Šmits Ēriks Emanuēls

Pilāta evaņģēlijs

Ēriks Emanuēls Šmits

Pilāta evaņģēlijs

Manam tēvam

.

PROLOGS. UZ NĀVI NOTIESĀTĀ GRĒKSŪDZE. NAKTI PIRMS APCIETINĀŠANAS

Izraēla ir olīvkoku, oļu, zvaigžņu un ganu zeme - zeme, kur bēniņu salmos kaltējas dateles, baiļu zeme, kur sirdis nobriest pestītāja gaidās, apelsīnu, citronu un cerību zeme, Izraēla ir mans dārzs -dārzs, kur esmu piedzimis, dārzs, kur drīz nomiršu.

Pēc dažām stundām viņi atnāks man pakaļ.

Viņi jau gatavojas.

Kareivji tīra ieročus. Ziņneši izklīst tumšajās ielās, lai sasauktu tribunālu. Galdnieks glāsta krustu, pie kura es rit droši vien asiņošu. Lūpas čukst, visa Jeruzaleme jau zina, ka drīz mani apcietinās.

Viņi iedomājušies mani pārsteigt... Es viņus gaidu. Viņi meklē apsūdzēto, bet atradīs līdzzinātāju.

Mans Dievs, dari tā, lai viņi nav remdeni! Padari viņus dumjus, vardarbīgus un izdarīgus. Aiztaupi man pūles, viņus tracinot pret sevi! Lai viņi mani nogalina! Ātri! Un tīri.

Kā tas viss ir noticis?

Es varētu būt citur, svinēt svētkus blusainā iebraucamajā vietā kopā ar sava novada svētceļniekiem kā ikviens jūds Lieldienās. Tad svētdienā es izpildīta pienākuma apziņā dotos atpakaļ un Nācareti viegls un možs. Mājā, kuras man nav, mani varbūt sagaidītu sieva, kuras arī man nav, un aiz durvīm par tēva pārnākšanu priecātos smaidīgi un sprogaini bērni. Lūk, kurp mani aizvedis sapnis: gaidīt šajā dārzā nāvi, no kuras baidos.

Kā gan tas viss iesākās? Vai liktenim ir iesākums?

Bērnībā biju sapņotājs. Nācaretē es ik vakaru aizlidoju pāri

pakalniem un laukiem. Kad visi gulēja, es klusām izgāju pa durvīm, iepletu rokas, sasprindzinājos, un mans ķermenis pacēlās gaisā. F.s ļoti labi atceros gaisa pretestību zem elkoņiem - gaiss bija blīvāks, stingrāks un atsperīgāks nekā ūdens, tas valgi smaržoja pēc jasmīniem, tas mani nesa, kurp vēlējos, bez vismazākās vējpūtas. Bieži vien aiz laiskuma aizvilku savas salmu cisas līdz slieksnim un lidoju pār pelēkajiem laukiem, izstiepies uz tām. Ēzeļi pacēla skatienu, un to skaistās, melnās acis, līdzīgas meiteņu acīm, nolūkojās, kā mans kuģis aizpeld starp zvaigznēm.

Un tad bija tā sunīšu spēle. Pēc tās viss pārvērtās. Mēs izgājām no skolas un domājām tikai par to, kā izskrieties. Bijām četri nešķiramie - Moše, Rams, Keseds un es. Gzetas karjerā mēs sākām skriet sunīšus... Man tik ļoti gribējās uzvarēt kā vēl nekad, es sāku rāpties milzīgi augstā, smailā klintī, es rāpos aizvien augstāk un augstāk, vairs pat neelpoju, kāpu un kāpu, līdz nonācu uz klints laukumiņa sešpadsmit olekšu augstumā. Biedri lejā izskatījās pēc mazām cepurītēm ar kājelēm apakšā. Viņi mani nevarēja atrast. Nevienam neienāca prātā palūkoties uz augšu.

Biju tik nepieejams, ka spēlē vairs nepiedalījos. Pēc brīža skaļi iekliedzos, lai mani pamanītu. Viņi atgāza galvu, cik vien varēja, ieraudzīja mani un sita plaukstas.

- Vareni, Ješua, vareni!

Viņi nemūžam nebūtu iedomājušies, ka spēju uzkāpt tik augstu. Jutos laimīgs. Baudīju uzvaru.

Tad Keseds iesaucās:

- Tagad nāc pie mums! Četratā ir labāk.

Es piecēlos, lai kāptu lejā, bet mani sagrāba bailes. Es galīgi nesapratu, kā lai atgriežos pie biedriem... Notupies taustīju klinti, kurā biju uzrāpies: tā bija gluda. Svīdu. Ko lai iesāk?

Piepeši radās atrisinājums - jālido! Tik vien jādara kā jālido. Kā ik nakti.

Piegāju pie klints malas ieplestām rokām... Gaiss zem elkoņiem

nebija blīvs un atsperīgs kā atmiņās... Es vairs nejutos nests, gluži pretēji - tikai pleci ar mokām turēja izstiepto roku smagumu... Biju kā bronzā atliets... Parasti pietika mazliet pacelt papēžus no zemes, lai lidojums sāktos, bet toreiz nepaklausīgie papēži lipa pie zemes. Ja es tos pacēlu, radās iespaids, ka gluži vienkārši nokritīšu. Kāpēc piepeši biju kļuvis tik smags?

Pār mani gāzās šaubas, tās svina smagas uzvēlās pleciem. Vai es jebkad esmu lidojis? Vai tas nav bijis sapnis - tikai parasts sapnis? Viss apmiglojās, zeme tuvojās.

Atmodos tēvam uz muguras - Moše steigā bija aizskrējis viņam pakaļ. Es biju zaudējis samaņu. Tēvs nokāpa no klints, jo prata atrast neredzamus grumbuļus, pie kuriem pietverties.

Lejā ticis, viņš mani noskūpstīja; jebkurš cits mani rātu, bet viņš noskūpstīja.

- Šodien tu vismaz esi kaut ko iemācījies.

Es viņam uzsmaidīju. Pirmajā brīdī neaptvēru, ko esmu iemācījies.

Tagad es zinu - tajā brīdī atstāju bērnību. Es atšķetināju sapņu un īstenības pavedienus, sapratu, ka vienā pusē ir sapnis, kurā lidoju labāk par plēsīgu putnu, un otrā pusē - īstā pasaule, tā ir cieta kā klintis, uz kurām gandrīz nositos.

Un vēl es sapratu, ka varu nomirt. Es! Ješua! Parasti nāve uz mani neattiecās. Jā, es jau biju redzējis pietiekami daudz līķu gan virtuvē, gan lauku māju pagalmos, - bet kas par to? Tic taču bija dzīvnieki! Laiku pa laikam man sacīja, ka nomiris kāds tēvocis vai tante. Bet kas par to? Viņi taču bija veci! Turpretī es tāds nebiju un nekad nebūšu. Nedz dzīvnieks, nedz sirmgalvis. Nē, es biju devies ceļā, lai dzīvotu mūžīgi... Es biju nemirstīgs, es nekur sevī nenojautu nāvi. Man par nāvi nebija nekādas daļas. Un tomēr tur - vāra būtne uz klints - es piepeši sajutu tās miklo elpu uz pakauša. Turpmākajos mēnešos es atvēru acis, ko līdz tam labprātāk turēju aizvērtas. Nē, es nebiju apveltīts ar visām varām. Nē, es laikam nebiju nemirstīgs. Vārdu sakot, es nebiju Dievs.

jo, liekas, sākumā, gluži tāpat kā visi bērni, es sevi biju sakausējis ar Dievu. Līdz septiņu gadu vecumam es nepazinu pasaules pretestību. Es jutos kā visspēcīgs, visu zinošs un nemirstīgs valdnieks... Par Dievu sevi uzskatīt tiecas lielākā daļa bērnu, kas netiek pērti.

Pieaugt nozīmē noliegt. Augšana ir krišana. Pieauguša cilvēka stāvokli es aptvēru tikai no ievainojumiem, vardarbības, piekāpšanās un zaudētām ilūzijām. Pasaulei bija laupīta burvība. Jo kas gan ir cilvēks? Tas gluži vienkārši ir kāds, kas nespēj... Kas nespēj visu zināt. Nespēj visu izdarīt. Kas nespēj nenomirt. Robežu apzināšanās bija pārsitusi manas bērnības olas čaumalu: skatiena skaidrība lika man augt, tas ir, kļūt mazākam. Septiņu gadu vecumā es pilnīgi pārstāju būt Dievs.

Dārzs šovakar vēl ir rāms, parasts kā pavasara nakts. Cikādes izdzied mīlestību. Mācekļi guļ. Manām bailēm gaisā nav atbalss.

Varbūt kohorta vēl nav atstājusi Jeruzalemi? Varbūt Jehūda nobijies un atkāpies? Ej, Jehūda, nodod mani! Apliecini viņiem, ka esmu viltvārdis, ka uzskatu sevi par mesiju, ka gribu laupīt viņiem varu. Uzbrūc man! Apstiprini viņu visļaunākās aizdomas. Pasteidzies, Jehūda! Un lai viņi labi ātri mani apcietina un izpilda nāvessodu.

Viņiem šim notikumam jābeidzas. Man pienācis laiks, lai tas sāktos.

Kā viss norisinās?

Kā es te esmu nonācis?

Mana likteņa noteicēji vienmēr ir bijuši citi; viņi ir lasījuši pergamentā - manī - to, ko es nespēju izburtot. Jā, tie vienmēr ir bijuši cili, kuri noteikuši diagnozi, kā nosaka slimību.

- Ko tu gribi darīt, kad izaugsi liels?

Kādu dienu tēvs mani uzmeklēja zem ēvelsola gaišajās skai-

dās, kur zem zelta stara sapņoju, laizdams starp pirkstiem zāģu skaidas.

- Ko tu gribi darīt, kad izaugsi liels?

- Ks nezinu, to pašu, ko tu, - strādāt par galdnieku.

- Un ja nu tu kļūtu par rabi?

Neko nesaprazdams, raudzījos tēvā. Par rabi? Mūsu ciema rabi -rabi Izāks bija tik vecs un sagrabējis ar savu nosūnojušo bārdu, vēl vecāku par viņu pašu... Es nespēju sevi iedomāties tādu. Turklāt man bija neskaidra nojausma, ka par rabi nekļūst, rabi tāds ir jau no paša sākuma; cilvēks piedzimst par rabi. Bet es biju piedzimis tikai par Ješua, ļešua no Nācaretes, un tas nav nekas izcils.

- Padomā labi!

Un tēvs ķērās pie ēveles, lai padarītu gludu kādu dēli. Es laiski prātoju par tēva vārdiem un brīnījos par viņa ieteikumu jo vairāk tāpēc, ka Bībeles skolas stundās mēdza notikt sadursmes. Moše, Rams un Keseds nekad neprasīja paskaidrojumus; viņi bez ierunām mācījās to, ko mums lika mācīties. Mani turpretī dēvēja par Tūkstoš jautājumu Ješua. Man radās jautājumi par visu ko. Kādēļ nestrādā sabatā? Kāpēc nedrīkst ēst cūkas gaļu? Kāpēc Dievs nevis piedod, bet pārmāca? Atbildes tikai reti mani apmierināja, jo skolotājs slēpās aiz. kategoriskas atbildes: “Tāds ir Likums.” Tad jautāju: “Kas Likumu attaisno? Kas nodibina tradīciju?” Es prasīju tik daudz paskaidrojumu, ka reizēm man aizliedza runāt veselu dienu. Man vajadzēja, lai visam būtu kāda jēga. Man pārāk slāpa.

- Bet, tēv, vai tad rabi īzāks domā par mani labu?

- Ļoti labu. Tieši viņš vakarvakarā atnāca ar mani runāt.

Par to brīnījos vēl vairāk. Man šķita, ka, bez mitas mokot ar jautājumiem rabi īzāku, esmu viņam licis saprast, cik nezinīgs viņš ir.

-Svētais vīrs domā, ka tu radīsi mieru tikai reliģiskā darbā.

Šie vārdi mani pārsteidza vēl vairāk nekā visi citi. Mieru? Es lai meklētu mieru?

Tomēr vārdi bija izrunāti. Tic man nāca prātā katru dienu: “Un ja nu tu kļūtu par rabi?”

Drīz pēc tam tēvs nomira. Viņš piepeši nokrita dienvidus saulē, kad veda lādi uz ciema otru malu; viņa sirds apstājās ceļmalā.

Es izmisīgi raudāju trīs ilgus mēnešus. Mani brāļi un māsas bija nožāvējuši asaras, ari māte, kas nevēlējās mūs skumdināt, bet es nespēju apstāties, es, protams, raudāju par aizgājēju, par tēvu, kuram sirds bija mīkstāka nekā koks, ko viņš apstrādāja, bet visvairāk tāpēc, ka nebiju viņam pasacījis, ka viņu mīlu. Es gandrīz vēlējos, lai viņam būtu bijusi nevis šāda ātra nāve, bet gan ilga agonija, tad es vismaz līdz tēva pēdējam elpas vilcienam varētu apliecināt savu mīlestību.

Dienā, kad beidzu raudāt, es biju pārvērties. Es vairs nevarēju satikt nevienu, nepasakot, ka viņu mīlu. Pirmais, kam šo atzīšanos uzspiedu, bija mans biedrs Moše, un viņš kļuva sarkans kā biete.

- Kādēļ tu runā tādas stulbības?!

- Es nerunāju nekādas stulbības. Es saku, ka tevi mīlu.

- Bet tādas lietas nemēdz teikt!

- Kāpēc?

- Ak, Ješua, neizliecies par muļķi!

“Idiots, kretīns, stulbenis” - katru vakaru pārnācu mājās, aizvien jaunu lamu apkrauts. Māte man mēģināja iestāstīt, ka pastāv nerakstīts likums, kurš liek klusēt par jūtām.

- Kāds likums?

- Kautrības likums.

- Bet, mamm, nedrīkst lieki zaudēt laiku, lai pateiktu, ka viņus mīl, - viņi visi taču var nomirt, vai ne?

Kad es to sacīju, viņa klusiņām raudāja, viņa glāstīja man matus, lai nomierinātu domas.

- Mīļo Ješua, - viņa sacīja, - nevajag pārāk mīlēt. Citādi tev būs daudz jācieš.

- Es taču neciešu. Es dusmojos.

Jo ik diena man deva jaunus pamatojumus dusmām.

Manām dusmām bija sieviešu vārdi - Judīte, Rahele...

Mūsu kaimiņienei Judītei bija astoņpadsmit gadu, un viņa bija iemīlējusies kādā sīrietī; tas nāca lūgt viņu par sievu, bet vecāki nebija ar mieru: meita nekad neizies pie vīra, kas neievēro jūdu likumu. Viņi ieslēdza meitu savā mājā. Pēc nedēļas Judīte bija pakārusies.

Rahele bija ar varu izdota pie vīra bagātam lopu tirgotājam, tas bija vecāks vīrs lielu vēderu, apaļu dibenu, sarkans, milzīgs, neiecietīgs un viņu sita. Kādu dienu viņš Raheli atrada jauna gana skavās. Viss ciems nomētāja ar akmeņiem laulības pārkāpēju. Akmeņu krusā viņa mira divas stundas. Divas stundas. Simtiem akmeņu pret divdesmit gadu vecas sievietes miesu. Rahele. Divas stundas. Tā Izraēla likums aizstāv pret dabu noslēgtas laulības.

Visiem noziegumiem bija viens vārds: Likums.

Un Likumam bija radītājs - Dievs.

Es nolēmu Dievu vairs nemīlēt.

Es apsūdzēju Dievu visās cilvēku muļķībās un ļaunprātībās; es ilgojos pēc taisnīgākas, mīlošākas pasaules; es pavērsu Universu pret Dievu kā viņa niecības vai viņa slinkuma pierādījumu. Es noņēmos ar savu prāvu no rīta līdz vakaram.

Pasaule manī iesvēla sašutumu. Es biju gaidījis, ka tā būs skaista kā Rakstu lappuse, saskanīga kā lūgsnas melodija. Es biju gaidījis, ka Dievs būs labāks amatnieks - rūpīgāks, uzmanīgāks, tāds, kas par sīkumiem gādā tāpat kā par kopumu, Dievs, kuram rūp taisnība un mīlestība. Bet Dievs nepildīja savus solījumus.

- Tu mani biedē, Ješua! Ko lai ar tevi iesāk?

Rabi glaudīja bārdu.

Ko lai ar mani iesāk? Ļaunuma priekšā manas dusmas vairs nerimās. No visām jūtām, ko pārdzīvoju sava mūža pirmajā daļā, laikam gan visspēcīgākās bija dusmas, kaut kas tāds kā nelabums pret netaisnību, atsacīšanās vienoties; es nepieņēmu īstenību, kāda tā bija, es gribēju, lai tā ir tāda, kādai tai jābūt. Ko lai ar mani iesāktu?

Es no jauna atvēru tēva darbnīcu. Biju vecākais, man bija jāgādā par brāļiem un māsām. Es ēvelēju un sanagloju dēļus, lai taisītu no tiem lādes, durvis, spāres un galdus; tas man neizdevās tik labi kā tēvam, bet ciemā biju vienīgais galdnieks, un man nebija sāncenšu.

Darbnīca, kā teica māte, pārvērtās par raudu templi. Ik nepatikšanu reizē cicminieki nāca man stāstīt par savām grūtībām. Es viņiem neteicu neko. Es klausījos un klausījos stundām ilgi, biju tikai auss; beigās pateicu dažus laipnus vārdus, ko man iedvesa viņu stāvoklis; viņi gāja projām atviegloti. Tas viņus padarīja iecietīgus pret maniem slikti sanaglotajiem dēļiem.

Taču viņi nezināja, ka saruna man nāk par labu tāpat kā viņiem, ka tā izkliedē dusmas. Mēģinot nācaretiešus aizvest uz miera un mīlestības apgabaliem, es nonācu tur pats. Mans dumpis aprimās, jo vajadzēja turpināt dzīvi, palīdzēt dzīvot citiem. Sapratu, ka Dievs jāizveido.

Laikā, kad romieši iegāja Galilejā, es atklāju, ka esmu jūds. Jūds -man šis vārds bija jāuztver kā apvainojums, lai es to apjēgtu. Nācaretē romieši uzturējās tikai īsu brīdi, kamēr atpūtās un padzērās, bet viņi to darīja nekaunīgi, gatavi visus apspļaudīt kā tie, kuri sevi uzskata par pārākiem, par tādiem, kas dzimuši, lai valdītu. No citiem ciemiem pienāca ziņas par viņu vardarbību, par nogalinātiem patriotiem, izvarotām meitenēm un izlaupītām mājām. Mūsu tauta vienmēr bijusi pakļauta daudzkārtīgai iekarošanai, paverdzināšanai, aizbildnībai, it kā mūsu parastajam stāvoklim vajadzētu būt iekaroto stāvoklim. Izraēla paturēja atmiņā savas nelaimes, un dažu skumju vakaru es pat prātoju, ka varbūt tad, ja izraēliešiem nebūtu savas ticības, tiem nebūtu ari atmiņas par nelaimēm. Kad romieši bija šķērsojuši un pazemojuši Galileju, es kļuvu par īstu jūdu. Tas ir, es sāku gaidīt. Gaidīt glābēju. Romieši pazemoja mūsu cilvēkus un mūsu ticību. Kaunam, kuru izjutu, atradu vienu vienīgu apliecinošu atbildi: cerību uz mesiju.

Mesiju Galilejā bija, ka mudž. Nepagāja ne pusgads, kad atkal kāds parādījās. Atpestītājs vienmēr ieradās netīrs, izģindis, tukšu vēderu, stingu skatienu un prasmi stāstīt pasakas. Viņu īsti nopietni neņēma, tomēr viņā klausījās - “katram gadījumam”, kā teica māte.

- Kādam gadījumam?

- Gadījumam, ja tas būtu īstais.

Viņš pastāvīgi sludināja pasaules galu, tumsas valstību, kurā dzīvi paliks tikai taisnīgie, nakti, kad bojā ies visi romieši. Jāatzīst, ka tādā nepārtraukta darba dzīvē, kāda bija mūsu dzīve, likās patīkami brīdi apstāties un ieklausīties šo apmāto musinošajās runās. Viņi stāstīja tādus trakumus, kādi nevienam nebūtu ienākuši prātā, turklāt iedvesa lielas bailes, bet tās jutām tikai runas laikā, tām nebija nekādu seku, un tās kļuva par mūsu iecienītu izrādi. Daži apmātie spēja pat saraudināt pūli. Tādus vērtēja ļoti augsti. Bet tic mūs maz ietekmēja, īstenībā viņi bija tikai stāstnieki, un jūdiem ļoti patīk stāsti.

Māte skumīgi apskatīja manis darinātās mēbeles.

- Tu, Ješua, neesi sevišķi apdāvināts.

- Es cenšos.

- Pat centīgs īskājis nepārlēks pāri žogam.

Es neieredzēju viņas izbrīna pilno laipnību. Biju pārliecināts, ka liktenis man lēmis darīt to pašu, ko darījis tēvs. Biju atmetis katru cerību kļūt par rabi. Taisnība, diendusas laikā es ilgas stundas skaitīju lūgsnas un lasīju, bet darīju to viens un no brīvas gribas, aizvien padziļinot iekšējos strīdus. Daudzi nācaretieši mani uzskatīja par nepietiekami dievbijīgu: sabatā es kūru uguni, jaunāko brāli vai māsu slimības reizēs kopu arī sabatā. Rabīns Izāks, vecāks kļuvis, bažījās par tādu manu rīcību, bet aizliedza citiem dusmoties pāri mēram.

- Ješua ir dievbijīgāks, nekā izliekas, dodiet viņam laiku saprast to, ko paši esat sapratuši.

Taču ar mani viņš runāja bargāk:

- Vai zini, ka par to, ko tu dari, cilvēki ir tikuši nomētāti ar akmeņiem?

- Es neko sliktu nedaru.

Es jo mazāk varēju iedomāties sevi par rabi tāpēc, ka jutu neiznīdējamu neuzticību pret cilvēkiem, kuri zināja, un pret likumiem, kas ļāva nedomāt. Reliģija tādā veidā, kādā tā iedibināta, organizēta un pacelta augstumos, bija pārvērtusies par tukšu vārdu, zaudējusi garu burta dēļ. Es mēģināju Dieva vārdu atrast no jauna klusumā un pārdomās.

- Kad tu beidzot precēsies, manu Ješua? Paskaties uz Moši, Rāmu un Kesedu: viņiem visiem ir bērni. Un jaunākie brāļi mani jau ir padarījuši par vecmāmiņu. Ko tu gaidi? - māte jautāja.

Es negaidīju neko, es par to pat nedomāju.

- Paklausies, Ješua, pasteidzies apprecēties! Nu jau gan ir pienācis laiks kļūt nopietnākam!

Nopietnākam! Tātad arī viņa tam ticēja - arī viņa! Māte, tāpat kā viss ciems, bija pārliecināta, ka esmu brunču mednieks!

Pavedējs no Nācaretes... Tāpēc vien, ka mani redzēja pavadām ilgas stundas kopā ar sievietēm sarunājoties vai pastaigājoties, secināja, ka man ir nezin cik sakaru. Taisnība, man patika sieviešu sabiedrība, un viņām patika mana sabiedrība. Bet mēs nepazudām krūmos vai gubeņos, lai viens gar otru berzētos, mēs runājām. Neko vairāk. Mēs sarunājāmies. Sievietes runā patiesīgāk un pareizāk: viņām vārdi vairāk nāk no sirds.

Moše smīkņādams noskatījās, kā atgriežos.

- Tu taču negribēsi man iestāstīt, ka jūs neko nedarāt?

- Jā. Mēs sarunājamies par dzīvi un saviem grēkiem.

- Kā tad, kā tad... Ja vīrietis sievietei stāsta par saviem grēkiem, viņš lielākoties to dara, lai pastrādātu vēl vienu.

Māte kļuva aizvien bažīgāka.

- Kad beidzot tu apprecēsies? Tu taču nenodzīvosi mūžu vecpuisī? Vai tad tu negribi bērnus?

Nē, es tiešām negribēju bērnus, es nejutos nobriedis tos dzemdināt, man šķita, ka joprojām esmu dēls. Kā es varētu sniegt roku bērnam? Kurp es viņu vestu? Un ko sacītu?

Taču es nepārtraukti jutu mātes, māsu un brāļu spiedienu: kāpēc tu neprecies?

Un tad bija Rebeka.

Cilvēks iedomājas, ka gaiss ir caurspīdīgs, bet atklāj, ka raugās miglā: Rebekas smaids pāršķēla telpu un sastindzinādams ieurbās manī, rīkle dega, un mēle izkalta. Viņa mani sagrāba vienā mirklī. Es biju viņas upuris. Kāds tam bija iemesls? Vai smagās bizes zilganais melnums? Vai ādas baltums un tās maigums - kā tīteņa ziedlapiņas iekšpuse? Vai rāmās, dzeltenzaļās acis - gluži kā pļava, kur atlaižas vasaras vakarā? Vai gaita kā aizturēta deja? Vai smuidrais, lokanais augums, kas zem tunikas šķita te pazūdam, te parādāmies? Bija acīm redzams: Rebeka ir vairāk sieviete nekā citas, viņā ietveras visas, viņa pārspēj visas, viņa ir vienreizīga, viņa ir - viņa.

Man pat nevajadzēja aplidot. Acis runāja manā vietā... Šķiet, arī Rebeka mani iemīlēja no pirmā skatiena, ko viņai raidīju. Mēs uzreiz pazinām viens otru.

Abas ģimenes to ātri aptvēra un mūs uzmundrināja. Rebeka nebija nācareticte. Viņa dzīvoja Nainē bagāta rēdera ģimenē. Māte noraudāja prieka asaru, kad redzēja mani ziedojam savus ietaupījumus, lai nopirktu zelta piespraudi: beidzot viņas dēls atklāja tādas pašas vēlmes, kādas ir visiem.

Tā kādu vakaru es nolēma lūgt Rebekas roku.

Es aizvedu Rcbeku uz iebraucamo vietu upes malā. Tur, eļļas lampiņu apgaismotā lievenī liepu lapotņu svaigumā, galdi gaidīja mīlētājus.

Nojautusi, ko viņai lūgšu, Rebeka bija izrotājusies vēl vairāk nekā parasti. Dārglietas ietvēra viņas seju kā mazas lampiņas, kam jāapgaismo viņa un tikai viņa.

- Žēlastību, es jūs lūdzu!

Sirmgalvis un noskrandis bērns stiepa rokas uz mūsu pusi.

- Žēlastību, es jūs lūdzu!

Es aizkaitināts nopūtos.

- Atnāciet vēlāk! - Rebeka strupi atbildēja.

Sirmgalvis un bērns godbijīgi atkāpās.

Mūs sāka apkalpot. Ēdiens bija lepns, zivis un gaļa aizdarītas ar visvisādām garšvielām, kas tām piešķīra svētku garu.

Sirmgalvis un bērns, sēdēdami upmalā, skaudīgi noskatījās, kā ēdam. Visu aizraidīts, vecais vīrs tomēr atcerējās Rebekas teikto -atnākt vēlāk. Viņš gaidīja zīmi, lai mums tuvotos. Viņa pazemīgie skatieni mani kaitināja, un es sasprindzināju kakla muskuļus, lai nepamestu nevienu skatienu uz viņa pusi.

Rebeka, vīna mazliet ieskurbusi, deva vaļu savai laimei. Viņa smējās par tīrajiem niekiem. Arī man, iemīlēšanās reibuma aizrautam, šķita, ka tagad mēs abi esam pasaules naba, ka zemes virsū nekad nav bijis jaunāka, dzīvīgāka un skaistāka pāra par to, kādi tajā vakarā bijām mēs.

Maltītes beigās es pasniedzu Rebekai piespraudi. Vai viņu pārsteidza dāvana vai mana rīcība? Viņa izplūda asarās.

- Esmu pārāk laimīga, - viņa tik vien spēja pateikt.

Piepeši arī es sāku raudāt. Un asaras, kas mūs vienoja, tuvināja mūsu augumus un radīja varenu vēlēšanos vienam otru iegūt.

- Žēlastību, es jūs lūdzu!

Sirmgalvis un bērns bija atgriezušies izsalkuši un pastieptām rokām. Rebeka dusmās klusi iekliedzās un acumirklī pasauca viesnīcnieku. Viņa piktojās, ka nav iespējams mierīgi paēst. Es gļēvi piekritu, palocīdams galvu. Tajā mirklī es domāju tikai par Rebeku, par Rebekas augumu, kuru gribējās apkampt jo cieši.

Saimnieks, lupatu vicinādams, padzina sirmgalvi un bērnu.

Rebeka man uzsmaidīja.

Sirmgalvis un bērns pazuda bada naktī.

Es raudzījos uz maltītes traukiem, kuros bija daudz ēdiena, kam mēs, labi paēduši, nebijām pat pieskārušies, raudzījos uz zelta piespraudi, ko tikko biju uzdāvinājis Rebekai, raudzījos uz mūsu laimi, un man zuda valoda.

Piepeši kļuva salti.

- Es tevi pavadīšu.

Nākamajā dienā es atcēlu saderināšanos.

Ļāvu visiem uzskatīt sevi par vienīgo vainīgo. Es nekad neko neizskaidroju nevienam, pat mātei ne, kura mani lūgtin lūdzās. Arī Rebekaine.

Patiesība ir tāda, ka tajā vakarā upmalā iemīlēšanās skurbumā, kas mūs sēja vienu pie otra un lika aizmirst postu, es atklāju laimē ietverto dziļo egoismu. Laime ir savrupa, tā aizver durvis, aizdara slēģus, liek aizmirst citus, uzceļ nepārvaramas sienas; laime pieņem, un mēs atsakāmies redzēt pasauli tādu, kāda tā ir; vienā vakarā laime man kļuva neizturama.

Es gribēju dot priekšroku nevis laimei, bet mīlestībai. Un nekādā gadījumā ne tādai laimei, kādu jutu pret Rebeku, - vienreizējo mīlestību, vērtību, kas ar spēku kļuva augstāka par citām. Es vairs negribēju atsevišķu mīlestību, es vēlējos mīlestību vispār. Mīlestību man būtu vajadzējis paturēt izsalkušajam sirmgalvim un viņa bērnam. Mīlestība man bija jāglabā tiem, kuri nebija nedz pietiekami skaisti, nedz pietiekami asprātīgi vai gudri, lai to saistītu dabiski,-cilvēkiem, kas neiedveš mīlestību.

Es nebiju radīts laimei. Nebūdams radīts laimei, es tātad nebiju radīts sievietēm. Pati pret savu gribu Rebeka man visu to bija iemācījusi. Pēc pusgada viņa apprecējās ar ļoti krietnu zemkopi no Nai-nes, kuram kļuva uzticīga un mīloša sieva.

- Nabaga zēn, kā tu vari būt tik gudrs un darīt tādas muļķības? -māte jautāja. - Es tevi nesaprotu.

- Māt, es neesmu radīts parastajai dzīves gaitai.

- Un kam tu esi radīts, mīļais Dievs? Ja vismaz tēvs vēl būtu dzīvs... Ko tu gribi?

- Es nezinu. Tas nav nekas briesmīgs. Laulības nav mans liktenis.

- Bet kas tad ir tavs liktenis, nabaga zēn? Kas tas ir? Ja vismaz tavs tēvs vēl būtu dzīvs...

Vai es būtu te, šajā dārzā, alkdams un bīdamies savas nāves, ja tēvs būtu dzīvs? Vai es būtu uzdrīkstējies?

Joprojām strādādams galdnieka darbu, es Nācaretē kļuvu par tādu kā gudro, kuram nāca lūgt padomu paslepus no rabi, ja dzīvē radās grūtības. Es palīdzēju cieminiekiem pacelties pāri ikdienas rūpēm.

Tā, Moše, mans draugs Moše, no kura nebiju šķīries kopš bērnības, zaudēja vecāko dēlu. Mūsu ciemā reti bija redzēts tēvs, kas apraud dēlu, jo vīrieši, zinādami, cik nepastāvīga ir dzīvība, centās pārāk nepieķerties bērniem to pirmajos dzīvības gados.

Moše izmisis meklēja patvērumu manā darbnīcā.

- Kāpēc viņš? Viņam bija tikai septiņi gadi!

Nabaga Moše - aizvērtām acīm, lai aizturētu asaras, mīļais Moše ar tik cieši sažņaugtu prātu kā dūri, ar matiem kā ērkšķiem, kas pavērsušies uz iekšu un duras smadzenēs, mīļais Moše - viņš cieta. Viņš nepieņēma šo nāvi, viņš sacēlās.

- Kāpēc viņš? Kāpēc tik jauns? Viņš nekad nebija grēkojis, viņš to nemaz nepaspēja. Tas ir netaisni.

Netaisni... Cietējs bija viņa prāts: viņš gribēja saprast, bet nesekmīgi.

- Kādēļ Dievs viņu paņēma atpakaļ? Vai tad var pastāvēt Dievs, kurš ļauj nogalināt bērnus?

Es lēnīgi runāju ar Moši.

- Nemēģini saprast neizprotamo. Lai šo pasauli izturētu, ir jāatsakās aptvert to, kas iet pāri tavai saprašanai. Nē, nāve nav netaisna, jo tu nemaz nezini, kas nāve ir. Vienīgais, ko tu zini, - nāve tev atņēmusi dēlu. Bet kur viņš ir? Ko viņš jūt? Nevajag dumpoties: klusē, neprāto vairs un ceri. Tu nezini, kā domā Dievs, un nekad to neuzzināsi. Tu zini vienīgi to, ka Dievs mūs mīl.

- Šī mīlestība nav taisnīga.

- Kas ir taisnība? Vai tā visiem ir viena? Dievs mums visiem vienādi dod dzīvību un pēc tam - nāvi. Viss pārējais ir atkarīgs no cilvēkiem un apstākļiem.

Es Moši nepārliecināju. Viņš negribēja vairs ticēt. Viņš juta pārāk

skaudras sāpes, lai būtu ticīgs. Ļaunuma priekšā viņa ticība atkāpās. Viņš diendienā nāca uz darbnīcu, raudāja, sodījās un reizēm dusmojās par manu mieru.

- Bet vai tu pats nejūti neko? Kad nomira tavs tēvs, tu tomēr raudāji. Ko tad tu domāji?

- Kad viņš aizgāja, es sev teicu, ka man vairs nav ne mirkļa, ko zaudēt mīlestībai. Nē, Moše, ļaunumu redzot, es ciešu, bet ciešanas nav iemesls naidam, tas ir iemesls mīlestībai.

Viņš pacēla skatienu uz mani. Liekas, beidzot viņš mani sadzirdēja.

- Vai nomiris tavs vecākais dēls? Mīli viņu jo vairāk. Un, galvenais, mīli pārējos, tos, kuri tev palikuši, un saki viņiem to. Tūlīt. Tas ir vienīgais, ko nāve mums iemāca: mīlēt ir jāsteidzas.

Tajā dienā Moše pārstāja raudāt. Taisnība, viņš nebeidza sērot par mirušo, bet viņš savas bēdas pārvērta mīlestībā. Skumjas nekas nevar atņemt, taču patiesīga sirds vērš tās derīgas un svētīgas.

Pagāja vairāki gadi. Man šķita, ka beidzot esmu atradis savu vietu. Manis taisītās mēbeles un sijas nekļuva labākas, bet mani padomi gan. Es cieminiekus mierināju.

Tad vecais rabi īzāks sabruka zem gadu smaguma un Jeruzalemes Templis mums atsūtīja jaunu rabi - Nahumu, lielu Rakstu zinātāju. Dažās nedēļās viņš saprata, ka ciemā uzklausa nevis viņa, bet kāda cita balsi. Viņš lika atkārtot manis teikto un pārskaities ienāca manā darbnīcā.

- Bet kas tu tāds esi, ka iedrošinies runāt par Rakstiem! Kas tu esi, lai dotu padomus citiem? Vai tu esi mācījies rabi skolā? Vai tu esi pētījis Rakstus, kā mēs tos esam pētījuši?

- Es jau neesmu tas, kurš dod padomus, tā ir gaisma, kas viz manu lūgšanu dziļumos.

- Kā tu iedrošinies! Tu tik vien proti kā ēvelēt skaidas, un tu iedomājies vadīt citus! Tu nedrīksti runāt Rakstu vārdā un vēl mazāk -Dieva vārdā! Templis nosoda tādus pārdrošniekus kā tu. Jeruzalemē tu jau būtu nomētāts ar akmeņiem beigts!

Nahums mani nobiedēja.

Divas dienas es aizslēdzu darbnīcu un meklēju vientulību garās pastaigās.

Laikam jau Nahumam taisnība: gluži nemanot, pats to neapzinoties, es biju kļuvis par ciema garīgo padomdevēju, te mācīdams morāli, tur samierinādams, iedegdams taisnīgas dusmas un visur runādams Dieva vārdā... Šo ietekmēšanas darbu es biju uzņēmies tik dabiski, ka nebiju pat aptvēris, kas tajā ārkārtējs, un nu piepeši jaunais rabi man pateica - es, ar aklumu sistais, esmu kritis lepnības grēkā!

Nomētāts ar akmeņiem! Nahumam taisnība. Mana atšķirība no citiem un runāšana pretī Templim novedīs pie nomētāšanas ar akmeņiem. Viņš man ar to draudēja. Man bija bail.

Toreiz mēs nesapratām divas lietas: to, ka es šo nāvi reiz vēlēšos, un to, ka romieši Jeruzalemē ieviesīs krustā sišanu. Rīt es cietīšu nāves mokas pie krusta.

- Vai tu zini, ka visur runā tikai par tavu brālēnu Joānānu?

Mātes acis mirdzēja.

- Kuru?

- Par Elizabetes - manas māsīcas - dēlu, tu taču viņu pazīsti... Stāsta, ka viņš esot apveltīts ar pravieša garu.

Viņas vārdi netrāpīja mērķī. Man vairs nebija pilnīgi nekādas intereses par viltus praviešiem un viltus mesijām. Es biju mēģinājis atrast īsto vietu pats savā dzīvē. Un jaunais rabi to skarbi apšaubīja.

Māte neatlaidās. Vai viņu mudināja reliģiska interese vai ģimenes lepnums? Viņa par brālēnu vien vairs tikai runāja.

- Joānāns stāv Jordānas krastā un nomazgā grēkus cilvēkiem, kas pie viņa ierodas, iemērcot tiem galvu ūdenī. Tāpēc viņu sauc par Joānānu Šķīstītāju.

Atkal atvēru darbnīcu, bet neviens vairs neiedrošinājās nākt pie manis - pat pasūtīt dēļus ne. Laikam jau Nahums viņus bija nostrostējis.

Vēlāk pamazām vien cilvēki sāka norunāt ar mani slepenas satikšanās. Viņi gribēja ar mani apspriesties kā senāk. Mēs satikāmies novakarē tālu no ciema pie ezera, un tur jutu, ka mūs pārņem miers, ka tumšzilajos krēslas ūdeņos sajūtu Dieva mundrinošo klusumu, kādu rod dziļā lūgšanā, kā divas saņemtas rokas zem zvaigžņotām debesīm.

Nahums par to uzzināja un nāca kliegt uz mani.

Viņam taisnība.

Vai tad es neesmu kļuvis par lepnības briesmoni? Vai tad nav pārdrošība iedomāties, ka Dievu atradīšu nevis Rakstos, bet sevī? Man ir vajadzīga šķīstīšanās, man vajadzīga palīdzība, vadonis vai pat kungs. Man jāiet pie Joānāna nomazgāt grēkus.

Es gāju gar līkumainās Jordānas krastu.

Joānāns Šķīstītājs kalpoja Betānijā. Jo vairāk tai tuvojos, jo vairāk ceļinieku gāja kopā ar mani, cilvēku straume kļuva platāka ātrāk nekā upe. Viņi nāca no visām malām - no Damaskas, no Babilonas, no Jeruzalemes un no ldumejas.

Jordānas lejteces aizās bija ierīkota nometne: dažas teltis, daži ugunskuri, veselas ģimenes, tur bija simtiem vīriešu un sieviešu.

Joānāna Šķīstītāja stāvs ieplestām kājām iezīmējās seklā upes līkumā, pār kuru slējās kraujas klintis. Krastā klusi un bijīgi rindām stāvēja svētceļnieki, ūdeņus šķēla tikai spalgi putnu brēcieni.

Joānāns izskatījās pēc pravieša karikatūras - pārāk kalsns, pārāk bārdains, pārāk pinkains, viņa miesu klāja netīras kamieļu ādas, ap tām spietiem dūca smakas pievilinātas mušas. Viņa plato acu skatiens bija netīkami urbīgs. Viņa laucinieciskums šķita tik plātīgs, ka tajā jautās poza. Jutos pazemots, es noskatījos visu savu ilgu parodijā, manu viscildenāko sapņu atdarinājumā.

Raudzījos uz svētceļniekiem, kas bija ieradušies šķīstīties, pirms pienāks vakars. Brīnumainā kārtā starp viņiem bija ne tikai jūdi, bet

ari romieši, sīriešu algotņi, vārdu sakot, ļaudis, kas nekad nebija dzīvojuši saskaņā ar Toru, pilnīgi neko nezināja par Svētajiem Rakstiem. Ko viņi te meklēja? Ko Šķīstītājs viņiem varēja apsolīt tādu, ko pašu kulti nedeva?

Piegāju tuvāk diviem svētceļniekiem, kuri krastmalā pēdējie gaidīja savu kārtu.

- Es iešu uz turieni, - resnais teica.

- Es gan neiešu, - tievais atbildēja. - Galu galā nesaprotu, kādēļ man vajadzētu šķīstīties, es taču ievēroju visus mūsu likumus.

- Nožēlojamie! Lielības un mēslu maisi!

Joānāna Šķīstītāja balss mūs ķēra kā pērkona dārds. Laikam jau viņam bija ļoti smalka dzirde, ja viņš tādā attālumā un upes šalkoņā varēja saklausīt cilvēku balsis.

Joānāns Šķīstītājs kliedza uz kārno:

- Odžu dzimums! Netīrā cūka! Tu sevi iedomājies tīru, jo tu turies pie Likuma tukšajām formām. Nepietiek ar to, ka pirms katras maltītes nomazgā rokas un ievēro sabatu, lai izvairītos no grēkiem. Tikai savā sirdī grēkus nožēlodams, tu vari iegūt grēku atlaišanu.

Šī runa mani ķēra kā dundura dzēliens. Vai tas nav tas pats, ko es gadiem ilgi vienatnē biju domājis?

Joānāns Šķīstītājs turpināja, un viņa garais augums drebēja dusmās. Varēja just, ka dusmas viņā ir neizsmeļamas, ka tās uzjundīja neticība. Man likās skaidrs - Joānāns varbūt nav pravietis, bet viņš noteikti ir taisnīgs cilvēks.

Kārnais svētceļnieks nebija domājis izraisīt tādus vārdu plūdus, viņš apjucis raudzījās biedrā, vairs nezinādams, ko iesākt, ko darīt.

- Nāc šurp! - Joānāns auroja.

Vīrietis paspēra dažus soļus ūdenī.

- Un kails! Kails, kāds esi nācis no mātes miesām!

Vīrietis, pats nezinādams, kā un kādēļ tā dara, paklausīja, atbrīvojās no apģērba un gāja pie Joānāna kails kā jaunpiedzimis bērns.

Joānāns satvēra viņa galvu lielajā, kaulainajā plaukstā. Viņš ieskatījās kārnajam acīs tik urbīgi, it kā iedzītu naglu.

- Nožēlo grēkus! Vēlies labu! Vēlies piedošanu! Citādi...

Kas norisinājās šajā cilvēkā - vai viņā pamodās bailes, paklausība, patiesīgums? Lai kā, viņš, liekas, padevās vaļsirdīgai nožēlai, un Joānāns pēc īsa mirkļa viņu rupji iegrūda ūdenī. Viņš vīru turēja zem ūdens ilgi, tā ka pat uzvirmoja burbuļi, tad ļāva elsojošam iznirt virspusē.

- Ej! Tev ir piedots.

Gandrīz vai noslīkušais apdullis izstreipuļoja krastā. Nokļuvis uz cietas zemes, viņš sabruka un, galvu pie ceļgaliem piespiedis, sāka elsot.

Resnais biedrs steidzās viņu mierināt, bet tievais pacēla galvu un nočukstēja:

- Paldies, Dievs, paldies... Paldies par grēku piedošanu. Es biju tik nešķīsts!

Krēsla metās violeta. Joānāns Šķīstītājs gāja projām uz alu, kur pavadīja naktis. Vakarā nometnē pie ugunskura man pastāstīja, ka viņš dzerot tikai ūdeni un gandrīz neko neēdot. Es apbrīnoju viņa dvēseles spēku, jo pats nemaz nespēju iztikt bez gaļas, maizes vai vīna.

- Bet kādēļ tāds svēts vīrs kā viņš ģērbjas kamieļu ādās? - kāds svētceļnieks iesaucās. - Tas kamielis ir nešķīsts dzīvnieks, tāpat kā cūka un zaķis. Tas ir pret Likumu!

Sapratu, ka pat vislielākie Joānāna apbrīnotāji neaptver viņa svarīgāko vēsti: sirdi dara šķīstu nevis Likuma burta, bet tā gara ievērošana. Vakarā iepazinos ar viņa jaunajiem mācekļiem Andreju un Sīmeonu. Daļu nakts pavadījām, sarunādamies par Joānānu, par viņa mācību, kas novērsās no Tempļa, tādēļ viņa stāvoklis bija nedrošs; mēs to salīdzinājām ar to, ko zinājām par Kumrānas mūkiem - esē-ņiem, kuri arī gremdēja grēciniekus ūdenī.

Nākamajā dienā es iekārtojos upmalā uz klints, no kuras varēju redzēt Joānānu, bet viņš mani neredzēja.

Vispirms viņš pieprasīja svešinieku šķīstīšanu.

- Nāciet šurp, romieši! Un jūs, jūdi, klausieties, mēģiniet no tā mācīties! Nepietiek būt jūdam, lai iemantotu atpestīšanu. Neapmierinieties ar to, ka sakāt: “Mans tēvs ir Ābrahāms,” - jo Dievs var likt Ābrahāma bērniem piedzimt visās pasaules zemēs un pat no akmeņiem.

