvielai jau tur vajadzēja būt.

Varbūt viņa mūžam nebija bijusi nevainīga piecpadsmitgadniece?

Vai erotika atradās tur priekanama sienās, vai viņa to bija ieelpojusi kopā ar gaisu? Vai arī tā deg visu jaunu meiteņu miesā?

Tādā gadījumā paliek jautājums, kādēļ vairumam laimējas pretoties un saglabāt savu nevainību. Un atbilde pati norāda, ka viņu audzināšanu vada stingri tabu. Bet viņa? Pēkšņi viņa atcerējās vārdus, ko reiz teikusi Eifrosīnei: „Man nekad nav bijis neviena, kam līdzināties." Vai tas nozīmē, ka esmu bez morāles.

Un ko domāja Jēzus, teikdams, ka viņa piederot pie sirdsšķīstajiem?

Tagad viņa dzīvoja celibātā ar vīrieti, kuru mīlēja kā brāli. Miesas kāre, kur gan tā bija palikusi?

Viņa viegli pasmaidīja, jo tomēr dažbrīd gaistošos mirkļos to izjuta. Kā, piemēram, kad reizēm iznāca satikties ar jūdu rabīnu divatā.

Viņš bija burvīgs vīrietis, un viņi nekad neuzdrošinājās paskatīties viens otrā.

Viņam bija skaistas rokas.

Tikpat vilinošas kā reiz Kvintusa auss gliemežnīca.

Bet viņa vairs nedega. Gandrīz vai iepriecināta viņa vēroja ķermeņa reakcijas, asinis, kuras karsti pulsēja dzīslās, spriegumu krūtīs, kairinājumu pavēderē.

Vina bija aizgājusi tālu projām no savām tīksmēm. Kā Eiffosīne. Marija iedomājās, ka viņai būtu jāaizraksta audžumātei vēstule. Un jāpierunā Leonidass vēlreiz aizbraukt uz Korintu. Tas bija brauciens ar kuģi, ko viņi varētu uzņemties, kad vasaras karstums būs pāri.

Vēsums atnāca ar jūras vēju, kā parasti pēcpusdienās Antiohijā. Bija aizvadīta karsta diena, un Marija gāja laistīt dārzu.

Nopūzdamās viņa apskatīja savus puķu stādījumus. Neviena puķe viņai nesmaidīja pretim — gan vīķi, gan rezēdas, gan neļķes un vīrceles bija nodzīvojušas savu pusgadu ilgo mūžu, tās sakaltušas čabēja, sausas un mirušas.

Skats nebija pievilcīgs.

Bet vēl nebija pienācis laiks stādījumus apgriezt līdz saknei. Mirušo puķu gandrīz nemanāmi mazās, ūdensdrošā čaulā ieslēgtās sēklas tieši tagad spraucās izdegušajā zemē.

„Mazliet mitruma tām varētu nākt par labu," domāja Marija, piepildot jaunu kannu.

īrisi un ciklamenas arī vairs nezaļoja, bet te vina laistīja bagātīgāk, cerēdama uz sakņu gurniem. Tie pārdzīvos karstumu arī šovasar. Un uzziedēs no jauna pēc ziemas lietus. Viens vienīgs zieds, izžuvis plāns kā zīdpapīrs, zili spīdēja starp īrisiem, un Marija atcerējās, kā māte pina viņai matus un sacīja, ka viņas acīm esot tāda pati krāsa kā īrisiem.

Kad Marija gāja uz aku, lai pasmeltu vēl kannu ūdens, uzpūta vējš un no augšējām terasēm atnesa eļļas bagāto krūmu, timiāna un salvijas, raudenes un rozmarīna smaržu. Viņa ar baudu ievilka dziļi elpu caur degunu un domāja, cik atjautīgi iekārtoti smaržīgie eļļas augi, kuri sargāja garšvielas no izžūšanas.

Pēc tam domas aizgāja pie Setonija, pie tā, kurš bija mācījis dārza kopšanu. Eifrosīne bija viņu palaidusi, tiklīdz viņš visu nokārtoja ar savu jauno māju Korintā. Un viņš bija izdarījis to, par ko bija sapņojis daudzus gadus, — atgriezies savā Jonijas jūras salā pie saviem dieviem. Viņš bija projām dažus mēnešus. Tad viņš atgriezās pie Eifrosīnes un bija mazrunīgs.

Marijai Magdalēnai viņš bija teicis, ka mājās viss esot tāpat, kā viņam tas palicis prātā. Bet ka viņš aizmirsis, kāda tur bijusi šaurība.

Viņi bija vienojušies par to, ka dzīve nepieļauj nekādu atpakaļceļu.

* Tagad viņš bija iekārtojis jaunu dārzu Korintā.

Marija pēkšņi juta, ka viņai sāp mugura; tāpat kā savulaik māte, viņa piespieda dūri starp lāpstiņām. Un izslējās. Tanī pašā brīdī viņa uz ielas izdzirda zirgu pakavu klaboņu un ratu čīkstoņu pie vārtiem. Tā bija Līvija, bāla, ar sarkaniem plankumiem uz vaigiem.

—     Mera ir Izīdas templī, lai dzemdētu. Bet kaut kas nav kārtībā, bērns gul nepareizi un nenāk ārā. Viņa lūdza ātrāk atvest tevi, nāc, nāc tūlīt.

Marija paspēja nomazgāt rokas un seju un uzmest plecos tikko mazgātu apmetni, tad viņa aizslēdza māju un iedeva atslēgas kaimiņienei, kā to parasti mēdza darīt.

—     Leonidass zina, — teica Līvija, kad viņas sēdēja ratos. Marija redzēja, ka viņa dreb, un stingri saņēma svaines roku. Bet viņai trūka mierinošu vārdu, varēja tikai māt ar galvu, kad Līvija apgalvoja, ka tempļa priesterienes ir pazīstamas ar savu prasmi dzemdību pieņemšanas mākslā.

Marija aizvēra acis un lūdza. Vai visvareno jūdu dievu? Viņa nezināja.

Templis bija liela, apaļa celtne ap vaļēju pagalmu, kurš arī bija apaļš. Dzemdību istabas durvju priekšā uz sava bronzas postamenta stāvēja Izīda, vienlaikus sveša un pašsaprotama. No viņas izstaroja iekšējs gaišums pret bērnu, ko tā turēja savās skavās.

Viņas dzirdēja Meru kliedzam aiz sāpēm un bailēm. Abas priesterienes mēģināja viņu mierināt, taču vārdi Meru nesasniedza. Viena no viņām turēja roku uz Meras vēdera, kurš kustējās kā viļņi vētrā.

—     Kungs Jēzu, palīdzi man.

Marija nezināja, vai viņa to pateikusi skaļi, bet tam jau arī nebija nekādas nozīmes. Svarīgākais bija, lai Viņš būtu Mariju sadzirdējis.

Viņa piegāja pie Meras, saņēma rokās viņas galvu, piespiežot viņu paskatīties acīs.

—      Tagad sāpes izzudīs, Mera. Bet tikai uz mirkli. Tajā brīdī tev jādomā par putniem, kuri kuģo debesīs, par to, kā tie paļaujas uz vējiem. Putni ir tik droši par to, ka pat vētra tos nes ar vējiem mierīgā paļāvībā. Tagad tu esi putns, un spēks, kas strāvo caur tavu ķermeni, ir vējš. Vai tu jūti, Mera, vai tu to jūti? Padodies, seko tam.

Mera pamāja.

Viena no priesterienēm teica:

—     Mums viņa jāgriež vaļā.

—      Dariet to, — teica Marija, cieši skatīdamās Merai acīs. Viņai bija jāvelta visi spēki, lai noturētu Meru gultā, kamēr notiek operācija.

—     Elpo, — viņa teica. — Elpo mierīgi.

Vienā mirklī viss bija cauri, priesteriene pamāja Marijai:

—    Tagad ir laiks spiest.

—      Tūlīt būs vētra, — Merai teica Marija. — Un tev jālido līdzi bez pretošanās. Nu, vai jūti, kā milzīgais vējš brāžas tev cauri, ir sāpīgi, bet arī aizraujoši. Seko tam, palīdzi sev, tu lido.

Mera izpleta rokas un kliedza:

—    Es mirstu!

Marija tikpat skali kliedza meitenei ausī:

—    Nē, es tevi turu. Seko līdzi. Spied.

Pusstundu vēlāk bija piedzimis zēns, kurš vēl pēc stundas tika nomazgāts un pa durvīm parādīts Izīdai. Kad bērnu nesa pie dievietes, Marija pārdzīvoja atsvešinātību, bailes. Bet tajā pašā mirklī viņa juta Viņa smaidu, Viņš smējās par viņas aizspriedumiem.

Ārā melnoja nakts, bija jau pāri pusnaktij, bērns gulēja mātes rokās. Pēdējais, ko Mera pirms iemigšanas teica, bija:

—    Apsoli, ka paliksi, Marija.

—     Es to apsolu.

Viņai sagatavoja gultu blakus Merai, mīkstus pēļus un vieglas segas. Iemiegot viņa paspēja iedomāties, ka Dievs piedzimst zemes virsū ar katru bērnu. Vienreiz naktī viņu pamodināja bērna kliegšana, viņš bija izsalcis un pilns dzīvības spēka. Bet viņai nebija jāiejaucas, gandrīz ar bijību viņa redzēja, kā Mera pieliek zēnu pie krūts. It kā viņa vienmēr, būtu zinājusi, kā'to dara.

Tad viņi atkal aizmiga, visi trīs.

Rītausmā Marija pamodās no sajūtas, ka viņu vēro. Tā bija Mera, kura zīdīja dēlu un skatījās uz Mariju priekā mirdzošām acīm.

—    Jauki, ka tu man iemācīji to, par vēju.

Pēc stundas atnāca abas priesterienes, nesdamas siltu ūdeni. Tas stipri smaržoja pēc ēteriskām ellām un vēl pēc kaut kā. „Varbūt pēc etiķa," Marija pārsteigta domāja.

—    Mums tagad jāaptīra māte un bērns, Marijas kundze pa to laiku varētu pastaigāties pa pagalmu.

Bija skaisti iziet ārā, svaigā gaisā un redzēt sauli sūtām slīpus starus pār apaļo pagalmu. Vidū atradās liels akmens, tumšs kā melnkoks, un pie tā kāda veca sieviete bija nometusies ceļos un nogrimusi lūgšanās.

—    Man ari pienāktos lūgt, — domāja Marija, — pateikties par palīdzību.

Bet viņa nespēja lūgt šeit, pie pagānu svētakmens.

Tai pašā mirkli vecā pagriezās, uzsmaidīja Marijai un teica:

—    Gan jau nu tavam dievam nav nekas pret mū§u dievieti.

Marijai ienāca prātā, ka vecā lasa viņas domas.

Pēc tam viņa teica, nemaz nezinādama, no kurienes šī doma radusies:

—    Es kādreiz pazinu vīru, kurš sacīja, ka sākumā cilvēki radījuši dievu un tad padarījuši viņu par savu atveidu.

Vecā smaidīja, gandrīz vai smējās:

—    Tā, protams, tas ir. Mēs radām dievus, kādi nu mums vajadzīgi, un pielūdzam tos tik ilgi, kamēr tie izpilda mūsu vajadzības. Kas padara jūdu dievu tik varenu? Viņš ir viens, un viņš ir tāds, kāds ir cilvēks, nežēlīgs un varaskārs, labs un pilns žēlsirdības.

Marija juta, ka viņai grib ļodzīties ceļgali, viņai bija jāatbalstās pret elka akmeni. Vecā to redzēja un teica:

—      Nāc man līdzi iekšā paēst brokastis. Ir jau pagājis ilgs laiks, kopš tu neesi baudījusi nekā kārtīga.

Pirms viņas sasniedza durvis, vecā apstājās.

—       Iekšā ir tumšs, — viņa teica. — Pastāvēsim brīdi tepat un paraudzīsimies viena otrā.

Marija ieskatījās ļoti vecā sejā, tā bija tumša kā sen ģērēta āda, sievas mute bija plata, ar pārsteidzoši veseliem zobiem. Acis bija vecuma neskartas, un skatiens atklāts.

Priesteriene vēroja Mariju, tā bija vāja, taču stūrgalvīga un nesalauzta, kaut arī viņai bijuši lieli zaudējumi. Zilajās acīs vīdēja gudrība. Tomēr augumam piemita arī dīvaina bezspēcība — kā buriniekam, kurš ieskalots ostā, vējiem nesasniedzams.

Viņas iegāja iekšā, vecās istaba bija tik tumša, ka acīm bija grūti pierast. Arī šī iekštelpa bija apaļa, te valdīja tāda tumsa kā dzemdē. Viņas sēdēja klusu pie galda, kamēr tika atfiests ēdiens. Marija bija izsalkusi, viņa paņēma maizīti un iekoda tajā. Galvā iešāvās muļķīga doma, ka viņai gribētos dabūt recepti.

Pēc tam viņa mēģināja pateikties par visu to palīdzību, kādu bija saņēmusi viņas jaunā radiniece. Bet vecā nevēlējās klausīties. Viņa teica:

—   Tev ir stiprs dievs.

Marija nepaspēja pat apdomāties, kad, pirmo reizi, kopš viņa bija ieradusies Antiohijā, no viņas sāka plūstin plūst viss fantastiskais stāsts par Jēzu no Nācaretes un strāvot kā burbuļojošs avots, kurš vairs nav apturams. Viņa neraudāja, arī tad ne, kad nonāca līdz sišanai krustā. Tikai tad, kad viņa stāstīja par to, kā apustuli izstūma viņu un citas sievietes no kopības, balss viņai aizlūza.

Vecā izskatījās noskumusi.

—    Es cerēju, ka jaunais dieva cilvēks atjaunos sieviešu spēku uz zemes.

Tad Marija raudāja.

—    Nekas jau nemainīsies, — viņa beidzot sacīja. — Apustuli ir jūdi, kuros iesakņojušies mūžseni aizspriedumi, ka sievietei nav dvēseles un vienīgais cilvēks ir vīrietis.

— Tā tas nav tikai jūdiem vien. Vecā dieviete zaudē varu visā mūsu pasaulē. Cilvēki atbrīvojas no lauku darbiem, no dzemdēšanas un no citām grūtībām. Mēs esam ceļā uz lielo pilsētu laiku, uz tirgotāju laiku.

Viņas pārtrauca kāda jauna priesteriene, kura stāstīja, ka ieradušās sievietes no ostas pilsētas un gaidot ārā pagalmā.

Vecā paskaidroja: — Mēs te atvedam prostitūtas veselām grupām, ārstējam viņu slimības un vainas, cik nu labi prazdamas. Viņas dabū atpūsties, nomazgāties, kā arī tiek pie jaunām drēbēm. Diemžēl tas ir viss, ko spējam.

Marija iedomājās par Jēzus vārdiem un par visu, ko viņa palaidusi garām.

„Es biju izsalcis, un jūs mani pabarojāt. Es biju izslāpis, un jūs mani padzirdījāt, man nebija māju, un jūs mani izmitinājāt, es biju slims, un jūs par mani rūpējāties, es biju cietumā, un jūs mani apmeklējāt."

Kad viņas pagalmā šķīrās, saule jau stāvēja augstu. Jauna, karsta diena bija sākusies.

—    Vai drīkstu vēl kādreiz atnākt?

—    Nāc agri, no rītiem man ir brīvāks laiks.

Marija devās šķērsām pāri pagalmam, vairīdamās skatīties uz prostitūtām un viņu uzkrītoši nosmiņkētajām sejām.

Iekšā pie Meras sēdēja Līvija, bāla un nogurusi.

Bērns gulēja, Marija atvadījās no Meras un čukstēja:

—     Es atnākšu rit.

Ārpusē uz ielas gaidīja Leonidass.

Tikai tad, kad Marija stāstīja Leonidasam par sarunu ar veco priesterieni, viņa aptvēra, cik neprātīgi bijuši šārlta notikumi.

—     Un tu to pastāstīji!

Viņš negribēja tai ticēt.

Marija sēdēja klusu, līdz beidzot ar lielu pārliecību teica:

*— Viņa zināja.

Leonidass purināja galvu.

—        Es nedomāju, ka priesterienes spēj ielūkoties pagātnē. Viņām gan padodas nolasīt citu domas.

—    Tas varbūt ir viens un tas pats.

—    Tā varētu būt.

—        Es domāju paņemties no savas grēcīgās naudas un iedot darbam ar ielasmeitām Seleukijā.

—     Dari, kā vēlies.

Viņa balss bija aprauta kā vienmēr, kad saruna skāra Tibērijas tribūna dāvanu. Viņa pavērsa sarunu uz citu pusi:

—' Vai tu priecājies par jauko bērniņu?

—     Kā tad, Meras dēļ. Un arī Līvijas dēj.

Viņa saprata, ka viņam ir grūti Meras vīra, lielīgā Nikomakosa dēļ, kuram ir daudz uzskatu un liela varaskāre. Un tagad, kad piedzimis dēls, tirgoņu namā pieaugs viņa ietekme.

Otrā rītā, gaismai austot, Marija iegāja pa Izīdas tempļa durvīm, un viņu tūlīt aizveda pie vecās, kura atkal viņu pacienāja ar svaigi ceptu maizi. Šoreiz viņa bija iedegusi

eļļas lampu. Tā nekā daudz nespēja pret tumšajām sienām apaļajā zālē, tomēr lāva viņām vienai otru redzēt.

—     Esmu daudz domājusi par tavu stāstu un labprāt gribētu dzirdēt vairāk par Jēzu un viņa uzskatiem par sievietēm.

Marija domāja, taču neatrada atbildi.

—     Viņam nebija nekādu īpašo uzskatu par sievietēm, — viņa beidzot sacīja. — Viņš redzēja tās kā cilvēkus, viņš nekad tām neglaimoja un tās neaizsargāja. Viņš pieņēma visus cilvēkus, kādi tie bija. Viņam nebija nekādu aizspriedumu.

Vecā pasmējās un tad teica:

—    Viņam trūka tās vīrišķības, kas nepārtraukti jāapliecina.

Marija smaidīja un pamāja:

—    Tas tiesa. Bet viņam bija lielas dusmas.

—    Kas bija viņa māte?

—     Viņa bija atraitne un stiprs cilvēks. Tā tas ir arī pie jūdiem, ka sievietēm ir neredzama vara.

Priesteriene sacīja to pašu, ko dienu iepriekš:

—    Tas nav tikai pie jūdiem. Ja sievietēm tādas varas nebūtu, netaisnība pret viņām mazinātos.

Marija skali iesmējās:

—    Ja sievietes atklāti pielietotu savu varu, starp dzimumiem sāktos karš.

Vecā mainīja sarunas tēmu:

—    Vai kristieši runā par Dieva valstību, kurai drīz jānāk?

—    Jēzus runāja par jauno valstību, kas nav no šīs pasaules. Viņš teica, ka debesu valstība ir tuvu. Taču tas netika saprasts, tāpat kā daudz kas cits. Cilvēki aizmirsa viņa teikto, ka debesu valstība ir mūsos un jaunā valstība mūsu vidū.

Priesteriene dziji ievilka elpu, un viņas balss bija saspringta, kad viņa sacīja:

—    Ir svarīgi, ka tu paud savu viedokli par to, kas notika.

—     Es rakstu. Bet tas viss ir tik personiski.

Vecā sieviete papurināja galvu un teica:

—   Tas nozīmē, ka nevienam nav jāņem tevi īpaši nopietni.

—    Ir vēl viena lieta, kas uzdevumu padara grūtu. Es spēju sadzirdēt viņu sakām: „Nerakstiet nekādus likumus par to, ko esmu jums atklājis, nedariet tā, kā likumu rakststāji."

Viņas šķīrās, Marija devās apciemot Meru un bērniņu.

Šo otro nakti pēc bērna piedzimšanas Līvija bija palikusi pie savas meitas. Viņa bija nolēmusi gulēt ilgi, juzdama atvieglojumu par bērnu, kā arī par to, ka viss izgājis labi.

Bet miegs viņu pievīla.

Viņu mocīja nemiers par Meru un viņas vīru, lielīgu jaunu gailēnu, kurš nebija spējīgs iedziļināties citos cilvēkos. Kad viņš bija saņēmis vēsti par dēla piedzimšanu, viņš bija salūdzis visus mājas cilvēkus uz vīna dzeršanu un pats dzēris, līdz galīgi piedzēries. Pēc tam viņš bija pazudis Seleukijas mežonīgajā kvartālā.

Un tad vēl Marija. Līvija bija pietiekami godīga, lai atzītu, ka tā bija greizsirdība, kas lika viņai perināt tumšas domas par svaini. Marija bija ienākusi pie Meras kā karaliene, lūgusi kādu svešu dievu un uzņēmusies vadību. Un šī pļāpāšana par vējiem bija Līviju saniknojusi. „Vēji tik tiešām nenes to putnu, kurš nav iemācījies grūto mākslu lidot," domāja Līvija.

Pēc tam kad zēns bija piedzimis, Marija bija atkāpusies savā parastajā pazemībā. Līvija neieredzēja pazemīgos, jo turēja viņus aizdomās, ka tie slēpj augstprātīgu garu.

Beidzot viņai tomēr bija jāmet pie malas tumšās domas. Kad Mera atmodās, lai dotu savam bērnam krūti, viņas māte gulēja tik cieši, ka to neuzmodināja pat priesterieņu mundrie rīta sveicieni.

Mera izjuta pret māti lielu maigumu.

—     Viņa ir nogurusi, viņa bija tik satraukta, — teica jaunā priesteriene.

-Jā.

Un Mera domāja, ka Līvijai ir nopietni iemesli būt satrauktai arī nākotnē.

Kad atnesa brokastis, Līvija pamodās, un viņai izdevās uzsmaidīt meitai un mazajam zēnam.

Marija jau bija atnākusi un sarunājās ar tempļa māti, kā viņas uzzināja, un Līvijas skatiens kļuva ciets. „Divas raganas," viņa nodomāja, „skaidrs, ka viņas viena otru meklē." Nākamajā mirklī viņa nokaunējās un mēģināja paslēpt savas neglītās domas aiz šķība smaida.

Mera torīt mazgāja savu zēnu pati, tas bija brīnišķīgi, un viņai bija stipras rokas. Taču lielais prieks negribēja ierasties.

—     Māt, es nebraukšu mājās uz tirgoņu namu pie Nikomakosa.

—     Bet kur tad tu paliksi? — Līvija čukstēja.

—    Tu zini, ka viņš mani sit.

Līvija tvēra pēc gaisa, bet sarunu pārtrauca Marija, kura, pieklauvējusi pie durvīm, ienāca ar puķēm, pati izskatīdamās pēc viena vienīga liela prieka. Tomēr pusceļā viņa apstājās un jautāja:

—    Vai kaut kas nav kārtībā?

Līvija saņēmās, bet balss bija nelīdzena, kad viņa teica:

—    Dzimtas sievietēm radusies problēma.

Tālāk viņa netika, durvis tika atgrūstas vaļā, un tur stāvēja Nikomakoss, piedzēries un skaļš. Viņš oda pēc skāba vīna un dusmām. Kā pirmo viņš ieraudzīja Mariju, devās tieši pie viņas un kliedza:

—    Ak tu te stāvi, tu, svētulīgā govs, kura nav spējusi dzimtai dot mantinieku. Tev arī nav vairs ko pūlēties. Un arī tavam nepareizajam vīrišķim ne. Tagad ir mantinieks, uiftas ir mans dēls.

Nākamajā mirklī četras stipras sievietes izveda Nikomakosu uz ielas.

—    Gan jau viņš atradīs māju, — atgriezusies teica viena no priesterienēm, un Mera apstiprināja, ka mājas viņš atradīšot vienmēr.

Pēc dažām stundām viņi Meru ar bērnu aizveda uz Leonidasa māju.

Marija klusēja par Nikomakosa uzbrukumu viņai, bet Līvija, kuru Leonidass satika tirgoņu namā, nebija tik smalkjūtīga. Kad viņa redzēja brāļa reakciju, viņai pašai sametās bail.

Jau pēc dažām dienām Leonidasam bija saruna ar Nikomakosu. Kas šajā reizē tika runāts, Marija nedabūja zināt, skaidrs bija tikai tas, ka Nikomakoss pārcelsies uz tirgoņu nama kantori Osti jā, lai iemācītos, kā notiek zīda tirdzniecība lielajā ostā ārpus Romas.

—     Kā tu piedabūji viņu tam piekrist?

—     Es uzstādīju ultimātu. Šeit viņš ir vainīgs pie vairākiem viltojumiem.

Leonidasa tonis bija strups, un Marija domāja, kā daudzas reizes iepriekš, ka ir arī kāds viņai nepazīstams Leonidass.

Mera ar bērnu vēl dažas nedējas palika pie Marijas, tā ka bija grūti koncentrēties rakstīšanai. Ne jau tāpēc, ka Mera viņu traucētu, nē, tas bija brīnumainais bērniņš, kurš atrāva viņu no darba. Vakaros viņam sāpēja vēders un bija grūti iemigt, un Marija staigāja ar viņu šurp un turp, dziedādama un lallinādama. Viņa nekad nebija skumusi, ka pašai nav bērnu, bet tagad viņas ķermenī sūrstēja zaudējums.

Sekoja arī citas pārmaiņas. Līvija nelāva Merai dzīvot mājā, kas tik slikti apsargāta, kāds bija Marijas miteklis, un bez kalpotājiem, kas palīdzētu saimniecībā.

—     Šķiet, tu esi pārliecināta, ka tava sirdsšķīstība pasargā tevi no pasaules ļaunuma, — viņa teica. — Bet tā diezin vai sargās Meru un bērnu. Antiohija kļūst bīstamāka ar katru aizvadītu gadu, zagšanas, jā, laupīšanas un slepkavības notiek gandrīz katru dienu.

Viņa tika pie Leonidasa piekrišanas, kurš jau sen bija raizējies par Mariju, viņas vientulību neapsargātā mājā un viņas klejojumiem pa pilsētu uz savu roku. Tad Marija saveda kārtībā pagalma māju un to rūpīgi iekārtoja kalpotājiem.

Līvija pārsteigta skatījās un teica:

—    Vai tev kauns turēt vergus?

Marija atbildēja ar vienkāršu:

-Jā.

Terentijs bija nūbietis, garš un spēcīgs. Kad Marija ar viņu sasveicinājās, viņai ienāca prātā, ka nekad nav redzējusi skaistāku vīrieti, viņš bija bronzas krāsā un ēģiptiešu faraona sejas vaibstiem. Pēc tam viņa atcerējās, kam Terentijs līdzinās, — viņš izskatījās pēc Izīdas statujas tempļa pagalmā.

Marijai viņš patika no pirmā brīža. Tāpat kā viņa sieva, trausla sieviete smalkiem locekļiem un pazemīgi nolaistām acīm.

Kā Terentijam un viņa sievai patika Marija, to viņa nekad nedabūja zināt, viņi bija dīvaini noslēgti gan savās jūtās, gan domās.

Un drīz viņai bija jāatzīst, ka ir patīkami naktī dzirdēt Terentija solus, kad viņš apstaigāja mājas un dārzu. Ka rodas drošības sajūta, dzirdot viņu dažus solus aiz sevis, ejot uz sinagogu un tirgu. Un viņa bija brīva no mājas uzkopšanas.

Tikai ēdienu gatavoja viņa pati.

Reiz, kad viņa virtuvē mīcīja mīklu un nūbietis gāja garām, viņa redzēja tā sejā smaida ēnu.

Kad Mera negribīgi padevās mātes prasībai pārcelties ar bērnu uz mājām, Leonidass teica:

—     Es vēlos, lai Terentijs un viņa sieva paliktu te.

No viņa toņa Marija saprata, ka viņš sagaida iebildumus, un, pirms viņa atvēra muti, viņš teica: — Šajā punktā es nedomāju piekāpties, Marija. Esmu jau Līvijai pateicis, ka gribu viņus pirkt.

Kad Leonidass sāka sarunu, Marija jutās atvieglota, viņa priecājās par palīdzību un drošību, ko abi kalpotāji viņai sniedza. Dzirdot viņa vārdus par pirkšanu, viņa sacīja:

—    Vai drīkstu izvirzīt kādu noteikumu?

Viņš klusēja, viņa bija spiesta turpināt:

—     Es gribu, lai mēs viņus atlaistu brīvībā. Viņi noteikti paliks un neprasīs lielas algas.

—    Ja tu par to esi droša, man nav nekas iebilstams.

—    Aprunāsimies ar viņiem.

Saruna ar abiem nūbiešiem nebija tāda, kā Marija bija gaidījusi. Viņi sacīja, ka priecājoties par iespēju palikt, viņi esot apmierināti gan ar darbu, gan māju, taču viņi negribēja saņemt brīvlaišanu.

Kad Terentijs ieraudzīja Marijas izbrīnu, viņš teica, ka viņi esot pieraduši piederēt kādai ģimenei, tas dodot drošību un patvērumu. Tik neparasti daudz vārdu nāca no viņa mutes, un Marija nojauta, ka dārgi maksāja gan vārdi, gan arī pats lēmums.

Atkal pienāca laiks, kad Marija varēja nodoties rakstīšanai. Bet jau pirmajā dienā viņas nodoms tika izjaukts.

Tas bija rabīns Amaša, kurš atnāca viens agri priekšpusdienā. Kā parasti, viņš nevēlējās iet iekšā.

Viņi sēdēja ielas puses dārzā, visiem labi redzamā vietā. Viņam padusē bija biezs pergamenta rullis, un viņš sacīja:

—    Mēs esam saņēmuši vēstuli no Pētera, kristīgā apustuļa. Vēstule ir gara un rakstīta… loti grūti saprotamā aramiešu valodā. Dialektā, man šķiet. Es gribētu jautāt, vai tu uzņemtos pārtulkot to grieķu valodā.

Viņas pirmais impulss bija sacīt „nē". Bet tad viņa ieklausījās, kā vējš šūpo augstās cipreses, un viņai šķita, ka atkal jauš Viņa smaidu. Un tad viņa vēl atcerējās sarunu ar veco priesterieni un savu uzskatu, ka tas, ko viņa līdz šim mēģinājusi rakstīt, ir pārāk personisks. Viņas nolūks taču bija sniegt savu izpratni par Jēzu un viņa mācību. Un varētu būt vērtīgi to salīdzināt ar Sīmaņa rakstīto.

Tā nu viņa pamāja cipresēm un rabīnam teica:

—    Protams, es pamēģināšu.

Visu dienu viga sēdēja pie garās vēstules. Tā bija slikti uzrakstīta, kā jau rabīns Amaša bija teicis, viņa rauca pieri, Sīmanis Pēteris bija neizglītots cilvēks. Pēc tam viņu pārņēma kauns. Viņš gan nekad tā nebūtu domājis.

Bet kaunu pavadīja doma: „Tas bija Meistars pats, kurš izraudzījās vienkāršo zvejnieku no Kapernaumas. Ko Jēzus šinī vīrā bija saskatījis? Viņa godīgumu, viņa spēku? Jā. Un vēl kaut ko, viņa plašo, bērnišķīgo sirdi?

Vēstules lasīšana prasīja ilgu laiku. Aiz pārsteiguma viņa apstājās jau ievadā, kur Pēteris apgalvoja, ka mēs esot no jauna piedzimuši caur Jēzus Kristus augšāmcelšanos no miroņiem.

Un tālāk: „…ar neaptraipīta un nevainīga Jēra asinīm jūs esat izpirkti brīvi no bezjēdzīgas dzīves."

„Kristus pats mira par jūsu grēkiem, vienreiz par visiem. Viņš, taisnais, mira pār jums, netaisnajiem."

Marija bija dzirdējusi Leonidasu sakām, ka kristīgie Jēzus nāvē saskatot upuri. Bet viņa nebija sapratusi šīs mācības plašumu. Viņa daudzus gadus bija prātojusi, kāpēc Viņš izvēlējās briesmīgo nāvi pie krusta. Jaunā mācība ļaudīm nelika prātot, atbilde jau tika dota.

Bet tad viņa atcerējās Lieldienas lielajā templi Jeruzalemē, Dieva nams bija pārvērsts par kautuvi, dzīvnieki kliedza, šlācās asinis.

Pēteris rakstīja daudz par pazemību, bet vai tā bija tāda pati, par kādu bija runājis Jēzus?

„Jūs, kas esat vergi, pakļaujieties saviem kungiem, klausiet un respektējiet viņus… arī netaisnīgos… jūs būsiet rīkojušies pareizi, izturot slikto apiešanos, un tas būs kaut kas liels Dieva acis."

„…un jūs, sievietes, pakļaujieties saviem vīriem."

Daudz kas garajā vēstulē bija jūdiem raksturīgs, tas bija jūds, kurš zināja likumus un runāja:

„.. .jūs esat izredzēta cilts, kēnini un priesteri, svēta tauta, paša Dieva tauta, kam jāsludina viņa lielie darbi."

Visu pēcpusdienu Marija strādāja pie tulkojuma, viņa pielika daudz pūlu, lai sekotu aramiešu tekstam, atrastu pareizo izpratni un vislabākos vārdus. Bet viņa bija dīvaini satraukta.

Naktī viņa slikti gulēja. Leonidass bija aizbraucis uz Romu, viņai nebija neviena, ar ko parunāties. Nākamajā dienā viņa uzrakstīto pārbaudīja, salīdzināja ar oriģinālu un aizsūtīja Terentiju ar manuskriptu un laipniem sveicieniem pie rabīna. Viņa pati nevēlējās rabīnu satikt, viņa nebija noskaņota diskutēt.

Bet nemiers viņu neatstāja, un viņai nācās grūti sakopot domas un turpināt savu rakstīšanu.

p ēc kadas nedējas, kad vina kā parasti sēdēja, noliekusies pāršāvu aprakstu, vina dzirdēja kādu klauvējam pie pagalma vārtiem. Mirkli vēlāk Terentijs paziņoja, ka vinu meklējot rabīns un divi citi kungi. Garais nūbietis izskatījās svinīgs.

—    Lūdz viņus ienākt.

Pirmajā apjukumā viņa pamanīja tikai vienu no viņiem. Tur stāvēja Sīmanis Pēteris, ar savu augumu un spēku piepildīdams istabu. Rabīns Amaša mēģināja pateikt, ka viņi atnākuši pateikties viņai par tulkojumu. Bet viņa vārdus noslāpēja Sīmaņa balss, kurš sauca:

—    Marija, Marija Magdalēna.

Viņš raudāja, viņu apskaudams, nometās ceļos, skūpstīja viņas rokas.

—    Mana māsa.

Marija bija balta kā palags un dīvaini sastingusi. Viņa mēģināja pateikt kādus vārdus, bet mēle viņai neklausīja. Tikai tad, kad viņas skatiens atrada Terentiju, kurš bija palicis stāvam durvīs, viņa spēja pačukstēt:

—    Mēs aicinām uz vīnu un augļiem lapenē.

Turpmākos mirkļus viņa nekad nespēja atcerēties, viņas galva bija tukša un jutekli nolēmēti. Sīmanis Pēteris turpināja trokšņot, skūpstīt viņas rokas, klaigāt visai pasaulei, ka viņš beidzot atradis mācekli, kuru Jēzus mīlējis visvairāk.

Vārdi spiedās cauri viņas stingumam, dusmas lika asinīm pulsēt dzīslās, viņa pietvīka, apsēdās un pavērsa skatienu uz Pēteri, un balss bija cieta, kad viņa teica:

—    Kad pēdējo reizi tikāmies, tu teici, ka es esot mele, un aizraidīji mani projām.

-Jā.

Tagad viņa balss aizlūza, un viņš čukstēja.

—    Vai tu vari man piedot?

—    Es uzskatu, ka mums jāmēģina vienam otru saprast.

Sakot šos vārdus, viņa aptvēra, ka izteikusi aicinājumu

sadarboties. Vai viņa to gribēja? Vai viņai tas jādara?

Nākamajā mirklī ieradās Terentijs ar atspirdzinājumiem. Klājot galdu, Marijas rokas nedrebēja, viņi visi ieguva brīdi apdomai.

Marija pamāja trešajam vīrietim un teica:

—     Man liekas, mēs viens otru nepazīstam.

—    Mans vārds ir Pāvils.

Marija ska]i ievilka elpu, viņa atcerējās sarunu starp rabīnu un Leonidasu, kad viņi runāja par Pāvilu no Tarsas, par lielo kristiešu domātāju, kuram jāliek pamati jaunajai mācībai.

—    Esmu dzirdējusi par tevi runājam, — viņa teica, un viņai laimējās noslēpt savu izbrīnu. No pirmā acu uzmetiena Pāvils likās neievērojams vīrs, mazs augumā, līku muguru un bez kādām īpašām iezīmēm sejā. Lielais, patētiskais Pēteris viņa tēlu gluži vai izdeldēja.

—    Es sen esmu vēlējies tevi satikt, — teica Pāvils. — Man gribētos noklausīties tavu liecību par mūsu Meistaru.

Tagad viņa redzēja, ka viņa acis ir inteliģentas un skatiens caururbjošs. To uztvērusi, viņa nenovērsusies atbildēja:

—    Es attēloju neaptveramo citādi, baidos, ka tas tevi var aizskart. Es ne par ko neesmu tik noteikti pārliecināta kā Sīmanis Pēteris.

Sīmanis viņu pārtrauca:

—     Bet tā taču biji tu, kuru Viņš visvairāk mīlēja.

Iestājās ilgs klusums, līdz Marija nomierinājās un sakopoja domas.

—     Uzskatīsim Sīmaņa teikto par piemēru mūsu dažādajiem uzskatiem. Tā kā mēs, viņa pavadoņi, bijām parasti cilvēki ar mazām domām un lielu skaudību, izcēlās daudzas runas par to, ko viņš vērtē augstāk un kurš stāv viņam tuvāk, tāds bija brāļu un māsu ķīviņš, — viņa sacīja, meklēdama vārdus.

—     Kad Jēzus runāja par mīlestību, viņš nedomāja per-f sdhlgās saites, viņš mīlēja, viņa mīlestību nevarēja nedz izmērīt, ne novirzīt, tā aptvēra visus, pie katras tikšanās. Nevis vairāk vai mazāk, nevis dažādi no cilvēka uz cilvēku.

—    Viņš pilnībā bija klāt katru brīdi, kad tikās ar cilvēkiem. Tas, kurš viņu sastapa — un tas nekad nenotika nejauši — saņēma visu viņa uzmanību un visu viņa mīlestību.

Tagad Pāvils pirmo reizi pasmaidīja, un smaids viņu pārvērta. Marija turpināja:

—    Aizgājušo gadu gaitā daudzreiz esmu domājusi par to, ka viņš mums bija pārāk liels. Mēs viņu nekad nesapratīsim, mēs vienīgi varam mēģināt tulkot. Un to mēs darām, vadoties paši no saviem aizspriedumiem.

Pēkšņi viņa pietvīka, un Pāvils redzēja, ka viņas vaigus krāso dusmas.

—    Kad es tulkoju tavu vēstuli, kļuva tik skaidrs, — viņa teica, pagriezusies pret Sīmani: — „Jūs, sievietes, paļaujaties saviem vīriem…" — tu rakstīji. Vai tu kādreiz esi dzirdējis viņu tā sakām? Nē! Viņš teica: „Šeit nevar būt ne sievietes, ne vīrieša." Viņš ir vienīgais vīrietis, ko esmu satikusi, kurš apgājās ar sievieti kā ar cilvēku, ar cieņu.

Viņš tās neaizstāvēja, un viņš nekad par tām neuzjautrinājās…

Viņa atkal pievērsa skatienu Pāvilam un turpināja:

—     Padomā! Viņš atnāca, lai sludinātu pacietību, pazemību un mīlestību. Un kam gan citam piemīt tādas īpašības kā mātēm?

