Pētera evaņģēlijs Pētera apokalipse

Pētera evaņģēlijs Pētera apokalipse

Apustuļa Pētera atveids (autors Gvido Reni,, 1634).

.

IEVADS

Dace Balode, Jānis Rudzītis-Neimanis

Pētera evaņģēlijs, Pētera apokalipse… Pāršķirstot Bībeles, kas ir nopērkamas veikalu plauktos, lasītājs var izbrīnīties, ka tur nav atrodams evaņģēlijs un apokalipse, kas saistītas ar Pētera vārdu. Šie abi agrīnās kristietības literārie darbi, ko nu ir iespēja lasīt latviešu valodā, patiešām nav iekļauti to grāmatu kopumā, ko mēs saucam par Bībeles kanonu. Varbūt kāds, to uzzinot, ar īpašu interesi pievērsīsies šiem tekstiem — varbūt tajos varēs atrast to, ko baznīcas saskaņā ar sazvērestības teorijām ir noklusējušas. Citam tieši otrādi šie teksti liksies pat garīgi bīstami, jo baznīcas tos nav atzinušas par autoritatīviem. Tādēļ kā tulkojuma autori vēlamies uzsvērt, ka mūsu mērķis ir izglītot, proti, pieeja pašam avotam ļauj lasītājam pašam veidot uz avotiem pamatotu viedokli. Lai arī dzīvojam informācijas pārbagātā laikā, viens no mūsu laika trūkumiem dīvainā kārtā ir tas, ka arvien vairāk balstāmies atstāstījumā, kas reizēm var būt arī apzināta maldināšana.

Kopš 19. gs. ir atklāti arvien jauni rokraksti, kas ļauj pētniekiem un ikvienam citam interesentam pašam lasīt un ne tikai atstāstos iepazīt agrīnās kristīgās literatūras piemērus. No vēsturiskā viedokļa raugoties, ikviens avots ir

ļoti nozīmīgs, lai saprastu kādu parādību, šajā gadījumā kristietību, tās dažādībā. Skaidrs, ka nav runa par to, ka Bībeles kanonam ir jātiek kaut kādā veidā papildinātam. Kanons ir kopīga vienošanās, ka Baznīca atsaucas uz šiem tekstiem un ekumene pastāv šajā konvencijā. Tomēr šie ārpuskanoniskie teksti atklāj mums teoloģiskās domas virzību, parāda, uz kāda fona ir notikusi tekstu atlase, un arī liecina par laiku, kad nav bijusi tik asa līnija starp kanonisko un nekanonisko. Daži teksti netika lietoti publiski dievkalpojumā, bet labi noderēja personības izaugsmei privāti.

I. Pētera evaņģēlija un Pētera apokalipses manuskripta atklāšana

Tulkojums, kas šobrīd ir padarīts pieejams lasītājam, balstās uz senu rokrakstu, kurā tieši šādā veidā ir tikuši apkopoti fragmenti no abiem minētajiem darbiem. Šis manuskripts tika atrasts franču arheoloģiskās misijas ekspedīcijā 1886. — 1887. gadā, kas norisinājās Ahmīmā, Ēģiptē. Izrakumos tika atklāta kāda, iespējams, mūka, kapavieta, kurā bez mirstīgajām atliekām atrada arī tajā ieliktu nelielu grāmatiņu (kodeksu) ar 66 lappusēm, kas saturēja vairākus tekstu fragmentus grieķu valodā, kas vēlāk tika identificēti kā Pētera evaņģēlijs, Pētera apokalipse, fragmenti no 1. Hanoha (Ēnoha) grāmatas un Svētā Juliāna martīrijs. Šo nelielo grāmatiņu, atsaucoties uz

rokraksta stilu, paleogrāfi datēja ar 8. gs., un, spriežot pēc rokraksta kvalitātes, visticamāk, tas nebija profesionāla pārrakstītāja darbs, varbūt pats kapā guldītais bija salicis kopā šos dažādos laikos tapušos darbus.

1892. gadā šis manuskripts tika publicēts, un tad jau to pirmizdevējs arheologs Urbēns Buriā pirmo no dokumentiem kodeksā identificēja kā pazaudēto Pētera evaņģēliju. Tam brīdim tā bija sensācija. Tiklīdz tas parādījās plašākai publikai, tā vienlaikus angliski, vāciski un franciski sākās darbs pie tā tulkojuma un komentāru veidošanas. Jau gadu vēlāk arī parādījās pirmie tulkojumi un komentāri. Pētera evaņģēlija un arī Pētera apokalipses teksts, spriežot pēc tā, kā tas manuskriptā sākas un beidzas, ir tikai fragments no plašāka teksta. Fragments iesākas ar aprautu teikumu, bet tieši pirms tā izrotājumam pārrakstītājs ir iezīmējis pāris ornamentu, tātad teksta vairāk nav bijis. Tāpat aprautas ir arī teksta beigas. Iespējams, jau pārrakstītājam ir bijis pieejams bojāts dokuments.

Šobrīd manuskripta fotogrāfija ir pieejama Oksfordas Seno dokumentu pētniecības centrā (Centre for the Study of Ancient Documents) un arī šā centra digitāli piedāvātajā Kairas jeb Ēģiptes muzeja fotogrāfiju arhīvā. Pats manuskripts Papyrus Cairensis 10759 jeb Ahmīmas kodekss no Kairas muzeja kādu bridi bija pazudis un esot pārceļojis uz Aleksandrijas bibliotēku un tagad atrodas tur.

Petera evaņģelija sarakstīšanas laiks un vieta

Precīzi datēt evaņģēlija sarakstīšanas laiku nav iespējams, pēc liecībām, kuras pašas datējamas ar 2. gs. beigām un jau atsaucas uz Pētera evaņģēliju, tam būtu jābūt sarakstītam pirms tam. Šķiet arī, ka Pētera evaņģēlija autors pazīst jau visus četrus kanoniskos evaņģēlijus, tātad tiem jau bija jābūt sarakstītiem un pietiekami izplatītiem. Tādēļ kā visticamāko aptuveno sarakstīšanas laiku pieņem 2. gadsimta vidu.

Arī par sarakstīšanas vietu var izteikt tikai minējumus. No Baznīcas autoru liecībām redzams, ka evaņģēlijs ir bijis pazīstams un lietots draudzē Sīrijā. Vēl bez šajā tulkojumā iekļautajiem fragmentiem ir atrasti ļoti nelieli evaņģēlija rokrakstu fragmenti Ēģiptē, kādēļ varētu domāt, ka evaņģēlijs varētu būt bijis sarakstīts tur.

Liecības par Pētera evaņģēliju Baznīcas vēstures dokumentos

Samērā īsā evaņģēlija fragmenta beigu epizodē no pirmās personas perspektīvas vēstīts par mācekļu situāciju (58—59). Pats vēstītājs saukts par Sīmani Pēteri: “Es, Sīmanis Pēteris, un Andrejs, mans brālis, ņēmām mūsu tīklus un gājām uz jūru.” (PtEv 60) Šie vārdi likuši šo evaņģēlija fragmentu sasaistīt ar ziņām no Baznīcas autoru rakstiem par evaņģēliju, kas ir ticis piedēvēts apustulim Pēterim.

Visplašāk par Pētera evaņģēliju liecina Baznīcas vēsturnieks Eusēbijs (4. gs.) savā darbā “Baznīcas vēsture III, 3”. Viņš uzskaita vairākus darbus, kas viņam ir pazīstami ar Pētera vārdu. Vispirms viņš norāda, ka ir Pētera vēstule, kas ir autentiska. Ir arī cita Pētera vēstule, kas gan nepieder autoritatīviem rakstiem, tomēr ir atzīta par pietiekami pamācošu, lai to pievienotu “citiem rakstiem”. Tad ir vēl raksti, kas ir nosaukti Pētera vārdā: “Darbi, kas tiek attiecināti uz viņu un viņa vārdā nosauktais evaņģēlijs, par viņa sarakstīto uzskatītā horņīlija un tā saucamā apokalipse.” Eusēbijs šajos izteikumos iedala viņam pazīstamos kristīgos tekstus trīs līmeņos: pirmkārt ir Pētera vēstule, ko viņš uzskata par autentisku, tad ir otra vēstule, ko viņš pazīst ar Pētera vārdu un kas šobrīd ir iekļauta kanonā, bet, pēc Eusēbija uzskatiem, nav autentiska, tomēr tajā pašā laikā noderīga pamācībai. Trešā līmeņa teksti ir tie, kurus lielākā daļa baznīcas neuzskata par autoritatīviem. Tiem piederīgs ari Pētera evaņģēlijs.

Turklāt Eusēbijs atsaucas savā darbā uz to, ko bīskaps Serapijs (Antiohijas bīskaps 191-211) ir rakstījis par Pētera evaņģēliju. Pēc Serapija domām, nav neviena teksta, ko pats Jēzus māceklis Pēteris ir sarakstījis: “.. ja ir kāds raksts, kas maldīgi iet apkārt zem viņa vārda, tad mēs esam pietiekami pieredzējuši, lai to noraidītu, jo mēs zinām, ka mums šādi raksti nav tikuši nodoti.” (VI, 12, 2) Viņš pazīst Pētera

evaņģēliju no kādas draudzes, kas to ir lasījusi savos dievkalpojumos, un Serapijs, to izvērtējot, sākotnēji atbalsta tā lietojumu draudzē, tomēr tad, uzzinājis, ka to izmantojot arī dokētisti (kas aizstāv domu, ka Jēzum ķermenis vai nu nav bijis, vai tikai šķietams, tātad noraida pilnīgu inkarnāciju), viņš beigu beigās noraida tā lietojumu draudzē.

No šīm liecībām redzams, ka Pētera evaņģēlijs sākumā ir ticis ļoti dažādi vērtēts: vieni to ir uzskatījuši par savas draudzes evaņģēliju, citi tomēr to ir noraidījuši. Arī pats evaņģēlijs netiek tieši nosaukts par dokētisku, tikai atzīts, ka to ir lietojušas draudzes, kas ir bijušas šādos uzskatos.