Joānānam tuvojās pieci romiešu kareivji.

- Kas mums jādara?

- Nenodariet nevienam ļaunumu un nelietojiet varu. Un apmierinieties ar savu algu.

Tad pienāca nodokļu ievācēji.

- Neprasiet neko vairāk par to, kas noteikts.

Tad - bagāti pilsoņi.

- Ja jums ir divas tunikas, jums jādalās ar tiem, kuriem nav nevienas. Un tas, kuram ir ko ēst, lai dara to pašu.

Kad saule bija sasniegusi visaugstāko punktu, ieradās delegācija no Jeruzalemes. Templis sūtīja priesteru un levitu komisiju, lai ievāktu ziņas par Joānānu.

- Kas tu esi?

- Mani sauc par Joānānu Šķīstītāju.

- Stāsta, ka tu esot atdzimis pravietis Ēlihu.

- Tā stāsta. Es nekad to neesmu teicis.

- Citi runā, ka tu esot Rakstos pasludinātais mesija.

- Es neesmu mesija, es esmu tas, kas viņu pasludina. Esmu saucēja balss tuksnesī: “Nolīdziniet ceļu Tam Kungam!”

- Tātad tu neapgalvo, ka esi mesija?

- Es neesmu cienīgs viņam pat kurpju siksnas atraisīt. Kad viņš atnāks, taisnība tiks godā celta un īstenota atriebība. Viņš sadedzinās grēciniekus, kā tiek sadedzināti salmi, kad tie atšķirti no graudiem.

- Tātad tu neesi nedz mesija, nedz Ēlihu - bet kāpēc tad tu gremdē cilvēkus ūdenī? Kas tev devis tiesības nomazgāt viņu grēkus?

- Esmu Kristus priekštecis. Viņš nāk. Jūsu vidū ir tas, kura priekšā es šovakar atkāpšos.

Krastmalā ļaudis skatījās cits uz citu - viņi gudroja, vai Joānāna vārdi ir līdzība, kas jāizskaidro, vai arī tie nozīmē, ka mesija pašlaik ir Jordānas krastā.

- Es esmu tikai izlūks, kuram uzdots sagatavot ceļu ķēniņam, sagatavojot ceļu grēku nožēlošanai. Bet viņš - pravieša Daniēla pasludinātais Dieva Dēls - nāks, drīz viņš būs klāt.

Upes krastā neviens nekustējās un negāja projām, tāpēc aina atgādināja attēlu. Mani pārņēma tāds kā nelabums - brīdi likās - lai arī attālums ir pārāk liels, Joānāns Šķīstītājs mani ir pamanījis.

Komisija nomierinājusies devās atpakaļ uz Jeruzalemi: galu galā Joānāns Šķīstītājs ir tikai ne visai bīstams fanātiķis; kamēr viņš paliek savā upes seklumā, gremdēdams svētceļniekus ūdenī, viņš neviena varu neapstrīd. Bija vien jāpiecieš dažas līdzteku kustības, tādas kā rīta nirēji vai Kumrānas mūki.

Aizslīdēja mākonis, un es apņēmīgi iebridu ūdenī, lai Joānāns mani šķīstītu. Redzot mani tuvojamies, viņš sarauca uzacis.

- Es tevi pazīstu.

- Esmu tavs brālēns, Mirjamas dēls, un viņa ir rada tavai mātei Elizabetei. Es nāku no Nācaretes.

Viņš rauca uzacis, it kā nesaprastu, ko runāju. Lēnām atkārtoju savus vārdus.

- Tu mani pazīsti, jo esmu tavs brālēns.

- Es tevi pazīstu kā Dieva izredzēto.

Šķita, viņš pats ir pārsteigts par to, ko pateicis. Viņš raudzījās uz mani kā uz kaut ko pavisam ārkārtēju. Un tad piepeši sāka aurot, lai viņu ikviens sadzirdētu:

- Lūk, te ir Dieva jērs, kas atbrīvo no pasaules grēkiem!

To viņš izkliedza ar tādu pārliecības spēku, ka kļuvu mēms. Jutu, ka upes krastos pūlis sastindzis, vērodams šo ainu. Skatieni mani nomāca. Es vairs nezināju, ko sacīt, ko darīt. Steigšus nomurmināju:

- Labi ātri iegremdē mani ūdeni, lai tas beidzas.

Bet Joānāns sašutis iesaucās:

- Tieši man vajag, lai tu mani šķīstī! Tas esi tu, kuru es saucu visiem dvēseles spēkiem, un tas esi tu, kurš nāc pie manis. Es tevi mīlu.

Tas jau bija par daudz. Laikam man saļodzījās kājas, es klupu, un Joānāns mani uz rokām iznesa krastā. Tur man pievērsās Andrejs un Sīmeons, cenzdamies atvirzīt pūli, kas gribēja noskaidrot, kas īsti es esmu. Sievietes stāstīja, ka brīdī, kad paģību, no debesīm nolaidusies dūja un uzmetusies man uz pieres.

Es, protams, neko neredzēju.

Un tur viss patiesi sākās.

Zila, skaista un trula nakts. Neatlaidīgs klusums.

Gaidīšana mani iztukšo. Es labprātāk runātu, cīnītos, rīkotos... Taču es tikai sasprindzinu sprandu un dzirdi, atskanot vismazākajam troksnītim, cerēdams saklausīt ieroču šķindoņu. Es nesteidzos nomirt, nē, bet es gribētu izbeigt gaidīšanu. Nāve ir labāka par agoniju. Kādēļ kareivji tik ilgi vilcinās? Nav vajadzīgs tik ilgs laiks, lai no Tempļa atnāktu līdz Eļļas kalnam...

Lapsām ir alas, putniem - ligzdas, bet man nav kur galvu nolikt.

Pēc ģīboņa Andrejs un Sīmeons mani tincināja. Kas es esot? Ko līdz šīm darījis? Kāpēc Šķīstītājs mani nosaucis par Izredzēto? Kāpēc es izliekoties par vienkāršu svētceļnieku? Vai viņi drīkstot man sekot? Ziedot man savu mūžu?

- Es neesmu nekas. Es nesaprotu, ko saka Joānāns. Esmu tikai slikts galdnieks un slikts ticīgais, kas nāk no Nācaretes.

- Vai esi dzimis Nācaretē?

- Nē, Betlēmē, bet tas ir diezgan sarežģīts stāsts...

- Tas ir rakstīts, Miha ir pasludinājis: “Izredzētais nāks no Bet-lēmes.”

- Jūs kaut ko jaucat!

- Vai tu esi no Dāvidā cilts?

-Nē.

-Vai esi par to pārliecināts?

- Kā lai pasaku... Ģimenē tiešām pastāv sena leģenda, it kā... Bet būsim taču nopietni! Vai jūs Palestīnā pazīstat kādu jūdu ģimeni, kas neapgalvotu, ka cēlusies tiešā ceļā no Dāvida?

- Tātad tas esi tu: Izredzētais būs no Dāvida celma.

- Jūs kaut ko jaucat!

- Ko tu vari mums mācīt?

- Neko. Pilnīgi neko.

- Vai tu mūs uzskati par sevis necienīgiem?

- To nu gan es neesmu teicis!

Atlika tikai viens - iet projām.

Man jātiek vaļā no pļāpām un no ietekmēm. Jau trīsdesmit gadu visiem bija skaidrs mans liktenis, tikai man ne. Padomu nomākts, simt takās apmaldījies, vieniem - ļoti dievbijīgs, citiem - neticīgs, atzīts, nezināms, steidzināts, apturēts, saukts, turēts, dievināts, nolamāts, izsmiets, godināts, uzklausīts, nicināts, pie tiesas saukts, es vairs nebiju cilvēks, es biju tukša iebraucamā vieta krustcelēs, kur ikviens ieradās ar savu raksturu, savu bagāžu un savu pārliecību. Es skanēju tikai no citu trokšņa.

Es bēgu.

Es dziļi iegāju neapstrādātās zemēs, kur augu valsts ir dabiska, mežonīga, trūcīga, kur avoti ir reti, - tur, kur man vairs nedraudēja satikšanās ar cilvēkiem.

Tuksnesī es alku satikt tikai vienu - pats sevi. Es cerēju sevi atklāt šajā galējā vientulībā. Ja es tiešām esmu kāds vai kaut kas, man tas ir jāuzzina.

Iesākumā es neatradu neko. Manas izjūtas bija gluži bezpersoniskas - aizkaitinājums, nogurums, izsalkums, bailes no rītdienas...

Tad pēc dažām dienām pēdējo nedēļu trumi atlobījās, es pieradu pie atturības, atkal kļuvu par Nācaretes bērnu - par šķīstu dzīves gaidīšanu, par ik mirkļa mīlestību, par visa esošā dievināšanu. Jutos labāk, bet biju dziļi vīlies. Vili tad cilvēks īstenībā nemaz nepastāv? Vai, noplēšot pieaugušā skrandas, atrod tikai bērnu? Vai tad gadi tam pievieno vienīgi spalvas, bārdu, rūpes, ķildas, kārdinājumus, rētas, nogurumu, iekāri un vairāk neko?

Un tad es piedzīvoju kritienu.

Kritienu, kas satricināja manu dzīvi. Kas lika man sagrīļoties.

Tas bija nekustīgs kritiens.

Es sēdēju kaila pakalna galā. Ap mani bija redzama vienīgi telpa. Kā notikumu varēja izjust tikai tīru laiku. Es rāmi garlaikojos. Es turēju plaukstas uz ceļgaliem un tad piepeši, nemaz nepakustējies, sāku krist...

Es kritu...

Es kritu...

Es kritu...

Es gāzos iekšā pats sevī. Kā gan man būtu varējis ienākt prātā, ka vienā pašā cilvēka augumā ir tādas klintis, tik reibinošs bezdibenis, simtiem un simtiem soļu? Es gāzos tukšumā.

Jo straujāks kļuva kritiens, jo skaļāk kliedzu. Bet ātrums kliedzienu noslāpēja.

Tad man šķita, ka kustība palēninās. Es kļuvu vieglāks. Es zaudēju atšķirību no gaisa. Es kļuvu par gaisu.

Paātrinājums mani palēnināja. Kritiens darīja vieglu. Beigās es lidinājos.

Un pamazītēm pārmaiņa īstenojās.

Tas biju es, un tas nebiju es. Man bija ķermenis, un man tā vairs nebija. F.s turpināju domāt, bet vairs neteicu “es”.

Es nonācu gaismas okeānā.

Tur bija silti.

Tur es sapratu visu.

Tur es iemantoju pilnīgu paļāvību.

Es biju nokļuvis dzīves kalvē, centrā, pavardā, tur, kur viss izkūst, sakūst un noskaidrojas. Sevī es atradu nevis sevi, bet daudz vairāk nekā sevi, veselu jūru kūstošas lavas, kustīgu un mainīgu bezgalību, kur es nesadzirdēju nevienu vārdu, nevienu balsi, nevienu runu, bet kur mani pārņēma jauna, briesmīga, milzīga, vienreizīga un neizsmeļama jušana: apjauta, ka viss ir attaisnots.

Krūmos slīdošas ķirzakas ašā švīkstoņa mani atmodināja. Vienā mirklī biju piecēlies no nebeidzamā kritiena, izrauts no Zemes sirds visdziļākajām dzīlēm.

Cik stundas aizritējušas?

Man visapkārt rāmi pletās nakts kā izkvcldētajām smiltīm un izslāpušajai zālei dota atpūta, kā dienišķā alga.

Man bija labi. Nejutu vairs nedz slāpes, nedz izsalkumu. Mani nemocīja nekāda spriedze. Es jutu būtiskā sātu.

Šajā tālajā tuksnesī es neatradu sevi. Nē. Es atradu Dievu.

Kopš tā laika es diendienā no jauna veicu šo nekustīgo ceļojumu. Es uzkāpu pakalnā un ieniru sevī. Es gāju pārbaudīt noslēpumu.

Es vienmēr pievienojos neizturamajam gaišumam, es metos tā skavās, kur pavadīju neaprēķināmu laiku.

Tādu gaismu es reizēm mirklīgi biju pamanījis pavīdam aiz bērna lūgšanas, skatiena zibsnī, es zināju, ka tā balsta un spriego pasauli, bet nebiju iedomājies, ka tā ir sasniedzama. Manī bija kaut kas vairāk nekā es. Manī bija Visums, kas neesmu es, bet kas man tomēr nav svešs. Manī ir veselums, augstāks par mani un mani veidojošs, kāds neapzināts visums, no kura nāk zināšana, kas padara iespējamu jebkuru saprašanu, veselums, no kura ceļos, Tēvs, kura Dēls es esmu.

Trīsdesmit devītajā tuksnesī pavadītajā dienā es nolēmu atgriezties pie cilvēkiem. Biju atradis vairāk nekā cerējis. Tomēr brīdī, kad biju nonācis pie Jordānas spirgtās un ēnainās straumes, es ieraudzīju zemē beigtu čūsku. Tā trūdēja vaļā rīkli, pievilkdama skudru kolonnas, bet maitas dzeltenās acis joprojām šķita smīnīgas.

Man iešāvās prātā kāda doma: un ja nu mani kārdinājis Sātans? Ja trīsdesmit deviņas dienas esmu padevies Sātana ilūzijām? Un ja nu spēks, kas mani pilda, ir Ļaunuma spēks?

Tuksnesī bija jāpavada arī četrdesmitā nakts.

Tā bija visu pretišķību nakts. Viss, kas bija licies gaišs, kļuva tumšs. Tur, kur biju redzējis labo, pamanīju ļauno. Tur, kur iedomājos saskatām pienākumu, tagad nojautu lepnību, iedomību, liktenīgu nekaunību! Kā man var ienākt prātā, ka esmu saistībā ar Dievu? Vai tas nav plānprāts? Kā man varēja likties, ka satveru to, kas tieši nav satverams? Vai tā nav bijusi ilūzija? Kā es varu sev piešķirt pienākumu runāt Dieva vietā? Vai tā nav pārliecīga iedomība? Vai es, no tuksneša iznācis, neiegriezīšos apmāna ceļā un neiegrūdīšu citus noziegumā?

Es nekad neesmu atradis atbildi uz šiem jautājumiem. Četrdesmitās dienas rītā es vienkārši noslēdzu derību. Es nolēmu ticēt, ka mani kritieni, grūtās pārdomas mani ved pie Dieva, nevis pie Sātana. Es nolēmu ticēt, ka man ir darāms kaut kas labs. Es nolēmu ticēt sev.

Es toreiz nezināju, ka notikumu gaita mani piespiedīs noslēgt vēl nopietnāku, vēl neprātīgāku derību - derību, kuras dēļ šonakt šajā dārzā es gaidu un vēlos savu nāvi.

Toreiz es neko nesteidzināju. Es pievienojos svētceļniekiem Jor-dānas malā, pieņemdams, ka man ir tiesības runāt lūgšanu dziļumos atrastās gudrības vārdā.

Andrejs un Sīmeons mani gaidīja nometnē.

Kad viņiem parādījos, Sīmeons smaidīdams, it kā mani pārbaudīdams, jautāja:

- Kas tu esi?

- Kā tev liekas?

-Vai esi Dieva sūtīts?

- Tie ir tavi vārdi.

Ar to mums pietika. Pēc tam mēs cits citu apskāvām un Joānāns

Šķīstītājs mani nokristīja vēlreiz. Viņš lūdza savus mīļākos mācekļus Andreju un Sīmeonu viņu atstāt un sekot man, jo viņš lika uz mani lielas cerības. Sapratu, ka uzsāku nezināmu ceļu, bet es to darīju nesvārstīdamies.

Laiks, kas tam sekoja, bija mana mūža skaistākais un jūsmīgākais laiks. Kā skurbumā atklāju noslēpumus, ko Dievs bija licis manu pārdomu dziļumos, un es tos pūlējos paust dienu no dienas. Mani pilnīgi pārņēma prieks tos apgūt, un es vēl nenojautu sekas.

Kopā ar Andreju un Sīmeonu es staigāju pa zaļo, svaigo un augļiem bagāto Galileju. Mēs dzīvojām, nebažīdamies par rītdienu, nakšņodami zem klajas debess, ēzdami to, ko roka atrada kokos vai ko mums sniedza citu rokas. Reizē ar Dievu mēs atklājām bezrūpību.

Ja mums radās kāds jautājums, es pagāju sānis aiz kāda vīģes koka vai klints un nokāpu savā akā. Es vienmēr no tās atgriezos ja ne gluži ar atbildi, tad vismaz ar nojautu, kurai vajadzēja dot atbildi.

Es biju apvērsis pasaules kārtis. Es redzēju spēli no otras puses. Cilvēki spēlēja slikti: pārliecībā, ka vajag uzvarēt, viņi lika galdā sliktās kārtis. Spēks. Vara. Nauda. Es turpretī mīlēju tikai tos, kuri bija izslēgti no šīs trulās spēles, - dzīvei nepiemērotos, tos, kurus spēle izstūma ārpus savām robežām un kuri vairs neiedrošinājās tajā atgriezties: nabagos un lēnprātīgos, nomāktos, sievietes un vajātos.

Nabagie kļuva par maniem brāļiem un manu ideālu. Viņi nemēģināja pasargāties no trūkuma, jo tas nozīmētu sargāties no dzīves, -nē, viņi tik ļoti mīlējā dzīvi, ka uzticējās tai, nodeva sevi tās rokās. Vienmēr jau būs kāds cilvēks, kas, garām ejot, nometīs monētu vai mazes gabalu. Šī paļāvība ir dievināšana. Tā mēs ar Andreju un Sīmeonu kļuvām par nabaga klaidoņiem, kas pieņēma ubagdāvanas un nākamajā stundā pārpalikumu izdalījām citiem. Jo bijām pārliecināti, ka mums pieder tikai tā daļa, ar kuru apmierinām savas vajadzības; pārējais ir greznība; mums nav nekādu tiesību uz to.

Mūsu veikumā bija tik daudz prieka, ka mēs gluži dabiski saistījām lielu skaitu jaunu cilvēku un mūsu pulciņš paplašinājās. Daudziem mūsējiem par lielu sašutumu, es bieži vērsos pie sievietēm un vēlējos, lai viņas mums seko. Jo, nokāpis mīlestības akā, es atklāju, ka tikumi, kurus man deva Dievs, ir tikai sievišķi tikumi. Tēvs ar mani runāja kā māte. Viņš man rādīja uz nevienam nezināmajām varonēm, tām, kuras īsteno varoņdarbus ikdienā, - visām, kuras dod dzīvību, dod mīlestību, kuras mazgā bērnu miesas, klusina klaigas, pabaro mutes, uz kalponēm kopš neatminamiem laikiem, kuru rokas dod omulību, tīrību, baudu, uz šīm pazemīgākajām no pazemīgajiem, ikdienas dziedniecēm, uzmanības ķēniņienēm, maiguma ķeizarienēm, kuras pārsien mūsu brūces un remdina bēdas. Vīrieši sargā vārtus pasaulei, kura dzemdina līķus un uzpūš naidu. Sievietes sargā vārtus dabas pasaulei, kas rada dzīvību un prasa mīlestību. Bet mani mācekļi, kā jau īsti Izraēla zemes vīri, lāgā nespēja pieņemt, ka sievietes, nemaz neprātodamas, dara to, kas viņiem prasa tik lielus pūliņus. Gan pieciezdami manas satikšanās ar sievietēm un mūs pavadošo sieviešu kohortu, viņi joprojām juta pret tām neuzticību; droši vien tādējādi viņi juta neuzticību arī pret savu iekāri.

Vienādi uzmanīgi vēroju gan tos, kuri iekļāvās mūsu pulkā, gan arī tos, kuri to noraidīja. Es vēroju varenos, tos, kuru uztverē visiem cilvēkiem nav vienāda vērtība, un atklāju, ka viņiem piemīt spēja, kādas man nav: satriekt sejas. Piemēram, ja kāds nodokļu piedzinējs ieradās tincināt trūcīgu ģimeni, viņa savtīgums ļāva noliegt otra cilvēka seju un samīdīt to. Man dīvainā kārtā šādas dotības nebija nemaz. Cilvēkā es vienmēr saskatīju cilvēku, lai kāds tas būtu; es nevarēju uz viņu palūkoties, smagi nesajūtot viņa dzīves grūtumu, viņa izkliegtās vai noklusētās bēdas, viņa cerības - visu, kas ierakstās vaibstos, padara tos dzīvus un kustīgus. Bieži vien, kādu saticis, es redzēju pat vairāk nekā cilvēku, es redzēju aiz viņa bērnu un viņam priekšā - sirmgalvi, visu viņa stomīgo un nedrošo dzīves ceļu.

Nekas nav salīdzināms ar pirmo mēnešu priecīgo nevainību. Mēs

veidojām pamatu. Mēs izgudrojām jaunu dzīvesveidu. Mēs atmetām aizdomas un mazdūšību. Mēs varējām tikai saņemt vai dot. Mēs bijām brīvi. Mēs bijām uzsākuši ceļu.

Vareno uztverē mēs bijām vājie, viņi mūs lika mierā, jo ar mums nerēķinājās. Viņi maldījās: pa vienam mēs varējām tikai nošķirties no pasaules; apvienojušies mēs spēsim to pārveidot.

Turpinājām staigāt pa ceļiem, meklēdami bagātību, ko nevar dot nekāda nauda, līdz mūsu gaita aizveda uz Nācareti.

Priecīgs satiku māti, bet atsacījos dzīvot mājā, joprojām paliku ārā, draugu vidū, saņemdams iztiku no nācaretiešu labas gribas un sarunādamies ar ikvienu.

Māte un brāļi sauca mani mājās. Jaunākais brālis bija nikns.

- Ješua, tu mūs apkauno! Varētu vēl pieņemt, ka tu pamet mūsu tēva darbnīcu un, nevienu nebrīdinājis, kļūsti par rabi. Bet tu guli ārpus mājas, tu ubago pats savā ciemā, kur ikviens tevi pazīst, kur mēs dzīvojam, kur kārtojam savus darījumus. Ko cilvēki par mums domās? Nekavējoties izbeidz to!

- Es savā dzīvē neko nemainīšu.

- Ja tu vairs nespēj strādāt, tad taču tu vari vismaz gulēt un ēst mājās, vai tad ne?

- Bet mani draugi?

- Tiešām, parunāsim par taviem draugiem. Tas ir klaidoņu, sliņķu, nekam nederīgo un paklīdušu meiču bars! Nekas tāds te vēl nav redzēts. Labāk būtu, ja viņi aizvāktos.

-Tad es iešu projām kopā ar viņiem.

-Vai tiešām tu gribi mūs apkaunot līdz pēdējam?

Sitiens bija dots. Brālis man iecirta pļauku. Vardarbība pārsteidza viņu pašu, un piepeši no pacietības izvesta pieaugušā sejā es ieraudzīju noteikumu pārkāpuša bērna bažas, kā tagad rīkosies vecākais brālis.

Es piegāju tuvāk un maigā balsī sacīju:

- Iesit arī pa kreiso vaigu.

Izaicinājumu pieņemot, viņa nāsis drebēja, viņš jau gatavojās sist

tiešām, kad pagriezu kreiso vaigu, tā rādīdams, ka piekrītu viņa dusmām.

Viņš niknumā ieaurojās, savilka roku dūrē un izgāja no istabas. Bet citi brāļi un māsas sāka mani lamāt, it kā, pagriezdams otru vaigu, es būtu pastrādājis ļaunāku vardarbību nekā brālis.

Šajā reizē es liku lietā vēl vienu mācību, ko biju guvis akā: mīlēt savu tuvāko tik ļoti, ka spēj pieņemt pat viņa muļķību. Atbildēt ar uzbrukumu pret uzbrukumu, aci pret aci, zobu pret zobu nozīmē tikai vairot ļaunumu un - tas ir vēl sliktāk - padarīt to likumīgu. Atbildēt uz agresiju ar mīlestību nozīmē uzbrukt vardarbībai, pacelt tai pretī spoguli, kas rāda tās nicīgo, saviebto, neglīto un nepieņemamo viepli. Mans brālis, to ieraudzījis, aizbēga.

- Klusējiet, jūs visi, un atstājiet mani vienatnē ar Ješua!

Viņi paklausīja un atstāja mani kopā ar māti. Viņa pieplaka man pie krūtīm un ilgi raudāja. Es viņu maigi apkampu, zinādams, ka asaras bieži ir tikpat kā pirmie patiesības vārdi.

- Ješua, manu Ješua, es šajās dienās gāju tevī klausīties, un mani māc lielas bažas. Es tevi vairs nesaprotu. Tu esi sācis bez gala runāt par savu tēvu, atkārtot viņa vārdus, bet tu taču viņu pazini tik maz.

- Tēvs, par kuru runāju, ir Dievs, māt. Es prasu viņam padomu savas dvēseles dziļumos, kad vientulībā gremdējos pārdomās.

- Bet kāpēc tu viņu sauc par savu tēvu?

- Tāpēc, ka viņš man ir tēvs tāpat kā tev un mums visiem.

-Tu vienmēr runā vispārinājumos. Tu dod vispārīgus padomus.

Tu apgalvo, ka ir jāmīl visi virs zemes, - bet vai tu pats mīli kaut vai savu māti?

- Nav grūti mīlēt tos, kas mūs mīl.

- Atbildi! Neizvairies ar vispārinājumiem!

- Jā, māt, es tevi mīlu. Un arī savus brāļus un māsas. Bet ar to nepietiek. Ir jāmīl arī tie, kuri mūs nemīl. Un pat ienaidnieki.

- Nu, tad saņemies, jo ienaidnieku jau nu tev netrūks! Vai tu aptver, kurp ej? Kādu dzīvi sev gatavo?

- Mana dzīve mani neinteresē. Mani interesē dzīve vispār. Tas, kas tajā būtu jādara. Es negribu dzīvot sevis dēļ un nomirt sevis dēļ.

- Kā, vai tad tev nav pašam sava sapņa?

- Nekāda. Es gribu tikai liecināt. Sacīt citiem to, ko atrodu savās pārdomās.

- Citi! Citi! Padomā taču vispirms par sevi! Tu dzen izmisumā savu māti. Es gribu, lai tev veicas tava paša dzīvē!

- Māt, tas, ko es atrodu savas dvēseles dziļumā, neesmu es.

Viņa raudāja atkal. Tās bija citādas asaras; šīs asaras bija vairāk

piekrītošas.

- Tu zaudē prātu, manu Ješua.

- Šodien man jāizvēlas starp neprāša vai slikta galdnieka ceļu. Es dodu priekšroku labam neprātim.

Viņa smējās caur asarām. Jutos vājš savas mātes bēdu priekšā. Atstāju Nācareti, cik vien ātri varēju.

Nepatikšanas sākās līdz ar maniem pirmajiem brīnumiem.

Es nezināju, ko man glabā nākotne, bet visvairāk man nepatika šo runu izplatība, tās mani jau apgrūtināja, tās mani savaņģoja: mana brīnumdara slava.

Pirmajās reizēs es tos paveicu, pats neapzinādamies. Skatiens vai vārds var atdot veselību, to zina kurš katrs, un es neesmu pirmais dziednieks Palestīnā. Es rituālu biju vērojis bērnībā, kad Nātānaēls no Kanas apmeklēja grūti slimos. Nedrīkst steigties, ir jāsasprindzina visa enerģija un visi dvēseles spēki jāziedo sirdzējam. Reizēm ir pat jāuzņem sevī viņa sāpes. To var izdarīt kurš katrs, un man arī tas bija jādara. Jā, es pieskāros brūcēm, jā, es izturēju ciešanu skatienu, jā, es pavadīju naktis pie mirēju gultas. Es apsēdos tuvu blakus cietējam un turēju viņa rokas savās rokās, lai iedotu viņam drusciņu no spēka, kas riņķoja manas būtnes dziļumā; es ar viņiem runāju, mēģinādams rast izeju viņu sāpēm, un es aicināju viņus lūgt, uzmeklēt mīlestības

aku sevī. Tie, kuriem tas izdevās, jutās atviegloti. Citi ne. Taisnība, es redzēju nolēmētos pieceļamies, neredzīgos atveram acis, nedzirdīgos piedalāmies sarunās, spitālīgos pārstājam trūdēt, sievietes beidzam asiņot un apsēstos atbrīvojamies no ļaunajiem gariem. Bet mana slava paturēja tikai tos. Tā aizmirsa slimos, kuri palika sastinguši savā kaitē, jo nedz es, nedz viņi neko nespēja sasniegt. Man nebija nekādas citas varas kā vien tā, kura varbūt spēja palīdzēt atvērt durvis, kas ved pie Dieva paša būtnes dziļumos. Un pat šīs durvis es nespēju atdarīt viens pats, man bija vajadzīga palīdzība.

Man bija jājautā ikvienam slimniekam:

- Vai tev ir ticība? Glābj tikai ticība.

Drīz neviens vairs neklausījās manā jautājumā. Tajā saskatīja tikai rituāla vārdus. Pie manis lauzās kā govju bars pie dzirdinātavas -visi bez izņēmuma.

- Vai jūs ārstējat ādas slimības?

- Un mēnešreižu sāpes?

Man uzdeva gluži lietišķus jautājumus kā tirgotājam: vai jūsu veikalā ir tāda prece? Es atbildēju:

- Vai tev ir ticība? Glābj tikai ticība.

Veltīgi. Mani pārvērta par brīnumdari. Es vairs nespēju viņiem izskaidrot, ka brīnumi nerodas par velti, ka tiem ir garīga jēga, tie prasa dubultu ticību - slimnieka un dziedinātāja ticību. Pie manis tika sūtīti laiskie un neticīgie, un, ja man neizdevās palīdzēt deviņiem no tiem, desmitais izdziedinātais neredzētā mērā cēla manu slavu.

Es vairs negribēju dziedināt. Es aizliedzu mācekļiem laist pie manis kaut vai vienu sirdzēju. Bet kā lai pretojas patiesām ciešanām? Ja vārgs bērns vai neauglīga sieva raudāja manu acu priekšā, es tomēr darīju, ko spēju.

Pārpratumi krātiņ krājās. Man ne pār ko vairs nebija varas. Man piedēvēja brīnumus, kuriem nebija nekāda sakara ar izdziedināšanu. Mani tēloja vairojam maizes klaipus tukšos grozos, vīnu - tukšās krūkās, zivis - tukšos tīklos - tas viss tiešām bija noticis, es pats to

redzēju savām acīm, bet tam droši vien bija kāds dabisks izskaidrojums. Vairākkārt man radās aizdomas pret mācekļiem... Degsmes aizrauti, viņi, tāpat kā visi jūdi, bija spējīgi vārdos daudz ko pārspīlēt; laikam jau viņi pārspīlēja arī rīcībā. Vai tikai viņi šos tā sauktos brīnumus nebija sarīkojuši? Vai tikai viņi paši nebija piepildījuši vīna krūkas? Vai viņi tīšuprāt man nepiedēvēja zivju bara parādīšanos Tibē-rijas ezerā? Es nevarētu to pierādīt, bet pieņemt to var. Un kā lai viņiem to pārmetu? Viņi ir tikai cilvēki, jūsmas aizrauti šīspasaules cilvēki, kuri mani dievina, kuriem jāaizstāvas pret mūsu pretiniekiem, jāattaisnojas ģimenes priekšā. Mūsu vēsturi viņi lasa tikai caur savas kaislības prizmu. Viņi vēlas pārliecināt, un, ja kāds vēlas pārliecināt, laba ticība un mānīšanās reizēm iet roku rokā. Būdami droši par manu runu patiesību, viņi atļaujas sīkus melus: kādēļ gan neizmantot sliktu pamatojumu, ja ar labajiem nepietiek? Nav liela nelaime, ja viens brīnums ir patiess, bet cits tāds nav. Vainīgi ir lētticīgie, kuri grib, lai viņus piekrāpj.

Mūsu dzīve bija mainījusies. Ja mūs nevajāja nelaimīgie, kas alka brīnumu, mūs spaidīja farizeji, priesteri un Rakstu mācītāji, kuriem šķita, ka mūs uzklausa pārāk daudz ausu. Garīdznieki nevarēja ciest manu paradumu nolaisties savas būtnes dziļumos, lai sastaptu savu Tēvu, un tad atgriezties ar neizsmeļamu mīlestību. Viņi ticēja vienīgi rakstītiem likumiem un apgalvoja, ka viss, ko es saku, ir pretrunā cieņai pret paražām. Vairākas reizes es izdziedināju cilvēkus sabatā, sabatā es ēdu un strādāju. Kāda tam nozīme? Sabats ir radīts cilvēkiem, nevis cilvēki - sabatam. Es taisnojos un attaisnoju savus tuviniekus, bet iznākums ir tāds: es runāju tikai par mīlestību, bet man bija radušies tūkstošiem ienaidnieku.

- Kā tu iedrošinies runāt Dieva vārdā?

Jauna doma sākumā liek uzskatīta par nepareizu domu. Farizeji atsacījās mani saprast. Viņi mani apsūdzēja lepnībā.

- Bet kā tu iedrošinies runāt Dieva vārdā?

- Tāpēc, ka Dievs mīt manī.

- Zaimotājs! Dievs dzīvo šķirti no mums, Dievs ir nesasniedzams. No Dieva tevi šķir bezdibeņi.

- Es jums apgalvoju, ka tā nav. Man pietiek ienirt sevī, un...

- Zaimi!

Viņi mani izspiegoja, viņi mani tincināja. Viņu varza man pastāvīgi bija uz papēžiem. Viņi mani aprēja, gribēja aizvest atpakaļ pie Toras burta. Es nevēlējos nedz viņus pārsteigt, nedz izaicināt, bet es nespēju noklusēt savu patiesību.

Kopš ceļojuma uz Jeruzalemi Lieldienās viņi no manis vairs neatlaidās. Ik dienu viņi man izlika jaunus slazdus. Lielākoties man izdevās no tiem izvairīties, izmantojot Rakstu zināšanas. Bet kādu rītu viņi mani ievilināja strupceļā.

- Padauza! Staigule! Mauka!

Viņi atveda man kādu laulības pārkāpēju, puskailu vilkdami aiz rokas, nedomājot nedz par viņas bailēm, nedz kaunu, pat nepamanot asaras, - kā gadatirgus cīkstonim atstiepj laktu, lai paskatītos, vai viņš spēs to pacelt.

Es biju slazdā. Izraēla likums ir nepārprotams: nodevībā vainojamas saderinātās un jo vairāk - laulības pārkāpējas ir jānomētā ar akmeņiem. Farizeji un Rakstu mācītāji bija viņu pieķēruši nozieguma vietā, ļāvuši tēviņam aizbēgt, ko kājas nes, un atvilkuši sievieti pie manis, lai manu acu priekšā viņu nogalinātu. Viņi zināja, ka es to neizturēšu, un gribēja mani pieķert noziegumā, kas ir vēl lielāks par laulības pārkāpumu, - zaimošanā. Upuris - skaista, dreboša, aizkustinoša, izspūrusi sieviete vaļā drēbēm, aiz bailēm pamirusi - stāvēja starp mani, kas vēlējās viņu glābt, un viņiem, kuri gribēja mani padarīt līdzvainīgu.

Lai viņus pārsteigtu, es notupos un sāku kaut ko zīmēt smiltīs. Šāda dīvainība apmulsināja un deva man brīdi apdomāties. Tad varza auroja atkal.

-Viņu nogalinās! Viņu nomētās ar akmeņiem! Vai dzirdi, Nāca-rieti? Viņu nobeigs tavu acu priekšā!

Dīvaini: viņi draudēja nevis sievietei, bet man. Viņi man draudēja ar viņas nāvi.

Es turpināju zīmēt. Es ļāvu viņiem izšļākt naidu, tā atvieglojoties; tad būs mazāk, pret ko cīnīties. Pēc tam, kad viņi iedomājās sapratuši - es neiejaukšos, piecēlos un rāmi sacīju:

- Lai tas, kurš jūsu vidū nav grēkojis, met pirmo akmeni.

Mēs bijām Tempļa iežogojumā.

Es uzlūkoju visus - citu pēc cita, bez mīlestības, ar niknumu, kas laikam radīja bažas.

Mans skatiens sacīja:

“Vai tu nekad neesi grēkojis? Pagājušajā nedēļā es tevi redzēju iebraucamajā vietā! Un tu - kā tu iedrošinies tēlot tiklo, kad es tevi redzēju apčamdām ūdens nesējas krūtis! Un tu - vai domā, ka nezinu, ko tu darīji aizvakar?”

Vecākie atkāpās pirmie. Viņi nolika akmeņus un lēnām novērsās.

Bet jaunie, asiņu garšas jau satracināti, atsacījās atgriezties pie savas sirdsapziņas.

Tad viņus uzlūkoju ar ironiju. Mans smaids viņiem draudēja ar uzrādīšanu. Mana seja pauda:

“Es pazīstu visas Jūdejas un Galilejas staigules - man jūs nevarat tēlot svētos. Man ir saraksti. Es zinu visu. Es varu jūs uzrādīt.”

Jaunie savukārt nolaida acis. Viņi atkāpās.

Man pretojās viens vienīgs. Viņš spītīgi izturēja manu skatienu. Tas bija visjaunākais, viņam droši vien bija kādi astoņpadsmit gadi. Varbūt viņš savā aizrautībā ticēja, ka nekad nav grēkojis? Vai arī, nesen apprecējies, nekad nebija laulību pārkāpis vai vēlējies to darīt? Viņš stāvēja, taisni izslējies, drošs par sevi, pārliecināts, ka ir tiesīgs šo sievieti nogalināt.

Es sāku lūkoties uz viņu citādi. Es vairs neizaicināju un vairs nedraudēju. Es viņu lēnprātīgi iztaujāju.

-Vai esi pārliecināts, ka nekad neesi grēkojis? Es tevi mīlu, kāds esi, pat ja esi grēkojis.

Viņš satrūkās. Viņš sāka mirkšķināt acis. Viņš bija gaidījis jebko, tikai mīlestību ne.

Biedri vilka viņu aiz rokas. Viņi čukstēja: - Nekļūsti smieklīgs! Tu taču neapgalvosi, ka nekad neesi grēkojis - tu! - Uzvarēts viņš ļāva sevi aizvest.

Es paliku vienatnē ar drebošo sievieti.

Viņa joprojām baidījās, bet citādi. No nāves baismām atbrīvojusies, viņa baidījās, ka varbūt kaut ko nesaprot.

Es viņu nomierināju ar smaidu.

- Kur ir tie, kas tevi apsūdzēja? Vai nav vairs neviena, kas varētu tevi apsūdzēt?

- Neviena.

- Es arī tevi neapsūdzu. Ej! Un vairs negrēko.

Viltība mani bija izglābusi vēlvienreiz.

Bet šie slazdi mani nogurdināja. Mācekļi priecājās par maniem panākumiem. Atbildēju, ka veiksme nekad nav nekas cits kā pārpratums un ka mūsu ienaidnieku skaits aug ātrāk nekā draugu skaits. Mēs devāmies projām patverties Galilejā.

Mani kremta pagurums: runāt kaut ko tādu, ko neviens negrib saprast, runāt nedzirdīgajiem, runājot radīt nedzirdīgos.

Tajā laikā manā dzīvē aizvien lielāku nozīmi ieguva Jehūda Iska-riots. Atšķirībā no citiem mācekļiem Jehūda nāca nevis no Galilejas, bet no Jūdejas. Viņš bija vairāk izglītots par pārējiem, prata lasīt un skaitīt. Drīz viņš kļuva par mūsu mantzini, viņš sadalīja saņemto dāvanu atlikumu nabagiem, ko satikām ceļā. Bijušo Tibērijas ezera zvejnieku vidū viņš izcēlās ar pilsētnieka iznesību un izrunu. Viņš mums deva Jeruzalemes nojausmu. Man patika ar viņu sarunāties, un diezgan drīz viņš tika uzskatīts par manu vismīļāko mācekli.

Liekas, nekad mūžā es nevienu cilvēku netiku mīlējis tā, kā mīlēju Jehūdu. Ar viņu un tikai ar viņu es sarunājos par savām attiecībām ar Dievu.

-Viņš vienmēr ir pavisam tuvu. Tepat blakus.

-Te viņš ir tikai tev un tevī. Mēs turpretī viņu neatrodam.

- Tev, Jehūda, tikai centīgāk jāpūlas.

- Es mēģinu. Es mēģinu katru dienu. Es neatrodu bezdibenīgo aku. Bet man tā nav vajadzīga, jo es dzīvoju blakus tev.

Viņš mani pārliecināja, ka man ir citādas attiecības ar Dievu nekā pārējiem cilvēkiem. Es neesmu rabi, jo neatrodu gaismu Rakstos. Es neesmu pravietis, jo liecinu, neko nepasludinādams. Tikai pateicoties kritieniem akā, es spriežu par pasauli un gribu to atjaunot.

- Neizliecies, Ješua. Tu ļoti labi zini, ko tas nozīmē. Joānāns Šķīstītājs tev to pateica pats pirmais: tu esi tas, kuru viņš pasludina, -Dieva Dēls.

- Es tev aizliedzu runāt tādas muļķības, Jehūda. Esmu cilvēka, nevis Dieva Dēls.

- Kāpēc tad tu viņu sauc par savu Tēvu?

- Izbeidz šīs muļķības! ļ,.

- Kāpēc tu saki, ka atrodi viņu sevis dziļumā?

- Nerotaļājies ar vārdiem. Ja es būtu mesija, es to zinātu.

- Bet tu taču to zini. Tu to gan zini, gan arī zīmes to rāda, tikai tu atsakies redzēt.

- Klusē! Reizi par visām reizēm - klusē!

Es nedomāju, ka viņš vainojams baumās, kas sāka klīst. Tās droši vien izcēlās pašas no sevis, jo jūdi, tāpat kā visi cilvēki, redz lietas tādas, kādas tās atbilst viņu ilgām un gaidām. Bauma piepūtās milzīga un briesmīga, tā ķēra Galilejas jumtus ātrāk nekā pavasara krusa: Ješua no Nācaretes esot Rakstos pasludinātais mesija.

Es nevarēju iziet cilvēkos, neuzrunāts:

-Vai tu esi Dieva Dēls?

- Kas tev to teica?

- Atbildi! Vai tiešām tu esi mesija?

- To saki tu.

Citas atbildes man nebija - to saki tu. Es nekad neko citu neiedomājos. Es nevarēju iedrošināties pieņemt, ka esmu Kristus. Es varēju

runāt par Dievu, par viņa gaismu, par savu gaismu, jo tā ir manī. Vairāk ne. Bet citi pabeidza manu runu bez sirdsapziņas pārmetu miem. Viņi mani pārspīlēja. Tie, kuri mani mīlēja, lai slavinātu. Tie, kuri ienīda, - lai pasteidzinātu manis apcietināšanu.

- Jehīida, es tevi lūdzu: apklusini šo muļķīgo troksni! Manī nav nekā sevišķa, tikai tas, ko devis Dievs.

- Tieši par to ļaudis runā, Jcšua: par to, ko tev devis Dievs. Viņš tevi izraudzījis. Viņš tevi izredzējis.

Un naktī Jehūda ņēmās klāstīt pārspriedumus par pravietojumiem. Bezjēdzīgos manas dzīves sīkumos viņš redzēja Elijas, Jeremijas, Ecēhiēla vai Hozejas pareģojumus. Es iebildu.

-Tas ir smieklīgi! Tīrās blēņas! Spēlēdamies ar aptuvenībām, tu gribi atrast kopību starp vienalga ko un mesiju!

Jehūda ļoti labi pārzināja Rakstus. Reizēm viņš saļodzīja manu pārliecību. Taču es joprojām atsacījos. Man radās aizvien lielāka neuzticība pret izdziedināšanām, kuras man uztiepa: tajās mācekļi, it īpaši Jehūda, pēc pareģojumiem saskatīja manas sūtības otro pierādījumu.

Dusmas no manis vairs neatstājās. Šis notikums bija sācies priekā un vieglumā, kad atgriezos no tuksneša, bet tagad biju zaudējis varu pār tā norisi. Iesākuma skaistais piedzīvojums bija palicis tālu pagātnē. Gan draugi, gan ienaidnieki man piedēvēja vairāk, nekā biju sacījis; viņi man piešķīra vairāk, nekā biju devis.

Tieši tad mani izsauca Hērods, Galilejas pārvaldnieks. Viņš pieņēma mani savā pilī, piespieda apskatīt visas savas bagātības, savus galminiekus, pēc tam palika ar mani starp diviem pīlāriem bez lieciniekiem.

- Joānāns Šķīstītājs man teica, ka tu esi mesija.

- To saka viņš.

- Manuprāt, Joānāns ir īsts pravietis. Tā ka es sliecos viņam ticēt.

- Tici, kam gribi.

Hērods gavilēja. Viņš manās atbildēs saklausīja tikai apstiprinājumus.

- Hērod, es neesmu mesija, es nevaru sev pieprasīt tādu godu. Man patīk cilvēku sabiedrība, es tajā jūtos noderīgs, bet būšu spiests no tās atsacīties, lai turpinātu dzīvi vientulībā.

- Nelaimīgais! Nenošķiries no pasaules kā eremīts vai filosofs. Ko tu ar to iemantosi? Puse Palestīnas jau ir gatava tev sekot. Ja gribi tautu valdīt, tev jāaizņemas tās domas. Cilvēci valda ar tās ilūzijām. Cēzars taču ļoti labi zināja, ka nav Veneras dēls, bet kļuva par Cēzaru, ļaujot tā domāt.

- Tavi spriedumi ir zaimojoši, Hērod, un es nevēlos kļūt nedz par Cēzaru, nedz Izraēlas valdnieku, nedz par jebko citu. Es nenodarbojos ar politiku.

- Tam, Ješua, nav nekādas nozīmes. Ļauj mums rīkoties tavā paspārnē!

Kad atstāju pili, mans lēmums bija nostiprinājies. Es visu pārtraukšu. Mūžu pabeigšu vientulībā, aizgājis tuksnesī. Es atsacīšos. Es izklīdināšu mūsu pulku, paziņošu par to mācekļiem.