Pāvila seja atkal saruka, bet Marija nejāva sevi apstādināt.

—     Starp mācekļiem mēs bijām tikpat sieviešu, cik vīriešu, un sievietes vienmēr bija ap viņu. Pat līdz Golgātai, kad vairākums mācekļu bija aizbēguši. Ap krustu stāvējām mēs, viņa māte, Zuzanna, Salome, Marija, Klopas sieva un es.

—    Un Jānis, tu aizmirsi Jāni.

—    Jā, tas tiesa, Jānis ilgo moku laikā atradās tur. Viņš bija visjaunākais un visbērnišķīgākais un tādēļ saprata visvairāk.

Iestājās ilgs klusums. Pāvils jutās kā pāršķelts pušu, bet saņēmās un beidzot sacīja:

—     Marija, vai drīkstam atnākt vēlreiz un vai es drīkstu paņemt līdzi savu rakstvedi? Viņš ir jauns vīrietis, gandrīz vēl zēns. Bet viņam ir veikli pirksti, un es labprāt vēlētos, lai tavi stāsti tiktu pierakstīti.

—    Lai būtu pa rokai, kad tiks rakstīts pilnīgais stāsts?

-Jā.

—    Tad būsiet gaidīti.

Viņi norunāja laiku nākamajā dienā, un vīrieši piecēlās.

Durvīs Pāvils izteica savu pēdējo jautājumu:

—     Es pieņemu, ka tu biji dzirdējusi runājam par Jēzu, pirms viņu uzmeklēji Kapernaumā. Vai tāpēc, lai tiktu atbrīvota no savām mokām?

—      Nē, — viņa izbrīnījusies atbildēja. — Man nebija nekādu moku, bet mēs jau reiz bijām tikušies, un mani aizrāva vina neparastā būtība.

—    Jūs bijāt tikušies?

—    Jā, — viņa teica. — Galilejas kalnos. Tā bija nejaušība. — Tad viņa pasmaidīja un piemetināja:

—    Ja vispār tāda nejaušība pastāv.

Marijai nebija neviena, ar ko aprunāties, Leonidasam bija jāpārrodas mājās tikai nākamajā nedēlā. Viņa mēģināja ēst Terentija piedāvāto ēdienu, taču nespēja. Viņai bija bailes.

Man jābūt patiesai, bet man nav jāstāsta viss.

Viņa aizgāja gulēt agri, bet nevarēja iemigt. Pēkšņi atmiņas atdzīvojās skaidras kā stikls, viņu pirmās tikšanās vizošās ainas.

Tas bija laiks pēc lielajiem lietiem, tas pavasara mēnesis, kad ūdens tecēja no slēptiem avotiem kalnos un zeme zaļoja. Marija bija klejojusi pa pļavas tikko izdīgušo zāli, kurā mirdzēja tūkstošiem saulaini sārtu anemoņu.

Kalna pakājē zemi klāja zeltaini krokusi, viņa apstājās un ieelpoja viegla parfīma un asa safrāna smaržu. Tajā pašā brīdī viņa dzirdēja čalojam lejup plūstošo strautu. Un gabalu augstāk klusu burbujošanu no dambja, kur ūdens atpūtās pirms došanās tālāk pāri tīrumiem uz ciemiem un akām.

Viņa izgāja uz kazu takas, kuru labi pazina, lai gan nekad agrāk šajā apvidū nebija kāju spērusi. Viss bija labi pazīstams, gaiss likās tik caurspīdīgi zils un mierīgs, debesīs sasaucās putni garās rindās, dodoties uz ziemeļiem, bet terebintu lapotnēs dziedāja nometnieku putni.

Setonijs sekoja viņai kā ēna. Viņš apmierināts pamāja, kad viņi pie dambja atrada lēzenu vietu.

—      Šeit zem klints tevi no kalniem nevar redzēt. Ne arī no ceļa, kuru aizklāj augstie kalni.

Viņš baidījās no jūdu dumpiniekiem. Bet Marija mierinādama sacīja, ka ir pagājuši daudzi gadi, kopš Jūdas galilieša karotāji aizgājuši kalnos.

—    Tev nav jāuztraucas.

—     Es būšu atpakaļ pēc dažām stundām, un tev grozā ir maize un siers, — viņš teica.

Marija klausījās viņa solos, kas pazuda lejup pa taku, un priecājās par vientulību. Viņa salika rokas kā kausu un dzēra, līdz remdēja slāpes, noņēma apmetni un galvas lakatu un iegremdēja visu galvu ūdenī.

Tad nomazgāja kaklu un rokas un ar pirkstiem izsukāja vaļējos matus.

Beidzot viņa atslējās pret klints sienu un lāva saulei sevi nožāvēt.

Sārts ziediņš iekrita slapjajos matos, viņa paskatījās uz augšu un uzsmaidīja jaunam mandelkokam, kas bija iesakņojies klints spraugā.

Pat koku viņa pazina.

Bet atkalredzēšanās nozīmēja arī sāpes. Prātā ieskanējās mātes balss: „Jo ziema ir garām un lietus laiks pagājis, puķes parādās pļavā, un ūbele Jauj dzirdēt savu balsi mūsu zemē…"

Viņi bija izjājuši no Tibērijas agri no rīta, viņa un dārznieks, tērpušies pelēkās drēbēs un novalkātos apmetņos. Pār ēzeļu mugurām karājās lieli maisi, pilni durstīgiem žagariem un sausiem zariem.

Tā bija Eifrosīnes ideja.

— Nav pierastāka skata uz ceļiem par veci un veceni, kuri lasa žagarus, — viņa bija teikusi.

Un kā parasti viņai bija taisnība, neviens viņiem nepievērsa uzmanību — ne romiešu jātnieki, ne steidzīgie ceļotāji, kam bija svarīgas darīšanas, ne tirgoņi, kuri brauca ēzeļu vilktos ratos dienvidu virzienā uz Aleksandriju vai ziemeļu virzienā uz Damasku.

Labu brīdi pirms pusdienlaika viņi bija atraduši sānceļu un sasnieguši Noemijas ciemu. Marija bija izpildījusi savu uzdevumu un viņai bija laimējies nemanītai atdot Eifrosīnes naudas maku nabadzīgajai zemnieka sievai. -

Satiekoties ar Noemiju, viņu bija sasniegusi mātes balss.

Mājupceļā Marijas ēzelis bija ievainojis kāju un sācis klibot. Setonijs bija dzīvnieku izmeklējis, taču nekā nebija varējis līdzēt.

Tad Marijai radās ideja.

—    Es gaidīšu kalnos, kamēr tu aizjāsi mājās un atvedīsi citu ēzeli.

Setonijs lāgā negribēja piekrist, viņš varot iet blakus ievainotajam ēzelim.

Tā kā Marija viņu tik labi pazina, viņa pateica, kā ir, ka viņa vienmēr pavasaros ilgojoties pēc bērnības kalniem un labprāt vēlētos kādu brīdi atpūsties strauta malā.

Tagad viņa tur sēdēja, augšup pavērstām plaukstām, lai satvertu ziedlapiņas, kas lija pār viņu. Viņa domāja, ka neļaus vecām atmiņām pieņemt kādu noteiktu formu, viņa atcerēsies tikai ar acīm, ausīm, ādu un degunu. Putnu dziesmas viņai palīdzēja, ūdens virpuļoja, apslakot viņas seju ar valgmi rasas smalkumā, viņa ilgi vēroja ašās ķirzakas uz klints sienas. Viņa juta smaržu, labi pazīstamu, bet sen aizmirstu.

Tad viņa atcerējās, ka pavasarī tā smaržo terebinti, un iedomājās, cik tas dīvaini, ka viņa varējusi aizmirst tik savdabīgu smaržu.

Augšā kalnos viņa varēja saklausīt savvaļas suņu rejas, arī šī skaņa bija labi pazīstama.

Pēc tam viņa pavisam pamazām apjauta, ka vairs nav viena. Viņa pagrieza galvu un pameta skatienu pār plecu. Tur stāvēja vīrietis, viņš Marijai uzsmaidīja, un viņa šim smaidam atbildēja.

—    Vai es nesabaidīju? — viņš jautāja.

Viņa papurināja galvu.

Viņš runāja aramiski, galiliešu dialektā. Tas bija jūdu vīrietis, par to liecināja ne vien pušķi pie viņa apmetņa, bet ari garie, cirtainie mati un tā nopietnība, kādu viņš izstaroja. Viņš bija jauns, tā smaids bija kā bērnam. „Nevainīgs," viņa nodomāja.

—     Es esmu Jēzus no Nācaretes, — svešinieks teica. — Biju apmeklēt māti un nu eju pa taisnāko ceļu pāri kalniem uz Kapernaumu.

—    Vai tu esi zvejnieks?

—     Tā varētu sacīt, — viņš teica un atkal smaidīja, smaids bija tik viegls un gaistošs, un viņai būtu iemesls domāt, ka kļūdījusies, ja vien gaisā starp viņiem nebūtu palikusi gaisma.

—     Es esmu Marija no Magdalas, — viņa sacīja. — Bet es dzīvoju Tibērijā pie audžumātes un pēc viņas lūguma man bija kas paveicams šajā apvidū.

—    Tu esi jūdiete.

Tas bija apgalvojums. Viņa pamāja, un viņš turpināja:

—    Tev ir nevainīgas acis.

Tad viņa atglauda gaišos matus no sejas, ieskatījās viņam acis un teica:

—     Tā ir zilā krāsa, kas maldina. Esmu bijusi priekameita kādā Grēku pilsētas namā. Pēdējā laikā es biju vecā romiešu tribūna konkubīne. Viņš nomira, un es kļuvu brīva un varēju doties pastaigā kalnos.

Tad viņa iekoda mēlē, bet domas virpuļoja: kāpēc gan es to stāstīju, nu viņš ir spiests aiziet.

Bet viņš negāja, tikai pienāca tuvāk un apsēdās uz akmens Marijai blakus. Un viņa sacīja asā balsī:

—    Vai tu nesaproti, ka es esmu netīra.

Tad viņš atmeta atpakaļ galvu un iesmējās:

—    Tavas acis nemāna. Tu esi nevainīga kā bērns.

Un Marija pārsteigta sacīja: —Tieši to es nodomāju par tevi, ka tu esi kā bērns.

Viņš atkal iesmējās, izņēma no mugursomas kausu, piepildīja to ar ūdeni un dzēra. Pāri kausam Marija skatījās tieši viņa acīs — gaišās, dzidrās. Pelēkās?

Tad viņš nolika kausu un negaidīti jautāja:

—    Kāpēc gan cilvēkiem ir tik liela vainas apziņa?

—     Droši vien tāpēc, ka viņi ir tik ļauni. Un tas savukārt izskaidrojams ar to, ka viņiem gandrīz vienmēr ir bail.

Viņš klusēja, kā gaidot, ka viņa turpinās. Beidzot viņš teica:

* — Bet tev nav bail?

—    Tas varbūt ir tāpēc, ka ar mani visjaunākais jau noticis.

Tagad klusums bija ilgāks.

Viņa skatiens nelaida vaļā Marijas skatienu, un viņa domāja, ka nekad agrāk nav satikusi nopietnāku cilvēku. Ar viņu nevarēja savīt vārdus vienkāršās patiesībās, te tika izsvērta katra nianse. Nevairīdamās Marija sastapa vīrieša acis un teica:

—    Man šķiet, ka cilvēki visvairāk baidās tikt izstumti. Es nekad neesmu piederējusi pie…

—    Ari bērnībā ne?

—     Nē. Ja cilvēkam mazā jūdu ciematā ir dzelteni mati un zilas acis…

Pēkšņi Marija sadrūma, tās bija senas skumjas, sen aizmirstas, viņa jutās sāpināta, un balss skanēja aizsmakusi, kad viņa sacīja:

—    Es biju netīra jau kā piecgadīga meitene.

Viņš Mariju nemierināja. Viņai likās, ka nu jāstāsta viss notikušais. Bet tai pašā brīdi viņā atplaiksnījās dīvaina gudrība: „Viņš jau zina, viņam viss zināms."

Tas bija neiespējami, tomēr viņa bija pavisam droša.

Pēkšņi viņai kļuva auksti, viņa savilka apmetni ap pleciem un sacīja:

—    Vai tu nepastāstīsi par sevi?

—    Man nav nekā daudz ko stāstīt. Taču ari es neesmu juties piederīgs.

—     Bet tu taču izskaties kā īsts jūds!

—    Jā, man bija vislabākie priekšnoteikumi. Es biju vecākais dēls un biju dzimis, lai pārņemtu tēva darbnīcu. Viņš bija namdaris, lāga cilvēks, kuru es slikti pazinu. Tomēr viņš man veltīja daudz laika. Viņš mācīja amatu soli pa solim. Un vēl viņš mācīja rakstus. Tora pildīja manas ausis, es pazīstu Rakstus, tomēr skaistie vārdi nav īsti nostiprinājušies sirdī.

—    Un tava māte, kāda bija viņa?

—    Viņa ir stipra. Bet viņas acis vienmēr jautās nemiers, kad viņa raudzījās mani. Viņai nepatika, ka es biju savrups, ka es nerotalājos kā citi bērni, bet staigāju viens pats.

Viņš pasmaidīja skumju smaidu, pirms turpināja:

—     Kad tēvs nomira, es nebiju spējīgs sērot kā pieklājas. Māte, tāpat brāli un māsas mani pēla, bet es gāju neskarts caur visiem pārmetumiem. Un es neizpildīju vis savu vecākā dēla pienākumu, bet lūdzu brāli pārņemt darbnīcu. Pateicis sveikas ģimenei, es uzsāku ceļu uz dienvidiem pretī tuksnešiem.

—     Cik drosmīgi!

—     Es tā to neuztveru. Es klausīju Dieva balsij, kas vienmēr runājusi uz mani. Tikai zvaigžņotajās aukstajās naktīs Jūda tuksnesī es sapratu, ka tā bija Dieva balss, kas mani nošķīra no citiem, un ka citi nespēja to sadzirdēt. Tas bija arī iemesls, kāpēc viņiem vajadzēja tik daudz likumu. Tagad biju mājās un mēģināju panākt, lai māte to saprot.

—    Vai viņa to spēja?

—     Viņa teica, ka vienmēr zinājusi, ka esmu dīvains bērns, kuram jāiet savs ceļš. Bet viņa raizējas par mani, ka tikai nezaudēju prātu.

Marija iedrošinājās pajautāt:

—     Kā tu vari būt drošs, ka tā ir Dieva balss, ko tu dzirdi?

—    Tāpēc, ka es to tik labi pazīstu.

Viņa nodomāja: „Viņš ir tik bērnišķīgs."

Viņš sacīja:

—    Jā. Tu nevari iedomāties, cik daudz ir vajadzīgs, lai cilvēks varētu būt kā bērns.

—     Es varu gan iedomāties, — viņa teica un ielika ^avu roku viņējā.

Vienkāršais pieskāriens izgāja kā trieciens cauri viņas augumam, viņas acīs iedegās iekāre. Viņa saņēma tā galvu savās rokās, brīdi mierīgi paturēja un tad noskūpstīja viņu uz mutes. Un notika tas, kam bija jānotiek, viņas iekāre iededza viņējo.

Viņš teica:

—    Es nekad neesmu bijis tuvs ar sievieti.

Viņa sacīja:

—    Nāc.

Sākumā viņai bija jāpalīdz viņam, jāmāca viņa rokām iepazīt viņas augumu. Bet drīz viņi varēja maigi un jutīgi meklēt viens otru un atrast to, ko meklēja.

Pēc tam viņš apvēlās uz muguras un smējās:

—    To es agrāk nesapratu.

—     Ka cilvēka augumā ir tik daudz prieka?

Viņš aizvēra acis un neatbildēja.

Marija glāstīja viņa seju. Viņa redzēja, ka viņš ir vecāks, nekā viņa bija domājusi, un novārdzis. Viņš iemiga, bet Marijai viņu drīz vajadzēja modināt.

—     Žēl, bet te mēs nevaram abi kopā gulēt. Drīz mans kalps atnāks man pakal.

Tad viņa atcerējās grozu ar svaigo maizi un mīksto sieru un teica: — Nu gan mēs esam izsalkuši.

Lauzdami maizi un piedzerdami svaigo strauta ūdeni, viņi nepārmija daudz vārdu. Kad viņi izdzirda Setonija ēzeļus nākam pa kazu taku augstāk kalnā, viņš teica:

—     Es būšu Kapernaumā.

Un viņa atbildēja, kā bija jāatbild:

—     Es aiziešu.

Nākamajā mirklī viņš bija pazudis.

Tikai pret ritu Marijai izdevās iemigt savā gultā Antiohijā. Tomēr, kad pamodās, viņa bija izgulējusies un pilna gaismas.

Bet ēdot viņa apsvēra, ka, satiekoties ar apustuļiem un viņu rakstvedi, būs jāpievalda mēle.

Bija vieglāk, nekā viņa bija gaidījusi. Sīmanis Pēteris sāka sarunu ar jautājumu:

—     Es domāju par tevis sacīto, ka tu esot satikusi Jēzu, kad devies ceļojumā uz Galileju. Vai tad tava audžumāte lāva jaunai meitenei vienai ceļot kalnos?

Marija plati pasmaidīja, tagad viņa zināja, kas viņam prātā.

—     Protams, ne. Man līdzi bija kalpotājs, mūsu vecais dārznieks. Un mēs jājām katrs uz sava ēzeļa. Tuvojoties stāvākajiem kalniem, mēs izdzirdējām strauta čaloņu un nolēmām pajāt vēl gabaliņu augstāk, atpūsties pie ūdens, nomazgāt ceļa putekļus un paēst. Mums grozā bija maize un siers. Kad es sēdēju pie strauta, viņš parādījās, jauns vīrietis, kurš bija ceļā no savas vecāku mājas Nācaretē uz Kapernaumu. Viņš man apsēdās blakus, un mēs sākām runāties.

Sīmanis viņu pārtrauca:

—    Viņš no tevis izdzina ļaunos garus.

—    Vai Jēzus tā teica?

Pāvils redzēja, ka viņa atkal aiz dusmām pietvīka. Sīmanis, neskatīdamies viņai acīs, atbildēja:

—    Es nezinu, bet tā runāja mācekli.

Marija pievērsās Pāvilam:

—    Nu tu redzi, kā zēla mīti, viņam vēl dzīvam esot.

Mani nebija apsēduši ļaunie gari, es biju laimīga un priecīga par pavasari un ziedošo zemi.

Tad vina turpināja:

—      Mēs runājām par parastām lietām, kā cilvēki to mēdz darīt, kad satiekas. Vakar vakarā es šo sarunu mēģināju atcerēties. Tad man iešāvās prātā, ka tā bijusi vienīgā reize, kad esmu dzirdējusi viņu stāstām par sevi, savu bērnību un jaunību. Par Nācareti un savu ģimeni.

Tagad viņa redzēja, ka Pāvils deva zīmi jaunajam rakstvedim. Viņa stāstīja tālāk:

—      Viņš teica, ka jau bērnības gados savā ciemā juties kā svešinieks. Viņš bijis citāds nekā pārējie, īsts vienpatnieks. Viņa māte par to uztraukusies. Tikai tad, kad nomira viņa tēvs, viņš, atstājis ģimeni un aizklejojis Jūda tuksnesī, saprata, kas viņu šķir no citiem cilvēkiem. Citi nedzirdēja Dievu runājam. Viņš teica, ka vienmēr prātojis, kāpēc cilvēkiem vajadzīgs tik daudz likumu un noteikumu. Nu viņš to sapratis.

—     Jūs zināt, ka bieži viņš bija kritisks pret mācītājiem un likumu zinātājiem. Un pēdējo reizi, kad es viņu satiku — tas bija, kad viņš man parādījās pēc savas nāves —, viņš atkal sacīja: „Nerakstiet nekādus likumus par to, ko esmu jums atklājis."

Pēteris tagad izskatījās uztraucies, un Pāvils iebilda:

—    Nevar būvēt jaunu mācību bez struktūras un sistēmas.

—     Iespējams, — Marija vilcinoties turpināja savu domu gājienu. — Bet mēs radām sistēmu no visas īstenības, ari no neredzamās. Un tā kā esam jūdi, tā iznāk jūdu sistēma, balstīta uz likumu un tā neskaitāmiem tulkojumiem.

—    Raksti, — Pāvils teica rakstvedim.

Tad vadību pārņēma Sīmanis:

—    Kāpēc viņš atstāja savu ģimeni?

—    Viņš teica, ka esot paklausījis Dieva balsij.

—    Ko viņš darīja Jūda tuksnesī?

—     Es nezinu, viņš nebija sevišķi runīgs, kad stāstīja.

—    Un tu viņam nekā nejautāji?

—    Es jautāju, kā viņš var būt tik drošs, ka tā bijusi Dieva balss, kas viņā runāja. Viņš smaidot sacīja, ka to vienmēr esot zinājis.

—    Vai tu par sevi nestāstīji?

—    Es biju domājusi to darīt, pastāstīt par savu tēvu, kuru piesita krustā kā dumpinieku, un par savu ģimeni, kufu nogalināja romiešu kareivji. Bet tad notika neticamais — es sastapu viņa skatienu un sapratu, ka viņš jau to zina.

Viņa stāstīja tālāk, pati brīnīdamās par savu atmiņu:

—    Tajā brīdī es to pieņēmu, nedomājot, cik tas savādi. Mazliet vēlāk mans kalpotājs Setonijs pārtrauca mūsu sarunu pie strauta. Mums bija jāatgriežas Tibērijā pirms tumsas iestāšanās. Kad Jēzus atvadījās, viņš lūdza mani apmeklēt viņu Kapernaumā. Tā mēs šķīrāmies.

—    Vai tu zināji, kas viņš ir?

—    Nē, viņš teica, ka esot Jēzus no Nācaretes. Bet es nebiju dzirdējusi runājam par šo jauno pravieti.

Kad vakara vējš iegriezās no jūras, atvēsinādams mājas un dārzus, Marija palika sēžam lapenē. Cik tas bija dīvaini, Marija domāja, ka viņu itin nemaz nebija pārņēmis izbrīns, aptverot, ka Jēzus zināja viņas domas un visas viņas atminas.

TUr, kur bija viņš, viss kļuva tik pašsaprotams.

Viņa pievēra acis un pēkšņi acu priekšā redzēja ainu pēc ainas, kā viņi pārradās mājās, viņa un Setonijs, kā Eifrosīne priecīgi sagaidīja viņus virtuvē ar ēdienu. Pie galda Marija pastāstīja par Noemijas apciemojumu, kurai viens bērns bija uz rokas un otrs vēderā, Noemija bijusi tramīga un nobijusies, ka tikai kāda kaimiņsieva neierauga Mariju.

Eifrosīne nopūtās.

Visa viņu iedzīve Tibērijā bija izjaukta, dala mēbeļu jau bija aizsūtīta uz Korintu, daļa bija pārdota, kastes cita uz citas stāvēja sarindotas lielajā zālē. Vēl tikai mēnesis, un viņi paši jau būs ceļā uz jauno māju Grieķijā.

Sarunas laikā Marija juta, ka sirds plivinās krūtīs: „Kā lai es viņai paskaidroju, kas notika mājupceļā? Un ka man jābrauc uz Kapernaumu."

—     Man ar tevi jārunā.

—     Kad paēdīsim, aiziesim uz manu guļamistabu.

Istabā bija vairs tikai lielā gulta, Eifrosīne apsēdās,

Marija nometās viņai līdzās uz grīdas.

—    Ar mani notika kaut kas dīvains…

Viņa pūlējās visu pastāstīt sīki un patiesi. Eifrosīne klausījās un smaidīdama sacīja:

—     Tu satiki kādu vīrieti un iemīlējies. Tas nemaz nav tik dīvaini, kā tev šķiet. Un tas pāries. Doma, ka tu varētu precēties ar kādu jūdu zvejnieku no Kapernaumas, nav prātīga. Padomā pati, padomā vien, ko tu tikko pie galda stāstīji par Noemiju un viņas dzīvi tajā ciemā.

Marija papurināja galvu, viņai nemaz nebija nācis prātā precēties.

—    Viņš par mani visu zināja, — viņa teica.

Eifrosīne vēlreiz pasmaidīja un sacīja, ka kaut ko tādu

cilvēks var ieņemt galvā, ja ir iemīlējies. Un puķes un strauts — tas viss kopā — veicināja šādu noskaņu.

* „Viņa nesaprot," domāja Marija. „Viņa nekad nesapratīs, man jāsaka, kā ir — es gribu aizbraukt uz Kapernaumu un vēlreiz viņu redzēt."

Eifrosīne piecēlās, lai aizdegtu vēl vienu ellas lampu. Lampas gaismā Marija ievēroja, ka audžumāte novecojusi, ka viņa izskatās nogurusi. Un vientuļa.

„Es nevaru viņai to nodarīt," Marija izmisusi domāja. „Bet man tas jādara."

—    Tu taču vari aizbraukt uz Kapernaumu, — teica Eifrosīne. — Uz īsu bridi.

-Jā.

—    Vai viņam ir arī vārds, šim jaunajam zvejniekam?

—    Viņu sauc Jēzus, un viņš ir no Nācaretes.

Nākamajā mirkli Marija ieraudzīja, kā nobāl Eifrosīne,

stāvēdama pie ellas lampas. Viņa paspēra dažus grīļīgus solus uz gultu, noslīga uz tās un piesauca visus Olimpa dievus: — Palīdziet, palīdziet mums!

Nekad agrāk Marija nebija redzējusi Eifrosīni zaudējam savaldīšanos, pat ne viskritiskākajos brīžos aizgājušo gadu gaitā. Viņa nobijās. Eifrosīne čukstēja:

—    Aizej un atnes vīnu, labi stipru.

Marija metās lejup pa kāpnēm un atrada Oktaviānu virtuvē.

—    Eifrosīne grib vīnu, vina ir tik satraukta.

Ari Oktaviānu pārņēma bailes — cik vien viņš atcerējās, mājas kundze nekad neuztraucās. Oktaviānam drebēja rokas, kad viņš iedeva Marijai lielo krūku ar labāko vīnu, kāds mājā atrodams. Kad Marija uznāca augšā, Eifrosīne bija mazliet nomierinājusies un gulēja mierīgi, aizvērtām acīm, sakrustojusi rokas uz krūtīm. Marija ielēja vīnu kausā, Eifrosīne to sagrāba un izdzēra līdz dibenam.

—    Vēl, — viņa teica. — Un arī vairākas segas, man salst.

Marija viņu sasedza.

Eifrosīne iedzēra vēl dažus vīna malkus. Tad viņa piecēlās gultā sēdus, atspiedusies pret spilveniem, viņa vēl izskatījās bāla, taču balss bija noteikta, kad Eifrosīne sacīja:

—    Tagad, Marija, paklausies manī uzmanīgi. Šai trakajai jūdu tautai ir liels sapnis. Atnākšot Mesija, Dieva vīrs, kurš atbrīvošot tautu. Gadsimtu gaitā cits pēc cita ir apgalvojuši, ka esot tas ilgi gaidītais Pestītājs. Bet jūdiem vienmēr nācies pievilties.

Marija pamāja, viņa zināja vairāk par mesiānisma sapņiem nekā Eifrosīne, kura turpināja:

—    Tu droši vien saproti, ka šis sapnis vai mīts, vai kā nu to sauc, pievelk jaunus trakgalvjus, vīrus, kuri iejūtas lomā un piepilda to ar skaistu runāšanu, lieliem solījumiem un jauniem pravietojumiem. Es nedomāju, ka viņi ir krāpnieki, ne jau visi. Vistrakākie acīmredzot paši tic, ka ir tie izredzētie. Tie lielākoties tiek atmaskoti dažu gadu laikā, un romieši viņus soda ar nāvi kā dumpiniekus. Tas nav nekas neparasts, vari man ticēt.

Marija pamāja.

—     Mans kurpnieks ir jūds, — runāja Eifroslne. — Kā tu zini, vismaz daļa cilvēku pilsētas jūdu rajonā ir laipnāki pret mani, kopš esmu pārtraukusi savu darbību. Nu, tātad mēs ar veco Sebastiolu jau spējam viens ar otru sarunāties. Es biju pie vina pagājušā nedēļā, lai pasūtītu ceļojumam jaunas kurpes. Vecais bija pārvērties, viņš caurcaurēm staroja.

Viņa uz mirkli apklusa.

—     Kad jautāju, kāpēc viņš ir tik priecīgs, viņš pastāstīja, ka piedzimis Mesija, tieši Nācaretē, nevis kur citur. Viņu saucot Jēzus, un viņš staigājot pa ciemiem, runādams tā, ka ļaudis brīnotie^, viņš liekot aklajiem redzēt un lēmētajiēm staigāt.

Vai tu saproti? Tavs Jēzus ir viens no tiem neprātīgajiem baskāju praviešiem, kas vazājas apkārt neizglītotu ļaužu vidū, sacīdami, ka ir Dieva sūtņi. Un, tāpat kā visi citi, viņš iet pretī mokpilnai nāvei.

Bija jau vēla nakts, kad Eifroslne beidzot iemiga. Marija palika sēžam pie viņas gultas. Viņai bija dīvaini vēsas un skaidras domas, vārds vārdā atceroties, ko viņš bija teicis. „Mana māte raizējās par mani, ka tik es nezaudēju prātu." „Es klausīju Dieva balsi, kura vienmēr runājusi uz mani."

Rītausmā viņa uzrakstīja Eifrosīnei vēstuli: „Dodos uz Kapernaumu, lai paskatītos uz viņu tavām acīm. Nebaidies, es drīz atgriezīšos…"

Kad Eifroslne izlasīja vēstuli, viņa nogrozīja galvu. Setonijam, kurš redzēja viņas izmisumu, viņa sacīja:

—    Jūdu mantojums ir pieveicis Mariju.

Tagad Marija spēja atsaukt atmiņā ceļojumu uz ziemeļiem, atcerēties katru tikšanos un katru soli. Viņa bija tērpusies pelēkajās, nodilušajās drānās un uzvilkusi galvas lakatu pāri pierei. Kaut ari bija vēl ļoti agrs, daudz cilvēku bija kājās, vienkārši ļaudis, kuri sveicināja cits citu: šalom. Kāds vecs virs apstājās, pacēla roku un lūdza Dieva svētību viņas ceļojumam. Viņi runāja Galilejas aramiešu valodā. Un viņa atbildēja tāpat, jo nebija bērnības valodu aizmirsusi.

Kad saule stāvēja debesis visaugstāk, Marija nometās pie ezera atpūsties un apēst līdzpaņemto maizi. Viņu mocīja kājas, kas nebija pieradušas pie tāliem ceļojumiem, sandales bija papēžos iegrauzušas jēlumus, un pēdu spilventiņi smeldza.

Viņa sēdēja krastā, iebāzusi kājas ūdenī, domādama rāmas un skaidras domas par to, ko Eifrosīne viņai bija teikusi. Vakardienas sapņos viņa bija redzējusi sevi skrienam tieši Jēzus apkampienos, smejamies un sakām: „Te es esmu." Tagad viņa nolēma turēties malā no cilvēku bara, kas aplenca Jēzu, skatīties un klausīties, paliekot nepazītai.

Tas nebūs grūti, cilvēki drūzmējās ap viņu lielos pulkos, kā bija teicis vecais jūds Tibērijā.

Tomēr viņa loti izbrīnījās, kad bija nonākusi pilsētā pie ezera ziemeļu gala. Tiem vajadzēja būt daudziem simtiem cilvēku, kas bija sanākuši, ļaudis stāvēja platā lokā ar svinīgām sejām un skatieniem, vērstiem uz pūla vidu.

Viņu visvairāk pārsteidza klusums, tas bija tik liels, ka varēja sadzirdēt Genecaretes ezera viļņus sitamies pret krasta akmeņiem.

It kā visi būtu aizturējuši elpu.

Marija nevarēja redzēt, kas notika. Uzmanīgi, soli pa solim viņa sāka lavīties cauri ciešajām rindām, ļaudis bija laipni, un tas atviegloja viņas spraukšanos uz priekšu.

Beidzot Marija viņu ieraudzīja. Viņš stāvēja uz ceļiem, cieši apskāvis viru, kas bija sabrucis viņa priekšā.

Marija skatījās, sastingusi aiz šausmām, neticēdama, ka tā varētu būt patiesība. Bet sajaukt ar ko citu nebija iespējams — šīs briesmīgās strutojošās brūces izēstajā sejā un zvārguli ap roku locītavām. Tas bija kāds spitālīgais.

Viņa nebija tik tuvu, lai dzirdētu Jēzus vārdus. Viņa tikai varēja redzēt viņa lūpas kustamies, kad viņš noliecās pār slimo. Laiks gāja, nē, Marijai šķita, ka laiks stāv uz vietas, bet tomēr ir ilgs. Beidzot Jēzus piecēlās un palīdzēja piecelties arī slimajam.

* „Tas nav iespējams," domāja Marija.

Taču viņa redzēja, ka strutojošā seja bija kļuvusi tīra un ka vīrieša kustības, noraujot nīstos zvārguļus, bija spēka pilnas. Jēzus pateica viņam vēl dažus vārdus, tad apgriezās un runāja ar sievietēm, kuras bija stāvējušas viņam aiz muguras. Sievietes pamāja, piegāja pie izdziedinātā, un Marija noprata, ka viņš tiks nomazgāts un dabūs jaunas drēbes.

Jēzus viegli sagrīļojās, tur stāvēdams, Marija redzēja, ka viņš bija noguris. Atsveicinoties no ļaudīm, viņš pacēla roku un gāja augšup pa ceļu uz kādu māju.

Tad laužu pulks atdzīvojās, daži skalā balsi piesauca Dievu, citi lūdza korī, šur un tur tika dziedātas slavas dziesmas. Daudzi raudāja. Kad beidzot pūlis sadalījās mazākās grupās, lai izklīstu uz dažādām pusēm kalna pakājē un gar jūras krastu, balsis kļuva vēl skaļākas, ļaudis gavilēja un klaigāja aiz satraukuma.

Marija raudāja, asaras ritot iezīmēja netīrajā sejā baltas līnijas. Pēc brīža viņa atskārta, ka stāv viena, labi pamanāma.

Bet viņai bija grūti pakustēties, viņa jutās pavisam stīva, un viņai sala. Beidzot viņa trīcošām kājām piegāja pie sievietēm, kuras darbojās ap slimo.

—    Vai varu ko palīdzēt?

Kāda vecāka sieviete viņai uzsmaidīja.

—    Mani sauc Salome. Vai tu šeit esi jauna?

—    Jā. Es esmu Marija no Magdalas un esmu atnākusi no Tibērijas, lai satiktu viņu.

—    Tti gan drīzāk izskaties tāda, kurai pašai vajadzīga palīdzība.

Viņas bija laipnas, aizveda viņu uz krastmalu, lūdza apsēsties uz akmens, nomazgāt ceļa putekļus un atvēsināt pēdas. Pēc brītiņa viena no viņām atnāca ar maizi un kausu vīna.

Marija darīja tāpat kā Eifrosīne vakar vakarā, viņa iztukšoja kausu vienā rāvienā. Tad viņa nomazgāja seju un rokas un iegremdēja kājas aukstajā ūdenī.

Tas bija jauki, bet viņa nespēja domāt.

Vai arī neuzdrīkstējās.

Kad iestājās krēsla, atgriezās Salome.

—     Mums, sievietēm, te augšā, nogāzē ir telts. Nāc man līdzi, tu šonakt varēsi tur pārgulēt.

Marija paklausīja kā bērns.

Viņa iemiga, tiklīdz bija iekārtojusies teltī uz gulampaklāja. Visapkārt dzirdējās klusas sieviešu balsis, tās skanēja kā šūpladziesma. Naktī viņa dažbrīd atmodās, bet sieviešu mierīgie elpas vilcieni drīz piespieda viņu atkal iemigt. Kad viņa beidzot atvēra acis, gaisma vēl nebija aususi, bet telts audekls bija gaišāks, un viņa saprata, ka rīts ir tuvu.

Vēl joprojām viņa nespēja domāt, lai gan pūlējās to darīt. Viņa atcerējās Eifrosīni, viņas bēdas un visu to, ko Eifrosīne bija teikusi, bet tas neko nelīdzēja. Viņa mēģināja atcerēties vakardienas ceļojumu, taču viss bija izzudis no atmiņas. Kad viņa mēģināja koncentrēties uz to brīnumu, kuru vakar bija pieredzējusi, viss notikums izplēnēja.

„Ja viņš ir neprātīgs, tad arī es kļūšu tāda."

Pēkšņi gaisma kļuva dzeltena, telts audums pletās kā zelta kupols pār viņu galvām, un sievietes pamodās, cita pēc citas. Marija bija noņēmusi lakatu, un viņas apbrīnā raudzījās uz viņas matiem.

—    Tie ir kā saules gaisma, — kāda aizgrābta teica. — Vai tu jūdiete?

—     Jā, — teica Marija drošā balsī. — Esmu dzimusi Magdalā, tur, ieslīpi pāri līcim. Bet manu tēvu dumpja laikā piesita krustā, un manu māti un brāļus nogalināja romieši. Man laimējās izbēgt.

Jaunās biedrenes viņai apkārt vaimanāja — ak, nabaga mazā.

Viņas vairāk nekā nejautāja, un viņa bija pateicīga par to. Viņas steidzās ģērbties, jo bija jāiet uz rīta lūgšanu. Marija nokavēja, viņai bija grūti sakārtot matus. Beidzot viņa sēdēja liela nama pagalmā kopā ar citām, bez trokšņa, klusā lūgšanā — tāpat kā visi pārējie.

Tlir bija daudz cilvēku, kādi divdesmit vīrieši un tikpat daudz sieviešu.

Bet Marija nepaguva saskaitīt. Atnāca Jēzus, nostājās bariņa vidū un sāka lūgt. Tā bija vienkārša lūgšana, skaidros vārdos viņš lūdza Dievu svētīt šo dienu un darbu, kas jādara.

Kad viņš atvēra acis un paskatījās uz apkārtējiem, viņš ieraudzīja Mariju. Viņš smaidīja gaiši kā saullēkts un skaļi iesaucās:

—    Marija Magdalēna, tu esi atnākusi!

Viņa prieks bija tik acīm redzams, ka visi klātesošie varēja tajā dalīties. Viņš gāja taisni pie viņas, saņēma abas viņas rokas un pievilka viņu sev klāt.

—    Tā ir Marija, sieviete, kuru es sastapu un iemīlēju. Kad viņš Mariju apskāva un noskūpstīja, mācekļu barā

atskanēja izbrīna pilna murdoņa.

Un Marija zināja, ka nekāds lēmums vairs nav jāpieņem.

Nākamajā dienā, kad viņi atkal bija sapulcējušies lapenē Antiohijā, Pāvils izlēmīgi ņēma vārdu:

—       Esmu daudz domājis par tevis teikto, ka viņa mīlestība aptvēra visus katru brīdi un katras tikšanās laikā. Tomēr viņa mācībā ir grūti saprotamas pretrunas. Saņēmis vēsti par piederīgo ierašanos ciemos, viņš teica: „Kas ir mana māte, kas ir mani brāļi?" Un vīram, kurš gribēja iet apglabāt savu tēvu, viņš sacīja: „Lai mirušie apglabā savus mirušos." Un vēl viņš it kā esot teicis: „Es neesmu nācis ar mieru, bet ar zobenu. Jo esmu nācis, lai nostādītu vīru pret viņa tēvu, meitu pret viņas māti, dēla sievu pret vīramāti, un vīra kalpi kļūs par viņa ienaidniekiem." Vai tu arī esi dzirdējusi, ka viņš to saka?