Pētera evaņģēlija saistība ar kanoniskajiem evaņģēlijiem

Nelielais fragments saturiski aptver Jēzus ciešanu stāstu un augšāmcelšanās liecību un ir līdzīgs kanoniskajiem evaņģēlijiem šajā vēstījumā. Šķiet, ka evaņģēlija saturs varēja būt līdzīgi izkārtots. Tā kā evaņģēlijā atrodamas līdzības ar visiem kanoniskajiem evaņģēlijiem, tad tiek pieņemts, ka autors tos ir pazinis un mēģinājis izveidot vienu evaņģēliju no šiem četriem. Tomēr, visticamāk, ka Pētera evaņģēlijs atspoguļo savu oriģinālu skatījumu un tā galvenais mērķis nav bijis tikai harmonizēt šobrīd kanonisko evaņģēliju izteikumus, bet gan nodot tālāk savus teoloģiskos akcentus, izmantojot to, kas autoram

bijis pazīstams no citiem evaņģēlijiem. Šķiet, ļoti apzināti autors ir veidojis savu stāstu.

Pētniecība nav vienisprātis, vai tiešām evaņģēlijā ir pārstāvēti dokētiski priekšstati. Arvien vairāk pētnieku tomēr sliecas domāt, ka tas tā nav, jo evaņģēlijā liela loma tiek piedēvēta pašai Jēzus miesai.

Evaņģēlijs ir liecība pieaugošai spriedzei starp jūdaismu un kristietību, atšķirībā no kanoniskajiem evaņģēlijiem te daudz lielāka atbildība par Jēzus nāvi tiek uzlikta jūdu pārstāvjiem, neievērojot vēsturisko īstenību.

Pētera evaņģēlijs ir unikāls ar savu augšāmcelšanās norises apskatu. Nav pazīstamu citu evaņģēliju, kuri aprakstītu, kā tieši augšāmcelšanās notikusi. Lasītājs parasti tiek aizvests pie kapa jau tad, kad tas ir tukšs. Tikai Mateja evaņģēlijā 27. nodaļā autors piemin brīnumu raksturojošo zemestrīci, bet šķiet, ka kapu apsargājušie stāstījumā neko no notiekošās augšāmcelšanās nemana un tā paliek lasītājam noslēpums. Pētera evaņģēlijs turpretī liek daudz lielāku uzsvaru uz šo brīnumu nekā citi evaņģēliji. Ne tikai ticīgie, bet pat neticīgie, kas apsargā kapu, te kļūst par augšāmcelšanās lieciniekiem.

Pētera apokalipses autors, sarakstīšanas laiks un vieta

“Es teicu viņam: “Kur ir visi taisnie? Kāda ir pasaule, kurā ir tie, kam piemīt šī godība?” Kungs man parādīja

ļoti lielu, ārkārtīgi spožu zemi ārpus šis pasaules…” lai ari Pētera apokalipses tekstā nekur neparādās Pētera vārds, tomēr tajā ir atrodamas diezgan skaidras norādes uz Jaunās Derības t. s. apskaidrošanas stāstu (Mt 17:1-8; Mk 9:2-10; Lk 9:28-36), kurā Pēterim ir atvēlēta īpaša loma. Viņš ir viens no redzamākajiem Jēzus mācekļiem un svarīgākajiem Jēzus augšāmcelšanās (Lk 23:34; IKor 15:5) lieciniekiem, tāpēc uzskatāms par piemērotu atklāsmes saņēmēju, kurš redz to, kas notiks gan ar taisnajiem, gan ļaundariem. Pētera tēls ir izmantots arī citos agrīnās kristietības nekanoniskajos darbos, kuri ir nosaukti viņa vārdā arī tajos Pēteris saņem apokaliptiskas norādes par laiku beigām. Nereti šajos tekstos tiek mazināta citu Jēzus augšāmcelšanās liecinieku (piemēram, apustuļa Jāņa un sieviešu) loma.

Pētnieku vairākums uzskata, ka Pētera apokalipse ir sarakstīta ne vēlāk par 2. gs. vidu Ēģiptē. Iespējams, ka tajā atbalsojas Bar Kohbas sacelšanās (ilga no 132. gada līdz 135. gadam), kuras laikā tika vajāti jūdu izcelsmes kristieši, jo viņi atteicās atzīt Bar Kohbu par mesiju (īpaši PtAp 1-3), tomēr Pētera apokalipse nesatur skaidras norādes par darba autoru, tapšanas vietu un laiku.

Šis pseidoepigrāfais darbs sākotnēji ir bijis sarakstīts grieķu valodā, taču plašāka tā versija ir saglabājusies etiopiešu valodā. Latviešu lasītājam piedāvātā Pētera apokalipses tulkojuma pamatā ir Ahmīmā (Ēģiptē) atrastā rokraksta

teksts grieķu valodā. Pētera apokalipses Ahmīmas teksts uzskatāms par rediģētu sākotnējās Pētera apokalipses variantu, jo, iespējams, Ahmīmas fragmenta autors mēģināja to pieskaņot Pētera evaņģēlijam redakcionālie papildinājumi un labojumi ir veikti tā, lai tie atbilstu Pētera evaņģēlija valodai un stilam.

Liecības Baznīcas vēstures dokumentos

Līdzšinējā pētniecība ir parādījusi, ka Pētera apokalipse atstāja lielu ietekmi uz strauji augošo 2. gadsimta kristietību. Informācijas par Pētera apokalipsi 2. — 5. gadsimta kristīgo autoru darbos nav daudz, taču arī no tiem var secināt, kāpēc laika gaitā samazinās Pētera apokalipses popularitāte. Slavenais Muratori kanons (tapis 2. gs. beigās) uzskaita tos darbus, kurus Baznīca atzīst par autoritatīviem, kā arī sniedz nelielu to raksturojumu. Par Pētera apokalipsi tajā ir teikts, ka no apokalipsēm tiek atzītas tikai Jāņa un Pētera apokalipses, lai arī ne visi vēlas lasīt Pētera vārdā nosaukto apokalipsi Baznīcā. Muratori kanons gan nemin konkrētus (piemēram, saturs, autentiskums u. tml.) iemeslus, kāpēc tiek noraidīta Pētera apokalipses izmantošana Baznīcas liturģijā. Aptuveni gadsimtu vēlāk Eusēbijs savā “Baznīcas vēsturē” Pētera apokalipsi jau raksturo kā apšaubāmu tekstu, kas būtu jānoraida. Līdzīgu attieksmi pauž arī cits latīņu tēvs Hieronīms. Situācija

Austrumos ir atšķirīga, jo tur Pētera apokalipse izpelnās lielāku atzīšanu nekā Rietumos. Aleksandrijas Klements citē Pētera apokalipsi un attiecas pret to kā pret Rakstu daļu (piemēram, lai pamatotu attieksmi pret ģimenē nevēlamajiem bērniem). Pēdējās liecības par Pētera apokalipses teksta publisku lasīšanu Palestīnas baznīcās Lielajā Piektdienā nāk no Sozomena “Baznīcas vēstures” (sarakstīta ap 5. gs. vidu). Ja 5. gadsimtā Pētera apokalipse bija pazīstama un to vēl lasīja Austrumu baznīcās, kā skaidrot to, ka šis teksts ātri zaudē savu popularitāti Rietumos? Kā vienu no iemesliem var minēt apokalipses kā literārā žanra norietu, taču noteicošā ir 2. 3. gadsimta polemika starp tradicionālās kristietības pārstāvjiem un gnostiķiem. Šajā laikā cirkulē plaša petriniskā (Pētera vārdā nosauktā) literatūra, kurā tiek turpināta un paplašināta Pētera kā atklāsmes noslēpumu saņēmēja loma. Abas puses labprāt izmantoja šo Pētera tēlu, tiesa, katra savā veidā (vieni vairāk uzsvēra amatu un Baznīcas autoritāti, savukārt otri — atziņu). Petriniskā literatūra pakāpeniski sāk zaudēt ietekmi, un no visām ar Pētera vārdu saistītajām tradīcijām savas pozīcijas noturēja tikai Pētera kā amata saņēmēja un pildītāja tradīcija. Rietumos Pētera apokalipsi samērā ātri izkonkurēja Pāvila apokalipse, kas izmanto Pētera apokalipsi kā avotu un izvērstāk apraksta ellē notiekošo, papildinot to ar jauniem priekšstatiem (piemēram, kā dvēsele atstāj ķermeni). Beigu beigās Pētera apokalipses teksts tiek pazaudēts, līdz to no jauna atklāj tikai 19. gadsimta beigās Ēģiptē, bet drīz vien (20. gs. sākumā) atrod arī pilnu Pētera apokalipses tekstu etiopiešu valodā.

Pētera apokalipses literārais žanrs

Pētera apokalipse ir senākais līdz mūsdienām nonākušais teksts, kas apraksta elles apmeklējumu. Pietiekami detalizētā elles atainošana ar tās dažādajiem grēkiem un sodiem, kas parādās šajā apokalipsē, ir ņemta no agrākiem avotiem. Daudzi no Pētera apokalipsē minētajiem elles sodiem nav unikāli tie ir aizgūti no Seno Austrumu, jūdu, grieķu-romiešu priekšstatiem par mirušo likteni mirušo valstībā, taču Pētera apokalipse tos izmanto saviem mērķiem. Piemēram, aborta gadījumā jāatzīmē, ka Jaunajā Derībā nav tiešu norāžu, kā attiekties pret abortu, savukārt citos 1. — 2. gadsimta kristiešu tekstos (Didahē, Barnabas vēstule) parādās šīs prakses aizliegums, līdz ar to var uzskatīt, ka Pētera apokalipses sarakstīšanas laikā aborta aizliegums jau bija kļuvis par normu. Pētera apokalipse plaši izmanto Bībeles valodu vai Bībeles motīvus, piemēram, laulības pārkāpēju pieminēšana parādās daudzos elles ceļojumu tekstos, taču ne vienmēr piemērotais sods nāk no Bībeles (piemēram, vīriešu pakāršana aiz dzimumorgāniem, savukārt sieviešu pakāršana aiz matiem vai

krūtīm). Pētera apokalipsē minētie elles sodi ir cieši saistīti ne tikai ar t. s. Jaunās Derības “tikumu un netikumu katalogiem” (Gal 5:19-21; IKor 6:9-11 u. c.), bet arī citiem jūdu un kristiešu apokaliptiskajiem tekstiem, kuros arī aprakstīta dažādu grēcinieku sodīšana. Šajos tekstos bieži parādās vieni un tie paši grēki un sodi (īpaši seksuālie un vārdiskie grēki), kas liecina par to, ka apokaliptiskā tradīcija vairāku gadsimtu garumā saglabāja savu tradicionālo materiālu. Tajā pašā laikā jāatzīmē, ka Pētera apokalipse tieši nevēršas pret Baznīcas amatu nepildīšanu vai pasivitāti draudzē (piemēram, Pāvila apokalipse aplūko sodus, ko piemēro prezbiteriem, diakoniem, bīskapiem un lektoriem) un laicīgajiem valdniekiem.