Kā par nelaimi, bijām nonākuši Nainē, un, kad bijām šķērsojuši šo ciemu, nekas man vairs nelikās tik skaidrs...

Uz Naini, kas atrodas dienvidos no Nācaretes, es vairākkārt biju gājis bērnībā. Kad kopā ar mācekļiem nonācu pie ieejas ciemā, satikām jauna nelaiķa - Amosa bēru gājienu.

Viņa māte Rcbeka, manas jaunības Rebeka, kuru biju mīlējis un gandrīz apprecējis, gāja pa priekšu - bez gribas, kā piespiesta, kā uz mūžu notiesāta. Jau vairākus gadus viņa bija atraitne, Amoss bijis viņas vienīgais dēls, viņa bija zaudējusi visu. Kad sievietes lielās acis pievērsās man, tajās nebija nedz rūgtuma, nedz dusmu vai protesta. Viņas acis man sacīja, ka man smaidījusi veiksme, jo man nav ģimenes, jo nodarbojos ar visu cilvēci, ciešu tikai vispārīgi un nekad - kaut kā noteikta dēļ.

Jutu gan žēlumu, gan arī vainu. Vai Rebeka būtu nonākusi tādā postā un bēdās, ja es pavadītu viņas dzīvi?

Iedvesmas pārņemts, es palūdzu, lai nesēji apstājas un parāda man zēnu. Piegāju tam klāt, satvēru šķirstā gulošā Amosa rokas un iegrimu sava mūža viskarstākajā lūgšanā.

- Mans tēvs, dari tā, lai viņš nav miris. Dod viņam tiesības dzīvot. Dari viņa māti laimīgu!

Es biju gremdējies lūgšanā kā izmisuma pārņemtais, es neko necerēju, tā bija gluži kā bedre, kur iemest savas skumjas.

Zēna plaukstas pietvērās manām rokām, un viņš lēnītiņām piecēlās.

Visapkārt atskanēja prieka saucieni, abi gājieni - mani mācekļi un nupat vēl bēdu nomāktie bērinieki - apvienojās laimē. Tikai mēs trīs - Rebeka, zēns un es - palikām mēmi, prātodami, kas ir noticis, tik tikko tam ticēdami.

Tajā pašā vakarā zēns atkal runāja. Viņš atnāca kopā ar Rebeku un apbēra mani skūpstiem. Bet es biju sastindzis klusumā un apstulbumā.

Pusnaktī, pelēkā krēslā, pie manis ieradās Jehūda.

- Kad tu beidzot pārstāsi noliegt acīm redzamo, Ješua? Tu esi zēnu uzcēlis no miroņiem.

- Es neesmu par to pārliecināts, Jehūda. Tu, tāpat kā es, taču zini, ka nāvi nav viegli pazīt. Cik cilvēku ir apbedīti dzīvi? Tieši tādēļ mēs bieži vien bērnus vispirms noliekam pagrabā. Varbūt zēns nemaz nebija īsti miris? Tikai iemidzis?

- Vai tu tici, ka viņa māte Rebeka spētu kļūdīties un savu iemigušo bērnu nest uz kapu?

Es atkal iegrimu klusēšanā. Uzskatīju par labāku neizrunāt nevienu vārdu, jo, ja būtu atvēris muti, es būtu nevis pateicies Tēvam, ka tas uzklausījis manu lūgšanu, bet apsūdzējis viņu par to, ka viņš man dod tādas zīmes un tādas bailes. Es atsacījos. Es negribēju, lai mani tā izceļ, es pārāk labi apzinājos, kādus pienākumus tas man uzliek. Es atsacījos! Es noraidīju tādu likteni! Man šķita, ka cīnos ar Dievu. Viņš gribēja man uzspiest uzvaru. Viņš mani atbruņoja. Viņš man laupīja šaubas. Vajadzēja mani pārliecināt, lai es kļūtu par viņa

varoni. Bet es zināju, ka viņš nav stiprākais, ka viņš neko nepanāks bez manas piekrišanas. Man bija savas izdevības. Es varēju noliegt zīmes. Es varēju izvairīties no atmošanās, palikt savu jautājumu neskaidrībā.

Tad rīts noskaidroja debesis, gailis ievingrināja rīkli, es pārgurumā iesnaudos.

Acis atverot, es pieņēmu Dieva tik lielo mīlestību.

Ataicināju savu mīļāko mācekli Jehūdu. Zināju, ka nevarētu viņam pasniegt lielāku dāvanu par to, ko ar saviem vārdiem pasniedzu.

- Jehūda, es nezinu, kas esmu. Zinu tikai, ka manī mājo kaut kas lielāks par mani. Pēc mīlestības, ko Dievs man pierāda, es zinu arī, ka viņš no manis gaida daudz. Un tā, Jehūda, es tev saku: es noslēdzu derību. Es no sirds dziļumiem noslēdzu derību, ka esmu tas, kuru gaida visa Izraēla. Esmu noslēdzis derību, ka tiešām esmu Dēls.

Jehūda nokrita ceļos, apkampa manas potītes un ilgi turēja manas kājas savās rokās. Jutu karstas asaras līstam pār kāju pirkstiem.

Nabaga Jehūda! Viņš, tāpat kā es, bija viens vienīgs prieks. Viņš vēl nezināja, kādā naktī šis rīts mūs ievedīs, nedz arī to, ko šis lēmums no mums prasīs.

Šovakar šajā dārzā mani gaida nāve. Olīvkoki kļuvuši tikpat palēki kā zeme. Savedēja mēness gaismā cikādes nododas mīlestībai. Es varētu būt viens no abiem zilajiem ciedriem, kuru zari naktī ir patvērums veselam mākonim dūju, bet dienā dod ēnu daudziem skaļiem tirdziņiem. Tāpat kā ciedriem, man patiktu bezrūpīgi laist zemē saknes un izplatīt laimi.

Bet es tikai iesēju graudus, es neredzēšu, kā tie izdīgst un uzplaukst. Es ausos, gaidīdams kohortu, kura ieradīsies mani apcietināt. Tēvs, dod man spēku izturēt bailes šajā vienaldzīgajā dārzā, dod man drosmi iet līdz galam ticībā, ko savā neprātā domāju esam savu darbu...

r

Dienās, kas sekoja mana slepenā lēmuma pieņemšanai, Hērods lika apcietināt Joānānu Šķīstītāju un ieslodzīja viņu Maherontas cietoksnī. Viņa jaunā sieva Hērodija gribēja nomaitāt pravieti, kas bija nopēlis viņas laulību.

Bažu nomākts, Joānāns no cietuma atsūtīja man ziņu.

-Vai tu tiešām esi tas, kuram vajadzēja atnākt? Vai esi Kristus? Jeb vai man ir jāgaida cits?

Es zināju, ka Joānāns šaubās - ne jau par sevi, bet par mani. Viņš brīnījās, ka pavadu savu laiku ar vienkāršiem ļaudīm un kurtizānēm; viņš, tik askētisks būdams, pārmeta man, ka visu laiku rijīgi ēdu kopā ar savējiem; viņš nesaprata, kādēļ tik ilgi neatklājos.

Abiem ziņnešiem atbildēju:

- Pasakiet Joānānam, ko esmu darījis: neredzīgie atguvuši acu gaismu, klibie staigā, spitālīgie ir šķīstīti, nedzirdīgie dzird, labā ziņa ir pasludināta. Lai viņš ir laimīgs un paļāvīgs! Es nelikšu viņam pievilties.

Tā bija pirmā reize, kad apstiprināju un pieprasīju savu likteni. Kā par nelaimi, pirms abi vīri nodeva ziņu, Joānānam tika nocirsta galva.

Mani mācekļi, no kuriem daži sākumā bija sekojuši Joānānam, saniknojās.

- Ņem varu savās rokās, Ješua! Neļauj vairs taisnīgos nonāvēt! Nodibini savu Valstību, mēs tev sekosim, Galileja tev sekos. Citādi tev nocirtīs galvu tāpat kā Šķīstītājam vai ari būs vēl ļaunāk!

Es klausījos viņu sašutumā, bet nevarēju viņus apmierināt. Jo vairāk domāju, jo skaidrāk sapratu, ka man nav jāieņem nekāda vieta, nav jāpieprasa nekāds tronis. Es neesmu cilvēku vadonis, nē, es esmu dvēseļu vadonis. Jā, es gribu mainīt pasauli, jā, es gribu to pārveidot pašos pamatos, bet ne tā, kā viņi mani mudināja darīt. Es nevadīšu politisku revolūciju trūkumcietēju, lēnprātīgo, izraidīto un sieviešu priekšgalā, ar triecienu ieņemot Palestīnu, apvēršot to, kas dots varai, godam un bagātībai; citi varēs to darīt, manis iedvesmoti.

Vienīgā revolūcija, kurā saucu, bija iekšējā revolūcija. Man nebija nekādas ar ārējo pasauli - Cēzara pasaules, Pilāta pasaules, baņķieru un tirgotāju pasaules - saistītas godkāres. Man bija vislielākā godkāre iekšējai pasaulei.

- Pasaule ir atstāta cilvēkiem: ko viņi ar to izdarījuši? Atdosim to Dievam. Atmetīsim tautas, rases, naidu, ļaunprātību, citu izmantošanu, godinājumus un privilēģijas. Gāzīsim kāpnes, kas vienu cilvēku nostāda augstāk par otru. Atcelsim naudu, kas rada bagātos un nabagos, kungus un kalpus, naudu, kas rada bailes, alkatību, nedrošību, karu, nežēlību, naudu, kas uzceļ mūri starp cilvēkiem. Visu to izdarīsim savā garā, no šīm sliktajām domām un viltus vērtībām radīsim miroņkambari. Neviens tronis, neviens scepteris un neviens šķēps nespēj mūs šķīstīt un atvērt patiesajai mīlestībai. Manu Valstību ikviens nes sevī kā ideālu, kā sapni Un ilgas; ikvienā ir slepena dziņa, lēnprātīga vēlme. Kurš gan nejūtas kā nezināma Tēva dēls? Kurš nevēlētos atrast brāli ikvienā cilvēkā? Mana Valstība jau ir te - cerēta un bez mitas sapņota. Tieksme mīlēt jau ir - dreboša, bet pastāvīgi aprauta, aizturēta, bikla un vīlusies. Es atveru muti tikai tādēļ, lai dotu jums drosmi būt tiem, kas esat, drosmi mīlestībā. Lai arī Dievs ir mūsu vidū, mums tas pastāvīgi jāpiepilda. Un Dievs necieš remdenību.

Galilejieši manī klausījās vaļā muti, jo viņi klausījās ar muti; ar ausīm viņi nedzirdēja neko. Mani vārdi lidoja no pakauša uz pakausi, neiespiezdamies nevienā prātā. Viņi augstu vērtēja tikai manus brīnumus.

Man vajadzētu rīkoties, aizliegt audzēkņiem laist man klāt kaut vai vienu sirdzēju. Bet nekas nespēja šo straumi apturēt: gulošus slimniekus cēla laukā pa logiem, nolaida no jumtiem. Tibērijas ezerā man vajadzēja laivā tikt projām no krasta, lai runātu ar cieminie-kiem, bet lai viņi nevarētu man pieskarties un mani lūgt. Veltīgi! Viņi visi manus sprediķus piecieta tikai aiz laipnības, kā izklaidīgi uzkož priekšēdienu: sātīgais ēdiens joprojām bija brīnums.

Es biju kļuvis par Dieva ierēdni. Rīcība, ko no manis rindās

gaidīja stundām ilgi, mans zīmogs bija kāds mazs brīnums. Tad viņi, veselie skatītāji vai izdziedinātie slimnieki, gāja projām, galvu locīdami, jo bija pārliecinājušies paši savām acīm.

- ļā, viņš tiešām ir Dieva Dēls.

Viņi nepavisam neieklausījās manās runās, viņi no tām neuztvēra nevienu pavedienu. Viņi gluži vienkārši bija atraduši kādu ļoti praktisku starpnieku, kurš bija ērti sasniedzams un atviegloja dzīvi.

- Kāda laime, ka viņš apmeties mūsu tuvumā - Galilejā!

Mani brāļi un māte kādu dienu pašķīra sev ceļu pūlī pie ciema, kuram gāju cauri. Es zināju, ka viņi zobojas par mani, par manām prasībām un manu neprātu. Vairākas reizes viņi bija sūtījuši ziņu, lūgdami, lai beidzu tēlot Kristus lomu; es neatbildēju, tādēļ viņi bija ieradušies sarīkot ģimenes apspriedi.

Pūlis ielenca iebraucamo vietu, kur es ar mācekļiem biju patvēries.

- Laidiet mūs cauri! - brāļi sauca. - Mēs esam viņa ģimene! Mums ar viņu jārunā.

Uz pūli tas atstāja lielu iespaidu, un ļaudis pašķīrās.

Nostājos durvīs, lai viņus apturētu. Zināju, ka nodarīšu viņiem gauži, bet man jārīkojas tieši tā.

- Kas ir mana īstā ģimene? Mana ģimene ir nevis asinīs, bet garā. Kas ir mani brāļi? Kas ir manas māsas? Kas ir mana māte? Tie, kuri paklausa mana Tēva gribai. Es jūs redzu naida pilnus, es jūs nepazīstu.

Pagriezos pret mācekļiem mājas iekšienē un skaļi saucu:

- Ja kāds nāk man līdzi, bet neatstāj savu tēvu un māti, savus brāļus un māsas, savu sievu un bērnus, tas nevar būt mans māceklis.

Es ielaidu iekšā pirmos svešiniekus, kuri atradās tuvumā, un aizcirti! durvis brāļu un mātes deguna priekšā.

Man tas nebija pat grūti. Es gribēju, lai mani saprot. Man bija jāparāda, ka es pats lieku mīlestību vispār augstāk par atsevišķa cilvēka mīlestību.

Brāļi devās projām, dusmu apskurbuši. Bet māte palika - satriekta, pazemīgi gaidīdama pie durvīm. Naktī es viņu ievedu iekšā, un mēs apkampušies raudājām.

Viņa nav mani atstājusi līdz pat šai naktij. Viņa ir smalkjūtīgi palikusi pēdējā sieviešu pulka vidū kopā ar Mirjamu no Magdalas, sieviete starp sievietēm, ļaudama aizmirst visiem, arī man, ka varētu būt mana māte. Laiku pa laikam mēs slepeni satikāmies, lai pārmītu skūpstus. Kopš strīda ar brāļiem viņa palika modra par mani, jo bija mani sadzirdējusi. Šajā pasaulē mans lielākais lepnums ir tas, ka reiz esmu spējis pārliecināt savu māti.

Es uzticējos vienīgi Jehūdam. Mēs no jauna lasījām praviešu tekstus. Kopš savas slepenās derības es uz tiem raudzījos citādi nekā senāk.

- Tev, Ješua, jāatgriežas Jeruzalemē. Kristus savu apoteozi piedzīvos Jeruzalemē, tas Rakstos pareģots nepārprotami. Tev būs jāpacieš pazemojumi, tevi mocīs, nogalinās, pirms tu atdzimsi. Tur būs grūti brīži.

Viņš runāja rāmi, savas ticības apskaidrots. Viņš vienīgais bija aptvēris, kas ir Valstība - Valstība bez slavas, kurā nebūs nekādas materiālas vai politiskas veiksmes. Manu agoniju viņš aprakstīja cerību mierā.

- Tu būsi miris dažas dienas, trīs dienas, pēc'tām tu augšāmcelsies.

- Par to vajadzētu būt pārliecinātam.

- Paklausies, Ješua. Trīs dienas vai miljons gadu garš miegs nav ilgāks par stundu ilgu miegu.

Es neatbildēju. Es devos meklēt vientulību, lai iegremdētos mīlestības akā. Agrāk es vēl nekad nebiju nopietni domājis par nāvi un gribēju zināt, ko pārdomas dos.

Nokāpis sevis dziļumos pie Tēva, es tur neko briesmīgu neatradu. “Viss ir attaisnots,” viņš teica. “Viss ir labi. Tikai miesa ir pakļauta trūdēšanai, tārpiem, pazušanai. Būtiskais paliek.” *

Tas nebija nekas noteikts, bet tas nomierināja. Laiku pa laikam kūstošās straumēs man likās parādāmies kāda cita doma: ka mēs paliekam pēc šis dzīves tādi, kāda bijusi šī dzīve; ka taisnīgais pastāv labā piemiņā, ka ļaundaris uz mūžiem iestrēgst savās ļaunākajās atmiņās. Bet, līdzko mēģināju domai tuvoties, tā, gaisīga un strauja, pazuda. Tomēr visi ceļojumi man apliecināja, ka nav pamata bailēm un ka nāve galu galā nevar būt nekas cits kā priecīgs pārsteigums.

Jeruzaleme bija kļuvusi par manu rūpju vārdu. Par mana likteņa vārdu. Par manas nāves vārdu. Sludināšana man bija jāpabeidz Jeruzalemē.

Es, kā jebkurš jūds, turp biju devies vairākkārt - uz dažām dienām Lieldienās. Tagad bija jādomā, ka tur palikšu. Mēs bijām devušies ceļā.

Nevarēju sev noslēpt patiesību: biju mainījies. Manā sirdī pārāk bieži iezagās rūgtums un pārmetumi. Es, kas biju tikai mīlestība, kļuvu ass, nepacietīgs, viegli aizkaitināms. Es neko nevērtēju augstāk par lēnprātību, bet izrādījos spējīgs nikni uzbrukt saviem pretiniekiem. Kad gribēju sludināt Valstības atnākšanu, man pinās mēle, un es dzirdēju, ka draudu, dusmojos un Dieva vārdā apsolu visbriesmīgākos sodus. Citus brīžus, kad gribēju slavināt cilvēkmīlestību, nespēju sev liegt, iedams garām svētuļiem, kas rūpīgi aizdedzināja svečturī sveces Tempļa dibināšanas svētkiem, izaicinoši uzsaukt: “Es un vienīgi es esmu gaisma!” Vēlāk pats sev to pārmetu, un māte, nakts vidū mierinādama, mani piekļāva sev klāt, nosaucot šos uztraukumus par cerības nogurumu.

Jeruzalemē es sākumā sastapos tikai ar vienaldzības sienām. Ja neņem vērā dažus gudrus vīrus, tādus kā Nikodēms vai Jāzeps no Arimatijas, kuri par mani interesējās, farizeji un sinedrija locekļi tikai izsaucās: “Jūs taču neiedomāsieties, ka pravietis var atnākt no Gali-lejas!” Man šķita, ka nekas neizdosies.

Taču pusgada laikā es panācu, ka viņi vairs nesmīnēja. Tad viņi sāka spļaut un mest zibeņus, viņi dusmās mutuļoja. Esmu panācis savu esību, jo šovakar viņi ieradīsies mani nogalināt.

Jeruzaleme...

Jeruzaleme, kas mani valdzina un ko tik grūti mīlēt... Jeruzaleme, tu, kas nogalini praviešus un nomētā ar akmeņiem tos, kuri pie tevis sūtīti. Cik reižu esmu vēlējies savākt tavus bērnus kā vista, kas paglābj cāļus zem spārniem! Bet tu atsacījies.

Jeruzaleme, es nespēju novērtēt to, kas tevī ir jebkura jūda lepnums.

Kad gribēja, lai es apbrīnoju jaunuzcelto templi, lai jūsmoju, stāvēdams pie smagajiem zeltīta ciedra vārtiem, lai brīnos, noraudzīdamies skulpturālajos granātābolos, lilijās un lapotnēs, no kurām nokarājās masīva zelta ķerubu turēti linu šķidrauti, pilni purpura puķu un koši sarkanu hiacinšu, es tikai domāju: vai kaut kam, lai būtu skaists, jābūt pārspīlētam? Kad man lielīja upuru pirkšanas organizāciju, kad mēslu smakā un sarecējušu asiņu peļķēs redzēju melnganas iekšas, kad redzēju vēršu un aitu barus, ko piedāvāja bagātajiem, un baložus, ko varēja nopirkt nabagie, naudas mijējus, kas sēdēja kā aiz letes un smaidīja tikai tad, kad atvēra atvilktni, es satvēru pātagu un apgāzu visus šos galdus. “Aizvāciet to! Mana Tēva nams nevar pārvērsties par tirgoņu namu!” Nikni spēru kāju pret zemi, un vienu mirkli man visapkārt bija tikai dibeni - bēgošu gļēvuļu un pārbijušos lopu dibeni. Pilsēta ir netīra, alkatīga, untumaina un nicīga. Durvis un fasādes neko daudz nenoslēpj. Valda šķietamība, bagātība izplājas visu acu priekšā, pat kultam jābūt greznam. Ikviens izspiego ikvienu, sacenšas ar citu varā vai bagātībā. Turpretī sirds klusē, vientiesība liekas smieklīga, pazemība - pašnāvībai līdzīga. Pilsētnieki negrib klausīties kādā lempī no Galilejas, kas slavina nabadzību. Maniem mācekļiem no Tibērijas ezera krastiem nebija nekā, ko zaudēt, - tikai veca laiva un salāpīti tīkli. Vai varbūt tieši tas, tāpat kā dzīve laukos, padarīja viņu dzirdi tik tuvu sirdij?

Jeruzalemē es neguvu nekādus panākumus, pat ziņkārību ne. Mana vienīgā veiksme bija tā, ka priesteri, Rakstu mācītāji, saduķeji un farizeji mani neieredzēja ar katru dienu vairāk. Būdami lielāki optimisti nekā es, viņi ticēja, ka es kādu dienu spēšu aizkustināt un pulcināt tautu, citā veidā runājot un domājot par Dievu. Viņu prātā es jau vairākus mēnešus biju nomētāts ar akmeņiem.

Cik gan stundu es pavadīju, gribēdams viņus pārliecināt! Pūlēdamies aizstāvēt sirds reliģiju pret tekstu reliģiju! Es skaidroju, ka tās neizslēdz viena otru, jo viena - sirds reliģija - iedvesmo otru. Būdami piekasīgi pedanti, doktori, viņi man lika bez mitas sākt no jauna, piespieda mani kļūt par juristu, Bībeles skaidrotāju un teologu, iedziļināties kanonisko tiesību pretrunās, kur es gribot negribot netiku viņiem līdzi, jo vienmēr biju vadījies tikai pēc savas gaismas. Simto reizi uzsākot to pašu diskusiju, es sāku šaubīties, vai tiešām mēs runājam par vienu un to pašu - par Dievu. Viņi aizstāvēja institūcijas, tradīcijas un savu varu. Es runāju par Dievu tukšām rokām. Es atzinu, ka Dievs ir saistījies ar visiem mūsu praviešiem, ka viņa gars mājo mūsu grāmatās un mūsu likumos, ka Templis, sinagoga un Bībeles skola lielākajai daļai mirstīgo ir vienīgais un nepieciešamais ceļš uz Atklāsmi. Es tikai piebildu, ka man ir tieša pieeja Dievam caur mīlestības akām. Tas tomēr bija kaut kas labāks nekā starpnieka sarakstīta grāmata!

- Zaimi! Zaimi!

- Esmu nācis nevis^oliegt, bet apliecināt.

- Zaimi! Zaimi!

Drīz vien es vairs nespēju pat pārnakšņot Jeruzalemē. Kopā ar mācekļiem dzīvoju Bctānijas ciemā pie mūsu drauga Lācara vai arī, ja laika bija par maz, te - Eļļas kalnā aiz pilsētas mūriem.

Ik rītu es redzēju dienu atnākam no tuksneša un atmodinām Jeruzalemes krāsas - mūru okeru, Tempļa zeltu, terašu baltumu, ciprešu tumšo zaļumu, cilvēku nokrāsotās un vasaras izbalinātās māju fasādes. Dažus mirkļus man radās ilūzija, ka valdu pār pilsētu, tā man

pavērās kā arhitekta veidots makets, bet ļoti drīz kļuva pārāk spoža, pārāk krāsaina, tā slējās augstāk, pāri visiem, gluži kā žilbinošs pareģojums vai kā grezna staigule.

No laukumiem un ielām vēl neskanēja nekāds troksnis, bet pa ceļiem, kas līkumoja uz nocietinājumu pusi, ieradās kamieļu dzinēji no Damaskas, sievietes, uz galvas nesdamas grozus ar vīnogām vai Jērihas rozēm - tās viņas pārdeva zem terpentīna kokiem pie pilsētas vārtiem. Viss jau tiecās uz Jeruzalemi. Jeruzaleme bija centrs. Jeruzaleme uzsūca visu.

Es bēgu.

Es bēgu no farizeju naida, bēgu no apcietināšanas, kura tuvojās, bēgu no nāves, kas mani ošņāja ar savu miklo, draudīgo un resno purnu. Es par mata tiesu izbēgu no Romas prokuratora Poncija Pilāta dusmām, kurš manus paziņojumus par vecās kārtības galu un Valstības atnākšanu uztvēra kā draudus sev. Spiegi man rādīja monētu ar viņa vai arī Cēzara attēlu, es nezinu, kurš tas bija, jo visi skūtie romieši ar īsiem matiem man izskatās vienādi.

- Pasaki, Ješua, - vai ir jāciena romiešu okupants? Vai nodokļu maksāšana ir taisnīga?

- Vajag dot Cēzaram, kas Cēzaram pienākas, un Dievam - kas pienākas Dievam. Es neesmu karavadonis. Manai Valstībai nav nekāda sakara ar viņa valstību.

Pilātu tas atviegloja, taču apvienoja pret mani žēlotus - Barabas piekritējus, kuri labprāt mani izmantotu, lai Palestīnā izraisītu sacelšanos pret romiešu okupāciju. Mana gaita bija veiksmīga: visās izveidotajās kopībās man bija vairs tikai ienaidnieki.

Man bija bail. Es biju kails ar savu atbruņoto vārdu.

Mēs atkal devāmies noslēpties laukos. Gribēju sakopot spēkus pirms pēdējās cīņas. Man bija nepieciešams lūgt pa dienu, lai atgrieztos pie akām, pēc tam - vakarā, lai justos kopā ar savējiem, ar vīriešiem un sievietēm, bezgalīgā maltītē. Naktī es atgriezos pie akas gozēties gaismā, kas mirdzēja pāri jebkurai krēslai.

Es neliecos, nē. Es arī neatkāpos. Bet es baidījos no bailēm. Baidījos no vilšanās sevī, ka es nebūšu sava pienākuma augstumos. Es baidījos, kā arī šovakar baidos, ka Ješua no Nācaretes, galdnieka dēls, piedzimis parastā pasaules nostūrī, ar savu spēku, vitalitāti un dzīvotgribu varētu gūt pārsvaru. Vai es vēl piekļūšu mīlestības akām, kad mani šaustīs? Kad mani pienaglos? ]a nu sāpes aizver akas? Ja man paliek tikai viena balss - nabaga cilvēka balss, lai kliegtu, lai ļautu vaimanāt savai miesai, lai izšļupstētu agoniju.

Jehūda mani nomierināja.

- Trešajā dienā tu atgriezīsies. Un es būšu te. Es tevi apskaušu.

Jehūda nekad nešaubījās. Es stundām ilgi klausījos viņa paļāvīgajos vārdos, kas bija izrauti no manu bažu blīvas.

- Trešajā dienā tu atgriezīsies. Un es būšu te. Es tevi apskaušu.

Tuvojās Lieldienas. Neraudzētās maizes svētki man likās labs laiks, kad sevi īstenot, jo visa Izraēlas tauta nāks lūgt uz Templi. Atkal devāmies ceļā uz Jeruzalemi.

Pa ceļam man bija jāatvaira slimie un kroplie, kas steidzās klāt. Es atsacījos darīt brīnumus, kas atstāja iespaidu tikai uz neticīgajiem un deva viņiem vairāk vielas pļāpām nekā pārdomām.

Betānijā Lācara māsas - Marta un Mirjama traucās pie manis raudādamas.

- Lācars ir miris, Ješua! Viņš ir miris jau trīs dienas.

Sava mūža gaitā biju redzējis mirstam daudz tuvu cilvēku, biju pieradis pie sēru trieciena, bet šajā reizē pie Betānijas avota es nezin kāpēc sāku raudāt kopā ar abām sievietēm. Sava dārgā Lācara nāvē es nojautu kaut ko iepriekš paredzētu; nojautu neesības spēkus pārspējam dzīvības spēkus; man šķita, ka negatīvais spēks uzvarēs vienmēr. Lācars man aizsteidzās priekšā nāvē, lai rādītu, ka drīzumā viss beigsies.

Cik smagas bija šīs vienkāršās bēdas, kas Mirjamu, Martu un mani vienoja, kas sajauca kopā mūsu elsas un asaras! Sajutu viņu -sieviešu augumus savās rokās, pie savām krūtīm un ar šausmām sacīju sev, ka arī tie kļūs par pīšļiem.

Kad asaras nožuva, sirds joprojām nebija atguvusi mieru. Es gribēju iet paskatīties uz Lācaru.

Manis dēļ novēla akmeni, kas slēdza viņa kapu, un es iegāju klintī izgrebtajā alā.

Gaisu piesātināja postošā un drūmā mirru smarža. Es pacēlu līķautu un ieraudzīju sava drauga Lācara iekritušo, vaskaino, zaļgan-bālo seju. Apgūlos viņam blakus uz plakanā akmens. Vienmēr biju raudzījies uz Lācaru kā uz vecāko brāli, kāda man dzīvē nekad nav bijis.

Sāku lūgt Dievu. Nolaidos mīlestības akā. Gribēju zināt, vai viņš tur ir. Tur atradu žilbinošu gaismu, bet neko nesaskatīju. “Viss ir labi,” Tēvs, kā parasti, atkārtoja. “Viss ir labi, nebažījies.”

Kad atgriezos no akas, Lācars sēdēja man blakus. Viņš raudzījās manī apstulbis, stings un pārsteigts.

- Lācar, tu esi dzīvs! Vai tu to apjēdz? Tu esi dzīvs!

Likās, vārdi īsti nesasniedz viņa domas. Viņš mēģināja kaut ko pasacīt stīvu mēli, bet nespēja.

- Lācar, tu esi augšāmcēlies!

Viņa vaibsti nepauda neko; viņa acis vērās ciet, it kā viņš gribētu gulēt. Es paņēmu viņu zem rokas un izvedu gaismā.

Nav iespējams aprakstīt, ko juta mācekļi un viņa māsas, kad iznācām no kapa. Es atdevu Lācaru tuvinieku skavām. Joprojām rāms, apmulsis viņš ļāvās, bet nelikās, ka viņš kaut ko saprastu. Viņš bija kļuvis pilnīgi mēms. Es pat nezinu, vai viņš saglabājis kādu drusciņu prāta. Viņš bija vairs tikai pats sava ēna. Vai tas bija augšāmcelšanās trieciens? Man teica, ka tāds pats viņš bijis arī pēdējās savas slimības dienās.

Kāda ironiska balss - Sātana balss manī bez mitas jautāja:

- Vai esi pārliecināts, ka viņš bija miris?

Visiem spēkiem pūlējos to apklusināt. Tad tā deva pamatojumus:

- Labi, lai tā būtu, viņš ir atgriezies no mirušajiem - bet ko viņš grib pateikt? Kas tur interesants? Ir nu gan aizraujoša liecība!

Pagāju sānis un izmisis iegrimu lūgšanā.

Jehūda uzlika man roku uz pleca, un es satrūkos. Viņš staroja paļāvībā.

- Trešajā dienā tu atgriezīsies. Un es būšu te. Es tevi apskaušu.

Augstais Dievs, kādēļ man nav tādas ticības kā Jehūdam? Vai tad

es mūžīgi šaubīšos? Neviena no tavām atbildēm, mans Dievs, nav bijis mans jautājums. Tavas zīmes nenomāc manas bailes.

Mēs pievienojāmies dzīrēm, ko rīkoja ap nabaga dzīvo, bet izdzisušo Lācaru. Es mēģināju domāt par Martas un Mirjamas laimi, par glāstiem, ko viņas veltīja šim lielajam, klusējošajam brālim, kas pat nebija tik izteiksmīgs kā suns. Bet es nespēju aizdzīt sirdsapziņas ēdas: biju atbildīgs par viņa atgriešanos un viņa stāvokli. Tēvs bija veicis brīnumu, lai mani un tikai mani nomierinātu, lai man izskaidrotu, ka atgriezīšos no nāves un ka es atšķirībā no Lācara runāšu. Manis dēļ viņš bija upurējis Lācara mieru. Man pār seju ritēja kauna asaras.

Beidzot kāda balss atskanēja no akas un man teica, ka mīlestībai, lielajai mīlestībai, reizēm nav nekāda sakara ar taisnīgumu; ka mīlestībai bieži ir jābūt nežēlīgai un ka mans Tēvs arī raudās, kad redzēs mani pie krusta.

Mēs atnācām uz šejieni, uz Eļļas kalnu.

Pēdējās šā ceļojuma dienās es gribēju aizsargāt savējos. Apcietināt vajadzēja mani, vienīgi mani - par zaimošanu un neticību; draugi nedrīkstēja dalīties manā kļūdā; jāsaudzē mācekļi, šis liktenis jāpieņem tikai man.

Kā izvairīties no visu sodīšanas?

Man bija divi atrisinājumi: padoties vai panākt, lai mani uzrāda.

Es nevarēju padoties. Tas nozīmētu atzīt sinedrija varu. Tas nozīmētu pakļauties. Tas nozīmētu noliegt visu savu ceļu.

Es sapulcināju divpadsmit visvecākos mācekļus. Man drebēja rokas un lūpas, jo es vienīgais zināju, ka esam sanākuši kopā pēdējoreiz. Kā jebkurš jūds, es, krietns mājas saimnieks, paņēmu maizi, svētīju to ar lūgšanām un pasniedzu pārējiem. Pēc tam, joprojām tikpat saviļņots, svētīju un izdalīju vīnu.

- Vienmēr domājiet par mani, par mums, par visu, kas ar mums noticis. Domājiet par mani vienmēr, kad dalāties. Arī tad, kad manis te vairs nebūs, mana miesa būs jūsu maize un manas asinis - jūsu dzēriens. Cilvēki ir vienoti, kad viņi cits citu mīl.

Viņi nodrebēja. Viņi tādu toni nebija gaidījuši.

Raudzījos uz skarbajiem vīriem spēka pilnbriedā, un man piepeši gribējās būt maigam pret viņiem. Mīlestība platā straumē plūda no manas sirds.

- Mani bērni, es būšu kopā ar jums vēl tikai īsu laiku. Drīz pasaule mani vairs neredzēs. Bet jūs mani redzēsiet vienmēr, jo es dzīvošu jūsos, un jūs manī dzīvosiet. Mīliet cits citu, kā es jūs esmu mīlējis. Nav lielākas mīlestības par to, kas liek atdot savu dzīvību draugu labā.

Daži sāka šņukstēt. Es negribēju, lai aizkustinājums vēl ilgāk tur mūs savā varā.

- Mani bērni, sākumā jūs raudāsiet, bet jūsu bēdas vērtīsies par prieku. Sieviete dzemdējot iziet caur sāpēm, tomēr viņa tās vairs neatceras, kad šajā pasaulē nācis jauns cilvēks.

Un tad - tas bija visgrūtākais - man bija jāatklāj savs plāns.

- Tik tiešām es jums saku, viens no jums mani drīz nodos.

Visiem pārskrēja neizpratnes trīsas. Viņi uzreiz sāka skaļi

iebilst.

Vienīgi Jehūda klusēja. Vienīgi Jehūda bija sapratis. Viņš kļuva bāls kā vasks. Viņa melnās acis cieši pievērsās man.

- Vai tas esmu es, Jēzu?

Viņš bija aptvēris, cik lielu upuri no viņa prasu. Viņam vajadzēja mani pārdot. Es izturēju viņa skatienu, lai liktu saprast, ka tikai no viņa, sava mīļākā mācekļa, varu prasīt upuri, kas tiks nests pirms mana upura.

Viņš mani sadzirdēja, un viņa seja pauda piekrišanu.

Mēs atkal raudzījāmies uz galdu, kad maltīte atsākās. Nedz viņam, nedz man nepietika spēka runāt. Šķita, ka mācekļi starpgadījumu jau aizmirsuši.

Beidzot viņš piecēlās un pienāca pie manas auss.

- Es iešu. Man kāds jāsatiek.

Es paraudzījos viņam acīs un tik sirsnīgi, cik vien spēju, sacīju:

- Paldies!

Tad viņš, jūtu pārmākts, pieplaka man, pieķērās tā, it kā mūs grasītos izšķirt. Sajutu viņa asaras, kas klusi ritēja man pār kaklu.

Tad viņš saņēmās un čukstēja:

- Trešajā dienā tu atgriezīsies. Bet manis te nebūs. Es tevi neapskaušu.

Šoreiz viņu atturēju es. Čukstēju viņam ausī:

- Jchūda, Jehūda! Ko tu darīsi?

- Pārdošu tevi sinedrijam. Atvedīšu sargus uz Eļļas kalnu. Tevi uzrādīšu. Pēc tam iešu un pakāršos.

- Nē, Jchūda, es to negribu.

- Tu taču liksi sist sevi krustā! Es tad varu pakārties!

- Jehūda, es tev piedodu!

- Bet es nepiedodu!

Un viņš aizgāja, visus izgrūstīdams.

Citi mācekļi, labsirdīgie un lētticīgie, kas vienmēr būs pēdējie, kuri nojauš ļaunumu vai atklāj viltību, protams, neko no tā visa nepamanīja.

Taču māte, kas sēdēja tumšā kaktā, nojauta visu. Viņas plati atvēr-

tās, nemierpilnās acis stingi raudzījās manī, viņa mani iztaujāja, viņa spieda noliegt. Kad es nedevu nekādu zīmi, viņa saprata, ka ir sapratusi, un viņai pār lūpām izlauzās aizsmacis vajāta zvēra kliedziens.

Es apsēdos viņai blakus. Viņa acumirklī gribēja mani nomierināt, likt saprast, ka pieņems visu, ka ir jau pieņēmusi. Viņa man smaidīja. Tā mēs sēdējām ilgi, pieķērušies viens otra smaidam.

Lūkojos sejā, kuru ieraudzīju pirmo, kad šajā pasaulē atvēru acis; rīt es tās arī aizvēršu viņas klātbūtnē. Lūkojos uz lūpām, kas man bija dziedājušas šūpuļdziesmas; citas lūpas es nekad nebiju skūpstījis. Es raudzījos savā vecajā mātē, kuru tik ļoti mīlēju, un čukstēju:

- Piedod man!

Tā nu ir. Es pētu tumsu.

Debesis ir nežēlīgi melnas. Vējš man atnes nāves smaku, lauvu krātiņa smaku.

Pēc dažām stundām es savu derību būšu piepildījis.

Pēc dažām stundām kļūs zināms, vai es esmu sava Tēva liecinieks vai arī tikai parasts trakais. Viens no daudziem.

Lielais pierādījums, vienīgais pierādījums parādīsies tikai pēc nāves. Ja es maldos, es to nekad neaptveršu, es peldēšu neesmē vienaldzīgs un bezapzinīgs. Ja man ir taisnība, es mēģināšu nepadoties triumfam un atnesīšu citiem labo vēsti. Jo neatkarīgi no tā, vai man ir taisnība vai nav, es nekad neesmu dzīvojis sev. Un es arī nemiršu sevis dēļ.

Pat ja man šovakar apgalvotu, ka maldos, es vēlreiz slēgtu derību.

Jo, ja es zaudēju, es nezaudēju neko.

Bet, ja es iemantoju, es iemantoju visu. Un es lieku iemantot visiem.

Mans Dievs, dari tā, lai līdz pašām beigām palieku sava likteņa augstumos! Lai sāpes neliek man šaubīties!

Jā, es turēšos labi, es turēšos stingri. Man neizlauzīsies neviens kliedziens. Cik gauss gan es esmu savā ticībā! Cik daba ir stipra pret

žēlastību! Attapsimies. Tas, no kā baidos, nav nekas salīdzinājumā ar to, ko ceru.

Lūk, tur starp kokiem redzama kohorta. Jehūda nes lukturi un ved kareivjus. Viņš tuvojas. Viņš mani uzrāda.

Man bail.

Es šaubos.

Es gribētu izglābties.

Mans Tēvs, kādēļ tu mani esi atstājis?

РI LATA EVAŅĢĒLIJS

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Es ienīstu Jeruzalemi. Gaiss, ko te elpo, nav gaiss, tā ir inde, kas dara traku. Viss kļūst pārmērīgs šajā ieliņu labirintā, un tās ir taisītas, nevis lai kaut kur aizvestu, bet gan lai nomaldinātu, uz ceļiem, kur nepārvietojas, bet grūstās valodu murdoņā; tās ir visu Austrumu valodas, kurās runā tikai tādēļ, lai nesaprastos. Ārā pārāk kliedz, iekšā par daudz čukst. Romas kārtību te ievēro tikai tāpēc, ka to ienīst. Pilsēta smird aiz liekulības un aizturētām kaislībām. Pat saule virs nocietinājumiem izskatās pēc nodevējas. Tu nevari iedomāties, ka viena un tā pati saule spīd pār Romu un vazājas pa Jeruzalemi. Romas saule rada gaismu, Jeruzalemes saule vairo ēnu: tā izveido kaktus, kur vērpj sazvērestības, ejas, pa kurām aizbēg zagļi, tempļus, kur romieši nedrīkst ne kāju spert. Mirdzošu sauli pret aptumšojošu sauli - lūk, kādu maiņu esmu pieņēmis, kad piekritu kļūt par Jūdejas prokuratoru.

Es ienīstu Jeruzalemi. Bet ir kaut kas, ko es ienīstu vēl vairāk nekā Jeruzalemi: tā ir Jeruzaleme Lieldienās.

Nevarēju Tev rakstīt trīs dienas, jo ne mirkli nedrīkstēju zaudēt modrību. Neraudzētās maizes svētki man vienmēr krīt uz nerviem un šiem vīriem liek būt pilnā gatavībā: esmu dubultojis bruņojumu, norīkojis pastāvīgas patruļas, licis nemitīgi nomainīt spiegus, izspiedis okšķerus kā citronus un pastiprinājis uzraudzību. Ja Izraēla grib apdraudēt Romu, tā spēj to izdarīt šajās trijās Lieldienu dienās. Pilsēta piepūšas, sabiezē, jūdu skaits tajā palielinās picckārt, jo izraēlieši sarodas pielūgt Templī savu vienīgo dievu. Naktī tie, kuri nav atraduši

vietas iebrauktuvēs un mājās, apmetas pie nocietinājumu mūriem vai izstiepjas garšļaukus zem klajas debess uz apkārtējiem pakalniem. Dienā viņu reliģija pieprasa upurus, pārvēršot Jeruzalemi par milzīgu lopu tirgu un kautuvi; tūkstošiem dzīvnieku brēc nāves gaidās vai agonijā; ielas pārklāj sarecējošu asiņu lāmas, uz mūriem kaltējas un smird ādas, vilna un spalvas, ko savāc; dūmu mutuļi piepilda ielas un nokvēpina mūrus; sadegušu tauku dvaka ir tik uzbāzīga, ka šķiet -visa pilsēta cepas ugunskurā, ziedota šim vienaldzīgajam un rijīgajam dievam. Šīs trīs dienas es nenokāpju no savas terases un ar riebumu noskatos, kā Jeruzaleme trako, dzirdu pavadoņus ejam augšup pa drūzmainajām ieliņām, saucam svētceļniekus, lai vestu tos uz praviešu kapiem, šur tur sadzirdami vārgi aitu blējieni, prostitūtu svilpieni vārtu ailēs, piepeši ieraugu tādu kā sudrabaini spīdošu grunduli, kas slīd pūlim pa vidu, - zagli, kurš kailu, ar eļļu ieziestu ķermeni izvairās no visiem vajātājiem, atstādams aiz sevis tikai tukšus makus un lamu viesuli.

Kā ik gadu, es šajās trijās dienās baidījos no visa. Bet, tāpat kā vienmēr, es paliku kungs pār stāvokli pilsētā. Viss norisinājās, kā pienākas. Nekādu sevišķu starpgadījumu nebija. lJar kārtību gādājot, bija jāapcietina tikai piecpadsmit cilvēku un trīs jāsit krustā, tas ir mazāk nekā pērn.

Tātad mierīgu prātu varēšu atgriezties Cēzarejā, kur jūtos tik labi, jo tā ir moderna pilsēta romiešu garā, tā ir četrstūraina un labi smaržo pēc ādas un kazarmām. Tur, savā citadelē, man reizēm izdodas aizmirst nemieru, kas pastāvīgi žņaudz rīkli, kopš esmu ieradies Palestīnā. Diena aust šajā brīdī, kad beidzu rakstīt Tev vēstuli, dārgo brāli, ir svētdienas rīts, es sākšu gatavot bagāžu, un, kā parasti, es būšu pārlaidis nakti, rakstīdams Tev.

Jūdejā esmu jau sen zaudējis miegu, bet šīs tveicīgās naktis man ir padarījušas iespējamu saraksti ar Tevi, dārgo brāli.

Es Tev sniedzu roku no Palestīnas uz Romu. Piedod, kā vienmēr, manu lauciniecisko stilu, un lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

- Līķis ir pazudis!

Es patlaban saritināju vēstuli, ko vakar Tev rakstīju, kad centurions Burrs man atnesa apdullinošo vēsti:

- Līķis ir pazudis!

Es uzreiz sapratu, ka runa ir par brīnumdari no Nācaretes. Un uzreiz arī sapratu, cik milzīgas nepatikšanas mani gaida, ja mēs šo līķi uz karstām pēdām neatradīsim.

Ļauj man dažos vārdos Tev izklāstīt Nācaretes brīnumdara lietu.