-Jā.

Marijas balss bija skaidra un nešaubīga.

—     Kā tu to izskaidro?

—     Es varu pastāstīt tikai, kā es to saprotu.

Pāvils pamāja, un Marija turpināja:

—     Jau agrāk stāstīju par viņa ceļojumiem tuksnesī. Viņš teicās tikai toreiz saprotam, ka citi nevar dzirdēt Dieva balsi, kas vienmēr runājusi ar viņu.

—    Tas gan laikam bija biedējoši.

Pāvila balss skanēja domīgi. Marija pamāja un runāja tālāk:

—     Jā. Bet tas deva viņam arī svarīgas zināšanas. Viņš teica, ka beidzot saprotot, kāpēc cilvēki radījuši sev tik daudz noteikumu un likumu. Varbūt viņš tika pie vēl kādas atziņas. Un viņš nonāca pie tā, ka stipras ģimenes saites ietver sevi briesmas.

Viņa brīdi vilcinājās, pirms turpināja:

—     Mēs taču gandrīz pilnīgi saplūstam ar saviem vecākiem. Un ir ārkārtīgi stingra prasība pēc paklausības. Ja visos dzīves pagriezienos godina savu tēvu un māti, tas var novest pie tā, ka mēs paliekam… nenobrieduši.

Vioa vilcinoties risināja domu tālāk:

—     Bet galvenokārt, man šķiet, viņš nostājās tam tādēj pretī, ka mēs mīlestības jēdzienu sašaurinām līdz personiskām saitēm. Viņš taču arī teica, ka visiem ir viegli mīlēt savu tuvāko, taču grūti mīlēt to, ko satiek kā kašķainu ubagu vai noziedznieku.

Pāvils likās šaubāmies, bet pēkšņi sāka runāt Sīmanis Pēteris:

—     Tieši to viņš prasīja no mana brāļa un manis. Viņš teica: „Nāciet man līdzi," — un mēs to darījām. Mēs pametām tēvu un viņa zvejas laivas… Neviens lai neiedomājas, ka tas bija viegli — māte raudāja un tēvs plosījās. Mēs viņam bijām vajadzīgi darbā, taču pametām viņu, un tā bija kauna pilna rīcība. Gandrīz visi Kapernaumā mūs nicināja.

Marija veltīja Pēterim siltu skatienu un teica:

—     Ar mani notika līdzīgi. Man nācās rakstīt vēstuli audžumātei, lai pastāstītu, ka es neatgriezīšos. Viņa pret mani bija laba, viņa uzņēmās rūpes par atradeni gluži kā par savu pašas bērnu. Un es zināju, ka esmu viņai vajadzīga, viņai tieši tad bija jāpārceļas atpakaļ uz Grieķiju, un man nāktos kļūt par viņas balstu vientulībā un vecumdienās.

Marijas acis pildījās asarām. Taču viņa saņēmās un teica:

—     Ir grūti izskaidrot, cik liela bija Jēzus vara.

—    Tad, pēc tava prāta, viņš domāja, ka cilvēkam jānostājas pret savu ģimeni, lai kļūtu brīvs.

—    Jā. Jākļūst pieaugušam un patstāvīgam. Un tas nevar notikt bez strīdiem jeb, kā viņš izteicās: „Dēls nostāsies pret savu tēvu, meita pret savu māti…"

Pāvils purināja galvu. Viņa vēl arvien runāja:

—     Ir pareizi, kā jūs sakāt, ka viņš bija gan Dievs, gan cilvēks. Bet es viņu pazinu tikai kā cilvēku, kā Dievs viņš bija nesaprotams, tāds, kāds jau nu Dievs ir. Kad mēs kopā ceļojām, es pat nemēģināju saprast. Bet pēc tam, visus šos

gadus esmu par to lauzījusi galvu.

*

Saruna apklusa, Pāvils sēdēja, nogrimis dziļās domās, bet tad viņi pēkšņi dzirdēja atveramies pagalma vārtiņus un atskanēja balss, kas sauca: „Marija, Marija!"

Visi trīs vīrieši redzēja Mariju paceļamies spārnos kā putnu un gluži vai lidojam lejup pa kāpnēm: „Leonidas, Leonidas!" Garais grieķis paņēma Mariju savās skavās un griezās ar viņu apkārt, abi skali smējās vai līdz debesīm.

—    Man likās, ka tu vēl dažas dienas paliksi.

—    Ziemeļos pie Kipras sāka pūst spēcīgs pretvējš.

Pēteris jutās aizvainots, tie abi izturējās nepieklājīgi.

Viņam gan bija jārēķinās ar to, ka atnācis uz pagānu māju. /^rī Pāvila seja saraucās vairāk nekā parasti. Ja viņam būtu jāveido priekšstats par Marijas viru, viņš iedomātos resnu naudas skaitītāju. Bet tur stāvēja grieķis — pasaules cilvēks, augstprātīgs, kādi jo bieži ir izglītoti pagāni.

Tikai rabīns Amaša priecājās un nebija pārsteigts.

Leonidass nolika sievu zemē un izbrīnījies skatījās uz lapenes pusi.

—    Vai mums ir viesi?

—    Jā, nāc un sasveicinies.

Leonidass sasveicinājās ar rabīnu Amašu, cieši viņu apskaujot, un tad jautājoši pagriezās pret pārējiem. Rabīns viņus stādīja priekšā, vispirms Sīmani Pēteri un tad Pāvilu.

Sīmanim grieķis teica:

—    Mēs esam tikušies jau agrāk.

Un Sīmanis atbildēja:

—   Jā, tu esi viens no tiem… svešiniekiem, kuri atbrauca un aizbrauca, es atceros.

Pāvilam grieķis teica:

—    Es esmu lasījis vienu no tavām vēstulēm, tavas zināšanas un skaidrība ir apbrīnas vērtas.

Pēc tam viņš vērsās pie Marijas:

—    Mums ir smalki viesi, bet tu viņus pat nepacienā ar vīnu un augļiem.

—    Es jau steidzos, — teica Marija un tā arī darīja. Durvīs viņa pagriezās pret rabīnu un sacīja:

—    Tev jāpaskaidro, rabīn.

Kamēr Amaša runāja, Pāvilam bija laika diezgan, lai nopētītu grieķi — garu, tievu vīrieti, mazliet iesirmu, tomēr ne salīkušu. Viņa seja piesaistīja, viņam bija neparasti biezi plakstiņi, kuri viegli spēja apslēpt paša ziņkārīgos skatienus.

Taču mute viņu pastāvīgi nodeva, tā bija smalki veidota un loti jutekliska.

—    No Pētera es sapratu, ka arī tu esi pazinis Jēzu? Mani loti interesē, ko tu par viņu domāji.

—    Viņš pārvērta manu dzīvi, — vienkārši sacīja Leonidass.

Nākamajā mirklī klāt bija Terentijs ar vīnu, augļiem un kūkām. Marija to visu pasniedza, Leonidass sajauca savu vīnu ar ūdeni un dzēra.

—    Pēc ce|a putekļiem cilvēks ir izslāpis, — viņš atvainodamies sacīja.

Trīs jūdi ņēma pa kūkai, dzēra vīnu un visbeidzot posās ceļā. Tuvojās sabats, viņiem bija daudz darāmā.

—     Ceru, ka drīkstam atnākt vēl kādu reizi, — Pāvils atvadoties sacīja.

—    Gaidīšu jūs parīt.

Marija sagatavoja vīram vannu, viņš izgāja virtuvē sasveicināties ar kalpotājiem. Tur viņš satika zēnu ar lielu piena glāzi un maizi.

—     Kas tu esi?

—    Es esmu Marks, Pāvila rakstvedis.

Un paskaidrojot zēns bija gluži sarkans aiz kauna:

—    Šodien nebija daudz ko rakstīt. Un es biju izsalcis.

Leonidass smējās un teica, ka izsalkums piederoties pie

viņa jaunības. Vesels ēdis.

Tad viņš sasveicinājās ar Terentiju un viņa sievu. Tai pašā brīdī virtuvē ienāca Marija un izbrīnījusies paskatījās Markā.

—    Viņi jau aizgāja, būs tevi aizmirsuši! Kāpēc tu šodien nekā nepierakstīji?

—     Es rakstu tikai tad, kad Pāvils dod zīmi. Kad tu šodien sāki runāt, viņš mani aizsūtīja projām.

—    Ak tā tu saki, — teica Marija un izskatījās domīga.

Leonidass gāja vannā, bet Marija ar Terentiju runāja par apsveikuma mielastu. Viņiem bija svaigas zivis un dārzeņu pārpilnība. Pie pusdiengalda Marija teica:

—    Vispirms tu.

Leonidasa mutes kaktiņi nolaidās, un viņa atbilde bija

īsa:

—    Romā bija daudz darīšanu un lielas problēmas ar Nikomakosu. To visu tu dzirdēsi vēlāk.

Viņa smaids atgriezās, kad viņš turpināja:

—    Ostijā es atradu kuģi, kas bija gatavs atiešanai. Uz Korintu, vai vari iedomāties. Es dabūju kajīti, un pēc nedēļas ierados pie Eifrosīnes.

Marijas acis mirdzēja priekā, kad viņš stāstīja, cik Eifrosīne bijusi priecīga, cik labi viņa iekārtojusi skaisto māju un jauno dārzu. Viņa bija vesela, stipra un mērķtiecīga kā vienmēr. Viņa sūtīja daudz siltu sveicienu Marijai un piedevām vēstuli.

—    Viņa gatavojas kļūt par kristieti, — viņš sacīja. — Vai tu to zināji?

—    Jā, to es nopratu no viņas vēstules. Biju cerējusi, ka, pirms sākas rudens vētras, mēs uz turieni aizbrauksim abi kopā, — teica Marija.

—    To mēs varam. Bet tu izskaties stipri aizņemta.

—    Paņemsim vīnu un iesim apsēdīsimies bibliotēkā. Tu dabūsi dzirdēt visu, kas noticis, no paša sākuma.

Un tā ari bija. Paspēja iestāties krēsla, viņus apņēma tumsa, bet viņi lampu neiededza. Kad Marija beidzot apklusa, viņam bija skaidra aina par notikušo. Kā parasti, viņa bija atzīmējusi visu, kas ticis runāts, un nu viņa to nolasīja.

—    Kā redzi, es neesmu melojusi, — viņa sacīja. —Tikai šo to paturējusi pie sevis.

—     Labi.

Tagad viņš iededza ellas lampas, viņi skatījās viens otrā un smaidīja.

Viņš teica:

—    Tev jāzina, ka kristiešu starpā ir lielas pretrunas. Jeruzalemes jūdu kristiešu draudze ir liela un varena.

Marija apvainojās, bet viņš tikai runāja tālāk:

Daudzi no viņiem uzskata, ka Jēzus bija Mesija, Dieva sūtnis jūdu tautai. Bet Pāvilam ir cits viedoklis, viņš vēlas, lai Jēzus mācība izplatītos pie visām tautām. Un kristieši visur gūst jaunus piekritējus, šeit Sīrijā, Kapadoķijā, Kiliķijā, jā, pat Romā. Un Grieķijā. Par domstarpībām es dzirdēju no Eifrosīnes diakona Korintā.

—    Vai, pēc tavām domām, Jeruzalemes kristieši uzskata, ka visiem, kas pievēršas Kristum, pirmkārt jābūt jūdiem?

—    Jā. Viņi prasa, lai Jēzus sekotāji pildītu likumu, visus neskaitāmos noteikumus par tīro un netīro. Un viņiem jāļauj sevi apgraizīt, bet tas, kā tu saproti, ir lielākais klupšanas akmens.

Marija klausījās, iepletusi apaļas acis, un tad sacīja:

—     Man jau nebūtu ko brīnīties. Jeruzalemes priesteri vienmēr rūpīgi ievērojuši likumu. Un ko dara viņa paša apustuļi?

—    Arī tie šaubās. Bet viņi apliecina, ka Jēzus tos aicinājis doties pasaulē un padarīt visas tautas par viņa mācekļiem.

—    Vai tu zini, ko domā Pēteris?

—     Ir stāsts par Sīmani Pēteri un kādu romieti. Viņu sauc Kornēlijs, un viņš ir virsnieks itāļu kohortā Cezarejā. Kādu dienu pie Kornēlija atnācis eņģelis un aicinājis viņu likt atvest viru vārdā Sīmanis Pēteris, kurš dzīvo pie kāda ādmiņa Jopē.

Pēc dienas ari Sīmanim Pēterim parādījies sapnis, kurā debesis atvērās, un viņš redzēja daudz netīru dzīvnieku. Un kāda balss teica: „Pēteri, nokauj un ēd." Sīmanis Pēteris atteicies: „Es nekad neesmu ēdis neko netīru."Tad balss sacījusi: „Ko Dievs padarījis tīru, Pēteris nedrīkst padarīt netīru." Kā tu saproti, viņš ilgi lauzīja galvu, ko šī vīzija gribēja vēstīt. Bet netika ne pie kādas skaidrības. Brīdi vēlāk uz ādmiņa māju pie jūras atnāca Kornēlija kalps un nodeva romieša vēsti. Un Pēteris pārtrauca darbu, devās uz Jopi un apmeklēja pagānu. Kad Pēteris dabūja dzirdēt par Kornēlija tikšanos ar eņģeli, viņš teica:

—    Tagad es saprotu, ka Dievs nešķiro cilvēkus, bet gan pieņem ikvienu…

Romieša mājā bija daudz cilvēku, un Pēteris runāja ar visiem, svētais gars nāca pār viņu, un viņi atgriezās, Pēteris lika tos kristīt un palika vairākas dienas Kornēlija netīrajā mājā.

—    Tas ir lieliski, — teica Marija. — Tomēr Pēteris arī šodien skatās ar jūdu acīm.

Leonidass turpināja:

—     Un tad vēl Pāvils. Viņš atrodas zemākā stāvokli, tādēļ ka nekad nav pazinis dzīvu Meistaru. Bet viņš ir inteliģentākais no viņiem un prot vislabāk izteikt savas domas.

Brīdi Leonidass klusēja, mirkšķinādams acis.

—    Tev jāsaprot, ka tikšanās ar tevi viņam bija liels notikums. Par tevi runā kristīgajās draudzēs, un viņš, tāpat kā visi citi, ir dzirdējis, ka tu biji tā mācekle, kuru Jēzus mīlēja visvairāk. Un droši vien viņš ir uzzinājis, ka tu ielaidies atklātā strīdā ar Pēteri un Jeruzalemē aizgāji no apustuļiem. Tad tu pārsteidzošā kārtā parādījies Antiohijā. Tā nu pēkšņi bija atradies galvenais liecinieks, kurš nebija ievilkts pretrunās.

Marija pavīpsnāja:

—    Sieviete. Un turklāt precējusies ar pagānu.

Leonidass arī pasmējās, bet teica:

—     Nūja, taču tava slava ir liela. Tu deri viņa nolūkiem.

—     Man viņš patīk. Bet reizēm man Pēteri grūti paciest. Viņš ir tik valdonīgs un visu zina tik labi. Tomēr, Leonidas, viņam ir gaisma un spēks… kas man ir pazīstams.

—    Man arī.

Leonidass nožāvājās, viņam bija jāiet gulēt.

—    Vai drīkstu gulēt pie tevis?

Viņš bija nepārprotami iepriecināts. Viņa ielīda viņa skāvienos, un viņš uzvilka abiem pāri segu. Viņš tūlīt iemiga, bet Marija gulēja nomodā un domāja par to, ka Leonidasam nebija pastāstījusi, kas varbūt viņam bija vissvarīgākais — ka viņas atmiņa atgriezusies, ka viņa spēj atcerēties skaidras ainas par ceļojumiem kopā ar Jēzu.

Viņa atmodās, kā it bieži šajā laikā, vēl ilgi pirms rītausmas un devās ar Jēzu uz Jordānu. Bija karsta vasara neauglīgā apvidū, putekli cēlās gaisā, un ceļš bija akmeņains un iešanai ciets. Tomēr iet bija viegli.

Ar viņiem gāja mācekli, visi, izņemot Sīmani un Andreju. Kad Marija pagriezās atpakaļ, viņa izbrīnījās, redzot tos trūkstam. Kāpēc? To viņa nevarēja atcerēties.

Viņi varēja izmantot pusdienlaika stundas atpūtai ēnā, ja vien to spēja atrast. Bet visur, kur viņi atpūtās, pulcējās cilvēki, viņi iznira it kā no nekurienes, tie vienkārši tur bija — klibie un gaudenie, vecie, slimību saliektie un slimie, bērni ar savām noskumušajām mātēm. Un Jēzus rīkojās kā vienmēr, gāja no viena pie otra un uzlika tiem roku uz galvas, dodams veselību un jaunu drosmi.

Viņi sasniedza upi, un vajadzēja gaidīt vairāk kā stundu, līdz pārcēlājs atairēja savu laivu. Marija, gluži lipīga no putekļiem un sviedriem, teica:

—    Iesim peldēties.

Jēzus sekotāji purināja galvu, bet Marija, kura Tibērijā bija iemācījusies peldēt, skatījās gaidu pilna uz Jēzu un teica:

—    Nāc.

Viņš smējās un gāja viņai līdzi uz upi. Viņi peldēja, par spīti straumei, peldēšana bija viegla kā deja. Slapji un atvēsinājušies viņi sasniedza krastu, kur zeme bija mīksta no zaļajām zālēm un kur auga garas cipreses. Pirms meklēt ēnu zem kokiem, brīdi viņi sēdēja saulē, ļaudami drēbēm izžūt.

Tikai retu reizi viņi varēja būt vieni.

Un drīz piestāja prāmis, tas bija pārpildīts. Uz klāja mudžēja ļaudis, kuri gribēja redzēt un dzirdēt Jēzu. Marija domāja tāpat kā daudzreiz agrāk: kā gan izplatās zinas, kā viņi dabū par mums zināt, kā viņi vienmēr mūs panāk?

—    Ar Dieva palīgu, — teica Jēzus, un Marija pamāja. Bet viņa redzēja, ka viņš ir noguris.

Viņš runāja sinagogā Betsaidā, un viņa dzirdēja viņu sakām, ka cilvēkam nevajadzētu raizēties par rītdienu: „Skatieties uz lilijām laukā…" Un Marija nodomāja, ka viņa vēsts būtība bija radīt paļāvību. Un viņa atcerējās viņu pirmo tikšanos un to, ko bija pārdzīvojusi, viena sēdēdama pie strauta. Tik pašsaprotamu stāvokli un tomēr tik grūti sasniedzamu.

Viņi gulēja viesmīlīgā mājā uz labiem pēļiem. No rīta Marija lūdza, lai viņi ar laivu pārceltos atpakaļ pāri ezeram, un Jēzus piekrita, jo atzina savu nogurumu. Valdīja klusums, bija diena bez vēja. Mācekļi klusu sēdēja laivā, airu vēzieni to lēnām dzina uz priekšu. Uz Kaprenaumu, kur gaidīja jauni cilvēku bari. Krastmalā stāvēja Sīmanis, Marija aši izkāpa no laivas un teica:

—     Sīmani, vai tu vari izklīdināt ļaudis? Jēzum vajadzīga atpūta.

Viņš pamāja teikdams:

—     Ejiet iekšā pa aizmugures durvīm.

Tonakt Jēzus nogulēja desmit stundas.

Kāpēc viņa atcerējās tieši šo ceļojumu? Tas nebija īpaši garš vai grūts, itin nekas, salīdzinot ar tiem ilgajiem ceļojumiem, kuri veda uz Lidu krastmalā vai pāri Jeriko uz Jeruzalemi. Vai tas bija tāpēc, ka tā bija pirmā reize, kad viņu pārņēma nemiers par Jēzu. Viņš bija žēlojies, un tas nemaz neizskatījās pēc vina: „Lapsām ir alas, un debesu putniem ir ligzdas, bet Cilvēka Dēlam nav, kur savu galvu nolikt."

Bet bija vēl viens iemesls, kāpēc ceļojums uz Betsaidu bija viņai tik skaidrā atmiņā. Kad Jēzus pamodās pēc ilgā miega, viņš smaidot pavērās Marijā un teica:

—     Šodien tevi gaida liels prieks. Vīrs, kuru tu mīli, ir ceļā uz šejieni.

Marija ilgi domāja, papurināja galvu un beidzot sacīja:

—     Es esmu mīlējusi tikai vienu vīrieti, pirms satiku tevi. Un viņš ir miris pirms daudziem gadiem.

Jēzus neatbildēja, bet siltais smaids palika viņa sejā.

Kad viņi ēda brokastis, atnāca Sīmanis un stāstīja, ka Kapernaumā ieradies liels bars rakstu mācītāju, kurus sūtījis Herods Agripa, lai spiegotu, — tā domāja Sīmanis.

Jēzus smējās.

Pagalmā bija daži vīri ar kādu triekas ķerto uz nestuvēm. Jēzus tūlīt aprāvās, piegāja pie triekas ķertā un teica, lai viņš nebaidoties.

—    Tavi grēki ir piedoti, — viņš sacīja.

Rakstu mācītāji, kuri tur stāvēja un gaidīja, lai satiktu Galilejas pravieti, savieba seju šausmās un domāja: „Viņš zaimo."

Bet Jēzus viņiem jautāja, kāpēc viņi glabā sirdī tik ļaunas domas.

Iestājās jlgs klusums starp cilvēkiem, kuri bija tur sapulcējušies. Tad bija dzirdama Jēzus balss:

—     Lai jūs zinātu, ka Cilvēka Dēlam ir vara te uz zemes piedot grēkus…

Tad viņš pagriezās pret triekas ķerto un teica:

—    Celies, ņem savu gultu un staigā.

Virs piecēlās un gāja, un ļaudis slavēja Dievu. Tikai rakstu mācītāji bija klusi un mēmi, it kā neuzdrošinātos ticēt savām acīm.

Vēlāk Jēzus gāja gar ezeru, un cilvēki spiedās viņam apkārt. Tagad te bija ne tikai galilieši no Kapernaumas, bet arī ļaudis no Jūdejas, Idumēnas un no Jordānas otras puses, jā, pat no Tiras un Sidonas cilvēki nāca pie viņa. Milzīgajā barā bija arī pagāni, sīrieši, grieķi.

Jēzum apkārt bija tik liels pūlis, ka viņš iekāpa laivā un no ūdens runāja uz viņiem visiem. Viņš nekad nerunāja spalgi, viņš nekliedza. Nē, viņa balss bija gaiša, un tik un tā bija dzirdama tālu visapkārt.

Ap pusdienlaiku beidzot cilvēki izklīda. Jēzum ar mācekļiem bija jāiet kalnos. Marijai viņš teica:

—    Tev jāpaliek šeit.

Redzēdams viņas vilšanos, viņš iesmējās un jautāja:

—    Vai tu jau esi aizmirsusi, ko es tev no rīta teicu? Paliec un gaidi.

Kamēr Jēzus un viņa mācekļi gāja pa apkārtceļu ap māju, Marija devās uz savu istabu atpūsties. Durvis viņa izdzirdēja balsi, kuru pazina, balsi no pagātnes, kā no sapņa bērnībā.

—    Marija.

Viņas priekšā stāvēja garš grieķu vīrietis, bet viņas acis atteicās redzēt. Salome, kura stāvēja blakus un redzēja, cik Marija kļuvusi bāla, aplika viņai roku. Bet Leonidass teica:

—    Tev ir slikts paradums — ģībt, tiklīdz mani ieraugi.

Balss un smiekli atveda viņu atpakaļ īstenībā, bet viņa

cieši turējās pie Salomes, čukstēdama:

—    Tu biji miris astoņus gadus.

—    Mani nenogalināja, bet saņēma gūstā. Vai nevaram apsēsties un parunāties?

Marija paskatījās uz Salomi un saprata, ka jāpaskaidro:

—   Tas ir mans audžutēvs, Salome. Vioš krita karā tālu prom partiešu valstī, un es par viņu gadiem ilgi sēroju.

—    Es saprotu, — teica Salome. — Man liekas, jums jāiet uz krastmalu līdz klintij, tur jūs varēsiet būt netraucēti divatā.

Kad Salome pazuda, vioi dzirdēja to saucam citām sievietēm, ka Marijas Magdalēnas audžutēvs atgriezies pie viņas.

Marijas celi ļodzījās, nekādi vieglie soli neveda uz ezeru, tomēr vioi to sasniedza.

—    Es ari esmu satraukts, — teica Leonidass. — Es redzēju, ka triekas ķertais virs sāka iet, un dzirdēju Jēzus vārdus, ko viņš teica rakstu mācītājiem. Un visu, ko viņš runāja no laivas.

—    Esmu tik pieradusi, ka vairs nebrīnos, — teica Marija. — Visdīvainākie ir viņa vārdi. Tā neviens nekad nav runājis.

Viņa apklusa, bet tad teica:

—    Nē, visdīvainākais ir viņš pats un arī satikšanās ar viņu.

Leonidass īsi pastāstīja par gūstu pie beduīniem un par izpirkuma naudu, ko māsa samaksājusi, lai viņu atbrīvotu. Izskaidrojums bija ticams, Marija saprata, bet teica:

—    Tomēr tas ir brīnums, Leonidas.

-Jā.

Viņus pārtrauca Salome, kas atnāca ar vīnu, ūdeni, maizi un sieru. Leonidass pateicās, viņi ēda klusēdami. Drīz viņi dzirdēja atgriežamies Jēzu un viņa mācekļus, Leonidass piecēlās, izlaida pirkstus caur matiem un notrauca maizes drupatas no apmetņa.

—     Mums jāiet sasveicināties.

—    Nē, — teica Marija. — Viņš nāks šurp. Man liekas, viņš tevi grib sastapt vienatnē.

Tā tas bija, pēc īsa brīža Jēzus stāvēja viņu priekšā, smējās par Mariju un teica:

—    Tu, mazticīgā.

Pārsteigtie mācekli no krasta nogāzes redzēja, ka Jēzus apskauj garo pagānu un noskūpsta viņu uz abiem vaigiem.

—    Tavai uzticībai būs atalgojums debesu valstībā, — viņš teica.

—    Tur nav nekā dīvaina, — teica Leonidass. — Esmu mīlējis šo bērnu kopš brīža, kad viņu satiku.

Tad viņš apklusa, apmulsis no sajūtas, ka sarunu biedrs jau zina par viņu visu, ievēro katru tā domu un ka viņam skaidrs viss, ko Leonidass pārcietis.

Leonidasu pārņēma miers un liela laime. Viņš nekad agrāk nebija sapratis, kāda brīvības sajūta pārņem, ja kāds tev gluži vai redz cauri.

To pašu pēcpusdienu Jēzus un viņa mācekji staigāja pa pilsētu.

Viņiem iznāca apstāties pie muitnīcas.

—    It kā nejauši, — teica Sīmanis, kad viņš par to stāstīja Marijai. Bet viņa jau toreiz zināja, ka nekas nenotiek nejauši.

Nama ārpusē sēdēja muitnieks Levijs, kuru sauca arī par Mateju.

Un Jēzus teica muitniekam:

—     Nāc man līdzi.

Bridi vēlāk Levijs aicināja Meistaru un viņa mācekļus pie galda savā namā, un daudzi muitnieki un citi grēcinieki sēdēja pie galda kopā ar Jēzu. Dabiski, tas radīja lielu satraukumu.

Marija no pirmā mirkja pieķērās Levijam. Viņš bija maza auguma vīrs, loti maigs visā savā būtībā, viņa seja bija kaulaina, bet skatienu pildīja siltums un gudrība. Viņa uzreiz juta, ka padevība ir abpusēja. Viņi bija divi grēcinieki.

Leonidass bija atkāpies sekotāju pūli. Bet viņš turējās pirmajās rindās, kad Jēzus vakarpusē runāja nogāzē virs Kapernaumas. Jēzus lūdza:

—     Es slavēju tevi, tēvs, debesu un zemes valdnieks, jo tu esi noslēpis no mācītajiem un gudrajiem to, ko esi atklājis tiem, kuri ir kā bērni.

Tas bija izaicinoši, Leonidass slepus lūkojās uz rakstu mācītājiem, kuri lielā pulkā bija salasījušies ap Jēzu. Bet viņu sejas bija noslēgtas, ja viņi atklāja kādas jūtas, tad tas bija pārsteigums.

Tur bija vienkārši vārdi, viegli saprotami:

—    Nāciet pie manis visi, kurus nospiež smagas nastas, es jums dāvāšu atpūtu… Mans jūgs ir saudzīgs, un mana nasta ir viegla.

Bet bija arī teikumi, līdz kuriem nesniedzās Leonidasa saprašana.

—    Neviens nelej jaunu vīnu vecos traukos, jo tad trauki saplīst, un vīns izlīst… Nē, jaunu vīnu pilda jaunos traukos.

Leonidasam tonakt bija grūti aizmigt. Ne jau tāpēc, ka viņš gulēja teltī kopā ar citiem vīriem, pie tā viņš bija pieradis. Nē. Tie bija aizvadītās dienas notikumi, kas turēja viņu nomodā.

Nākamā diena atnāca ar kaut ko vēl pārsteidzošāku. Pats savām acīm viņš redzēja, kā Jēzus uzmodināja dzīvei kādu mazu mirušu meitenīti.

Tikai īsus mirkļus viņš dabūja parunāties ar Mariju. Viņš bija pilns jautājumu, viņa mierinādama noglāstīja viņam seju un teica:

—    Nejautā. Nav tādu atbilžu, kurām mēs spētu atrast vārdus.

—    Tikai vienu jautājumu, Marija. Ko Jēzus domāja, teikdams, ka manai uzticībai būs atalgojums debesu valstībā?

—    Viņš mēdz sacīt, ka debesu valstība atrodas mūsos.

Kad Leonidass pēc desmit dienām bija spiests to visu pārtraukt, lai atgrieztos Antiohijā, viņš bija pavisam cits cilvēks, bez rūgtuma un bez jebkādas neapmierinātības.

—     Es atgriezīšos.

Marija smaidīja, un Jēzus sacīja:

—    Protams, ka tu atgriezīsies.

Viņš aizjāja uz Cezareju un atrada kuģi, kas gatavojās doties uz Seleukiju. Pat šajā naktī viņam nenāca miegs, viņš stāvēja uz klāja, skatījās pāri jūrai un augšā zvaigznēs. Tad viņš pēkšņi saprata, ko Jēzus bija domājis, runādams par jaunu vīnu, kas jālej jaunos traukos.

Svētdien, daudz agrāk nekā bija norunāts, jau ceturtajā stundā, Pāvils klaudzināja pie Marijas vārtiem. Viņš lūdza piedošanu, ka tik agri traucē un ka nāk, lai atsauktu pēcpusdienas tikšanos. Viens no viņa tuvākajiem līdzstrādniekiem esot tikko ieradies no Kipras. Viņu saucot Barnaba, un viņam esot skaidra galva un liela rīcībspēja.

—     Viņš mums palīdzēs organizēt kristiešu draudzi Antiohijā. Pašlaik viņš lasa tās piezīmes, ko rakstīja Marks sarunu laikā ar tevi.

—    Vai ir daudz tādu, kuri ļaus sevi kristīt?

—     Jā, Antiohijā ir jau lielākā draudze pēc Jeruzalemes, — atbildēja Pāvils, uzsmaidīdams vienu no saviem retajiem smaidiem.

Pēc tam viņš teica, ka gribot runāt par jautājumu, kas viņam neliekot mieru kopš iepriekšējās tikšanās.

—    Tas ir nedaudz personisks, — viņš piebilda.

Viņa bija pārsteigta, bet to neizrādīja, lūdza viņu apsēsties lapenē un aizgāja pēc atvēsinošiem dzērieniem.

Bija karsta diena.

—      Man bija grūtas un pretrunu pilnas attiecības ar manu tēvu, — viņš stāstīja. — Tagad tu saki, ka Jēzus mūs aicināja iet pret saviem vecākiem.

—     Nevis iet pret viņiem, bet pašiem tapt brīviem.

—     Vai tas nav viens un tas pats?

Marija klausījās viņa balsī, kas bija pilna rūgtuma, un beidzot teica:

—       Es nezinu, vai atbrīvošanās katrā ziņā nozīmē saišu saraušanu un izmisumu, kas tai seko. Bet es gan neesmu īstais cilvēks, kurš spētu saprast, cik tas varbūt grūti.

Viņas skatiens klīda tukšā gaisā, it kā vioa mēģinātu noķert izbēgušas atminas. Tad viņa teica:

—     Es ilgojos pēc savas mātes. Taču viņa bija mirusi. Tad es novirzīju savas ilgas uz sapni, kurā viņa bija stipra un nevainojama. Man nebūtu varējis notikt nekāds ļaunums, ja viņai būtu bijis lemts dzīvot.

Viņa pasmaidīja, tad runāja tālāk:

—     Pagāja ilgs laiks, līdz es sapratu, ka gandrīz visiem ir tāds sapnis. Arī cilvēkiem, kuru vecāki ir dzīvi, ir bijušas bērnišķīgas iedomas par tēvu un māti kā par visuvareniem. Kā par pašu Dievu. Dažreiz, kad Jēzus runāja par to, ka mums jābūt brīviem, lai varētu augt, man ienāca prātā, ka varbūt man ir bijis noderīgi būt bārenei.

Pāvils izskatījās nobijies un sacīja:

—     Bet tiem, kuri izlaužas brīvībā, ir jāmaksā augsta cena.

—    Vai tā ir vainas apziņa?

-Jā.

—     Man šķiet, ka Jēzus domāja, ka mums nav vis jāļauj vainai sevi sasaistīt, bet gan ar to jāsamierinās. Jāpiedod pašiem sev un līdz ar to mūsu līdzcilvēkiem.

Pēkšņi viņa savā runā iekaisa.

—    Tu zini, kas sacīts par svētīgajiem kalna sprediķī: „Svētīgi ir tie garā nabagie, jo tiem pieder debesu valstība." Es to sapratu tā — tas, kurš redz savu vainu, var atvērties debesu valstībai.

Viņa skatījās Pāvilam tieši acis, kuras bija šaubu pilnas.

—     Man vajadzīgs laiks pārdomāt to, ko tu teici, — viņš sacīja un atvadījās. Rīt viņš atnāks uz jaunām sarunām, un viņš vēlējās, lai tur drīkstētu piedalīties Barnaba.

Marija viņu pavadīja līdz vārtiem. Pirms viņi šķirās, Pāvils sacīja:

—   To, ko tu māci, ir grūti saprast. Tādu mācību mēs nevaram nest tautā.

Marija smaidot sacīja:

—    Pat es to saprotu.

Viņa bridi palika stāvam un redzēja līko stāvu pazūdam lejup pa ielu. Un viņa domāja to pašu, ko pirmo reizi ar viņu tiekoties, ka viņš cieš no kādas mokošas slimības.

Viņa gāja pa apkārtceļu caur dārzu, pirms atgriezās mājā. Augstu uz terasēm viņa redzēja Terentiju staigājam apkārt ar lielo lejkannu.

Tas bija jauki, un viņa mēģināja pateicībā pamāt viņam, bet viņš izlikās to neredzam. Viņa kā allaž nopūzdamās domāja, ka laikam nekad neiemācīsies, kā jāapietas ar kalpiem.

Beidzot viņa iegāja rakstāmistabā, lai uzrakstītu piezīmes par sarunu ar Pāvilu. Bet tur ēnainajā telpā viņa palika sēžam, skatīdama atmiņu ainas no savas pirmās tikšanās ar Jēzus māti.

Kapernaumā ausa rīts. Viegla migla atbrīvojās no jūras, ietinot mājas un ostu maigā, pelēkā gaismā. Neskatoties uz agro stundu, ļaudis sāka pulcēties bariņos.

Jēzus vēl gulēja, Marija klusi uz pirkstgaliem ieslīdēja virtuvē, lai pagatavotu viņam brokastis. Viņa dzirdēja gaidpilno čaloņu pagalmā. Drīz viņi sāks Jēzu saukt. Bet laikam ritot, viņa bija iemācījusies apņēmīgi atteikt, pat Meistaram pašam.

Kad viņa atnāca ar ēdienu, viņš jau stāvēja un mazgājās.

Viņš teica:

—    Būs gara diena.

—    Jā. Un tu neiesi ārā, pirms nebūsi paēdis, olas, maizi un sieru.

Viņš Marijai uzsmaidīja:

—    Vai man arī būs kaut kas ko nodzerties?

—    Būs gan. Salome ir sagatavojusi aprikožu sulu.

Bet viņš visu neapēda, tolaik viņam bija slikta ēstgriba. Viņa neatlaidās, un viņš paklausīgi izdzēra sulu.

Stāvēdama pie akas un mazgādama viņa drēbes, Marija dzirdēja Jēzu runājam ar ļaudīm. Viņa ievēroja, ka apmetnis vienā vietā iepllsis, un gatavojās doties pie Zuzannas, kura no visām sievietēm bija šūšanā visveiklākā, kad izdzirda balsis, kas sauca: „Tava māte un tavi brāli stāv ārā un meklē tevi."

Un viņa dzirdēja Jēzu atbildam:

—     Kas ir mana māte, un kas ir mani brāli?… Tas, kas seko Dieva gribai, tas ir mans brālis un mana māsa, un mana māte.

Marijas Magdalēnas asinis sastinga dzīslās, tie bija briesmīgi vārdi.

Bet vioa ar ieplēsto apmetni uz rokas turpināja ceļu pie sieviešu pulciņa, ar acīm meklēdama Zuzannu. Sievietes, kuras arī bija dzirdējušas šausmīgos vārdus, sēdēja kā pārakmeņojušās. Marija, Klopas sieva, gāja meklēt Mariju no Nācaretes, viņas bija radinieces, un ikviens taču varēja saprast, kā jūtas Jēzus māte. Magdalēna parādīja Zuzannai plīsumus apmetnī, viņa to paņēma, juzdamās atvieglota, ka ir kaut kas, ar ko nodarboties.

Pagāja labs brīdis, kamēr Klopas sieva atrada Mariju no Nācaretes lielās laužu masas pašā malā. Viņu bija grūti pierunāt, viņa jau bija izlēmusi doties mājās.

—    Bet tev taču jābūt nogurušai un izsalkušai, jo naktī esi gājusi pāri kalniem. Nāc mums līdzi, varēsi atpūsties un paēst.

Marija no Nācaretes lāvās pierunāties, aizgāja ar sievietēm uz krastmalu, nomazgāja kājas un seju un izsukāja cirtainos brūni sirmos matus. Tas bija vairāk aiz pieraduma, viņa nebija no tām sievietēm, kas velta īpašu uzmanību savam izskatam. Tomēr viņa bija skaista un ne jau tā, kā cilvēki mēdz sacīt par vecākām sievietēm, ka varot redzēt zudušā skaistuma pēdas. „Nē, viņa ir skaistāka nekā jebkad agrāk," domāja Marija Magdalēna.

Marija no Nācaretes lāva skatienam slīdēt no sievietes uz sievieti, it kā viņa kādu meklētu. Viņas acis apstājās pie Marijas Magdalēnas, kura domāja, ka māte un dēls ļoti līdzinās viens otram — tādas pašas pelēkas, dzidras acis un tas pats staltais augums.

—    Vai tu esi tā priekameita, ar kuru grēcīgi dzīvo mans dēls?

—    Jā. Bet es neesmu priekameita.

Par spīti nogurumam, Marija no Nācaretes varēja izjust nepatiku no to sieviešu puses, kas sastājās cieši ap Magdalēnu. Viņa aprāvās un sacīja:

—    Es labprāt parunātos ar tevi zem četrām acīm.