Sākotnēji apokalipsēs dominē priekšstats, ka par dzīvi pēc nāves var uzzināt, apmeklējot debesis. 1. gadsimtā sāk parādīties arī pirmie darbi, kuros vizionāri apmeklē arī elli — vietu, kur pēc nāves tiek sodīti ļaundari. Pakāpeniski izveidojas īpašs apokaliptiskās literatūras apakšžanrs, kurā parādās izteikta interese par ļaundaru likteni pēc nāves, pasvītrojot to, ka aktīva sodīšana sākas nevis pastarās tiesas laikā, bet jau nāves brīdi. Tas ir raksturīgs arī vienīgajam Jaunās Derības tekstam, kurā parādās šim apakšžanram raksturīgi priekšstati (Lk 16:19—31) — bagātais vīrs jau cieš no soda uzreiz pēc nāves (vēl pirms pastarās tiesas). Bagātnieks piedāvā Lācaram atgriezties atpakaļ (vai nu kā

dzīvam, vai kā garam, kurš komunicētu ar dzīvi palikušajiem), lai brīdinātu dzīvi palikušos, taču abas iespējas līdzībā tiek noraidītas.

Atšķirībā no citiem elles apmeklējuma aprakstiem Pētera apokalipsei trūkst šim apakšžanram tik raksturīgās jautājumu atbilžu formas. Pētera apokalipses gadījumā tā nav tradicionālā došanās pa elli kopā ar pavadoni, jo Pētera apokalipsē nav ne pavadoņa, ne pašas ceļošanas, tomēr ir saglabāti skaidrojumi ar sodu demonstrēšanu. Pēteris neuzdod jautājumus, un Kristus bez taujāšanas sniedz atbildes par katru grēku un tam piemēroto sodu, īsi raksturojot to (“viņi ir tie..”). Pētera apokalipses etiopiešu versijā parādās vēl viens elles apmeklējumiem raksturīgs motīvs, kura nav Pētera apokalipses Ahmīmas rokrakstā, — lūgums Dievam apžēloties par ļaundariem, redzot ļaundaru mocīšanu. Dieva reakcija uz šādu lūgumu mēdz atšķirties — viņš vai nu apžēlojas (“jo ir labs un žēlastīgs”, “cilvēki ir veidoti kā Dieva tēls”), vai arī noraida lūgumu (“viņiem būtu bijis labāk nepiedzimt”). Pētera apokalipses etiopiešu versijā Dievs noraida šādu iespēju, jo viņu atgriešanās laiks ir beidzies. Abas Pētera apokalipses teksta versijas gan ir vienisprātis, ka ļaundariem jau dzīves laikā vajadzēja apzināties sodu par savu rīcību (PtAp 24; sal. ar Lk 16:19-31).

Teodicejas problēma ir viena no biežāk aplūkotajām tēmām apokaliptiskajos tekstos. Jau Vecās Derības teksti

konfrontē lasītāju ar situāciju, ka ļaundariem klājas labi, bet taisnie cieš un prasa Dievam atjaunot agrāko lietu kārtību, sodot ļaundarus (piemēram, Ps 37; 73). Apokaliptiskie teksti ir spilgts piemērs tam, ka līdzšinējie šādas situācijas skaidrojumi vairs neapmierināja, tāpēc, skaidrojot pretrunas starp vēlamo un reālo, tie atteicās no cerībām uz Dieva gribas īstenošanos šajā pasaulē, tajā pašā laikā saglabājot priekšstatu par Dieva radītāja visvarenību, kurš ir taisnīgs Dievs un palīdzēs dievbijīgajiem (tas īstenosies citā laikā un citā pasaulē). Pētera apokalipses skatījumā ellē triumfē Dieva taisnība.

Mūsdienu lasītājam Pētera apokalipsē atainotie elles sodu apraksti var šķist ļoti nežēlīgi, tomēr tie nav piemēroti patvaļīgi, jo atbilst izdarītajam pārkāpumam (taliona princips “aci pret aci, zobu pret zobu”; Mt 7:2; Mk 4:24; Lk 6:38). Taliona principa īstenošana paredz atmaksu, atjaunojot līdzšinējo kārtību pāridarītāji cieš par to, ko viņi nodarīja cietušajiem. Tomēr cilvēku izveidotā tiesas sistēma ir nepilnīga, jo tai nav pietiekami daudz un adekvātu soda veidu katram grēkam — tas, ko nevar īstenot uz zemes, tiek īstenots pastarajā tiesā, jo Dieva taisnība, kas ir šā principa pamatā, turpinās arī pēc šīs dzīves. Ne visiem pārkāpumiem ir liecinieki, taču pastarajā tiesā grēcinieki nevarēs izbēgt no soda par katru grēku, jo slepus izdarītie grēki nāks gaismā un nebūs apstrīdami. Ļaunie darbi kā personificēti liecinieki

vērsīsies pret grēcinieku, apsūdzot viņu. Pētera apokalipse iespaidīgā elles ainā parāda, kā grēcinieki konfrontējas ar saviem grēkiem un viņu pašu ļaunums viņus tiesā. Pētera apokalipses uzdevums ir izraisīt lasītājos bailes, brīdinot par iespējamo likteni pēc nāves, lai motivētu dzīvot pareizu dzīvesveidu.

Izmantotā literatūra

Bauckham, R. The Fate of the Dead: Studies on the Jeivish and Christian Apocalypses. Leiden: Brill, 1998.

Czachesz, I. The Grotesque Body in Early Christian Discourse. London: Fxjuinox, 2012.

Himmelfarb, M. Tours of Hell: An Apocalyptics Form in Jewish and Christian Literature. Philadephia: University of Pennsylvania Press, 1983.

Kraus, lh., Nicklas, T. Das Petrusevangelium und die Petrusapokalypse: die griechischen Fragmente mit deutscher und englischer Ьbersetzung. Berlin: de Gruyter, 2004.

Foster, Paul. The Gospel of Peter, in: Expository Times (2007) 118:7, 319.

Pētera evaņģēlijs

1 Neviens no jūdiem nemazgāja rokas ne Hērods, ne viņa tiesneši. Kad viņi negribēja mazgāties, Pilāts piecēlās.1 2 Tad ķēniņš Hērods pavēlēja aizvest Kungu un teica viņiem: “Ko es jums pavēlēju viņam darīt, dariet!” 3 Bet tur stāvēja Jāzeps, Pilāta un arī Kunga draugs,2 un, redzēdams, ka viņi taisās viņu sist krustā, tas gāja pie Pilāta un lūdza Kunga miesas apglabāšanai. 4 Pilāts sūtīja pie Hēroda un lūdza viņa miesas.

5 Hērods teica: “Brāli Pilāt, ja arī neviens nebūtu lūdzis, mēs viņu apglabātu, jo tuvojas sabats. Jo bauslībā ir rakstīts: saule lai nenoriet pār nonāvēto.”3

Evaņģēlija fragments sākas ar Jēzus tiesāšanas scēnu, precīzāk, ar tās noslēgumu. Roku mazgāšanas pieminēšana lasītājam atsauc atmiņā kanoniskā Mateja evaņģēlija epizodi 27:24, kur Pilāts publiski mazgā rokas, tādējādi uzsvērdams savu nevainību Jēzus nāvē. Roku mazgāšana jeb šķīstīšana pirms ēšanas bija un ir izplatīts jūdaisma rituāls, kas saistīts gan ar higiēnas, gan svētuma izpratni (skat. Mk 7:1-5). Tomēr Jēzus tiesas procesā nav runa par ēšanu, tādēļ, iespējams, roku mazgāšana te saistīta ar šķīstīšanās rituālu, kas

1 Mt 27:24

2 Mk 15:43; Mt 27:57-60; Lk 23:50-54; Jp 19:38-42

3 Lk 23:54; SMoz 21:22-23; Joz 8:29,10:27

aprakstīts 5Moz 21:1—9, kur slepkavības gadījumā, ja slepkava nav zināms, pilsētas vecajiem ir jāupurē tele un pār to jāmazgā rokas, un ar mutisku zvērestu jāatbrīvo sava pilsēta no vainas, te roku mazgāšana nozīmē rituālu attīrīšanos no vainas. PtEv autors, šķiet, grib polemiski uzsvērt, ka jūdu pārstāvji neatbrīvojas no slepkavības vainas (skat. arī Ps 26:6, 73:13). Hērods ir arī galvenais pavēles devējs soda izpildei. PtEv vēl sastopamas antijūdaistiskas tendences, arī turpmāk PtEv jūdi tiek padarīti par galvenajiem vainīgajiem Jēzus nāvē, bet romietis Pilāts procesā parādīts pozitīvāk. Viņam ir kopīgs draugs ar Kungu, viņš iestājas par to, lai Jēzus tiktu pienācīgi apglabāts.

Arī kanoniskie evaņģēliji vēsta par kādu Jāzepu no Arimatejas, kas izlūdzas Jēzus miesas pēc viņa nāves un gulda tās savā kapā. Saskaņā ar Marka evaņģēliju viņš ir bijis turīgs jūdu sinedrija (augstākā tiesa) loceklis, kas ir kļuvis par Jēzus sekotāju (Mk 15:43-46; Mt 27:57-60; Lk 23:50-54; Jņ 19:38-42).

Un tas nodeva viņu tautai pirms to Neraudzētās maizes svētku pirmās dienas.4 6 Tie, saņēmuši Kungu, steigšus dzina viņu un teica: “Velkam prom Dieva Dēlu, jo viņš ir mūsu varā!”

4 Mk 15:15; Mt 27:24; Lk 23:24-25; Jņ 18:38b; Mkl4:12

7 Tie ietērpa viņu purpura drānās un sēdināja viņu uz tiep sas krēsla, un sacīja: “Tiesā taisni, Israēla ķēniņ!” 5 8 Kāds no tiem paņēma ērkšķu vainagu un uzlika Kungam galvā.

9   Kādi stāvēja un spļāva viņam sejā, citi sita viņu vaigā un vēl citi bakstīja ar nūju, un daži pēra un sacīja: “Šādi goi dinot, godāsim Dieva Dēlu!”6

10   Viņi atveda divus ļaundarus un sita krustā Kungu viņiem pa vidu, bet viņš klusēja, it kā nejustu sāpes.7 11 Uzslējuši krustu, tie uzrakstīja: “Šis ir Israēla Ķēniņš”. 12 Nolikuši viņa drēbes tā priekšā, viņi [tās] sadalīja un meta lozes par tām.