Jau vairākus gadus Jūdejā runā par kādu Ješua, apstrīdētu rabi. Iesākumā šajā vīrā nebija nekā īpaša: visparastākais izskats, diezgan nepatīkams plukataina galilejieša akcents sarunās ar sev līdzīgajiem, un, galvenais, viņš nāk no Nācaretes, no vistumšākā kakta, un normālos apstākļos ar to vien vajadzētu pietikt, lai viņam liegtu plašu slavu; taču viņa aizvien noslēpumainās un mazliet juceklīgās runas, viņa parunām līdzīgie teikumi, reizēm maigas, reizēm vardarbības pilnas Austrumu pasakas, viņa iejūtīgā attieksme pret sievietēm - vārdu sakot, šā rabi savādība pamazām padarīja viņu diezgan plaši pazīstamu. Ļoti drīz, līdzko viņš sāka ceļot pa Palestīnu, es pie viņa aizsūtīju spiegus. Tie rakstīja, ka vīrs liekoties lēnīgs, ka runājot tikai par reliģiju un rādoties, ka viņa ienaidnieki drīzāk ir jūdu oficiālā garīdzniecība nekā romiešu okupanti. Mani ziņotāji pat jutās par to pārsteigti.

Tomēr joprojām man bija aizdomas, tāpēc liku saviem ļaudīm kārtīgi iefiltrēties mācekļu grupā, kas ap viņu kļuva aizvien lielāka, it kā pieaugtu no viņa vārdiem, jo gribēju zināt, kādā virzienā tas viss attīstās.

Jo šajā zemē reliģiski grupējumi aizvien slēpj kaut ko politisku. Kopš Roma ir ieviesusi savu kārtību, ievedusi karaspēku un noteikusi savu pārvaldi, kaut arī ir atstājusi iedzimtajiem brīvību kalpošanā

savam kultam, reliģiozitāte ir kļuvusi par nacionālisma otro apzīmējumu, par svētu patvērumu, kur tiek izstrādāta pretestība Cēzaram. Man pat ir aizdomas, ka dažs, kurš sevi nosauc par jūdu, tikai grib pasacīt, ka ir pret Romu. Farizeji un pat saduķeji, kurus tomēr kontrolēju, pielūdz savu vienīgo dievu tikai tādēļ, lai dedzīgāk ienīstu mūsu dievus un visu, kas nāk no mums. Bet žēloti, klajie Cēzara pretinieki, ir tiešām bīstami fanātiķi, kuri mūs neieredz, laupītāji, kas neievēro nevienu likumu, pat savu likumu ne, uzskata par bezdievību visu, kas pašiem nepatīk, viņi spētu, ja es atslābinātu uzmanību, saļodzīt mūsu varu un kādā sevišķa barbarisma lēkmē pat izpostīt paši savu zemi. Tātad es gribēju skaidri zināt, kam šis Ješua pievienosies - zelotiem, farizejiem vai saduķejiem - vai arī, ja viņš tiešām ir tik reliģiski lētticīgs, kā stāsta mani spiegi, - kura no grupām mēģinās piesavināties viņa popularitāti un izmantot to musināšanai cīņā pret mums. Man par lielu pārsteigumu, nekas tāds nenotiek. Brīnumdarim tik vien izdodas kā sacelt pret sevi visus. Žēloti viņu ienīst, kopš viņš attaisnojis mūsu pulku atrašanos te un Romas nodokļus, sacīdams, ka jādod Cēzaram, kas Cēzaram pienākas; farizeji viņu pieķer uz karstām pēdām viņu Likuma pārkāpšanā, jo brīnumdaris neievēro sabatu; bet saduķeji, būdami konservatīvi un lielie Tempļa priesteri, nevar paciest šā rabi pārdrošību, jo tas uzskata par labāku domāt atbilstoši veselajam saprātam nekā bezjēdzīgi atkārtot vienus un tos pašus svētos tekstus, taču viņi arī baidās savas varas dēļ un šajās dienās panāca, ka es brīnumdarim piespriedu nāvessodu.

Tu man jautāsi: “Vai tad tas ir svarīgi? Tavi ienaidnieki paši ir atbrīvojušies no tava nākamā ienaidnieka. Tēv par to vajadzētu priecāties...”

Tā jau ir.

“Turklāt viņš ir beigts,” Tu piemetināsi. “Tev ne par ko vairs nav jābaidās!”

Acīmredzot.

Un tomēr man radies iespaids, ka šajā lietā kaut kas ir sasteigts.

Es nevis spriedu savu tiesu - Romas tiesu, bet gan izpildīju viņu -manu pretinieku, farizeju atbalstīto saduķeju - spriedumu, es šos jūdus atbrīvoju no jūda, kurš runāja tiem pretī. Vai tad tāda ir mana loma?

Prāvas laikā mana sieva Klaudija Prokula atļāvās man to pārmest.

Viņas garenajā, nopietnajā sejā nebija ne pēdu no naida vai kaislības, kad viņa mani ilgi uzlūkoja.

- Tu nedrīksti to darīt.

- Klaudij, šo brīnumdari manās rokās nodeva sinedrija priesteri. Man, prokuratoram, nekas nav viņam pārmetams, bet kā proku-ratoram man arī jāizpilda priesteru lūgums, ja gribu mieru ar Templi. Vai tiešām tu vēl vari iedomāties, ka pārvaldnieks kaut ko pārvalda? Pārvaldniekam jārada iespaids, ka viņš pārvalda, bet lēmumus nosaka pušu līdzsvars un apstākļi.

- Tu nedrīksti man to nodarīt.

Es nolaidu acis. Es vairs neuzdrošinājos uzlūkot sievieti, kuru dievinu un kurai esmu pateicību parādā par karjeru. Klaudija ne tikai - un Tu to ļoti labi zini - pretēji visu tuvinieku ieskatiem gribēja precēties ar tādu lempi, kāds biju, bet viņa vēl no šīs pašas ģimenes panāca, lai mani ieceļ svarīgā amatā - par Jūdejas prokuratoru, un šo amatu es nekad nebūtu dabūjis bez viņas gādības, harismas un atbalsta. Klaudija Prokula mani mīl un ciena, bet, kā jau Romas patriciete, ir pieradusi izteikt savas domas un iejaukties vīriešu diskusijās. Es to neciestu ne no viena cita sievišķa, un reizēm man ir grūti apvaldīt savu tēvaiņa niknumu, kas mudina drīzāk viņu apklusināt nekā būt ar mieru apspriest pamatojumus. Lai vīriešu vidū neciestu mans prestižs, esmu panācis, ka tādas diskusijas nenotiek publiski. Taču aiz slēgtām durvīm šīs sarunas ir jo dedzīgākas.

- Tu nedrīksti man to nodarīt. Bez Ješua manis vairs nebūtu šajā pasaulē.

Tas bija mājiens uz slimību, kuras dēļ viņa vairākus mēnešus bija saistīta pie gultas. Viņa pamazām noasiņoja. Es aicināju gan Palestīnas

ārstus, gan romiešus, grieķus un ēģiptiešus un pat jūdus, bet neviens nespēja apturēt asiņošanu, kas sievietēm parasti ilgst četras dienas mēnesī, bet Klaudijai Prokulai piepeši vairs nebeidzās.

Viņas seja bija zaudējusi dzīvības krāsu, lūpu bālums mani šausmināja. Katra vismazākā kustība lika viņas sirdij pukstēt kā neprātīgai, un es jau redzēju tuvojamies dienu, kad Klaudija pārstās elpot.

Kāda kalpone Klaudijai bija pastāstījusi par brīnumdari no Nācaretes, un sieva lūdza, lai atļauju viņam atnākt. Ks piekritu bez jebkādām cerībām un pat nebiju klāt viņu sarunā.

Tas vīrs pavadīja pie Klaudijas vienu pēcpusdienu. Tās pašas dienas vakarā asinis pārstāja plūst no Klaudijas ķermeņa.

Es nespēju vien tam noticēt! Vēl vilcinājos ļauties pārmēra laimei par viņas izveseļošanos.

- Ko viņš tev izdarīja?

- Mēs tikai sarunājāmies, nekā cita nebija.

- Vai viņš tev nepieskārās, tevi neizmeklēja, neizklaušināja? Vai viņš nelietoja kādu ziedi, kādu šķidrumu? Kā tad viņš asinis apturēja?

- Mēs tikai sarunājāmies. Un viens otram pateicām tik daudz...

Viņai vēl nepietika spēka man atbildēt, bet viņa smaidīja. No rīta

Klaudija likās spirgtāka, možāka, it kā būtu guvusi labumu no rasas. Viņa pagriezās pret mani un gluži vienkārši sacīja:

- Pateicoties viņam, es pieņēmu noteikumu, ka mums vairs nevarēs būt bērnu.

Tu taču zini, kādas ir Romas patricietes, dārgo Tit, viņas izrunā kādu mīklainu teikumu un zīmīgi raugās acīs, un tev gribot negribot ir jāizliekas, ka esi sapratis, ja nevēlies izskatīties pēc pēdējā lempja. Tā es arī izlikos saprotam, rāms un mazliet pārsteigts, jo manas dzīvesbiedres skatiens šķita tādu atbildi pieprasām, pēc tam mēs par to vairs nerunājām.

- ješua mani izglāba. Tagad izglāb tu viņu.

Viņa piesauca goda likumu kodeksu, kuram nav nekāda sakara ar manu prokuratora amatu.

- Es likšu viņu publiski šaustīt. Parasti krietna asiņu šļāciena pietiek, lai remdinātu pūļa slāpes. Varbūt tā viņš varēs izķepuroties.

Klaudija klusējot piekrita. Mēs bijām vienisprātis un abi domājām, ka brīnumdaris tā tiks cauri sveikā.

Taču notikums nenorisinājās, kā bija iecerēts, un pēc tam viss sajuka. Mani kareivji atveda to vīru pie Antonijas forta un lika nūjām dancot pa viņa muguru. Bet notiesātais dīvainā kārtā nemaz nekliedza, neprotestēja, sitieniem krītot, viņš pat negārdza; likās - viņš notikumā nemaz nepiedalās. Viņš it kā atradās pavisam citur, viņa stāja neatgādināja nedz vainīgā, nedz nevainīgā izturēšanos: viņš piepildīja likteni, kas viņam nepatika, bet ko viņš pieņēma, pārvietojot sevi citur. Viņa ķermenis pat netēloja spīdzinātā lomu; āda pārsprāga, un asinis tecēja, bet viņš neizdvesa nevienu vaidu. Ješua kaitināja savus tiesnešus un bendes, viņš tiesu pārvērta par tiesas parodiju un mocības - par to pretējību. Pūlis jutās vīlies. Tas savu uzbudinājumu vērsa pret viņu. Pūļa uztverē viņš bija nekam nederīgs aktieris, tas viņam pārmeta vienaldzību. Pūlis vēlējās izrādi, tas gribēja skaistas beigas, tas pieprasīja nāvi.

Es piebiedrojos Klaudijai cietokšņa krēslainībā. Gribēju viņai pateikt, ka mūsu manevrs cietis neveiksmi. Bet viņa sodīšanas ainu bija noskatījusies pati. Viņa raudādama mani apskāva.

- Izdari kaut ko, es tevi lūdzu - izdari kaut ko!

Ja tas Ješua būtu izlējis kaut vai ceturto daļu asaru, ko izraudāja Klaudija, viņš liktu pūlim nosliekties par labu žēlastībai, par to esmu pārliecināts. Man bija kaut kas jāizdomā drīzāk savas sievas nekā tā brīnumdara labad.

- Paraža! Lieldienu paraža!

Klaudija mani saprata acumirklī. Viņa pārstāja drebēt un apbalvoja mani ar apbrīna pilnu skatienu, kas laikam gan vēl astoņdesmit gadu vecumā liks domāt, ka joprojām esmu jauns un skaists.

Liku izvest no cietuma kādu slavenu šejienes laupītāju, kas bija apzadzis visus pēc kārtas un izvarojis daudzas meitas. Šis brutālais

tēvainis bija pārāk droši rīkojies ar dunci, un viņa pēdējie noziegumi deva mums iespēju viņu apcietināt. Man tas sagādāja jo lielāku gandarījumu tāpēc, ka bija aizdomas - viņš ir vadonis, kas apmāca žēlotu armiju, lai drīzumā saceltos pret manu varu. Viņš cietumā pavadīja savu pēdējo dienu, jo pēcpusdienā bija paredzēts viņu sist krustā kopā ar diviem citiem mazāka mēroga neliešiem.

Uzrunāju pūli un atgādināju tam paražu, saskaņā ar kuru Romas prokurators Lieldienu svētkos atbrīvo vienu cietumnieku. Ieteicu pūlim izvēlēties starp Barabu un Ješua. Ne mirkli nešaubījos par atbildi, jo Ješua bija miermīlīgs un tautā iemīļots, turpretī Baraba -bīstams, cilvēki no viņa baidījās.

Ļaudis klusēja. Viņi bija pārsteigti. Viņi raudzījās uz Ješua -sabrukušu, noliektu galvu un asiņainu, pēc tam - uz Barabu, kurš nekaunīgi izslēja augumu ar spēcīgajām kājām, muskuļotu un brūnu, tas viņus spītīgi izaicināja.

Ļaudis sāka sačukstēties. Daži staigāja no grupas pie grupas: iedomājos, ka tie ir brīnumdara mācekļi, kuri, par laimi, mēģina ietekmēt spriedumu. Pacēlu skatienu uz cietoksni un logā pamanīju Klaudijas ciešo skatienu. Mēs viens otram uzsmaidījām.

Tautas balss pasludināja spriedumu. Tā cēlās kā rūkoņa, sākumā klusa, tad izvērtās saucienos, skandēšanā un auros: “Baraba!”

Es vairs neko nesapratu. Pūlis pieprasīja, lai atbrīvoju zagli, izvarotāju un slepkavu. Ješua nebija noziedzies neko, varbūt tikai bija stūrgalvīgs reliģijas jautājumos, kuru dēļ viņu varēja notiesāt, bet Baraba, šis izdzimums, negantais miesas blāķis, asinskārais neģēlis, Baraba, par kuru varētu sūdzēties ikviena ģimene šajā pūlī, - Baraba pūļa acīs atrada žēlastību!

Es biju sašutis, vīlies, mani māca riebums, bet man bija jāpa-kļaujas.

Es biju uzņēmies pret viņiem saistības. Man vairs nebija brīvas rokas. Es gribēju tās nomazgāt viņu acu priekšā.

Es izdarīju šo rituālo žestu, kas nozīmē - tas uz mani vairs neat-

tiecas. Uz paaugstinājuma pāri bļaujošajām sejām es liku plūst uz plaukstām mīkstajam un maigajam ūdenim un, rokas berzējot, brīnumainā kārtā atguvu mieru, un piepeši ūdenī, kas lija vara traukā, ieraudzīju salūstam gabaliņu varavīksnes.

Sirds dziļumos domāju - es neesmu taisnīgums Jūdejas zemē, esmu Romas pārstāvis. Bet reizē domāju arī tā: ja Roma nav taisnīgums visās zināmajās zemēs, kāpēc esmu to izraudzījies par savu kungu?

F.s pagriezos un uzmetu pēdējo skatienu abiem apcietinātajiem, pirms iegāju cietoksnī. Un tajā mirklī es sapratu, kas ir pārvērtis abu cilvēku likteni, vienu vedot pie krusta, otru - laukā no cietuma; sapratu savu kļūdu; ieraudzīju to, ko redzēja pūlis un ko es nebiju pratis saskatīt: Baraba bija skaists, bet Ješua - neglīts.

Klaudija mani gaidīja savā istabā. Lūkojos uz šo slaiko romieti, eleganti ietinušos bālos plīvuros, uz viņas smalkajām plaukstas locītavām, ko rotāja smagas aproces, uz patricieti ar vīteņa zieda gaišo ādaskrāsu, uz sievieti, pie kuras kājām bija septiņi Romas pakalni: viņa koda pirkstos netīra galilcjieša dēļ! Pa savas istabas logu viņa saspringtu seju nicīgi raudzījās uz pūli, viņas lūpas dusmās bija kļuvušas violetas, viņa nespēja pierast pie netaisnības.

- Mēs esam zaudējuši, Klaudija.

Viņa lēnām palocīja galvu. Gaidīju viņas dusmas, bet šķita, ka viņa piekrīt notikumu gaitai.

- Tu, Pilāt, neko nevarēji izdarīt. Viņš mums nepalīdzēja.

- Kurš?

- Ješua. Ar savu izturēšanos viņš piesauca nāvi. Viņš grib mirt.

Varbūt viņai bija taisnība... Nedz attiecībā uz priesteriem, nedz

uz mani, nedz pūli brīnumdaris nebija ne pirkstu pakustinājis, lai iegūtu žēlastību. Viņa stīvums, atsacīšanās no patētikas un skaidrās atbildes turpretī bija neatlaidīgi bīdījušas viņu tuvāk nāvei.

- Mums atliek vienīgi gaidīt, - Klaudija secināja.

- Ko tad lai gaidām, Klaudija? Pēc dažām stundām viņš būs miris.

- Atliek saprast, ko viņš ar savu nāvi gribējis mums pateikt.

Lai kā es mīlu Klaudiju, mans pacietības mērs bija pilns - kā jau vīrieša prātam pret sievietes prātu. Klaudija pieder pie būtnēm, kurām zīme ir viss - lapas nokrišana, putna lidojums, vārda lietojums, domu sakritība, vēja virziens, mākoņa apveids, kaķa acis vai bērnu klusēšana. Sievietēm, tāpat kā pareģiem, ir tieksme saskatīt domu visur, objektu un lietu pasaulē lasīt kā pergamentā. Viņas nevis skatās, bet atšifrē. Visam vienmēr ir kaut kāda jēga. Ja vēsts nav saskatāma, tā ir apslēpta. Nekad nav tukšuma vai beznozīmības. Pasaule ir pilnīgi blīva. Man gribējās Klaudijai atbildēt, ka nāve ir tikai nāve, ka ar savu nāvi neapliecina neko, tai tikai pakļaujas, ka viņa nekad sava brīnumdara nāvē neatradīs neko citu kā vien kāda mūža apraušanos. Taču pēdējā brīdī savaldījos: varbūt Klaudija pati sev izdomā pasauli, kur viss, pat visļaunākais, kaut ko saka, jo viņa grib izvairīties no pārāk lielām ciešanām.

Tā es, kā parasti, savilku saprotošu seju kā cilvēks, kas piešķir Klaudijas vārdiem īsto - zelta vērtību, un gāju pie centurioniem, lai nokārtotu nāvessoda izpildīšanas sīkumus.

Pēc dažām stundām Ješua bija miris, bet Baraba - atbrīvots.

- I.īķis ir pazudis!

Tagad Tu labāk saproti, kāds bija mans pārsteigums, kad centurions Burrs man paziņoja dīvaino jaunumu. Brīnumdaris turpina savus trikus! Klaudija nu varēs triumfēt.

Kopā ar kohortu es nekavējoties jāju uz kapsētu, kas nav tālu no pils, lai notvertu to patiesības drusciņu, kas varbūt vēl vēdīja gaisā.

Pie kapa bija sapulcējušies kādi desmit jūdi - vīrieši un sievietes. Mūs pamanījuši, viņi pazuda ziedošajā krūmājā. Pie vaļējās alas stāvam palika tikai divi sargi.

Pēc apģērba redzēju, ka viņi pieder pie Tempļa augstā priestera Kajafas sardzes, un tieši augstais priesteris vairāk par visiem pieprasīja Ješua tiesāšanu un nāvessoda izpildīšanu.

- Ko viņi te dara?

Mans centurions paskaidroja, ka augstais priesteris, baidīdamies, ka līķi nozags, lai padarītu par kulta objektu, kopš vakardienas licis kapu apsargāt.

- Un ko tad jūs redzējāt?

Sargi aizvērtām acīm neatbildēja neko. Divi vīri rupjām, gaļīgām sejām, it kā neveikls podnieks ar īkšķiem vien tās būtu steigā izmīcījis no māla, klusēja. Lūpas abiem drebēja, bet viņi, plecos sagumuši, čokurā savilkušies, neizrunāja ne vārda.

- Es viņus nopēru, Pilāt, bet viņi apgalvo, ka naktī neko nav redzējuši.

- Tas nav iespējams!

Piegāju tuvāk kapam, tādai kā kapličai pēc vietējās modes, kādu Tu noteikti neesi savā mūžā redzējis. Palestīnā nerok zemi, te iecērt dobumu klints sienā, kur ierīko alu. Pēc tam to nosedz ar milzīgu, apaļu akmeni, kas ir durvju vietā.

Akmens bija pavilkts sāņus, nostiprināts ar balstu, atstājot vaļā pusi kapa.

- Kādēļ kaps vērts vaļā?

- Šorīt sievietes gribēja nolikt tur smaržas - mirres un alvejas, kā te mēdz ar mirušajiem darīt.

- Bet kas novēla akmeni?

- Sievietes, abi sargi, un, tā kā akmens visu spēkiem bija pārāk smags, es ari pievienojos savas apgaitas laikā, - centurions atbildēja. - Un tad mēs atklājām, ka kaps ir tukšs.

Skatījos melnajā klints caurumā.

Es nespēju noticēt stāstam par līķa pazušanu. Ja bija jāapvieno tik daudzu cilvēku spēks, lai no rīta atbīdītu akmeni no alas ieejas, -kā gan brīnumdaris to spētu izdarīt viens pats pa nakti? Nē, tā bija bezjēdzība.

Ilgāk negaidot, es iegāju kapā. Tas notika gandrīz neapzināti. Jutos pārsteigts. Kādēļ iet pie mirušajiem? Vai esmu pārkāpis kādu bīstamu robežu?

Aiz mazas priekšiņas ala veda telpā ar trim guļvietām. Tās visas bija tukšas. Tikai uz vienas bija apsaites, ziedes un, galvenais, līķauts no ļoti smalka auduma, uz kura vietām bija redzamas brūču atstātās pēdas. Tas bija kārtīgi salocīts un nolikts uz guļvietas malas.

Tas bija absurds. Tāpat kā līķa pazušana, šī pedantiski salocītā drāna likās izaicinājums veselajam saprātam. Kurš audumu noņēmis miesai, pie kuras to pielipinājušas sarecējušas asinis? Un kurš pilnīgi nelietderīgi pūlējies, lai no drānas izveidotu ģeometriski nevainojamu vīstokli? Kurš varētu rīkoties tik maniakāli kādā kapā? Vai brīnumdaris būtu tik piesardzīgs, ka atguvies gluži neviļus to...

Burzīju drānu rokā tā, it kā no tās varētu gūt atrisinājumu. Manas domas apmiglojās. Mani pārņēma stingums. Apsēdos guļvietā. Iedomājos sevi mirušu, ieslēgtu klintī nebeidzamas stundas, kur vienīgā gaisma ir saules plankums naga lielumā tajā vietā, kur akmeņi nepiegulst cits citam pietiekami blīvi, - pasaulē bez trokšņiem un augiem. Iedomājos sevi Ješua vietā, ka esmu garais, kalsnais Ješua, kas te dusējis pēc krusta mokām.

Šķita, ka plaušās ieplūst kaut kas svinam līdzīgs. Milzīgs smagums uz krūtīm un pleciem spieda mani plakanu. Gribējās izstiepties. Gribējās palikt te. Nejutu sevī vairs ne drusciņu spēka. Stingums, kaut kas vidējs starp patiku un nelabumu, laupīja gribu un vēlēšanos iet.

Piepeši sapratu notiekošo. Pamanīju stūrī milzīgu kaudzi smaržvielu - mirru un alveju sajaukuma, kas bija nolikts, lai attīrītu gaisu mirušajiem; mani, dzīvo, tas patlaban indēja nost...

Par varītēm izkļuvu no kapa un steidzos projām kā bulta. Saules spilgtā gaisma man bija tikpat kā labdarīgs pliķis.

Skatījos uz augļu kokiem, ziedu piebārstītajiem ķiršiem šajā smaržu, krāsu un putnu dziesmu piesātinātajā pasaulē, un piepeši man radās šaubas, vai nāve vispār pastāv.

Atgriezos pie sava zirga un, pirms devos projām, pēdējo reizi vērīgi apskatīju sargus. Viņi stulbi blenza uz savām kāju pēdām.

Mans spriedums izveidojās acumirklī: pēc ieplestajām acu zīlītēm sapratu, ka viņi ir apdullināti ar kādu narkotisku vielu. Pamanīju divus ādas vīna maisus netālu no viņiem zālē. Kā par nelaimi, tie bija tukši, un, apostot to kakliņus, sliktā Palestīnas vīna skāņajā un sīvajā smakā bija grūti saost miegazāļu smaržu. Tomēr zināju, ko domāt: sargi bija piedzirdīti un iemidzināti. Tā viņi nedz redzēja, nedz dzirdēja zagļu baru, kas novēla akmeni, aiznesa līķi un atkal aizvēra kapu. Viss bija sarīkots nevainojami: pat ne pārāk lētticīga publika nemaz nevarēja nedomāt, ka brīnumdaris apveltīts ar pārdabisku varu.

Atgriezos cietoksnī un pieņēmu nepieciešamos lēmumus: bija jānotver zagļi un jāatrod Ješua līķis.

Mani sekretāri brīnījās.

- Ak, prokurator, nav mūsu darbs noņemties ar jūdu kapa apgānīšanu. Šī lieta vairāk attiecas uz augsto priesteri un viņa sinedriju. Tā neietilpst mūsu jurisdikcijā.

- Man ir jāgādā par drošību.

- Par dzīvo drošību, ak, Pilat, nevis par līķu drošību un jo mazāk -par noziedzīga jūda līķa drošību.

- Ješua nelnja pastrādājis nekādu noziegumu.

- Tomēr jūs likāt sist viņu krustā.

Es bliezu ar dūri pa galdu, lai izbeigtu jebkādas diskusijas.

- Pietiks ar to, ka jūs paklausīsiet. Mans pienākums ir paredzēt sekas, un es jau tagad varu jums teikt - ja mēs ļausim nostiprināties ticībai, ka brīnumdaris viens pats ir atgriezies dzīvē, ka viens pats novēlis akmeni no kapa ieejas, mums būs jāsaduras ar vislielākajām nekārtībām, kādas vien iedomājamas šajā samaitātajā zemē, kur pat vīnam un citroniem piemetas drudzis. Zādzības sarīkotāji varētu uzpūst tik spēcīgu reliģisku kustību, ka drīzumā visai Izraēlas tautai Ješua vārds vien vairs būs mutē, tā mums šo vārdu spļaus sejā un pūlēsies padzīt mūs, romiešus, kurus vainos Ješua nāvē. Bet tas var sniegties vēl daudz tālāk un mainīt visu pašreizējo spēku samēru. Ja

kapa apciemotājiem izrāde izdosies, viņi sacels tautu arī pret farizejiem, kas ienīst Ješua, pret saduķcjiem, kuri viņam sarīkojuši prāvu, bet pēc tam man nodevuši notiesāto, lai es lieku izpildīt tam nāvessodu, un pat pret zelotiem, jo tie deva priekšroku Barabas - sava biedra - atbrīvošanai, nevis Ješua izglābšanai. Vārdu sakot, ja jūs neatradīsiet tos jokdarus, kas šonakt ņirgājušies par visu un visiem, rīt Izraēla būs liesmās un asinīs un mēs varēsim kuģī doties uz Romu, ja vien mūs neapslepkavos, pirms sasniegsim Cēzarejas ostu. Vai sapratāt?

Burrs saskaņā ar maniem rīkojumiem ir devies meklēt vainīgos. Man ir ļoti skaidrs priekšstats par to, kas viņus sūtījis un kur viņi atrodas. Pēc dažām stundām joks būs atklāts un viss atgriezīsies parastajā gultnē. Pa to laiku es Tev rakstu, mans brāli, un atzīstos, daļēji tādēļ, lai Tevi informētu, bet daļēji - lai vieglāk būtu gaidīt. Mājkalpotāji joprojām kravā lādes, lai mēs varētu doties uz kazarmām. Es nešaubos, ka šī lieta drīz tiks nokārtota un tās dēļ man nevajadzēs kavēties Jeruzalemē. Par atrisinājumu es Tev aizrakstīšu no Cēzarejas mītnes. Paliec sveiks, lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Pēdējās stundas bija pagalam mulsinošas. Realitāte pretojas manai loģikai. Tomēr es nepiederu pie pārjūsmīgajiem, kuri īstenību nevis redz, bet drīzāk gan izsapņo, kuri to gluži kā tālu, tikko pamanītu mīļoto izrotā ar neskaitāmiem neizrunātiem vārdiem, neskaitāmiem neizteiktiem nodomiem, neskaitāmām sev par labu iztulkotām klusēšanām, - nē, es neesmu no tādiem iedomu mīļākajiem, skaistuma taisītājiem, labestības amatniekiem, ideālu zeltītājiem, svētlaimes demiurgicm. Es jau nu pazīstu realitāti; vēl ļaunāk - es to nojaušu. Es pieņemu, ka tā vienmēr ir vēl riebīgāka, nekā izskatās, vardarbīgāka, sarežģītāka, izmocītāka, divdomīgāka, viltīgāka, atriebīgāka, savtī-

gāka, egoistiskāka, sīkstulīgāka, agresīvāka, netaisnīgāka, nepastāvīgāka, vienaldzīgāka, tukšāka, - vārdu sakot, tā pastāvīgi liek vilties. Nu, un tādēļ es neatstājos no realitātes, es to vajāju, es tai nelieku mieru ne mirkli, esmu gatavs visām tās vājībām un sliktajām smakām, es to spiežu, lai izdabūtu laukā tās pretīgo sulu.

Tāda asredzība piešķir manai dzīvei dīvainu, rūgtenu garšu, bet padara mani par veiksmīgu prokuratoru. Neviena runa, pat visglaimīgākā un medainākā, ar visvisādiem solījumiem izgreznotā, neliedz man aptvert spēku savstarpējo spēli. Jo mans prāts līdzinās ķirurga nazim, kas griež pašā brūces vidū, un es kļūdos diezgan reti. Pieradis neņemt vērā glaimojošas vai optimistiskas izredzes, es bieži eju tieši uz mērķi, un es eju ātri.

Taču pēdējās stundās man radies iespaids, ka es drīzāk mīņājos pa manēžu riņķī vien.

Vakar pēcpusdienā mani vīri uzgāja brīnumdara mācekļu pēdas. Ješua sektas locekļi bija patvērušies kādā pamestā lauku mājā netālu no Jeruzalemes.

Paņēmu līdzi divdesmit vīru kohortu un atstāju pili. Aiz pilsētas vārtiem mēs apsteidzām svētceļniekus, kas pēc gadskārtējā ceļojuma atgriezās savā provincē; viesnīcnieku apzagti, tirgotāju izmantoti, priesteru aplaupīti, viņi tomēr izskatījās rāmi un gandarīti - kā cilvēki, kas tikko izpildījuši savu pienākumu.

Mums aiz muguras ielejā, mūru ieskauta, Jeruzaleme lepni slēja pret debesīm Hēroda Lielā pils torņus un Tempļa trauksmaino monu-mentalitāti ar tā mirdzošajiem portikiem no balta marmora un zeltījumiem. Es paraustīju plecus: tā, bez šaubām, bija galvaspilsēta, bet austrumnieciska galvaspilsēta - pārspīlēta, augstprātīga, skaļa, reliģisku melu galvaspilsēta, kur izmanto naivas dvēseles, galvaspilsēta, kas sagroza prātus, kur garīgi spīdzina ar vainas un grēku nožēlas instrumentiem, pilsēta, kur valda tukšums, ko brīnumdaris no Nācaretes tik nikni noliedza, un jāatzīst, ka šajā ziņā biju ar viņu vienisprātis.

Kad bijām šķērsojuši pāreju, Burrs rādīja uz aitu kūti nogāzē. Pēc ēkas caurā jumta varēja spriest, ka tā vairs neder par patvērumu lopiem.

- Viņi slēpjas tur.

Es sadalīju kohortu tā, lai mēs ierastos no visām pusēm reizē un neļautu vīriem aizbēgt. Tad devu zīmi, un mēs auļojām uz aitu kūti.

Tās sienās neviens nebija pakustējies. Bija jāieiet iekšā un jāizved mācekļi laukā cits pēc cita - viņi drebēja kā sienāži.

Vīrus nostādīja manā priekšā vienā rindā. No viņu miesām nāca stipra dzīvnieku smaka - panisku baiļu, nāves tuvuma smaka. Mācekļi nosprieda, ka esmu ieradies viņus apcietināt un ka viņus gaida tāds pats liktenis kā skolotāju, un, iedomājoties krustā sišanu, viņi noplūda sviedriem, dzīslas pietūka, acis iepletās, viņi reaģēja daudz patiesāk un normālāk nekā viņu skolotājs.

Es nebiju alojies: mācekļi bija pietiekamā skaitā, lai varētu klusītēm novelt akmeni un aiznest līķi. Stāstīja, ka viņi aizbēguši no Jeruzalemes tajā pašā dienā, kad Ješua apcietināts, ka nav bijuši klāt nāvessoda izpildīšanā, jo baidījušies, ka priesteri vai pūlis, kad būs izrēķinājušies ar skolotāju, ķersies pie mācekļiem. Taču kas man pierādītu, ka tāda rīcība bijusi nevis aprēķins, bet tikai gļēva piesardzība? Neizbēgamās nāvessoda izpildīšanas laikā viņi slēpušies un pēc tam, neviena nepamanīti, nozaguši līķi, tik nevainojami sarīkojuši šo izrādi, ka vajadzētu noticēt - brīnumdaris pazudis pats no sevis, izmantojot savu varu pēc nāves. Ar šo noslēpumainības elementu viņiem vajadzētu būt gana, lai vēl dažus gadus pārtiktu no Ješua kulta, ļaunprātīgi izmantojot lētticīgos.

- Kur ir līķis?

Neviens neatbildēja. Liekas, viņi pat nesaprata jautājumu.

- Kur ir līķis?

Viņi skatījās cits uz citu aizvien briesmīgākās bailēs. Viņi no manis baidījās tik ļoti, ka jutu — viņi gandrīz vēlētos atbildēt.

Viens no mācekļiem nokrita manā priekšā ceļos un sauca:

- Žēlastību, kungs, žēlastību!

Citi viņam sekoja. Viņi visi pieplaka pie zemes. Viņi šļupstēja atvainošanās vārdus.

- Mēs ticējām Ješua, jo bijām dumji. Mēs ļāvām sevi piemuļķot ar solījumiem. Viņa runas bija kā medus, viņš mums lika uz visu skatīties citām acīm, viņš mūs apveltīja ar svarīgumu. Bet mēs neesam darījuši neko ļaunu - nekad! Viņš un tikai viņš viens pats apgāza Tempļa tirgotāju galdus, viņš viens pats ar pātagu padzina no Tempļa naudas mijējus un tirgotājus! Mēs stāvējām aizmugurē, attālāk, pie Sūzas vārtiem. Viņa dusmas mūs pārsteidza. Sabatu kritizēja viņš, nevis mēs; mēs to vienmēr esam ievērojuši. Par to zobojās viņš, nevis mēs. Mūsu vienīgā kļūda ir tā, ka mēs mazliet par daudz viņā klausījāmies. Bet šodien mēs to nožēlojam. Kopš viņš nepretodamies ir miris pie krusta gluži kā tāds zaglis, mēs esam sapratuši, cik liela bijusi mūsu maldīšanās. Šīsdienas gaismā mēs saprotam, ka mums nekad nevajadzēja viņam sekot, ka mums vajadzēja bēgt acumirklī. Kad iedomājamies - viņa dēļ esam pametuši savu darbu un ģimeni...

Viņi patiesi izskatījās pēc aizvainotiem muļķiem, sejas bija sašķiebtas sašutumā, tajās atspoguļojās īsti vilšanās negaisi, kas aiznesa savā ceļā pieviltas cerības, zaudētas stundas un sabrukušas ilūzijas. Kā apgalvo mani spiegi, daži no viņiem veselus četrus gadus sekojuši Ješua, pieņemdami viņa trūkumu, ticību, cīņas, viņa pasaules redzējumu, un nu viņu sapnis piepeši izgaisis, kad vadonis spēka briedumā nomiris; viņu sapnis sašķīdis pret krustu! Šodien viņi saprot, ka bijuši lētticīgi; rīt citi pret viņiem izturēsies kā pret muļķiem. Līdz mūža galam viņus nemitīgi izsmies, un vēl ļaunāk būs tas, ka viņi būs spiesti zoboties paši par sevi.

Tie bija nabaga jūdi, vienkārši ļaudis, vēl jauni, bet ceļojumu grūtības, saule un ubagošana viņus pēc izskata bija padarījušas vecākus par romiešiem tādos pašos gados, tie bija skrandaini cilvēki no tautas, bailēs nosvīduši, nokrituši uz vaiga manā priekšā.

- Kāpēc jūs esat tikai desmit?

Man tikko bija iešāvies prātā spiegu ziņojums - mācekļi bijuši divpadsmit.

- Viens no mums ir pakāries.

- Un divpadsmitais?

- Mans brālis Joānāns palika Jeruzalemē, - kāds no jaunākajiem atbildēja.

Burrs man iečukstēja ausī, ka Joānāns un Jēkabs pieder pie bagātas un ietekmīgas dzimtas, kas saistīta ar augsto priesteri Kajafu.

- Joānāns mūs šorīt atstāja, lai dotos uz kapu.

- Un jūs negājāt?

- Mēs ejam mājās. Mēs esam sapratuši savu kļūdu.

- Kur jūs šonakt bijāt?

-Te.

Viņi izskatījās patiesīgi. Meļi neliktos tik vainīgi, tik nogrēkojušies. Meļi būtu sludinājuši savu nevainību.

Liku saviem ļaudīm pārmeklēt aitu kūti un apkārtni.Viņi neko neatrada. Šķiet, mācekļi pat neapjēdza, ko meklēju, viņi turpināja aizstāvēties un apsūdzēt brīnumdari.

Visniknāk pret bijušo skolotāju vērsās Sīmeons - milzis platiem pleciem, spēcīgiem muskuļiem un varenu kaklu, kuru kā sliekas apņēma violetu vēnu tīkls. Viņš tik enerģiski nopēla to, ko bija pielūdzis, ka varēju iztēloties, kā viņš savulaik droši vien dievinājis un mīlējis Ješua.

Jo no saviem ceļojumiem biju mācījies, ka nianšu izjūta rada romieti, bet pārmērs - jūdu.

Tas viss sāka mani nogurdināt. Nebija nekādu šaubu, ka šie nožēlojamie zaudējuši visu un ir pārliecināti, ka esam ieradušies viņus apcietināt, ka nākotnē viņus gaida Antonijas forta cietums, sinedrija tiesa un droši vien nāve. Ja viņiem būtu jebkas, ar ko aizstāvēties, kas ļautu izķepuroties, viņi to jau būtu likuši lietā.

Tajā brīdī uz ceļa parādījās balts stāvs. No Jeruzalemes puses straujā gaitā nāca skaists, gadus astoņpadsmit vecs jauneklis garām,

brūnām skropstām, lokanu augumu, un šķita, ka viņu saviļņojušas ārkārtīgi spēcīgas jūtas. Nelikdamies ne zinis par mani un mūsu kohortu, viņš piegāja pie mācekļiem un skaļi sauca:

- Ješua vairs nav kapā!

Jūdi izskatījās tik apstulbuši, ka, spriežot pēc viņu nekustības, varētu rasties šaubas, vai viņi teikto sadzirdējuši. Jaunais cilvēks priecīgi pavēstīja jauno ziņu, brīnīdamies, kāpēc neviens neatbild. Taču mācekļi viņā neklausījās, viņi paslepšus vēroja mani, mēģinādami jauneklim darīt zināmu manu klātbūtni.

Tad viņš pagriezās pret mani un, ne mirkli nesamulsis, uzsmaidīja.

- Labdien, Poncij Pilāt! Es esmu Joānāns, Zebedeja dēls. Es atnācu viņiem pavēstīt to, ko visa Jeruzaleme jau zina: Ješua atstājis kapu!

Tiešām, Joānānam piemita dižciltīgas ģimenes dēla nekaunīgā pašpārliecinātība. Es neciešu, ja man kāds kaut ko saka, pirms neesmu viņu uzrunājis. Tāpēc es neatbildēju un devu kohortai zīmi pulcēties.

Nomērīju ar skatienu visus mācekļus.

- Es jūs neapcietinu. Ejiet mājās! Un nekad vairs nesperiet kāju Jeruzalemē.

Šiem vārdiem atskanot, sejas atvilga kā Sīnaja saplaisājusī zeme pēc pirmā lietus. Viņi pārsteigti uzlūkoja cits citu kā izglābušies no briesmām: viņi bija brīvi! Viņi palocījās manā priekšā, tikai Joānāns ne. Sīmeons, savā pateicībā kā prātu zaudējis, pat noskūpstīja man kājas, nemaz nebēdādams par tik mazisku pateicības izpausmi.

Tomēr vēlreiz viņus nobrīdināju:

- Ejiet mājās, atsāciet darbu, aizmirstiet brīnumdari un pārstājiet izplatīt baumas par viņa pazudušo līķi! Pēc dažām stundām mēs to būsim atraduši un zagļus iespundējuši aiz atslēgas.

Joānāns skaļi iesmējās, un es redzēju laimīgā jaunā cilvēka baltos zobus, sapratu, ka viņš no sirds zobojas par mani. Satvēru pātagu, lai viņam iesistu, bet viņš mani apturēja, steigšus sacīdams:

- Es zinu, kas paņēmis Ješua līķi.

Viņš vairs nesmējās. Viņš likās patiess. Vai mana pātaga būtu viņam iedvesusi vairāk cieņas? Viņš neatlaidās, skatīdamies man acīs:

- Es zinu, kurš tas ir.

Es nesteigdamies piestiprināju pātagu pie jostas. Galu galā šī ekspedīcija nemaz nebija tik nelietderīga.

- Kā tu to zini?

- Tas bija paredzēts. Pastāvēja plāns.

- Interesanti. Un kāds tas bija?

-Viss ir noritējis noteiktajā kārtībā.

- Interesanti. Un kurš nozaga līķi?

- Eņģelis Gabriels.

Ilgi lūkojos nabaga zēnā. Ar visiem sava jaunā auguma un savas jaunās dvēseles spēkiem viņš ticēja tam, ko sacīja, lavai zināšanai - jo Tu, dārgo brāli, laimīgā kārtā nezini tās jūdu muļķības -, eņģeļi - šejienes īpašie produkti, tāpat kā apelsīni, dateles vai neraudzētā maize -ir vienīgā Dieva sūtņi, garīgi radījumi, kas iemiesojas cilvēku veidolā, tādi kā nemateriālu bezdzimuma kareivju pulks, kuri, rādās, ir vairākkārt iejaukušies, lai uzrakstītu šīs tautas vēsturi, un tā sevi uzskata par izredzēto tautu. Pārvietojoties starp zemi un debesīm, viņi izmanto kāpnes, kuras nekad neesmu redzējis. Protams, eņģeļi ir ļoti noskaņoti pret romiešiem, tāpat kā savulaik necieta ēģiptiešus, jo lieliski solidarizējas ar jūdiem visos viņu strīdos. Un jūdi liek eņģeļiem iejaukties, lai izskaidrotu neizskaidrojamo, kad viņu prāts apjūk, tātad ļoti bieži. Tādējādi šis jauneklis to, kas viņa prātam nav aptverams, gluži dabiski izskaidroja ar dievišķu iejaukšanos un, lai izskaidrojums liktos ticamāks, mums pat atklāja eņģeļa vārdu - Gabriēls. Jo šīm dīvainajām radībām, kuras taču neviens nesauc, tomēr ir vārdi, kuru izskaņa “ēls” rāda, ka viņi nāk no dieva un tādējādi saucas Mihaēls, Rafaels vai Gabriēls, un pēdējais, šķiet, ir specializējies Ješua liktenī, jo stāsta, ka viņš ieradies pie Ješua mātes pasludināt dēla piedzimšanu - ne vairāk un ne mazāk! No šiem domu mudžekļiem Tu

vari secināt, ko nozīmē būt prokuratoram Jūdejā! Diendienā es sastopos ne tikai ar cilvēku nekārtībām: sāncensību, nacionālismu, nemieriem, dumpjiem, bet arī ar viņu domāšanas ārkārtējo nekārtību. Jūdeja cilvēku padara traku gluži kā vīns, kas liek zaudēt domas skaidrību un katra mēra izjūtu; tas liekas paradokss - šī sausā, saulainā un vietumis pat tuksnešainā zeme, kurā nav nedz miglas, nedz mākoņu, rada domu miglu, visneizprotamākos ticības un spiritisma tvaikus.

Neko neatbildējis, liku kohortai doties atpakaļ, mācekļus atstājām viņu delīrijam. Nu es zināju, kurp doties, lai dabūtu rokā līķi.

Līdzko sapratu, ka mācekļi ir reizē pārāk gļēvi un pārāk vīlušies, lai jauktu spēli, es aptvēru, no kurienes nāk blēdība. Tam jābūt kādam cilvēkam ar cienījamu stāvokli, Ješua piekritējam, kurš varētu savākt veiklu zagļu grupu, kas prot glabāt noslēpumus, pēc tam līķi noslēpt tā, ka nerodas nekādas aizdomas.

Devos uz lauku īpašumu, kur pāpilnībā dzīvoja bagātais un cienītais Jāzeps no Arimatijas.

Kā man tas jau agrāk neienāca prātā? Jāzeps noteikti ir tas cilvēks, kurš slepenībā visu vadījis jau divas dienas...

Muiža iznira austrumos no Jeruzalemes aiz veselas olīvkoku juras. Visapkārt, cik vien skatiens sniedza, pletās vīna dārzi. Pateicoties vīnam, ko no tiem ieguva, Jāzeps tiek uzskatīts par vienu no bagātākajiem šejienes cilvēkiem, tā ka viņš var piedalīties sinedrija sēdēs -asamblejā, kas spriež tiesu reliģijas jautājumos, tajā pašā, kas tiesāja brīnumdari. Sinedrijā ir trīs kārtas: priesteri, rakstu mācītāji un izcilu, turīgu ģimeņu pārstāvji. Kā tāds Jāzeps ir sinedrija loceklis, un viņa runas aizvien ir mērenas, tālu no parasto garīdznieku reliģiskajiem pārspīlējumiem. Tomēr par Ješua viņš bija ieinteresējies vairāk, nekā būtu prātīgi interesēties. Krustā sišanas dienas vakarā Jāzeps ieradās pie manis un lūdza tiesības noņemt Ješua no krusta, viņu iebalzamēt un ielikt tikko izcirstajā kapā, ko viņš licis iekārtot.