—    Mums ir istaba mājas otrā stāvā. Es tevi tur gaidīšu, kad būsi paēdusi.

Marijai Magdalēnai dauzījās sirds, bet viņa rāmiem soliem gāja uz aku, lai izkārtu izmazgātās drēbes žāvēties. Tad viņa tikpat mierīgi gāja uz augšstāva istabu, novāca netīros traukus, saritināja uz grīdas gulampaklājus. Pēkšņā iecfvesmā viņa noņēma galvas lakatu un izsukāja izaicinoši blondos matus. Izdzirdusi otras sievietes solus uz kāpnēm, viņa iedomājās Jēzus vārdus: „Mīliet savus ienaidniekus, pagrieziet otru vaigu."

„Tagad," viņa domāja, „es varēšu pārbaudīt, vai viņa mācītais uz mani ir iedarbojies."

Viņa bija dusmīga, pilna sarkana niknuma.

Viņa nolika uz grīdas sēžamspilvenus un lūdza otru sievieti apsēsties. Viņas apsēdās viena otrai pretī, un Magdalēnas acis nenovērsās no pretimsēdētājas sejas.

—    Es šo to par tevi zinu. Tu biji Tibērijas romiešu tribūna konkubīne, pirms satiki manu dēlu un viņu pavedi. Vai tu to vari noliegt?

Marija Magdalēna pēkšņi kļuva mierīga, gandrīz vai auksta. Viņa rūpīgi pārdomāja savus vārdus, iekams runāja.

—    Tribūnam bija pāri astoņdesmit, viena puse viņam bija paralizēta. Viņš bija dzirdējis, ka es runāju klasiskajā latīņu valodā. Tā es katru dienu sēdēju pie viņa gultas un lasīju dzejojumus no „Eneīdas". Es mazgāju viņa pieri un mainīju spilvenus. Un turēju viņa roku, kad sāpes kļuva stipras. Tad, manai audžumātei par izmisumu, pilsētā sāka izplatīties ļaunprātīgas valodas.

Marijai no Nāceretes uz mēles bija nievājoša atbilde, tomēr viņa to norija.

Kaut kas meitenes skatienā skaidri runāja par to, ka vipa stāsta patiesību. Tomēr viņa nespēja nepateikt:

—    Bet tu palīdzēji pagānam un ienaidniekam.

—     Es sniedzu mierinājumu vecam cilvēkam, kuram bija grūti.

—    Vai tu gribi teikt, ka to darīji aiz žēlsirdības?

Ļaunums balsī krita kā smagas piles, taču Magdalēna

turpināja tikpat mierīgi.

—    Tik vienkārši tas nebija. TU pati zini, ka neviens šajā zemē neuzdrošinās sacīt „nē" romiešu virsniekam. Sākumā es baidījos, bet pēc kāda laika jutu tikai… līdzjūtību.

Starp viņām iestājās klusums, pēc brīža Marija Magdalēna atkal sāka runāt:

—    Ja tu apgalvo, ka es pavedu tavu dēlu, tad saprotu, ka tu viņu slikti pazīsti. Jēzus nevienam neļauj sevi pavest, pierunāt vai apmānīt.

Marija no Nācaretes paslēpa seju apmetņa krokās, un Magdalēna saprata, ka viņa apslāpē raudas. Beidzot viņa teica:

—    Tev taisnība, es nekad neesmu viņu pazinusi, arī tad ne, kad viņš bija bērns. Tā bija šausminoša sajūta, visu laiku, ka es nespēju saprast pati savu bērnu.

Marija Magdalēna sēdēja klusa, ļaujot laikam ritēt. Tad otra sieviete pārsteidzošā kārtā jautāja:

—    Vai tu viņu saproti?

—    Nē, to neviens nespēj. Viņš mums ir pārāk liels. Un es to pieņemu.

—     Ir grūti tā domāt, ja esi māte.

—    To es saprotu.

—    Bērni taču ir dala no mātes, viņas ķermeņa, viņas sapņiem un… viņas prāta. Bet es esmu dzemdējusi svešinieku.

Magdalēna pieliecās uz priekšu, paņēma mātes rokas savējās un negaidīti svinīgā balsi teica:

—    Tu esi dzimusi lielam liktenim, Marija no Nācaretes. Tu biji izredzētā.

Marijas seja pārvērtās, viņas skatiens atgriezās tālu pagātnē. „Viņa atceras," domāja Magdalēna. Bet Marijas acis aizvērās, viņa nedomāja stāstīt, tikai noteica:

—     Man bija piecpadsmit gadu.

Tad viņas izdzirdēja, ka Jēzus balss pagalmā apklususi, un Magdalēna teica:

—    Nāc, nāc man līdzi, tad tu redzēsi, ko viņš dara slimajiem un nožēlojamiem.

Viņas stāvēja pavisam tuvu Jēzum, kad viņš lika kādam aklajam redzēt, tizlajam iet un izdziedināja sievieti, kurai bija ādas vaina. Marija no Nācaretes redzēja to visu notiekam, viņas seja bija pilnīgi bāla un lūpas cieši sakniebtas. Kā aizturot kliedzienu — Marija Magdalēna domāja.

Diena kļuva karstāka, un tuvojās sestā stunda, kad cilvēku bari beidzot sāka izklīst. No pūla iznāca abi viņa brāli, smagnēji aiz brīnumiem.

Bet Jēzus vispirms devās sasveicināties ar māti.

—     Redzu, ka esat iedraudzējušās, — viņš teica abām sievietēm. Un māte atbildēja:

—    Mums izdevies vienai otru saprast. Un es daudz ko esmu iemācījusies.

Viņi kopā ieturēja vieglu maltīti — māte, viņas dēli un Marija Magdalēna. Pie galda netika daudz runāts, it kā visi būtu aizņemti paši ar savām domām par to, kas noticis priekšpusdienā. Beidzot Marija Magdalēna maltīti pārtrauca, sacīdama:

—     Saule stāv jau augstu pie debesim, mums visiem laiks doties pusdienas atpūtā.

Māte pavērsa skatienu uz savu vecāko dēlu un redzēja to pašu, ko Marija Magdalēna — viņš bija piekusis.

Pēcpusdienā viņiem bija vēl viena saruna, šoreiz kopā ar Mariju, Klopas sievu, Salomi un Johannu, pārvaldnieka Kūzas sievu.

Marija no Nācaretes stāstīja, ka valodas par Jēzu dzimtajā pilsētā kļūstot aizvien ļaunprātīgākas. Kādu dienu vecais ciema rabīns esot viņu apmeklējis, viņi apsēdušies darbnīcā, un dēli pārtraukuši darbu, lai klausītos.

Tagad viņi dabūja zināt, ka sinedrijs, jūdu padome Jeruzalemē, bija nosūtījusi rakstu mācītājus uz Galileju. Lai pārbaudītu Jēzu.

Rabīns bija teicis, ka tas noticis paša ķēniņa Hēroda Agripas uzdevumā, kurš bija atbildīgs par to, lai tiktu atklāts katrs iespējamais dumpis pret romiešiem.

Klopas sieva skali iesaucās:

—     Pat bērnam redzams, ka Jēzus nav nekāds dumpinieks.

—     Ķēniņš, kā jūs zināt, ir licis nogalināt Jāni Kristītāju. Klīst baumas, ka tas kopā ar manu dēlu kristījis dumpīgos Jordānā un ka daži no Jāņa mācekļiem tagad pievienojušies Jēzum Galilejā.

Sievietes nopūtās — tā bija taisnība. Kristītāja mācekļiem gāja grūti, šiem raupjajiem vīriem ar degošajām acīm. Taisnība bija ari tā, ka arvien vairāk rakstu mācītāju uzmeklēja viņus un bieži ielaidās disputā ar Jēzu.

—    Vai tavs rabīns zināja, ko šie sūtņi stāstījuši Agripam un Jeruzalemes priesteriem?

—    Tā bija Magdalēna, — viņa čukstēja. Marija no Nācaretes aizvēra acis, it kā gribētu noslēpt bailes, kuras vīdēja viņas skatienā.

—    Jā, — viņa teica. — Viņi saka, ka mans dēls ir traks, ļauno garu apsēsts. Ka viņš dara savus brīnumdarbus ar Belcebula spēku. Ka viņš nostāda dēlu pret tēvu, meitu pret māti. Ka viņš noziedzas pret likumu, nesvētī sabatu un nepārtraukti runā par jauno valstību, kas atnāks.

Viņa grēku sarakstam, šķiet, nav gala.

—    Ko tu pati domā? — jautāja Salome.

—     Es nezinu, es vienmēr esmu baiļojusies par viņa saprātu. Bet tagad redzu, ka tas, ko viņš dara, ir labi. Kad devos šurp no mājām, tad vēlējos viņu brīdināt. Šodien es esmu sapratusi, ka nespēju viņu sasniegt, ka nekad to neesmu spējusi. Mana vienīgā cerība ir Magdalēna.

Marija Magdalēna pamāja, bet klusēja par to, ka Jēzus saprot, ka nav tāda cilvēka, kura domas un nolūkus viņš nezinātu. Ka viņš ar skaidru skatu iet pretī tam liktenim, kas ir viņa.

Salome nāca viņai palīgā:

—    Neviens nespēj viņu iespaidot.

—    Es tomēr mēģināšu.

Tagad Jēzus nāca atpakaļ, viņš bija klejojis kalnos ar dažiem saviem mācekļiem. Sievietes gāja gatavot vakara maltīti, Magdalēna sagaidīja Jēzu, kurš viņu apskāva un noskūpstīja.

—    Vai tev ir brītiņš laika priekš manis?

Tie bija neparasti vārdi, kas nāca pār viņas lūpām, viņš pārsteigumā smaidīja un teica, ka viņam vienmēr ir laiks priekš viņas. Viņi kopā uzgāja savā istabā, un Marija pastāstīja, ko teikusi tā māte.

Kā jau viņa bija gaidījusi, Jēzus nebija pārsteigts. Bet, ieraudzījis izbailes viņas acīs, viņš jautāja:

—     Kas, pēc tavām domām, man būtu jādara? Man jāklausa Dievam.

Tad viņš labu brīdi sēdēja klusu, bet pēc tam sacīja:

—     Es arī baidos, Marija.

Marijai uzreiz iepatikās Barnaba. Viņa acis bija kaut kas draiskulīgs, kas atgādināja Leonidasu.

„Vioam ir humora izjūta," viņa domāja. Tāds pats garš un tievs ari viņš bija. Viņa seja bija skaista un loti jūdiska, smalks, izliekts deguns un siltas, brūnas acis.

Pats viņš teica, ka ir Ievīts, dzimis un audzis Kiprā, un kā patiesībā viņa vārds esot Jozefs.

—    Un tad tu kļuvi par mierinātāju un dabūji vārdu Barnaba, — teica Marija. Viņa acis iemirdzējās, kad viņš atbildēja, ka Barnaba varot nozīmēt arī brīdinātāju.

Tagad Marija iesmējās un teica:

—    Nu tad sāc un brīdini. Tu taču esi lasījis Marka piezīmes par to, ko esmu runājusi, un man šķiet, ka tev ir savi iebildumi.

Viņš teica tāpat kā Pāvils:

—    Tavi Jēzus mācības tulkojumi ir interesanti, taču grūti saprotami. Cilvēkiem vajadzīgi vienkārši noteikumi un solījumi, kurus var aptvert.

—    Jauni likumi, tu domā?

Marija pietvīka, kā vienmēr, kad satraucās, un viņas balss kļuva skaļāka, kad viņa runāja tālāk, uzsvērdama katru vārdu:

—    Vai jums, jūs, bauslības viri. Jūs uzkraujat cilvēkiem nepanesamas nastas. Vai jums, jūs, bauslības viri, kas paņēmuši atzīšanas atslēgu. Paši jūs iekšā neejat, bet tos, kuri gribēja ieiet, jūs esat aizkavējuši.

Ari Barnaba seja pietvīka, kad viņš iesaucās:

—     Ko īsti, debesu vārdā, tu saki?

—    Es burtiski citēju, ko Jēzus reiz teica rakstu mācītājiem. Sīmani, tu ari tur biji, tu nevari būt to aizmirsis!

—    Man nav tik laba atmiņa kā tev. Bet lielākā dala bija tas pats, ko viņš teica. Es to atceros, jo man kļuva bail.

—    Es saprotu tevi, — teica Pāvils.

Barnaba, brīdinātājs, dziļi nopūtās. Tikai rabīns Amaša izskatījās priecīgs:

—    Es varētu domāt par kristīšanos šo vārdu dēļ vien, — viņš teica.

Iestājās ilgs klusums, pirms Marija atsāka runāt, tagad jau mierīgākā tonī:

—     Es arī saprotu, ka jaunajai mācībai vajag stingrus rāmjus un zināmu struktūru. Bet tā nedrīkst kļūt par vēl vienu tādu reliģiju, kuras uzdevums ir turēt cilvēkus pakļautībā. Es pieņemu, ka jūs esat pierakstījuši visas viņa līdzības, kā Sīmanis Pēteris un citi tās atceras.

Viņi pamāja.

—     Pēc manām domām, tās visas vērstas uz vienu un to pašu — ka cilvēks ir patstāvīgs un viņam ir atbildība. Un nav nekādas garantijas, ka viņš sasniegs Dievu, ja izpildīs visus likumus un noteikumus. Ka var iznākt tieši otrādi. Padomājiet par pazudušo dēlu, par kalpiem, kuri saņēma vienādu atalgojumu, ari tad, ja daži no viņiem bija nostrādājuši pāris stundu, bet citi visu dienu.

Barnaba pieliecās viņai tuvāk un dedzīgi teica:

—    Vai tu varētu uzņemties uzrakstīt visas viņa līdzības, kā tu tās atceries?

—     Es mēģināšu.

Viņi sajauca vīnu ar ūdeni un dzēra. Bija karsti, lai gan lapenē bija ēna.

Tad Pāvils sacīja:

—     Kas, pēc tavām domām, viņa mācībā ir vissvarīgākais?

—     Samierināties un piedot, par to mēs vakar runājām. Tev jāsāk ar sevi pašu, jāatzīst savas bailes un savtīgums. Jānožēlo tas, kas noticis, un jāpiedod sev pašam. Ja tu to spēj, tev vairs nav jāuzvēl vaina citiem.

—     Par to tu esi runājusi agrāk, un man liekas, tev ir taisnība, — teica Pāvils. — Bet tas ir grūti, gandrīz neiespējami. Kā mēs jebkad varam samierināties ar to Jaunumu, ko esam izdarījuši?

Ar Dieva palīdzību, — teica Barnaba.

—    Jā. Un ticot pašam sev un debesu valstībai sevī, — piebilda Marija.

Sīmanis Pēteris purināja galvu:

—    Debesu valstība ir jūsos. To viņš sacīja bieži, bet es to nesapratu.

Marija dedzīgi noliecās uz Sīmaņa pusi:

—     Vai atceries to reizi, kad viens no jums, man šķiet, tas bija Andrejs, jautāja Jēzum, kur atrodas jaunā valstība un kad tā atnāks. Un viņš atbildēja, ka tā jau atrodas starp mums. Tā bija patiesība, Sīmani, es par to esmu tik daudz domājusi, par to mīlestību, kas bija starp mums, viņa sekotājiem.

Sarunu pārtrauca Leonidass, kurš pārradās mājās no darba tirgoņu namā.

—    Vai es traucēju?

—     Nē, itin nemaz, — teica Pāvils. — Tieši otrādi, tu mums varbūt varēsi palīdzēt noskaidrot jēdzienus.

Leonidass sasveicinājās ar Barnabu, kurš ātri pastāstīja, par ko viņi bija runājuši.

—    Es pieņemu, ka tu zini, kā domā Marija. Bet nevar taču būvēt baznīcu bez ciešiem noteikumiem un stingrām pavēlēm.

Leonidass purināja galvu.

—    Tas ir grūti, — vioš teica. — Es sekoju Jēzum dažādos periodos un vienmēr ar visu savu būtību klausījos vina vārdos. Tas bija tik dīvaini, visa mana pasaule sagriezās kājām gaisā. Braucienos mājup uz Antiohiju es mēģināju novilkt viņu pie zemes, kā atceros, man šķita, ka viņa autoritāte aptumšojusi manu skaidro grieķisko domāšanu.

Leonidass pasmējās un turpināja:

—    Protams, to nebija iespējams izdarīt. Viņa vārdi dīga manī, auga kā sinepju koks, par kuru viņš runāja. Tas bija process. Es nedomāju, ka var apgūt viņa sludināšanu, vienīgi mācoties.

—    Ko tad mēs darīsim, — teica Barnaba, un viņa draiskais skatiens lika arī smaidam būt ironiskam.

—   Jūs jau darīsiet to, ko esat spiesti darīt, — teica Leonidass, arī pasmaidīdams.

Viņš brīdi padomāja, pirms atkal turpināja:

—    Jums ir gandrīz neiespējams uzdevums. Tā ar mums, cilvēkiem, ir, ka mēs neprotam domāt, ja mums nav nekāda modeļa, nekāda parauga. Mēs nepielūdzami slīdam iekšā vecos priekšstatos un tad jūtamies atviegloti, jo uzskatām, ka esam sapratuši.

—    Vai tev šķiet, ka var domāt jaunā veidā arī par veco? — jautāja Barnaba.

—    Jēzus to darīja. Viņš darīja pasauli jaunu, un tādēļ viņš bija sabiedriskās kārtības grāvējs. Es varu saprast priesterus Jeruzalemē un viņu šausmas. Jēzus bija bīstams jūdu sabiedrībai. Līdzsvars starp sanhedrinu un romiešiem bija nestabils, un viņi nevarēja riskēt ar to.

Jūdu viri lapene ap galdu aizturēja elpu, bet Leonidass neapnicis turpināja:

—     Laika gars mums visiem ir smags mantojums. Jums, jūdiem, ar visiem jūsu likumiem, mums, grieķiem, ar naivo ticību loģikai un saprātam. Un beidzot, bet ne mazāk svarīgi, ari romiešiem, kuri dzīvo pārspīlētā ticībā romiešu kārtībai un disciplīnai.

Viņš bridi padomāja un tad teica:

—     Šajā noteikumu, saprāta un disciplīnas pasaulē pastiprinās cilvēku ilgas pēc brīnumiem. Tas ir gluži dabiski, ka arvien vairāk cilvēku pievēršas austrumzemju mistiskajām reliģijām.

Vēl arvien viņi sēdēja klusu. Beidzot Leonidass iepleta rokas izmisuma žestā:

—     Dažreiz es domāju, ka Jēzus ieradās pasaulē pārāk agri, kad tā ne tuvu nebija nobriedusi viņu saprast. Dievi, kurus mēs pielūdzam, ir tāli un vēsi. Bet Jēzus Dievs slēpjas katrā sirdī, viņš ir mūsu dzīvē, tikpat kā nekad neatzīts.

Tad Pāvila sejā parādījās neparastais smaids:

—    Tagad tu esi aizmirsis, ko pats teici par sinepju koku.

Kā parasti, Marija pavadīja savus viesus cauri dārzam

līdz vārtiem. Zem lielā vīģes koka Pāvils uz mirkli apstājās un teica viņai:

—    Tie vārdi, kurus viņš sacīja savai mātei un brāļiem, noteikti sāpināja pat tevi, kas biji viņa… izredzētā.

—    Jā. Tie sāpināja, ilgi. Un tikai tad, kad atnāca lieti, es biju iemācījusies saprast un pieņemt to, ka viņam nevarēja būt nekādi „izredzētie".

Tonakt Marijai bija smags miegs, ilgi gaidītais vēsums beidzot bija sasniedzis Antiohiju. Bet kā parasti viņa pamodās pirms rītausmas un lāvās atmiņām.

Rudens nolaidās pār Kapernaumu, un drīz ziemas lietus skaloja mājas un pātagoja Genecaretes ezera ūdeņus.

tur bija Leonidass, viņam bija garas sarunas ar Mariju. Un ar Sīmani Pēteri, kas bija norūpējies par draudiem Meistaram, par tumšajiem vārdiem, kādus viņš bija teicis par savām ciešanām, kā arī par viņa nogurumu.

Leonidasam bija draugs, kuram piederēja māja pie upes, netālu no Betsaidas. Šis vīrs bija sīrietis un vēl arvien kalpoja romiešu kohortā Cezarejā. Leonidass aizsūtīja viņam vēsti un saņēma atļauju apmesties tā mājā.

Viņi daudz gulēja un daudz smējās romiešu gultā, kur kuplie pēli radīja grūtības vienam otru atrast.

Marija stāstīja viņam par saviem sapņiem.

—     Es bieži sapņoju par jūru, — viņa teica. — Es eju uz krastmalu, stāvu tur, skatos pār ūdeņu plašumiem un jūtos attīrīta.

—    Tas ir tāpat kā tuksnesi, — viņš teica. — Ari tur cilvēks sevi jūt kā pašu par sevi saprotamu.

Viņš uzsmaidīja, un viņa zināja, ka viņš bauda klusumu šajā mājā, kas atrodas vientuļā vietā.

Lija lietus, ūdens pilnie mākoņi traucās pāri dārzam un mājai, lietus plīkšķēja pret jumtu. Brīžam tas pierima, un smagajos kokos iemirdzējās bāla saule. Jēzus sēdēja atvērtās durvīs un skatījās, kā dzer izslāpusi zeme un kā varavīksne liec loku debesīs.

Bet tad kādu nakti Mariju piemeklēja pirmie ļaunie murgi, viņa redzēja viņu pamestu, sadauzītu un pazemotu, pienaglotu pie kāda augsta koka stumbra. Vina pamodās aukstos sviedros un neizsakāmās bailēs.

Vioš gulēja, paldies Dievam.

Bet nākamajā naktī viņa miegā skali kliedza, viņš pamodās, apskāva viņu un sacīja:

—     Pastāsti, ko tu redzēji.

—    Tumsu, dīvainu tumsu pār lielu pilsētu. Tā ir zemestrīce, tu beidzot esi sagaidījis nāvi, atbrīvots no mocītājiem un ciešanām.

Kad viņš rītausmā lēni modināja Mariju, māja kā parasti bijā pilna miera.

Raudādama viņa stāstīja par saviem sapņiem, par pazemojumiem, viņa neciešamajām mokām un savu izmisumu.

„Viņam mani jāmierina, viņam jāsaka, ka sapņiem nav nekādas nozīmes," viņa domāja.

Bet viņš teica:

—    Tavi sapņi zina vairāk nekā tu.

Marija bija klusa un auksta, viņš aplika tai ap pleciem segu un viņu apskāva. Pēc brītiņa viņš sacīja:

—     Man grūti saprast. Kāpēc cilvēki dzīvo ārpus savas būtības?

Viņa nespēja parunāt, tikai nočukstēt:

—    Ko gan citu mēs spētu?

Brokastīs brīdi vēlāk viņš runāja par savu māti, ka tās ietekme uz prātu ir bijusi vislielākā kārdināšana. Tik viegli, tik viegli būtu bijis kjūt par labu dēlu, kļūt par namdari, kā bijis nolemts, un darīt viņu priecīgu, atbrīvot no nemiera.

—     Mātes vara pār bērniem ir liela, — viņš teica.

Tad pie galda iestājās klusums, viņi varēja dzirdēt, kā plīkšķošais lietus pāriet atsevišķos pilienos. Un kā vēji brāžas caur koku samirkušajām lapotnēm.

Viņš atvēra slēģus un pasmaidīja pret sauli.

—    Marija, nāc paskaties.

Roku rokā vini gāja pa dārzu. Dažus mirkļus viņa spēja būt tāda kā viņš — klātesoša. Bet tikai īsu brīdi, pēc tam visu pārmāca briesmīgais nemiers par nākotni.

Tikai, mazgājot brokastu traukus, viņa saprata, kāpēc viņš ir runājis par māti kā par lielo kārdinājumu. Tā nebija tikai visu nomācošā māte, kura viņam draudēja, tā bija arī viņa pati, sieviete, kura viņu mīlēja. Nākamo nakti viņa gulēja bez ļauniem murgiem.

Kad viņa to no rīta pastāstīja, viņš pasmaidīja un teica, ka sapņi vairāk nav vajadzīgi. Vēsts jau bija sūtīta.

Viņa sadūšojās un pajautāja:

—     Ko tu domāji, teikdams, ka cilvēks dzīvo ārpus savas būtības?

—    Tu taču zini. Cilvēka īstā būtība, iekšējais kodols, ir no Dieva. No turienes runā tas, ko es saucu par Dieva balsi.

—    Vai tā runā uz katru cilvēku?

—    Jā, bet cilvēks ir nošķīries, viņš neklausās.

—     Viņš neuzdrīkstas. Viņa drošība ir pārliecībā, ka viņš var noteikt savu dzīvi, — teica Marija.

—    To es esmu sapratis.

Tad viņš gandrīz izmisis turpināja:

—     Marija, es nemūžam nebiju domājis, ka cilvēki ir tik ļauni.

Siltums pieauga ar katru dienu, zeme sazaļoja, anemones atvēra savus sarkanos kausus jaunajā zālē. Viņiem bija pienācis laiks atstāt šo vietu.

Ap vinu sapulcējās mācekli.

Viņi gāja uz Tiru, varbūt vinu bija ietekmējusi Marijas ilgošanās pēc jūras. Pa kādu tīrumu gāja vīrs un sēja. Jēzus paskatījās uz Mariju un teica:

—    Redzi. Ja kviešu grauds neiekrīt zemē un nemirst, tad tas arī paliek viens grauds. Bet, ja tas nomirst, tas dod bagātu ražu.

Viņa saprata, bet šie vārdi nemierināja. To redzēdams, vhjš teica:

—    Arī mana dvēsele ir nemiera pilna.

Pēc ilgāka klusuma viņš turpināja:

—    Jums visiem jāņem savs krusts un jāseko man.

Šajā brīdi Marija saprata, kāpēc viņas sapnis bija rādījis viņu, piesistu pie koka stumbra. Viņš bija izvēlējies visbriesmīgāko nāvi — krustā sišanu.

Levijs paskatījās uz Mariju un teica:

—    Tu esi bāla un nogurusi. Apstāsimies un atpūtīsimies.

Nogāzē viņi atrada strautu, Salome, kura vienmēr bija

žēlsirdīga, iedeva Marijai padzerties un masēja viņai rokas. Marijai sala, viņa bija bāla kā audekls, un Jēzus paskatījās viņā bēdās satumsušām acīm.

Valodas par to, ka Jēzus atkal cejo apkārt, bija plaši izplatījušās, visur ap viņiem pulcējās ļaudis. Atkal parādījās nelaimīgie, slimie, izmisušie un aplenca Meistaru ciešos baros. Kā jau paradis, viņš gāja tieši pie cietējiem, atlaida viņu grēkus un dziedināja viņu kaites. Marija vēroja dziedināšanu, it kā redzētu to pirmo reizi.

„Tā ir viņa spēcīgā klātbūtne, kas ļauj notikt brīnumam," viņa domāja.

„Viņš nāk pie ikviena, redz tā ciešanas un pazīst tā jautājumu: „Kāpēc dzīve man dara ļaunu?" Šajā mirkli, kad viņš slimajam sniedz savu roku, viņi satiekas pilnīgā vienotībā.

Klātbūtne varbūt ir mīlestības kodols."

Kad [audis sanāca, Jēzus sāka runāt. Viņa vārdi iespiedās klausītājos, visā viņu būtībā, domāja Marija, kura beidzot aptvēra, kāpēc viņš vienmēr stāsta notikumus. Dieva runāšanu nevar ieslēgt formulējumos, tā ir daudznozīmīga un tai jāizpaužas līdzībās. Jēzus attēloja dažreiz jautras, dažreiz skumjas, bet vienmēr tādas līdzības, kuras izsauca izbrīnu. Un katra šāda līdzība ieguva dzīvību klausītāju prātos.

„Viņš runā garām klausītājam un griežas tieši pie sirds," domāja Marija. „Mēs iemācāmies, ka tas, kas šķiet nenozīmīgs, ir vienīgais nozīmīgais."

Kā visbiežāk ceļojumos, viņi gulēja noīrētās mājās pie jaunā pravieša piekritējiem. Pirmajā naktī pa ceļam uz Tiru viņi dabūja naktsmājas divās lielās zālēs, šī māja piederēja Levija draugam.

Vīrieši izklāja savus gulampaklājus lielākajā zālē, bet sievietes mazākajā.

Tas nozīmēja, ka Jēzus un Marija Magdalēna nevarēja gulēt kopā.

Kā vienmēr tādos apstākļos viņi abi pamodās agri un paklejoja brīdi pa apkārtni.

Torīt Marija teica:

— Šonakt esmu domājusi daudzas domas. Varbūt ir tā, ka tas Dievs, par kuru tu runā, vēl nav piedzimis mūsu sirdīs. Ka tu esi mums, citiem, tālu priekšā?…

Viņš purināja galvu.

—     Katrā vīrieša vai sievietes būtībā, kurā es ielūkojos, atrodas Dievs. Visskaidrāk tas redzams pie nelaimīgajiem, pie slimiem.

—     Bet, ja mēs nezinām, kur Dievs ir, tad taču grūti viņu sameklēt.

—    Tas ir tik skumji, Marija. Bet viņš lēnītēm aug katrā cilvēkā. Un kādu dienu Viņš ir gatavs piedzimt.

—    Vai tas ir grūti?

—    Jā, viss vecais jāaizmet projām.

Tad Marijas atmiņu plūsmai pienāca beigas, viņa sēdēja savā gultā Antiohijā. Vai viņi bija nonākuši Tirā? Viņa nezināja. Vai viņa ieraudzīja jūru? Viņa neatcerējās.

Visas ceļojuma ainas bija pazudušas melnajā izmisumā, kas aptumšoja viņas prātu.

Kad Marija rakstīja savas atmiņas par ziemu Betsaidā un ceļojumu uz Tiru, viņa rūpīgi pārdomāja, ko teiks trim apustuļiem. Un ko viņa izlaidīs.

Ne vārda par sīrieša māju, tikai to, ka Jēzus dabūja atpūsties pa ziemas lietu laiku. Un ka viņa par Jēzu rūpējās, gatavoja ēst, mazgāja un kopa viņa drēbes.

Viņa pasmaidīja, atcerēdamās, kā bija knibinājusies, lāpot viņa apmetni, kuru ļaudis vienmēr saplēsa, tvarstīdami to, lai gūtu dalu no viņa spēka. Nūja, viņa jau ieplīsumus sadiedza. Bet, kad viņi atgriezās Kapernaumā, Zuzanna ņēma apmetni savā ziņā un sašūto izlaboja.

Viņi sēdēja lapenē, kā jau to mēdza darīt, tā bija svētku diena, un viņi gandrīz vai baudīja to, ka pašiem mazliet sala.

Pāvils teica:

—    Pēc visām liecībām, ko esam savākuši, jūs ar viņu bieži bijāt kopā divatā. Ir jābūt vārdiem, kurus viņš tev teica un ko citi nezina.

Viņa stāstīja par ļaunajiem murgiem, kas tajā ziemā viņu mocīja, un par savām briesmīgajām bailēm.

—     No rīta es gāju pie viņa stāstīt par sapni un cerēju, ka viņš nosauks sapņus par vieniem vienīgiem ziepju burbuļiem, kuri izgaist skaidrā dienas gaismā. Bet to viņš nedarīja. Viņš teica, ka sapnis ir vēsts no iekšējās būtības, kas zina vairāk nekā es pati. Un ka es, tāpat kā vairums citu, esmu nošķīrusi sevi no tā kodola, kur Dievs iemājo cilvēkā.

Pāvils deva Markam zīmi, tas bija svarīgi.

—     Vēlāk ceļā uz Tiru es viņam vaicāju, vai varētu gadīties, ka tā būtība, par ko viņš runā, parastā cilvēkā vēl itin nemaz nav radusies. Ka varbūt viņš ir pirmais cilvēks uz pasaules, kuram piemīt pārliecība par Dieva klātbūtni savā paša sirdī. Tad viņš atbildēja, ka varot to saskatīt katrā cilvēkā. Un visskaidrāk pie slimiem un savas vainas nospiestiem.

Kamēr Marks rakstīja, iestājās ilgs klusums. Tad Pāvils atsāka:

T — Vai tu nejautāji, kāpēc viņš uzskata, ka slimie un nomocītie labāk pazīst savu… īsto būtību?

—     Nē, līdz tam es netiku.

Pēteris nāca viņai palīgā.

—     Ir grūti izskaidrot, kāpēc mēs nejautājām daudz vairāk. Tas nebija tāpēc, ka mēs būtu baidījušies, drīzāk' gan tāpēc, ka katra atbilde, ko saņēmām, bija tik pārsteidzoša, ka mums bija vajadzīgs laiks, lai to apjēgtu. *

—    Tā tas bija, — teica Marija. Tad viņa pievērsās Pāvilam:

—    Tomēr man šķiet, ka varu atbildēt uz tavu jautājumu, kāpēc viņš tik skaidri redzēja Dieva gaismu pie slimiem un nomocītiem. Tas saistās ar kaut ko citu, ko viņš teica.

Viņa apklusa un sakārtoja domas.

„Lai apzinātos Dieva klātbūtni mūsos," viņš teica, „mums daudz kas jāatmet. Visi priekšstati, uz kuriem veidojam dzīvi, visas dogmas. Viss mūsu nedrošais lepnums un, varbūt visgrūtāk izdarāmais, mūsu vaina un neveiksmes. Dieva piedzimšana mūsu sirdīs notiek ar lielām sāpēm," viņš teica.

Brīdi klusējusi, viņa pēc tam griezās pie Pāvila:

—    To visu taču nelaimīgie, slimie un izstumtie jau bijuši spiesti piedzīvot.

Pāvils pamāja, Marks rakstīja. Tad Barnaba jautāja:

—     Kā mēs to spēsim?

—    Bet to jau viņš pats ir teicis: „Es esmu ar jums ik dienas…"

—    Tev taisnība, — teica Pāvils, kas bija ļoti aizkustināts. — Tagad es vairs nedzīvošu bez Kristus sevī.

Marija brītiņu padomāja un pēc tam pievērsās Sīmanim Pēterim.

—   Tev, Sīmani Pēteri, taču jāzina, vai aramiešu valodā ir viens vārds vai divi, kas nozīmētu „ticēt".

—    Tikai viens.

—    Grieķu valodā ir divi, ticība un paļāvība, par ko runāja Jēzus, sacīdams: „Tava ticība ir tev palīdzējusi."

Pāvils izskatījās izbrīnījies.

—    Vai tur ir kāda starpība?

Marija īsi iesmējās, pirms atbildēja:

—     Es esmu to sajutusi.

Iestājās ilgs klusums, pirms Marija sāka runāt:

—    Man nav daudz atmiņu par ceļojumu uz jūras krastu, es biju kā apjukusi aiz nemiera. Bet tas, ko ievēroju, sniedza man jaunu skaidrību. Man šķita, ka labi saprotu, kā viņš veic savus brīnumdarbus. Viņš lika apstāties laikam.

—    Bet, mījo Marij, — teica Barnaba. — Neviens jau nevar apturēt laiku.

Marija smaidot atbildēja:

—    Var gan, Barnaba, viņš to varēja. Viņš sastapa nomocītu cilvēku, ieskatījās viņa būtībā, kas nāk no mūžības. Tur viņi abi satikās, pilnīgā klātbūtnē. Un brīnums varēja notikt. Vai saprotat?

Valdīja ilgs klusums. Marija turpināja:

—     Es atceros, man šķita, ka šī klātbūtne ir mīlestība.

—    Vai, pēc tavām domām, viņu no visiem citiem šķīra vina spēja apstādināt laiku?

—    Ak, Barnaba, tu visu uztver tik burtiski. Viņu no mums šķīra tas, ka viņš apzinājās, ka viņš dzīvo Dievā un Dievs viņā. Pēteri, tu noteikti atceries, kā viņš runāja par sveci, ka tas, kam ir svece, neliek to zem pūrmēra. Viņš domāja, ka to darām mēs, ka mums ir zināšanas, bet mēs tās aizliedzam, neļaujam tām spīdēt cauri.

—   Tu teici, ka viņš dzirdējis Dieva balsi. Tagad tu runā par sveci.

—     Bet viņš vienmēr atrada jaunus tēlus, lai spiestu mūs saprast. Es nedomāju, ka viņš runāja burtiski — par kādu balsi, kas saka parastus vārdus. Atceros, ka sākumā dažas reizes viņam jautāju, kā viņš var būt drošs, ka viņa iekšējā balss nāk no Dieva. Viņš atbildēja vienkārši: „Es zinu."

Terentijs un Kipa bija aizgājuši uz sanāksmi gnostiskajā draudzē, un tā nu Leonidass ar Mariju virtuvē ēda vienkāršas vakariņas.

Marijai bija slikta ēstgriba, un Leonidass noraizējies skatījās uz vinu. Viņa bija bāla aiz noguruma.

—     Es jūtos pārpūlējusies.

Vinu pārņēma nemiers, Marija nekad nemēdza žēloties. Tāpat kā visi citi Antiohijā viņš baidījās no mēra, kas pēc garas un karstas vasaras varēja pilsētā atnest slimību un nāvi.

—    Vai tev nav drudzis?

—     Nē, esmu tikai nogurusi.

Viņa agri aizgāja gulēt, Leonidass sēdēja pie viņas, kamēr bija drošs, ka tā aizmigusi.

Tas viņai ir par daudz, viņš norūpējies domāja un nolēma nākamajā dienā palikt mājās, kad atkal nāks apustuli.

Marija priecājās par viņa lēmumu, viņa rīta pusē ilgi atpūtās un izgāja dārzā tikai īsā pastaigā.

—     Šodien man galva pavisam tukša, —viņa teica. —Tas ir tāds svētīts brīdis, kad idejas un dīvainas domas klusē.

Bet stundu pirms apustuļu ierašanās viņu atkal pārņēma satraukums. Kad abi apsēdās lapenē, Marijai vajadzēja atturēties no vēlēšanās saņemt Leonidasa roku.

Noskaņa bija citāda nekā parasti, grieķa klātbūtne lika apustuļiem uzlikt maskas, būt nomodā par savu lepnumu un cienību. Viņi runāja par savām grūtībām sakopot visu jauno Jēzus mācībā, piedodot tam noteiktu formu.

Leonidass uzsmaidīja Marijai:

—    Es saprotu, ka šie tavi brāli vēlas, lai tu būtu konkrētāka. Viņi grib faktus.

—    Bet tu taču zini, ka Jēzus mācību nevar ietilpināt faktos.

—    Tas tomēr netraucē apsutuļiem vēlēties tieši to.

Marijai šķita, ka dzird Jēzu smejamies. Tagad viņa pati

bija Jēzus situācijā. Bet viņai nepiemita spēja ar vārdiem gleznot pretrunīgas, aizraujošas un nozīmīgas ainas.

Pāvils gribēja runāt pavisam tieši.

—    Stāsta, ka Jēzus, ceļojot Tiras apkaimē, sacījis kādai kanaāniešu sievietei, kura pūlējusies savas slimās meitas dē|, ka viņš neesot sūtīts neviena cita, kā vienīgi Izraēla tautas pazudušo avju dēj. Un ka viņš nevarot atņemt bērniem maizi un atdot to suņiem.

Marijas vaigus sārtoja dusmas, kad viņa iesaucās:

—    Tā nav taisnība. Es tur biju, es zinu. Šī sieviete bija tā, kas sacīja tādus vārdus. Viņa bija izmisusi un droši vien domāja, ja jau viņš ir tik lēnprātīgs savā runā par suņiem, kuri ubago druskas no bagātā vīra galda, tad viņa gan varēs to aizkustināt. Jēzu pārņēma līdzcietība un viņš teica parastos vārdus: „Tava ticība tev ir palīdzējusi."