13 Viens no ļaundariem norāja tos: “Mēs tā ciešam tā ļaunuma dēļ, ko esam nodarījuši, bet šis, kas ir kļuvis par cilvēku glābēju, ko viņš netaisnu jums ir darījis?”8 14 Sadusmojušies uz viņu, tie pavēlēja, lai nesalauž viņam stilbkaulus, ka viņš mirst mocīdamies.9

Te atkal pēc autora gribas galvenie Jēzus mocītāji ir jūdi, lai arī, visticamāk, vēsturiski Jēzus soda izpildītāji bija romiešu karavīri. Aprakstītā epizode parāda to, ka Dieva Dēls it kā patiešām ir nonācis šo ļaundaru varā. Tikai tālāk atklāsies, ka tā nebūt nav. Jēzus krustā sišanas scēna ir likusi šā evaņģēli

5 Jņ 19:13

6 Mk 14:65,15:16-20

7 Mk 14:61; Mt 26:62; Lk 22:67; Mk 15:5; Mt 27:14; Lk 23:1-5; Jņ 18:28-38

8 Lk 23:39-40

9 Jņ 19:31-33

ja interpretiem domāt, ka, iespējams, tā autors pārstāv dokētiskus uzskatus, t. i., ka Jēzus tikai šķietami ir bijis cilvēks, dievišķais nav pilnībā iemiesojies, bet ir atdalāms no miesīgā. Evaņģēlijā arī viņš nekad nav dēvēts par Jēzu, bet tikai Kungu vai Dieva Dēlu, kas, visticamāk, ir ar dievišķību saistīti tituli. Klusēšana krustā sišanas brīdī varētu nozīmēt, ka Jēzus patiešām nejuta sāpes, jo tas, kas notiek ar miesu, nespēj aizskart dievišķo. Tomēr šāds Jēzus tēlojums var būt saistīts arī ar jūdu vidū izplatītu martīru ideālu, kas spēj paciest vislielākās mokas, nezaudējot stāju.

15    Bija pusdienlaiks, bet tumsa pārņēma visu Jūdeju. Tie sacēla traci, jo baidījās, ka saule ir norietējusi, bet viņš vēl ir dzīvs, jo tiem ir rakstīts: “Saule lai nenoriet pār nonāvēto”.10

16     Kāds no viņiem teica: “Dodiet viņam dzert žulti ar etiķi!” un [to] samaisījuši, tie deva [dzert].1 * 17 Tie piepildīja visu un sakrāja pilnu grēku mēru uz savas galvas.12

18   Daudzi staigāja apkārt ar gaismekļiem, domādami, ka ir nakts, un krita.” 19 Kungs iekliedzās: “Mans spēks! Spēks, tu mani atstāji!” — un, kad viņš to bija pateicis, tad tika

14

uzņemts.

10 5Moz 21:22-23; Mk 15:33; Mt 27:45; Lk 23:44; Am 8:9

11 Mt 27:34, 48; Ps 69:22

12 Jņ 19:28, 30

13 Jņ 11:10

14 Ps 22:2; Mk 15:34; Mt 27:46; Lk 23:44; Jņ 19:28-30

20 Tajā pašā stundā Jeruzālemes tempļa priekškars pārplīsa divās daļās.15 21 Tad tie izvilka naglas no Kunga rokām un nolika viņu uz zemes.16 Visa zeme trīcēja, un kļuva ļoti baisi.

22    Tad saule (atkal) sāka spīdēt, un izrādījās ir devītā stunda.17 23 Jūdi priecājās un atdeva Jāzepam viņa miesas, lai tas apglabātu tās, pēc tam kad tas bija redzējis visu labo, ko viņš bija darījis. 24 Viņš paņēma Kungu, mazgāja un ietina viņu linu audeklā, un ienesa viņu savā kapā, ko sauca par Jāzepa dārzu.18

25   Kad jūdi, vecajie un priesteri saprata, kādu ļaunumu viņi sev nodarījuši, tie sāka sist sev pa krūtīm un sacīja: “Vai! mūsu grēkiem! Klāt ir tiesa un Jeruzālemes gals!”

Jau otro reizi Pētera evaņģēlijā ir atsauce uz 5Moz 21:22-23, kur ir noteikts, ka ar krusta nāvi sodītais noziedznieks ir jāapglabā tajā pašā dienā. Krustā pakārtais burtiski tiek uzskatīts par Dieva lāstu, nepieciešamība viņu apglabāt ir pamatota ar to, ka pretējā gadījumā tiktu padarīta nešķīsta visa Israēla zeme. Ar šo norādi, iespējams, PtEv autors grib uzsvērt, ka, lai arī viņi tik ļoti grib izvairīties no nešķīstības, sodot nevainīgo, viņi jau to sev ir sagādājuši. Varbūt norāde

15 Mk 15:38; Mt 27:51, 54

16 Jņ 20:25, 27

17 Mk 15:33; Mt 27:45; Lk 23:44

18 Mk 15:46; Jņ 19:41

kalpo ari, lai pamatotu to, kāpēc kā noziedznieks notiesātais Jēzus tiek apglabāts. Tālāk stāstītie notikumi ir saistīti ar Jēzus kapu.

Sakrāt pilnu grēku mēru — jūdaismā pastāvēja priekšstats par to, ka ir noteikts grēku daudzums, kas tiks piepildīts, un tad Dievs iejauksies vēstures gaitā un pār vainīgajiem nāks tiesa (skat., piemēram, lMoz 15:16; Dan 8:23; arī ITes 2:16). Marka evaņģēlijā Jēzus vārdi pie krusta ir: “Mans Dievs, mans Dievs, kādēļ tu mani esi atstājis” (15:34), tas ir citāts no 22. psalma. PtEv autors vēlas, lai lasītājs “dzirdētu” šos vārdus, pārveidotus no izmisuma sauciena uz suverēnu secinājumu, ka spēks ir izgājis no mirstošā Jēzus. Visticamāk, ar to ir domāts, ka Kristus krustu PtEv var saprast kā dievišķā Jēzus nespēka vietu, viņš neiejaucas norisē, bet ļauj notikt visam, kā tas notiktu ar jebkuru cilvēku.

No krusta Jēzus tiek uzņemts, atšķirībā no kanoniskajiem evaņģēlijiem netiek pateikts, ka viņš nomirst. Atkal interpretiem ir bijis pamats domāt, ka Jēzus nepiedzīvo nāvi, bet viņa dievišķā īstā būtība atgriežas pie Dieva. Tomēr tālākie notikumi liek domāt, ka arī miesa ir saistīta ar dievišķo, piemēram, to noliekot zemē, notiek brīnums zemestrīce, tas nozīmē, ka nevar evaņģēlijā saredzēt tīru dokētismu. Arī Jēzus miesas tiek dēvētas par Kungu, tātad ar šo dievišķības titulu. Visticamāk, šis izteikums ir eifēmisms — arī nāvē Jēzus ir Dieva rokās.

26        Bet es sēroju kopā ar saviem līdzgaitniekiem

un nomāktu sirdi mēs noslēpāmies, jo viņi mūs

meklēja (uzskatīdami), ka esam ļaundari un gribam aizdedzināt templi.

27    Par visu to mēs gavējām un sēdējām, vaimanādami un raudādami nakti un dienu līdz sabatam.19

Stāsts turpinās ar aculiecinieka vēstījumu pirmajā personā, un 60. pantā redzams, kas ir šis “es”, proti, Sīmanis Pēteris.

28    Bet rakstu mācītāji, farizeji un vecajie sapulcējās, jo viņi dzirdēja, ka tauta kurn, sit sev pa krūtīm un saka: “Ja viņa nāve ir likusi notikt tik lielām zīmēm, redziet, cik taisns viņš ir!”70 29 Vecajie nobijās un gāja pie Pilāta, lai to lūgtu:

30   “Piešķir mums karavīrus, lai mēs trīs dienas varētu sargāt viņa kapu un viņa mācekļi neatnāktu un nenozagtu viņu, un tauta nedomātu, ka viņš ir uzcēlies no mirušajiem, un nenodarītu mums ļaunu.” 31 Pilāts piešķīra viņiem centurionu Petroniju ar karavīriem, lai tie sargātu kapu, un vecajie un rakstu mācītāji kopā ar tiem gāja uz kapu.71

32   Visi, kas tur bija, kopā ar centurionu un karavīriem pievēla lielu akmeni un lika to priekšā kapa ieejai. 33 Viņi pielika septiņus zīmogus un, uzcēluši tur telti, sargāja. 34 Agri sabata rītā daudz ļaužu nāca no Jeruzālemes un tās apkārtnes, lai redzētu aizzīmogoto kapu.

19 Mk 2:20,16:10

20 Lk 23:47-48

21 Mt 27:62-66

Kapa apsargāšana aprakstīta arī Mateja evaņģēlijā (27:62-66), te šis stāsts ir detalizētāks. Tiek minēts centuriona vārds Petronijs.Tas ir literārs paņēmiens, lai modinātu lasītājā izjūtu, ka stāsts ir tuvu notikumiem un atbilst īstenībai.

Visticamāk, kaps ir klintī iecirsta telpa, kur mirušie tika guldīti uz akmens soliem. Šādu kapu noslēdza ar akmeni, stāstījumam atbilst apaļas formas diskveidā izcirsts akmens, lai arī kantaini, korķim līdzīgi kapu noslēdzoši akmeņi ir bijuši daudz izplatītāki. Pieliktie zīmogi, sargi un cilvēku pūļi minēti, lai redzētu, ka kaps patiešām ir ciet, un lai izceltu tālāk aprakstīto brīnumu.'

35 Naktī, kad Kunga diena ausa un karavīri stāvēja sardzē pa divi, atskanēja skaļa balss debesīs. 36 Viņi redzēja debesis atveramies un divus spoži mirdzošus vīrus nokāpjam no turienes un tuvojamies kapam.22 37 Bet tas akmens, kas bija likts pie durvīm, pats no sevis novēlās (malā) un kaps atvērās, un abi jaunekļi iegāja.23 38 Kad šie karavīri to redzēja, viņi pamodināja centurionu un vecajos, jo viņi arī bija klāt sardzē.