Liekas, viņam bija mazliet kauns izteikt man tādu lūgumu.

Sapratu, ka viņš, ievērodams disciplīnu, kopā ar sinedriju bija balsojis par ļešua nāvi un tagad jūtas neērti, ka jāatzīstas Romas prokura-toram - viņam ir dziļākas reliģiskās intereses, nekā jebkad izrādījis. Viņš arī gluži vienkārši un cilvēciski bija satriekts par brīnumdara pēdējās dienas mežonībām. Neuzdodams pārāk daudz jautājumu, es viņam atļāvu ļešua apglabāt. Tas bija jādara ātri, pirms saules rieta, citādi sabats un Lieldienas liegtu jebkādu darbošanos un līķis gluži nevajadzīgi smirdētu pie sava krusta. Turklāt es vienmēr esmu cienījis Jāzepu - saprātīgu tirgotāju, labu ģimenes tēvu un mēreno sined-rijā, kuru pūlos kontrolēt, cik tas vispār iespējams.

Tajā mirklī man ne prātā neienāca, pie cik samudžināta plāna ķeros.

Mūsu kohorta iejāja pa vārtiem un atrada māju dīvainā stāvoklī. Likās, ir uzceltas dekorācijas un tiek gaidīti aktieri. Viss tur atradās, bet nekas nedzīvoja, nekas nenotika. Durvis un logi bija vaļā, bet sievietes savā starpā nesasaucās; klēts durvis bija līdz galam atvērtas, vistu aploka vārti pusviru, bet nekur neredzēja nevienu ganu, nevienu staļļpuisi vai kalponi. Mēs virzījāmies uz priekšu sastingušā pasaulē, klusuma pārsteigti. Siena kaudzes bija izvandītas, darbarīki nomesti, mēslu akā saspraustas nūjas.

Nokāpām no zirgiem un atklājām, ka mājas iekšienē valda tāda pati dīvainība: lādes bija vaļā, maisi pārgriezti, mēbeles apgāztas, salmu cisas uzšķērstas, aizkari norauti. Nebija nekādu šaubu: nupat namā plosījušies laupītāji.

Bet kur tad palikuši kalpi un iemītnieki? Baidījos no ļaunākā. Varbūt mēs atradīsim tikai līķus!

Aizsūtīju savus vīrus pārmeklēt klēti, kūti un apkārtni; mēs ar Burru izstaigājām māju.

Iegāju galvenajā istabā - tajā, kurā dzīvo Jāzeps un viņa sieva. Viss bija savandīts ar kājām gaisā, bet nekur nemanīja asiņu pēdu. Saburzītos palagos bija izgāzts kādas lādes saturs - dārgakmeņi, gredzeni, aproces, zelta nauda...

Kā lai to izskaidro?

Vai tad Jāzepa namā iebrukuši zagļi, bet neko nav paņēmuši? Vai viņi būtu atstājuši veselu bagātību pēc tam, kad uzņēmušies risku un situši mājas iemītniekus? Bet ko tad viņi meklējuši? Vai kaut ko citu?

- Pagrabā! Jānokāpj pagrabā!

Burrs man sekoja, neko nesaprazdams. Kad tuvojāmies zemajām durvīm, es dzirdēju vaidus un sapratu, ka man taisnība: visi muižas ļaudis - sievietes, vīrieši, bērni un sirmgalvji - gulēja sasieti un aizbāztām mutēm starp augstām krūkām un vīna mucām.

Es pats atraisīju Jāzepa saites un viņu balstīju, lai izvestu dienas gaismā. Viņam ir viena no tām sejām, kuru vaļsirdīgās un skaidrās grumbas gluži kā saules ap zilajām acīm liecina par godam nodzīvotu mūžu. Tādā sejā viss ir saskanīgs. Tikai kuplās uzacis liecināja par drusciņu fantāzijas. Es sapratu, kas noticis, bet gribēju, lai to pasaka viņš pats.

- Jāzep, kas šeit noticis?

- Ieradās ļaudis. Viņi meklēja līķi.

Viņš paskatījās manī un ar tikko manāmu ironiju pasmaidīja.

- Viņi sprieda tāpat kā tu.

- Kas tie tādi bija?

-Viņi bija maskējušies.

Ar šo teikumu saruna beidzās: neko vairāk viņš nepasacīs. Es sapratu, ko Jāzeps man ar šiem vārdiem darīja zināmu: ja viņi nebūtu maskās, Jāzeps viņus varētu pazīt; ja Jāzeps varētu viņus pazīt, tas nozīmētu, ka viņi ir no Jeruzalemes. Un kurš gan Jeruzalemē varētu dabūt rokā līķi, lai liegtu izveidoties nevēlamam pēcnāves kultam, ja ne sinedrija vīri?

Es domīgi nomurmināju:

- Kajafa?

Jāzeps no Arimatijas neatbildēja - tas ir vienīgais godīgais veids, kādā jūds var atklāt romietim noslēpumu.

Tātad Kajafa, tāpat kā cs, bija turējis Jāzepu aizdomās par līķa nobēdzināšanu.

- Vai Kajafa aizgāja tukšām rokām?

Jāzeps no Arimatijas raidīja man ilgu un ciešu skatienu.

- Jā! Un, ja tu man netici, ej un pajautā viņam pašam. Jūs abi man esat piedēvējuši nodomus, kādu man nekad nav bijis. Turklāt ļoti veiksmīgi. Jo es priecājos, redzēdams, kādu pavērsienu iegūst notikumi, kaut gan neesmu ne pirkstu pakustinājis... Tagad mums atliek vienīgi gaidīt.

- Ko gaidīt?

- Apstiprinājumu, ka līķis tiešām nozagts. Jums ar Kajafu tas tagad jāpierāda.

- Mums nav jāpierāda, ka pazudis līķis ir nozagts līķis: tas katram ir acīm redzams.

-Aizvien mazāk un mazāk! Un es tevis dēļ baidos, ka ik ar dienu, kas paiet, acīmredzamību aizvien biežāk sauks par eņģeli Gabriēlu.

Es jutos vīlies. Jāzeps neizrādījās tik gudrs, kā biju iztēlojies. Mēs atradāmies patumšā virtuvē, no sijām nokarājās smaržzāles un arī trīs vistas, kas gaidīja plūcamas. Sievietes rosījās ap kādu liela auguma kalsnu kalpu, kas esot ievainots, kad pretojies maskētajiem vīriem.

- Ješua nebija parasts cilvēks, - Jāzeps atsāka. - Viņa dzīve nebija parasta. Tāda nebūs arī viņa nāve.

- Kādēļ tu balsoji par nāvi, ja domā par viņu labu?

Jāzeps apsēdās un paberzēja pieri. Šo jautājumu viņš pats sev bija uzdevis neskaitāmas reizes. Mums ielēja vīnu.

- Mūsu augstajam priesterim Kajafam vienmēr viss ir vienkāršs. Viņš skaidri saskata labo un ļauno. Tur, kur parasts prāts vilcinās, viņš cērt kā ar cirvi. Tieši tādēļ viņš pelnījis būt vadonis. Man vienmēr viss liekas sarežģīts. Ješua mani interesēja, satrauca, viņš lika domāt neparastā veidā, pavēra skaistu cerību izredzes. Uz mani lielu iespaidu atstāja viņa darītie brīnumi, kaut gan viņš pats tos nevarēja ciest. Kajafa ienīda Ješua, pārmeta viņam zaimošanu un, kas vēl no-

pictnāk, tādu zaimošanu, kurai uzgavilē tauta. Viss, ko Ješua teica, nebija pretrunā ar mūsu rakstiem, bet Kajafa saskatīja viņā draudus Tempļa institūcijai. Viņam nebija vajadzīgas nianses, viņš tiesāja ar visu spēku.

-Tātad tu prāvas laikā pakļāvies Kajafam?

- Nē, es pakļāvos Ješua.

- Nesaprotu.

- Balsošanas brīdī, kad gribēju Ješua saudzēt, viņš paskatījās uz mani, it kā būtu sadzirdējis manas domas. Viņa skatiens man skaidri un gaiši sacīja: “Jāzep, nedari to, balso par nāvessodu tāpat kā visi.” Es negribēju viņam paklausīt, bet dvēseles dziļumos aizvien skaļāk un skaļāk atbalsojās tas, ko kliedza viņa skatiens. Tas no manis neatlaidās, it kā es būtu tā upuris. Un es padevos. Es balsoju par nāvessodu. To piesprieda vienbalsīgi.

-Vai tad jums tāda vienbalsība nebija vajadzīga?

- Nē, būtu pieticis ar vairākumu.

- Nu, un kādēļ tad?

- Ješua tā gribēja.

Tātad Jāzeps, tāpat kā mana sieva Klaudija Prokula, pieņēma domu, ka Ješua gribējis mirt. Apbrīna dēļ reizēm izdara dīvainus aprēķinus. Klaudija un Jāzeps gribēja joprojām apbrīnot Ješua, viņi nespēja pieņemt tā trulo nāvi, tāpēc viņiem turpmāk jādomā, ka Ješua pats gribējis mirt. Viņu varonis paliks varonis, ja pats būs vēlējies savu nāvi un valdījis pār to. Cik smieklīgi domas mežģījumi! Kāda atsacīšanās redzēt pasauli tādu, kāda tā ir! Man no žēluma sametās nelabi. Man būtu paticis nebūt tik asredzīgam, neredzēt tik skaidri un klaji griežamies cilvēka mehānisma ritentiņus. Klaudija un Jāzeps, negribēdami zaudēt cieņu paši pret sevi, bija spiesti iztēloties brīnumdari aizvien dižāku.

Es atstāju Jāzepu.

Izjājot pa vārtiem, es pagriezos atpakaļ.

- Es negribētu būt tavā vietā, Jāzep. Tu šim brīnumdarim piedēvēji

apstulbinošas spējas, un tu maldījies. Tu liki uz šo brīnumdari neprātīgas cerības, un tev nebija taisnība. Taču, manuprāt, tas nav nopietni. Ješua bija neparasts cilvēks, fanātiķis, bet godavīrs, kas nevienam nav nodarījis Jaunu un nekad nav sacēlies pret Romu. Es darīju visu, ko spēju, lai viņam aiztaupītu nāvi, man tā likās netaisna. Es padevos tikai pēc pūļa izvēles, neatlaidīgi mazgājot rokas. Mana sirdsapziņa ir mierīga. Bet tu - kā tu varēji sinedrijā, kad bija iespēja balsot pret, kad neviens tevi nespieda, pievienoties vairākumam, kā tu varēji notiesāt nevainīgo? Tu esi nogalinājis taisnīgo!

Liekas, Jāzepu mana runa nesatricināja. Viņš tikai atbildēja:

- Ja Ješua būtu cilvēks, es būtu notiesājis taisnīgu cilvēku. Taču Ješua nebija cilvēks.

- Ak tā? Bet kas tad viņš bija?

- Dieva Dēls.

Es pārtraucu sarunu un atgriezos Jeruzalemē. Vai tagad, dārgais, saproti, kur atrodos? Zeme, kur ne tikai var satikt Dieva Dēlus uz ielas starp arbūziem un melonēm, bet šos Dieva Dēlus vēl arī notiesā, lai viņi nomirtu pie krusta svelošā saulē! Laikam jau tas ir labākais veids, kā iemantot Tēva labvēlību!...

Lai kā, man nav nekādu jaunu pēdu, ir jāpaliek Jeruzalemē, lai skraidītu, meklējot trūdošu līķi, kas mana paša interesēs ir oficiāli un visu acu priekšā jāatdod atpakaļ tārpiem, pirms tā neesība nav vēl nopietnāk samaitājusi palestīniešu prātus. Novēli man veiksmi, un lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Klaudija, mana sieva, ir iedzīvinājusi Romas izsmalcinātību visdziļākajā Palestīnā. Viņai izdodas te sarīkot maltītes, kurās jūtams viss dzīves skaistums, kurās laiks tek tikpat ātri kā vīns mutē, kur sarunas skurbina, — tik dzīvas, daudzveidīgas, gaisīgas, īsas ir šīs

spožās un reibinošās naktis starp Tibru un zvaigznēm, šīs naktis mums rada iespaidu, ka esam pasaules nabas, kuru dēļ mīlam Romu, dievinām Romu, nožēlojam Romu un kuras pārvērš dzīvi ārpus tās mūriem par trimdu.

Vakarvakarā, laikam jau gribēdama mani izklaidēt, izmantojot mūsu palikšanu pilī, Klaudija uz ātru roku sagatavoja vienu no tām pieņemšanām, kuru veiksmes noslēpumus vienīgā zina. Katrs viesis jutās kā goda viesis. Katrs ēdiens likās nekad agrāk nebaudīts. Ik saruna radīja gudrības iespaidu. Šīs ilūzijas mājasmāte izdalīja gluži kā kārtis. Viņa prot paglaimot ikvienam, pateikt to, kas sevišķi iet pie sirds, - kaut vai tādēļ, lai pie tā vairs neatgrieztos, - visus uzmundrināt, pārsteigt un apbrīnot. Viņa viesus izraugās tāpat kā ēdienus: neparastus, dažādus, pikantus. Viņa rosina garšas kārpiņas un prātus ar īsiem pieskārieniem, sīkām puantēm, liekot lietā kontrastus, bet izvairīdamās no sadursmēm. Viņa nekad neļauj nekam atslābt vai kļūt smagam, ēdieni cits citu nomaina tāpat kā sarunas, un Klaudija viena pati to smalkjūtīgi vada no sava zviļņa.

Kā jau vari iedomāties, es viņai dodu brīvu vaļu. Cik rupjas salīdzinājumā ar šīm viesībām man tagad liekas pieņemšanas mūsu bērnībā, dārgo brāli! Vai atceries? Viens pats ēdiens, viena saruna. I.aucinieciskāk jau nemaz nebūtu iespējams! Maltīte beidzās, kad ēdiens bija notiesāts un saruna mūs nogurdinājusi. Tad, neko nedomājot, gāja gremot. Dzīve līdzinājās apnicīgam pasākumam, kurā jāēd, lai atgūtu spēkus, un jārunā, lai atrisinātu problēmas. Pateicoties Klaudijai, es, sev par lielu laimi, esmu kļuvis vieglprātīgāks un ik dienu viņai pateicos, ka viņa manu dzīvi ir izvedusi laukā no lietderības dubļainajām grambām, lai ļautu baudīt neskaitāmus priekus un neskaitāmas izsmalcinātības.

Vakarvakarā pilī bija visi, cik vien Jeruzalemē varēja atrast gudru vai jocīgu iebraucēju: kāds plikgalvains dzejnieks - Marcēlijs, par kuru tu droši vien esi dzirdējis runājam, oficiāli viņš pazīstams ar savām odām Tibērijam, atklātībā atzīts ar erotiskajiem distihiem; kāds grieķu vēsturnieks; Krētas tirgotājs; Maltas baņķieris; Marscļas rēderis un vēl - Klaudijas brālēns, bagāts uzdzīvotājs, viens no tādiem, kurus dēvē par sieviešu pavedējiem. Fabiāns ir tik skaists, ka grūti palikt vienā istabā ar viņu. Sievietes jūtas neērti... jo viņš ir skaists. Vīrieši nejūtas labi savā ādā, jo... viņš ir skaists. Viņas gribot negribot Fabiānā saskata ideālu mīļāko, viņi pret pašu gribu - neapšaubāmu sāncensi. Fabiāns vienā mirklī rada iekarošanas, cīņu, greizsirdības intrigu atmosfēru, kas sagandē noskaņu. Taču vakar viņš man šķita pārvērties. Pirmo reizi viņš neradīja tādu iespaidu kā parasti; neteiksim, ka viņš man likās mazāk skaists; taču viņš šķita citāds, ar kaut ko nodarbināts. Vēlāk tu sapratīsi, kāpēc tā...

Mēs runājām par Lieldienām. Marcēlijs apgalvoja, ka visas reliģijas Romā, Atēnās, Kartāgā vai Jeruzalemē izgudrojuši miesnieki.

- Upuri, mūžīgi upuri! Kam nāk par labu noziegums? - Miesniekiem! Kurš drīkst strādāt reliģisku svētku laikā? - Miesnieki. Reliģiska ceremonija visapkārt mūsu jūrai vienmēr ir miesnieku sazvērestība, viņi rokas pa iekšām un lej asinis. Miesnieki, protams, ir pārāk dumji, lai būtu izgudrojuši dievus, bet viņi noteikti ir rituālu sacerētāji.

- Un kādus dzīvniekus Lieldienās kauj jūdi? - Fabiāns jautāja.

- Jērus, - es atbildēju.

- Nē, ar jēriem vairs nepietiek. Šogad viņiem bija vajadzīgs cilvēks.

To sacīja Maltas baņķieris. Visi pārsteigti vērās viņā. Viņam bija ļoti nepatīkama seja, kā jau maltietim, - tumšu ādu, asiem vaibstiem un ūdensčūskas acīm. Turpinādams ēst, viņš pavisam nepiespiesti paskaidroja, ka jūdien bijis nepieciešams ziedot vienu no savējiem, kādu no paražām atkāpušos rabi, un ka tas bijis labi darīts visiem, tikai tam puisim ne, jo grēkāža nāve lieliski nomierina tautu, turklāt uz ilgiem laikiem, ceļotāja godavārds!

Klaudija tikko manāmi nobāla, bet, būdama nevainojama mājasmāte, pievērsās savam brālēnam Fabiānam.

- Kas tevi, Fabiān, atvedis tik tālu - līdz pašai Jeruzalemei? Fabiāns viņai pameta gaisa skūpstu un piemiedza pastāvīgi

mirdzošās un smējīgās acis. Kādu mirkli viņš bija tāds pats kā senāk, no viņa plūda alkova, glāstu, mīlas rotaļās pavadītu pēcpusdienu dvesma. Par to liecināja viņa skaisti veidotās, pabiezās lūpas, pilnīga un apmierināta bezrūpība un, galvenais, - āda, bieza un elastīga, glāstiem un skūpstiem radīta āda.

Viņš vilcinājās ar atbildi. Klaudija neatlaidās, jo juta, ka viņš vēlas, lai liktu piespiests runāt.

-Varbūt sirdslietas?

- Tu taču ļoti labi zini, ka man nav sirds, dārgo Klaudij! Vai arī man tā atrodas pārāk zemu.

Visi skaļi iesmējās. Fabiānam patīk, ja viņu lūdz.

- Lai kā, jūs neticēsiet!

- Mēs esam noskaņoti ticēt visam, it sevišķi - neticamajam, -Klaudija atbildēja.

- Tas jums liksies muļķīgi...

Viņš tēloja vilcināšanos. Viņam neatbildēja, lai beidzot iedūšinātu.

- Labi, lai jau būtu, - Fabiāns sacīja. - Es te esmu ieradies, lai... Viņš nepaspēja turpināt. Trīs mani kalpotāji iebruka istabā, it kā

būtu iegrūsti. Viņiem aiz muguras parādījās liela auguma vīrs platiem pleciem. Izspūris, spalvains un skrandains, viņš draudīgi vicināja nūju.

- Pilāt, pavēli saviem kalpotājiem mazliet vairāk cienīt fflosofiju! Es palēcos aiz prieka. Mežonīgajā vīrā es, mīļo brāli, pazinu Kra-

tēriju, kas bija mūsu skolotājs Romā, līdz sasniedzām lokano desmit gadu vecumu.

- Kratērij! Tu - Jeruzalemē!

Mēs metāmies viens pie otra, pareizāk sakot, viens otrā iekšā -tik ārkārtīgi cieši bija mūsu apkampieni. Kalpotāji palika vaļā muti. Viņu prokurators - vienmēr gludi skuvies, bez nevienas spalviņas,

nopulētu ādu, higiēnas maniaks, kas nevar paciest nevienu lieku spalviņu uz savas miesas, - viņu prefekts apskaujas ar lielu, barbarisku pērtiķi, kas smejas tā, ka kolonnas dreb.

-Audzini savus ļaudis, Pilat! Iemāci šim akadēmisko mīkstmiešu baram pazīt cilvēku pēc tā, ka viņš ir cilvēks, nevis pēc parādiem, ko viņš sataisījis pie sava drēbnieka! Ejiet, pazūdiet, mūdži tādi!

Manu pavēli vai apstiprinājumu nesagaidījuši, kalpotāji pazuda.

Es priecīgs iepazīstināju ar Kratēriju mūsu viesus. Kad paskaidroju - viņš ir filosofs kiniķis, Diogena skolnieks, viesiem sejas pastiepās mazliet garākas. Atgādināju ari, ka mūsu tēvs, nezinādams, kas ir filosofi kiniķi, mazās algas dēļ - tieši tik, cik nepieciešams, lai paēstu, -pieņēma Kratēriju par mūsu skolotāju, bet pēc dažiem mēnešiem, protams, padzina, apbērdams ar lamām.

Kratērijs patikā grudzināja, kad piesaucu šīs atmiņas.

- Visvairāk es lepojos ar to, ka mani vienmēr izdzinuši pa durvīm vecāki, kas pieņēmuši bērniem par skolotāju. Tas nozīmē, ka esmu panācis, ko gribējis: padarījis viņu bērnus brīvus un atsvabinājis no aizspriedumiem.

- Vai esi izsalcis?

- Vai domā, ka citādi es pie tevis būtu atnācis?

Klaudija uzjautrinājās par šā mežonīgā Sokrātā skarbo izskatu: viņa nojauta zem raupjuma un durstīguma labsirdību.

- Lai atnes ēdienus! - viņa teica. - Un lai nekas nav vārīts, lūdzu, tikai svaigas saknes un jēlu gaļu.

Eilokairs, vēsturnieks no Atēnām, tāpat kā daudzi viņa tautieši, nevarēja paciest šo sokratisma nekaunīgo atzaru, viņš ar rokas mājienu apturēja kalpotājus un pasniedza Kratērijam trauku ar ēdienu atliekām.

- Ja jau kiniķu ideāls ir suns, viņam pietiks dažu kaulu, ko apgrauzt.

Un vēsturnieks izaicinoši nometa viņam trauku pie kājām.

Kratērijs vēroja grieķi no augšas uz leju.

Es gaidiju asu un trāpīgu atbildi. Taču Kratērijs ļoti mierīgi piegāja pie vēsturnieka un nomurmināja:

- Viņam taisnība.

Kratērijs notupās, apostīja kaulus, pakustināja sēžamvietu, tā pauzdams apmierinātību. Pēc tam viņš piecēlās, nostājās vēsturnieka priekšā, parakņājās savās skrandās kājstarpē un izņēma locekli.

- Kur gan man bija prāts?

Un tik mierīgi, cik mierīgi vien vispār iespējams, sāka čurāt vēsturniekam virsū.

Laiks apstājās.

Visi sastinguši klausījās, kā nebeidzamā strūkla saslapina apdullušā viesa tuniku, vēderu un kājas. Kratērijs urinēja spēcīgi, nepārtraukti, un viņa seja atslāba tikpat pamazām, kā tukšojās pūslis.

Savu pabeidzis, viņš papurināja locekli, notraucot pēdējos pilienus, tad iebāza to atpakaļ skrandās un pagrieza vēsturniekam muguru.

- Ja tu pret mani izturies kā pret suni, tad es arī izturos kā suns.

Pēc tam viņš atlaidās zvilnī pie blakusgalda un pilnām rokām

ņēma ēdienu, ko drebēdami bija atnesuši kalpotāji.

Klaudija, kurai uzmācās smieklu lēkme, tomēr spēja savaldīties. Viņa deva zīmi, lai Filokairu aizved uz viņas istabām. Tas bija nobālis un, šķiet, zaudējis valodu.

Es domāju par Tevi, brāl, par to, kā mēs arī brīnījāmies par Kra-tērija uzvedību, kas mums likās tikai ekscentriska, pirms aptvērām tās jēgu, tās mežonīgo un valdzinošo audzināšanas garu.

Kratērijs ēzdams un atraugādamies stāstīja par savu pēdējo ceļojumu.

-Tas muļķis Sulpīcijs mani padzina no Aleksandrijas kā nctīreli. Jau pirmā mūsu satikšanās nebija nekāda veiksme. Kad redzēju pa galveno ielu astoņu vergu stieptas zeltītas nestuves, kurās viņš gulēja nosmiņķējies kā pilsētas vaļņu staigule, es iesaucos: “Šitais būris neder tādam lopam!” Viņš lika mani uzaicināt uz savu pili. Domāju,

ka viņš liks mani iemest cietumā, bet, tā kā bija pirms tam saklausījies stāstām, cik nekaunīgs esmu bijis pret citiem tirāniem, viņš mainīja omu, izlikās laipns, pats sev tēloja brīvdomīgu dižkungu, kas saprot visu un piedod visu. Savilcis lūpas sirsniņā - es pateikšu skaidrāk, lūpas viņš krāso violetas, tās izskatās pēc diviem zobainiem hemoroīdiem -, viņš mani aiz rokas vadāja pa savu jauno pili, likdams apbrīnot baseinus, marmorus un zeltījumus. Es viņam sekoju, un man izdevās klusēt. Bet viņš runāja un jūsmoja par diviem. Ko es te saku? Par desmitiem! Vienā brīdī šis iznirelis man parādīja zilas keramikas grīdas flīzes. Tajā brīdī es kraukājos. Tas lempis iesaucās: “Nespļauj uz grīdas, plāksnes ir pavisam tīras!” Tad es viņam iespļāvu sejā un piemetināju: “Piedod, šī bija vienīgā netīrā vieta, kādu varēju atrast.” Tas muļķis lika mani padzīt no Aleksandrijas.

Smējāmies no visas sirds.

- Tu, Kratērij, vēl esi viegli ticis cauri, - es teicu. - Jebkurš cits būtu sodīts ar nāvi.

- Neviens varenais neriskēs kļūt smieklīgs, mani nogalinot. Nevar taču nogalināt sirdsapziņu. Dundurs jums iekož un aizlido, pirms paspējat to nosist. Bet nerunāsim vairs par mani, laikam taču esmu pārtraucis kādu sarunu. Par ko jūs spriedāt?

Klaudija atgriezās, sacīja, ka vēsturnieks labāk vēlējies doties uz savām mājām, un pievērsās skaistajam Fabiānam.

- Mans radinieks Fabiāns, kas jūtas tik laimīgs Romā un mierīgi pārtiek no savas uzdzīvotāja slavas, gribēja mums paskaidrot, kādēļ ir atceļojis pie mums. Nu, Fabiān, neliec mums ilgāk gaidīt!

Fabiāns paskatījās apkārt, izlikās vilcināmies, lai pārliecinātos, ka viņā tiešām klausās visi.

- Patiesība ir šāda: ja esmu ieradies no Ēģiptes, ja šodien ceļoju cauri Jūdejai un ja drīzumā došos uz Babiloniju, tas viss notiek... orākulu dēļ!

-Orākulu?

Ap zviļņiem sabiezēja ziņkāra klusēšana.

- Tiešām, mani vienmēr ir interesējuši pareģi, pītijas, gaišreģi, magi, vārdu sakot, es interesējos par nākotni un zinātni.

- Cik stulba iedoma! - Kratērijs iesaucās. - Cilvēki rīkotos pareizāk, ja nevis lauzītu galvu par to, kas notiks rīt, bet gan padomātu, ko dara šodien!

- Tev, Kratērij, droši vien ir taisnība, bet tādi nu ir cilvēki: iedami viņi lūkojas uz priekšu. Viņi nestaigā, skatīdamies sev uz kājām. Vārdu sakot, es vienmēr esmu runājies ar visādiem pareģiem, un šoreiz, man par lielu brīnumu, viņu paredzējumi sakrīt. Mēs dzīvojam grūdienā. Pasaule sakustējusies.

Viņš pārlaida skatienu viesiem, kuri pārsteigti klusēja.

- Šajā brīdī viens gads seko otram. To apgalvo visi astrologi, lai viņi būtu no Aleksandrijas, Haldejas vai Romas.

- Ko tu gribi pateikt?

- Drīz parādīsies karalis. Jauns valdnieks. Jauns cilvēks, kurš kļūs par pasaules karali. Viņa valstība izpletīsies pa visu zemi.

- Kur viņš parādīsies?

- Viņš nāks no šejienes. Arī šajā ziņā visi paredzējumi sakrīt. Šis cilvēks parādīsies Āzijā. Daži orākuli nosauc Palestīnu, citi - Sicīliju, vēl citi - Asīriju. Katrā ziņā viņš parādīsies austrumos no mūsu jūras.

Viesi, nopietni kļuvuši, saskatījās.

- Vai ir vēl kādas zīmes? - es jautāju.

- Jā. Šis cilvēks dzimis Zivs zīmē.

Redzēju, ka Klaudijas seja tikko manāmi notrīs, it kā zem ādas skraidītu ķirzakas. Acis viņai bija ieplestas un kļuvušas tumšākas. Es jutu, ka viņu moka simtiem domu. Es zinu, ka mana sieva ir jūtīga un atvērta iracionālajam. Jutu, ka Fabiāns viņu patlaban spēcīgi aizrauj. Es jau baidījos par viņa vārdu sekām un gribēju izbeigt sarunu.

- Ir tikai viena impērija, un tā ir Romas impērija. Ir tikai viens liels valdnieks, un tas ir Tibērijs. Tibērijs valda pār visu zināmo pasauli.

Fabiāns īsi un nicīgi iesmējās.

- Vispirms - Tibērijs nav dzimis Zivs zīmē. Turklāt mēs pārāk labi zinām, ka viņš valda pār pasauli tikai tāpēc, ka ir varu mantojis, šobrīd vecuma plānprāts un uzdzīve nav labākie militārie vai politiskie trumpji. Beidzot, Tibērijs ir pārāk vecs.

- Ko tu teici?

- Jā. Esmu savācis visas visprecīzākās astrologu ziņas un no tām secinājis, ka izredzētais cilvēks ir dzimis Saturna un Jupitera pretstāvē un Zivs zīmē. Tā es varēju arī izskaitļot valdnieka dzimšanas gadu.

-Tad pasaki!

- Viņš dzimis 750. gadā.

- Ciluži kā es! - iesaucos, gribēdams visus sasmīdināt. \

- Gluži kā tu, Pilāt. Un, tāpat kā tev, viņam šodien vajadzētu būt trīsdesmit trim gadiem.

Nošķindēja metāls, un mēs satrūkāmies. Klaudija bija ļāvusi nokrist savam kausam. Viņa kaut ko šļupstēja.

- Manai sievai bail, - cs sacīju, lai viņu atvainotu. - Viņa uzreiz iedomājusies, ka tas varētu būt es.

- Nē, Pilāt, es domāju kaut ko daudz briesmīgāku...

Taču viņa nepabeidza teikumu. Viņa pasauca kalpotājus, lai tie saslaucītu vīnu no paklāja.

Fabiāns vērīgi ielūkojās sejā ikvienam viesim.

- Ja šim cilvēkam ir trīsdesmit trīs gadi, ir jābūt tā, ka par viņu jau runā. Viņš, jādomā, ir sācis piepildīt savu sūtību. Vai esat dzirdējuši par kādu runājam?

Kratērijs atbildēja pirmais.

- Es pazīstu krietnu skaitu truliķu, kas sapņo par pasaules kundzību, dažiem jau ir kāda pilsēta vai apgabals, bet es nespēju iedomāties nevienu no šiem kretīniem spējīgu realizēt savu sapni. Es šo sapni uzskatu par idiotisku, tas saprotams pats par sevi.

Plikgalvainais dzejnieks, Maltas baņķieris un Marseļas rēderis tāpat šaubījās. Viņi visi bija sastapuši ievērojamus un godkārīgus cilvēkus, bet nevienu tādu, kas spētu īstenot šo pareģojumu.

- Un tu, Pilāt? - Fabiāns man jautāja. - Vai esi pamanījis cilvēku, par kuru varētu rasties aizdomas, ka viņš iekaros pasauli?

Klaudija raudzījās manī, it kā manās rokās būtu atbildes atslēga, fis paraustīju plecus.

- Jūdeja nav īstā vieta, kur meklēt tādu cilvēku. Te žēloti grib tikt vaļā no mums, tas taisnība, bet viņi ir jūdi, pārāk lielā mērā jūdi, viņi tic, ka pieder pie izredzētās tautas. Viņiem ne prātā nenāk iekarot pasauli, viņi citus nicina un domā tikai par sevi. Turklāt jūdi ir viena no retajām tautām, kurām nav impērisku tieksmju, tā ir dīvaina, noslēgta, pašpietiekama tauta. Te tu atradīsi vietējos varoņus, bet nevis varoņus pasaules mērogā. Turklāt droši vien likšu tev vilties: ja manā redzeslokā parādītos kāds jauns Aleksandrs, es nemitētos pret to karot un pūlētos iznīdēt. Es aizstāvu Romu.

- Varbūt Roma nebūs mūžīga.

- Ko tu tur runā, Fabiān? Tu tiešām uzvedies kā izlutināts bērns.

- Iespējams. Man jāpasmejas par to, ka esmu romietis, ka esmu Romas romietis un piederu pie visvarenākās nācijas. Es no dzīves gaidu kaut ko citu, es pats nezinu, ko īsti. Es gaidu šo cilvēku. Es savā mūžā esmu nodevies tikai tukšībām, pavedis, mīlējies, šķērdējis, un man no visa tā uznācis liels nogurums. Šķiet, ka mana dzīve būtu mazāk nederīga, ja es satiktu šo cilvēku.

Viņš pagriezās pret savu māsīcu, kura tagad bija tik bāla, it kā asinis būtu atplūdušas no viņas lūpām un plakstiņiem.

- Liekas, mans stāsts atstāj uz tevi lielu iespaidu, Klaudija.

- Lielāku, nekā tu iedomājies, Fabiān. Lielāku, nekā tu iedomājies.

Tirgotājs no Krētas sāka runāt par nesen notikušu skandālu ar

Delfu pītiju, jaunu sievieti, kuru uzskatīja par gaišredzīgu, līdz atklāja, ka viņu gaišredzīgu dara galvenokārt ģenerālis Trimarhs, kas čukst priekšā atbildes, lai varētu īstenot savu politiku, un sarunas atguva raitumu. Ar vienu aci es uzmanīju Klaudiju, kas bija mēma, domās iegrimusi un bāla kā zils mēness, viņa pirmo reizi bija pametusi novārtā mājasmātes lomu un vienaldzīgi ļāva sarunu viļņiem nākt un noplakt pie sava zviļņa.

Kad visi bija aizgājuši, es nobažījies tuvojos viņai.

- Kas noticis, Klaudija? Vai tu nejūties labi?

- Vai tu dzirdēji, ko teica Fabiāns? Orākuli sakrīt. Viņi runā par kādu, kuru pazīstam, par kādu, no kā tu baidies. Es jutos ļoti pārsteigta, ka tu par viņu nerunā.

- Par ko? Vai par Barabu? Baraba tālu netiks. Viņš ir manu spiegu tīklos. Un Baraba turklāt domā tikai par Izraēlu.

Pirmo reizi jutu, ka kaitinu Klaudiju. Viņa kodīja lūpas, lai mani neapvainotu, un nomērīja saltu skatienu.

- Pilāt, orākuli runā par Ješua.

- Par Ješua? Par brīnumdari? Bet viņš taču ir miris!

-Viņam ir orākulu pasludinātais vecums.

- Viņš ir miris!

- Viņš ved sev līdzi visu pasauli. Bez ieročiem, bez kantīnēm, viņš veido ticīgo armiju.

- Viņš ir miris! Un pie krusta es liku piesist uzrakstu “Ješua, jūdu ķēniņš”. Ar to viņa dzīvesstāsts beidzas.

- Viņš runā ne tikai ar jūdiem. Viņš runā ar samariešiem, ēģiptiešiem, sīriešiem, asīriešiem, ar grieķiem, romiešiem - ar visiem pasaulē.

-Viņš ir miris!

- Runājot par Valstību, viņš runā par universālu valstību, kurā visi tiek pieņemti un aicināti.

-Viņš ir miris, Klaudija, vai dzirdi: viņš ir miris!

Es to izkliedzu.

Mana balss skanēja pilī, kas manas dusmas atbalsoja no zāles zālē, no kolonnas kolonnā.

Klaudija pacēla uz mani skatienu. Viņa beidzot bija mani sadzirdējusi. Viņas lūpas iedrebējās.

- Mēs viņu nogalinājām, Pilāt. Vai tu to aptver? Varbūt tas bija viņš, kuru mēs nogalinājām?

- Tas nebija viņš, jo mēs to nogalinājām.

Klaudija domāja. Domas sitās pret viņas galvaskausu kā bultas. Viņai sāpēja. Viņai gribējās raudāt. Viņa sabruka manās rokās un ilgi elsoja.

Tagad viņa rāmi atpūšas dažu olekšu attālumā no manis, kamēr es Tev rakstu. Viņas trauslums un aizrautība ļauj viegli pāriet no viena stāvokļa otrā. Viņa izjūt dziļu sašutumu, bet pēc tam aizmieg tikpat dziļā miegā. Tādi uzplūdi un atplūdi man ir liegti, mans temperaments ir gausāks, mērenāks, tas mani mazāk mētā no pretišķības pretišķībā. Es mazāk dusmojos un mazāk atpūšos. Lielo dusmu vai spirdzinoša miega bezdibenis man ir vienādi nepieejami. Es eju pa šauru, ne visai ērtu laipu starp tiem abiem. Reizēm man gribētos paspert kļūmīgu soli...

Pagaidām es Tevi no sirds apskauju, dārgo brāli! Drīz es lev atkal pastāstīšu jaunumus par Kratēriju, kas nolēmis kādu laiciņu uzturēties Jeruzalemē. Kamēr nebūšu atrisinājis pazudušā līķa mīklu, man būs vēl iespējas viņu satikt un uzrakstīt Tev par viņa izdarībām. Lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Vislabprātāk es nemaz nebūtu piedzīvojis dienu, par kuru tagad rakstīšu. Man pat šķiet, ka pirmo reizi mūsu sarakstes laikā es gribētu atstāt baltu lappusi, tik ļoti mani moka doma, ka, notikumus atstāstot, man tie būs jāpārdzīvo vēlreiz. Tomēr jūtu - ja šo dienu izlaidīšu, rīt es Tev vairs nerakstīšu un parīt arī ne, malta spalva izkaltīs, balss apklusīs un Tu zaudēsi brāli. Tātad es piespiedīšos, lai cik pretīgi būtu, nepārtraukt stāstījuma pavedienu, jo šis no Jeruzalemes uz Romu izstieptais pavediens ir mūsu draudzības pavediens.

Rītausmā centurions Burrs lūdza man audienci. Es cerēju, ka viņš paziņos - brīnumdara līķis ir atrasts. Es tiešām biju pavēlējis -vai par to esmu Tev rakstījis? — lai pa nakti citu pēc citas pārmeklē visas Jeruzalemes mājas. Mani ļaudis nekādā gadījumā nedrīkstēja sacīt, ko meklē, jo pretējā gadījumā viņi tikai vēl uzpūstu baumas par noslēpumu, viņiem vienīgi bija jāatver visas kaut cik aizdomīgās lūkas vai lādes, kurās iespējams paslēpt mironi.

Burrs stāvēja man pretī zilganu zodu, putekļainiem matiem un apsarkušiem plakstiem. Viņš tikko bija pabeidzis nakts kratīšanas un nebija paspējis nomazgāties.

Viņš neatnesa nekādas ziņas par līķi. Bet viņš bija uzgājis pēdas. Gluži nejauši viņš kādā tavernā ieraudzījis kapa sargus. Tie patlaban dzēruši un nebūtu saistījuši Burra uzmanību, ja katrs nebūtu nolicis sev priekšā kādus trīsdesmit sudraba grašus. Tā ir liela summa, vairāku mēnešu alga, un Burram tas licies aizdomīgi. Viņiem bija samaksāts. Bet par ko? Lai kaut ko izdarītu? Vai lai neizdarītu? Lai pateiktu? Vai klusētu? Viņi bija jānopratina.

Kopā ar Burnt nokāpu tiesas zālē. Viņš iededza lāpas, jo diena ausa gausi, un tad lika ievest divus jūdus, pareizāk sakot, viņus ievilka, jo viņi bija galīgi piedzērušies un vēl nemaz neapjēdza, ka nonākuši pie prokuratora.

- Kur jūs dabūjāt to naudu?

- Kas tu esi?

- Draugs.

- Vai tev ir kaut kas dzerams?

- Kas jums iedeva naudu?

- Kādā nolūkā?

- Pie Jupitera, jūs man atbildēsiet!

- Vai tev tiešām nav nekā dzerama?

Mēs ar Burnt pārmijām neticīgu skatienu: viņi bija pilni kā am-foras, no viņiem nevarēja izdabūt neko, varbūt vienīgi sviedrus ar etiķa smaku.

Pasniedzu jūdiem karafi vīna, viņi metās tai klāt un dzēra kārī-gāk nekā kamieļi pēc piecpadsmit dienām tuksnesī.

Neko nedomādams, pasvārstīju naudas zutņus rokā, un piepeši mans prāts apgaismojās. Trīsdesmit sudraba graši! Tas man kaut ko atgādināja... Jā! Tāda bija maksa par visām nodevībām un uzrādīšanām, kuru ritmā ritēja dzīve Jeruzalemē. Pirms dažām dienām viņi pat atraduši šādu summu neskartu apmetnī cilvēkam, kurš bija pakāries un kuru viņi izņēma no cilpas. Tas bija Jehūda, Ješua mantzinis, kurš par tādu summu pārdevis savu skolotāju Kajakam.

Piegāju tuvāk abiem piedzērušajiem sargiem.

- Vai tas bija Kajafa, kas jums samaksāja? Vai vēl gribat iedzert? Tas taču bija Kajafa, vai ne?

Viņi piekrītoši māja ar galvu. Tad es paņēmu divus zutņus un pasniedzu tos viņiem.

- Ņemiet, Kajafa jums katram dod vēl pa trīsdesmit sudraba grašiem, lai jūs man izstāstītu visu.

Abi vīri aiz prieka sagrīļojās. Viņi pat neaptvēra, ka es tikai atdodu viņu pašu naudu.

- Nu, tad stāstiet!

- Nelaime tā, ka nekas nav zināms.

-Vai jūs par mani ņirgājaties?

- Nē, mēs nekā neredzējām, saimniek. Mēs gulējām. No rīta sievietes mūs pamodināja, pēc tam lika atvērt kapu. Kad viņas ieraudzīja to tukšu, tad sāka kliegt, viņas sacīja, ka noticis brīnums, kaps pats no sevis atvēries un aizvēries un ka galilejieti aizvedis eņģelis Gabriēls. Viņas tam ticēja no visas sirds. Pamostoties tas bija īsts trieciens. Tāpēc mēs, kad atnāca Kajafa - labu laiku pirms romiešiem, saimniek, stipri agrāk -, uzskatījām par labāku sacīt to pašu, ko teica viņas, mēs zvērējām, ka paši savām acīm redzējām eņģeli Gab-riēlu ar Ješua. Tas nebija tik muļķīgi kā atzīties, ka neesam redzējuši neko, jo gulējām, nevis uzmanījām kapu. Bet tad laikam mēs kļūdījāmies, jo Kajafam uznāca šausmīgas dusmas, viņam gandrīz pārsprāga vēnas uz kakla. Viņš sacīja, ka paši nezinām, ko runājam, ka tas jāizbeidz un ka tad, ja viņa klātbūtnē jebko runās par eņģeli

Gabriēlu, viņš liks mūs nomētāt ar akmeņiem. Mēs, protams, nometāmies ceļos, jo ir zināms, ka augstais priesteris, ja pareģo kaut ko briesmīgu, vienmēr tur vārdu. Tad viņš piepeši nomierinājās, mums uzsmaidīja un pat iedeva naudu, likdams atkārtot, kas mums jāsaka. Vai, pareizāk, ko nedrīkstam runāt.

-Vārdu sakot, Kajafa, pats to nezinādams, ir jums samaksājis, lai jūs runātu taisnību.

- Tā iznāk.

- Un taisnība ir tāda, ka jūs neesat redzējuši neko.

- Pilnīgi neko, saimniek.

Es viņiem atdevu viņu zutņus, un viņi aizgāja dziedādami un lēkādami, pārliecināti, ka tagad katram pieder sešdesmit sudraba graši...

Tad iegāju padomes zālē, lai vientulībā apdomātos. Kopš svētdienas mani intriģēja kāda prombūtne. Runa nav par līķi, runa ir par Kajafu. Kādēļ augstais priesteris tūlīt neieradās pie manis? la viņš arī meklē līķi, ja viņa interesēs vēl vairāk nekā manējās ir panākt, lai šai pazušanai nepievienotos nekāda reliģioza fantasmagorija, - kādēļ viņš nav ierosinājis meklēt kopā, apvienot spēkus? Kajafa nav mani pieradinājis pie tik lielas smalkjūtības. Viņš ir man pateicību parādā par savu iecelšanu sinedrija augstā priestera amatā. Viņš mani apber ar dāvanām, lai saglabātu labvēlību. Viņam daudz lielākā mērā nekā viņa priekštecim - sievastēvam Anasam, kuru bijām spiesti atcelt, -piemīt sava stāvokļa izpratne, un viņš aktīvi sadarbojas ar Romu. Ješua lietā viņš, kā jau smalks politiķis, baidās vienlīdz par savu stāvokli un manu reakciju. Viņam ir bail, ka Ješua popularitāte varētu manī radīt bažas un padarīt varu stingrāku; viņš baiļojas, ka var notikt reliģiska šķelšanās, tāpat arī - par mani domājot - baidās no sacelšanās. Prāvas laikā bija pilnīgi skaidrs, ka viņš vēlas nodrošināt sabiedrībā kārtību: “Labāk lai viens pats cilvēks nomirst visas tautas dēļ un visa nācija neiet postā.”

Kādēļ tad Kajafa noslēdzas savā Templī un nemeklē manu palīdzību vai arī nepiedāvā savu palīdzību, kopš kaps ir apgānīts?