Marija lūkojās uz vīriešiem, skatiens apstājās pie Pētera.

—    Tu zini, ka viņš nekad neko tādu nebūtu varējis teikt. Viņš runājās ar samariešu sievu pie akas, ilgi un uzmanīgi. Viņš pieņēma grieķi Leonidasu kā brāli, viņš ne mirkli nešaubījās, kad devās uz romiešu virsnieka māju Kapenraumā, lai dziedinātu kādu kalpu. Tas bija romietis, kas viņu apstādināja: „Saki kādu vārdu, un zēns atlabs."

Sīmanis Pēteris klusēja. Marija turpināja un tad uzsita ar roku pa galdu:

—    Tu loti labi zini, ka viņš nešķiroja sievietes un vīriešus, pagānus un jūdus.

Barnaba nāca Sīmanim palīgā.

—    Marija. Tu tomēr nevari noliegt, ka Izraēla zeme bija izredzēta kļūt par Kristus šūpuli.

—     Un par vina bendi, par ko tagad runā arvien biežāk.

To teica rabīns Amaša, un viņa balss bija auksta kā

ledus.

—     Es esmu arī dzirdējis, ka Pilāts esot ļāvis sevi vadīt kādai jūdu tautas kopai, —teica Leonidass. — Bet muļķīgi ir tas, ka neviens tam neticēs. Vai jūs domājat, ka romiešu gubernators ļautos blaurīgu salašņu ietekmei? Jēzus tika notiesāts ar sišanu krustā kā laužu kūdītājs pēc romiešu tiesas likumiem, tas ir nāvessods, ko pielieto tikai romieši.

Vārdu ņēma Sīmanis Pēteris:

—     Runā, ka Pilāts mazgājis rokas nevainībā.

—     Pie visiem dieviem, — Leonidass gandrīz vai kliedza. — Es pazīstu Ponciju Pilātu, viņš ir nežēlīgs, auksts un nesaudzīgs. Vissliktākās sugas romietis. Viņš neieredz jūdus. Vai tad viņš grieztos pie kādas jūdu tautas kopas, lai glābtu kāda jukuša jūda dzīvību? Tas taču ir muļķīgi, — viņš turpināja un uzsita dūri uz galda. — Vai jūs varat iedomāties, ka romiešu konsuls mazgātu rokas nevainībā, jo ir notiesājis kādu jūdu uz nāvi? Jūs zināt tikpat labi, cik es, ka viņš licis sist krustā tūkstiešiem jūdu. Starp citu, roku mazgāšana nevainībā ir jūdu ieradums, par ko Pilāts diezin vai bija dzirdējis.

Klusums lapenē tagad bija smags, necaurejams.

Pēc ilgāka laika Leonidass atkal sāka runāt:

—    Es saprotu, ka ap Jēzu radušies daudz dažādu mītu. Bet dažreiz man šķiet, ka tas gūst nepieņemamas izpausmes. Kā, piemēram, piedzimšana no nevainīgas jaunavas.

—     Es par to nekad nerunāju, — teica Pāvils. — Bet es zinu, ka leģendas zel daudzās aprindās.

Tagad sāka runāt Barnaba:

—    Marija, vai tu esi kādreiz dzirdējusi viņu runājam par savu izcelšanos?

—    Nē. Viņš reiz teica, ka vioa tēvs Jāzeps ir labs un taisnīgs virs. Bet viņš teica arī to, ka nav pazinis viņu.

Viņa brīdi padomāja, pirms atkal sāka runāt. Balss šaubījās:

—     Bet nbtika kaut kas cits, kaut kas… Tas bija tad, kad es rtinājos ar viņa māti un viņa stāstīja, ka viņai bijis tikai piecpadsmit gadu, kad Jēzus piedzimis… Tad viņa skatījās kaut kur projām un kaut ko atcerējās, par to esmu droša. Bet pēcāk viņa atkal noslēdzās sevi un turpināja sūroties par to, ka nekad neesot dēlu sapratusi.

—    Kāds vīrs pagāja garām viņas mājai, — teica Leonidass.

Apustuli izskatījās pārbijušies.

—    Kā tu varētu apkopot viņa morālo vēsti?

Tas bija Barnaba, kurš jautāja.

—     Viņa mācība lielā mērā balstījās uz senu gudrību. Bet viņš savu vēsti darīja zināmu apbrīnojamā veidā un atvēra jaunu īstenību.

—    Ko tu saproti ar „senu gudrību"?

—     Mozus baušļus, kam ir liela līdzība ar Hammurapi likumiem. Nemaz nerunājot par vecajiem ēģiptiešiem. Vai zināt, kas mirušajam bija jāsaka Ozirisam, kad viņš sastapa savu dievu mirušo valstībā? Marija, tu vari nocitēt, tev ir laba atmiņa.

Viņa brīdi vilcinājās, bet tad teica:

—      Es atceros vispārējos vilcienos: „Patiesības kungs, es tavā priekšā nesu patiesību… Es esmu iznicinājis ļaunumu sevī… es nekad neesmu nogalinājis, nedz arī licis kādam liet asaras. Neesmu licis nevienam badoties, neesmu nevienu baidījis, neesmu runājis augstprātīgā balsī, lai izceltu savu vārdu. Un es nekad neesmu atraidījis Dievu viņa atklāsme."

—     Marija, — teica Barnaba, — vai tu esi jadiete vai piederīga pagāniem?

Marija mierīgi sastapa viņa skatienu:

—     Es esmu kristīga. Mani kristīja pats Meistars.

Rabīns Amaša un Leonidass smaidīja. Marija pievērsās

Pēterim:

—     Kāpēc vajadzīgs sapnis, ja Dievs pats tev teica, ka viņš neesot radījis nevienu netīru dzīvnieku, iedrošinādams tevi aiziet pie romieša Kornēlija, lai tas dzirdētu Jēzu?

Pēteris nesaprata jautājumu.

—    Bet tev taču bija Jēzus pavēle: „Ej un stāsti visiem ļaudīm…"

Pēteris vilcinājās, bet beidzot teica:

—    Tas jūdam ir grūts solis. Bet tagad es paklausīšu, es ceļošu pa pasauli un nesīšu pagāniem viņa vārdu.

—     Vai jūs nekad nedomājat par to, ka esat vienīgā tauta pasaulē, kas dala cilvēkus īsti ticīgajos un pagānos? — jautāja Leonidass.

Iestājās ilgs klusums, bet Leonidass stūrgalvīgi turpināja:

—    Visus cilvēkus, protams, iezīmē kā monētas tie priekšstati, kādos viņi audzināti. Bet jūs esat vienīgie, kas apgalvo, ka tikai jums ir taisnība. To ir grūti saprast.

—    Mums ir Dieva vārdi. Un Viņš mūs ir izraudzījis, — teica Barnaba.

Leonidass nopūtās.

Pāvils visas sarunas laikā deva zīmes Markam, rakstvedim. Katrs vārds tika pierakstīts. Bet tagad viņš sastinga un pievērsās Marijai.

—     Jau pirmoreiz mums tiekoties, tu nopēli Pēteri, ka viņš atstūmis tās, ko tu sauc par Jēzus māceklēm. Bet Sīmaņa Pētera uzdevums būtu bijis neiespējams, ja viņš būtu sūtījis sievietes sludināt Jēzus vēsti.

*— Kāpēc gan? — jautāja Marija.

—     Tu loti labi zini, ko saka likums. Ka sieviete tikai klusībā drīkst pieņemt mācību un viņai vienmēr jāpakļaujas. Es nekad nejaušu sievietei mūsu mācību paust tālāk.

—     Kāpēc?

—     Tāpēc, ka Dievs radīja Ādamu pirmo. Un tāpēc, ka tā bija sieviete, kura lāvās čūskai sevi vilināt un paveda vīrieti.

Leonidass un Marija sēdēja mēmi, skatīdamies viens otrā.

Tagad vārdu ņēma rabīns Amaša, un viņš bija satraukts:

—     Kādā citā vietā Rakstos teikts, ka Dievs radīja cilvēku kā savu atveidu. „Viņš tos radīja par vīrieti un sievieti."

Viņš griezās pie Leonidasa un sacīja:

—     Ir jūdu gudrības teoloģija, un tur Gudrība ir sievišķa būtne. Pamācību grāmatā ir stāstīts par Sofiju, Dieva meitu, kura radīta vēl ilgi pirms cilvēka un apmeklē zemi, lai mudinātu mūs klausīties un mācīties.

Viņš ievilka elpu un tad turpināja:

—     Mani bieži ir pārsteidzis, ka viņas vēsts ir loti līdzīga Jēzus teiktajam.

Pāvils bija īss un skops vārdos:

—    Hi citē tādas vietas Svētajos Rakstos, ko es slikti pazīstu.

—    Bet tu taču esi Rakstu mācītājs, farizejs, — Leonidass pārsteigts sacīja. — Starp citu, jūs jau esat nolēmuši sekot Meistara aicinājumam iet pie visām tautām.

Leonidass runāja tālāk:

—     Es [oti labi zinu tavu darbošanos, Pāvil, vairāk, nekā tu domā. Kā es saprotu, tu būvē savas veiksmīgās draudzes ar brīvu un patstāvīgu sieviešu palīdzību. Mums ir Lidija Filipos, Damarisa Atēnās, Priscilla, kura ir stūrakmens Korintas draudzē. Mums ir vēl viena Priscilla Romā un vēl viena Lidija Tiatirā. Un tās ir tikai dažas.

—   Jāievēro tās vietas paražas, kurā cilvēks nonāk, — sacīja Pāvils, bet viņš izskatījās tā, it kā būtu vainīgs.

Leonidass nerimās:

—    Es zinu arī to, ka tev sagādā raizes draudze Korintā. Tur ir sievietes, kuras domā, ka viņas ir Gudrības sūtnes, un tur Jēzus dzīvi un darbību uzskata par turpinājumu tam, ko māca Sofija.

Pāvila seja bija cieši noslēgta, un bija skaidrs, ka viņš nedomā dot nekādu atbildi.

Leonidass turpināja:

—    Vēl nozīmīgākam jābūt tam, ka Jēzus pats neuzlūkoja sievietes par zemākām būtnēm. Vai tu, Pēteri, atceries, ko viņš reiz mācīja?

—    Tu domā — kad viņš sacīja, ka vīriešiem jābūt kā sievietēm un sievietēm kā vīriešiem, — Pēteris negribīgi teica.

Viņš brīdi bija kluss, it kā pārdomātu. Tad viņš nopūzdamies sacīja:

—    Es to nesapratu toreiz un nesaprotu ari tagad.

—    To nu gan nav grūti aptvert, — Leonidass sarkastiski teica. — Bet tagad beigšu, nevar taču ko pamatot ar aizspriedumiem.

Barnaba aiz dusmām nobālēja, atbildēdams ar jautājumu:

—    Un kādi aizspriedumi ir tev, Zeva un visu viņa elku piekritējam?

Leonidass smējās:

—     Es nekad neesmu pievienojies Zeva kultam. Starp citu, tu esi nepareizi sapratis grieķu dievu pasauli, kas ir daudz vairāk simboliska, nekā jūs domājat. Tagad es esmu tāds kā Marija — kristietis. Un loti kritisks, bet jūs ļaujat sevi sagūstīt vecām dogmām.

Marija piepildīja viesu kausus, viņi dzēra un, neskatoties uz domstarpībām, devās projām laipnā noskaņā. Leonidass pēkšņi atcerējās, ka jūdiem patīk diskusijas un matu skaldīšana. „Tā ir viena no viņu labākajām īpašībām," viņš negribīgi nodomāja.

Kad Pāvils pie vārtiem šķīrās no Marijas, viņš teica:

—    Kādreiz tev jāpastāsta, ko tu redzēji augšāmcelšanās dienā. Un par viņa nāvi.

Marija aizvēra acis.

—    Vai tu vēl arvien sēro? Pēc visiem šiem gadiem?

-Jā.

Atceļā uz sinagogu Barnaba sacīja:

—    Viņa prasa, lai mēs atsakāmies no mantojuma.

Tad rabīns Amaša teica:

—    Kā es saprotu, tad tieši to prasīja jūsu Meistars.

Bet Pāvils nepiedalījās sarunā, viņš palika kluss, un viņu nodarbināja doma, kā Leonidass varēja tik daudz zināt par draudzēm grieķu un romiešu pasaulē.

Bet, pirmkārt — kā grieķis varēja zināt par iekšējām pretrunām Korintā?

Kādu dienu es viņam pajautāšu un viņš man atbildēs.

p irms pusdienām pastaigāsim pa dārzu.

Šis ierosinājums nāca no Leonidasa, kad Marija atgriezās lapenē. Viņa piekrītoši pamāja un smaidīja:

—    Tu domā, mums jānomierinās?

Leonidass smējās.

—     Nē, es neesmu ne pārsteigts, ne satraukts.

Viņi devās augšup pa līkumotu celiņu un, sasnieguši aūgstāko terasi, skatījās pāri jūrai, kurā drīz vajadzēja pazust saulei.

—     Ir kaut kas cits, uz ko es gribēju vērst tavu uzmanību, — Leonidass sacīja. —Vai esi ievērojusi, ka Terentijs vienmēr parādās mūsu sarunu laikā ar apustuļiem? Viņš ir noslēgts un pieklājīgs kā parasti, bet viņa ausis ir sarkanas aiz ziņkārības.

Marija izskatījās tik pārsteigta, ka Leonidasam bija par viņu jāsmejas. Bet tūlīt pat viņš kļuva nopietns. Viņš redzēja, kā viņa pietvīka, un steidzās piebilst:

—    Tev nevajag baidīties. Viņš ir lojāls un nekad nav nesmalkjūtīgs, to viņš ir iemācījies līdz pat savas būtības dzijumiem.

—    Es nebaidos, — viņa sacīja. — Bet man ir kauns, es pēkšņi sapratu, ka Terentijs un viņa sieva ir kļuvuši manā mājā tikpat pašsaprotami kā mēbeles. Un nevis kā cilvēki, tas ir briesmīgi.

Leonidass bija pārsteigts.

—    Tas taču ir Terentijs pats, kas ievēro attālumu.

Viņa klusēja, tā bija taisnība. Bet Jēzus to nekad nebūtu

atzinis, viņš būtu panācis saprašanos.

Leonidass turpināja:

—    Kad es viņus abus no Līvijas nopirku, viņa garāmejot noteica, ka vienīgais iebildums pret Terentiju esot viņa un viņa sievas piederība kādai slepenai kristiešu sektai.

Marija kļuva mēma aiz pārsteiguma, bet Leonidass runāja tālāk:

—    TU, droši vien, zini, kādu iespaidu uz Terentiju atstāja sapratne, ka tu esi Marija Magdalēna. Antiohijā ir sektas, kurām tu esi gandrīz tikpat svēta kā Jēzus pats.

Marija stāvēja mierīgi, skatījās projām uz pilsētu, domāja par to, kā viņa bija gājusi pa lielajām avēnijām un klausījusies budistu mūkos, kuri bija ģērbušies safrāndzeltenās drēbēs, dzirdējusi zoroastriešu gudros sludinām savu mācību. Antiohijā sastapās irāņu uzskati par dvēseles debesbraukšanu, jūdu gudrības mācība, babiloniešu astroloģija un grieķu filozofija. Viņa arvien biežāk bija apstājusies pie indiešu gudrības skolotājiem, dzirdējusi viņus runājam par cilvēka kodolu, kas ir identisks ar Dievu. Atkal izjutusi un domājusi, ka to būtu varējis sacīt Jēzus, pat ja viņa vārdi būtu bijuši citādi.

Par slepenām kristiešu biedrībām viņa neko nebija dzirdējusi. Bet tās tātad pastāvēja.

Kad Leonidass otrā rītā bija aizgājis uz savu kantori, viņa pieņēma lēmumu. Viņa aizšķērsoja ceju Terentijam, kas gāja uz tirgu, un loti noteikti sacīja:

—     Es gribu ar tevi aprunāties.

Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts, līdz viņa lūdza apsēsties uz krēsla iepretim rakstāmgaldam bibliotēkā. Viņa skaistā olīvkrāsas seja satumsa, un Marija saskatīja iespēju uzsākt sarunu.

—    Es esmu sapratusi, ka tev un man ir viens Meistars. Jēzus priekšā visi cilvēki ir vienlīdzīgi. Ja tu stūrgalvīgi paliec stāvam, ari es darīšu tāpat.

Un viņa stāvēja, taisna kā statuja, sakrustojusi rokas pār krūtīm. Pēkšņi viņa redzēja, ka viņa lūpu kaktiņi noraustās, un izbrīnījusies nodomāja, ka viņš ir tuvu smaidam.

Viņš apsēdās. Marija apsēdās un teica:

—    Pastāsti par savu ticību, Terentij.

Tā bija pavēle, viņa brīnījās pati par sevi.

Taču tas iedarbojās, nūbietis skopos vārdos sāka aprakstīt gnostisko draudzi Antiohijā. Viņš stāstīja par ceļu uz zināšanām, kas ir pretrunā ar cilvēka būtību un ko nevar iemācīties.

Marija klausījās un beidzot teica:

—    Vai tu domā, ka vari mani aizvest uz kādu jūsu dievkalpojumu?

-Jā.

—    Kā tu pats saproti, esmu loti norūpējusies par savu anonimitāti.

—    Es zinu. Jāriskē nebūs. Tu iesi savā melnajā apmetnī un seju aizklās plīvurs. Ja kāds jautās, es apgalvošu, ka tu esi… draugs un patiesības meklētāja. Šovakar, pēc krēslas iestāšanās.

—    Labi, — teica Marija. — Un paldies, ka piekriti sarunai.

Viņš gāja atmuguriski uz durvīm.

Tā bija liela zāle kādā bagātā mājā, viņi sēdēja uz spilveniem, kas bija uz grīdas, un viņu bija daudz. Vergi un brīvie, sievietes un vīrieši, visi kopā. Daudzi sirsnīgi sveicināja Terentiju un viņa sievu, neviens nejautāja, kas ir aizplīvurotā sieviete kopā ar viņiem. Noskaņa bija sirsnīga, bet dievkalpojumu ievadīja izloze. Marija pārsteigta saprata, ka viņi loze, kurš bQs mācītājs un sprediķos, kas dos sakramentu un kas vadīs lūgšanas.

—    Te nedrīkst bat nekādu rangu kārtība, — čukstēja Terentijs, kurš ievēroja Marijas izbrīnu. — Šeit visi ir vienādi.

Kāda sieviete saņēma mācītāja lomu. Viņa nebija jauna, gadi un pieredze bija iezīmējuši rievas viņas sejā. Bet viņa bija stalta un liela auguma, un viņas drānas bija spoži sarkanas.

—     Mēs, kas esam atteikušies no Demiurga, zinām, ka tā vara, ko naivie pielūdz kā Radītāju un visuvareno, ir tikai attēls, — viņa sāka. — īstais Dievs nav ķēniņš un kungs, tas nav viņš, kurš pieņem likumus, prasa atriebību un ved mūs asiņainos karos.

Sprediķojot viņa visu laiku kustējās, rokas runāja plašos žestos, kājas šūpojās kā dejā. Tad viņa uz brīdi palika mierīga un nekustīga.

—     Gnosis ir nonākt pie izpratnes par patieso avotu, par visa esošā dziļumu. Ikviens, kurš izprot šo avotu, ir iemācījies pazīt pats sevi.

Marijai sāka dauzīties sirds. Sieviete turpināja:

—     Apustuļi tagad izplata mācību par Jēzus miesīgo augšāmcelšanos. Bet mēs zinām, ka viņš ir gars, kas mūs pavada visur. Mēs arī zinām, ka mums jāceļas augšā no mirušajiem, kamēr esam dzīvi. Tie, kas apgalvo, ka vispirms jānomirst un pēc tam jāceļas augšā nīcīgajā ķermeni, ir viltus mācītāji.

Marija šaubījās, bet tad viņa atsauca atmiņā vārdus par kviešu graudu: „Tas, kas neiekrīt zemē un nemirst…"

—      Mēs zinām, ka Kristus pēc krustā sišanas parādījas atsevišķiem mācekļiem vīzijās. Pirmkārt jau Marijai Magdalēnai. Viņa stāstīja, ko viņš sacījis viņai kādā satraukuma pilnā tikšanās brīdī Jeruzalemē.

Marija tikai brīžam spēja saprast, ka sieviete tur uz paaugstinājuma vārdu pa vārdam atkārtoja to, ko viņa, Marija, reiz teikusi. Tas ir saglabāts, kāds ir paturējis atmiņā… Asaras aizmigloja skatienu, plīvurs pār seju nelāva brīvi elpot, un smagajā apmetnī viņa svīda.

Pārējais dievkalpojums pagāja viņai garām. Kad Terentijs un viņa sieva devās uz priekšu saņemt maizi un vīnu, viņa lēni gāja lejup pa kāpnēm un ārā uz ielas, kur dzestrajā nakts gaisā dziļi ievilka elpu.

Visi trīs gāja mājās klusēdami, Marija cerēja, ka Leonidass būs atgriezies mājās. Viņa juta vajadzību kādam to visu pastāstīt. Bet viņš nebija atgriezies, un viņa kā transā iegāja savā istabā, novilka drēbes, apgūlās gultā un domāja, ka mūžam neiemigs.

Bet nākamajā mirklī viņa bija aizmigusi.

Marija atmodās rītausmā kā svina pielietiem locekļiem un iegāja Leonidasa istabā. Viņa nesaudzīgi purināja viņu, līdz pamodināja:

—    Man ar tevi jārunā.

Un viņa pastāstīja. Viņš klausījās un beidzot teica:

—     Tu esi ievilkta spēlē, kas ir daudz lielāka, nekā mēs bijām iedomājušies.

—     Kas tā par spēli?

—    Tajā ir runa par varu, uz kuras jābūvē jaunā Baznīca.

Viņš sēdēja gultā kluss un nopietns. Beidzot viņš sacīja:

—     Neļauj nevienam sevi izmantot. Es lūdzu tevi, Marija. Turies tālāk no visām sektām, arī no Pētera un Pāvila.

Tajā pašā rītā pēc brokastīm, kad Leonidass bija aizgājis uz tirgoņu namu, Marija devās runāt ar Terentiju. Viņš slaucīja pagalmu.

—    Vai varam pārmīt dažus vārdus?

Vioš notrauca putekļus no apģērba un gāja viņai līdzi uz lapeni.

—    Apsēdies.

—     Es labāk stāvēšu.

Marija nopūtās un turpināja:

—    Tu droši vien saproti, ka man bija liels… pārdzīvojums piedalīties jūsu dievkalpojumā. Vai tu zini, no kurienes jums ir ziņas par… disputu Jeruzalemē?

—    Nē.

—    Vai man būtu iespējams satikt sievieti, kura sprediķoja?

Viņš izskatījās noraizējies.

—    To, protams, varētu nokārtot, — viņš teica. — Bet vai tas būtu gudri? Viņa ir ļoti apķērīga un drīz saprastu, kas tu esi.

Marija redzēja, ka viņam taisnība.

—    Ja tu velies, es varu ievākt ziņas par to, kas notiek pie gnostiķiem, — teica Terentijs.

—    Par to es būtu pateicīga. Kas ir Demiurgs?

—    Tas dievs, kuram tic jūdi, — viņš teica. — Mēs uzskatām, ka viņš ir kritis eņģelis, kurš atrodas nepārtrauktā strīdā ar Dievu.

—    Tā ir dīvaina mācība.

Terentijs neatbildēja, bet paklanījās, lai ietu. Tomēr Marija viņu apturēja:

—     Kāpēc tava sieva nekad nesaka ne vārda?

Ja viņš nosarka, tumšajā sejā to nevarēja redzēt, bet pēkšņi viņa saprata, ko Leonidass bija domājis, runādams par Terentija sarkanajām ausīm. Viņš vilcinājis, tomēr beidzot pastāstīja:

—     Septiņu gadu vecumā Kipu pārdeva kādam bordelim Tēbās. Viņu izvaroja un mocīja mēnešiem ilgi. Bet viņa visu laiku kliedza, viņiem tas apnika, viņi nogrieza meitenei mēli un izmeta viņu uz ielas. tur es viņu atradu.

Marija aši piecēlās, pagāja garām Terentijam un iesteidzās virtuvē, kur Kipa tīrīja dārzeņus. Viņa piegāja meitenei klāt un apskāva viņu.

Viņas tur stāvēja ilgi. Jau pēc brīža viņas abas raudāja.

Tad Marija jutās nogurusi un izdarīja ko loti neparastu, iegāja savā guļamistabā un atlaidās gultā.

Viņai bija smaga galva, un domas maldījās, nepabeigtas un bez slēdzieniem. Brīdi viņa mēģināja lūgt Dievu, taču arī to nespēja.

Nākamajā mirklī viņa jau gulēja un drīz vien redzēja sapni. Tumša istaba lielas mājas augšstāvā Jeruzalemē, Jēzus atrodas viņai blakus. Viņš gulēja, bet viņa pamodās, jo pie vārtiem klaudzināja. Jau sapnī viņa izjuta pretestību, viņa negribēja atgriezties Jeruzalemē, vēl ne, vēl ne.

Bet sapnis turpinājās.

Viņa dzirdēja, kā runā Andrejs, kurš bija naktssargs. Bet balss, kura stāvēja pret viņējo, bija radusi pavēlēt, tā bija skaidra un nepiekāpīga. Tā pamodināja Jēzu, kurš sauca lejup pa kāpnēm:

—    Saki viņam, ka es nākšu.

Aplikdams apmetni virs apģērba, viņš Marijai teica:

—    Tas ir Nikodemoss, viens no sinedrija padomniekiem.

Marija gribēja teikt — neej! Bet viņa bija iemācījusies

neizrādīt savas bailes.

Arī viņa uzlika apmetni, aizzagās lejup pa kāpnēm un apsēdās. Viņa zināja, ka Jēzus viņu redzēja, tāpat kā Andrejs, kurš stāvēja sardzē pie durvīm.

Vīrieša balss tagad bija pazemīgāka:

—    Mēs zinām, ka tu nāc no Dieva. Neviens nevar darīt tādas lietas, ja ar viņu nav Dievs.

Jēzus atbilde pārsteidza pat Mariju.

—   Tas, kurš nav no jauna piedzimis, nevar redzēt Dieva valstību.

Nikodemoss pauda savu izbrīnu:

—    Kā cilvēks var piedzimt no jauna, ja viņš jau ir vecs? Viņš taču nevar nonākt mātes dzemdē un piedzimt vēlreiz.

—    Es tev saku, ka tas, kas nav dzimis no ūdens un gara, nevar nonākt Dieva valstībā. Tas, kas ir piedzimis no miesas, ir miesa, un tas, kas ir dzimis no gara, ir gars. Nebrīnies, ja es saku, ka jums jāpiedzimst no jauna. Vējš pūš, kur tas vēlas, un tu dzirdi to pūšam, bet nezini, no kurienes tas ceļas un uz kurieni tas dodas. Tā tas ir ar ikvienu, kas ir dzimis no gara.

Brīdi vēlāk viņa redzēja pazūdam šo lielā auguma vīru ar garajiem apmetņa pušķiem.

Kad vārti aizvērās, Marija pamodās savā gultā Antiohijā. Ar skaidrām domām un drošībā. Viņa iegāja vannā, izmazgāja matus un uzvilka tīras drēbes. Vēlāk viņa sēdēja dārzā un ļāva saulei žāvēt savus izlaistos matus. Bija silts, bet no jūras pūta atvēsinošs vējš.

„Vējš, kas pūš, kur vēlas," domāja Marija, aizvēra acis un atcerējās.

Viņi laivā pārbrauca pāri ezeram un sāka ceļojumu uz Jēriku. Mariju bija pārņēmusi gaiša noskaņa, viņa juta negaidītu prieku. Lielais nemiers viņu uz bridi bija atstājis.

Viņas skatiens bija skaidrs kā bērnam, viņa redzēja visu kā nekad agrāk. Kokus, kuri plauka, anemones tikko izaugušajā zālē. Lilijas laukā, tās, kuras nesēj un nevāc ražu. Tās mirdz par prieku sev pašām, Dievam un cilvēkiem.

,JUn ūbele atkal ļauj dzirdēt savu balsi…"

Viņi gāja pa Jordānas upes ieleju, dažbrīd viņi varēja redzēja pavīdam upi, bet kādu reizi atpūtās un mazgāja savas noputējušās kājas tekošajā ūdeni. Bet, jo tālāk uz dienvidiem viņi gāja, jo grūtāk bija nokāpt līdz krastam. Zaļums kļuva necaurejams — akāciju biežņa, ari ērkšķi, visdažādākās niedres. Meldri un papiruss, kas klāja krastus un turpināja augt vēl dziļi ūdeni.

Pēc kādas stundas gaisu piepildīja smaržas, Marija apstājās un ieelpoja. Levijs redzēja viņas izbrīnu un teica: „Tas ir balzams, viens no tiem kokiem, kuri padarījuši Jēriku slavenu."

Tad, gandrīz pārsteidzoši, redzes laukā iznira oāze kā zaigojoša mirāža, zaļāka par jebkuru citu vietu, ko Marija bija redzējusi, bet ari rožaina no mandeļkoku ziediem, sarkana no rozēm un zeltaina no irbulenēm. Mariju pārņēma izbrīns.

Gar ceļu bija redzami stumbri bez lapām, izpletuši savas milzīgās lapotnes augstu pret debesīm.

—    Tās ir datelpalmas, — teica Levijs.

Tagad viņi redzēja laužu barus, sapulcējušos ceļa malā, gaidot Jēzu. Marija vairs nebija pārsteigta, viņa bija sapratusi, ka tās nav tikai valodas, kas iet viņam pa priekšu. Nē, Sīmanis sūtīja savus vēstnešus, Jērikā nebija neviena bērna, neviena vīrieša vai sievietes, kuru nebūtu sasniegusi Sīmaņa ziņa, ka Jēzus no Nācaretes pa ceļam uz Lieldienu svinībām Jeruzalemē apstāsies oāzē. Un daudzi viņu pazina, viņš bija apmeklējis viņus agrāk savu ceļojumu laikā pa Jūdejas pilsētām, kur viņš dziedināja slimos un runāja par Dieva valstību. Te bija arī ļaudis no Jeruzalemes, kropli, aklie.

Un grupa Rakstu mācītāju.

Marija nopūtās, viņa baidījās no disputiem. Un viņa būtu labprāt parūpējusies, lai pēc ceļojuma viņš dabūtu atpūsties. Bet viņš rīkojās kā parasti, apstājās pie nomocītajiem, saņēma viņu rokas savējās, dziedināja viņus un iedeva jaunu cerību.

Kāds aklais sauca:

—    Jēzu, Dāvida dēls, apžēlojies par mani.

Ļaudis mēģināja viņu apklusināt, bet Jēzus izgāja cauri pūlim un jautāja aklajam:

—    Ko tu vēlies, lai es izdaru tevis labā?

—    Izdari tā, lai es varu atkal redzēt.

—    Tu vari redzēt. Tava ticība tev ir palīdzējusi.

Mācekli bija noguruši un izsalkuši, bet viņiem bija jāgaida daudzas stundas, pirms viņi varēja turpināt ceļu uz oāzi. Tur vīģes kokā sēdēja kāds vīrs, viņš bija mazs ar garām rokām un īsām kājām, lielu degunu un bez neviena mata uz galvas.

Bagāts vīrs, bet pilsētas iedzīvotāju nicināts.

Marija to saprata un tūlīt pat ari zināja, kāpēc virs uzkāpis kokā. Viņš bija galvastiesu īsāks par kaimiņiem, taču bija nolēmis, ka viņam jāredz Meistars.

Viņa paslēpa smaidu.

Bet Jēzus paskatījās augšā kokā un teica:

—     Steidzies kāpt lejā, Sakajos, šodien es tevi apciemošu.

Kamēr mazais vīriņš šļūca pa koku zemē, viņa varēja

dzirdēt pūlī murminām: „Viņš iet pie grēcinieka un muitnieka."

Kad muitnieks bija sasniedzis zemi, viņš izslējās un griezās pie Jēzus:

*— Pusi no tā, kas man pieder, kungs, es atdošu nabagajiem. Ja es esmu kādam izspiedis naudu, es tam atmaksāšu četrkārtīgi.

Tad viņš steidzās projām, lai sagatavotu pusdienas maltīti.

Ceļā uz Sakajosa māju Jēzu apturēja kāds Rakstu mācītājs, kurš vaicāja, kad atnāks Dieva valstība. Jēzus atbildēja tā, kā mēdza to darīt, ka Dieva valstība neatnāk tādā veidā, ka to var saskatīt ar acīm.

—    Neviens nevar sacīt: te tā ir vai tur tā ir. Nē, Dieva valstība ir jūsos.

Viņš to teicis tik daudz reižu un tik skaidri, domāja Marija. Tomēr nebija neviena, kas to būtu sapratis.

Kad viņi sēdēja pie galda muitnieka mājā, Mariju atkal uzveica grūtsirdība, un viņas acis aiz nemiera satumsa. Pēc pusdienas atpūtas viņa dzirdēja Jēzu runājam ar dažiem farizejiem. Tie gribēja Jēzu brīdināt.

—    Steidzies projām no šejienes. Hērods grib tevi nogalināt.

Bet viņa atbilde bija skaidra:

— Pasaki šim lapsam, ka šodien un rit es izdzīšu Jaunos garus un dziedināšu slimos, bet trešajā dienā es būšu galā. Šodien un rit, un parit man jābūt ceļā, jo pravietim neklājas mirt nekur citur, kā vienīgi Jeruzalemē.

Kad iestājās nakts, viņi izklāja savus gujampaklājus Sakajosa mājā, vīrieši atsevišķi lielajā zālē, sievietes mazākā istabā. Marija piegāja pie Lidijas, kura bija jaunatnācēja mācekļu vidū un kurai Marija bija pieķērusies viņas bezgalīgās pacietības dēļ. Jēzus bija saticis to kādā sinagogā Galilejā, viņu bija saliecis kāds muguras ievainojums, un viņa nebija varējusi iztaisnoties daudzus gadus. Jēzus bija viņu ievērojis, pasaucis pie sevis, uzlicis viņai rokas un teicis, ka nu viņa ir atbrīvota no savas slimības.

Marijai bija daudz atmiņu par izdziedinātajiem. Bet šīs bija vienas no skaidrākajām. Viņa nekad nespēs aizmirst Lidijas seju, kad viņa iztaisnojās, izslējās visā augumā un dziļi ievilka elpu, atbrīvota no sāpēm.

Lidija palika pie viņiem, deva savus ietaupījumus kopējā kasē un dāvāja viņiem visiem savu gudrību un prieku.

Tagad viņa apskāva Mariju un piekļāva sev cieši klāt. Viņa nerunāja, bet Marija varēja raudāt.

Otrā dienā viņi gāja tālāk, un lieli ļaužu pulki viņiem sekoja. Ainava mainījās, zeme kļuva liesa, un kailie kalni slējās arvien augstāk pret debesīm.

Lai gan bija vēl labs gabals ejams, viņi varēja redzēt pilsētu, kura lepni un pašapzinīgi bija nosēdusies uz Cionas klints.

Marija to neieredzēja no pirmā brīža, viņai tā šķita augstprātīga un noslēgusies savos biezajos mūros. Viņai ienāca prātā dīvaina doma: „Aiz mūriem nekad nevar būt pasaule bez plaisām."

Pāri pilsētai valdonīgi pacēlās milzīgais templis, kurš uztvēra saules starus un apzeltītos atspulgos raidīja tos atpakaļ pār tiem, kas gāja pa ieleju.

Daudzi no sekotājiem, šo skatu redzot, metās ceļos: „Varens, varens ir Izraēļa Dievs." Bet Marija stāvēja taisni un domāja, ka šis dievs ir citāds nekā Jēzus dievs, kuru uzrunāja ar draudzīgo Abba.

Viņa paskatījās uz Meistaru, viņa acis bija plaši ieplestas, uz pieres bija sviedri. Vai baiļu sviedri?

Jēzus un viņa mācekļi, pirms sasniedza pilsētas mūri, nogriezās uz Kidronas ieleju, gāja pa stāvo ceļu pāri Eļļas kalnam un devās uz Betāniju, uz Martas un Marijas māju.

Marija Magdalēna bija dzirdējusi stāstu par to, kā Jēzus atmodinājis mirušo Lācaru atpakaļ dzīvē. Tagad viņa šo vīru satika, viņam bija dīvainas acis un skatiens vērsts tālumā. Viņa gribēja ar viņu runāt, jautāt… Viņš taču bija cilvēks, kurš varētu pastāstīt par nāvi.

Bet viņš bija bikls un kluss, vairījās no viņas un no visiem citiem.

Marta, kura redzēja viņas izbrīnu, teica:

— Šķiet, ka mans brālis vēl nav īsti atgriezies dzīvē.

Marija Magdalēna pamāja, viņa to saprata.

Viņai patika Marta, mājasmāte, kura rūpējās par to, lai uz galda būtu ēdiens visiem šiem daudzajiem cilvēkiem, lai guļasvietas būtu sakārtotas un lai visi saņemtu aprūpēšanu pēc vajadzības. Savā stingrajā rīcībā viņa atgādināja

Eifrosīni. Martas māsa Marija bija grūtāk pieejama, tā atradās ārpus ikdienas un dievināja Jēzu. Magdalēnu tas kaitināja. Un pēcpusdienā pagāja labs brīdis, iekams viņa atzina, ka ir greizsirdīga.

Marija no Betsaidas bija skaista, piemīlīga un kautra, kā prasīja jūdu paražas, tādas īpašības Magdalēnai nekad nebija piemitušas.

Bet, kad Marta sūtīja viņas abas uz ciema aku atnest vakariņām ūdeni, Magdalēnai iznāca sastapt jaunās Marijas skatienu, un uzreiz bija skaidrs, ka viņa zināja un bija izmisusi, un nobijusies. Viņas tur stāvēja un atpazina viena otru.

—    Kāpēc mācekļi nesaprot, kas notiks?

—    Viņi negrib, viņi noliedz.

Bailes bija tik lielas, ka Marijai Antiohijā vajadzēja atbrīvoties no atmiņām.

Marija bija tikko piesēdusies pie rakstāmgalda, lai pierakstītu savas atmiņas no Jērikas un pastāstītu par savu tikšanos ar Jeruzalemi, kad dzirdēja atveramies vārtus un Leonidasu saucam viņu. Todien viņš bija agri mājās.

—     Nāc līdzi, — viņš teica. — Drusku pastaigāsimies un apskatīsimies, kā Sīmanis Pēteris liek pamatakmeni jaunajai baznīcai.

* Marija zināja, ka jaunā kristīgā draudze bija dabūjusi zemi pie pilsētas mūra, kur bija atradusies vecā sinagoga. Tā pirms daudziem gadiem bija nodegusi, un vasarā gruntsgabals tika attīrīts.

Tātad bija pienācis laiks likt pamatakmeni.

Viņa pārvilka plīvuru pār seju un aplika ap pleciem melno apmetni.

Būvēšanas vietā bija daudz laužu, Pēteris tur lasīja vienkāršo lūgšanu, kuru Jēzus bija viņiem iemācījis, viņš iesvētīja šo vietu un lūdza Meistaru aizsargāt jauno baznīcas celtni. Pāvils stāvēja pavisam tuvu Sīmanim, arī viņš bija nogrimis lūgšanā.