39   Vēl viņiem stāstot redzēto, viņi atkal ieraudzīja trīs vīri iznāca no kapa, divi balstīja to vienu, un krusts tiem sekoja.24

22 Mt 3:16-17

23 Mt 28:1-8

24 Mk 16:3 .

40  Tiem diviem galvas sniedzās līdz debesim, bet tam, ko viņi veda pie rokas, [tā] pacēlās pāri debesim. 41 Viņi izdzirdēja balsi no debesim: “Vai tu sludināji aizmigušajiem?” 42 Un bija dzirdama atbilde no krusta: “Jā.”25

43 Tie apspriedās viens ar otru, lai ietu prom un ziņotu par to Pilātam. 44 Kamēr viņi vēl prātoja, atkal varēja redzēt debesis atveramies, un kāds cilvēks nonāca un iegāja kapā.

45 To redzot, tie, kas bija ar centurionu, nakti steidzās pie Pilāta un pameta kapu, kuru sargāja. Tie lielās bailēs stāstīja par visu, ko bija redzējuši, un sacīja: “Patiesi viņš bija Dieva Dēls!”26 46 Pilāts atbildēja: “Es esmu tīrs no Dieva Dēla asinīm, bet jūs bijāt tie, kas to izlēma!”27 47 Tad visi tuvojās viņam, lūdza un prasīja pavēlēt centurionam un kararavīriem nevienam neteikt, ko viņi ir redzējuši. 48 “Jo mums ir izdevīgāk,” viņi teica, “tikt vainotiem vislielākajā grēkā Dieva priekšā, nekā krist jūdu tautas rokās un tikt nomētātiem ar akmeņiem.”28 49 Tad Pilāts pavēlēja centurionam un karavīriem neko neteikt.29

25 lPēt 3:19

26 Mk 15:39

27 Mt 27:24

28 Jņ 11:50

29 Mt 28:11-15

Šis ir vienīgais Jēzus augšāmcelšanās apraksts agrīnajā kristīgajā literatūrā. Mateja evaņģēlijā 27:24 kapa sargi ir “kā miruši” un nevar redzēt pašu norisi. Vienīgie liecinieki kanoniskajos evaņģēlijos ir Jēzus sekotāji. Bet PtEv par pirmajiem lieciniekiem kļūst tieši tie, kas gribēja izvairīties no šādas notikumu interpretācijas. Gan romiešu karavīri, gan klātesošie jūdu vadītāji redz to, kā augšāmcelšanās notiek. Šāds notikumu vēstījums varētu būt ar apoloģētisku nolūku Jēzus pretinieki evaņģēlija stāstā kalpo augšāmcelšanās liecības objektivizācijai.

Augšāmceltais ir parādīts kā milzīga izmēra tēls, kas acīmredzot piederīgs debesu būtnēm, tāpat kā eņģeļi. Tomēr viņš ir vēl vairāk nekā šie no debesīm sūtītie augšāmcelšanās palīgi, viņš sniedzas pat pāri debesīm.

Pārsteidzoši, ka atbilde par sludināšanu mirušajiem nāk no krusta, krusts kļūst par simbolu Jēzus glābjošajam darbam.

50 Kunga dienas pašā agrumā Marija Magdalēna, Kunga mācekle, kas, baidīdamās no dusmās aizsvilušam ies jūdiem, nebija darījusi pie Kunga kapa to, ko sievietes paradušas darīt mirušajiem un saviem mīļajiem, 51 ņēma sev līdzi draudzenes un atnāca pie kapa, kur viņš bija nolikts.30 52 Viņas baidījās, ka jūdi viņas ieraudzīs, un teica: “Pat ja mēs nespējām apraudāt un vaimanāt dienā, kad viņš tika sists krustā, darīsim to tagad pie kapa! 53 Bet kas

30 Mt 28:1; Mk 16:1-8; Lk 24:1-2; Jņ 20:1-10

mums novels kapa ieejas priekšā nolikto akmeni, lai mēs varētu ieiet iekšā un apsēsties viņam līdzās un darīt (to), kas pienākas? 54 Jo akmens ir liels, un mēs baidāmies, ka mūs kāds varētu ieraudzīt. Ja mēs nespējam novelt akmeni, noliksim pie ieejas to, ko atnesām viņa piemiņai, bet, ejot uz savām mājām, apraudāsim un sitīsim sev pa krūtīm!”31

55 Viņas nogāja un atrada kapu atvērtu. Viņas pienāca, ieskatījās iekšā un ieraudzīja tur kādu jaunekli, kas sēdēja kapa vidū. Viņš bija jaunības pilnbriedā, tērpies spožās drānās. Viņš tām teica: 56 “Kādēļ jūs atnācāt? Ko jūs meklējat? Vai krustā sisto? Viņš ir augšāmcēlies un aizgājis. Tomēr, ja jūs neticat, tad pieliecieties un skatieties uz vietu, kur viņš gulēja, viņa tur nav! Viņš ir augšāmcēlies un aizgājis turp, no kurienes bija sūtīts.”

57   Tad sievietes nobijušās aizbēga.32

Mirušo apraudāšana bija piederīga jūdu sēru rituāliem. Tie varēja ietvert sēru dziesmu, sāpju vaimanas, ari sēru izteikšanu ar visu ķermeni nemazgāšanos, matu apgriešanu, sišanu pa krūtīm, apģērba saplēšanu un īpašu sēra apģērbu un sēru mīmiku, lai izteiktu zaudējuma sāpes.

Tāpat kā kanoniskajos evaņģēlijos, kur aprakstīta sievu došanās uz kapu, arī te sievas uzdod ļoti piemēroto jautā

31 Mk 16:3-4

32 Mk 16:1-8

jumu, kā viņas tiks kapā iekšā (skat., piemēram, Mk 16:3). PtEv viņām ir arī plāns, ko darīt, ja tas nebūtu iespējams. Sievas kļūst par nākamajām augšāmcelšanās lieciniecēm, viņas pārliecinās Jēzus patiešām kapā nav, viņš ir augšāmcēlies.

58    Bija Neraudzētās maizes svētku pēdējā diena, un daudzi devās prom, lai atgrieztos savās mājās, kad svētki bija galā. 59 Bet mēs, divpadsmit Kunga mācekļi, raudājām un sērojām, un ikviens, kas sēroja notikušā dēļ, taisījās uz savām mājām.

60 Es, Sīmanis Pēteris, un Andrejs, mans brālis, ņēmām mūsu tīklus un gājām uz jūru.” Ar mums bija Levijs, Alfeja dēls, ko Kungs…

Evaņģēlija pēdējais teikums ir ļāvis šo evaņģēliju identificēt kā Pētera evaņģēliju. īpatnējs ir tā noslēgums, jo tas apraujas pusteikumā. Turklāt ir skaidrs, ka rokrakstā turpinājuma tālāk nav, jo teksts pabeigts ar beigu simboliem. Kāpēc tas ir tā, var tikai minēt, varbūt pārrakstītājam ir bijis pieejams tikai fragments, kas beidzies tieši šajā vietā.

33 Jņ 21:1-3

Pētera apokalipse

1   “Daudzi no viņiem būs viltus pravieši, un viņi mācis pazušanas ceļus un tās dažādās mācības.34 2 Bet tie kļūs par pazušanas dēliem.35 3 Tad Dievs nāks pie tiem, kas man tic, pie tiem, kas izsalkuši un izslāpuši, pie apspiestajiem un tiem, kuri šajā dzīvē savas dvēseles pārbauda, un viņš tiesās nelikumības dēlus.”36

PtAp sākas ar Kunga brīdinājumu par viltus praviešiem. Viltus praviešu tēma plaši parādās Bībelē, bet vislielākā līdzība PtAp 1—3 ir ar 2Pēt 2:1-3, jo arī šajā tekstā ir runa par pazušanu. 2Pēt pretnostata viltus skolotājus, viņu sekotājus un vēstules adresātus, saasinātā veidā parādot abu pušu izvēlēto ceļu. Ceļa jēdziens ir raksturīgs ar Pētera vārdu saistītajai literatūrai izņēmums nav ari PtAp (PtAp 1, 22, 28, 34). PtAp izvēlas citu, no 2Pēt atšķirīgu izteiksmes veidu, lai nebūtu negatīvi jāraksturo Dieva zaimotāji. PtAp runā par “Dieva/taisnības ceļu” (PtAp 22, 28, 34), ko viņi ir atstājuši, lai ietu ceļu, ko māca viltus pravieši (PtAp 1). PtAp uzsver, ka viltus pravieši ne tikai nogāja no pareizā ceļa, bet pazudina arī savus sekotājus. Tajā brīdī notiek dievišķā iejaukšanās (PtAp 3). Neraksturīga ir vārda “Dievs” izmantošana PtAp 3, jo Jaunās Derības kontekstā ierastāk būtu “nāks mans Tēvs”. Šeit Jēzus runā ar

34 2Pēt 2:1-3

35 Jņ 17:12; 2Tes 2:3

36 Mt 5:6,10-11; 5Moz 13:2-6,18:20-22

mācekļiem vai tikai ar Pēteri, un viņš sevi nedēvē par Kungu. Jēzus atbild līdzīgi kā “kalna sprediķī” (Mt 5:6, 10-11) Dievam uzticīgie tiks atalgoti par savām ciešanām, bet neuzticīgo sodīšana neizpaliks. Dievs tiesās viltus praviešus kā nelikumības dēlus (tos, kuri pārkāpa bauslību) saskaņā ar baušļiem par viltus praviešiem (5Moz 13:2-6, 18:20-22).

4 Kungs vēl teica: “Kāpjam kalnā un lūdzam!” 5 Ejot ar viņu, mēs, divpadsmit mācekļi, lūdzām, lai viņš parāda mums kādu no mūsu taisnajiem brāļiem, kurš ir atstājis pasauli, lai mēs redzētu, kādā veidolā viņi ir, un, būdami droši, mēs iedrošinātu cilvēkus, kuri mūs klausītos. 6 Kad mēs lūdzām, piepeši parādījās divi vīri un stāvēja Kunga priekšā, uz kuriem mēs tieši nespējām lūkoties. 7 No viņu sejām kā no saules nāca stars, un viņu drēbes bija tik mirdzošas, kādas cilvēka acs vēl nebija redzējusi. Jo ne mute var izstāstīt, ne sirds [aptvert] godību, kurā viņi bija tērpti, un viņu sejas skaistumu. 8 Viņus redzot, mēs bijām ļoti pārsteigti, jo viņu miesas bija baltākas par jebkādu sniegu un sarkanākas par jebkuru rozi. 9 To sarkanums bija sajaucies ar balto, un es nevaru vienkārši aprakstīt viņu skaistumu. 10 Viņu mati bija cirtaini un spīdīgi un ieskāva viņu sejas un plecus, un līdzinājās vainagam, kas novīts no nardes un dažādu krāsu ziediem, vai varavīksnei gaisā tik labi viņi izskatījās!