Viņš vienlaikus sarīkojis pats savu izmeklēšanu. Viņš ir ātrāks un visur aizsteidzas man priekšā: pie kapa, pie Jāzepa no Arimatijas... Kādēļ viens? Viņam dusmas nevarētu pāriet ātrāk nekā man. Kāpēc tad viņš nesteidzas pie manis, kaut arī ir tik loģiski domājošs, tik piesardzīgs, tik tālredzīgs, ja licis sargāt Ješua kapu, lai izvairītos no iespējama pēcnāves kulta? Kajafa tagad, kad tiešām ir nopietns brīdis, nepievienojas savam vienīgajam un parastajam objektīvajam sabiedrotajam! Ko tas viss slēpj?

Piegāju pie loga un vēroju Jeruzalemi. Tālumā redzēju balto amfiteātri, un man sirdī ieurbās sāpīgas nostalģijas bulta. Raugoties tukšajā odeonā, ko tik reti izmanto, ko jūdi nemīl, par spīti visiem maniem pūliņiem, par spīti spožajām trupām un lugām, ko liku te izrādīt, es ar ilgošanos domāju par Romu, nožēlojot, ka esmu to atstājis. Acis samiedzis, saskatīju baltu togu uz skatuves un pazinu Mar-cēliju, kurš vakar bija mūsu maltītes viesis, viņš kustināja rokas tukšu akmens solu priekšā. Viņš droši vien deklamēja dzeju, izmēģināja vārdu svaru, teikuma ritmu. Vai varbūt viņš iemēģinājās traģēdiju rakstīšanā?

Un tad mans prāts apgaismojās: Kajafa dara tāpat! Viņa meklējumi ir tikai izlikšanās. Viņš ļoti labi zina, kur guļ līķis, jo pats piesardzības labad licis to tur novietot!

Kā es par to nebiju iedomājies agrāk? Kajafa visu paredzējis. Plāns ir vienkāršs. Viņš liek saviem sargiem uzmanīt brīnumdara kapu, bet reizē tos sazāļo. Atnāk citi sargi, noveļ akmeni, nozog līķi un kapu atkal aizver. Dubulta piesardzība ir labāka par vienkāršu piesardzību. Kajafa liek līķi novietot citur un ir pārliecināts, ka līdz ar to izvairīsies no jebkāda pēcnāves kulta. Taču notikumi nerisinās tā, kā paredzēts. Ješua tuvas sievietes liek kapu atkal atvērt, atklāj līķa nozušanu, krīt izmisumā un piesauc eņģeli Gabriēlu. Sargi nokaunējušies atkārto viņu muļķības. Kajafa pārskaišas un liek visiem turēt muti, kam vajag - samaksā. Išet baumas ir palaistas... Jaunums sasniedz mani... Es sāku meklēt, Kajafa to uzzina. Lai aizdomas

nekristu uz viņu, viņš ari izliekas meklējam. Kratīšana pie Jāzepa no Arimatijas ir tikai teātris, kas sarīkots man, tīra miglas pūšana acīs.

Es uzelpoju. Šī lieta tuvākajā laikā beigsies. Kajafa drīz izvilks līķi dienas gaismā. Iespējams,' aiz tīras viltības viņš izrīkosies tā, lai to atrastu mani ļaudis. Ļoti drīz viss atkal būs kārtībā. Kajafa ir labs stratēģis, viņš rīkosies tik ātri, cik nepieciešams.

Es gandrīz smējos. Jutos apmierināts, ka te man ir tāds partneris kā Kajafa - viltīgs, gudrs, izdarīgs, viņš gādā par mieru, kas viņam ir tikpat nepieciešams kā man. Atvieglots ielēju sev vīnu, pacēlu kausu, it kā to sadzertu ar iedomātu augsto priesteri, un smaidīdams viņam čukstēju:

- Es dzeru uz tavu veselību, Kajafa! Šorīt lauva pateicas lapsai.

Tieši tajā brīdī sadzirdēju skaļas balsis aiz durvīm. Tās ar lielu

spēku atsprāga vaļā.

Ienāca augstais priesteris Kajafa, kuram sekoja mani izlūki, pavērsuši pret viņu šķēpus.

Mani ieraudzījis, Kajafa pārskaities apstājās kā zemē iemiets. Viņš kratīja pirkstu pret mani un izmisis kliedza:

- Ješua! Viņš parādījies atkal!

Sāku skaļi smieties. Man nekad nebūtu ienācis prātā, ka jūds var būt tik izteikti teatrāls.

- Protams, viņš parādījies. Es, Kajafa, to gaidīju. Tikai es biju iedomājies, ka aiz tīras smalkjūtības ļausi to atklāt maniem vīriem tajā vietā, kur esi viņu noslēpis.

Viņš raudzījās manī tā, it kā es runātu putnu valodā. Viņš mani nesaprata.

- Pilāt, tu neesi klausījies, ko tev teicu! Ješua ir atkal parādījies! Dzīvs!

- Dzīvs?

- Dzīvs!

Raudzījos uz viņa lielo augumu, un tas likās trauslāks nekā parasti, ielūkojos gaišpelēkajās acīs, kas bija ieplestas vairāk nekā parasti. Viņš

izskatījās patiess, vēl ļaunāk - pārsteigts. Kajafa nekustējās un nešķo- . bijās tā, kā mēdz darīt meļi, kad grib kādu pārliecināt. Likās, viņu pārņēmis dziļš nelabums.

- Es tev, Pilāt, zvēru pie tā, kuram nav vārda, tiek apgalvots -Ješua piecēlies no miroņiem. Viņš ir dzīvs un runā. Vārdu sakot, tiek apgalvots - viņš esot augšāmcēlies.

- Būsim nopietni, tās taču var būt tikai baumas.

- Acīmredzot.

- Un kas tās izplata?

- Kāda sieviete.

- Sieviete? Tad labi.

- Jā, tas ir labi. Tad tās ir mazāk ticamas.

Zini, manu brāli, te mēs esam tālu no modernās Romas, un sievietēm, ja neņem vērā Klaudiju Prokulu, te nav nedz varas, nedz svara. Viņas pastāv tikai sava klēpja dēļ, ja tas ir auglīgs, un klēpim neviens nejautā tā spriedumus vai jūtas. Palestīnā sieviešu vārdiem nepiešķir nekādu nozīmi, viņu iespējamos paziņojumos saskata tikai mēnešreižu garīgo ietekmi.

- Neviens tam vēl netic, - Kajafa teica, - bet visapkārt pļāpā un par to interesējas. Pietiktu, ja rastos vēl kādas liecības, un kustība būtu radusies. Mums, Pilāt, ir pilnīgi nepieciešams atrast līķi. Kāds to nozadzis ar nolūku, lai šodien liktu noticēt, ka Ješua augšāmcēlies.

Kajafam bija taisnība. Kāds īsteno rūpīgi izstrādātu plānu, kura mērķis ir apmiglot prātus un mūs ietīt mistikas miglā.

- Kas tā par sievieti, kura apgalvo, ka viņu redzējusi? - es iesaucos. - Tā noteikti ir kāda līdzzinātāja! Sākot ar viņu, mēs noteikti nonāksim pie tā, kurš visu sarīkojis.

Kajafam neviļus noraustījās seja no deguna līdz bārdas galam. Viņš bija skeptiski noskaņots.

- Kas viņa tāda? - es neatlaidos.

Kajafa vilcinājās izrunāt vārdu, tad novērsies to pateica:

- Salome.

Man palika mute vajā. Domāju, ka esmu pārklausījies.

- Salome? Sieviete, kura...

Kajafa atbildēja klusām, uzacis raukdams:

-jā, sieviete, kura...

Vai atceries, dārgo brāli, vēstuli, kurā pirms dažiem gadiem es Tev rakstīju par galvas cirtēju? Es bieži esmu to netieši pieminējis, jo šis baismīgais farss ir pārveidojis tā aktieru raksturu.

Hērodam Antipam, tetrarkam, kas pārvalda Galileju, ir izdevusies lielā un vienreizīgā sasaiste - viņš laimīgā kārtā ir reizē ļoti reliģiozs jūds, slavens Mozus mācības aizstāvis, un ļoti cienī un apbrīno Tibēriju, kuru apber ar dāvanām un kura vārdā ir nosaucis jauno, skaisto pilsētu - Tibēriju, ko uzcēlis Ģenācaretes ezera krastā. Šā ezera krastos un pie Jordānas upes pirms dažiem gadiem aizrautīgi sludināja kāds Ješua līdzīgs fanātiķis - viegli aizkaitināms, nikns un tirānisks eremīts, kurš pulcināja cilvēku pūļus dīvainam rituālam -viņš tos iegremdēja ūdenī, lai šķīstītu no grēkiem.

Joānāns Šķīstītājs, kā viņu sauca, sākumā mani neuztrauca, bet vēlāk, tāpat kā Ješua, viņš vērsās ne tikai pie jūdiem, pie savas izredzētās tautas, bet runāja visiem cilvēkiem. Viņš nemēģināja tos apvienot pret Romu. Viņš bija pacifists, bargs morālists un, šķiet, bez jebkādiem politiskiem mērķiem.

Kā par nelaimi, viņš pārāk bieži lādējās. Šis taisnīgais tādā kā šķīstības pārmēra lēkmē aiz dusmām spļāva uz visiem, kuru uzvedība bija slikta. Viņš meta vārdus kā akmeņus pret Hērodu un viņa jauno ķēniņieni Hērodiju. Viņš nolādēja tetrarku par to, ka tas bija aizraidījis savu pirmo sievu, lai apprecētu sava brāļa sievu. Hērodija neļāva viņam ilgi sevi pelt. Šī garā, slaidā jūdiete ar smailiem nagiem, mirdzēdama dārgakmeņos, it kā valkātu kara trofejas, šī Hērodija -skaista, kaut arī pārāk izkrāsojusies, ugunīga, ar skatieniem kā bultām - ir gatava nogalināt ikvienu, kas stājas viņai ceļā. Viņa lika apcietināt Joānānu Šķīstītāju un ieslodzīt Makerontes cietoksnī. Taču Hērods atsacījās piespriest viņam nāvessodu, jo, būdams dievbijīgs, domāja saskatām savā gūsteknī pravieti. Tad Hērodija, izmēģinājusies panākt savu ar neatlaidību, laida darbā citu, daudz mulsinošāku un iedarbīgāku ieroci - savu meitu Salomi. Salome dejoja patēvam tik līgani, jutekliski un tvīksmigi, ka Hērods viņai apsolīja izpildīt jebkuru vēlēšanos, kādu vien viņa izteiks. Māte pačukstēja, lai viņa palūdz Joānāna galvu, un Hērods, slazdā iekritis, lika, lai pravietim nocērt galvu un pasniedz to Salomei uz sudraba paplātes. No tā laika Hērods ir pārvērties; viņš dusmojas uz sevi; dziļi nobažījies, sirdsapziņas pārmetumu mocīts, viltīgi piesardzīgs, agresīvs, jo viņam viegli uzbrukt, viņš ieslēdzas savos cietokšņos un baidās no sava Dieva atriebības. Hērodija, protams, izmanto šīs bailes, lai ar vecīgo tetrarku manipulētu un aizvien vairāk pārņemtu savā varā. Es nezinu, kurp viņus aizvedīs šīs sievietes godkāre, bet baidos liktenīga iznākuma. Jo Hērodija mīl varu pašas varas dēļ, viņa skurbst no tās, viņa ar to apreibinās; šobrīd tā dara viņu stipru; var pienākt diena, kad tā viņu nosmacēs.

Kajafa man ieteica aiziet pie Salomes.

Bija jāizlaužas cauri blīvam pūlim, lai nonāktu pie Hēroda mazās pils. Satracināti dīkdieņi jau pulcējās, cits citam stāstīja visvisādas muļķības, un manai miesassardzei tikai ar grūtībām izdevās atbrīvot ceļu. Mani vīri pacēla balsi un sāka jūdus grūstīt. Es baidījos no nemieriem... Es pavēlēju kareivjiem palikt turpat un mūs gaidīt. Mēs ar Kajafu vieni paši bez apsardzes turpinājām ceļu, grūzdami ar elkoņiem, kāpdami uz kājām un raudami aiz apmetņiem.

Izgājām cauri portālam, to rotā ornamentālas skulptūras plātīgā stilā, ko es nevaru ciest, - orientāliskā romiešu stilā, kura nolūks ir savaldzināt Tibēriju, ja tam reiz ienāktu prātā iegriezties pie Hēroda, un tad nolēmām ļaut, lai pūlis mūs nes. Straume mūs aizrāva pagalma vidū. Uz paaugstinājuma ļoti jauna meitene vairāku aukļu ielenkumā raudzījās pūlī milzīgām acīm ar narkotisku vielu paplašinātām zīlītēm, pārāk ciešu skatienu - tās bija pītijas hipnotizējošās acis.

-Vai tad tā ir princese Salome? - es brīnījos.

Kajafa teica, ka ir. Jutos vīlies. Neatlaidos.

- Viņa nepavisam nav tik skaista, kā par viņu runā.

- Pirmajā brīdī tā liekas.

Salomei laikam ir sešpadsmit gadu. Viņa mostas nenoteiktajam vecumam, kad daba veido formas vēl smuidram augumam, kas pieder bērnībai; tā nav sieviete, tas ir tikai sievietes uzmetums. Salomē viss ir mazs - augums, gurni, ciskas, bet viss - apaļīgs, patukls, un viņas tuvumā cilvēks jūt tādu kā maigu dzēlienu, nojaušot pavasara pirmo stundu gaistošo, dzimstošo un nepastāvīgo burvību... Noraugoties viņā - tādā nenoteiktā un miesiskā, nevainīgā un suģestējošā, vieglā un smagā viņas caurspīdīgajos plīvuros, rodas doma, ka pat kaila viņa būtu tikai kailuma solījums...

Es nespēju saskatīt sakaru starp šo pusaudzi un viņas - liktenīgās sievietes slavu. Laikam jau Salome vairāk atbilst jūdu nekā romiešu gaumei.

Biju iedomājies viņu klusējošu, bet pamanīju, ka viņa gandrīz nesadzirdamā balsī runā bez pārtraukuma. Vīriešiem un sievietēm vajadzēja pieiet pavisam tuvu pie paaugstinājuma, lai sadzirdētu, ko viņas gandrīz nekustīgās lūpas tik tikko izdvesa kā nopūtu, kā dziedošu melodiju.

Kajafa norūca, ka viņa tā uzvedas vienmēr un ka viņas biklums ir tīrā izlikšanās. Salome runājot klusu, lai cilvēki pieietu tuvu klāt. Nonākot viņas kāju un viņas smaržu varā, vīrieši ir noķerti kā tiklā.

Tiešām, es piepeši jutos saguris, apdullis no muskata un zīdkoka ziedu smaržas, nespēju ne acis nolaist no viņas mazliet ieplestajām kājām ar lokanajām potītēm kā arfistes plaukstu locītavām, kuras graciozi ieskāva smalkas, maziem zvārgulīšiem izrotātas ķēdītes... Pacēlu galvu, lai dzertu viņas vārdu pienu, un es klausījos vai, pareizāk, nojautu dīvaino stāstu, ko viņa bezgalīgi atsāka, viņa runāja pati par sevi, saukdama sevi vārdā, it kā būtu kļuvusi par apmātu pati savas dzīves skatītāju.

- Salome gribēja atgriezties pilī, lielajā, tumšajā pilī mēness gaismā. Salome pārnāca no kapsētas, kur bija apraudājusi rabi nāvi. Salome bija skumja, un vakars bija auksts, zeme bija melna. Sākumā Salome neredzēja cilvēku zem portika. Bet viņu apturēja balss: “Kādēļ tu raudi, Salome?” Vīrietis bija garš un tievs, galvu viņam sedza tumsas kapuce. Sākumā Salome neatbildēja svešiniekam. Taču balss neļāva Salomei iet tālāk. “Es zinu, tu apraudi Ješua, un tu nedari pareizi.” -“Kur tu jaucies iekšā? Es apraudu, ko gribu!” Cilvēks pienāca tuvāk, un Salome juta lielu saviļņojumu. “Tev nevajag apraudāt Ješua. Ja arī vakar viņš bija miris, šodien viņš ir augšāmcēlies.” Cilvēks stāvēja pavisam tuvu, lielām, nolaistām rokām. Viņa balss kaut ko atgādināja un viņa skatiens ari. Bet augstās un tumšās pils ēna bija aizsegusi Salomes acis. “Kas tu esi?” Tad vīrietis noņēma kapuci, un Salome viņu pazina. Viņa nokrita ceļos. “Celies augšā, Salome! Es izraudzījos tevi, lai tu būtu pirmā. Tu, Salome, esi daudz grēkojusi, bet es tevi mīlu un piedodu tev. Ej un nes labo vēsti visiem cilvēkiem. Ej!” Taču Salome pārāk rūgti raudāja, lai varētu pakustēties, un, kad viņa noslaucīja asaras, Ješua tur vairs nebija. Bet es esmu saņēmusi labo vēsti: Ješua mani mīl. Viņš ir atgriezies. Viņš ir augšāmcēlies. Un Salome teiks un stāstīs labo vēsti visiem cilvēkiem.

Man šķita, ka Salome ir runājusi un kustējusies tikai man. Tas, kas pa gabalu šķita izrāde, tagad kļuva par atzīšanos. No Salomes acīm plūda garas, melnas asaras. Salomes kailās rokas atvērās man. Salomes apaļīgās kājas spraucās ārā pa zīda drānas šķēlumiem. Un viņas augums - neskaidrs un nekautrs - kustējās zem plīvuriem. Viņas balss atgādināja sulīgu firziķi, kurā kož pašā vasaras plaukumā.

Es būtu varējis stāstu noklausīties arī otro un varbūt pat trešo reizi, bet skatītāju pūlis mūs ar Kajafu aiznesa sānis.

Pat uz ielas nonākušiem, mums bija jāsapurinās, jāizstaipa locekļi. Tas neko nelīdzēja. Domas palika pagalmā, kā piekaltas Salomei.

- Taisnība, īstenībā viņa ir tīri interesanta, - sacīju, lai pārtrauktu neērto klusēšanu.

Kajafa nospļāvās.

-Tas ir ļaunāk, nekā būtu, ja viņa būtu skaista.

Gājām tālāk, nepārmijot ne vārdu. Salomes burvība bija mūs savaldzinājusi. Mēs pat bijām aizmirsuši, kādēļ gājām viņā klausīties.

Beidzot apstājāmies pie kādas strūklakas. Platānas ēna un ūdens priecīgā čala mūs nomierināja un mazliet atsvaidzināja domas.

- Ko īsti viņa tur stāstīja? - es jautāju.

- Tā bija nesakarīga pļāpāšana, no kuras var izsecināt, ka viņa redzējusi Ješua dzīvu. Sākumā viņa to nav pazinusi. Viņam bijusi laba vēsts: viņš Salomi mīlot.

- Kuru gan tas var interesēt?

- Nevienu. Visi ieradīsies mazajā pilī. Jo visi un ikviens klausās Salomes melšās, bet neviens to nedara tiešām uzmanīgi. Visi iet pie Salomes, lai viņu redzētu, klausās klausīšanās dēļ, nevis tādēļ, lai sadzirdētu. Salome ir nekaitīga, vīrieši izskalos acis, un sievietes tenkos. Nekā cita nebūs.

- Vai tu domā, ka viņu kāds izmanto? - es jautāju Kajafam.

- Nē. Un tas mani nomierina. Iespējams, šīs parādības neslēpj nekādu plānu. Iespējams, nav nekāda tieša sakara starp nozagto līķi un Salomes murgiem. Šī meiča gluži vienkārši ir traka. Tā ir Hēroda nama trakā. Tāda ir katrā ģimenē vai katrā ciemā. Baumas par Ješua augšāmcelšanos tālāk neizplatīsies.

Bijām nomierinājušies. Varas īstenošana rada bažas. Tā liek paredzēt katastrofas un dažos gados iesakņo tieksmi vienmēr iztēloties visļaunāko. No rīta mēs baidījāmies, ka varam zaudēt varu pār situāciju. Salomi redzējuši, atguvām mieru. Taču līķis bija jāatrod tik un tā. Mēs ar Kajafu nolēmām apvienot meklējumus.

- Kad būšu atradis Ješua mirstīgās atliekas, es tās nolikšu pie cietokšņa sienas, kā dara grieķi, un pavēlēšu saviem leģionāriem tās kārtīgi apsargāt! - es iesaucos. Un es ļaušu tam tur trūdēt krietnu nedēļu, līdz viss atkal norimsies.

Kad šķīrāmies, Kajafa familiāri pieskārās manai rokai, rādīdams uz pūli, kas salasījās laukuma stūrī.

Kāda sieviete jāja ēzeļa mugurā - ļoti skaista, nobriedusi sieviete smalki veidotām lūpām, skaidriem vaibstiem, skaistu degunu -, viņai bija viena no tām sejām, kas tik ļoti izskatās zīmētas, ka rada profila iespaidu pat tad, kad uz to raugās pretskatā. Viņas dzidrais skatiens, šķiet, pamanīja nevienam nezināmas lietas.

Kajafa čukstus pateica viņas vārdu - Mirjama no Magdalas.

Es viņā raudzījos, apbrīna pārņemts. Kaut kas cildens jautās sievietes pieres gludumā, ļoti vienkāršā matu sasukājuma elegancē -tas pat nebija nekāds sasukājums - melnie, smagie mati bija pārmesti pār kreiso plecu uz krūtīm. Ēzeļa mugurā sēdēdama, viņa iemiesoja karalisku neatkarību.

Kajafa man neļāva sievieti vērot. Viņš sacīja, ka tā esot prostitūta no ziemeļu kvartāla.

Sievietes steidzās viņai klāt, it kā viņas pievilktu magnēts.

- Es viņu redzēju! Es viņu redzēju! Viņš ir augšāmcēlies.

Tumšmatainā sieviete to sacīja nopietnā, siltā balsī, kas bija tikpat jutekliska kā viņas ogļmelnās acis un garās skropstas, kas pauda izbrīnu.

Viņa nokāpa no ēzeļa un apkampa sievietes.

- Priecājieties! Viņš ir augšāmcēlies. Kur ir viņa māte? Es gribu viņai to pateikt.

Pūlis pašķīrās.

No nabadzīgas nededzinātu ķieģeļu būdas iznāca zemniece. Viņas vecajā sejā bija ierakstīti visa darba mūža pūliņi, grūtas dzīves nogurums un nesen pārciestu bēdu zīmes. Tomēr viņa iepleta sastrādātās, mezglainās rokas pretī Mirjamai no Magdalas. Šī vecā māte, kas tikko bija pārdzīvojusi dēla pazemojošo nāvi, vēl atrada sevī spēku ieplest apkampienus tiem, kas viņu apciemoja.

Taču prostitūta nokrita ceļos pie viņas kājām.

- Mirjama, tavs dēls ir dzīvs! Sākumā es viņu nepazinu. Balss bija pazīstama, acis ari. Bet viņam bija kapuce. Viss, ko svešinieks runāja, gāja man pie sirds, un es paspēru dažus soļus uz viņa pusi. Tad es viņu pazinu. Viņš mani noskūpstīja un teica: “Ej un aiznes labo vēsti visai pasaulei. Ješua ir miris par jums visiem un jums visiem ir augšāmcēlies.” Tavs dēls, Mirjama, ir dzīvs. Viņš dzīvo!

Vecā sieviete vairs nekustējās. Viņa klusēdama klausījās magda-lietes vārdos. Viņa nepavisam nelikās atvieglota, šķita, ka viņas pleciem uzvēlies jauns smagums. Man likās - viņa nokritīs.

Pēc tam zem viņas apsarkušajiem plakstiņiem lēnām sariesās divas asaras. Beidzot bēdas viņu atstāja, tās aizskalojās. Bet nebija dzirdams neviens šņuksts. Acu gaišums mainījās, tas atgriezās dzīvē, un tagad vecajā, grumbainajā sejā mirdzēja viņas lepnā, žilbinošā, lielā un skaistā mīlestība pret dēlu - starojoša kā rītausma pār jūru.

Kajafa saspieda manu roku tik stipri, ka likās - viņš iekož.

- Mēs esam pagalam!

Bet man nepietika spēka viņam atbildēt. Es viņu acumirklī pametu un skriešus devos uz pili. Šajā laukumā mani bija aizkustinājis kaut kas tāds, ko es nevarēju viņam pateikt un ko uzticu tikai Tev: vecās jūdu sievietes acīs es vienu mirkli ieraudzīju mūsu mātes skatienu.

Tās ir atmiņas, kas mani sagrābj no jauna. Es turpināšu savu stāstu vēlāk. Jūdeja man sagroza galvu. Pieņem sava brāļa draudzību, turies tālāk no atmiņām un no jūdu neprāta, un lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Jūdejas prokuratora amats atgādina trimdu. Es daru visu, kas manos spēkos, lai liktu cienīt Romu, bet īstenībā mani vada nostalģija tikpat lielā mērā kā pienākums. Es ilgojos pēc Romas. Es alkstu tur atdzīvoties. Ir dienas, kad šī vēlēšanās padara mani vārgu; viss te ir tik dīvains, tik atšķirīgs, mani aizskar, mani šokē un liekas barbarisks; man gribas sarauties čokurā, piespiest galvu pie ceļgaliem, iebāzt īkšķi mutē un atgriezties pie vecās vilcenes. Nupat mani bija satvēris tāds vilnis, kas rāva atpakaļ pagātnē, tāpēc es pārtraucu rakstīšanu. Mani satrieca viss, kā man pietrūkst, mana pilsēta un mana māte; viena ir dzīva, otra - mirusi, bet es nespēju sērot ne par vienu no tām.

Lai nomierinātos, liku pamodināt savu ārstu Sertoriju. Viņš ilgi mani masēja. No viņa padusēm plūda kaltēta siena smarža, un tās sīvums mani dīvainā kārtā norāmināja. Viņš lika man stāstīt par manām skumjām un klausījās mierīgi - kā klausās cilvēki, kuri zina. Acis piemiedzis, saspringti savilcis lūpas, Sertorijs ar galvas mājieniem man piekrīt un mani uzmundrina, viņš ir apveltīts ar spēju pieņemt un uzņemt sevī manas sīkās bēdas. Viņš piešķir lielu nozīmi visam, ko runāju, viņš spēj apveltīt ar jēgu visnenozīmīgākos sīkumus. Viņš iztukšoja manu prātu un atdeva nomierinātu, ieeļļotu ķermeni. Kad viņš gāja projām, es pamanīju ārsta kailo galvvidu, laipnās ūdra acis, plecus, kas sāka sagumt, un nodomāju, ka pat mans ārsts ir pakļauts laika un iznīcības likumam, un tā es nomierinājos pavisam.

Ķeros atkal pie spalvas, lai turpinātu stāstu par tik ļoti nogurdinošo dienu.

Tātad es šķīros no Kajafas brīdī, kad Mirjama no Magdalas iejāja Jeruzalemē, lai pasludinātu, ka Ješua ir augšāmcēlies.

No tā brīža man vairs nebija nekādu ilūziju: ja arī neņemtu vērā vienas pašas Salomes stāstu, Mirjamas vārdi baumas tik un tā apstiprinātu. No mutes mutē, no sievietes pie sievietes pasaka izplatās pa Jeruzalemi. Taisnība, to iznēsā vienīgi sievas; tādējādi tā zaudē ticamību, bet reizē izplatās lielā ātrumā.

Kad pēcpusdienā divi vīrieši ieradās Jeruzalemē un savukārt apgalvoja, ka redzējuši Ješua, es sapatu, ka tagad situācija ir nelabojama un ka man vajadzēs sakopot visus spēkus, lai gāztu ienaidnieku, kas visu šo izrādi urda.

Es ieslēdzos Antonijas forta augstajā tornī. Spiegi man bija atstāstījuši abu vīriešu teikto.

Es metodiski sašķiroju visus elementus. Visi notikumi bija zīmes; man aiz tām jāatrod doma, kas tās rīkojis un man izlicis šo slazdu.

Abi svētceļnieki runāja ļoti līdzīgi Salomei un Mirjamai no Mag-dalas. Viņi atstājuši Jeruzalemi pēc Lieldienām un gājuši mājās. Pie Emausas viņi nonākuši, kad sācis krēslot. Takas malā viņi ieraudzījuši sēžam cilvēku ar kapuci galvā; viņš piebiedrojies ceļiniekiem. Viņi to nav pazinuši, tomēr kaut kas svešiniekā licies jau kādreiz, redzēts. Viņi sarunājušies. Svētceļnieki stāstījuši, cik lielas cerības likuši uz rabi Ješua un cik dziļi vīlušies, kad viņam izpildīts nāvessods. Tad svešais kopā ar viņiem iegājis Emausas iebraucamajā vietā un sacījis, lai nebēdājoties, ka viņi neesot pievilti, jo Ješua vienmēr ir kopā ar viņiem. Tad eļļas lampiņas gaismā viņi to pazinuši. Un Ješua lūdzis, lai viņi atgriežas Jeruzalemē ar labo vēsti. Pēc tam viņš pazudis, viņiem nepamanot, kā tas noticis.

Vispirms man uzkrita šo stāstu pārāk lielā līdzība. Dārgo brāli, Tu, tāpat kā es, pazīsti cilvēka dabas dažādību: mēs skaidri zinām, ka neviens liecinieks neredz to pašu, ko citi, un, galvenais, nestāsta to pašu, ko citi. Es pat spriežu, ka liecību daudzveidība, dīvainība un pat pretrunība ir vienīgās, kas rāda to patiesīgumu. Te liecību pilnīgā vienveidība taisni ož pēc meliem. Kāds apzināti ir licis viltus lieciniekiem to iemācīties un tieši ar šo sakritību radīt patiesības ilūziju.

Man atlika vienīgi izpētīt, kurš tas ir. Tieši te, dārgo Tit, Tava brāļa rīcība bija spoža. Salīdzinot liecības, es pamanīju roku tumsā. Salome it kā bija satikusi Ješua, atgriežoties Hēroda mazajā pili. Mirjama no Magdalas viņu bija sastapusi Jasmetas dārzos - Hēroda ģimenei piederošās plantācijās, kur Hērods medī, kad ir apmeties Jeruzalemē. Beidzot, tieši pie Emausas atrodas Hēroda visvairāk iemīļotā vasaras rezidence. Hērods, Hērods, Hērods! Visu šo sazvērestību vērpj viņš.

Nekavējoties devos uz Hēroda pili, likdams manipulam iet sev pa priekšu.

Šuza, Hēroda intendants, mani ieraudzījis, neslēpa nedz pārsteigumu, nedz apjukumu. Kodīdams bālās lūpas, viņš izdomāja attaisnojumu, lai nelaistu mani iekšā.

- Viņa augstība ir aizmidzis. Viņš tikko atgriezies no medībām... Viņš ir dzēris un dzīrojis...

- Es nemaz nešaubos, krietno Šuza, ka šajā dienas stundā Hērods jau ir piedzēries. Pamodini viņu, iešļāc sejā ūdeni - ūdeni viņš pacieš tikai ārīgi - un ved mani iekšā!

Šuza pazuda. Dzirdēju rūkšanu, pēc tam aurošanu pils dziļumā, beidzot Šuza krampjaini sašķiebtu seju parādījās no jauna un atvēra lielas bronzas durvis, pa kurām iegāju audienču zālē.

- Pilāts! Mans draugs Pilāts! Visskaistākās cirtas visā Romas impērijā!

Zāles dziļumā Hērods zaļganbālu seju gulēja spilvenu kaudzēs, viņa priekšā bija atvērta austere, un viņš māja ar roku.

- Pilat! Pilāt! Tu smaržo jaukāk nekā sieviete! Tev āda ir maigāka nekā jebkurai staigulei! Cik ļoti gan tevi droši vien mīl Tibērijs!

Es jau biju pieradis pie Hēroda liekulības - tā bija skanīga, pilna pārspīlējumu un seksuālu mājienu, tā bija klaja, daiļrunīgi daudzvār-clīga un ļoti austrumnieciska liekulība. Šī liekulība bija kļuvusi par viņa vaļsirdību: viņš gribēja likt saprast, ka priecājas, mani redzot, ka pieņem mani no laba prāta.

- Jūs, Romas ierēdņi, esat varen piemīlīgi. Palūkojieties tikai uz šo siržu lauzēju! Seja noskūta, mati apcirpti un sacirtoti ar karstu dzelzi, uz rokām un kājām - ne spalviņas, ķermenis ieeļļots un iesmaržināts. Un man ir stāstīts, ka tu, Poncij Pilāt, mazgājies katru dienu! Katru dienu - vai tas maz iespējams? Kāda brīnišķīga izsmalcinātība! Esmu pārliecināts, ka tava sieva - burvīgā Klaudija Prokula ir laimīga, ka viņas vīrs ir gludens kā olis! Labi, ka viņa nav apprecējusi kādu no mūsējiem. Viņa no smakas vien noģībtu... Un man jau nu ir sevišķi sīva smaka, tik ļoti es neciešu ūdeni. Pajautā Hērodijai, manai vecajai mērkaķienei!

Viņš dārdoši iesmējās. Biju iemācījies neņemt vērā viņa neskaitāmās jēlības, ar kurām viņš sapiparoja savu runu: vajadzēja pieņemt, ka tās liecina par labu garastāvokli.

Palūkojos apkārt un pamanīju, ka citās gultās ciešā miegā guļ dažas jaunas, kailas verdzenes. Hērods uz manu skatienu atbildēja:

- Nu jā, kad ap mani nav skaistas miesas, es jūtos tā, it kā jau gulētu kapā. Zini, man ir jau sešdesmit gadu, ļoti maz matu un nav neviena zoba. Bet tāpēc vien, ka zaudēti ilkņi, ēstgriba nezūd!

- Man šķita, ka tu esi ļoti dievbijīgs.

Hērods sadrūma un ar rokas mājienu padzina intendantu Šuzu un citus lieciniekus. Durvis aizvērās, atstājot mani vienatnē ar Hē-rodu un aizmigušajām meičām.

- Es viņām nemaz nepieskaros. Lai kā, pat tad, ja gribētu, es nespētu. Jaunībā es ar savu draudziņu varēju riekstus šķelt, Pilāt, jā, tiešām, tas man bija ciets kā olīvkoks. Tagad es nespētu neko padarīt pat sapuvušam tomātam. Un tu?

Es tikai pasmējos. Zināju, ka saruna ar Pilātu vienmēr iesākas ar neķītrībām.

- Un tu? - viņš neatlaidās.

- Es neesmu nācis ar tevi runāt par savas kājstarpes varoņdarbiem.

- Varoņdarbiem? Tad jau ar tevi viss kārtībā. Es jautāju tādēļ, ka reizēm prātoju, vai manu neveiksmju cēlonis vairāk nekā vecums nav vara. Bet, ja tu saki, ka... Un Tibērijs? Viņš ir vēl vecāks, un viņa vara arī ir vēl lielāka! Vai tev zināms, vai viņš vēl spēj...

- Es nekā nezinu, Hērod.

Protams, es meloju. Mēs zinām, ka Tibērijs vairs nejūt neko un ir spiests rīkot pavisam trakas orģijas, lai viņa miesā kaut kas sakustētos. Bet es nolēmu runāt pretēji patiesībai, lai piespiestu Hērodu mainīt tematu.

- Labi, es zinu gan, Hērod.

- Nu un? - viņš dedzīgā ziņkārē jautāja.

- Tibērijs joprojām ir... ļoti zaļš.

Hērods, noguris un riebuma pārņemts, ļāva galvai noslīgt uz krūtīm. Varētu domāt, ka viņam tikko laupīta pēdējā cerība.

- Tev taisnība, Pilat. Tibērijs vēl spēj. Un tieši tāpēc Tibērijs ir Tibērijs, bet Hērods - tikai Hērods.

Viņš nošņaukājās. Baidījos, ka pēc sava dzērāja paraduma viņš sāks raudulīgi žēlot pats sevi. Acumirklī mainīju sarunas tematu, pieņemdams, ka ievadam iztērēts pietiekami daudz laika.

- Hērod, esmu atnācis runāt ar tevi par Ješua.

- Kas tur ko runāt? Tur viss ir izrunāts. Labāk iedzer kaut ko. Es tev iesaku Šalasas vīnu, tas ir saldāks nekā Lasumas vīns, bet noteikti labāks kuņģim nekā Kalzaras baltvīns.

- Mēs, Hērod, esam divi lapsas kūmiņi, un lapsām kūmiņiem neizdodas pārāk ilgi vienam otru mānīt. Es tevi pārāk labi pazīstu. Pēc tava tēva nāves Palestīna tika sadalīta četrās daļās. No četriem brāļiem vienīgi tu, Hērod, esi kaut kam derīgs un kaut ko spējīgs darīt. Savu daļu - Galileju tu pārvaldi ļoti labi. Tu vienīgais tiešām esi pelnījis tetrarka titulu. Vai būtu lietderīgi atgādināt, ko es domāju par tavu vecāko brāli? Viņa neprasmei man jāpateicas par Jūdeju un par savu prokuratora amatu. Par abiem pārējiem brāļiem tu jau pirms manis zināji, ka viņi ir tikai sīki ritentiņi. Vienīgi tev, Hērod, ir ne tikai izcelsmes, bet arī talanta tiesības, lai sēstos tronī.

Hērods pasmīnēdams mani pārtrauca.

- Laikam jau tu man grasies pasniegt kaut ko sevišķi asiņainu, ja tā glaimo. Es gaidu visļaunāko.

- Pacieties, Hērod, pacieties! Jūs, jūdi, gadu simteņiem to vien esat darījuši kā ļāvuši sevi iekarot un nospiest verdzībā. Jūsu vēsture ir secīgu apspiešanu vēsture. Un vai zini, kāpēc tā? Ne jau tāpēc, ka jūs būtu vāji, gluži pretēji, jums ir ļoti daudz spēka un tikpat daudz drosmes. Bet nelaime tā, ka esat pārāk sašķelti. Pat savā ticībā vienīgajam Dievam, kuram nav vārda, jūs neesat vienoti, jūs rodat iespēju arī tajā stāties cits citam pretī. Tu esi Hēroda Lielā dēls, vistuvākais savam tēvam, vienīgais viņa cienīgais, un es zinu, par ko tu sapņo: lai tava tauta atkal būtu vienota, lai pār to valdītu viens pats ķēniņš un viena pati ticība. Par ķēniņu tu esi izraudzījies sevi.

Ticības ziņā tu esi izraudzījies Ješua vai, pareizāk sakot, Ješua kultu. Šobrīd tu mēģini visu apvienot ap sevi un ap Ješua. Tu gatavojies padzīt no savas zemes visus svešiniekus un mani, protams, - pašu pirmo.

Hērods smaidīdams lūkojās manī.

- Vai esi beidzis, Pilat?

-Nē!

- Tad es tev atbildēšu vēlāk. Kad būsi beidzis savu runu. Vai atļausi nevis pierakstīt tavus vārdus, bet iedzert?

- Tu vienmēr esi pārāk interesējies par apskaidrotajiem, kas klīst pa novadiem. Daži apgalvo, ka tāpēc, ka esi ļoti ticīgs, bet man ir aizdomas, ka te drīzāk ir runa par politisku aprēķinu. Jūsu svētajos tekstos paredzēts, ka atnāks cilvēks, mesija, kā jūs to saucat, Dāvida pēctecis, kurš apvienos visu Izraēlas tautu. Un atnāk Joānāns Šķīstītājs Jordānas krastā - tavā teritorijā. Tu ieinteresējies par viņu, gribi viņu izmantot, pēc tam atklāj, ka ar viņu nevar manipulēt, ka viņš jūs abus ar 1 lērodiju neieredz, un galu galā tu liec viņu nogalināt. Tad parādās Ješua. No saviem spiegiem es zinu, ka esi viņu saticis jau pašā sākumā un ka esat diskutējuši. Atšķirībā no attieksmes pret Joānānu Šķīstītāju tu ļauj viņam sprediķot un pulcināt cilvēkus. F,s saku - tu ļauj, jo tas notiek tavās zemēs, Galilejā. Pietiktu tev tikai pamāt, un Ješua pazustu tāpat kā Joānāns Šķīstītājs. Bet tu, gluži pretēji, ļauj viņam klejot, musināt, sacelt kaislības un pulcēties ap viņu ticīgajiem. Tu pamani, ka šis cilvēks ir citāds - prasīgāks un populārāks par visiem praviešiem. Viņa vārdi pārvērš cilvēkus, tauta viņam seko, krīt ceļos, vīri brieduma gados piepeši pamet darbu un pavardu, lai ietu viņa pēdās un pārtiktu no ubagdāvanām. Tu saproti, ka uz šo cilvēku vari balstīt jūdu sacelšanos.

-Tavs stāsts ir aizraujošs, Pilāt. Tava iztēle kūsāt kūsā. Es prātoju, kā tu to pabeigsi.

- Ješua sapulcina daudz piekritēju tavā teritorijā - Galilejā. Lai misiju pabeigtu, viņam jāierodas te - Jeruzalemē. Kā par nelaimi, sined-rija priesteri un it īpaši Kajafa uz to visu raugās citādi nekā tu. Viņi ir noskaņoti pret Ješua. Tu nojaut briesmas. Tu ierodies Jeruzalemē.

- Es te ierodos katru gadu.

- Ne vienmēr - Lieldienās. Un ne tad, kad darīšanu dēļ būtu jāpaliek Galilejā. Jo šogad ugunsgrēkiem Tibērijā vajadzēja būt iemeslam, kuru dēļ tu paliec savā zemē. Tu tomēr ierodies. Tu gribi sniegt atbalstu Ješua. Tu viņu satiec pie pilsētas vārtiem, tu lūdz, lai viņš iet projām, izskaidro garīdznieku sazvērēšanos pret viņu. Viņš stūrgalvīgi atsakās tev paklausīt. Tu pamani viņa robežas, tu saproti, ka viņš nav tavs objektīvais sabiedrotais, tomēr no savas domas neatsakies. Tu gribi viņu izglābt, jo vari izmantot. Mantziņa Jehūdas nodevības dēļ priesteriem izdodas Ješua apcietināt un naktī sarīkot viņam tiesu. Tajā naktī tu rīkojies, tu gribi iejaukties. Tu liec priesteriem saprast, ka viņu padomei nav nekādas izpildvaras, ka arī tad, ja tā piespriež nāvessodu, tai nav tiesību to izpildīt. Tāpēc sinedrijs viņu uztic man. Es šo cilvēku pratinu veltīgi. Es lāgā nezinu, ko darīt, bet, tā kā man ir laba saprašanās ar Kajafu, es sliecos apmierināt sinedrija prasību, tātad izpildīt tā spriedumu. Tajā brīdī tu atsūti pie manis savu intendantu Šuzu, kas man atgādina, ka mēs gan atrodamies Jeruzalemē, bet Ješua ir dzimis Galilejā, tātad saskaņā ar tiesībām viņš ir jāuztic tev - Hērodam, Galilejas tetrarkam. Ļoti apmierināts es atbrīvojos no cietumnieka, aizsūtot viņu tev. Tu esi izpestījis Ješua, viņš ir izglābts, tavi plāni var īstenoties. Tu izliecies, ka zobojies par viņu, tu pieņem, ka viņu pazemo, apģērbdams kā jūdu ķēniņu, un tu viņu atsūti man atpakaļ, paziņojot, ka viņš nav bīstams. Tā tas būtu noticis, bet tu, kā par nelaimi, neesi rēķinājies ar Kajafu, kas, līdzko Ješua tiek atvests pie manis un es jau grasos viņu atbrīvot, no jauna izdara spiedienu uz mani, pieprasīdams, lai tiek izpildīts sinedrija piespriestais sods. Tālākais ir zināms. Ješua nomirst pie krusta.

- Jā, Ješua nomirst pie krusta. Tavs gudri sacerētais stāsts beidzas ļoti slikti. Bet tas ir beidzies.

- Nepavisam ne. Tu neatzīsti sevi par sakautu. Tu nozodz pa nakti līķi, droši vien paslēp kaut kur te, pilī, vienīgajā vietā Jeruzalemē, kuru, tāpat kā Templi, mani ļaudis nav drīkstējuši pārmeklēt, pēc tam tu nolem sacerēt Ješua leģendu.

Piepeši Hērods pārskaities izslējās. Visa ironija bija izgaisusi.

- Ko? Kādu leģendu?

- Netēlo nevainīgo, Hērod, tu nogurdini gan sevi, gan mani. Man ir pietiekami daudz pierādījumu, lai zinātu, ka baumu avots esi tu.

- Par kādām baumām tu runā?

- Par tām, kuras tu iečukstēji Salomei, Mirjamai no Magdalas un diviem Emausas svētceļniekiem. Droši vien tas tev maksāja daudz zelta.

- Kas tās par baumām?

- Ka Ješua ir augšāmcēlies.

- Vai tā runā? Vai tā runā? Vai patiešām?

Hērods nevainojami tēloja galēju izbrīnu un svētas šausmas. Tu, kurš Romā baudi vairāk izrāžu nekā es, varētu tikai apbrīnot aktiera izteiksmes spējas. Viņš nobāla, tas ir, kļuva vēl mazliet zaļganāks, izbolīja acis, saķēra ar rokām kaklu, it kā slāptu nost. Lūpas drebēja, elpa kļuva sekla.

- Ješua ir augšāmcēlies... Es esmu nogalinājis Joānānu, kurš pasludināja viņa atnākšanu... Pēc tam es nogalināju Ješua, Dieva Dēlu...

Piepeši viņš sabruka guļvietā un sāka gārgt, pa muti nāca putas.

- Es mocīšos visu savu mūžīgo dzīvi... Es esmu nolādēts...

Viņa locekļi raustījās briesmīgos krampjos kā sunim, kas sapņo

par skriešanos. Man bija kauns no šīs maskarādes, un es pavēlnieka tonī darīju tai galu.

- Hērod, beidz mērkaķoties! Es neesmu nedz tava publika, nedz muļķis. Es atgriežos Antonijas fortā, lai uzrakstītu ziņojumu Tibēri-jam. Es tevi gaidu ierodamies rīt, lai glābtu stāvokli un izbeigtu šo pasaku. Tibērijs pats izlems, kāds sods atkarībā no tavas rīcības ir piemērojams par dumpja mēģinājumu. Paliec sveiks!

Hērods izlikās, ka nedzird manus vārdus, viņš turpināja krampjaini locīties spilvenos. Sākumā es savu pretinieku apbrīnoju par viltību, tagad viņš man likās nožēlojams un patētisks.