Laužu pulka malā stāvēja jūdu rabīns. Leonidass vilka Mariju sev līdzi un gāja pie Amašas.

—    Man liekas, mums ar tevi jārunā.

Viņa par to priecājās, jo tieši to bija vēlējusies. Un rabīns Amaša sacīja, ka ieradīšoties viņu mājā pēc vakariņām.

Viņi gaidīja rabīnu bibliotēkā, Marija aizdedza abas lielās eļļas lampas un uzlika uz galda augļus un vīnu. Tagad viņa izjuta lielas šaubas, viņa vairs negribēja ne ar vienu runāt par pēdējo dienu notikumiem. Kad rabīns apsēdās viesu krēslā, šī pretestība Marijā bija tik stipra, ka viņa sakoda zobus un savilka lūpas šaurā svītrā.

Rabīns Amaša neļāvās nobaidīties, viņš bija noraizējies.

—     Tā bija neuzmanība no tavas puses, ka gāji uz gnostisko dievkalpojumu, — viņš teica. — Tagad iet valodas par to, kas gan bijusi šī noslēpumainā sieviete un ko viņa gribējusi. Tie, kam bagāta fantāzija, apgalvo, ka viņa bijusi tumsas eņģelis, kas atsūtīts izspiegot. Bet citi čukst par apustuli, kas pārspējis visus citus, par sievieti, kura, pēc gnostiku domām, „ieguvusi zināšanas par Visu". Šodien pie manis pienāca kāds vīrs, viens no viņiem, un pajautāja tieši, vai tirgonis Leonidass esot precējies ar Mariju Magdalēnu.

—    Es saprotu, ka tā bija neuzmanība, — teica Marija, bet viņas balss bija klusa un ļoti noteikta, kad viņa turpināja.

—     Es nenožēloju. Bija lieliski dzirdēt viņus un redzēt viņu dievkalpojuma kārtību. Kāda sieviete sprediķoja un teica, ka gnosis — ir nonākt pie izpratnes par patieso avotu, proti, par visa esošā dziļumu. Ikviens, kurš iemācījies izprast avotu, ir iemācījies pazīt pats sevi. Es atpazinu, tie nebija Jēzus vārdi, bet saturs….

Rabīns Amaša purināja galvu:

—     Es nerunāju par viņu mācību, tajā ir daudz laba. Es mēģinu tevi brīdināt no tā, kas notiks, ja iznāksi gaismā. Tevi apņems apjūsmotāji un pielūgs kā apustuli, kas zina vienīgo patiesību. Tā ir grūta loma. Un tā tev nepiestāv, Marija. Tu, kas mūžam turies nomaļus no autoritātēm, taču nevari kļūt viena no tām.

Bibliotēkā iestājās klusums, un viņi varēja dzirdēt, kā vējš pūš pagalma augstajos kokos.

Leonidass beidzot sacīja:

—    Tā ir taisnība, rabln. Marijai nebūtu ne mirkli miera, ja kļūtu zināms, kas viņa ir. Viņa dara savu darbu šeit bibliotēkā. Un viņas raksti paliks, kad ķildošanās dažādo kristīgo sektu starpā būs sen aizmirsta.

Viņam ir taisnība, domāja Marija, bet viņu pārņēma spīts. Pat Leonidass nesaprata, ka viņa spēja justies tā, it kā dzīvotu kādā tukšumā.

„Es tomēr biju izredzēta," viņa domāja.

Taču viņa klusēja.

Amaša un Leonidass turpināja sarunu par gnostikiem. Rabīns sacīja, ka dažādība gnostiskajā ticībā esot tik liela, ka tur neesot nekā droša un noteikta, pie kā turēties.

—    Atsevišķa cilvēka iekšējā ceļā pie Dieva ir daudz slazdu, — viņš turpināja. — Tā, piemēram, gnostiķi nevar atšķirt vīzijas no patiesības. Jebkuram var būt atklāsme, un pēc tam viņš tiek saistīts ar šo mācību. Pēc sava prāta viņi var kaut ko pielikt vai atņemt. Pēterim ir taisnība, ka kristietībai tāpat kā jūdaismam vajadzīga stingra ticība noteiktām dogmām, lai cilvēki visā pasaulē vienmēr varētu iet atpakaļ uz vienu un to pašu patiesību.

Marija sēdēja klusu, liela dažādība tātad nesa ļaunumu. Pats Jēzus viņai bija teicis: „Nerakstiet nekādus likumus…"

Bet tas bija tikai vīzijā.

Abi vīrieši joprojām sarunājās un Marija vairs neklausījās. Tikai tad, kad rabīns Amaša piecēlās, lai ietu, viņa vērsās pie tā ar jautājumu:

—     Kāpēc tu nepievienojies kristietībai?

Viņš pietvīka, un vioa saprata, ka piegājusi viņam par tuvu. Bet vioš bija godīgs cilvēks, tādēļ apsēdās un meklēja godīgu atbildi.

—    Tāpēc, ka es esmu ļoti stipri piesaistīts jūdu ticībai. Tāpat kā visi patiesi ticīgie jūdi, es gaidu uz Mesiju, ķēniņu, kas atnāks spēkā un godībā un atbrīvos jūdu tautu.

Viņš stāstīja Leonidasam, lai gan jautājumu bija uzdevusi Marija. Grieķis izskatījās pārsteigts un vīlies, rabīns Amaša plātīja rokas un pēkšņi bija kļuvis runīgs:

—    Tev jāsaprot, ka es nevaru pieļaut, lai šis sapnis sakristu ar baskāji sprediķotāju no Galilejas, kurš ļauj sevi sodīt ar nāvi kā noziedznieku.

Marijai gribējās kliegt, ka Jēzum bija sandales, tomēr viņa klusēja, bet pēc tam sacīja:

—    Kā tad viņam būtu jānāk? Uz mākoņa no karapulku jūdiskā Dieva, lai iznīcinātu visas citas tautas?

Rabīns Amaša sēdēja klusu un domāja. Beidzot viņš sacīja:

—     Viņam bija vara, šim Jēzum, tas saprotams no jūsu stāstītā. Bet kā viņš to izlietoja? Lai izdziedinātu dažus simtus nelaimīgu cilvēku no slimībām un mokām. Dažus simtus no miljoniem nelaimīgo visā pasaulē. Ko tas deva? Vai tas mazināja ciešanas, vai kaut ko mainīja pamatpieņēmumos? Vai Jaunums nav tikpat liels kā agrāk? Un netaisnība un ciešanas? Tas, ka viņš runāja skaistiem vārdiem, nav nekas jauns, Izraēla zemē ir bijis daudz sprediķotāju, kuri uzdevušies par tulkiem galu galā vienai un tai pašai vēstij.

Brīdi viņi sēdēja klusu, tad rabīns iesaucās:

—     Kāpēc viņa darbi bija tik mazi? Viņam taču bija vara. Vai tad viņam būtu pienācies veltīt ilgas stundas dažiem atsevišķiem cietējiem!

—      Bet tur jau bija viņa lielums. Vai tu nespēj saredzēt, ka šajā kopības brīdi, cilvēks ar cilvēku, dzimst viss jaunais? Jauna vīzija, jauns ceļš. Esmu dzirdējis tevi sakām, ka ir tikai viens ceļš, kā kalpot Dievam, un tas ir — redzēt Viņu pie katra ubagotāja.

Rabīns Amaša ievaidējās, gribēja ko teikt pretī, bet Marija viņu apturēja.

—      Paklausies uz mani, — viņa teica. — Ko tad Mesija panāktu ar saviem varenajiem darbiem? Būtu jauni noteikumi dažiem un jaunas ciešanas citiem. Un jaunas sacelšanās, jauns posts, jauni kari.

Viņa paliecās uz priekšu un turpināja, uzsvērdama katru vārdu:

—     Jēzus mums mācīja redzēt un mīlēt, un rūpēties par katru atsevišķu cilvēku. Tieši tas bija jaunais.

Rabīns Amaša atkal mēģināja paskaidrot, bet viņu pārtrauca Leonidass:

—      Es tevi nesaprotu. Ir tā, kā Marija saka. Kas notiktu, ja jūsu Mesija atnāktu un radītu jaunu jūdu valsti uz zemes? Asiņaini slaktiņi nāktu pār tiem, kurus jūs saucat par pagāniem. Un pēc kāda laika uzvarētās tautas saceltos, lai atriebtos.

—      Es runāju par Dieva valstību, — teica Amaša, taču balss bija zaudējusi savu skanīgumu.

—    Un kas tā ir?

—     Valstība, kas nav no šīs pasaules.

—    Vai tu zini, kas teicis šos vārdus?

—    Nē.

—    Tos teica Jēzus.

—    To es nezināju, — sacīja rabīns Amaša.

Kad Marija tovakar likās gulēt, viņa domāja, ka beidzot saprot, kāpēc Pēteris un citi neklausījās, kad Jēzus runāja par saviem pazemojumiem un savu nāvi. Priekšstats par jūdu Mesiju nebija savienojams ar to likteni, uz kuru taisnā ceļā gāja Jēzus ar vaļējām acīm un lielās bailēs.

Tai bridi, kad vioa laidās miegā, viņa dzirdēja ķērcienus no Golgātas: „Citiem viņš ir palīdzējis, bet sev viņš palīdzēt nevar."

Un izsmieklu.

Viņa piecēlās gultā sēdus, jo prātā uzausa jauna doma. Varbūt tieši to viņš gribēja ar krustā sišanu? Pierādīt, ka tas, kam ir vara, var atturēties no tās pielietošanas?

Atausa vēl citi vārdi: „Ņem savu krustu un nāc līdzi."

Nākamajā rītā viņa bija atpakaļ Betānijā, ārpus Jeruzalemes.

Betānijā viņi dabūja bagātīgas vakariņas. Marta apkalpoja un mudināja ēst, Jēzus viņai uzsmaidīja, sēdēdams pie galda ar Mariju Magdalēnu sev blakus.

Lācars piedalījās maltītē, bet viņa skatiens kavējās tālumā, un viņš tikpat kā neēda. Marija redzēja, ka tas satrauca Jēzu.

Viņa pati pievērsa uzmanību Martas māsai, jaunajai Mafijai, kurai tā drebēja rokas, ka viņa nespēja pieskarties ēdienam. Viņa stīvi skatījās pāri galdam, nekā neredzot, un viņas acis bija melnas un nedabiski lielas. Pēkšņi viņa piecēlās, aizskrēja uz savu istabu mājas iekšienē un atgriezās ar dārga stikla pudeli. Kad viņa to atvēra, gaiss pildījās ar nardas smaržu, viņa noslīga ceļos un sāka iesvaidīt Jēzus kājas ar dārgo ellu.

Beidzot viņa tās noslaucīja savos matos.

Viņi varēja dzirdēt, kā ļaudis pulcējas pagalmā, cilvēki no Jeruzalemes, kas gribēja redzēt un dzirdēt Jēzu. Bet viņš purināja galvu, viņš nespēja. Nolasījis pateicības lūgšanu, viņš paņēma Magdalēnu pie rokas un izgāja pa aizmugures durvīm ārā dārzā.

Tur puķes bija mirušas, usnes un ērkšķi bija guvuši virsroku, un Marija nodomāja, ka nevienam šajā mājā nav bijis spēka ravēt vai laistīt, kopš saslimis Lācars.

Viņi apsēdās uz sola pie sienas. Uzmācīgs vējš vilka gar māju, spiedās cauri drēbēm un ādai. Viņa bija dzirdējusi runājam par to, par šo tuksneša vēju, kurš plūda cauri miesai un izdzina cerību no cilvēku dvēselēm.

Viņš vēl aizvien turēja viņas roku savējā. Bet vina roka bija auksta un tvēriens bez spēka.

—    Mums tagad jāatvadās vienam no otra, — viņš teica.

Viņa gribēja kliegt „nē", saukt, ka viņa ies tam līdzi visu

garo ceļu pretī nāvei. Bet viņa bija zaudējusi balsi. Viņa smaidīja, un smaids bija pilns maiguma un izmisuma. Tad viņš sacīja, ka negribot, lai viņa un citas sievietes viņu pavadītu šis pēdējās dienas.

—    Tas, ko kareivji dara ar sievietēm, ir sliktāks par nāvi, — viņš teica.

Pēc tam viņš stāstīja par vīru ar ūdenskrūku, kuram piederot māja Jeruzalemē. Viņš parūpēšoties par sievietēm— māceklēm, paslēpšot un sargāšot viņas.

—    Es uz turieni aiziešu, kad būs iespējams jūs apciemot.

Tad viņš turpināja:

—    Jūs neesat drošas pat šeit, Betānijā. No mirušajiem uzmodinātais Lācars ir bīstams liecinieks.

Marija nesaprata sakarību, bet tagad jau spēja čukstēt:

—     Mēs taču varam tev sekot pa gabalu?

—    Jā, ejiet pūlī, kas būs man apkārt. Taču nedodieties pazīstamas.

Viņa skatiens pazuda aizlaistajā dzeloņainajā briksnājā. Kad tas atgriezās pie viņas sejas, viņa redzēja, ka Jēzus raud:

—    Tu zini, ka es esmu ar tevi ik dienas.

Marija Magdalēna ar pūlēm atvairīja domas par nekopto dārzu un briesmīgo vēju un'piecēlās no sava krēsla lapenē Antiohijā. Tagad viņai bija balss, un tā drebēja aiz dusmām:

—      Ar mani ik dienas! Patiesībā tu man seko tikai kā čuksti vēja, kas puš, uz kuru pusi grib. Un kā nojausma gaisā, kad ir visgrūtāk. Bet ar to nepietiek, nepietiek.

Viņai uznāca dedzinošas galvassāpes, un viņa nolēma bridi atpūsties.

Atlaidusies gultā un galvu iespiedusi spilvenā, viņa domāja: „Dievs debesis, kāpēc man nepietiek?"

Viņa mēģināja aizmigt, bet atmiņu ainas atgriezās pilnā spēkā, tiklīdz viņa aizvēra acis.

Pā ri betānijai spīdēja saule, kad viņi nākamajā diena sapulcējās uz rīta lūgšanu. Nepatīkamais vējš bija pierimis, un Jēzus lūdza par viņiem.

—     Svētais Tēvs, sargi viņus savā vārdā, tos cilvēkus, kurus tu ņēmi no pasaules un atdevi man. Es viņus sargāju, un neviens no viņiem nav aizgājis bojā, izņemot bojāejai nolemto. Viņi nepieder pasaulei, tāpat kā es tai nepiederu. Svēti viņus caur patiesību. Tāpat kā tu esi sūtījis mani pasaulē un es esmu sūtījis viņus.

Kad viņš runāja tālāk, šķita, ka viņš griežas tieši pie sievietēm:

—     Jūs bēdāsities, bet jūsu bēdas pārvērtīsies priekā. Kad sievietei jādzemdē, viņai ir grūti. Bet, kad bērniņš piedzimis, viņa vairs neatceras savas mokas priekā par to, ka pasaulē nācis cilvēks. Tagad arī jums ir grūti. Bet es jūs atkal ieraudzīšu, un tad jūs priecāsities, un neviens jums šo prieku neatņems.

Vīrieši gatavojās doties uz pilsētu. Jēzus jāja uz ēzeļa, un jau no liela attāluma varēja redzēt ļaudis, kas viņu gaidīja. Tūkstošiem cilvēku rāva kokiem lapas un kaisīja tās viņam ceļā, citi izklāja savus apmetņus. Pienākušas tuvāk, sievietes dzirdēja gan to cilvēku saucienus, kuri gāja pa priekšu, gan to, kas turējās aizmugurē:

—    Ozianna, lai svētīts tas, kas nāk tā Kunga vārdā!

Augstu pāri visām balsīm viņas dzirdēja Sīmani Pēteri

saucam:

—    Lai svētīta mūsu tēva Dāvida valstība!

Marija Magdalēna aizšāva roku mutei priekšā, lai neiekliegtos: „Stāvi klusu!" Ari citas sievietes nobijās, tas būtu izaicinājums, tas netiktu piedots.

Kad sievietes bija sasniegušas olīvu birzi Ellas kalna pakājē, viņas apstājās atpūsties, apsēdās veco koku ēnā un redzēja gavilējošo tūkstošu gājienu pazfldam cauri pilsētas vārtiem savā ceļā uz templi.

Marija pastāstīja, ko Jēzus viņai bija teicis par tām briesmām, kas var draudēt sievietēm, un par nepieciešamību turēties zināmā attālumā no viņa un visa, kas notiktu.

Dažas izskatījās atvieglotas, viņas bija nojautušas risku. Bet Marija, tā, kura bija Jēkaba un Jāzepa māte, sabruka zemē un trīcēja pie visām miesām. Lidija apsēdās viņai blakus, bet trūka vārdu, ar ko mierināt.

Beidzot viņas gāja — lēni un smagiem soliem, pa ceļu augšup uz pilsētas mūri un iekšā pa vārtiem. Neviens viņas neaizturēja, viņas bija tikai dažas jūdu sieviešu un vīru straumē, kas nāca no visas pasaules, lai upurētu jēru svētajā pilsētā.

Ieliņas mudžēja no cilvēkiem un kareivjiem. Zuzanna klusi teica, ka romiešu prokonsuls esot atvedis sev līdzi veselu armiju uz Lieldienu svinībām Jeruzalemē.

—     Kāpēc gan? — jautāja Salome, kura baidījās no visiem cilvēkiem un no romiešiem īpaši.

—    Viņi baidās no nemieriem, — čukstēja Zuzanna.

Pēc tam viss notika tā, kā Jēzus bija teicis, kāds vīrs ar ūdenskrūku uz pleca deva viņām gandrīz nemanāmu zīmi un sāka lēnām iet viņām pa priekšu.

Vīra māja atradās tuvu pie mūra, tā bija liela un labi iekārota, pret ielu noslēgta smagiem vārtiem. Viņš sievietes veda pa kāpnēm uz augšstāvu, kur bija sagatavotas divas istabas, gados vecāka kalpone, viņu sauca Helēna, un viņa bija grieķiete, tās silti saņēma. Atšķirībā no saimnieka, kurš vel nebija atvēris muti, viņa bija runīga. Kad viņš beidzot ierunājās, tad tāpēc, lai brīdinātu, lai tās nestaigātu barā kā pirmīt. Atstājot māju, viņām esot jāiet pa divām un jāpazūd pūli, cik ātri vien iespējams.

Viņas pamāja, bija skaidrs, ka viņas atrodas naidīgā zemē.

Tajā pēcpusdienā pilsētu aplidoja valodas, ka Jēzus izdzinis no tempja naudas mijējus. Viņš apgāzis galdu, sitis ar pletni un nolādējis tos, kuri padarījuši Dieva namu par Mamona mitekli.

Helēna stāstīja gluži aizelsusies:

—     Tas varbūt ir ar nolūku, — viņa teica. — Bet ārpusē stāvēja svētceļnieki, lai mainītu savus grašus. Un ko viņi darīs, kad nevarēs nopirkt upurjēru.

Sievietes izmisumā vaimanāja, dažas raudāja. Tikai Marija Magdalēna stāvēja mēma un sastingusi un domāja, ka tagad vairs atpakaļceļa nav.

Pret vakaru Helēna atnāca ar jaunām, briesmīgām ziņām. Romieši bija apspieduši dumpi templi, pieci cīnītāji bija saņemti ciet un aizvesti pie Poncija Pilāta.

—    Cīnītāji? — Marija bija pārsteigta.

—     Jā, tā viņi sevi sauc, seloti. Citi viņus dēvē par dunču vīriem, jo viņiem apmetņos paslēpti gari dunči.

Marija iedomājās par vienu no mācekļiem, Sīmani

Cīnītāju. Viņš bija atnācis pie Jēzus, kad Jānis Kristītājs bija nonāvēts.

Nākamajā rītā viņas gāja pa divām, kā virs ar ūdenskrūku bija mācījis, devās pa mazajām ieliņām uz templi. Viņas rūpīgi ielāgoja ceļu, jo baidījās atpakajnākot nomaldīties: resns dārzeņu tirgotājs vienā stūrī, lempīgs akmens pīlārs otrā. Viņām nebija arī nekādu grūtību atrast Jēzu, ap viņu melnēja cilvēku bari. Viņas netika tam klāt, laužu mūris nepašķīrās, lai palaistu tuvāk vēlākos atnācējus.

Marijas skatienu aizmigloja asaras, viņa bija vēlējusies Jēžu redzēt. Bet tad viņa izdzirda balsi, jaunu, skaidru balsi, kas sasniedza visus. Kāds sauca:

—    Vai tas ir taisnīgi, ka mums jāmaksā ķeizaram nodokli?

Marija uztraucās, tas bija bīstams jautājums.

Bet Jēzus balss bija mierīga, gandrīz smejoša, kad viņš atbildēja:

—     Parādi man kaut vienu denāriju. Kā attēls un vārds uz tā atrodas?

—    Ķeizara, — sauca ļaudis, un Jēzus turpināja:

—     Dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pienākas, un Dievam — kas Dievam pienākas.

Ļaudis smējās, Marija un Lidija viena otrai uzsmaidīja.

Man jāatceras kas vairāk par dienām templī, domāja Marija, sēdēdama savā dārzā Antiohijā. Bet tāda kā melna kvēpu kārta bija noklājusies pār viņas prātu tur — Jeruzalemē, viņa nespēja atsaukt nekādas skaidras atmiņas.

Jā, tomēr vienu.

Kādā no šīm dienām Marijai un Zuzannai gadījās nonākt pašā priekšā, kur viņš sēdēja uz akmens un mācīja.

Bija agrs rīts, tomēr ļaudis bija sapulcējušies. Marija neklausījās, skatījās tikai uz viņa seju, redzēja, ka viņš ir izmisis un noguris, un beidzot saprata, ka vienīgi nāve var viņu atbrīvot.

Viņš zīmēja smiltis.

Pēkšņi ķērcošs satrauktu vīru bars izlauzās pie viņa. Viņi veda sievieti, kura bija pieķerta laulības pārkāpšanā.

Viņi skali sauca:

—     Likums saka, ka šādas sievietes jānomētā ar akmeņiem. Ko saki tu?

Jēzus turpināja zīmēt smiltīs. Pēc klusuma viņš pacēla galvu:

—    Tas, kurš ir brīvs no grēka, lai met uz viņu pirmo akmeni.

Sakaitinātie vīri nolaida rokas un devās projām, cits pēc cita, un laužu pūlis klusējot izklīda. Palika tikai laulības pārkāpēja un arī Marija ar Zuzannu, aizslēpušās aiz pīlāra. Viņas dzirdēja Jēzu jautājam sievietei:

—    Kur viņi palika? Vai neviens tevi nenotiesāja?

Viņa čukstus atbildēja:

—    Nē, kungs.

—    Es arī tevi netiesāju. Ej un vairāk negrēko.

Kad Jēzus pēc brīža piecēlās, lai ietu, viņa acis sastapa Marijas skatienu. Iedams garām abām sievietēm, viņš teica:

—    Es pie jums šonakt ieradīšos.

Vienu mirkli viņai šķita, ka prieks gandrīz plēš viņu uz pusēm. Seja dega, sirds dauzījās, kājas skrēja lejup pa tempļa kāpnēm. Viņas nonāca pie mājas, iedamas pa divām, kā bija iemācījušās. Ari citas sievietes atplauka, kad viņas paziņoja šo vēsti.

Pēc tam bija ilgā tumsas un nakts gaidīšana. Pirmo reizi viņas ievēroja, ka lielajā pilsētā nakts nekad nekļūst melna. Un nekad neapklust. Cilvēki, dzīvi sarunādamies, gāja pa ielu, romiešu kareivji maršēja, un labu bridi viņām vajadzēja klausīties divu sieviešu strīdā.

Bet vistumšākajā stundā viņš stāvēja tur, lielajā zālē. Sievietes raudāja, klusi un padevīgi, visas redzēja, cik viņš bija noguris. Viņas bija sagatavojušas viņam vannu un atsevišķu istabu ar mīkstiem pēļiem.

Tad viņi tur gulēja. Marijas rokas pieskārās viņa augumam, katrs muskulis bija saspringts, un pēkšņi viņas rokas atcerējās kādu mākslu, ko viņa sen atpakaļ bija mācījusies. Viņa maigi viņu masēja, muguru, plecus, rokas, kājas.

Viņi nerunāja, vairs jau nekā nebija ko runāt.

Tad viņš gulēja, dziļi un mierīgi. Arī viņa laikam bija iemigusi, bet, kad viņa uzmodās no Nikodemosa klaudzināšanas, viņas spilvens bija slapjš.

Kad padomnieks bija aizgājis, viņi varēja nojaust ausmu pār kalniem austrumos. Jēzus viņu noskūpstīja, un viņi abi zināja, ka tā ir pēdējā reize. Tad viņš pazuda, tikpat nemanāmi, kā bija atnācis. Marija mēģināja vēl brīdi gulēt, taču nespēja.

Pie brokastīm, ko sievietes ēda savā guļamistabā, viņas sāka runāt par mācekļiem vīriešiem. Kur viņi atrodas? Zuzanna bija dzirdējusi, ka viņi atgriezušies Galilejā, bet Salome —, ka aizbēguši kalnos. Tikai Jānis un Andrejs, kuri bija pie viņa šonakt, bija palikuši.

—    Kā viņi var būt tik gļēvi, — iesaucās Marija Magdalēna. Bet Marija, Jēkaba un Jāzepa māte, teica:

—     Runā, ka tagad ir bīstami pat tam, kas viņu pazinis vien.

Kamēr viņas runāja, atnāca grieķiete:

—    Kāda sieviete jūs meklē, viņa saka, ka piederot pie jums. Mans saimnieks nav mājās, un es nezinu, ko darīt.

Viņas skatījās cita uz citu.

Kāda sieviete, kura? Kurš zina par šo māju, ko viņa grib? Bailes padarīja gaisu tik smagu, ka bija grūti elpot. Beidzot Marija Magdalēna piecēlās un teica:

—     Es iešu paskatīties, kas tur ir.

Un tur stāvēja viņa, Jēzus māte.

—    Tas piepildīsies, vai ne?

-Jā.

Viņu acis satikās melnā izmisumā.

Kā tas mēdz būt, dienas rūpes atviegloja sievietēm nemieru. Marija no Nācaretes bija pagājušo nakti nogājusi tālu ce]u, viņai bija jānomazgājas, jāpaēd, jāpaguj. Viņa drīz atguvās, pateica tikai, ka ir tik daudz kas jautājams.

Bet viņas, cita pēc citas, atbildēja:

—    Mums nav atbilžu.

Pēcpusdienā Jēzus māte un Marija Magdalēna gāja uz templi. Cilvēku pūlis ap Jēzu bija tik liels, ka viņš tikai pazibēja, tālu no viņām. Drūzmā bija iejaukušies padomnieki no sinedrija, tempja uzraugi un romiešu kareivji.

Nākamajā rītā agri atkal klaudzināja pie vārtiem. Tagad vīrs ar ūdenskrūku bija mājās un pats gāja atvērt. Tur stāvēja Jānis, jaunākais no mācekļiem.

Viņa skatiens meklēja Magdalēnu, kad viņš sacīja:

—    Tie saņēma viņu rītausmā.

Likās, ka viņa nebija dzirdējusi, viņa tur stāvēja un prā-. toja par Jāni, viņa domāja, ka nekad nebija pret viņu jutusi simpātijas, ka viņu dēvēja par Jēzus mīļāko mācekli un ka viņš bija skaists no vaiga. Un viņam bija patīkama uzvešanās.

Nākamajā mirkli sieviešu raudas pārtrauca viņas domas. Lēni viņa apvēra, ko nozīmē Jāņa vēsts. Viņai bija grūti noturēties taisni, kad viņa gāja pie Marijas no Nācaretes un metās viņas skavās. Viņas tur stāvēja, turēdamas viena otru, neviena no viņām nespēja raudāt.

Tā bija Marija no Nācaretes, kas pārtrauca klusumu:

—     Kur viņš ir?

—     Tempļa uzraugu priekšnieks bija klāt, kad romiešu kareivji viņu sagrāba. Tempļa uzraugs lūdza, lai gūstekni vispirms ved uz Lielo padomi. Tad viņu uz turieni aizveda, un viņu pratināja Kajafass. Ko tur runāja, nevienam nav zināms. Pēc tam viņu važās aizveda pie Poncija Pilāta.

—     Kas ar viņu notiks?

Jānis purināja galvu, viņš neuzdrošinājās minēt. Klusums kļuva ilgs un smags.

Beidzot Marija Magdalēna sacīja:

—    Viņu sitis krustā.

Tuvākās stundas Marija Magdalēna nodarbojās ar nesvarīgām lietām. Kāpēc Jēzus mātei bija mugurā debeszils apmetnis? Un Jānim, jaunajam zēnam, kāpēc viņam bija tik grūti likt pareizi kājas? Vai viņam bija jāklūp?

Viņai kājās bija visnodilušākās kurpes.

Tieši tad, kad viņiem bija jāiet no mājas, viņa jutās stipri izsalkusi un palūdza grieķietei gabalu maizes, kuru lauza kumosiņos un ēda, kad viņas pa divām gāja lejup pa mazajām ieliņām uz mūra pusi, pa vārtiem iekšā un uz galveno pieresvietu.

Saule bija pacēlusies pār Cionas kalnu.

Būs silta diena.

Tas nekas, man salst.

Marija no Nācaretes sagrīļojās, iedama viņai pa priekšu, Magdalēna viņu satvēra un padeva roku. Bet tā bija dīvaini bezspēcīga, un Magdalēna cietā balsī sacīja Jānim, lai viņš atbalsta Jēzus māti.

Viņš paklausīja, bet gāja klupdams, tāpat kā iepriekš.

Kad viņa ieraudzīja soda vietu, mitējās pat bezjēdzīgās domas. Un arī jūtas, viņa bija iztukšota, izsviesta ārpus laika.

Tomēr bija arī saprāta brīdis. Kāds vecāks vīrs pienāca pie viņām, tas bija Jāzeps no Arimatajas un draugs.

Viņš labu bridi raudzījās uz viņām un tad klusinātā balsī teica, ka ir bīstami stāvēt pie krusta, ka romiešiem ir paradums sist krustā pat tos, kuri sēro par nogalināto.

Marija Magdalēna smējās viņam tieši sejā. Bet tad saņēmās un sacīja:

— Vai tu nesaproti, ka es labprāt vēlētos mirt kopā ar vinu!

Viņš noglāstīja viņai vaigu.

Vēlāk viņš stāstīja, ka viņam tuvumā esot dārzs ar klintī izcirstu jau gatavu kapu. Viņš pieprasīšot romiešiem, lai atļauj mirušo aiznest uz turieni. Un Magdalēna turējās saprāta robežās un domāja, ka viņš droši vien panāks gribēto, jo ir bagāts vīrs ar lielu ietekmi.

Bet pēc brīža viņa bija atpakaļ tukšumā, karstums vibrēja uz kailā kalna, Magdalēnai sala, un viņa pirmo reizi ievēroja, ka viss viņas ķermenis dreb. Bet tas viņai bija vienaldzīgi, un viņa bez izbrīna domāja, ka viņas pašas šajā ķermenī nav.

Tad bija dzirdami klaigājošā pūla saucieni, un viņš tur stāvēja ar savu krustu, šaustīts pletnēm un mocīts, ar ērkšķu kroni, nospiestu pār pieri. Asinis straumēm plūda pār seju, un sadauzītā miesa gabaliem lobījās no muguras. Acis bija sasistas zilas, vai viņš varēja redzēt?

Tagad Marija Magdalēna tika izmesta no sava tukšuma, sāpes kā naži griezās viņai cauri, viņa kliedza, kliedza kā neprātīga.

Jāzeps no Arimatajas ar roku aizspieda viņai muti.

Viņš neatņēma savu roku, kamēr kareivji dūra šķēpus cauri Jēzus rokām, viņa aizvēra acis un lūdza par to piedošanu. Atvērusi acis, viņa vienu mirkli redzēja, ka pārējās sievietes spiež ar rokām ciet ausis pie šausmīgās krakšķošās skaņas.

Kad krusts tika pacelts, viņa acis atkal aizvēra, bet tas nepalīdzēja, naži griezās viņai cauri, dūrās vēderā. Bet visbriesmīgāk sirdī, šis nazis bija kvēlojošs kā uguns.

Nākamajā bridi svētītais tukšums atgriezās, viņa nebija vairs viņa, un šajā vietā viņas nebija.

Visapkārt skanēja izsmiekls: — Daudziem viņš ir palīdzējis, bet pats sev palīdzēt nespēj. — Ļaužu bari, kuri viņu bija godinājuši, tīksmīgi iesūca sevī viņa mokas un baudīja tās. Zibens ātrumā kāda atmiņa izlidoja caur viņas galvu: „Marija, es nekad nebiju domājis, ka cilvēki ir tik ļauni."

Viņa uzmeta skatienu Jēzus mātei, redzēja, ka Jānis viņai aplicis roku. Tad tika pacelti pārējie krusti, vēl divus vīrus vajadzēja sodīt ar nāvi. Viņa paskatījās vienā no tiem, tas nebija tik nežēlīgi mocīts kā Jēzus un spītīgi sagaidīja viņas skatienu. Viņa šo vīru pazina, viņa to pazina.

Bet kad un kur viņa bija to satikusi? Viņš kaut ko teica Jēzum, Jēzus atbildēja, bet neviens no apakšas nedzirdēja, ko viņi runāja.

Stundas vilkās, laiks bija bezgalīgs. Sestajā stundā debesis satumsa, briesmīgais tuksneša vējš brāzās pār pilsētu, spiedās cilvēku plaušās, viņus mocīdams.

Viņa cerēja, ka tuksneša putekli piepildīs viņa ķermeni un saīsinās ciešanas.

Bet tikai devītajā stundā viņš izlaida garu.

Tajā brīdi pāri viņai nolaidās liels miers, naži pazuda no viņas ķermeņa un līdzi ar tiem visas neizturamās izjūtas.

Tad viņa zaudēja prātu.

Kā lelle viņa kopā ar Salomi gāja līdzi Jāzepa kalpiem, kad tie nesa mirušo ķermeni uz klints kapu dārzā. Jāzeps no Arimatajas pats aplika smalko līķautu ap mirušo. Kareivji viņus uzmanīja un parūpējas par to, lai lielais

akmens tiktu aizvelts priekšā kapa ieejai. Marija paskatījās apkārt, tas bija skaists dārzs, pilns miera. Kad vini devās projām, vina ielāgoja ceļu un čukstēja Salomei:

—    Mēs atnāksim rītausmā un viņu iesvaidīsim.

—     Bet akmens?

Un Marija atbildēja savā jaunajā, aukstajā balsī:

—    Dievam taču kaut kā mums jāpalīdz.

Udensnesēja māja dīvaini līdzinājās pati sev. Sievietes uzgāja klusi savā istabā un tur beidzot varēja raudāt. Visas, izņemot Magdalēnu, kura izklāja savu guļampaklāju uz grīdas un iemiga.

Sieviešu klusās raudas ap viņu tikai padziļināja viņas miegu, kas bija melns kā nakts un bez sapņiem.

Un iestājās sabata rīts, viņas sagatavoja Lieldienu maltīti, bet neviena no garšīgā ēdiena neēda vairāk kā kripatiņu. Viņas agri gāja pie miera, un tagad tās varēja gulēt. Marija Magdalēna gulēja tik smagi, it kā būtu bezsamaņā.

Līdz viņu uzmodināja ūdensnesējs, kas stāvēja durvīs un teica:

— Ir zemestrīce. Man ir patvēruma istaba zem pirmā stāva grīdas, varat ņemt savus gulampaklājus un iet uz turieni.

Tajā pašā brīdī viņas juta, kā māja dreb un grīda zem viņām kustas. Dažas iekliedzās bailēs, citas sāka vākt kopā savas mantas un skriet uz kāpnēm. Tikai Magdalēna bija mierīga, pat apmierināta. Tas ir labi, Jēzu, sadrebini visu pasauli, lai tā beidzot saprot, ko izdarījusi.

Bet ūdensnesējs viņu steidzināja, un tad viņa, pati pēdējā, devās lejup pa kāpnēm uz šauro telpu zem mājas. Tur bija mājas kalpi, un grieķietei bija līdzi maize, siers, olīves un ūdens.

Marija Magdalēna bija vienīgā, kura spēja ēst. Tad viņa nolikās uz sava paklāja un uzreiz aizmiga. To pašu darīja

Jēzus māte un Marija, Klopas sieva, un Salome — tās, kuras bija cietušas krusta pakājē kopā ar Magdalēnu.

Rītausmā viņu uzmodināja Salome, kura bija nopirkusi smaržvielas un ellu. Viņas netaupīja aromātiskās vielas, sagatavojot olīveļļu, ar ko svaidīt viņa ķermeni.

Vēl pirms gaismas viņas bija ceļā. Zemestrīce bija mitējusies, bet bija grūti tikt pa ieliņām uz priekšu, kur bija sabrukušas mājas un mūri un izmisuši ļautiņi drupās meklēja pazudušos piederīgos. Neviens neievēroja abas sievietes, kuras ar lielo grozu kāpa pāri saārdītiem veikaliem.

Ptlsēta smirdēja no sapostītām atejām un pūstošām ēdiena atliekām.

Tā pēkšņi viņas bija ārpus mūra. Te postījumi bija mazāki, bet visapkārt rēgojās sagāzti pīlāri un lieli akmeņi.

Salome aizelsusies teica:

— Vai atceries, tu vakarvakarā sacīji, ka Dievs mums palīdzēs ar akmeni. TU redzēsi.

Un bija tā, kā viņa bija teikusi. Sasniegušas dārzu, viņas tūlīt redzēja, ka lielais akmens novēlies no ieejas un noripojis pa nogāzi. Bet vislabākais bija tas, ka zemestrīce bija aizbaidījusi romiešu kareivjus, kuri bija nolikti sargāt kapu. Abas sievietes bija vienīgās dārzā, kad pirmie saules stari meklēja ceļu cauri lapotnēm un sāka dziedāt pirmie putni. Marija Magdalēna dziļi ievilka elpu, skatījās un klausījās.

Viņa, varbūt par spīti visam, bija atpakaļceļā pie sevis pašas, tā viņa domāja.

Viņas iezagās klints kapā. Daži smalki saules stari

iekļuva pa vaļējo ieeju, bet tumsa tomēr bija tik melna, ka viņām vajadzēja uz mirkli apstāties, lai pieradinātu acis.

Tad pagāja bridis, līdz viņas aptvēra, ko redz.

Akmens plāksne, uz kuras viņi bija nolikuši mirušo, bija tukša, tur gulēja vienīgi skaistais līķauts.

—    Tas nav iespējams, — čukstēja Salome, — nav iespējams, nav iespējams.

Marija Magdalēna pat nespēja čukstēt, bet lielās, smagās bēdas beidzot viņu bija sasniegušas.

Viņa raudāja. Raudas cēlās augšup no vēdera un kāpa kaklā ar tādu spēku, ka viņai bija grūti elpot. Tad tās pārgāja šņukstos, kas bija skaļi un necilvēciski.

Drīzāk kliedzieni nekā raudas.

—    Mēģini apklust, — teica Salome. — Neviens nedrīkst mūs te atrast.

Marijai pamazām izdevās nomierināties, beidzot tikai asaras plūda no acīm, tās nevarēja apturēt tāpat kā lietu ziemas mēnešos.

—    Ko mēs darīsim?

—    Te mums nav ko darīt.

—    Mums jāiet atpakaļ un jāpastāsta.

-Jā.

—    Klusu, tur ārā stāv kāds vīrs.