11   Redzot viņu skaistumu, mēs satrūkāmies viņu dēļ, jo tie parādījās pēkšņi.

12     Piegājis pie Kunga, es teicu: “Kas viņi ir?” 13 Viņš man atbildēja: “Šie ir jūsu brāļi taisnie, kuru veidolu jūs gribējāt redzēt.” 14 Es teicu viņam: “Kur ir visi taisnie? Kāda ir pasaule, kurā ir tie, kam piemīt šī godība?”37

Šajā PtAp daļā ir skaidri pamanāma sinoptisko evaņģēliju (Mt 17:1-8; Mk 9:2-10; Lk 9:28-36) un 2Pēt 1:16-18 tradīciju izmantošana, taču tajā pašā laikā pastāv virkne atšķirību starp sinoptiskajiem evaņģēlijiem un PtAp, piemēram, šeit Jēzus pats piedāvā 12 mācekļiem doties kopā ar viņu kalnā un lūgt. Atšķirībā no t. s. apskaidrošanas stāsta PtAp nerunā par apskaidrošanu un neizrāda kristoloģisku interesi; tā vietā Pēteris uzdod jautājumus par jau mirušo kristiešu likteni. Arī divu vīru parādīšanās ir saistīta ar Jaunās Derības apskaidrošanas tradīciju, lai gan PtAp ar to vēlas parādīt taisnos brāļus. Sinoptiskajos evaņģēlijos Mozus un Elijas izskatam netiek pievērsta uzmanība, bet PtAp diezgan plaši apraksta abu vīru izskatu, jo mācekļi ir pārsteigti par to, lai gan abi vīri izskatās kā diezgan tipiskas debesu būtnes (Atkl 1:14—16, 10:1 u. c.). Abu vīru izskats pauž godību un skaistumu, piemēram, vainagā izmantotās nardes bija dārgas (vajadzēja importēt no Indijas) un aromātiskas (Dz 1:12), bet viņu miesa bija kā jaundzimušajiem (atgādina jaundzimušā Noa aprakstu apokrifā jūdu rakstā — 1. Hanoha (Ēnoha) grāmatā).

37 Mt 17:1-8; Mk9:2-10; Lk9:28-36; 2Pēt 1:16-18

Atbildot uz mācekļu lūgumu parādīt kādu no agrāk mirušajiem brāļiem, viņi viena brāļa vietā ieraudzīja veselus divus brāļus. Pēteris vēlas uzzināt vēl vairāk viņu interesē vieta, kur mīt šie brāļi.

15 Kungs man parādīja ļoti lielu, ārkārtīgi spožu zemi ārpus šīs pasaules. Gaiss tur bija caurstrāvots ar saules stariem, un zeme ziedēja ar nevīstošiem ziediem. Tā bija pilna ar smaržaugiem un augiem, kas skaisti ziedēja, nevīta un nesa svētītus augļus.38 16 Ziedu smarža bija tik spēcīga, ka tā no turienes nonāca arī līdz mums. 17 Tās vietas iemītnieki bija tērpti gaismas pilnās eņģeļu drēbēs, un viņu drēbes saskaņojās ar viņu zemi. 18 Eņģeļi tur riņķoja ap viņiem.

19    (Visiem) turienes iemītniekiem piemita vienāda godība, un viņi vienā balsī skaļi slavēja Dievu Kungu, un viņi priecājās tajā vietā. 20 Kungs teica mums: “Šī ir jūsu augsto priesteru, taisno cilvēku, vieta.”

Paradīzes apraksts sākas ar Pētera ekskluzīvo iespēju pilnībā skatīt to, kas ir minēts “kalna sprediķī” (Mt 5:10). Paradīzes apraksta mērķis ir uzmundrināt lasītājus, ja viņi cieš savas ticības dēļ. PtAp raksturo paradīzi diezgan tradicionāli tas ir plašs dārzs ar augļiem bagātu un patīkamu floru (Atkl 22:2), kas neatrodas šajā pasaulē. Šo aprakstu papildina motīvi no grieķu-romiešu darbiem par Elizejas

38 Atkl 22:2; lMoz 2:9

laukiem (gaisa un gaismas īpašā kvalitāte, ļoti skaisti augi); tie, iespējams, pievienoti, lai apmierinātu to lasītāju interesi, kuriem esošās informācijas par paradīzi bijis par maz. PtAp paradīzes īsais apraksts aprobežojas ar labi zināmo motīvu minēšanu, uzsverot galveno — paradīze ir vieta, kur atrodas taisnie savā (debesu) godībā. Tieši paradīzes iedzīvotāju aktivitātes (Dieva slavēšana) ir tās, kas atšķir PtAp paradīzes aprakstu no svētlaimi baudošajiem Elizejas lauku iemītniekiem, jo, ja nebūtu Dieva slavēšanas, tad PtAp paradīzes atainojumam trūktu izteiktu reliģiska rakstura īpašību. Kunga teiktais PtAp 20 attiecas uz PtAp 5, 13 minētajiem taisnajiem brāļiem, bet PtAp etiopiešu versijā Pēteris redz Mozu, Eliju un Vecās Derības patriarhus paradīzē (“patriarhi” un “augstie priesteri” grieķiski skan līdzīgi).

) 21 Tomēr tieši pretī tai es redzēju kādu citu vietu, pavi

sam tumšu, tā bija moku vieta. Tur gan mocītajiem, gan eņģeļiem mocītājiem bija tumšas drēbes, tādas kā tās vietas gaiss.39 22 Daži tur bija pakārti aiz viņu mēlēm. Viņi bija tie, kuri bija zaimojuši taisnības ceļu. Zem viņiem atradās uguns, kas liesmoja un viņus mocīja.

PtAp 21 sākas elles apraksts šajā pantā sniegtais elles vispārīgais raksturojums ir pretējs PtAp paradīzes atainojumam iepriekšējos pantos. Ellē ir tumši drēbes, gaiss, arī pati elle kā vieta. Ellē nonākušo grēcinieku apraksts PtAp turpmākajos pantos

39 2Pēt 2:1-22

kontrastē ar paradīzē mītošo taisno aprakstu, jo taisnie ir atainoti kā skaisti un harmoniski (mati, seja, pleci, ari apģērbs). Anonīmie eņģeļi mocītāji atšķiras no Bībelē minētajiem eņģeļiem, kuri, pildot Dieva uzdevumu pasaulē, soda vainīgos, negūstot baudu no upuru mocīšanas.

jau Vecās Derības baušļos atrodams princips, ka cilvēks ir atbildīgs par saw rīcību, tāpēc cieš tā ķermeņa daļa, kura ir tieši iesaistīta pārkāpuma izdarīšanā, piemēram, zaimošanas gadījumā tā ir mēle (PtAp 22). PtAp aprakstītie sodi biežāk skar nevis visu ķermeni, bet gan noteiktas ķermeņa daļas, ievērojot taliona principu (“aci pret aci, zobu pret zobu”; 2Moz 21:24). Pakāršana antīkajā pasaulē bija izplatīts publiskās pazemošanas veids (arī Vecajā Derībā 5Moz 21:22-23). Pakāršanas sodi visbiežāk tika piemēroti divos (seksuālu un vārdisku grēku) gadījumos. Citos apokaliptiskajos tekstos vēl parādās arī tādi pakāršanas sodi, kuru nav PtAp, piemēram, pakāršana aiz rokām (par zagšanu), acu plakstiņiem (incesta gadījumā) u. c. Šajos tekstos (ieskaitot PtAp) pakāršanu uzsver kā nebeidzamu pazemošanu, radot sāpes, bet nenogalinot tā upuri, jo kā nāvessods pakāršana būtu bezjēdzīga.

Apokaliptiskajā literatūrā uguns ir bieži lietota ļaundaru sodīšanai, taču ne vienmēr tā ir saistāma ar elli. Vairākumā gadījumu sodi izpaužas kā iemešana ugunī/nodošana ugunij, kas nozīmē, ka ir vajadzīga kāda dziļāka vieta (aiza, bedre). PtAp uguns ir neatņemama elles sastāvdaļa un parādās daudzos sodos. Atšķirībā no citiem elli aprakstošiem tekstiem, kuros

parādās uguns upes, ielejas u. c., PtAp uguns izpaužas vienkārši kā uguns mocīšanai vai kā degoši/kvēloši priekšmeti.

23   Liels ezers bija pilns ar degošiem mēsliem tajā bija daži cilvēki, kuri bija novērsušies no taisnības, un eņģeļi spīdzinātāji viņus mocīja. 24 Bija ari citi sievietes pakārtas aiz matiem virs mēsliem, kas vārījās. Viņas bija tās, kas bija izgreznojušās laulības pārkāpšanai. Tie, kuri bija pievienojušies viņām apgānīšanā, pārkāpjot laulību, bija pakārti aiz kājām, un viņu galvas bija mēslos. Viņi teica [skaļā balsī]: “Mēs neticējām, ka nonāksim šajā vietā!”40

Neskatoties uz dažādu ģeogrāfisku terminu lietošanu, PtAp izvairās no virzienu u. tml. paskaidrojumu došanas, tāpēc pēc tiem nevar uzzīmēt skaidru elles “karti”.

Priekšstats, ka pazemes valstībā grēcīgi cilvēki sēž netīrumos, ir ļoti sens. Nolādēto iegremdēšana mēslos, ko veidoja dubļi, netīrumi, kā ari dažādi ķermeņa izdalījumi (asinis, sviedri, strutas, izkārnījumi), ir raksturīga seno grieķu reliģiskajiem priekšstatiem. Arī Vecajā Derībā mēslu saņemšanu sejā uzskatīja par apkaunojošu Dieva sodu (Mal 2:3). Citos apokaliptiskajos tekstos elles iemītniekiem ir jāpiedzlvo gaisa piesārņojums un jāosta dažādas ķīmiskas vielas (sērs, piķis, dūmi u. c.). PtAp neiet tik radikālu ceļu kā Atkl 20:14-15, kur visi grēcinieki tiek iemesti uguns ezerā kopā ar elli un nāvi, iznīcinot visu ļauno. PtAp ellē

40 lPēt 3:3; Sak 24:12

nolādētie turpina eksistēt, un ķermenis apgrieztā stāvokli raksturo negatīvu pieredzi ellē.