Atnācu uz šejieni. Protams, es vēl nerakstu ziņojumu Tibērijam. Domāju, ka rīt Hērods ieradīsies pie manis nolūgties, atdos līķi un viss norimsies, imperatoru netraucējot.

Tu vienīgais zini, kāds vulkāns ir mans prokuratora amats. Tu vienīgais vari nojaust manu sarunbiedru divkosību, viltību labirintus, kādos viņi mani piespiež doties. Roma, lai paliktu Roma, nevar cīnīties ar Romas ieročiem. Mums ir skaidrs prāts un ieroči rokās; viss ir spēks un saprāts. Te dvēseles ir izvairīgi viltīgas kā baumu dunči; viss ir cerība un migla. Kaut arī šonakt jūtu gandarījumu par kārtīgi padarītu darbu, man liekas - esmu aptraipīts, jā, aptraipīts ar līdzekļiem, kādi man jāliek lietā, lai sasniegtu mērķi. Rītvakar es Tev aizrakstīšu, lai apstiprinātu Hēroda rīcību un, cerams, beidzot paziņotu, ka atgriežos Cēzarejā. Paliec sveiks, lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Diena, kuras gaitu Tev izstāstīju, man bija sagādājusi vairākus nepatīkamus un kaitinošus brīžus, bet beigusies labāk, nekā iedrošinājos cerēt. Es steidzos Tev pavēstīt slēdzienu, kaut arī pats slēdziens tik vien bija vērts, cik vērti bija spriedumi, kas pie tā noveda.

Tu zini, kā jutos vakarvakarā. Iedomājos, ka esmu uzminējis Hēroda manevrus šajā mezglainajā tīklā. Es biju piedraudējis ar ziņojumu Tibērijam un tāpēc, zinādams, ka viņš ir drīzāk viltīgs nekā drosmīgs, cerēju šodien sagaidīt viņa grēksūdzi.

Pirmais audienci lūdza centurions Burrs. Viņa seja bija mazliet piesarkusi, un viņš man nomāktā balsī jautāja:

-Vai taisnība, ka tas mežonis tur pagalmā ir tavs viesis?

Pa logu viņš rādīja uz ātru roku sataisītu guļvietu pagalma vidū, kur zvērādās puspliks gulēja Kratērijs.

- Protams, Kratērijs ir mans viesis. Viņš bija mans skolotājs laikā, kad es vēl nevalkāju vīrieša logu. Vai zini, ka tas ir ļoti spēcīgs kiniķis filosofs?

Burrs pietvīka vēl vairāk.

- Nu, ja runājam par spēku, to es ne drusciņu neapšaubu. Pietiek pieliekties, lai to ieraudzītu.

- Ko tu gribi pasacīt?

Paraudzījos uzmanīgāk un nespēju apspiest kliedzienu. Acumirklī steidzāmies lejā pa kāpnēm pie Kratērija.

- Sveicināts, Pilāt, liekas, diena būs laba.

Parasti nīgrais Kratērijs veltīja mums starojošu smaidu. Viņš bija nolicis kažokādas un somu un izstiepies salmu dzeltenajā rīta saulē.

Tas nebija nekāds sapnis: Kratērijs, izslējis gaisā milzīgo locekli, patlaban to spēcīgi braucīja Antonijas cietokšņa pagalma vidū. Mūsu klātbūtne un pārsteigumā apstulbušās sejas ne par matu nemainīja viņa raupjās rokas prasmīgo darbošanos.

- Liekas, es kādu laiku uzturēšos Jeruzalemē, - Kratērijs pavisam dabiskā tonī turpināja. - Vakar es runāju ar tavu sievu Klaudiju Prokulu, sievieti, kura ir vairāk vērta nekā viņas rotas. Viņa man izskaidroja jūdu reliģiju, un, pašam sev par lielu pārsteigumu, man tā likās diezgan interesanta. Pat apbrīnojama. Vai zini, ka no visām reliģijām, kuras pazīstu, šī vienīgā tuvojas filosofijai? Gluži kā pie mūsu skolotājiem grieķiem, tajā ir runa par vienu Dievu - vienu pašu un vienīgo Dievu.

Kratērijs runāja pavisam nopietni un pat svinīgi, it kā viņa roka nemaz nedarbotos ap pavēderi. Bet es nespēju viņā klausīties, man likās neticama tik pilnīga neatkarība starp galvu un dzimumorgāniem, es no viņa teiktā nesapratu ne vārda.

Es pastiepu pirkstu uz rosīgās vietas pusi un vājā balsī Kratēri-jam jautāju:

- Paklausies, Kratērij, vai tas ir... filosofisks vingrinājums?

- Teiksim, ka drīzāk tas ir terapeitisks. Terapeitisks un morāls!

Tas ir terapeitisks, jo Hipokrats iesaka - tad, kad ķermenī sakrājas par daudz sēklas, palīdzēt dabai izgrūst šķidrumu. Morāls tāpēc, ka man ir svarīga personiskā domas un rīcības brīvība, un es negribu būt savu pautu vergs. Ja es katru rītu nepapūlos tos iztukšot, šķidrums sakāpj man galvā, es kļūstu traks un sastrādāju muļķības.

- Es nevaru iedomāties, ko tu varētu uzskatīt par muļķību.

- Es kļūstu sentimentāls! Es pieķeros pirmajai meičai, kas iet garām platiem gurniem un resnām ciskām, es nesu viņas ūdenskrūku, gvelžu niekus, glaimoju, tēloju vareno, es pat dodu solījumus... Turpretī nekas tāds nenotiek, ja es atvieglojos, tikko pamodies. Es tev, Pilāt, iesaku savu metodi. Vai es savulaik neesmu tev to sacījis?

Neko neatbildējis, es raudzījos uz pieminēto objektu. Vai varbūt vainīga kalpones piesaukšana? Šķita, ka prasmīgā roka drīz savu panāks, ka atvieglojums tuvojas.

- Cilvēki mani tur par seksuāli apmāto, - viņš turpināja, kāpinādams plaukstas ritmu, - bet es nicinu ķermeni, es nicinu seksu, es tikai gribu... atbrīvoties... mm... no šīs cūcības. Ā!

Un Kratērijs vienā spazmā pabeidza savu rīta vingrinājumu. Rezultātu viņš ieslaucīja zvērādās.

- Pie kā mēs palikām? Ak jā, Pilāt, jūdiem ir diezgan interesanta reliģija. Kā jau teicu, viņi tic vienīgajam Dievam, un man tā liekas pati gudrība. Šo ceļu no Anaksagora līdz Platonam ir gājusi viedo domāšana. Ja Dievs ir, tas ir viens. Vienīgais iedomājamais dievs ir dievs vienskaitlī, tas ir absolūts, pirmsākums, Vienības kodols, daudzveidības attaisnojums. Vai tevi nepārsteidz tas, ka šie mīti neviļus pauž to pašu, ko vislielāko grieķu filosofu teorijas? Cik dīvaina sakritība! Domātāji ir pakāpeniski atklājuši monoteismu spriedumu ceļā, bet jūdiem tas dots atklāsmē no viņu vēstures sākumiem! Vēl vairāk - Klaudija Prokula, vienreizēja sieviete, es, Pilāt ceru, ka tu to apzinies, - apgalvo, ka jūdi ticot - zelta laikmets ir nevis pagātnē, bet nākotnē. Vai vari iedomāties? Visas reliģijas un arī filosofijas sistēmas ir galvenokārt nostalģiskas, vērstas pagātnē - dibinātājā, turpretī jūdi iet uz priekšu, viņi progresē! Viņi laimi novieto nākotnē, viņi gaida, viņi cer, it kā vēsture būtu nevis apaļa, cikliska, bet vienota kustība, uz mērķi raidīta bulta... Klaudija Prokula man vakar to izskaidroja, pieminot viņu tekstus. Tiešām tā ir apbrīnojama sieviete, daudz pārāka par savu patricietes stāvokli, es pat nezinu, vai tu esi pelnījis tādu dzīvesbiedri.

Sājā ziņā es biju vienisprātis ar Kratēriju. Nekad neesmu sapratis, kāpēc Klaudija Prokula izraudzījusies mani starp daudziem citiem bagātākiem, gudrākiem un slavenākiem preciniekiem.

- Tava sieva ir apveltīta ar sievietēm ārkārtīgi retu īpašību - ar neatkarību. Viņai ir pašai sava gaume, savas domas un savi spriedumi. Viņa iet, kurp vēlas. Viņa pat neiedomājas, ka sievas statuss varētu ierobežot viņas brīvību. Ja tu, Pilāt, liksi viņai vilties, viņa tevi atstās. Un viņa paliek tev blakus tāpēc, ka tevi mīl, ka ik rītu pārliecinās, ka joprojām mīl. Viņa ir tik brīva, ka nožēlo vīriešus, jā, viņa jūt līdzcietību pret tēviņiem, kuri amatu dēļ ir spiesti pakļauties sociālām un politiskām komēdijām. Viņa ar mani cita starpā runāja arī par kādu šejienes filosofu, kādu Ješua, kura sludinātā doktrīna liekas diezgan tuva mūsu lielā Diogena doktrīnai. Vienkārša, askētiska dzīve, nicinājums pret varenajiem, sievietes pieņemšana, cieņa pret cilvēkiem, ja tie pierāda, ka ir cilvēku cienīgi... Es iešu ievākt vairāk ziņu par šo gudro.

- Labi, ievāc vien. Bet esi tik laipns, Kratērij, un neizdari savus terapeitiskos un morālos vingrinājumus publiski. Pretēji tam, ko tu, šķiet, iedomājies, jūdi negodā filosofiju kā grieķi un nav zinātkāri, meklējot ārkārtējo, kā romieši. Viņi tur godā vienīgi savu Likumu. Viņi ir ļoti kaunīgi un bargi soda... seksuālas pārmērības. Tev draud nomētāšana ar akmeņiem, pirms es paspēšu iejaukties.

Plecus paraustījis, Kratērijs gāja uz virtuvi notiesāt kādas ēdienu paliekas.

Tad ieradās Hērodijas ziņnesis ar vēsti, ka tetrarks Hērods ir saslimis.

Iegansts man likās gan rupjš, gan nepieņemams. Tātad Hērods visiem līdzekļiem grib iegūt laiku. Viņš neatlaižas no sava manevra — prātu saindēšanas, viņš grib panākt nemierus Palestīnā. Man jāiejaucas nekavējoties.

Divu kohortu pavadībā auļoju uz mazo pili. Izvērsu karavīrus ap namu un liku Hērodam atvērt durvis.

Intendants Šuza metās man pretī un nokrita uz ceļiem.

- Kungs, Hērodam ir pavisam slikti.

Ar nicināšanu noraudzījos šajos austrumnieciskajos pārspīlējumos, tremolo un vaimanās. Pārkāpu pāri Šuzam un pats atvēru visas durvis līdz pat dzīru zālei.

Noguldīts lielā gultā, gluži kā mironis gulēja Hērods. Piegāju pie lapsas kūmiņa, kas noteikti izlikās cieši aizmidzis, lai izvairītos no sarunas. Noliecos pār viņa uzblīdušo seju, uz vecās, grumbainās ādas uzklātie, sviedru salipinātie krāšļi un pūderi bija saplaisājuši kā garoza.

Biju paņēmis līdzi savu ārstu Sertoriju. Tas ieklausījās Hēroda vienmērīgajā elpā.

- Viņš ir aizmidzis, - Sertorijs teica.

- Pamodini!

Sertorijs nesaudzīgi iedūra adatu Hērodam rokā. Ķermenis nepakustējās, sejā pat nāsis nciedrebējās.

Griezīga balss zāles attālākajā stūrī teica:

- Viņš nav aizmidzis, jo tad viņš krāktu.

Ķēniņiene Hērodija stāvēja starp diviem monumentāliem svečturiem, viņas augums bija iespīlēts parādes tērpā, seja ar pūderi nokaisīta. Gribēdama noliegt laiku, viņa bija to pasteidzinājusi. Parūka un krāšļi pārvērta skaistas, četrdesmit gadu vecas sievietes seju par nenosakāma vecuma masku. Viņa man tuvojās gaitā, kurā nejautās ne vismazākā aizture.

- Viņš nav miris, bet ir noģībis un guļ miegā, no kura nespēj pamosties. Viņš nedzird neko.

- Vai tas ir bīstami?

- Es ceru. Es apprecēju šo smirdīgo, trunošo cūku tikai tādēļ, lai kļūtu par tā atraitni. Un viņš to zina. Vai tad nav tā, Hērod, ka es tevi ienīstu un gaidu, kad tava vecā āda sapūs?

Hērods, ļengans kā austere, pat aci nepamirkšķināja.

Es nevarēju nepasmaidīt par Hērodijas izturēšanos.

- Kā redzu, tu esi joprojām tikpat iemīlējusies.

- Joprojām, - viņa rāmi atbildēja.

Mans ārsts izmeklēja Hērodu. Viņš secināja, ka neviens dzīvībai svarīgs tetrarka orgāns nav skarts, bet kādu spēcīgu emociju rezultātā viņš ir it kā aizgājis pats no sevis. Pilnīgi iespējams, ka no šā pami-ruma viņš atjēgsies, bet varbūt arī neatjēgsies nekad.

- Gan jau atjēgsies! - Hērodija noskaldīja. - Vienreiz jau viņš man tādus kumēdiņus sarīkoja, kad viņam uz sudraba paplātes pasniedza Joānāna Šķīstītāja galvu. Pēc trim dienām viņš atgriezās pie mums un pie saviem neciešamajiem paradumiem. Tava vakardienas vizīte atstāja uz viņu tādu pašu iespaidu kā galvas nociršana tam eremītam ar mēslu pilno muti. Ko tu viņam tādu pateici?

Bargā tonī, gribēdams atstāt iespaidu arī uz Hērodiju, pastāstīju viņai, kā esmu izjaucis Hēroda plānu un kā esmu nolēmis apklusināt visas baumas un izrakt līķi.

Hērodija klausījās manī ar interesi, viņas acīs dega tumša liesma, seja bija pilnīgi sastingusi.

Pagāja ilgs laiks, pirms viņa atdzīvojās un man atbildēja.

- Tu maldies, Pilat. Tavs spriedums, kura mērķis ir apsūdzēt Hērodu, ir spožs, bet arī spoži nepareizs. Tas cūķis ir viltīgs kā viens labirints, bet tu nepietiekami novērtē vienu lietu: Hērods turas pie senču ticības un nekad nepārkāps Likumu, viņš ir dziļi reliģiozs. Jā, viņš vienmēr ir uzglūnējis praviešiem, jā, viņš ir domājis, ka, iespējams, viņus varētu izmantot kā raugu, lai atkarotu visus četrus Palestīnas apgabalus; bet to viņš darītu tikai tad, ja būtu pilnīgi pārliecināts, ka mesija tiešām ir mesija. Hērods ļoti pārdzīvoja to, ka gandrīz pret paša gribu piespiedu viņu piespriest nāvi Joānānam Šķīstītājam. Viņš šajā vīrā saskatīja patiesu apskaidroto, un viņš drebēja bailēs, iedomādamies vien, ka ir nogalinājis Dieva sūtni. Jau sen viņš nav man vairs pieskāries, bet pēc šā notikuma viņš nav ar mani arī runājis. Kad parādījās Joānāna par patieso mesiju pasludinātais Ješua, Hērods tiešām lika uz viņu lielas cerības. Viņš gribēja tam palīdzēt, piedāvāja naudu, lai rosinātu sludināšanu. Ješua par to tikai pazobojās. Hērods nedusmojās. Viņš redzēja citu pēc cita piepildāmies pareģojumus, kas apstiprināja Ješua īstumu. Kad Nācarietis paziņoja, ka Neraudzētās maizes svētkos dosies uz Jeruzalemi, lai pabeigtu savu sūtību, Hērods lika sasaiņot bagāžu, jo gribēja būt ldāt viņa triumfā. Kad Ješua apcietināja, Hērods ne mirkli nebaidījās. Viņš tik ļoti bija pārliecināts par Ješua dievišķo dabu, ka iztēlojās to satriecam pretiniekus, liekam rasties uguns sienai starp soģiem un viņu vai rādām jebkādu citu brīnumu. Jāteic, ka Ješua mūs bija pieradinājis pie tādas domas, izdziedinādams tik daudz slimnieku. Kad Hēroda spiegi viņam pastāstīja, ka Ješua sinedriju nevis savalda, bet tieši iedrosmina ar savu padevību un ka sinedrijs gatavojas vienbalsīgi piespriest Ješua nāvessodu, Hērods iejaucās. Viņš lika lietā juridiskus pamatojumus, lai aizsūtītu Ješua pie tevis, pēc tam - lai atvestu uz šejieni. Un tajā naktī... Tajā naktī...

Viņa brīdi klusēja. Liekas, viņu nogurdināja doma par to, kas tagad būs man jāpastāsta. Viņa atgāza galvu, lai ieelpotu enerģiju. Pēc tam ar veiklu kustību atvēra kāda gredzena dārgakmeni un izbēra no tā mazliet balta pulvera, ko uzlika uz mēles. Aizvērtām acīm viņa šķita atgūstam spēku.

- Nekas nenoritēja, kā bija paredzēts. Hērods ļoti laipni uzņēma Ješua, apgalvodams, ka viņu izglābs. Ješua atbildēja, ka viņu nevar izglābt neviens un vismazāk jau Hērods; viņam esot jāpiepilda savs liktenis, viņam esot jāizglābj cilvēki, nevis viņš pats. Mēs no tā neko nesapratām. Ješua gribēja mirt, viņš sacīja, ka nekas nenoliks, ja viņš neies nāvē. Viņš mums likās nomākts, sevis paša viszemākajā pakāpē -cilvēks, kas vairs negrib iet uz priekšu. Bijām nobažījušies. Lūdzām,

lai viņš saņemas, lai rāda mums brīnumus. Viņš atbildēja tikai vienu vīnam esot jāmirst, un viņš miršot nežēlīgā nāvē. Es vienmēr esmu domājusi, ka viņš nav nekas vairāk kā viltvārdis, bet Hērods pie šīs domas nonāca tikai tajā naktī. Viņam uznāca briesmīgas dusmas, viņš sāka Ješua lamāt, gribēdams piespiest rādīt mums brīnumu. Nācarietis pat neatbildēja, viņš bija saļimis, sagumušiem pleciem kā blēdis spēku izsīkumā. Hērods satracināja visu pili, visus sargus, sulaiņus un vergus; ikviens metās virsū Ješua, ņirgādamies par viņu, lamādams, viņu pārģērba par sievieti. Mēs gaidījām rīcību. Izaicinājumā gājām, cik vien tālu iespējams, lai iegūtu atbildi. Bet Nācarietis bija ļengans kā pakulu lelle, viņš ļāva visam notikt. Viņš tika spārdīts, lamāts, krāsots, viņam pieskārās, viņu taustīja, un viņa acīs bija tik padevīgas skumjas, ka tās visus satracināja vēl vairāk. Beidzot, riebuma un vilšanās pārmākti, mēs viņu aizsūtījām tev, Pilāt, tādā izskatā, kā tu pats zini, ietinuši viltus karaļa purpurā, saplēstajā un notraipītajā apmetnī, lai līdz galam apņirgātu viņa tīkojumu nodibināt Valstību un lai tev liktu saprast, ka tas ir tikai nekaitīgs viltvārdis. Turklāt - ja mēs nebūtu jau iepriekš nolēmuši viņu aizsūtīt tev, tad viņu tajā pašā naktī te saplosītu gabalos un nogalinātu.

Viņa dziļi nopūtās. Acīmredzot viņa nožēloja atlikto nāvessoda izpildīšanu. Sājā dīvainajā sievietē mājoja slepkavošanas kāre.

- Tad nu tu, Pilāt, vari saprast, ka vakarvakarā, kad ieradies pastāstīt par Ješua augšāmcelšanās baumām, tu Hērodā pamodināji visas viņa bailes. Laikam jau viņš iedomājās, ka otrreiz ir devis triecienu Dieva sūtnim, viņu droši vien pārņēma šaustītas un iegrūda miegā un tajās nezināmajās, tuksnesīgajās un klusajās zemēs, uz kurām cilvēks dodas, kad viņam vairs nav drosmes dzīvot.

Viņa cieši paskatījās man acīs.

-Vai tu tici, ka viņš augšāmcēlies?

- Noteikti nē.

- Es arī nē.

Viņa pagrieza man muguru, piegāja pie zelta un ziloņkaula skulptūras un sāka to glāstīt ar delnām, kurām bija apbrīnojami nagi. Viņa domāja, un man radās iespaids, ka vairs neesmu vienā telpā ar viņu - tik dziļi iegrimusi domās viņa likās. Šķita, ka manu acu priekšā viņa ir pagaisusi, ne drusciņu nepakustējusies. Piepeši viņas piere sagrumbojās, viņa pārstāja glāstīt skulptūru un pusviru acīm palūkojās manī, it kā raudzītos pēc patiesības visdziļākajā naktī.

- Vai esi iedomājies par dubultnieku?

- Par ko?

- Mani šajos stāstos visvairāk pārsteidz tas, ka nedz vīrieši, nedz sievietes uzreiz nepazīst Ješua. Tam cilvēkam ir galvā kapuce, viņš to nolaiž tikai īsu mirkli, tad pazūd. Tieši tā rīkotos līdzinieks, kas izmantotu neskaidru līdzību.

- Tātad, pēc tavām domām, šie stāsti varētu būt patiesi, liecinieki nemelotu, bet viņus ļaunprātīgi izmantojis Ješua līdzinieks.

- Protams. Neko nav tik viegli atklāt kā viltus liecinieku.Turpretī cilvēks, kas liecina pēc vislabākās sirdsapziņas, liecinieks, kas ļaunprātīgi izmantots, sarīkojot labu izrādi, pat spīdzināts kliegs, ka redzējis Ješua, kas augšāmcēlies.

Uzreiz sapratu šīs hipotēzes spēku. Man bija jārīkojas nekavējoties. Atvadījos no Hērodijas, bet uz sliekšņa uzskatīju par nepieciešamu piedāvāt Sertorija pakalpojumus.

- Vai gribi, lai atstāju te savu ārstu, viņš gādātu par Hēroda veselību?

Hērodija nicīgi saviebās.

- Neuztraucies. Hērods ir kā nezāle - dzīvelīgs, stiprs, neiznīdējams, viņam nav vajadzīgs pat pavasaris, lai uzzeltu atkal un atkal.

To runājot, viņas lūpas sašķiebās, it kā nāktu vēmiens. Tiešām, Hērodija ienīst Hērodu kaislīgi.

Šķērsoju Jeruzalemi, prātodams par Hērodijas pieņēmumiem, pūloties no tiem izsecināt kaut ko ticamu. Ješua parādīšanās pēk-šņums un īslaicība veidoja ap viņu noslēpumainības auru, kura izskaidrojama ar parastu krāpšanu. Cilvēks, kas tēloja krustā sisto, piesardzīgi parādījās pustumsā, paslēpies zem kapuces; vispirms viņš uzsāka sarunu ar savu upuri, lai pārliecinātos, cik lielā mērā tas ir ievainojams, noskaidrotu, cik lielas ir tā bēdas, vientulība un tieksme noticēt, ka Ješua atgriezies; tad, kad zivs piekodusies, kad krustā sistais pārņēmis upura domas, šis cilvēks noņem kapuci. Iespējams, viņš ir pat mēģinājis iegūt vēl citus lieciniekus, bet, nevarēdams pārliecināties, ka tic vēlas redzēt Ješua dzīvu, nav plānu īstenojis līdz galam un turpinājis ceļu.

Gribēju šo teoriju atklāt Kajafam. Aizsūtīju uz Templi ziņnesi, un augstais priesteris nekavējoties ieradās pie manis. Viņš neļāva man runāt, jo nespēja norimties dusmās.

- Aizej uz tirgus laukumu un paklausies, ko viņi tur runā, Pilāt! Sievietēm mutē ir vairs tikai viens vārds - Ješua. Lūk, kas mūs gaida, ja ļausim visam iet savu ceļu: sievietes, kuras domā, sievietes, kuras izsaka spriedumus! Kādēļ tad lai sievietes netiktu pie varas?! Viņas rada pūļus publiskos laukumos un gavilē, ka sācies jauns laikmets! Ja to būtu redzējis Mozus! Turklāt - kas tās par sievietēm, kurām parādījies Ješua? Salome! Mirjama no Magdalas! Nimfomāne un prostitūta! Divas mīlēšanās mākslinieces! Divas pārjūsmīgās, kuras no uzdzīves pārgājušas misticismā! No viena transa otrā!

- Vai tā Mirjama no Magdalas joprojām nodarbojas ar savu amatu?

-Viņa ir norobežojusies. Grēciniece apgalvo, ka tieši Ješua viņu izrāvis no grēka. Cik vienkārši! Viņa ir sapratusi, ka sasniegusi vecumu, kad nav vairs šim amatam piemērota. Kuces, īstas kuces!

Vēl brīdi ļāvu Kajafam lādēties, tad, izmantodams mirkli, kad viņš atvilka elpu, es izklāstīju savu jauno teoriju. Viņš manī klausījās sākumā aizkaitināts, tad ieinteresēts un beidzot - atvieglots.

- Protams, tev, Pilāt, taisnība: Ješua līķis kaut kur satrūd, kamēr viņa lomu uzņēmies kāds līdzinieks. Bet kurš tas ir?

Mēs domājām. Pa logu redzēju krēslojam, debesis kļuva violetas, cilvēki vairs nemeta ēnu uz bruģa. Tā bija nenoteiktā stunda, kad diena un nakts saplūst, negūstot virsroku nedz viena, nedz otra. Sajutu šā nekustīgā brīža stingumu.

Nedz viens, nedz otrs mēs nespējām savā atmiņā atrast Ješua līdzinieku, jo Ješua ārienē nebija nekā ievērojama. Nevarēja skaidri atcerēties nevienu viņa vaibstu. Prātā bija palicis tikai skatiens - neizturami ciešs skatiens, uguns, kas kvēloja viņa acīs, kuru spožums likās aizdomīgs.

Kajafa aizgāja, apsolījis domāt un likt padomāt arī sinedrija locekļiem. Bet man tāds paņēmiens nelikās iedarbīgs: līdzinieks ļoti labi varēja ierasties no citurienes, piemēram, no Galilejas, un tad viņš šobrīd nebūtu mums pazīstams. Nē, man viņu vajadzēja pieķert nodarījuma brīdī, kad viņš īstenoja mistifikāciju. Bet kā lai paredz viņa pārvietošanos?

Es no jauna pētīju viņa parādīšanās kārtību un vietas, lai atrastu kādas pēdas. Nespēju saskatīt neko, vienīgi... vienīgi aizvien lielāku risku, ko viņš uzņēmās. Blēdis bija sācis savu teātri ar Salomi, kura Ješua pazina pagalam maz; pēc tam Emausā parādījies svētceļniekiem, kuri viņam bija sekojuši vairākas nedēļas. Tad, panākumu iedros-mināts, viņš tuvojies Mirjamai no Magdalas, kura ar Nācarieti bija satikusies gadiem ilgi... Nav šaubu, ka tagad viņš tuvosies galvenajam kodolam, mēģinās parādīties Ješua vistuvākajiem cilvēkiem.

Pie kā viņš varētu iet? Pie mācekļiem, pie ģimenes? Mācekļiem bija aizliegts uzturēties Jeruzalemē, tātad viņš droši vien dos priekšroku ģimenei, kura, jādomā, palikusi pilsētā. Ja viņam izdotos to pārliecināt, viņš savu būtu panācis.

Es paaicināju tikai četrus cilvēkus, starp tiem Burru. Liku viņiem paņemt tirgotāju apmetņus, lai noslēptu, kas viņi tādi, un naktī aizvedu uz strūklakas laukumu, kur Mirjama no Magdalas bija ieradusies pasludināt labo vēsti brīnumdara vecajai mātei.

Mani vīri devās ceļā zilā krēslā. Mani vadīja nozieguma loģika: blēdim vajadzētu parādīties Ješua mātei un mēģināt viņu izmantot. Ierīkojām slēpni ap nededzinātu ķieģeļu mājiņu.

Es nelikšu Tev, dārgo brāli, ilgi mocīties neziņā. Trešajā sardzes posmā pēc pusnakts kāda ēna ar kapuci galvā iezagās laukumā. Cilvēks lēnītēm virzījās uz priekšu. Viņš bez mitas atskatījās. Viņš bija piesardzīgs kā zaglis. Vai viņš nojauta mūsu klātbūtni? Ilgu laiku viņš stāvēja nekustēdamies. Visapkārt valdīja miers un klusums, un viņš nomierinājies piegāja pie Mirjamas mājas. F.s vēl neļāvu saviem vīriem rīkoties. Brīdi viņš vēl vilcinājās, paskatījās atpakaļ, tad pieklauvēja pie durvīm.

Tajā mirklī mani ļaudis metās viņam virsū. Viens un divi viņš bija notriekts zemē, kājas satvertas, seja netīrumu pilnā notekā. Es piegāju klāt un norāvu svešā kapuci; ieraudzīju līdz nepazīšanai izkrāsoto Ješua visjaunākā mācekļa seju.

Joānāns, Zebedeja dēls, tas pats, kurš agrāk bija steidzies pie biedriem paziņot par līķa nozušanu, tas, kurš tajā saskatīja eņģeļa Gabriēla iejaukšanos, bija nocirpis bārdu un plakstus ieberzējis ar ogli. Tā pārveidojies, viņš mazliet atgādināja savu skolotāju...

Viņš pat nepretojās. Viņš raudzījās uz mums drīzāk pārsteigts nekā izbijies.

Mani pārņēma tik pretrunīgas jūtas, es reizē biju atvieglots, ka esmu viņu apcietinājis, un tik riebīga likās šī mahinācija, ka neizrunāju ne vārda.

Aizvedām viņu uz Antonijas fortu un iemetām apakšzemes cietumā, neko tā arī nepateikuši. Šajā brīdī viņš guļ pie manām kājām un skaita lūgšanas. Es viņu nopratināšu pēdējā sardzes posmā, kad vairs nejutīšu tik lielu riebumu pret tādu blēdīgumu.

Tagad es pilnīgi pārvaldu stāvokli un beidzot varu atļauties dažas atpūtas stundas, varu nomazgāt cilvēku neprātu un ļaut sevī atgriezties dzīvības spēkam. Vai atceries, kā es astoņu gadu vecumā nokritu, kad rotaļājāmies uz nama jumta un mana kāja iesprūda starp dakstiņiem? Kā par brīnumu, nejutu nekādas sāpes. Pirms tam man muļķīgā kārtā nebija ari baiļu. Tās mani tikpat muļķīgi sagrāba pēc tam. Es drebēju ilgas stundas, baidīdamies no nāves, no kuras bija izdevies izbēgt. Šovakar esmu tādā pašā stāvoklī: man vajadzētu priecāties, ka esmu lietu izbeidzis, tomēr es drebu, iedomājoties, no kādām briesmām esmu izkļuvis.

Rīt Tu saņemsi stāstu par pratināšanu. Lai 'lēv labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Kas ir pārsteigums? Tas ir negaidīts notikums, kas izraisa vai nu mokas, vai prieku. Pārsteigums ir īss; no tā vienmēr attopas, vienalga, vai las ir labs vai slikts. Bet kā lai nosauc pārsteigumu, kuram nav gala un no kura nevar atjēgties? Pārsteigumu, kurš mums liedz atgriezties pie parastības? Kā nosaukt pārsteigumu, kas neizvēršas nedz bēdās, nedz priekos? Pārsteigumu, kurš ir un paliek pārsteigums? Bultu, kas mūs pilnīgi sastindzina izbrīnā?

Vakarvakarā es nokāpu cietumā.

Tur bija tikai Joānāns un tumsa.

Jauneklis gulēja ar seju pret grīdu, rokas iepletis, vaigu pie akmens plāksnes piespiedis. Plakans, vienaldzīgs mēness meta dažus skopus starus caur režģiem.

Viņš bija tikpat garš kā Ješua. Viņa baltā tunika apkļāva platus plecus, šauru vidukli, soļotāja gurnus un garās, kustīgās kājas...

Es skatījos, nedodamies zināms. Es ilgi biju klejojis pa iemigušo fortu. Man sala. Man nepatīk ledaini saltās pavasara naktis, kas nepilda dienas solījumus. Vēroju Joānāna plakani pie zemes piespiestās plaukstas - bālas un drebošas, tās bija baltākas par sievietes balto ādu, maigākas par vaiga pūku.

- Nāc tuvāk, Pilāt, jo tu vai mirsti aiz vēlēšanās ar mani runāt!

Es satrūkos. Viņa balss noskanēja velvēs, kaut gan ķermenis nebija

pakustējies ne par mata tiesu.

- Nāc tuvāk!

Es pasmaidīju. Joānāns savā atdarināšanā bija nonācis tiktāl, ka arī runāja gluži kā Ješua, ar tikpat maigu tembru, ar nekaunīgo familiaritāti, kas liedz atšķirt imperatoru no gana.

Es piegāju pie režģa. Nomurmināju:

- Cik dīvaina poza lūgšanai...

- Viņš tā gulēja, kad bija miris. Krustā, gluži kā noziedznieks. Turpmāk es lūgšu tā. Nupat es gandrīz sajutu naglas delnās.

Piepeši viņš sakopoja spēkus, pagriezās un apsēdās ar seju pret mani. Rokas aptvēra ceļgalus, un viņa melnās acis spīdēja tumsā, bet garie mati mironīgajā mēness gaismā kļuva pelnaini zili.

- Es gribētu viņam līdzināties, cik vien iespējams. Un viņu atdarināt. Cik vien ilgi dzīvošu.

Spriežot pēc aizrautīgā patiesīguma, kas skanēja Joānāna balsī, iedomājos, ka varbūt viņš zaudējis prātu. Viņš ne tikai neliedzās, ka atdarina Ješua, bet to paziņoja skaļi un skaidri. Varbūt viņš iedomājas, ka ir Ješua? Varbūt pats pret savu gribu, bez kāda ļauna nodoma izmantojis liecinieku vientiesību? Varbūt viņš pat nezina, ka novedis tos maldos?

Man bija jāpratina.

- Lai ko arī apgalvo sinedrijs, es vienmēr esmu domājis, ka tavs Ješua ir taisnīgs, tiešs un godprātīgs cilvēks. Viņš nekad nevienu nav gribējis apmānīt - arī tad ne, kad kļūdījies. Kādēļ tad tu...

- Vai tad arī tu, Pilāt, esi saņēmis viņa vārdu gaismu?

Es neieredzu šo jūdu retoriku, jūsmības pilnos tēlus, kas ir viņu miglainās domāšanas dienišķā maize. Es viņam parādīju viņa vietu.

- Nē. Es tikai esmu ieguvis grieķisku audzināšanu un joprojām interesējos par gudrajiem.

- Bet Ješua nav gudrais!

- Ir gan - neveikls un stūrgalvīgs gudrais, kāds bija Sokrats, kas nomira, jo negribēja sevi noliegt.

- Ješua nav gudrais!

Jauneklis noslēdzās. Es gribēju viņu pielabināt, izteikdams tik milzīgu un ārkārtēju atzinību - salīdzinādams viņa skolotāju ar

Sokrātu, taču nevis mazināja attālumu starp mums, bet gan uzcēla klusēšanas sienu.

- Kādēļ tu izliecies par ješua?

Viņš neizpratnē raudzījās manī. Viņš izskatījās patiesi izbrīnījies. Sāku jau domāt, ka cilvēki viņu noturējuši par Ješua, bet viņš to nav pat nojautis.

- Paklausies, Joānān! Kā gan lai es nedomāju, ka tu rīko apkaunojošu krāpšanu, lai piemānītu visus sektantus, kuri vīlušies Ješua? Tev vienmēr ir bijusi zināma līdzība ar viņu, un, lai to pastiprinātu, tu esi noskuvis bārdu. Lieliska doma! Tavējā bija gaišāka un plānāka nekā viņa bārda. Tādējādi tu pats sev līdzinies mazāk, un cilvēki var iedomāties, ka Ješua, kas nocirpis bārdu, varētu izskatīties tāds... Tu esi nokrāsojis plakstus ar ogli, lai liktos vecāks un vairāk noguris. Tu slēpies zem kapuces, tu lieliski atdarini balsi, un, jūtot, ka sarunbiedrs ir gatavs noticēt, tu dažus mirkļus parādi savu seju pustumsā. Kāda cita iemesla dēļ gan tu, ticīgs jūds, to būtu darījis? Ticīgs jūds nenoskuj bārdu!

Joānāns skaļi iesmējās.

- Esmu noskuvis bārdu nevis tādēļ, lai līdzinātos Ješua, bet gan tādēļ, lai izvairītos no tavu cilvēku uzraudzības. Tu mums, visiem mācekļiem, aizliedzi spert savu kāju Jeruzalemē. Bet es zināju, ka te daudz kas notiks. Es pārkāpu tavu aizliegumu un nolēmu slēpties. Arī kapuci valkāju tajā pašā nolūkā. Jā, es slēpjos, jā, es dzīvoju slepeni, bet es negribu, lai mani notur par Ješua.

- Kādēļ tad tu gāji pie viņa mātes?

- Ješua ļoti mīlēja savu māti, un esmu pārliecināts, ka ieradīsies te pateikt viņai labo vēsti. Es gribētu būt tur, paslēpties kaktiņā, lai būtu klāt, kad viņš parādīsies.

Šis jauneklis mani mulsināja. Viņš no visas sirds domāja to, ko runāja, šķita, viņš nespētu izlikties.

- Es tevi lūgtin lūdzu, Pilāt, ļauj man iet pie Mirjamas! Es negribu to palaist garām.

Viņš saņēma manas rokas, un skatiens lūdzās.

- Es neesmu izpildījis tavu pavēli, esmu slepeni ieradies Jeruzalemē, tu, protams, varēsi mani sodīt, bet vēlāk, Pilāt, vēlāk! Es sēdēšu cietumā, cik vien ilgi tu gribēsi, tu varēsi mani sist krustā, man vienalga, ja vien es būšu redzējis Ješua. Ļauj man viņu gaidīt pie Mirjamas.

F-s gāju projām, lai viņš liktu mani mierā. Viņš, vēl arvien lūgdamies, nokrita zemē.

Ja jau šis puisis nemeloja, man tagad vajadzēja pārbaudīt savas hipotēzes pamatojumu: viņš bija nevis apzināts, bet neapzināts krāpnieks.

- Tu noliedz, ka būtu gribējis izlikties par Ješua.

- Protams.

- Vai tu pēdējā laikā esi saticis Hēroda meitu Salomi?

-Jā.

- Un Mirjamu no Magdalas?

-Jā.

- Un divus svētceļniekus no Emausas?

- Protams.

Viņš atzinās. Viņš neuztvēra manu viltību. Viņš nezināja, kādu iespaidu uz tiem atstājis.

- Ko tu domā par viņu liecībām?

- F.s viņus apskaužu. Ak, Pilāt, es tevi lūdzu - ļauj man gaidīt Ješua pie viņa mātes! Man vairs nav vajadzības viņu redzēt, lai tam noticētu, bet es būtu tik laimīgs, ja viņu sastaptu! Ļauj man iet! Es apņemos atgriezties, līdzko man vairs nebūs pamata gaidīt. Ļauj man iet!

Neliedzu viņam klaigāt.

Galu galā viņš apklusa.

Viņš saprata, ka turēšu viņu šajā cietumā. Viņš lēnām atkal nogūlās uz grīdas ieplestām rokām un atsāka lūgšanas. Redzēju, ka viņš pamazām norimst, viņa elpa atkal kļuva vienmērīga, rokas vairs tik ļoti nedrebēja. Viņa miers mani nomierināja. Es ilgi viņu vēroju.

Ausmas bālums jau spiedās cauri pagraba lodziņu blāvumam. Nospriedu, ka varbūt ir prātīgi mazliet atpūsties, pirms stājos pretī jaunai dienai. Es piecēlos, lai atstātu cietumu.

- Es tevi mīlu, Pilāt.

Joānāns bija šos vārdus izrunājis, redzēdams, ka eju projām. Es jutos kā sasalis.

- Es tevi mīlu, Pilāt.

Pagriezos pret Joānānu. Man gribējās viņu nolamāt, lai viņš apklustu.

- Izbeidz runāt tā, kā runāja viņš!

- To viņš man iemācīja.

- Kā tu vari mani mīlēt? Es tevi ieslogu cietumā; pēc dažām stundām es tevi nodošu sinedrijam; varbūt tu nekad vairs neredzēsi dienas gaismu, un tu apgalvo, ka mani mīlot? Kā tu vari mīlēt mani, kas lika izpildīt nāvessodu tavam skolotājam!

- Pie krusta viņš lūdza, lai tev piedod.

- Man?

- Tev un citiem. Viņš čukstēja: “Tēvs, piedod viņiem, jo viņi nezina, ko dara.”

Neapjēgdams, ko daru, es metos pie režģa, cauri tam sakampu viņu un sāku nikni kratīt.

- Man ne, tikai ne man, vai dzirdi? Tev nav mani jāmīl! Tev nav man jāpiedod! Es negribu! Man tas nav vajadzīgs!

- Neesi tik pašlepns. Ješua tevi mīlēja.

Tas nu bija par daudz. Joānāns bija cietumā, bet man draudēja. Viņš bija mednieks, es - upuris, un es atkāpos pustumsā, lai pasargātos no viņa neizturamās labestības.

- Jūs esat traki! Jūs visi esat traki! Kajafam taisnība: jums jāaizliedz domāt un runāt! Jūs visus vajag nogalināt!

-Vai tad vēlme mīlēt ir tik nepiedienīga?

- Jā. Es negribu tavu mīlestību. Es labāk pats izvēlos tos, kuri mani mīl. Un kurus mīlu es. Tā ir noslēgta valstība.

- Tev taisnība, Pilāt. Kas ar mums notiks, ja mēs visi cits citu mīlēsim? Padomā, Pilāt, - par ko mēs kļūsim mīlestības valstībā? Par ko kļūs Pilāts, Romas prokurators, kas par savu amatu ir pateicību parādā iekarošanai, naidam un citu nicināšanai? Par ko kļūs Kajafa, Tempļa augstais priesteris, kas no tevis savu amatu nopircis ar dāvanām un savu varu balsta uz bailēm, kuras iedveš citiem? Vai šajā mīlestības iedvesmotajā pasaulē vēl būs jūdi, grieķi un romieši? Un varenie un vājie, bagātie un nabagie, brīvie cilvēki un vergi? Tev taisnība, Pilāt, tavām bailēm ir pamats: mīlestība sagrautu tavu pasauli. Tu mīlestības pasauli ieraudzīsi tikai savas pasaules pelnos.

Vai lai atzīstos, dārgo brāli? Redzēdams tik lielu neprātu, es aizbēgu.

Rs atstāju Antonijas fortu, lai dotos uz mūsu pili. Pakāpienus izlaizdams, es traucos augšup pa kāpnēm uz mūsu guļamistabu un tur gluži kā aku atradis nomads metos gultā, kurā bija aizmigusi Klaudija.

Viņa gulēja uz sāna, un es piespiedos viņai klāt. Es viņu glāstīju, lai pamodinātu. Mani ieraudzījusi, viņa pasmaidīja. Viņa gandrīz iekliedzās aiz prieka.

- Pilāt, es gribēju tev sacīt...

Es aizvēru viņai muti ar skūpstu. Manī kūsāja maigums un arī tāds kā mežonīgs prieks, vēlēšanās apskaut, glāstīt sievas augumu, ieiet tajā. Viņa vēl gribēja runāt, bet manas lūpas to liedza. Beidzot viņa padevās, mēs saplūdām un ilgi un aizrautīgi mīlējām viens otru.

Mūsu kaislē bija kaut kas no pirmreizības. Mūsu apkampienos bija kaut kas neparasts, varbūt tā bija vardarbība, kaut kas tāds kā plēsīga putna straujums.

Beidzot, kad bauda mūs atšķīra vienu no otra, mēs apgūlāmies blakus, pēc tam Klaudija apsēdās man pretī.

- Pilāt, man tev jāpasaka kaut kas ļoti svarīgs.

-Vai tas, ka tu mani mīli, Klaudija?

- To es nupat jau pateicu.

-Jā.

- Un lu man atbildēji.

Mēs apskāvāmies vēlreiz.

- Pilāt, man tev jāpasaka kaut kas cits - neticams, saviļņojošs, kaut kas...

Viņa apklusa. Es viņu iedrošināju ar skūpstu uz kakla.

- Šonakt es redzēju Ješua. Viņš man parādījās. Viņš ir augšāmcēlies.

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Kā es pabeidzu savu vakardienas vēstuli?

Es vairs nezinu.

Es domāju ar grūtībām.

Fakti ir spēcīgāki par jebkuru loģiku. Fakti trako un auļo. Tie aiz-traucas tuksnesī. Klaudija man apgalvo, ka vajag sekot faktiem un saskaņā ar tiem veidot domu. Es to nespēju. Vai tas ir vājums? Es nespēju atsacīties no veselā saprāta, esmu pieķēries alternatīvai, ka viņš ir vai nu miris, vai arī dzīvs, nevis abējādi. Visas pēdējās dienas, kā jau Tu esi lasījis, esmu visiem spēkiem meklējis sprieduma līkločus, lai saglabātu ticību... spriešanas spējai. Ik reizi izrādījies, ka man nav taisnība. Ik reizi esmu saņēmis pļauku no realitātes - stūrgalvīgas, absurdas, neiespējamas, neiedomājamas, nepieņemamas, atkārtotas, spītīgas, šausminošas un apstulbinošas realitātes.

Tajā pašā naktī, kad turēju Ješua līdzinieku ieslodzītu Antonijas cietokšņa kamerā, Ješua ir parādījies arī savai mātei un pēc tam -Hēroda intendantam Šuzam, viņiem abiem vienādiem vārdiem pasludinot “labo vēsti”.