Bet Marija nenobijās, viņa nebaidītos pat tad, ja kapa ārpusē stāvētu vesela romiešu kohorta.

Viņa pieliecās un izgāja pa kapa atveri.

Tur stāvēja vīrietis. Marijai bija jāskatās pret gaismu, bez tam viņu apžilbināja saule, kas gandrīz vai radīja sāpes acīs pēc kapa tumsas. „Tas ir kāds no Jāzepa dārza strādniekiem," viņa domāja.

Nākamajā mirklī viņš teica:

—    Kāpēc tu raudi?

Marija mēģināja norit asaras:

—   Ja tu esi aiznesis manu kungu, tad pasaki, kur tu vigu esi licis, lai varu viņu dabūt.

Vīrietis teica:

—    Marija.

Šajā acumirklī viņa pazina balsi, šo gaišo balsi, ko viņa bija mīlējusi. Apskaidrība griezās viņā, pārvērta viņu, viņa juta, ka sapratne un spēks atjauno ķermeni, prātu, jūtas.

Uzpūta vējš, tas sacēla putekļus un lapas no dārza, kas bija*cietis zemestrīcē. Viņa attēls kļuva neskaidrs.

Bet balss bija skaidra un prieka pilna, kad viņš teica:

—    Ej, Marija, steidzies un saki maniem mācekļiem, lai iet uz Galileju. Tur jūs redzēsiet to, kurš augšāmcēlies.

Viņas abas skrēja,bet viņām vajadzēja apstāties pie pilsētas mūra, lai atgūtu elpu. Tad Salome teica:

—    Bet kur tad mēs viņus atradīsim? Viņi taču pa šo grūto laiku bija pazuduši.

Marija Magdalēna smaidīja:

—    Jēzus zina. Ejam uz ūdensnesēja māju.

Viņai bija taisnība, lielajā zālē mājas augšstāvā sēdēja viņi visi, bēdu un bezspēcības pārakmeņoti. Protams, viņi negribēja viņai ticēt, tomēr beidzot Pēteris piecēlās un gāja uz tukšo kapu.

M arija Magdalēna sēdēja savā māja Antiohijā un izteica savas atminas rakstītos vārdos uz pergamenta.

Vioa bija rakstījusi divas dienas, un Leonidass bija noraizējies par viņas nogurumu, viņas vēdersāpēm un bālumu. Vēlā pēcpusdienā atnāca Pēteris un Pāvils, viņiem bija jāatvadās pirms garā ceļojuma pie draudzēm Tesalonikā.

Tas bija atvieglojums.

—     Es uzrakstīšu vēstuli un pastāstīšu visu, ko varu atcerēties par augšāmcelšanos, — teica Marija.

Pāvils izskatījās apmierināts, Sīmanis Pēteris saņēma viņu savos lāča apkampienos un pateicās viņai. Viņi visi vienā balsī teica, ka drīz atkal redzēsies.

Leonidass pavadīja viņus līdz vārtiem. Atgriezies viņš redzēja, ka viņa atguvusi sejas krāsu un iztaisnojusi augumu.

Tad viņš pastāstīja, ka pašlaik lādē kuģi, kas dosies uz Korintu.

—    Tu taču gribēji uz turieni braukt, — viņš teica.

Marija viņam uzsmaidīja, un viņas JĀ bija liels un

saulains.

Viņa uzzināja, ka jau nedēļas beigās viņiem jādodas ceļā. Viņas rīcībā bija īss laiks, lai uzrakstītu vēstuli Pāvilam. Tas nekas, uzskatīja Marija, viņa rakstīs īsi un lietišķi, pastāstīs, ko redzējusi un piedzīvojusi.

—     Zini, runā, ka tu klints kapā esot redzējusi eņģeli, — teica Leonidass.

—     Nē, es to nezināju. Es rakstīšu, ka tā nav taisnība. Savas izjūtas, ka es Golgātā sašķēlos gabalos, es arī viņam aiztaupīšu. Un savu neprātu, kad meklēju viņu Galilejā arī.

—    Tas ir labi — nekā personiska.

—     Nē, es apsolu.

Vēstule nebija īsa, bet precīza katrā detaļā. Un lietišķa.

Viņa pierakstīja P.S.

„Tu zini, ka es viņu satiku vienu reizi, vīzijā. Ko viņš teica, tu jau esi dzirdējis līdz apnikumam: „Neradiet nekādus likumus…""

Piektdien no rīta kuģis atstāja Seleukiju, bura piepildījās ar vēju un Marija ar jaunu prieku.

Pū ta labs austrumu vējš, un smagi pielādētais kuģis kustējās pāri jūrām tik viegli kā dejā, vējš dziedāja burās, un vilni sitās pret kuģa korpusu. Bet kad viņi nonāca pie Peloponesas kalna un uzņēma kursu uz ziemeļiem, iestājās gandrīz svinīgs miers. Uz bridi!

Milzīgais buru audekls parkšķēja, kad vīri pie stūres airiem pielika visus spēkus, lai pagrieztu kuģi. Citi palaida vajā »buru, un tā lēni piepildījās ar vieglo brīzi no borta labās puses.

Leonidass skatījās pāri ūdeņiem un teica Marijai:

—    Egejas jūra man vienmēr liek domāt par tavām acīm.

—    Ak nē, tik zilas nav nevienas acis.

Ceļojuma laikā viņa bija daudz atpūtusies, mazliet domājusi un no rītiem ilgi gulējusi.

Bet kādu dienu Leonidass viņu modināja agri:

—     Klausies, miegamice, nu tev jāceļas augšā un jāaplūko Kenhrejas osta.

Viņa ātri apģērbās, tur, garajā līcī, mola iekšpusē gulēja ostas pilsēta ar savām plašajām noliktavām, un kaut kur krastā, burzmas vidū, gaidīja Eifrosīne. Drīz viņas satiksies, un tikai tagad, kad kuģis pieslīdēja piestātnei, Marija sajuta, cik loti viņa ilgojusies pēc savas audžumātes.

Tad viņi Eifrosīni ieraudzīja. Viņa stāvēja ar zirgu un ratiem piestātnes trokšņa vidū. Uz bukas sēdēja Setonijs, un Marijai bija jāatvaira asaras, mirkšķinot acis.

Bija silts, taču ne karsts, jūras vējš atvēsināja. Eifrosīne uznāca uz klāja, viņas stāvēja kā parasti tādās reizēs, turēja viena otras rokas un uzmanīgi pētīja viena otras seju.

Beidzot Eifrosīne teica:

—    Tu esi pārvērtusies.

—     Man ir daudz ko stāstīt. Bet tu izskaties pati pēc sevis, tu nenoveco.

—     Nē. Kad man šķita, ka esmu pietiekami novecojusi, es teicu „stop".

Nākamajā mirklī parādījās Leonidass. Viņš bija vienīgais cilvēks, kurš nejuta nekādu respektu pret šīs sievietes atturību, viņš Eifrosīni apskāva un saspieda tik cieši, ka viņai iesāpējās krūšukurvis un dvēsele.

—     Mani bērni, — viņa teica. Un brīdi vēlāk:

—    Nebūsim sentimentāli.

—     Nē, — sacīja Leonidass. — Man nav laika, ir loti daudz kas kārtojams.

Viņš uzmeklēja ostas kantori un ierastā veidā piekukuļoja muitniekus. Nebija pagājusi ne stunda, kad sākās tā zīda izkraušana, kurš bija domāts Korintai, tā bija trešā dala kravas. Pārējais bija paredzēts vešanai uz Ostiju, jau rītdien kuģim bija jādodas ceļā.

—     Bet tu taču paspēsi manā mājā paēst pusdienas?

—    Jā, protams. Un es nebūšu ilgi projām. Pēc dažām nedēļām atgriezīšos pēc Marijas.

Ieraudzījis Marijas sejai pārslīdam ēnu, viņš piemetināja:

—     Protams, ja tu nevēlies palikt ilgāk.

Viņa apjukusi papurināja galvu.

Krastmalā Marija bez apdoma metās Setonija apkampienos. Viņš bija novecojis, izskatījās kā vccs, vieds vīrs. „Tas ir pareizi, tieši tāds viņš ir," domāja Marija.

Viņi brauca cauri jaunajai pilsētai, garām sānceļiem, kur vidēja vecās Korintas tempļa drupas, šo pilsētu romieši bija nodedzinājuši un izlaupījuši.

Un tad vini to ieraudzīja, tieši tādu, kādu bija iedomājušies, šo Eifroslnes skaisto māju, kura kāpa augšup pa nogāzi, kur augstie kalni pret Korintas līci kļuva maigāki. Viņi dzēra apsveikuma vīnu uz terases, skatījās pāri jūrai un dzirdēja viļņus sitamies pret mūri tērpto krastmalu.

Pēc maltītes Leonidasam bija jāiet. Eifrosīne saņēma jaunu lāča apskāvienu, bet Mariju savās rokās viņš turēja maigi un ilgi. Viņa skatiens nesastapa viņas acis, smagie plakstiņi bija nolaisti.

—     Šis vīrs nepelna naudu viegli, — teica Eifrosīne, kad viņas bija pamājušas ardievas ratiem un atgriezās atpakaļ mājā.

—    Viņš izskatās nomocījies un piekusis, — viņa sacīja.

Marija juta augam sevī nemieru kā vilni. Un pašpārmetumus. Vai viņa vispār pēdējos mēnešos bija Leonidasu redzējusi?

Viņi bija runājuši daudz, bet tikai par Mariju un viņas problēmām.

Eifrosīne stāstīja:

—    Viņam ir daudz nepatikšanu arī ar šo māsas znotu, kurš uzdzīvo un notriec uzņēmuma naudu. Vai tu zini, kā iet ar šķiršanos?

Marija purināja galvu, viņa bija aizmirsusi Nikomakosu un laidusi gar ausīm Līvijas un Leonidasa sarunas par grūtībām dabūt šķiršanos no pazudušā laulātā drauga. Viņa pat nebija apmeklējusi Meru un bērnu. Kā gan viņi jutās?

Marija sēdēja klusu, bet Eifrosīne turpināja runāt bez žēlastības:

—   Leonidass klust par vecu viru, viņam ir krietni pāri sešdesmit.

—    Es nekad par to nedomāju.

Marijai bija kauns.

—   Vai atceries, es reiz tev teicu, ka man trūkst iejūtības, — viņa beidzot piebilda.

—    Tu esi mainījusies, tā vairs nav taisnība.

Marija nespēja aizturēt raudas:

—    Es tik daudz no tevis mācījos. Tās bija tavas rūpes par visiem un tava atbildība. Un vēlāk, kad es gāju uz Kapernaumu, tu nekad neteici neviena nosodoša vārda.

—    Te tev būs kabatlakats, — teica Eifrosīne.

Marija izšņauca degunu un saņēmās:

—   Ne jau lai sevi aizstāvētu, varu teikt, ka šis bija ļoti nogurdinošs laiks. Ja vien tu vēlies, es gribētu dot tev izlasīt pierakstus no manām sarunām ar Sīmani Pēteri un Pāvilu.

—    Pāvilu? — pārjautāja Eifrosīne, un Marija varēja noprast, ka viņa ir pārsteigta.

Marija gāja izsaiņot mantas uz istabu, kas bija viņas, skaista telpa, augstiem griestiem un garu balkonu, viss balts. Spilgti zils gultas pārklājs un skats uz līci, kas bija tik liels kā jūra. Viņa paņēma čemodānu ar papirusa ruļļiem un nonesa to lejā Eifrosīnei, kura bija atgūlusies atpūsties terases jaukajā ēnā.

—   Es izlasīšu, — viņa teica. — Ej vien, sakārtojies un mazliet atpūties.

Marija mēģināja atpūsties, bet viņu mocīja sirdsapziņa. Viņa gan bija zinājusi, ka Leonidasam ir grūtības. Un bēdas. Viņš bija saņēmies un atstājis patmīlīgo zēnu, kurš bija viņa mīļākais vairākus gadus. Kādu vakaru viņš to paziņoja. Garāmejot. Un Marija izjuta atvieglojumu. Skaistais zēns bija Leonidasu pazemojis.

Nevienu mirkli viņa nebija iedomājusies, cik šāds solis grūts.

Un nekad nebija atcerējusies to, ka Leonidass ir divdesmit gadus par viņu vecāks.

Varbūt viņa vēl arvien uzlūkoja viņu par tēvu, kurš sniedz mierinājumu un drošību. Viņa aiz kauna pietvīka, atcerēdamās, ko teikusi Pāvilam par to, cik svarīgi ir atbrīvoties no saviem vecākiem. Lai cilvēks pats kļūtu pieaudzis.

Tad viņai ienāca prātā doma, ja Leonidass tiešām būtu viņas tēvs, viņa būtu vairāk rūpējusies par viņu. Viņa nespēja mierīgi atpūsties, piecēlās un izgāja uz balkona. Lejā dārzā viņa redzēja Setoniju un viņa strādniekus un nolēma apskatīt viņa stādījumus.

Jau agrāko apmeklējumu laikā viņai bija licies, ka šis dārzs līdzinās vecajam — Genecaretes krastos. Arī šeit bija jaukais kontrasts starp slēgtu telpu un plašu ainavu.

—    Setonij, tu esi mākslinieks, —viņa teica.

Atplaucis viņš lepns un daiļrunīgs vadāja viņu pa dārzu.

Viņi runāja par rozēm, Marija žēlojās par savējām, kurām Antiohijas karstumā klājās grūti.

—     Un vējā, — teica Setonijs. — Jūsu zemes gabals pakļauts vējam. Kā iet īrisiem? Un gardēnijai, kuru tu dabūji?

—    īrisi tik tikko izdzīvo. Bet gardēnija ir nonīkuši jau sen.

Viņš nopūtās.

—    Ir grūti cīnīties pretvēju.

Tad viņš jautājoši paskatījās Marijā.

—    Vai esi dzirdējusi par Oktaviānu?

—    Jā, Eifroslne atrakstīja.

—    Viņš nomira. Slimoja tikai dažas dienas… un mēs to neņēmām nopietni. Tu zini, ka viņš bieži pārspīlēja.

Marija smaidot atcerējās, kā Oktaviāns ar briesmīgiem draudiem spieda viņu ēst.

—    Viņam bija aktiera spējas,— viņa sacīja.

—    Jā, viņš bija aktieris. Nāc, es tev parādīšu viņa kapu.

Oktaviāns bija apglabāts pie mūra jūras pusē, kaps zaļoja ziedošos garšaugos un leknos dārzeņos. Liels ķirbis bija pārkāries pāri uz celiņa.

—    Es domāju, ka viņam tā patiktu, — teica Setonijs.

Marija palocīja galvu, bet tad viņas acis piesaistīja krusts,

kas pacēlās pie mūra. Setonijs sekoja viņas skatienam.

—    Nu ja, — viņš teica, — degdams ticībā, Oktaviāns kļuva par kristieti.

Kad viņi atstāja kapu, lai aplūkotu dārzeņu stādījumus, Marija uzdrošinājās jautāt:

—    Bet tu turies pie saviem vecajiem dieviem?

—    Jā, ar tiem man pietiek. Tie stāv tuvāk dabai. Un viņi dzīvo vēl šodien un klejo pa zemi. Ja esi pazemīgs un uzmanīgs, var gadīties, ka tie bridi apstājas un ieklausās tevī.

Marija piekrītoši pamāja, viņa saprata. „Ja kādam piemīt klātbūtne un mīlestība," viņa domāja, „tad tas ir Setonijs."

—    Jēzus būtu apstājies un klausījies tevī.

—    Manī, stūrgalvīgā pagānā!

Setonijs iesmējās un turpināja:

—    Šeit Korintā starp kristiešiem ir kāds, kuru es esmu notiesājis uz elles ugunīm. Lai arī kādas tās būtu.

—     Kādas muļķības, — īsi noteica Marija.

Ejot atpakaj uz māju, Marija iedomājās, ka viņas uzdevums, ko pati uzņēmusies, — iztulkot Jēzus mācīto — ir bezjēdzīgs, vientuļš sauciens tumsā. Un, kad viņa sasniedza terasi un redzēja, ka Eifrosīne izlasījusi visas viņas piezīmes, saņēma tam apstiprinājumu.

—    Tu esi bijusi godkārīga, Marija. Bet cilvēcei laika gaitā ir bijuši daudzi jaundomātāji. Un tikai neliela laužu dala ir sapratusi viņu sacīto. Viņi lielākoties ir pārprasti un pakļauti valdošajiem aizspriedumiem.

Marija pamāja, un Eifrosīne smaidīja ar nolaistiem lūpu kaktiņiem:

*— Šeit pilsētā Pāvils ir liels vīrs, un viņam ir plašs piedāvājumu klāsts. Mēs varam ēst Kristus miesu un dzert viņa asinis katru svētdienu un rast mierinājumu visā postā ar svinīgiem rituāliem un nesaprotamām lūgsnām. Vairums prasību ir pieņēmuši: gan padevību, atteikšanos no paša domām. Dari tā, kā saka jaunā Baznīca, un viss tev ies no rokas.

Marija ilgi sēdēja klusa.

—    Tātad tu domā, ka tas viss ir veltīgi, — viņa beidzot sacīja, norādīdama uz rakstu ruļļiem.

—     Nē, man liekas, ka tas ir svarīgi, pat ļoti. Es ierosinu to visu nokopēt, un kopijas es glabāšu pagraba velvē.

—     Man likās, tu biji kļuvusi par kristieti, — teica Marija.

—     Man ari tā likās. Labu laiku. Es pat biju Pāvila draudzes locekle. Bet priekš manis cena bija par augstu, es pārāk daudz domāju un uzdevu pārāk daudz jautājumu… Vārdu sakot, mēs ar citām sievietēm kļuvām par mietiem lielā apustuļa miesā. Izsakoties pa jūdu vīzei, — viņa smiedamās piebilda. Pēc tam viņa izskatījās pārsteigta.

—      Varbūt es esmu kristiete sirdī. Es par to šodien domāju, lasīdama tevis uzrakstīto. Tieši viņa līdzības, kā tu tās saklausīji, atstāja lielu iespaidu.

Mariju pārņēma tāds prieks, ka gandrīz saskrēja asaras acīs.

—     Brīnums, cik tu esi kļuvusi raudulīga, — teica Eifroslne, bet viņas balss bija maiguma pilna.

Kad viņas sēdēja pie pusdienu galda, Eifrosīne pastāstīja notikumu ar kādu jaunekli, kurš iemīlējās savā tikpat jaunajā pamātē, jaunā meitenē, kura brutālā veidā bija atdota par sievu bagātam, īsti ticīgam vecam jūdam.

—     Viņa tika izvarota pēc laulību paražas, nakti pēc nakts, viņa novājēja un vaidēja, un kādu dienu teica padēlam, ka iešot slīcināties. Viņš mēģināja viņu mierināt, līdz notika tas — viņi abi iedegās mīlestībā.

Tenkas par šo gadījumu drīz izplatījās pa visu pilsētu un auga jo lielākas un pompozākas katra vīrieša mutē. Vecā tēva spriedums bija nežēlīgs: viņa jānomētā akmeņiem. Bet ģimene bija kristīga, un notika pats dīvainākais, vairāki draudzes locekli ierunājās par žēlsirdību. Vecais bija slikti ieredzēts, un tam arī bija sava nozīme. Varbūt viņu prātos bija ari kāda dvesma no Jēzus maiguma, es nezinu. Starp citu, strīds draudzē notiek joprojām, apustuļi strīdas kā rabīni.

Viņa nopūtās, tad atgriezās pie stāstījuma:

—     Pēc kāda laika draudze bija sašķēlusies divās nometnēs, kuras viena otru apstrīdēja ar citātiem no Rakstiem. Beidzot visi vienojās: jaunā pāra jautājums jāizlemj Pāvilam. Pēc nebeidzamām diskusijām par katru formulējumu varēja sūtīt ziņnesi ar vēstuli uz Maķedoniju, kur bija apmeties apustulis.

Eifrosīne nopūtās, iedzēra malku un runāja tālāk:

—    Atbilde atnāca ātri un bija nepārprotama. Es tev to nolasīšu.

Viņa no ēdamistabas pazuda bibliotēkā un atgriezās ar Pāvila vēstules norakstu.

—     Paklausies: „Runā, ka starp jums sastopama netiklība… Bet jūs esat ietiepīgi, lai gan jums būtu… jāizstumj tie, kas pie tās vainīgi. Es pats esmu… notiesājis vainīgo, mūsu kunga Jēzus Kristus vārdā… tāds cilvēks jāatdod Sātanam, lai viņa miesa iet pazušanā…"

Eifrosīne uzsita ar delnu pa galdu un teica:

—    To pašu nakti abi jaunie noslīcinājās. Un nākamajā dierfā es draudzi atstāju.

Ellas lampas gaismā Marija redzēja, ka viņas audžumāte izskatās nogurusi.

—    Mums jāiet gulēt, — viņa sacīja.

—    Jā, bija gara diena.

—    Vai tev ir vairākas kopijas un Pāvila vēstules? Vai es drīkstu izlasīt?

—     Protams. Izlasi, pirms aizmiedz. Varbūt tev radīsies cits priekšstats pa Pāvilu nekā par to uzmanīgo klausītāju Antiohijā.

Pirms došanās pie miera Eifrosīne teica:

—    Vai esi domājusi par to, kāpēc ne Pēteris, ne Pāvils nejautāja, kādas bija tavas attiecības ar Jēzu?

—    Kā jau tu ievēroji, es izvairījos ko sacīt. Sīmanis Pēteris taču zināja. Un Pāvils šo tēmu neskāra.

—    Bet kāpēc?

Marija smējās:

—    Tas gan ir pats par sevi saprotams, Eifrosīne. Viņu Dievam nedrīkstēja būt vajadzība pēc sievietes.

M arija pavadīja nakti, lasot vēstulēs. Viņa nebija tik satraukta kā Eifrosīne, kad lasīja daudzos noteikumus taisnajiem vai nežēlīgos spriedumus Jaunajiem. Tas bija pazīstams no bērnības sinagogas.

Tāpat kā sieviešu nicināšana.

Sieviete, velna vārti.

Leonidass mēdza sacīt, ka baušļos atspoguļojoties bailes no mīlestības sieviešu un vīriešu starpā. „Tas bija patīkams tulkojums," domāja Marija, atgriezdamās pie vēstulēm.

Neskatoties uz visu, labāk ir apprecēties nekā sadegt, vina lasīja. Sievietes, kuras staigā kailu galvu, tikpat labi varētu nodzīt matus. Vīrietim turpretī nav vajadzīga nekāda galvassega, jo viņš ir Dieva atveids.

Sievietei ir kauns runāt draudzē. Ja viņa kaut ko grib zināt, viņai jājautā vīram, kad viņi ir mājās.

Marija ar rūgtumu domāja par Magdalu, kur viņas brāļiem bija ļauts iet skolā, bet viņa pat nedrīkstēja jautāt, ko viņiem tur mācīja.

Tad viņa pasmaidīja, iedomādamās Eifrosīni un visus to jautājumus, kurus viņa droši vien uzdeva Pāvilam.

Brīdi vēlāk viņa atrada dīvainu vietu. Viņš rakstīja, ka esot gājis grūti, viņš pērts, pārcietis kuģa bojā eju, mocījies no bada un slāpēm. Pretī viņš saņēmis lielu atklāsmi, bet, lai nelepotos ar to, viņam esot dzelonis miesā, kā sātana eņģelis, kas nepieļauj augstprātību.

Viņa aizvēra acis un iedomājās nomocīto stāvu, kas klupdams, krizdams un līks nāca lejup pa kalnu uz viņas māju. Kas tā bija par slimību, no kuras viņš cieš?

Bet Mariju visvairāk interesēja tā teoloģija, ko viņš būvēja ap Jēzu. Ar vienīgo cilvēku pasaulē ienāca grēks, caur grēku nāve, un nāve sasniedza visus cilvēkus, jo viņi visi grēkoja. Tāpat kā viena cilvēka nepaklausība padarīja visus par grēciniekiem, tā viena cilvēka paklausība padarīs visus par taisniem. Grēka alga ir nāve, bet Dieva dāvana ir mūžīga dzīvība Jēzū Kristū.

Tik lieliski, viņa domāja bez ironijas. Bet viņa nespēja Pāvila vīziju savienot ar atmiņu ainām par jauno vīrieti, kuru viņa bija mīlējusi.

Beigās viņa lasīja par mīlestību: „Mīlestība ir lēnprātīga un laipna… Tā visu panes, visam tic… visu pacieš."

Un pēdējos vārdus viņa iemācījās no galvas: „Mēs tagad visu redzam mīklainā atspulgā, bet tad — vaigu vaigā; tagad mana atzīšana ir ierobežota, bet tad atzīšu pilnīgi, kā es pats esmu no Dieva atzīts. Tā nu paliek ticība, cerība un mīlestība, šīs trīs, bet lielākā no tām ir mīlestība."

Pirms iemigšanas viņa lūdza Dievu par Leonidasu.

Visu nākamo priekšpusdienu viņas runājās. Viņām bija jāatgūst iekavētais.

Marija stāstīja par Terentiju un viņa sievu Kipu, kurai bērnībā nogriezta mēle.

—     Viņa ir noslēpumaina meitene, un mani sarūgtināja tas, ka es nevaru ar viņu sarunāties. Bet kādu dienu, kad viņa uzkopa manu darbistabu, es ievēroju, ka viņa paslepus lasa manas piezīmes. Kipa izbijās, bet es nopriecājos.

—    Vai tu proti lasīt?

Mājiens.

—    Bet, Kipa, tad mēs varam sarunāties. Tu rakstīsi, un es atbildēšu ar vārdiem.

—    Starp mums nodibinājās savdabīga draudzība. Katru priekšpusdienu Kipa atnāca ar vairākiem uzrakstītiem jautājumiem, un es ņēmu visu pēc kārtas un izsmejoši atbildēju. Jautājumi bija par praktiskām lietām vai arī par Dievu, kāds viņam bijis nodoms, atņemot viņai mēli. Bet arī es jautāju un ieguvu vairāk zināšanu par gnostisko ticību.

—    Tas man bija loti noderīgi, — Marija stāstīja Eifroslnei. — Es biju spiesta domāt citādā veidā. Viņa ir tik sirdsšķīsta.

—     Es saprotu.

—    Viņai ir arī humora izjūta, vai tas nav brīnišķīgi? Smiekli vienmēr slēpjas aiz noslēgtas mutes. It kā viņa dzīvotu kādā slepenā esamības kaktiņā, viņa vēro un bauda to komēdiju, kuru mēs spēlējam.

Eifroslne iesmējās un teica, ka nemaz neuzskatot to par dīvainu.

Viņa pati stāstīja par jauno pavāru, kas esot Oktaviāna tiešs pretstats, kluss un nopietns. Viņa ēdieni netika sapiparoti ar vārdiem par to, cik tie dievišķīgi gardi, drīzāk otrādi. „Diemžēl ēdiens nedaudz pārsālīts." Kaut tā nemaz nebija — viņš lieliski gatavo, kā jau Marija droši vien sapratusi.

Vienīgi tad viņš netaupīja vārdus, kad strīdējās ar savu sievu, stāstīja Eifroslne. Tas notika regulāri dažas reizes nedēlā, un tad visā mājā skanēja asi vārdi, katlu un šķīvju šķindoņa.

—    Pēc tam viņš ir priecīgāks un runīgāks, — teica Eifroslne un smiedamās piebilda:

—    Tā mes zaudējam daudz māla trauku, kā pati saproti.

Jau pie brokastīm Marija uzzināja, ka audžumāte viņai sagatavojusi pārsteigumu. Sēžot un pļāpājot uz terases, viņas izdzirdēja ratu rīboņu, kas tuvojās mājai.

—     Marija, ej augšā uz savu istabu un sasukā matus. Uzvelc zilo tērpu un pēc brītiņa nāc lejā. Mums būs ciemiņi.

Marija paklausīja.

Kad viņa skrēja lejup pa kāpnēm, viņa dzirdēja divas sieviešu balsis savijamies draudzīgā sarunā. Viena bija Eifrosīnes balss, bet otra?… Viņa to pazina, tā bija asa, priecīga. Bet kam tā piederēja, kā viņa to pazina? Pēkšņi viņai sāka dauzīties sirds.

Viņa apstājās, brīdi pastāvēja un tad zagās uz platajām durvīm, ķas veda uz terasi. Tur mājas visērtākajā krēslā sēdēja veca dāma, mazliet salīkusi, bet smalki ģērbusies un cienīga.

—     Zuzanna! — Marija iekliedzās tik skali, ka putni uzspurdza no kokiem. Nākamajā mirklī viņa bija nometusies ceļos pie vecās viešņas un iespiedusi galvu viņas skāvienos.

—     Zuzanna! — viņa brīdi pa brīdim sauca. — Vai tā ir patiesība, Zuzanna, vai tā esi tu?

Vecā sieviete saudzīgi glāstīja gaišos matus.

—    Bērniņ,— viņa izdvesa, — bērniņ.

Marija tā raudāja, ka asaras šķīda, un Eifrosīne sacīja:

—    Jums nu gan jānomierinās.

Tas nekā nedeva, Marija arvien vēl sauca: — Zuzanna, Zuzanna!

Eifrosīne pacēla balsi:

—    Marija, Zuzanna ir vecs cilvēks. Vina nevar justies labi tādā satraukumā.

Tas līdzēja.

Marija apklusa, bet palika tāpat uz ceļiem, viņa saņēma vecās sievietes rokas un beidzot jautāja:

—    Vai tu joprojām esi tik izveicīga rokdarbniece?

—     Nē, ar gadiem daudz kas zūd.

Eifrosīne atnesa vīnu, nekatoties uz agro stundu. Viņa apsēdās un teica: — Tagad iedzersim un nomierināsimies.

Zuzanna dzēra, un viņas sejā atgriezās krāsa. Marija ieņēma tikai vienu malku, bet tik un tā apreiba.

—    Kurtu paliki?

Zuzannas balsī nebija pārmetuma, un Marija zināja, ka šim jautājumam jānāk un uz to jāatbild.

—     Es zaudēju prātu, — viņa vienkārši sacīja.

Redzēdama sarunu biedrenes izbrīnu, viņa saprata, ka

izvēlējusies nepareizus vārdus.

—     Kļuvu garīgi slima, — viņa piebilda.

Arī šie vārdi lika abām sievietēm sarauties. „Es laikam nekad neesmu to Eifrosīnei stāstījusi," nodomāja Marija.

Tad viņa sāka ar Golgātu un ar to, kā bija sašķēlusies divās dalās, kad gaidīja krusta pakājē. Viena bija tukšā dala, kas nespēja domāt un just, bet otra, parastā, tā cieta tādas sāpes, kas apdraudēja viņas dzīvību.

—    Tikai trešajā dienā, kad sastapu Jēzu pie kapa, es atkal kļuvu par vienu veselumu. Tu atceries, kā mēs ar Salomi skrējām ar vēsti uz ūdensnesēja māju. Un tur sēdējāt jūs, pat vīrieši, kuri bija uzdrošinājušies nonākt no kalniem. Dažas dienas vēlāk man bija otra vīzija, kad viņš teica: „Neradiet nekādus likumus…" Un tad bija strīds ar Pēteri un šķiršanās, kad viņš izmeta mani, mQs… Tad atgriezās sadalīšanās sajūta, un savā ziņā tas bija mans glābiņš. Es iebēgu tukšumā. Man bija tikai viena doma: man Galilejā jāsatiek Jēzus. Tā bija muļķīga doma, bet vienīgā, kura atradās šajā tukšumā. Es neatceros, kā izgāju no pilsētas un kāds bija garais ceļš atpakaļ.

—     Jums jāsaprot, man nebija nekādu atmiņu. Jūs un viss, kas bijis ar mani, Eifrosīne un Leonidass — viss bija man pazudis.

Viņa stāstīja, kā pa ceļam ubagojusi, gulējusi zem klajas debess vai dažreiz aitu kūtī, stāstīja par pelniem matos, brūcēm, netīrību, nekoptību.

—      Pēc ilga laika Leonidass atrada mani guļam Genecaretes ezera krastā. Viņš mani nomazgāja, sagādāja ārstu un aizveda mani pie jūras. Tur viņš runāja un runāja, lai savestu kārtībā manu prātu. Es atveseļojos lēni un sāku pierast pie domas, ka kļūšu par tirgoņa sievu.

Brīdi klusējusi, viņa nodomāja, ka tagad jāsavelk viss kopā:

—     Tad es gadiem ilgi sēdēju savā mājā Antiohijā, lasīju grāmatas, vingrināju prātu un galvu ar zināšanām.

Bet pagāja ilgs laiks, iekāms es uzdrīkstējos atcerēties, un pat tad visam vajadzēja notikt lēni, un man vajadzēja uzmanīties. Man bija tik briesmīgi bail, Zuzanna.

—     No ārprāta? — jautāja Eifrosīne.

—    Jā. Tas ir briesmīgi, ja zaudē saprātu.

Viņas ilgi sēdēja un skatījās pāri dārzam un jūrai.

Zuzannas balss bija skarba, kad viņa pārtrauca klusumu:

—     Mēs caurām dienām meklējām tevi Jeruzalemē, es un pārējās sievietes. Gājām pa ielām no viena gala līdz otram un taujājām, kur vien bija iespējams. Beidzot mēs apsēdāmies birzī Ellas kalnā un nospriedām, ka tu esi gājusi bojā, sekojusi vīrietim, kuru mīlēji. Tā pamazām mēs atgriezāmies katra savā dzīvē. Bet mēs sarakstījāmies, reizi gadā pulcējāmies kādās mājās un atcerējāmies, ko Jēzus teicis un ko darījis savos ceļojumu gados. Un Lidija pierakstīja mūsu atmiņas.

—    Vai Lidija dzīva?

—    Jā, viņa un Salome dzīvo kopā ar mani Efezā. Vairākums no viņām ir dzīvas, Marija.

Marija Magdalēna, pievērusi acis, mēģināja aptvert, ka viņas dzīvas un dara to pašu, ko viņa, pieraksta savas atmiņas tālu projām no apustuļiem un viņu mācības.

Zuzanna turpināja:

—     Kādu dienu mēs Efezā aizgājām uz sinagogu, lai paklausītos slaveno Pāvilu. Bet viņš mums lika vilties, nenozīmīgs vīrs, mēs nodomājām. Pēc tam par viņu daudz runāja, un kāds jods stāstīja par valodām, ka Pāvils Antiohijā sarunājies ar Mariju Magdalēnu.

Sākumā mēs domājām, ka tie ir nieki. Bet es pazinu vīru, kurš bija par tevi stāstījis, un man šī doma nedeva miera. Tā es devos pie viņa un jautāju. Un viņš bija pārliecināts. Ka tu esi dzīva un precējusies ar kādu zīda tirgotāju Antiohijā.

Tad pēkšņi es atcerējos grieķi Leonidasu un arī to, ka viņš ir no Sīrijas.

Kad atgriezos mājās pie pārējām, biju tik uztraukta, ka man gandrīz raustījās valoda.

Tad Lidijai ienāca prātā, ka tu esi stāstījusi par savu audžumāti, ka viņu saucot Eifrosīne un viņa dzīvojot Korintā. Mēs viņai aizrakstījām vēstuli. Un saņēmām atbildi ar uzaicinājumu atbraukt septembrī, kad viņas meita, Marija no Magdalas, viesosies pie viņas.

Zuzanna iesmējās un teica:

—    Es brīnos, kā mēs tai dienā aiz prieka nedabūjām sirdstrieku, kad atnāca vēstule.

Pēc laba brīža Eifrosīne izlēma, ka šai dienai pietiek. Viņas paēda vieglas pusdienas, un tad Marija pavadīja Zuzannu uz viņas istabu un palīdzēja viņai nolikties gulēt. Mafija čukstēja:

—    Kāpēc pārējās tev nebrauca līdzi?

—    Mums ir veikals, un kādam par to jārūpējas. Bez manis iztikt bija visvieglāk.

Mierīgās dienas gāja ātri, Zuzanna daudz gulēja, un Marija rakstīja garu vēstuli Salomei un Lidijai. Tas nebija viegli, viņa juta vajadzību pastāstīt visu, kas noticis šo daudzo ilgo gadu gaitā. Beigās viņa rakstīja arī par nākotni, vismaz par vistuvāko. Viņa pierunāšot Leonidasu mājupceļā apstāties Efezā, viņa rakstīja. Tad viņas kopā izstrādātu plānu par to, kā viņu sadarbība varētu turpināties.

Kad atnāca rakstvedis, kuram bija jānokopē Marijas rakstītais, Marija palūdza vēl vienu kopiju. Tā Zuzannai būtu jāaizved abām pārējām sievietēm.

Marijai naktīs bija grūti gulēt, viņu mocīja viss notikušais un nemiers par Leonidasu. Un tas nenorima, kad viņš ieradās, viņš bija bāls un noguris un bieži turēja dūri uz krūtīm.

—     Es jūtu dīvainus dūrienus sirds apvidū, — viņš teica.

Nākamajā dienā Eifrosīne atsauca savu ārstu, rūpīgu vīru, grieķi. Viņam nepatika Leonidasa sirds stāvoklis, bet viņš uzskatīja, ka te varētu palīdzēt ilga atpūta. Vissvarīgākais pašlaik esot atgriezties mājās un ļauties sava ārsta aprūpei.

Leonidass iemiga, kamēr vēl ārsts nebija aizgājis.

Marija saprata, ka nekāds brauciens uz Efezu nevar iznākt. Viņa ilgi atvadījās no Zuzannas un iedeva viņai savu vēstuli un krietni piepildītu naudas maku.

—    Tā jums ir dāvana no manis, — viņa teica. — Es došu par sevi ziņu, tiklīdz būs iespējams.

Zuzanna gatavojās palikt Korintas namā vēl dažas nedēļas.

—    Neuztraucies par viņu, — teica Eifrosīne. — Es viņu pavadīšu līdz pašai Efezai un raudzīšos, lai viņa veiksmīgi nonāk galā.

—    Mēs rakstīsim, mēs rakstīsim.

Ceļā uz mājām Leonidass likās žirgtāks, viņš naktis gulēja, turēdams Marijas roku savējā. Viņam uzlabojās sejaskrāsa, un viņa pierunāja viņu ēst. Viņi atkal varēja viens ar otru runāties.

Viņa teica, ka tas ir jūras gaisa nopelns. Viņš apgalvoja, ka Marijas.

Bet tad kādu ritu, kad bija jau redzama Orentes grīva, viņam sākās elpas trūkums un sirdsklauves. Viņa bija bez padoma un nezināja, ko darīt.

—    Mēģini elpot dziji.

Bet viņš to nespēja un nākamajā brīdi zaudēja samaņu. Tad, tikpat pēkšņi kā uznākušas, sāpes krūtis norima, un viņš iemiga.

Bet, Dievs debesīs, cik viņš bija bāls.

Gan Līvija, gan Mera un mazais puisēns gaidīja Seleukijas ostā, Līvija pilna enerģijas un ziņkārības par ceļojuma iznākumu. Marija nokāpa krastā viena pati, viņa piespieda Leonidasu palikt guļam savā kojā:

—     Neviens tevi tagad netraucēs, — viņa teica un gaidīja iebildumus. Bet viņš pateicīgi smaidīja, un viņas nemiers pieauga.

Pavisam īsi Marija Līvijai pastāstīja, ka Leonidass ir slims, ka tūlīt jābrauc pēc ārsta, kurš jāatved uz māju.

—    Slims?

—    Sirds.

Līvija čukstēja:

—    Kā tēvam.

Sākās garas dienas un garas naktis vēsajā guļamistabā.