Apokaliptisko tekstu interese par seksuāliem grēkiem un to sodiem nav pārsteigums, jo seksuālā šķīstība ir viens no veidiem, kā jūdi atšķīrās no citām tautām. Visbiežāk tiek pieminēti: laulības pārkāpšana, ārpuslaulības sakari, jaunavības zaudēšana pirms laulības (trūkst PtAp), homoseksuālas attiecības, incests (trūkst PtAp), aborts. Vecajā Derībā sods par dažādiem seksuāla rakstura pārkāpumiem visbiežāk ir nāvessods, bet grieķu-romiešu kultūrā tie netika uzskatīti kā smagākie grēki. Sodi par seksuāliem grēkiem ir atšķirīgi katram dzimumam (sieviešu gadījumā vēl pastāv atšķirības starp kristiešu un jūdu tekstiem). Jūdu apokalipsēs vīriešus par laulības pārkāpšanu pakāra aiz viņu ģenitālijām (PtAp 24 aprakstītajā sodā vīriešiem, visticamāk, ir izmantots eifēmisms), bet sievietes — aiz krūšu galiem (kristiešu apokalipsēs sievietes savukārt kāra aiz matiem (sievietes mati tika saistīti ar viņas seksualitāti; lPēt 3:3)).

Laulības pārkāpēju pārsteigums par nonākšanu ellē, iespējams, atspoguļo tā laika skepticismu daļā sabiedrības par tiesāšanu pēc nāves (saduķeji, dažādas filosofijas skolas u. c.). PtAp pārstāv tradicionālo, jau Vecajā Derībā sastopamo priekšstatu, ka Dievs zina cilvēku sirdis un atmaksā katram pēc tā darbiem (Sak 24:12; Sāl 2).

25 Es redzēju slepkavas un viņu līdzzinātājus, iemestus kādā šaurā vietā, kas bija pilna ar ļauniem rāpuļiem. Šie

dzīvnieki viņus mocīja, un viņi locījās mokās. Viņus mocīja tārpi kā melni mākoņi. Noslepkavoto dvēseles stāvēja līdzās, noskatījās uz slepkavu mocīšanu un teica: “Dievs, tava tiesa ir taisnīga!

26Tās vietas tuvumā es redzēju citu šauru vietu, kur noplūda mocīto asinis un smirdoši netīrumi un izveidojās par ezeru. Tur sēdēja sievietes, kurām asinis sniedzās līdz kaklam, un iepretī viņām sēdēja daudzi priekšlaikus dzimuši bērni un raudāja. Un no [viņiem] iznāca uguns liesmas un trāpīja sievietēm acīs. Viņas bija tās, kuras [neprecētas ieņēma] un nodzina augli.

PtAp 25-26 ir raksturīga cietēju klātbūtne un pat piedalīšanās grēcinieku sodīšanā. Tikai četri no dekaloga baušļiem (2Moz 20:1-17; 5Moz 5:6-21) ir pārstāvēti PtAp (laulības pārkāpšana, zaimošana, viltus liecība, slepkavība). Slepkavu soda gadījumā ir novērojama tieša atbilstība starp sodu un noziegumu upuri noskatās, kā aizā iemestos slepkavas ēd tārpi un reptiļi. Slepkavu upuri ir liecinieki taisnības atjaunošanai, kas paredz arī atbilstošu nežēlību pret slepkavām. No dažādiem dzīvniekiem, kas sastopami citos apokaliptiskos elles aprakstos (čūskas, skorpioni, lauvas, suņi u. c. cilvēkiem nedraudzīgi radījumi), PtAp ir minēti tikai tārpi un rāpuļi, turklāt tārpi tikpat kā neparādās grieķu-romiešu priekšstatos par mirušo valstību.

41 Jes 66:24; Atkl 19:1-2

Ideja par nemirstīgu tārpu, kas moka ļaundarus, nāk no Jes 66:24. Uguns un tārpi parādās kopā arī vairākos deiterokanoniskos tekstos (Jud 16:17; Sīr 7:17). Uguns un tārpi no Jesajas grāmatas kopš 1. gs. skaidri tiek asociēti ar elli (Mk 9:47-48 dod mājienus uz Jesajas grāmatas tekstu). PtAp 26 teksts ir nedaudz bojāts, tomēr tas netraucē tā izpratnei. Atsevišķi no slepkavām ir nodalītas sievietes, kuras veica abortus. PtAp 26 ir viens no pirmajiem kristiešu tekstiem, kas vēršas pret abortu. Attieksme pret abortu pirmajos gadsimtos nebija viennozīmīga, jo aborts kā kontracepcijas veids nebija aizliegts līdz laikam, kad kristietība kļuva par Romas impērijas oficiālo reliģiju.

PtAp 26 aprakstītās sievietes primāri tiek sodītas par augļa nogalināšanu, pārtraucot dabisko procesu, taču tajā laikā nav izslēgts, ka viņas cieš ellē arī par citiem grēkiem (piemēram, par netiklību, laulības pārkāpšanu). Bērni ir raksturoti kā jaundzimušie, jo viņi ir dzīvi un raud. Lai gan agrīnās kristietības literatūras darbos bērni var apsūdzēt savus vecākus par viņu rīcību, tomēr PtAp 26 ir unikāls teksts, jo tikai šajā pantā ir aprakstīta bērnu aktīva piedalīšanās savu vecāku sodīšanā. Pastāv zināma saikne starp gaismu un dzīvību nedzemdētajiem bērniem nebija iespējas ieraudzīt dienas gaismu, tāpēc tās ir sieviešu acis, kas saņem sodu no saviem nedzemdētajiem bērniem.

27    Citi [vīrieši] un sievietes bija līdz pusei liesmu apņemti

un bija iemesti tumšā vietā. Ļauni gari viņus pēra, un tārpi

bez mitas ēda iekšas. Viņi bija tie, kuri vajāja taisnos un nodeva viņus.

28   Netālu no tiem bija vēl sievietes un vīrieši, kas koda savās lūpās un tika mocīti, un viņi dabūja acīs nokaitētu dzelzi. Viņi bija tie, kas bija zaimojuši un ļaunu runājuši par taisnības ceļu. 29 Tiem tieši pretī vēl bija citi vīrieši un sievietes, kas koda savas mēles, un degoša uguns bija (viņu) mutēs. Tie bija viltus liecinieki.

īpaša kategorija ir PtAp 27-29 minētie grēcinieki, jo viņu parādīšanās dažādos elles aprakstos nav bieža. Minētie grēcinieki PtAp 27 un PtAp 29 ir vainīgi mocekļu nāvē, bet PtAp 28 atteicās no ticības, lai izglābtu savu dzīvību. Iespējams, ka šo grēcinieku iekļaušana elles sodu uzskaitījumā liecina par PtAp tapšanas laika apstākļiem. Tad PtAp paradīzes atainojums (PtAp 15-20) iegūst citu redzējumu Pēterim ir ļauts skatīt to, kā ir atalgoti vajātie un mocekļu nāvē mirušie. Vārdiskie grēki ir zaimošana, viltus liecība, baumošana, apmelošana — tos visus vieno mēle. Šie grēki tiek nosodīti Vecajā Derībā, Jaunajā Derībā un ari agrīnās kristietības darbos (Ps 34:14; Sak 6:17-19; Rm 1:29-30; Kol 3:8-9; 2Tim 3:3; Didahē 2:3-5). Arī grieķu-romiešu literatūrā šie grēki nav atstāti bez ievērības, piemēram, zaimošanu parasti uztvēra kā zvērestu pārkāpšanu un uzskatīja par nopietnu pārkāpumu. Arī pārējie grēki reizēm tiek nosodīti, taču tā nebija vispārpieņemta prakse.

PtAp 27—29 aprakstītajos sodos vairs nav iesaistīta pakāršana, taču tajos joprojām ir ievērots taliona princips. Vajātāji un nodevēji tiek sodīti tā, kā viņi attiecās pret vajātajiem un nodotajiem, saņemot bargus sodus (to var uzskatīt par PtAp 3 teiktā īstenošanu), piemēram, viltus liecinieki (PtAp 29) saņem uguni mutē, jo viņu liecības bija pamatā kristiešu nāvei. Zaimotāji PtAp elles aprakstā parādās jau otro reizi PtAp 28 pievieno PtAp 22 teiktajam vēl ļaunu runāšanu par taisnības ceļu. Pašu zaimošanu soda ar mēles/ lūpu sodu, bet acu izdedzināšanu var skaidrot ar viņu nespēju vairs redzēt patieso ceļu.

30    Citā vietā bija nelieli nokaitēti akmeņi, asāki par zobenu un jebkuru iesmu, un netīrās skrandās tērptie — sievietes un vīrieši mokās valstījās uz tiem. Tie bija bagātie, kas bija uzticējušies savai bagātībai, nebija izrādījuši žēlsirdību bāreņiem un atraitnēm un nebija likušies ne zinis par Dieva bausli.47

31   Vēl citā lielā ezerā, kas bija pildīts ar strutām, asinīm un mutuļojošiem mēsliem, līdz ceļiem stāvēja vīrieši un sievietes. Viņi bija tie, kas aizdeva naudu un prasīja augļu augļus.43

Problēmas, kas saistītas ar bagātnieku ienākšanu kristiešu draudzēs, ir risinātas Jaunās Derības tekstos (Mt 19:16-24; Lk 12:15-21, 16:19-31; lTim 6:6-10). Bagātniekiem

42 2MOZ 22:21-23; Mt 19:16-24; Lk 12:15-21,16:19-31

43 2Moz 22:24T 26

piespriestais sods ir tikai šķietami mīkstāks salīdzinājumā ar Lk 16:19-21, kur nomirušais bagātnieks nonāk vietā, kur viņu moka ar uguni. PtAp 30 sodītie bagātnieki atbild gan par savu attieksmi pret bagātību, gan par savu morālo rīcību pret sabiedrības neaizsargātākajiem pārstāvjiem, ignorējot bausli (sal. ar 2Moz 22:21—23). Nokaitētie oļi varētu būt mājiens uz dārgakmeņu krāšanu, savukārt skrandas uz tieksmi pēc dārgiem tērpiem. Līdzīgi cieš arī augļotāji, pieprasot pārmērīgus procentus (sal. ar 2Moz 22:24-26).