Ārsts teica apmēram to pašu, ko viņa kolēģis Korintā, tikai mazliet brutālāk:

—    Sirds ir nolietojusies.

Vini dabūja zāles, kas nepalīdzēja.

Leonidasam garšoja zupas, Kipa vārīja galu un izkāsa spēcīgo novārījumu buljonam, Marija pievienoja garšvielas un ielika dārzeņus. Viņas mēģināja piedāvāt zivis, bet Leonidasam kļuva slikti no to smaržas vien. „Varbūt viņam nekad nav garšojušas zivis un viņš tikai izlicies manis dēļ," Marija domāja.

Mera teica:

—     Es parunāšu ar māsām Izīdas templī.

Marija piekrītoši pamāja.

Un dažas dienas vēlāk pie vārtiem apstājās nesamkrēsls, un Marija uzsmaidīja vecajai priesterienei ar atvieglojumu un cerībām. Vecā gribēja palikt vienatnē ar Leonidasu, viņa ilgi sēdēja viņa istabā un glaudīja tā ķermeni, kamēr Marija ar pukstošu sirdi gaidīja ārpusē.

Iznākusi priesteriene sacīja:

—    Viņš drīz aizies, ar prieku un bez šaubīšanās. Es nekā nevaru darīt, viņš ir izlēmis. Bet es varu remdēt viņa ciešanas, lai dienas paietu vieglāk.

Un viņa parādīja Marijai lielu pudeli ar tumšu šķidrumu.

—    Kas tas ir?

—     Digitāls, — sacīja vecā. — Pietiekami daudz. Dod viņam trīs karotes dienā, tas neārstē, tomēr remdē sāpes.

Marija pateicās, un priesteriene atvadījās.

—    Notiks tas, kam jānotiek, — viņa teica.

—     Kad viss būs pāri, apciemo mani.

Pirms Marija gāja atpakaļ pie Leonidasa, viņai vajadzēja ieiet virtuvē, lai noskalotu no sejas asaru pēdas, viņš Marijai uzsmaidīja un teica, ka tā atradusi dīvainu raganu.

—    Jā, un viņai līdzi bija dīvains raganu brūvējums.. Tagad pamēģināsim.

Viņš uzjautrināts pamirkšķināja smagos plakstiņus, tomēr paklausīgi atvēra muti, kad viņa deva viņam pirmo karoti ar digitālu. Pēc brīža viņš jau gulēja, viņa klusu sēdēja blakus un redzēja, ka viņš elpo mierīgāk un ka viņa seja atgūst krāsu.

Kad Leonidass atmodās, viņš pirmo reizi vairāku dienu laikā piecēlās sēdus.

—    Es esmu izsalcis. Zupu. Un kur ir brīnumzāles?

Marija domāja par priesterienes vārdiem: „Neārstē, tikai remdē." Bet viņa klusēja. Tad viņai ienāca prātā staltās uzpirkstenes dārzā, kuras tagad jau sen bija nokaltušas. Viņa nebija zinājusi, ka šīm puķēm piemīt tāds spēks.

Viņa lika ienest savu gultu Leonidasa guļamistabā, uz īsu brīdi iesnaudās, tad pamodās un klausījās viņa elpas vilcienos. Viņa daudz domāja, atcerējās un visā savā izmisumā izjuta pret viņu pateicību. Nekad es tev neesmu teikusi, cik loti es tevi mīlu.

Uz rītausmas pusi viņam vienmēr kļuva sliktāk, un tad viņš čukstēja:

—    Zāles, Marija.

Un tās palīdzēja līdz pat priekšpusdienai. Tad atkal spēki izsīka, un bija vajadzīga jauna karote, lai viņš kaut mazliet ieēstu pusdienas.

Pēcpusdienās viņi dažreiz varēja kādu bridi parunāties. Viņa runāja par savu mīlestību un par to, cik daudz viņš viņai nozīmējis.

—    Viens no pasaules dīvainākajiem mīlestības stāstiem, — viņš teica un uzjautrināts pamirkšķināja viņai.

Atnāca Līvija, iegāja uz pirkstgaliem pie sava brāļa un brīdi klusu tur sēdēja. Ieradās rabīns Amaša, viņš nometās pie gultas ceļos un lūdza. Leonidass gandrīz visu laiku gulēja. Reizēm naktīs Marija miegā raudāja un viņu uzmodināja.

—     Man ir tik sāpīgi, ka tu bēdājies, — viņš teica.

Viņam bija grūti elpot, kad viņš turpināja:

—    Savā testamentā esmu labi par tevi parūpējies.

—    Leonidas! — viņa gandrīz kliedza, un tā bija vienīgā reize, kad viņa pacēla uz viņu balsi visā garajā slimības laikā.

Viņš kaunīgi smaidīja un čukstēja:

—     Mēģini dabūt šurp Eifrosīni.

Marija purināja galvu.

Bet kad pēcpusdienā atnāca Līvija, viņš pamodās un teica:

—    Parūpējies, lai atbrauc Eifrosīne. Es negribu, ka Marija paliktu viena, kad es viņu atstāšu.

—     Es to apsolu, — teica Līvija.

Dienas un naktis saplūda cita ar citu, sākās pirmie svētītie lieti, bet Marija to nemanīja. Viņa varēja nodoties pati sev vienīgi brīžos, kad Terentijs apkopa Leonidasu, palīdzēja viņam iztukšot zarnas, mazgāja viņa ķermeni un mainīja palagu. Tad Marija gāja uz vannas istabu un dažreiz paspēja ieiet vannā. Bet parasti viņa tur palika sēžam tāpat vien.

Viņa vairs nespēja paraudāt.

—    Marija, — Leonidass kādu nakti teica. — Gribu, lai tu man kaut ko apsoli.

-Jā.

—     Es gribu, lai tu zvēri.

-Jā.

—    Tu nedrīksti atkal ieiet tukšuma.

—    Es apsolu un zvēru.

Kādu citu nakti viņš teica:

—    Es bieži sapņoju par Jēzu, par to, ka viņš ir šeit, gaismā.

—     Viņš ir tur, — čukstēja Marija.

Tad viņa gulēja nomodā un domāja, ka pati nespēj sajust šo klātbūtni.

Viņa neredzēja arī nekādu gaismu. Tumsa aiz loga bija bieza, un Leonidass negribēja nekādu lampu. Viņai uz naktsgaldiņa bija mazs trauciņš ar ellu. Bet deglis blāvi mirdzēja kā vecs sudrabs.

Bet tās pašas dienas rītausmā viņa pamodās no gaismas, par kuru Leonidass bija stāstījis, visa istaba bija žilbinoši balta. Viņa noliecās pār viņu un tai pašā mirklī zināja, ka viņš aizgājis savu ceļu.

No nākamajām dienām viņai nebija nekādu atmiņu, tikai viena doma. Katru vakaru tā atgādināja par solījumu Leonidasam: „Es nedrīkstu padoties un nonākt tukšumā." Tā kā ne Leonidass, ne Marija nebija nekā daudz stāstījuši par Marijas audžumāti, Līvija pati bija izveidojusi viņas tēlu. Vienkārša sieviete, grieķu zemnieka meita, neizdibināma iemesla dēļ apprecējusies ar jūdu un drīz kļuvusi atraitne barbariskajā Palestīnā.

Tāda laulība norādīja uz to, ka cilvēkam trūkst saprāta.

Tad tā apmetusies kādā mājā Tibērijā, jaunā, noplukušā Galilejas pilsētas daļā. Un tur viņa bija sākusi rūpēties par bērnu. Droši vien prasmīga saimniece, kurai acīmredzot pietika ar mirušā jūda naudu.

Leonidass bija samaksājis par Marijas izglītību, arī par grieķu skolotājiem, kam plašas zināšanas. To viņas brālis bija Līvijai kādu vakaru nejauši izstāstījis, kad bija iedzēris pārāk daudz vīna, un Līvija bija sacījusi kaut ko cildinošu par to, cik Marija izglītota.

Tā jau ir vienmēr, domāja Līvija, ka mātes ir tās, kuras veido savas meitas. Un bija acīmredzams, ka Marija daudz iemācījusies Tibērijas mājā — gatavot ēst, kopt dārzu, taupīt naudu, būt pazemīga un pateicīga.

Līvijai tātad nepatika Eifrosīne vēl ilgi pirms tam, kad viņas satikās.

Bez tam viņai bija pietiekami daudz rūpju ari bez tā, lai dabūtu uz kakla nepazīstamu radinieci. Uzņēmumam gāja grūti ar ekonomiju, tad vēl pazudušais Nikomakoss, Leonidasa testaments. Bija garām bēres un viss ar tām saistītais.

Bet Līvija bija apsolījusi brālim dabūt šurp audžumāti.

No Marijas nebija nekāda labuma, vina kustējās kā spoks, uzrunāta neatbildēja, viņai nebija nekādu uzskatu un nekādu vēlēšanos.

Kādu ritu Līvijai iešāvās prātā, ka neiecietīgā Eifroslne no Korintas pieņēmusi ielūgumu tāpēc, ka vēlas sargāt Marijas un savas intereses mantojuma lietā.

Skaidrs, ka tā tas ir.

Bet, kad viņas stāvēja ostā un redzēja kuģi piestājam malā, Līviju pārņēma kauns, ieraugot Mariju atplaukstam priekā, mājam ar roku un saucam: Ak māt! Māt, māt…

Nākamajā mirklī Līvija ieraudzīja liela auguma dāmu pie reliņiem un cieši saķēra Meras roku: — Turi mani! — Bet viņa vēl joprojām bija satraukta, kad elegantā sieviete nonāca pa trapu un apskāva Mariju.

— Mēs pārdzīvosim arī šo reizi, — Eifroslne teica savai audžumeitai.

Un Marija izslējās, un zilajās acīs parādījās cerība.

Bet Līvija brīnījās, ko gan audžumāte ar šiem vārdiem bija domājusi.

Eifrosīne sasveicinājās ar viņu laipni, bet pārāk pieklājīgi. Viņas grieķu valoda bija klasiska, nebija ne ēnas no kāda dialekta.

Viņa ir pasaules dāma, domāja Līvija. Kāpēc man neviens to nav teicis!

Brīdi vēlāk Eifrosīne pateicās romiešu kapteinim par labo braucienu.

Viņas somas vajadzēja vest uz Marijas māju, bet vispirms Līvija ielūdza uz sagaidīšanas pusdienām. Viņa bija pūlējusies, bija daudz ēdienu un smalki vīni. Uzjautrināts smaids pārslīdēja Eifrosīnes sejai, un Līvija viņu nicināja.

Kad viesi atstāja tirgoņa namu, Līvija devās pie miera. Viņa jutās nāvīgi nogurusi pēc visa notikušā. Viņa bija tikusi galā ar bērēm, kuras noritēja stingri pēc grieķu rituāla. Un pēc tam nāca bēru mielasts un visi mierinošie vārdi darbiniekiem, kuri baidījās no rītdienas. Nauda?

Viss bija atkarīgs no testamenta, kurš tiks atvērts rīt. Bet Marija bija Leonidasa dzīves centrs, un risks, ka viņas mantojums izputinās uzņēmumu, bija liels.

Viņai pietrūka brāļa, pie visiem dieviem, kā pietrūka viņa paša, viņa smieklu un rīcībspējas.

—     Man viņa patika, — teica Eifrosīne Marijai, kad viņas brauca ratos uz Marijas māju. — Bet kāpēc viņa baidās?

—     Testamenta dēļ, kas atdos visu mantojumu man. Tev jāzina, ka ģimenes uzņēmums ir viņas mūža darbs.

Marijas mājā bija sagatavots viesu nams, kurš tika ierīkots Merai un bērnam. Eifrosīnei vajadzēja justies ērti, viss bija gandrīz tāpat, kā viņa bija pieradusi. Viņa ziņkārīgi sveicināja Kipu un ar respektu — Terentiju. — Es esmu apmierināta, — viņa sacīja un pateicās viņiem par rūpēm. Un Terentijs nodomāja tāpat kā Līvija: „Dāma, īsta dāma."

Viņas nerunāja daudz, staigādamas pa dārzu, un Marija kaunējās, ka tas bija cietis no karstuma. Kad viņas atgriezās mājās, Marija lūdza Terentijam sagatavot karstvīnu.

—    Tad labi nāk miegs, — viņa sacīja.

—    Vai tev ir grūtības ar miegu?

—     Nē, es ģulu, tiklīdz vien man ir iespēja.

—      Bet tu tik slikti ēd, es to redzēju. Un es ar šausmām domāju par to… kad Leonidass bija miris pagājušo reizi. Tagad mums nav Oktaviāna.

—    Es labošos.

—     Labi.

Un Marija ēda apbrūninātu cāli un tikko ceptu maizi, tik daudz, ka kļuva smagi.

Viņas pateica viena otrai arlabunakti. Garā diena bija aizvadīta, un Marija iemiga kā bērnībā. „Es esmu kā bērns," vina vēl paspēja iedomāties. „Tēvs ir miris, bet māte par mani rūpējas."

"Eifrosīne, kā radusi, piecēlās agri. Ar spalvu un papirusa rulli viņa apsēdās pie virtuves galda un teica Kipai:

—     Es esmu norūpējusies par Marijas kundzes slikto apetīti. Mums viņa jāpiedabū pie ēšanas.

Pagāja labs laiciņš, līdz Kipa paņēma spalvu un pavisam īsi uzrakstīja:

—    Paļaujieties uz mani.

Eifrosīne bija loti apmierināta.

Tad parādījās Marija, gluži vai pietūkuši no gulēšanas.

—    Tu nevari iedomāties, cik es labi gulēju.

—     Mums jāaprunājas. Bet vispirms paēd brokastis.

Marija apsēdās pie virtuves galda, un Kipa pasniedza

īpatnēju maltīti, fetas sieru un sāļas olīves, lielu bumbieri, maizi un aukstu alu.

—     Es zinu, kas ar tevi ir runājis, — Marija teica Kipai un ēda kā izsalcis bērns.

Mazliet vēlāk Eifrosīne pastāstīja par savu ciemošanos Efezā, par Salomi, Lidiju un Zuzannu, kuras dzīvoja taupīgu dzīvi divās mazās istabiņās dzīvoklī virs mazā veikaliņa.

—    Viņām ir kaut kas. Miers un skaidra izpratne, —viņa teica, kad bija brīdi meklējusi vārdus.

Tad viņa jautāja:

—     Ko tu domā darīt ar mantojumu?

—     Laut tam palikt uzņēmumā.

Viņas viena otrai pamirkšķināja, un abas smaidīja. Kipa, kura viņas vēroja, kļuva ļoti apmierināta.

Tad ieradās vīrs ar testamentu un nebeidzamām citu dokumentu kaudzēm. Viņš bija šīs ģimenes dienestā daudzus gadus un bija precīzs un vēss, kā pieklājas juristam.

Viņš sāka ar atskaiti par uzņēmuma līdzekļiem, kuģiem, zīda austuvi, piedzenamiem parādiem, mājām.

—    Ari parādi ir ievērojami, — viņš teica. — Grūtības radušās pazudušā znota dēļ, kurš var parādīties jebkurā brīdī un novest uzņēmumu bankrotā, ja nepiekritīs šķirties.

Viņš neskatījās uz Meru, kad to sacīja, bet visi ap galdu sēdošie manīja vēsumu viņa balsī.

Kad viņš atlauza testamenta zīmogu, iestājās svinīgs klusums.

Un, protams, bija tā, kā baidījās Līvija, visam Leonidasa kapitālam pilnībā jāpāriet Marijas īpašumā.

Marija ņēma vārdu, mierīgi un līdzsvaroti griežoties pie Līvijas:

—    Es esmu nolēmusi atstāt savu naudu uzņēmumā. Mēs būsim līdzīpašnieces, tu un es. Tu uzņemsies visu atbildību un visu darbu, kas gan nav taisnīgi. Bet tu taču zini, ka man nav nekādas jēgas par darījumiem. Un es domāju pārcelties uz mājām pie savas mātes, tiklīdz būšu pārdevusi māju.

Kad Līvija atguva valodu, viņa teica:

—    Ko teiktu Leonidass par tavu lēmumu?

—    Viņš skaji smietos, —teica Eifroslne.

Līvija izskatījās pārsteigta, un Eifroslne turpināja:

—     Esmu pārliecināta, ka šis apsviedīgais zēns panācis tieši to, ko bija izdomājis. Viņš ir nodrošinājis Marijas iztiku, neradot grūtības firmai.

Tagad pat Līvija uzdrošinājās smaidīt. Bet tad viņa savilka*nopietnu seju un nopietnā balsī teica:

—     Es prasu, lai Marija izraudzītu kādu labu vīru kā savu interešu pārstāvi uzņēmumā.

—    Kur, Dieva dēļ, es tādu ņemšu?

—    Varbūt es varu palīdzēt, — teica advokāts.

—    Nē, — teica Līvija un Eifrosīne gandrīz vienā balsī.

Advokātam bija jāsteidzas atpakaļ uz savu kantori.

—    Jāsastāda daudzi dokumenti, — viņš teica. Varbūt viņam bija bailes, Eifrosīne domāja, ka Marija varētu mainīt savus nolūkus.

Tajā pēcpusdienā visas trīs sievietes beidzot varēja aprunāties par Leonidasu. Līvija sāka ar jautājumu:

—    Vai tu pazini manu brāli?

—    Jā, loti labi. Un man viņš patika. Un mēs kļuvām tuvi, kad dalījām atbildību par bērnu.

—    Ir tik daudz tāda, ko es par viņu nezinu.

—    Nē, viņš bija tik nerunīgs.

Eifroslne brīdi padomāja un tad pastāstīja, kā bija tad, kad viņš bija miris pirmo reizi.

—      Marija bija tikai bērns, bet viņa skuma gandrīz līdz nāvei. Neēdot. Tas bija briesmīgi, man likās, es aiz uztraukuma kļūšu vai traka.

—     Mēs jau arī saņēmām nāves ziņu no romiešu armijas, — teica Līvija. — Bet tad bija pagājis tikai mēnesis, kad parādījās kāds netīrs beduīns un prasīja izpirkšanas naudu. Mans virs kategoriski atteicās, un viņš bija galvenais cilvēks firmā. Tie bija šausmīgi gadi.

Viņas pamāja, viņas saprata.

Beidzot Līvija teica:

—     Mūsu dzimtas sievietēm ir nosliece apprecēties ar nepareiziem vīriešiem. To izdarīja māte, es tāpat un arī Mera, nabadzīte.

—     Es arī šādu stāvokli pazīstu, — teica Eifrosīne.

Marija lēni gāja pa Efezas lepno pīlāru ielu, kas bija klāta ar baltu marmoru. Visi nami bija skaisti, bet milzīgā tempļa dēl viņai aizrāvās elpa. Pilna apbrīnas viņa ilgi stāvēja pie dievietes ar daudzām krūtīm. Dievietes augumu ietvēra visi mežu un lauku dzīvnieki, bulli, antilopes, lidojošas sfinksas ar sieviešu krūtīm un arī milzīgās bites kā Artemīdas simbols.

"Liela, liela bija efeziešu Diāna.

Un lieli šie grieķu mākslinieki, viņa domāja, atcerēdamās Setonija stāstu par dievu statujām, kas stāvēja, kā tam jābūt, uz viņa bērnības salas.

Tur bija arī kāda mazāka dieviete, un Marija izbrīnījusies redzēja, ka tās seja līdzinās Izīdai Antiohijas templī.

„Lielā Māte, kura tagad zaudē savu varu pār pasauli," viņa domāja, atcerēdamās vecās priesterienes vārdus.

Brīdi vēlāk viņa sāka meklēt pilsētas nomali. Tas prasīja laiku, pilsēta bija liela, gandrīz tikpat liela, cik Antiohija. Bet tik atšķirīga, daudz vieglāka, gaišāka.

Viņa bija viena pati. Eifrosīne bija tam pretojusies, teikdama, lai Terentijs iet viņai līdzi kā ēna un kā sargs. Bet Marija negribēja nonākt pie savām ceļojumu gadu biedrenēm stalta verga pavadībā. Viņa bija ģērbusies pelēkās, novalkātās drēbēs, kuras bija atradusi apģērbu lādes dibenā. Viņa bija tās izmazgājusi un likusi Kipai salabot plīsumus un caurumus.

Tās bija tās pašas drēbes, kuras viņai bija mugurā ceļojumu laikā ar Jēzu. Apvilkusi tās pirms došanās krastā,

viņa ar izbrīnu sajuta, ka šis salāpītais, bet nenovalkājamais apģērbs dod tai jaunu spēku.

Kuģis ar Eifroslni un kalpotājiem turpināja ceļu uz Korintu.

Marijai vajadzēja prasīt ceļu uz nabadzīgo ielu, kur dzīvoja Zuzanna, Lidija un Salome. Tā atradās tālu no pilsētas lepnā centra, kur staigāja grieķi no puspasaules, ziedoja saviem dieviem un baudīja to daiļumu.

Tagad ielas kļuva arvien šaurākas, un tieši tad, kad Marijai likās, ka mazo veikaliņu un pārdotavu mudžekli apmaldījusies, viņa ieraudzīja meklēto veikalu. No attāluma tur spīdēja zils zīds, Marija to pazina.

„To Zuzanna saņēmusi no Eifrosīnes," viņa nodomāja.

Tad viņa atvēra durvis, tur, paldies Dievam, nebija neviena pircēja, bet aiz letes stāvēja Lidija, taisnu muguru, gara un stalta. Abas sievietes skatījās viena otrā klusējot, pilnas svinīguma un prieka.

Beidzot Marija čukstēja:

—    Vai drīkstu apsēsties?

Ar to pietika, lai Lidijai pārietu stingums, viņa pievilka krēslu un atnesa glāzi ūdens.

—    Vai esi tālu nākusi?

—    Tikai no ostas. Bet pilsēta ir liela.

—    Nodzeries.

—     Paldies.

Tad Lidija ar garu nūju pieklaudzināja pie griestiem. Marija dzirdēja atveramies kādas durvis, un Lidija tūlīt pat iesaucās:

—    Ātrāk. Viņa ir atnākusi.

Salome skriešus metās pa kāpnēm lejā. Marija Īsti nevarēja viņu saskatīt, jo skatienu aizmigloja asaras. Tāpat bija ar Salomi.

Neviena nebilda ne vārda.

„Cik dīvaini, bet mēs, liekas, kautrējamies cita no citas," domāja Marija.

—    Man jāsasveicinās ar Zuzannu, — viņa teica.

—    Nāc.

Augšstāva virtuvē sēdēja Zuzanna, izpletuši rokas pret Mariju, kura tāpat kā Korintā nokrita ceļos un paslēpa seju Zuzannas apmetnī. Zuzanna aiz prieka smējās un garās vārdu virtenēs stāstīja, cik viņas visas priecīgas. Un kā viņu gaidījušas.

Un cerējušas.

Viegli kā vējš viņa salauza apjukuma ledu, un drīz viņas nespēja cita citu aizrunāt.

Tā tas gāja, līdz Zuzanna viņas pārtrauca un iesaucās:

—    Jāēd taču, mums būs svētku mielasts.

Lidija nogāja lejā un aizslēdza veikalu, Marija devās viņai līdzi un paņēma savu maisiņu ar drēbēm naktij un ko pārģērbties.

Salome gatavoja ēst. Kūpinātu jēra galu ar mērci, kur katra garšviela Marijai atsauca atmiņas. Tā, tieši tā bija garšojis ēdiens vakaros pie nometņu ugunskuriem.

Viņas daudz norunāja šo pirmo vakaru, pārsprieda dažādas nesvarīgas lietas, kad bija nolikušās gulēt uz saviem paklājiem. Ak, Marija tik labi pazina šis maigās sieviešu valodas. Bet paklājs viņai šķita neērts, un viņa grozījās no vieniem sāniem uz otriem, līdz atrada īsto stāvokli. Bija pagājis ilgs laiks, kopš Leonidasa sieva nebija gulējusi uz grīdas.

Nākamajā rītā valodas plūda kā upe, visām bija tik daudz ko stāstīt. Sākumā bija personiskas lietas, viņas runāja par ciemiem tur mājās, kur nekas nebija mainījies, par bērniem un bērnu bērniem, un par prieku, kad viņas pārbrauca mājās un stāstīja, kas noticis.

Marija sēdēja klusu un domāja — man tas jāpastāsta.

—    Man pirms mēneša nomira vīrs.

Viņas Mariju apskāva un aiz līdzjūtības raudāja. Viņu skumjas bija neiedomājami tālas no Eifrosīnes lietišķības un Līvijas savaldības.

Viņām bija daudz atmiņu par Leonidasu, viņas atcerējās to dienu, kad viņš ieradās Kapernaumā un bija tik stalts, tik laipns un atklāts.

—    Viņam bija brīnišķīgi smiekli, — teica Lidija. — Es atceros, šie smiekli aizrāva visus sev līdzi, gan Sīmani, kurš bija tik norūpējies par savu cieņu, gan selotus, kas kļuva par mūsu nelaimi.

Tad viņas apklusa.

—     Es nekad neesmu sapratusi, kas īsti notika, — teica Marija.

—     Pagaidīsim līdz rītdienai. Tad būs sabats, un mēs visu dienu varēsim nodoties… savām atmiņām.

Runātāja bija Salome, un viņa arī turpināja:

—     Mēs esam izlasījušas tava rakstītā kopijas. Bet arī mums ir piezīmes, kuras gadu gaitā rakstījusi Lidija. Kamēr mēs apdarīsim savus darbus, tu tās varēsi izlasīt.

—    Paldies.

Un, kamēr viņas uzkopa māju un veikalu un devās uz pilsētu iepirkties sabatam, Marija sēdēja pie virtuves galda un lasīja. Šīs atmiņas daudzās detaļās atšķīrās no viņas atmiņām, bet pārsteidzošākais bija tas, cik vienādi visas bija uztvērušas Jēzus vārdus un darbus.

„Es nebiju tik vientuļa, kā biju domājusi."

Visu nākamo dienu viņas vija kopā savus aprakstus un Marijas atmiņu ainas ar Lidijas piezīmēm.

Tas viņām deva spēku, viņas ieguva apstiprinājumu. Bet Lidija gan ieminējās par to, cik atmiņa tomēr ir neaprēķināma:

—     Man kāda atmiņa var parādīties sapnī, tā var būt gaisma pār ūdeni. Vai puķes smarža. Tikai dažreiz iznirst skaidra aina un kāds cilvēks, kurš kaut ko saka. Viss liek atcerēties. Kad atmostos, es mēģinu ainu padarīt skaidrāku. Es atceros. Bet tad es neesmu droša par to, kur esmu ko iestarpinājusi, kur papildinājusi, ko citādāk iztulkojusi.

Marija piekrītoši pamāja, viņa kaut ko tādu pazina.

Bet vecā Zuzanna iesmējās un teica:

• — Jums ir pārāk dzīva fantāzija. Es atceros to, ko atceros, un es varu atgriezties atmiņās, kad vēlos, iet augšā pa kāpnēm Kapernaumas mājā, redzēt nodilušo durvju rokturi, brīdi tur pastāvēt un paklausīties jaunajā balsī no ezera, kur viņš sēdēja laivā un uzrunāja Jaudis.

—    Tas taču ir fantastiski, — teica Marija. — Vai tu to spēj, kad vien vēlies?

—     Nē. Bet visbiežāk tad, kad atmiņas saistītas ar sāpēm. Es varu redzēt katru sīkumu Golgātā, visu, kas notika tajās garajās stundās.

—     Bet tad jau tas nozīmē, ka ir arī lietas, kuras tev grūti atcerēties, — teica Salome. —Visu prieku?…

Zuzanna pamāja, bet tad Marija sacīja:

—    Tas ir dīvaini. Tu taču biji vispriecīgākā no mums visām.

Šoreiz klusums bija ilgs, Salome aizgāja pēc aprikožu sulas un kausiem. Kamēr vina apkalpoja, Marija domīgi raudzījās viņā un beidzot teica:

—     Bet kā ar tevi, Salome? Kā tu atceries? Tev taču bija labāka galva par mums visām.

—     Nē, tāda bija tev.

—    Nav tiesa, tev bija inteliģence. Man bija prāts.

Viņas smējās. Tad runāja Salome:

—     Pirmos gadus pēc krustā sišanas man šķita, ka man ir skaidras un nepārprotamas atmiņas par visu, ko Jēzus runāja un darīja. Bet tad sākās lielā mītu radīšana kristīgajās draudzēs, augšāmcelšanās, eņģeli pie kapa, māte, kas bijusi jaunava. Tagad viņi atraduši zvaigzni virs Betlēmes…

Viņa beidzot apklusa, bet tad runāja tālāk:

—    Viņi, šie apustuli, runā un runā, un kas gan esmu es, lai uzdrošinātos apgalvot, ka viņiem nav taisnība, bet man ir. Esmu kļuvusi tik nedroša….

Viņas pamāja, viņas jutās tik tālu no pilnības.

Bet tad Lidija piecēlās visā augumā un runāja, uzsvērdama vārdus:

—     Es ticu sāgām, stāstiem un brīnumiem, šausmīgiem jūras dzīvniekiem un eņģeļiem. Bet, ja kāds sāk apgalvot, ka tie ir īsteni, ka tas viss noticis mūsu pasaulē, tad es ticību zaudēju.

Pārējās izskatījās pārsteigtas, bet Marija saprata.

—     Nevienai no mums nav atbildes, kas īsti viņš bija un kāds bija viņa uzdevums, — teica Zuzanna.

—     Man šķiet, Marijai ir taisnība, kad viņa raksta: „Viņš priekš mums bija pārāk liels." Bet ir daudz tādu cilvēku, kuriem ir atbildes uz visu. Pēteris, Barnaba un Pāvils, tie ir tikai daži no viņiem.

Salomes balss bija maiga, bet acis niknas.

Zuzanna saknieba lūpas un kaut ko murmināja.

—     Ko tu teici?

—     Ka neviens nekad neuzklausa sievietes.

Viņas sēdēja klusu, zinādamas, ka tā ir taisnība.

—    Daži beigu beigās to darīs. Un ar to varbūt pietiek, — teica Lidija.

Tad Marija pastāstīja par kristīgajām apvienībām, kuras nostājušās ārpus apustuļu mācības.

—     Es biju gnostiku dievkalpojumā.

Viņa aprakstīja lozes vilkšanu pirms dievkalpojuma, dzīvi notēloja sievieti, kura sprediķoja, un stāstīja, ko tā bija teikusi.

—     Es biju aizplīvurojusies un ietinusies melnā, — viņa stāstīja. — Pirmo reizi visu Antiohijā pavadīto gadu gaitā man bija bailes tikt pazītai. Jūs droši vien saprotat, cik es biju satraukta, kad tā sieviete sāka citēt manu sarunu ar Pēteri ūdensnesēja mājā Jeruzalemē.

—    Vārdu pa vārdam, — teica Marija, un viņas balsī vēl jautās izbrīns. — Tajā brīdi es sapratu, ka vārdam ir pašam sava dzīve. Un vara.

Viņas bija klausījušās lielā sasprindzinājumā un pārsteigumā.

Tagad viņas sēdēja klusu un domāja.

Beigās Salome teica:

—    Varbūt ir svarīgi, ka mēs dodam savu liecību.

—    Jā, —teica Marija un tad vērpa savu plānu.

Viņa bija runājusi ar savu audžumāti pa ceļam no Antiohijas. Un Eifrosīne viņu dedzīgi atbalstīja. Viņas uzbūvētu māju starp diviem zaļiem pakalniem plašajā zemes gabalā pie Korintas līča. Tur būtu bibliotēka, guļamistabas viesiem un liela virtuve.

—    Tur ir skaisti, — viņa teica.

—     Un nauda?

—      Mēs esam vina mācekles un darīsim tā, kā viņš mācīja. Saliksim visus savus līdzekļus kopējā kasē un sadalīsim.

—     Mums taču ir tik maz.

—      Bet izrādās, ka man ir daudz. Tā noteikti nav nejaušība, ka saņēmu Leonidasa mantojumu.

Ilgajā klusumā Marija gandrīz varēja dzirdēt viņu domas.

Lidija domāja, ka būtu grūti atstāt Efezu, kur viņa jutusies kā mājās gandrīz divdesmit gadu.

Zuzanna domāja, ka viņa ir par vecu.

Salome bija praktiskāka, un tieši viņa pārtrauca klusumu:

—     Bet ko mēs sadarīsim visas garās dienas? Mēs taču nevaram tikai runāties vai rakstīt.

Marija smaidīja:

—      Esmu izdomājusi, ka mēs audzētu dārzeņus un ar to pelnītu. Un pamazām mēs pieņemtu skolniekus, sievietes, kuras ir ieinteresētas uzzināt par mūsu mācību.

Atsevišķas replikas krita kā smagas lietus lāses:

-Jā.

—     Kad tu brauksi?

—     Pēc nedēļas būs kuģis.

—     Kāda ir šī Korintas pilsēta?

—     Mazāka par šo.

—    Vai tur ir daudz romiešu?

—    Jā, un daudz jūdu.

—     Ko cilvēki par mums domās?

—     Vai tu par to kādreiz uztraucies, kad sekoji Jēzum?

—     Vai tev šķiet, ka Jēzus atbalsta tavu ideju? -Jā.

—     Mēs tev dosim atbildi.

—    Ir grūti mainīt līdzšinējo dzīvi.

—    Arī šeit ir grūti dzīvot. Mēs klustam vecākas.

Tovakar viņas tālāk nenonāca. Viņas uzklāja galdu

sabata maltītei, iededza sveces un skaitīja vecās lūgšanas. Bet viņu visu domas bija tālu projām.

Marijai bija jādodas projām no Efezas, neuzzinot lēmumu^Viņa negribēja piespiest, šaubījās, un viņai likās, ka tas ari nav vajadzīgs. Brīžam viņa bija pavisam droša, ka lēmums jau pieņemts.

Viņa domāja, ka tas pieņemts debesu valstībā, kas tik pārliecinoši dzīvoja šajās sievietēs.

Kad Marija noteiktajā dienā kāpa uz kuģa, viņas visas bija tur klāt un turēja viņas rokas, kā nevēlēdamās viņu atlaist.

—    Ja nu mēs ne… — ierunājās Zuzanna drebošā balsī. — Vai tu tomēr atbrauksi un mūs apciemosi?

—    Jā, es apsolu.

—    Tad tu nebūsi pārāk vīlusies.

—     Būšu gan. Bet tas jau pāries tāpat kā viss cits.

—    Dīvaini, ka mēs esam kļuvušas tik svārstīgas, — teica Lidija. —Ja atceramies, ka reiz atstājām visu un tikai sekojām Meistaram.

Marija pamāja, viņa bieži bija domājusi par to, cik neizprotami stipras bija šīs sievietes, kuras sekoja Jēzum. Viņas ne tikai atstāja savas ģimenes, viņas lauza arī visas savas tradīcijas, visus jūdu paradumus. Viņām bija jāiztur tik daudz apsmiekla un nievu.

—     Bet toreiz jau mums nebija nekādas izvēles, — teica Zuzanna.

Marija labi padomāja, pirms teica:

—     Man šķiet, ka mums nav ari šoreiz. Mums ir uzdevums.

Nākamajā mirklī kapteinis sauca, ka kuģis gatavs atiešanai. Sievietēm vajadzēja kāpt krastā, un viņas šķīrās ar neveiklajiem vārdiem:

—    Mēs vēl redzēsimies.

—     Mēs rakstīsim.

Grāmatas nobeigumā Marianne Fredriksone jautā: „Kādēļ Marija Magdalēna?"

Atbilde ir minējums: „Varbūt tas sākās tad, kad biju izlasījusi Simonas Veilas „Vēstuli kādam dominikānim". Kā zināms, Veila bija katoliete, taču, kas attiecas uz kristietību, tai viņa adresē visai kritiskus jautājumus. Visupirms vioa vēršas pret baznīcas absurdajiem uzskatiem, ka vienīgi tai pieder tiesības interpretēt un skaidrot vienīgo un īsto patiesību. To patiesību, kuras vārdā, laikam ritot, tika tiesāti un notiesāti cilvēki. Kā gan Jēzus, kura mācības pamatā ir piedošana un žēlsirdība, varēja tikt skaidrots par tiesājošu Dievu? Kā gan vina konsekventā norobežošanās no priesteriem un Rakstu mācītājiem varēja būt pamatā reliģijai, kurā valda bargi likumi, kundzības atzīšana un hierarhija?

Simona Veila bija formulējusi jautājumus, kas mani uztrauc vienmēr, kad lasu evaņģēlijus ar visām tajos esošajām pretrunām.

Simona Veila uzsver, ka patiesa mūsu reliģijas izpratne vispār nav iespējama, jo kristietības sākotnes vēsture ir grimusi tumsā.

Tas mani ieinteresēja. Sāku studēt teoloģiju, reliģiju, vēsturi, mitoloģiju un grieķu filozofiju. Aizrautīgi un ar apbrīnu lasīju par Sofiju, Dieva meitu, gudrības dievieti, kuras mācība stipri vien līdzinās Jēzus mācībai.

Drīz arī nācu pie atzinās, ka daudzas kristietības pretrunas sakņojas konfliktā, kas bija radies starp kristīgo jūdu draudzi Jeruzalemē un apustuļiem, kuri jauno mācību gribēja sludināt pagāniem. Jeruzalemes kristieši pastāvēja uz to, ka visiem, kas gribēja tikt „atgriezti", vispirms vajadzēja kļūt par jūdiem, pildīt simtiem likumu noteikumus un ļauties „apgraizīties". Misionāri ar Pāvilu priekšgalā nostājās pret jūdu draudzi un šo cīnu uzvarēja. Un, kā jau tas parasti mēdz būt, uzvarētāji rakstīja savu vēsturi, t. i., evaņģēlijus. Tādā veidā, piemēram, ir radies uzskats, ka tie, kas nonāvējuši Dieva dēlu, bijuši jūdi. Šis uzskats vēstures gaitā ir ieguvis diezgan briesmīgas konsekvences.

Pēc kāda laika sāku spēlēties ar domu vai varbūt drīzāk tādiem kā sapņiem — bet ja nu starp Jēzus mācekļiem būtu bijis kāds brīvs, atklāts, ar asu prātu apveltīts, bez aizspriedumiem domājošs cilvēks, kas pazītu gan jūdu, gan grieķu domāšanas veidu, ar vārdu saķot, cilvēks, „kam bija ausis, lai klausītos…"

„Nag Hammadi bibliotēkā reiz nevilšus uzdūros Marijas Magdalēnas evaņģēlija fragmentiem, kas neticamā veidā vēl bija uzglabājušies. Tajos Marija Magdalēna stāsta par to, ka Jēzus Kristus sarunās ar viou teicis: „Neradiet savas dzīves likumības pēc tā, ko es jums esmu atklājis. Nerakstiet likumus tā, kā to dara baušļu rakstītāji." Tas mani pārsteidza: varbūt ir bijis kāds ar ausīm, kas dzirdēja, ar acīm, kas redzēja, un prātu, kas aptvēra. Māceklis, ko Jēzus mīlējis visvairāk. Un tā ir bijusi sieviete — bez varas un bez ietekmes.

Tā radās mana Marija Magdalēna."

MARIANNE FREDRIKSONE Marija Magdalēna — svētā grēciniece

Romāns

UDK 821. 113. 6-31 Fr386

Apgāds „Daugava", Rigā, Aspazijas bulv. 24, LV 1050. Izdevējdarbības licence Nr. 2-0944. Formāts 60x90/16. iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija" Puškina ielā 12, Rīgā LV 1050

Content

Fredriksone Marianne Marija Magdalēna svētā grēciniece