32    Citus vīriešus un sievietes nogrūda no augstas kraujas. Kad viņi nokrita lejā, to mocītāji dzina tos atkal uzkāpt augšā kraujā un no turienes tos grūda lejā, un tiem nebija miera no šīm mokām. Viņi bija tie, kas bija apgānījuši savas miesas, dzīvodami kā sievietes, bet ar viņiem bija tās sievietes, kas bija gulējušas viena ar otru kā vīrietis ar sievieti.

33    Pie šīs kraujas bija vieta, kas bija lielas uguns pilna. Tur stāvēja vīri, kas ar savām rokām bija izgatavojuši koka tēlus Dieva vietā.4 ' Pie viņiem bija vēl citi vīrieši un sievietes, kam bija uguns nūjas, un tie sita viens otru, un šīs mokas nekad nebeidzās.

34     Tuvu tiem vēl atradās sievietes un vīrieši, kas tika dedzināti, grozīti un cepināti. Viņi bija tie, kas bija pametuši Dieva ceļu…

44 2Moz 20:4; 5Moz 5:8

Arī homoseksuālu attiecību gadījumā ellē piemēro sodu ar letālu iznākumu, nogrūžot no augstākas vietas. Cilvēki krīt, lai mirtu, taču nemirst, tāpēc sodu atkārto no jauna, pārvēršot sodu uz zemes par mūžīgām mocībām.

Mūžīgas mokas ar uguni izpelnās arī koka tēlu griezēji. Lai arī elkdievības problēmai PtAp nav pievērsta galvenā uzmanība (to neataino tik spilgti kā citus sodus PtAp), ar to cīnījās gan Jaunajā Derībā aprakstītās draudzes (IKor 5:10-11, 6:9-10; Cal 5:19-21; Atkl 21:8), gan vēlāko paaudžu kristieši (piemēram, Didahē).

PtAp teksts beidzas ar to pašu, ar ko sākas ar ceļa motīvu. Cauri PtAp vijas mācība par diviem ceļiem (atrodama jau 5Moz). PtAp izpratnē Dieva ceļš stāv krasā pretstatā elkdievības maldiem, vienam no daudzajiem grēkiem, kas noved no patiesā ceļa. Dieva ceļam nav alternatīvas kurš novēršas, vienmēr izcieš sodu mokās (vienmēr individuāli un mūžīgi, atbilstoši saviem maldiem). Savukārt tas, kurš seko Dieva ceļam, tiek atbilstoši atalgots (PtAp 13-14, 20).

Pēcvārds

Dr. theol. Ralfs Kokins, mācītājs, LU asoc. profesors

Beidzot arī latviskā tulkojumā varam iepazīties ar diviem ļoti interesantiem Jaunās Derības ārpuskanoniskās literatūras sacerējumiem, kas atstājuši spēcīgu ietekmi uz cilvēku dievbijību un iztēli līdz pat Viduslaiku sakrālajai mākslai un Dantes “Dievišķajai komēdijai”. Būtībā jau abi darbi ir gana atšķirīgi un tiem ir maz kopīga, izņemot Pētera vārdu un vienu manuskriptu, kurā abi atrodami kopā.

Dace Balode un Jānis Rudzītis-Neimanis ļoti rūpīgi un lietpratīgi no sengrieķu valodas ir iztulkojuši 8. vai 9. gadsimtā rakstīta (t. s. Ahmīmas) rokraksta fragmentu, kuru 19. gadsimta beigās atrada kāda mūka sarkofāgā Ahmīmā, Augšēģiptē.

Seno tekstu atrašana un atšifrēšana ir bezgala aizrautīgs process, it sevišķi, ja tiek atrasts vesels rokraksts, kas apstiprina un papildina senās Baznīcas autoru neskaidrās un gandrīz vai neticamās liecības par grāmatām, mācībām, garīgajām pieredzēm un praksēm, kuras noteiktās kristiešu aprindās cirkulējušas pirmajos gadsimtos. Iedomājieties to sajūsmu, ka nu ir pieejams teksts, kuru neskaidri min un pat citē Baznīcas tēvi Klements no

Aleksandrijas, Origens, Eusēbijs un citi un par kuru esamību vienmēr ir pastāvējušas zināmas šaubas! Rokraksts, kas satur nevis vienu, bet veselus trīs ārpuskanoniskus sau cerējumus Pētera evaņģēliju un Pētera apokalipsi, kā arī grieķisko Hanoha (Ēnoha) grāmatu.

Bet ar to jau viss tikai sākās: sākumā šķita, ka teksts ir relatīvi vēls, iespējams, pat Viduslaikos sacerēts un vēlāk sarkofāgā noslēpts (Baznīcas vēsturei nekas nav svešs), bet tad tika atrasti daži Oksirhinhosas papirusi (POx2949 un P0x4009) ar Pētera evaņģēlija tekstu, kurus datēja ar apm. 200. gadu. Tā bija īsta sensācija, soli pa solītim tika atšķetinātas vairākas senās Baznīcas miklas! Vēlāk zinātnieku domas sāka dalīties, un pats Pētera evaņģēlija teksts tika datēts gan ar laika posmu no kanonisko evaņģēliju sarakstīšanas laika 1. gadsimta 2. pusē līdz pat gnostiķu ēras sākumam 2. gadsimta 1. pusē, gan ari ar daudz vēlākiem gadsimtiem.

Pētera apokalipses gadījumā ir vēl interesantāk, jo senā kristietība līdz pat kādam 4. vai 5. gadsimtam kā Svētos Rakstus lietoja veselas divas apokalipses Jāņa un Pētera. Pētera apokalipse minēta ari vairākos senbaznīcā atzīto grāmatu sarakstos (piem., Canon Muratori, ap 200. gadu) līdzās mums ierastajām kanoniskajām grāmatām, nodalot tās no ķecerīgajiem un aplamajiem sacerējumiem.

īsi pirms Pirmā pasaules kara tika atrasts kāds manuskripts ar Pētera evaņģēlija etiopisko tekstu, kas

izrādījās kādas trīs reizes garāks par Ahmīmas fragmentā esošo, un situāciju sarežģīja vēl pāris rokrakstu fragmentu atradumi ar atsevišķām šīs apokalipses daļām. Beigās izrādījās, ka Pētera apokalipses gadījumā mums ir darīšana ar vairākiem diezgan atšķirīgiem teksta variantiem, bet mierinājumu sniedza varbūtība, ka pats apokalipses pamatteksts varētu būt radies jau apmēram 2. gadsimtā.

Prieks, ka ievērojami augusi Latvijas sabiedrības interese, zināšanas un izpratne par seno kristietību, tās tekstiem, novirzieniem. Atceros 1999. gadu, kad iesāku LU Teoloģijas fakultātē docēt studiju kursu par Jaunās Derības apokrifiem daudzi tajā laikā jautāja, vai šie brīnumainie stāsti nav kādi minējumi vai izdomājumi, jo gandrīz neviens par tiem nebija neko dzirdējis!

Kādā veidā šie iztulkotie teksti varētu palīdzēt un būt praktiski noderīgi lasītājam? Tie pilnīgi noteikti dos kaut nelielu ieskatu ne tikai pirmkristīgās literatūras vēl neapzinātajos plašumos un dziļumos, pirmo gadsimtu teoloģiskajā domāšanā, bet arī palīdzēs ielūkoties pašiem sevi, savā pieredzē. Tie atklās, cik dziļi mēs esam vienoti viens ar otru (pat cauri gadsimtiem) savā cilvēcībā, zemapziņas tēlos, iztēlē, izjūtās, mēģinājumos saprast neaptveramo un pateikt nepateikto.

Man šķiet, ka ikviens kristietis, saskaroties ar, piemēram, Jēzus augšāmcelšanās stāstiem un tos nopietni

apdomājot, ir mēģinājis iztēloties šo notikumu. Kā lai es saprotu, kā lai iedomājos evaņģēlijos aprakstīto piecelšanos no kapa? Kā vispār saprast augšāmcelšanos no mirušajiem, šo uzvaru pār pašu nāvi? Ja to (un ne tikai to!) varētu uzņemt video — kas īsti tur būtu redzams? Pētera evaņģēlijs mēģina atstāstīt to, kas netiek pateikts kanoniskajos evaņģēlijos, proti, KĀ tas notika.

Protams, tas ir nekanonisks sacerējums. Jāatzīst, ka ari mūsu izjūtas, pieredze, izpratne ne vienmēr tik skaisti sakritīs ar dogmā nostiprinātajām atbildēm. Jo tālāk ejam, jo vairāk jautājumu, jo sarežģītāki tie kļūst, un visas mūsu atbildes uz lielajiem jēgas jautājumiem ir tik nepietiekamas, tik laicīgas, pat tik smieklīgas…

Kāpēc no visiem būtiskajiem jautājumiem — kas es esmu, kāpēc te esmu, no kurienes es nāku, uz kurieni es dodos mūs īpaši piesaista tieši aiziešana, nāve, kaps un elles mocības, visas apokaliptiskās šausmas un mokas? Kāpēc par nāvi mēdz būt dzīvāka interese nekā par dzīvi un dzīvību? Par elli lielāka nekā par debesīm? Par sodu lielāka nekā par dāvanām, svētībām un apsolījumiem? Kāpēc elles mocību lokus spējam aprakstīt tik izvērsti un detalizēti, stindzinoši baisā krāšņumā, bet debess tēlojumos iekrītam pāris nožēlojamās, pliekanās banalitātēs? Ko šie teksti pasaka par mums pašiem, par mūsu patieso situāciju un iespējām?

Mēs diezgan daudz zinām par cilvēka maģiski mitoloģiskās, arhetipiskās domāšanas īpatnībām, par dažādu seno filosofisko skolu un jūdu apokaliptikas eklektisko ietekmi uz šo un līdzīgiem tekstiem, tomēr paliek tik daudz neatbildētu, līdz galam neatbildamu jautājumu…

No sirds vēlu lasītājam neapstāties un nesamierināties ar gatavām atbildēm, arvien tālāk un dziļāk doties izziņas un pieredzes ceļos, neaizmirstot par ticību!

Content

Pētera evaņģēlijs Pētera apokalipse

IEVADS

Pētera evaņģēlija saistība ar kanoniskajiem evaņģēlijiem

Liecības Baznīcas vēstures dokumentos

Pētera apokalipses literārais žanrs

Teodicejas problēma ir viena no biežāk aplūkotajām tēmām apokaliptiskajos tekstos. Jau Vecās Derības teksti

Pētera evaņģēlijs

Pētera apokalipse

Pēcvārds