Es nesaprotu, kas ir šī labā vēsts. Sākumā domāju, ka tā ir viņa paša augšāmcelšanās, jo ir taču patīkami piecelties no miroņiem. Bet Klaudija apgalvo, ka tā nevar būt tik egoistiska un personiska doma. Ješua nav dzīvojis sevis dēļ. Viņš nav miris sevis labad. Arī augšāmcēlies viņš nav sevis dēļ.

Ješua nes vēsti, kas attiecas uz visiem cilvēkiem. Tā ir jo neapšaubāmāka tāpēc, ka viņš ir gribējis parādīties romietei. Bet, kaut arī izraudzīta, viņa vēl neuzskata sevi par spējīgu likmi aptvert. Viņa ir pārliecināta, ka Ješua sūtīs vēl citas zīmes.

Iedomājies manu situāciju... F.s varu apšaubīt visas liecības, tikai vienu ne - Klaudijas Prokulas liecību. Es varu palikt kurls pret visiem stāstiem, visām sūdzībām, apgalvojumiem vai apsūdzībām, varu noliegt visu, tikai ne to, ko man saka Klaudija Prokula. Man pat rodas aizdomas, ka Ješua tīšuprāt ir parādījies manai dzīvesbiedrei; tādā veidā viņš nolēmis mani sasniegt un pārliecināt. Bet par ko? Kādēļ viņš uzņemas tādu risku? Ko viņš grib man pasacīt?

Kādēļ viņš reizē slēpjas un rādās? Kādēļ tāds prombūtnes un klātbūtnes sajaukums? Ko es darītu tad, ja būtu netaisnīgi notiesāts un brīnumainā kārtā atgrieztos no mirušajiem pie dzīvajiem? Es vai nu bēgtu uz svešām zemēm, lai pasargātos no saviem bendēm un vēlreiz nekristu viņu nagos, vai arī izmantotu šo brīnumu un stūrgalvīgi rādītos viņiem, tādējādi sevi pasargājot ar neievainojamības slavu. Arī tad mana rīcība būtu skaidra. Vai nu pazust, vai sevi apliecināt. Taču Ješua, šķiet, nepakļaujas šai loģikai. Viņš met cilpas, izlokās, mulsina pretiniekus, tinas noslēpumainībā.

Kā lai es vajāju un atrodu pretinieku, kuru nesaprotu?

Mēģināju iztaujāt Klaudiju, panākt, lai viņa dod kādu izskaidrojumu. Bet Klaudija ir gandrīz tikpat apmulsusi kā es, kaut arī citu iemeslu dēļ, viņai arī grūti izprast Nācarieša nodomus.

- Vajadzētu labāk pārzināt jūdu Likuma tekstus, - viņa man saka.

Tad nolēmu iet aprunāties ar Nikodēmu, sinedrija locekli, kuru te uzskata par zinīgu Rakstu mācītāju, kas pamatīgi iepazinis Mozus reliģijas vissīkākās nianses.

Klaudija lūdza atļauju piedalīties šajā sarunā. Viņa iedomājās, ka mēs paslēpsimies platos svētceļnieku apmetņos, jo ļaudis varētu brīnīties, ka Romas prokurators ierodas apmeklējumā pie Nikodēma.

Sevišķi tas varētu nokaitināt Kajafu, jo viņam nav nekāds noslēpums, ka Nikodēms ir apveltīts ar visām īpašībām, lai kādu dienu es pats viņu ieceltu par sinedrija priekšnieku Kajafas vietā.

Apmetņos ietinušies, kapucēm galvā mēs aizgājām līdz podnieku kvartālam, šķērsojām Nevainīgo laukumu un pieklauvējām pie mazām, zemām durvīm.

Nikodēms ilgi lika gaidīt, pirms mums tās atvēra. Kad viņš mūs pētīja pa restoto lodziņu, es mazliet pacēlu galvu, lai mani pazītu. Bultas noskrapstēja, viņš mūs ielaida un pēc tam cieši aizdarīja durvis.

Es nebiju varējis iedomāties, ka Rakstu mācītāja māja var izskatīties tāda. Es to biju iztēlojies pilnu manuskriptu un ruļļu. Redzēju tikai tukšus plauktus un saplēstas krūzes.

Nikodēms nojauta manu pārsteigumu.

- Mana manta tika konfiscēta. Kajafa man pārmet, ka esmu par daudz uzmanīgi klausījies Ješua vārdos, gribējis pasargāt viņu no tiesas un pēc tam pavadījis līdz kapam. Viņš, priesteri un farizeji būtu man piedevuši, ja Ješua apmierinātos ar nāvi pie krusta, bet, kopš viņš atkal ir parādījies, tie savas dusmas izgāž pār mani. Niknuma bezspēcībā viņi mani padarījuši par grēkāzi.

Sīkais vīriņš smaidīja.

- Pagaidām viņi man vēl ir atstājuši tēva māju. Manuprāt, pēc nedēļas viņi atņems arī to, tad būšu aplaupīts pilnīgi.

Nelikās, ka tas viņu uztrauktu. Šis cilvēks bija laimīgs un runīgs, es jutu, ka nebūs pat vajadzības iztaujāt - viņš tāpat man uzticēs visu, ko zina.

Viņš mums ielēja ūdeni divās vēl palikušajās krūzēs.

- Mēs piedzīvojam ārkārtēju brīdi; tā ir izcila privilēģija - redzēt Mūžīgo kļūstam laicīgu. Kāds gods! Kādēļ mēs? Kādēļ te un tagad? Paldies, Kungs! Mozus pirmais pavēstīja, ka nāks pravietis un radīs jaunu Derību. Pēc tam Dāvids, Ecehiēls Hozeja un it īpaši Jeremija iedvesmas ceļā pasludināja Mesijas atnākšanu. Un Ješua ir parādījies. Viņš atšķirībā no visiem citiem patiesajiem praviešiem un viltus mesijām - jā, vienīgi Ješua - citu pēc cita piepilda visus pareģojumus, īsteno visu, kas bijis pasludināts. Vispirms jau viņš bija paredzējis, ka Mesija piedzims Betlēmē, un Ješua tur piedzima. Ka viņa sludināšana sasniegs kalngalu Jeruzalemē, un Ješua te nupat radīja nemierus. Kad viņš sasniedza brieduma gadus, Joānāns Šķīstītājs, pēdējais pravietis pirms Mesijas, viņu pazina bezpersoniskā pūlī, nometās viņa priekšā ceļos un pasludināja, ka tik ilgi gaidītais Mesija ir atnācis Palestīnas zemē. Pēc tam notikumi sāka risināties aizvien straujāk, un Ješua apliecināja aizvien vairāk pareģojumu piepildīšanos. “Līksmojies no visas sirds, Sionas meita! Raidi prieka saucienus, Jeruzalemes meita! Lūk, tavs ķēniņš nāk pie tevis, viņš ir taisnīgs, uzvarošs un pazemīgs un sēž pavisam jauna ēzeļa mugurā.” Kā jau Ecehiēls bija paredzējis, Ješua iejāja Jeruzalemē ar mazu ēzelīti, kam neviens vēl nebija licis nastas nest; cilvēki saskatīja zīmi, izklāja viņa ceļā savus apmetņus vai laukos grieztu pūpolu zarus; gan tie, kas gāja pa priekšu, gan arī tie, kuri sekoja, sauca: “Ozianna! Lai svētīts tas, kurš nāk Tā Kunga vārdā!” Tieši tur, Eļļas kalnā, Dievam bija jāparādās laika galā, kā pareģojis Zaharija. Tempļa priesteri pārskaitušies pavēlēja bērniem klusēt, un Ješua viņiem atbildēja: “Jūs tātad nekad neesat lasījuši Rakstus: no vismazāko bērniņu mutes tu liksi skanēt slavas dziesmām.” Protams, daži tad apgalvoja, ka Ješua izmanto savas Rakstu zināšanas, lai sagatavotu gan atbildes, gan ceļa virzienu. Bet, ja viņš ir tikai blēdis, kādēļ tad viņš pats uzdrošinās izteikt pareģojumus? Atcerieties viņa dusmas Templī, kad viņš apgāza naudas mijēju galdus un baložu pārdevēju solus, aplokus, kuros turēja pārdodamos vēršus un aitas, kad viņš ar pātagu padzina tirgotājus. Šo rīcību viņš attaisnoja ar Rakstiem: “Mans nams sauksies par lūgšanu namu visām tautām, jūs to esat padarījuši par bandītu krogu.” Pēc tam viņš uzņēmās risku un pareģoja savukārt: “Nojauciet šo Templi, un es to no jauna uzcelšu trijās dienās.” Pravieši pirmajā brīdī nesaprata un sāka zoboties. “Bija vajadzīgi četrdesmit seši gadi, lai šo Templi uzceltu, un tu to uzbūvēšot trijos!” Taču viņš to dara. Tikai šodien mēs to saprotam. Templis, par kuru viņš runāja, ir viņa miesa. Un viņa miesa pēc trijām dienām augšāmcēlās! Trīs dienas!

Izdzirdis šo pārlieku kategorisko apgalvojumu, es gribēju sacīt, ka tā ir rotaļāšanās ar vārdiem, bet Klaudija man paspieda roku, tā apklusinot.

— Vai pareģojumi arī prasīja, lai jūsu Mesija tiktu sists krustā kā parasts zaglis? - Klaudija jautāja.

- Protams. Isajs par to ir brīdinājis. “Mans Kalps paveiks,” Tas Kungs saka, “viņš kāptin kāps, viņš pacelsies, viņš tiks apskaidrots! Lielais pūlis brīnīsies, viņu redzot, jo viņš būs tik sakropļots, ka vairs nelīdzināsies cilvēkam. Viņš tiks apcietināts, pēc tam tiesāts, nogalināts un apglabāts starp neticīgajiem. Spīdzināts viņš pazemosies, viņš neatvērs muti; kā kaujams jērs, kā mēma aita cirpēju priekšā viņš neatvērs muti.” )ūs, romieši un grieķi, nespējat iztēloties kādu savu dievu piepildām pazemošanos, jūs saplūdināt svētumu ar varonību. Turpretī mēs spējam uztvert ciešanu jēgu. Mesija pieņem nāvi, lai izglābtu visus. Krustā sists, viņš nes nevis savus, bet tautas grēkus. “Tas Kungs liek krist visiem mūsu grēkiem uz viņu,” Isajs saka. “Viņš savu dzīvi ir pārvērtis par ziedošanos. Viņš nes daudzu grēkus un aizrunā par grēciniekiem.” Tāpēc, ka viņš ir iepazinis ciešanas, tāpēc, ka viņš tās pieņēmis, viņš uzņēmies visu mūsu grēkus. Viņš liek mums tos atzīt, tos nožēlot un pēc tam drīz atdzimt, kā atdzimis viņš. Ak, ja jūs zinātu - ir piepildījušies pat vismazākie Rakstu sīkumi. Ir teikts: “Neviens viņa kauls netiks salauzts,” - un tu, Pilāt, neliki viņam nedz nocirst locekļus, nedz saraustīt viņu gabalos; viņu noņēma no krusta neskartu, es to varu liecināt, es tur biju kopā ar Jāzepu no Arimatijas. Rakstos teikts: “Viņi pacels acis uz to, kuru viņi caurdūruši,” - tā paredzot leģionārus krusta pakājē. “No viņa sirds izšļāksies dzīva ūdens upes,” - un es varu liecināt, ka tad, kad tavs kareivis iedūra šķēpu viņam krūtīs, no tām izšļācās ar asinīm sajaucies ūdens. Vai tad tas nav brīnumaini? Tomēr tajā pēcpusdienā šaubījos pat es. Pārlieku drūmais skats man atsauca atmiņā bērna sapņus. Arī es, tāpat kā Kajafa, kā priesteri, kā lielākā daļa no mums, gaidīju slavas apvītu mesiju, spēcīgu un varenu vīru, kas vispirms atklāsies kā liels karavadonis vai liels valdnieks. Hs nespēju sev liegt ilgas pēc ārīga diženuma mesijā. Turklāt, tāpat kā maniem brāļiem, tāpēc, ka esmu izstudējis par Rakstu mācītāju, man ir tieksme visu uztvert burtiski. Tā, kad Dāvids saka - Mesija atbrīvos tautu no tās ienaidniekiem, es, tāpat kā citi, sākumā domāju, ka viņš mūs atsvabinās no romiešiem. Es nespēju pašā sākumā aptvert, ka ienaidnieki, no kuriem atbrīvo Jcšua, pirmām kārtām ir grēki.

Man nelikās, ka saruna būtu jāturpina. Es biju iedziļinājies jūdu neprātībās vairāk, nekā spēju. Lai nonāktu tādā sajūsmas pakāpē, kādu bija sasniedzis Nikodēms, būtu jātic divām lietām, kurām es nevaru piekrist: pareģoniskajiem tekstiem, ko satracināti bārdaiņi gadsimtu gaitā ir sakrājuši Palestīnas nestabilajos novados, un tam, ka Ješua ir augšāmcēlies un ir šo muļķību mudžekļa pasludinātais cilvēks.

- Ko tu tagad darīsi, Nikodēm?

- Došos ceļā uz Nācareti. Savas nāves nedēļā viņš pēdējā vakarēdienā, ko ieturēja kopā ar mācekļiem, sacīja: “Kad būšu augšāmcēlies, ieradīšos Galilejā pirms jums.” Tātad mēs zinām, ka viņš parādīsies un runās ceļā uz Galileju. Tagad nevis mēs gaidām mesiju, bet viņš gaida mūs. Man tikai jāsameklē nestuves...

- Kādēļ?

Nikodēms rādīja uz savu gūžu.

- Tā vairs neklausa. Es nespēju nedz staigāt, nedz arī jāt kāda lopa mugurā. Lielus attālumus varu veikt tikai guļus. Un tagad, kad sinedrijs mani aplaupījis, man vairs nav līdzekļu. Bet gan jau es atradīšu kādu draugu...

Šī kroplība mani varen uzjautrināja. Pēc tādas reliģiskas miglas lavīnas man bija gandrīz patīkami redzēt, ka Nikodēms uzduras kaut kam konkrētam.

- Tas ir dīvaini, Nikodēm. Kādēļ tad Ješua tevi neizdziedināja, kad tu viņu satiki?

- Tāpēc, ka cs viņam to nelūdzu.

Nikodēms atbildēja vientieša rāmumā. Nokaitināts aizcirtu durvis viņam deguna priekšā, un mēs atgriezāmies pili.

Krēslo.

Nāk nakts, bet tā nenes man mieru. Dziesnas gaisma aizslīd aiz apvāršņa, neatbrīvojot mani no rūpēm. Pa logu es redzu pakalnus, kalnu tumšo masu, kas balstās uz nakts melnumu. Klusums mani ievaino; tas klusē; tas snauž, pārklājies saviem noslēpumiem; tas tos nobēdzina no manis.

Es Tev rakstu, un šo lapu baltums saplūst ar manām domām. Es vairs nedomāju, es gaidu. Es atsakos izdarīt izvēli starp gudru vārdu un negudru vārdu. Es gaidu, kad manī atgriezīsies saprāts. Es gaidu, kad veselais saprāts visus faktus atkal noliks savā vietā.

Nesen, īsi pirms sāku rakstīt Tev vēstuli, man piepeši iegribējās parunāt ar Klaudiju, noskūpstīt viņu. Asinis dzīslās sāka ritēt straujāk. Man šķita, ka nokavēšu satikšanos, uz kuru esmu aicināts. Es uzkāpu mūsu guļamistabā un tur sapratu, kādēļ sirds pukstējusi tik strauji.

Klaudija bija aizgājusi. Viņa man atstājusi vēstuli, ko ieraudzīju noliktu uz gultas. Mimozas zars liedza papirusam aizlidot.

“Neuztraucies. Es drīz atgriezīšos.”

Kā Tu jau zini, esmu pieradis pie šīm vēstulītēm, kas man nozīmē uzspiestas vientulības stundas. Klaudijai ir paradums tā aizbēgt, es zinu, ka viņa paklausa tikai nepārvaramai iedvesmai, un es vairs nebūtu viņas vīrs, ja pasacītu, ka tās necietīšu.

Es atlaidos uz zīda segas.

Telpa bija pilna viņas ambrainās smaržas, viņas smalkās gaumes, kas izraudzījās retus audumus, griezumiem rotātus, krāsainiem akmeņiem inkrustētus krēslus, dīvainus krūšutēlus, kas atvesti no visiem mūsu ceļojumiem. Visur, kur vien esam dzīvojuši manas karjeras gaitā, kā mājās esmu juties vienīgi Klaudijas gultā un viņas smaržā. Šoreiz viņa nebija devusies līdzi kādai karavānai vai aizstāt promesošu māti bērniem, vai pavadīt dažas dienas jūras malā, noliekusies pār kādu gliemežnīcu, meklējot tās noslēpumu, vai nododoties pārdomām, kuru dēļ aizmirst ēdienu un dzērienu. Šoreiz viņa ir devusies uz Nācareti... Viņu ir pārņēmis dīvainais drudzis, kas skāris Jeruzalemes labākos prātus...

Man jāļauj viņai iet pakaļ ilūzijām - līdz ilūziju galam. Nav nozīmes mēģināt viņu panākt. Man te uz vietas ir jāmeklē atrisinājums.

Un, kā par brīnumu, man šķiet, ka tā viss ir pareizi. Es jūtos kā dubultojies. Mans spēks, mani muskuļi un mans veselais saprāts paliek te, Antonijas fortā, bet puse - mana sapņojoša puse, jūtīgā, iztēles bagātā puse, kas varētu padoties iracionālām mirāžām, -pavada Klaudiju Galilejas akmeņainajos ceļos.

Es uzspiedu skūpstu mimozas zaram, nešaubīdamies, ka mana sieva, lai kur būtu, sajūt uz pieres manu lūpu siltumu.

Kur esi Tu, manu brāli? Kur Tu lasīsi šo vēstuli? Es nepazīstu cilvēkus, kuri būs ap Tevi, nedz arī kokus un mājas, kas Tev dod pajumti, kādā krāsā būs debesis, zem kurām Tu lasīsi šīs rindas. Es Tev rakstu no sava klusuma, lai sasniegtu Tavējo, es rakstu, lai noliegtu attālumu, lai no savas vientulības ieietu Tavējā. Jā, tā tas ir. Mana vientulība un Tava vientulība. Vientulība. Vienīgais, kas mūs padara līdzīgus. Vienīgais, kas mūs šķir un tuvina. Lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Esmu atradis!

Tavs brālis atkal ir kļuvis par Tavu brāli, loģika guvusi virsroku. Mans prāts ir kārtībā. Man atliek vienīgi to ieviest šajā zemē. Viss pārdabiskais ir izgaisis. Fakti vairs nerunā pretī prātam; gluži pretēji, tie atritina kādas viltīgas, sarežģītas, nesatricināmas mahinācijas pavedienu - īstu Austrumu intrigu, kas varētu dot vielu stāstniekam. Palestīnā vēl nav izskausti visi draudi, bet tie attālinās, vismaz zūd draudi zaudēt prātu. Kad būsi izlasījis manu vēstuli, Tu atklāsi, ka Ješua noslēpuma nemaz nav; paliek tikai Ješua lieta. Un tas ir vairs tikai stundu jautājums...

Atrisinājumu man pateica priekšā Kratērijs, pats to nemaz nenojauzdams. Es viņu paglābu, kad viņu Antonijas forta pagalmā lamāja mani leģionāri: neievērodams mūsu armijas paražas, viņš ēda, tur-ciski sēdēdams pagalma vidū. Kareivji kliedza: “Suns, netīrais suns! Ej uz ēdamtelpu! Uz virtuvi!” - bet viņš, turpinādams stūķēt ēdienu mutē, mierīgi atbildēja: “Suņi esat jūs! Jūs ložņājat man apkārt, līdzko paņemu barību.” Ierados brīdī, kad viņš gandrīz jau bija saķēries ar Burru. Es viņu ievedu iekšā un bažīgs apjautājos par rīta vingrinājumiem.

- Es taisni grasījos tos iesākt, kad tavs centurions sāka uz mani riet.

Es ļāvu viņam tikt ar sevi galā istabas kaktā.

Pēc atvieglojuma kliedziena viņš izteica nožēlu, ka nevar arī izsalkumu remdināt tikpat vienkārši - berzējot vēderu, un mēs devāmies uz termām.

No marmora kūpēja tvaiks.

- Man patīk pirtis, jo tur kailums vismaz padara cilvēkus vienlīdzīgus. Nav vairs purpura togas, kas paceļ augstumos vienus un pazemina citus.

Protams, Kratērijs vēl atrada dažas iespējas izraisīt skandālus. Vispirms viņš piesējās dažiem atlētiskiem jaunekļiem ar lielisku, muskuļotu un ieeļļotu augumu, kuri, acīmredzot aizrāvušies ar vingrinājumiem, trenējās svaru celšanā un cīņā.

- Skaisti vīri bez kultūras līdzinās ar etiķi pildītām marmora vāzēm. Man jūsu žēl! Jūs vairāk laika ziedojat, pūlēdamies kļūt par izciliem skrējējiem vai šķēpa metējiem, nevis cenšaties kļūt par krietniem cilvēkiem. Kāda gan epitāfija būtu rakstāma uz jūsu kapa? Vai varbūt - viņam bija spēcīgi muskuļi?

Pēc tam viņš uzbruka mazliet sievišķīgam puisim, kas ar pārliecīgu interesi vēroja atlētus.

- Daba tevi ir radījusi par vīrieti. Vai tad gribi nonākt sliktākā stāvoklī иn kļūt par sievieti?

Beidzot man izdevās viņu nošķirt no citiem tvaika telpā, kaut arī viņam patīk vienīgi aukstums, un mēs sarunājāmies. Viņš man pastāstīja par savu aizvien pieaugošo interesi par Ješua, kuru viņš uzskata par augstas klases filosofu, par tādu pašu Diogena skolnieku kā viņš pats, jo Ješua ideāls bija klīst pa ceļiem, lai izaicinātu cilvēkus un liktu tiem pārdomāt šķietami neapšaubāmas patiesības.

- Tāpat kā Diogens, viņš pameta visu savu mantu un arī ģimeni. Viņš dzīvoja kā klaidonis, pieņemdams ubagdāvanas. Viņš aizmēza visas paražas, visus noteikumus, neatzina nevienu iepriekš noteiktu likumu, pieņēma, ka tikums ir vienīgā vērtība. Es tev saku, Pilat, - šis jūds, tāpat kā es, bija pieņēmis Diogena piemēru - suņa īsāko ceļu.

- Kā tu saproti viņa nāvi pie krusta?

- Tur nekas nav jāsaprot. īsts gudrais nebaidās nāves, jo zina, ka nāve nav nekas. Apziņa necieš, jo tā ir izzudusi. Reizē ar miesas satrūdēšanu satrūd arī gars, tāpat kā vēlmes un bailes. Nāve, kura laupa mums jebkuru iespēju ciest, ir jāgaida kā svētlaime. Turklāt tā ir vienīgā iespēja būt viedam: raudzīties uz nāvi kā uz svētkiem.

Es pastāstīju, kā notikumi risinājušies tālāk, - par līķa pazušanu, par augšāmcelšanos un secīgo parādīšanos. Viņš paraustīja plecus.

- Tas nav iespējams!

- Man arī tā liekas. Bet kā tad lai visu to izskaidro?

- Ļoti vienkārši. Ja viņš joprojām ir dzīvs, tas nozīmē, ka viņš nav nomiris pie krusta.

Sākumā es neaptvēru Kratērija apgalvojuma dziļāko jēgu. Bija vajadzīgs sīkums, kāds dīvains sīkums, lai es piepeši saprastu tā nozīmību. No vidus zāles sadzirdējām protesta saucienus. Devos turp un ieraudzīju, ka jaunekļi lamā sirmgalvi vai, pareizāk sakot, ar ļenganu ādu pārvilktu skeletu, kas kāpa iekšā zilām Krētas flīzēm izliktajā baseinā. Viņa miesu klāja rētas un kraupji, daži no tiem vēl strutoja.

Jaunekļi kliedza, lai viņš kāpj laukā, sūdzējās, ka viņš ar savām vēl vaļējām brūcēm piegāna ūdeni, bet centūrijas veterāns, sasprindzis, lai virzītos uz priekšu naidīgajā saltumā, viņus pat nedzirdēja.

Tajā mirklī man atmiņā atausa kāds tēls, kas nemaz nepārsteidza iepriekšējās dienās, bet tagad likās iesitam kā ar mietu pa pieri: apmeklējot Jāzepa no Arimatijas namu, kad meklēju, kur varētu būt paslēpts līķis, pamanīju liela auguma bālu un ievainotu cilvēku, ap kuru rosījās kalpones... Un ja nu tas bija Ješua? Atlabstošs Ješua, kuru nedz Kajafas vīri, nedz arī es nepazinām, jo pilnīgi nepārprotami meklējām līķi.

Atstāju termas, lai iedziļinātos šajā idejā, un tagad, dārgo brāli, es Tev pastāstīšu, ko izmeklēšanā esmu atklājis.

Ješua ir dzīvs. Viņš runā. Viņš staigā. Viņš elpo tāpat kā Tu un es gluži vienkārši tāpēc, ka nav miris.

Atgriezīsimies dienā, kad viņu sita krustā. Trīs notiesātos aizsūtīju uz soda vietu pusdienlaikā. Ješua bija pēdējais, ko piesita krustā; viņu pienagloja pusstundu pāri pusdienlaikam. Bet pēc piecām stundām Jāzeps no Arimatijas ieradās pie manis pilī paziņot, ka Ješua jau ir nomiris un viņu varētu apglabāt. Tas man likās labi, jo trīs Lieldienu dienas jūdi neļauj izlikt mirušos publiskās vietās. Aizsūtīju Burru pārbaudīt, vai Ješua tiešām ir miris. Viņš to apstiprināja. Tad nonāvēja arī abus pārējos noziedzniekus, un es devu atļauju noņemt līķus no krusta un viņus apbedīt.

Taču mans ārsts kategoriski apgalvo, ka tik ātri cilvēks nenomirst.

Es gribētu, lai Tu paklausies, ko Sertorijs man šodien pastāstīja par spīdzināšanām un agonijām. Viņš paskaidroja, ka krustā sistais nenomirst no brūcēm, lai cik tās sāpīgas būtu, arī ne no asiņu zaudējuma, kamēr iedzen naglas. Nē, krustā sišana ir nevis nāvessoda izpildīšana, bet spīdzināšana. Notiesātais mirst ļoti lēnām. Mūsu juristi pieņēmuši šo tehniku, jo ilgā agonija dod noziedzniekam laiku aptvert savas rīcības neģēlību. Kā apgalvo Sertorijs, kuram patīk medicīniski juridiski salīdzinājumi, krustā sišanai ir daudz priekšrocību salīdzinājumā ar jūdu izmantoto nomētāšanu ar akmeņiem. Taisnība, akmeņu mešana notiesātajam ļauj tautai remdināt atriebību un dažādus neizpētītus dzinuļus, no kuriem vienmēr ir labi atbrīvoties, bet viss norisinās pārāk ātri, trieciens pa galvaskausu drīz noved pie nāves. Krustā sišana ir arī labāka par sadedzināšanu, kurai notiesā cilvēku, kas pieķerts laulības pārkāpšanā ar savu sievasmāti vai pamāti, vai arī izkausēta svina liešanu rīklē, kaut arī pēdējais paņēmiens ļauj saglabāt līķi un izlikt to publiskai apskatei. Saskaņā ar visu mūsu ekspertu spriedumu krustā sišanai ir trejādas priekšrocības: notiesātais cieš ilgas mokas, viņš tomēr tiek nonāvēts, un miršanas aina iedveš bailes tautai. Sertorijs nespēja vien pietiekami slavināt arī šā nāvessoda simboliskos labumus: kad šādi izpilda nāvessodu bandītam, viņa rokas, kuras laupījušas, un kājas, kas ļautu bēgt, tiek piesistas ar naglām. Vārdu sakot, krustā sišana ir nevis jūdu, bet romiešu izmantots soda veids.

Kāds ir krustā sistā nāves cēlonis? Noslāpšana. Ķermeņa svars rokām ir tik liels, ka tas saspiež krūšukurvi un sastindzina muskuļus. Cilvēku žņaudz spazma, viņam ir aizvien grūtāk un grūtāk elpot, tātad viņš lēnām noslāpst.

Lūdzu, lai Sertorijs palasa savas grāmatas un pasaka, cik ilgu laiku slāpšana prasa. Viņš vilcinājās.

- Caurmērā... To ir grūti pasacīt... jāņem vērā blakus faktori, piemēram, cik asiņu zaudēts, cik stipri iekaisušas brūces, cik karsta saule spīd uz pakauša... Jāatceras, ka dažiem plaušās vai galvā krampji sākas agrāk... Vārdu sakot, caurmērā cilvēks pie krusta mirst trīs dienas.

- Trīs dienas?

- Taisnība, runā, ka ir sevišķi stipri cilvēki, kas līdz pēdējai elpai noturējušies desmit dienas, bet tie ir izņēmumi.

- Tātad piecas stundas pie krusta ir smieklīgi īsas?

- Nepietiekamas. Ir jau redzēti no krusta noņemtie, kas dienu vēlāk sāk atveseļoties un drīz vien jūtas lieliski, viņiem ir tikai dažas rētas. Tādēļ arī ir izgudrota stilba kaulu salaušana.

Ārsts aizgāja parakņāties savās lietās un atnesa man no vaska veidotu krustā sistā atveidu. Makets nebija garāks par manu kāju. Sertorijs pakāra krustu pie naglas, tad satvēra cirvi.

- Palūkojieties uz šo manekenu. Es to liku izgatavot mācību nolūkā. Krustā sistais atbalstās arī uz kājām, viss auguma svars nevelk rokas. Kamēr viņam vēl ir spēks, viņš var turēties kājās un elpot. Tādēļ, lai liktu viņam nomirt drīzāk, viņam pārcērt lielu kaulus.

Ar cirvja cirtienu viņš salauza manekena kājas. Tad redzēju lelli sašļūkam, jo tā karājās tikai pienaglotajās rokās.

- Šādi nosmakšana ir straujāka. Drošības labad šo operāciju veic ikvienam, pirms to noņem no krusta.

Tad pasaucu Burru - centurionu, kuram bija uzdota pārbaude. Viņš apliecināja, ka tiešām ir pārcirtis abu zagļu lielu kaulus, jo tie vēl bijuši dzīvi un lādējušies, bet nav aizticis ješua potītes, jo tas jau bijis miris.

- Kā tu vari būt par to tik drošs?

-Viņam iedūra šķēpu sirdī, un viņš pat nepakustējās.

- Viņš nepakustētos arī tad, ja būtu tikai zaudējis samaņu.

- Protams, bet šķēpu taču iedūra. Ja viņš nebūtu miris, ar to viņu nogalinātu.

Sertorijs, tāpat kā es, likās noskaņots skeptiski. Jebkurš dūriens nav nāvējošs, mēs esam pietiekami karojuši, lai to zinātu.

Tad atsaucu uz ārsta darbnīcu kareivi, kas bija dūris, - mazu, druknu marseļieti ar ļoti biezām, kopā saaugušām uzacīm.

- Vai vari pilnīgi precīzi parādīt, kā tu to darīji?

Kareivis paņēma šķēpu, piegāja pie manekena un iedūra tam krūtīs. Sākumā vasks pretojās un šķēpa gals slīdēja, bet kareivis, iededzies atdarināšanas spēlē, iedūra pa īstam.

Viņš apmierinājumā nosēcās.

- Šoreiz iedūrās vieglāk. Bet kopumā tas notiek tā. Es iedūru sirdī.

- Ko tu domā? - es jautāju ārstam.

Es domāju, ka sirds ir otrā pusē.

Tad visi sākām skaļi smieties. Ik ar smieklu brāzmu manu  iekšējo dienu mokas atkāpās. Jo vairāk mēs smējāmies, jo vairāk atbrīvojos.

Marselietis sadrūma un savilka dūres; sašķiebtā seja šķita vēl trulāka; piere viņam bija šaurāka nekā pērtiķim.

- Bet galu galā es māku pateikt, kad cilvēks ir beigts!

- Ak tā? - mans ārsts nicīgi noprasīja. - Pēc kā tu spried? Arī es kļūdos, ja neesmu pamatīgi izmeklējis.

- Es tev saku - iedūru šķēpu pamatīgi. Un dziļi. To rāda šķidrums, kas izšļācās ārā. Ar strūklu!

- Ar strūklu? - ārsts pārjautāja. - Nu, zini, līķis neasiņo. No tā, augstākais, sūcas biezas, brūnganas asinis, tās tik tikko pil. Tur nav nekā, kas varētu šļākties! Nu jau mēs varam būt pārliecināti, ka krustā sistais nebija miris brīdī, kad gribējāt pārliecināties par viņa nāvi.

- Bet mans dūriens būtu viņu piebeidzis!

- Ar šķēpa dūrienu nepietiek. Labāk pastāsti, kāds tev līķis likās, kad ņēmi to nost no krusta. Vai tas bija silts? Remdens? Auksts? Vēl ļengans vai jau stīvs? Pastāsti, kā viss notika.

Marseļietis kļuva sarkans kā biete. Viņš nenovērsdamies pētīja grīdu. Es stājos ārsta vietā un pavēlēju atbildēt nekavējoties.

- Nu... Kā lai saka... Mums būtu grūti to zināt, jo pa to laiku mēs... ņēmām nost divus pārējos...

- Kā, vai tad tie nebija mani ļaudis, kuri notiesātos noņēma no krusta?

- Jā, tiem abās pusēs nebija ne ģimenes, ne vispār kāda. Bet tam vidū, Nācarietim, bija vesels pūlis, kas gribēja to darīt... un arī tas kungs, kurš bija atnācis pie tevis...

- Jāzeps no Arimatijas!

- Jā, un, tā kā mēs steidzāmies...

Es nevaru pateikt, dārgo brāli, vai tajā brīdī jutos pārskaities vai atvieglots. Es notēloju dusmas un liku visus tos vīrus ieslodzīt Antonijas fortā; prokuratoram ir jāsoda jebkura nolaidība pavēļu izpildīšanā. Bet man būtu vieglāk zaudēt autoritāti nekā saprātu; atvieglojums, ko deva apziņa, ka esmu sapratis, guva virsroku. Turklāt tad, kad pārējie apcietinātie kareivji man apliecināja, ka nav pieskārušies Nācarieša līķim, viens no viņiem, gribēdams iebilst un palielīties ar savu prasmi, beigās man paskaidroja:

- Zini, mēs noņēmām no krusta divus, kamēr jūdi ķēpājās ar vienu pašu. Skaidri varēja redzēt, ka viņi pie tādām lietām nav pieraduši. Viņiem trīs reizes vajadzēja ķerties pie lielās kāju naglas. Mēs jau nu protam apieties ar beigtu gaļu, tur nekāda saudzēšana nav vajadzīga. Bet viņi rīkojās tā, it kā līķis vēl kaut ko spētu sajust.

Tajā vakarā aptvēru, ka man Palestīnā ir ienaidnieks - ienaidnieks, kuru nebiju nojautis, kurš manipulē ar mani, Kajafu, sinedriju, Ješua mācekļiem un varbūt pašu Ješua: tas ir Jāzeps no Arimatijas. Viņš paredz, aizsteidzas priekšā, sajauc pēdas un izmanto kalendāra likumus, lai mūs visus piemuļķotu. Zinādams, ka trīs jūdu Lieldienu dienas nedrīkst atstāt krustā sisto publiskā vietā, viņš jau pašā sākumā nolēma izmantot šo kārti: Ješua, ja tas apcietināts Lieldienu priekšvakarā un pēc tam notiesāts, nepaspēs nomirt pie krusta! Uz soda vietu viņš liek nest krustu kādam līdzzinātājam, droši vien tāpēc, lai taupītu Ješua spēkus, vai arī tālab, lai iečukstētu ausī savu plānu. Pēc piecām stundām Ješua izliekas miris un Jāzeps traucas uz pili man to paziņot, pēc tam, aizbildinādamies ar jūdu paražām, lūdz, lai lieku nogalināt abus pārējos, lai visus trīs līķus apbedītu. Viņš kopā ar līdzzinātājiem atbrīvo mirstošo, uzmanīgi aiznes pats uz savu kapu, sazāļo Kajafas noliktos sargus, lai tie aizmigtu, un naktī ievainoto paņem. Jāzeps ļauj viņam trīs dienas atkopties, noslēpis mājas kalpu vidū. Pēc tam viņš liek Ješua parādīties - vienmēr tikai īsu brīdi, vienmēr it kā daļēji, jo ievainotais vēl jūtas vārgs.

Jāzeps baidās, ka Nācarietis varētu nomirt. Šajās dienās viņš rīko aizvien vairāk parādīšanās, pēcāk, gribēdams radīt noslēpumainību, nolemj vājinieku aizvest tālāk, noslēpt Galilejā. Ja Nācarietim ir slikta veselība, Jāzeps drīz vien palaidīs baumas, ka Ješua parādīsies pēdējoreiz, pirms dosies uz sava Tēva valstību.

Ja es nepasteigšos, Jāzeps vēl var iestāstīt, ka Ješua ir mesija. Es aizsūtīju vairākus vīrus pa pēdām šiem diviem blēžiem, kuri var ne tikai izraisīt jūdu sacelšanos pret Romu, bet arī nonākt pie idejas, ko cilvēce pieņems pati no sevis. Ja turpmākajās dienās viņi nostiprinās augšāmcelšanās domu, tiks mainīta visa pasaule, gāzti visi pārējie kulti, tad jūdu filosofija ar savu miglu pārklās visus novadus un okeānus.

Šonakt mani vīri Palestīnā meklē blēdi Jāzepu un viņa līdzzinātāju Ješua. Tas, kas man šķita tikai nenozīmīga Galilejas lieta, var kļūt par sazvērestību pret visu pasauli.

Neuztraucies, mans brāli, Tavs brālis ir nomierinājies. Kad saņemsi manu vēstuli, viss droši vien būs atkal rāms. Es steigšos Tev to paziņot. Bet pagaidām - lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

- Es saprotu, kāpēc Roma valda pār pasauli.

Tāds bija Kajafas apbrīna pilnais secinājums, kad pastāstīju par savu spriedumu gailu. Mēs abi priecīgi saskandinājām, vienojušies atminētas mīklas laimē. Kad bija izdzertas dažas glāzes Lesbas vīna, mēs jau smējāmies par Jāzepa izliktajiem slazdiem: Ješua ar noskūtu bārdu, tā kļuvis nepazīstams, mūsu acu priekšā viņu kopj sievietes, kamēr mēs meklējam līķi; Ješua, kas īsu brītiņu parādās, jo vēl tikai atlabst, un piešķir šim mirklim brīnuma raksturu. Sevišķi mēs uzjautrinājāmies par kādu mahinācijas sīkumu - par kapenēs atstātajām apsaitēm un līķautu. Jāzeps, ieradies pakaļ ievainotajam, kas gulēja šķietamā mūžības gultā, droši vien pieprasīja, lai Ješua apģērbjas, jo citādi viņu Jeruzalemes ieliņas pazītu; viņš arī paredzēja, ka vientieši, atraduši tikai šaipasaulei piederīgas Nācarieša lietas, no tā jo vieglāk izsecinās, ka brīnumdaris ir noslēpumaini aizlidinājies debesīs.

Mana pirmā kohorta atgriezās no Jāzepa fermas un mums apliecināja saimnieka aizbēgšanu. Viņš bija atstājis māju tukšu, pamezdams lopus un vīna dārzus triju nespēcīgu sieviešu gādībā. Tās, manu vīru mazliet sapurinātas un no draudiem nobijušās, atzinušās, ka Jāzeps ar savējiem devies uz Nācareti piebiedroties Ješua.

Citas manas kohortas jau traucās pa Galilejas ceļiem.

Manā un Kajafas domāšanā bija viena pati atšķirība - par Ješua līdzzināšanu. Kajafa par to bija pārliecināts, es - ne.

Kajafas uztverē Ješua ir asredzīgs blēdis, ārkārtīgi gudrs, kas pašos pamatos cenšas pielāgoties un prot izmantot tautas vājības un vēlmes. Viņa rīcībā viss noved pie aizvien plašākas slavas iegūšanas ar demagoģiju. Viņš zina, cik smaga nasta jūdiem ir Likuma nelokāma ievērošana ikdienā, tādēļ viņš atbrīvojas no striktas pakļaušanās noteikumiem un izvirza saukli: “Sabats ir radīts cilvēkiem, nevis cilvēki sabatam.” Viņš zina, cik ļoti cieš sievietes, kas pārvērstas par jūdu sabiedrības vēderu: viņš glaimo un aizkustina viņās jūsmīgo stīgu, pastāvīgi runādams par mīlestību. Viņš zina, ka lielākā daļa cilvēku nopelna tieši tik, lai varētu izdzīvot, - viņš slavina nabadzību un nopeļ bagātos. Viņš zina, ka Palestīnas sabiedrība ir neviendabīga un sašķelta, tāpēc attīsta brālības tēmu, viņš zvejo ar lielu tīklu. Viņš zina, ka cilvēki pastāvīgi grēko, tāpēc izgudro grēku atlaišanu. Viņš zina, ka ticīgie jūdi ir pieķērušies tradīcijām, tāpēc apgalvo, ka ir nācis nevis tās atmest, bet gan papildināt. Svētos Rakstus viņš pārzina līdz pēdējam sīkumam: tā viņš pūlas īstenot pareģojumus, lai viņu atzītu par mesiju. Viņš zina, ka sinedrijs drīz viņu notiesās, tāpēc izliekas to paredzam. Viņš zina jūdu likumu un iekārtojas tā, lai viņu sistu krustā tieši pirms trijām I.ieldienu dienām, kad līķi nevarēs atstāt publiskai apskatīšanai. Viņš zina, ka ir jātaupa spēki, lai izturētu stundas pie krusta, tādēļ tēlo vājumu, liek nest savu krustu kādam garāmgājējam. Viņš zina, ka viņš jānoņem no krusta, pirms iestājas vakars: viņš atvadās no pasaules un simulē nāvi. Viņš ir sludinājis, ka pēc trijām dienām augšāmcelsies: viņš paliek noslēpies trīs dienas un pēc tam sāk parādīties. Kajafa nekad nav ticējis Nācarieša taisnprātībai, viņš tā rīcībā saskata tikai lielisku kampaņu, lai apvienotu vājus prātus ap sevi, sapulcinātu draudīgi varenu armiju, kuras ieroči ir ticība, bet alga - dvēseles izglābšana.

Es varēju likt pretī vienīgi izjūtas un nenoteiktus iespaidus. Es tiecos pieņemt, ka Jāzeps izmanto Ješua, ka Ješua īsti nesaprot savu manipulētā lomu, ka viņš no tīras sirds vēstī, ka ir dzīvs, un nepārbauda savu vārdu tulkošanu. Vai viņš visu skaidri atceras? Vai pats nav noturējis ģīboni pie krusta par tādu kā nāvi, no kuras ir atmodies? Vai viņš zināmā mērā pats nav pārliecināts par savu augšāmcelšanos?

Es, protams, nevarēju Kajafam atzīties, ka īstais iemesls manai ticībai Ješua nevainībai ir Klaudija. Mana sieva vienmēr ir ļoti dzīvi interesējusies par visām reliģijām, bet, būdama Romas patriciešu meita, viņa pati pirmā saskatītu demagogu. Taču Ješua bija pratis nomierināt Klaudiju, kura cieta, jo mums nav bērnu, bija viņu atsvabinājis no asarām un asiņošanas; viņš bija atdevis mieru un paļāvību, kuru izmantoju mēnešiem ilgi. Taisnība, Klaudija lētticīgi bija padevusies augšāmcelšanās maskarādei, - bet kā lai pretojas tik lieliskai izrādei? Un vēlreiz - kas man pierāda, ka Ješua pilnīgi nopietni nedomā, ka ir iepazinis nāvi un pēc tam - atdzimšanu?

Es uzkāpu ieslēgties visaugstākajā Antonijas forta tornī. Es neiedrošinājos atzīties saviem sargiem, ka daru viņu darbu, ka viņu vietā vēroju apvārsni, ka pētu vismazāko putekļu mākulīti uz ceļiem, kuri iet uz Jeruzalemi, ik mirkli cerēdams tajā saskatīt kohortu, kura ved pie manis Jāzepu un Ješua.

Lai Tev labi klājas.

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Es gaidu joprojām.

Katru mirkli atrodu jaunu pamatojumu, kas izskaidro manu kohortu kavēšanos: rēķinu attālumus, gājiena stundas, zirgu nogurumu, nepieciešamo maltītes un atpūtas laiku. Bet nepacietība ir slāpes, ko neremdina nekādi attaisnojumi. Man gribētos nolēkt no Antonijas forta, traukties tukšumā un pašam lidināties pār Galileju. Es niknojos uz saviem vīriem, pārmetu viņiem kūtrumu. Šķiet, viņu vietā es nedz domājot, nedz vilcinoties auļotu tiešā ceļā uz iebraucamo vietu vai aitu kūti, kur noslēpušies Jāzeps un Ješua. Man grūti izturēt nepatīkamo stāvokli - būt priekšniekam, dot pavēles un bažu pilnā tukšumā gaidīt, kad tās tiks kārtīgi izpildītas. Man labāk gribētos būt kāda sava kareivja vietā, pat ja tas būtu pēdējais kohortā, lai ar šķēpu pārmeklētu krūmus, vandītu salmu kaudzes, bakstītu cisas un uzlauztu lādes.

Fabiāns atnāca no manis atvadīties. Viņš turpina savu gājienu. Viņš arī dodas uz Nācareti. Ješua viņu ieintriģējis, bet ne vairāk. Viņš netic, ka tas būtu astrologu pareģotais cilvēks, jo tam trūkst daudzu zīmju: valdnieka varas un Zivs zīmes.

- Šobrīd tas ir ubags, kurš liek par sevi runāt. Pat tad, ja viņam seko vairāk vai mazāk utainu jūdu tūkstoši, viņš neatbilst jaunā pasaules valdnieka portretam, kāds man ir.

Es klusēju, nenovērsdams skatienu no Rietumu ceļa. Es neiedrošinājos viņam sacīt, lai parunā ar Klaudiju, nedz arī lūgt, ja viņu satiek, vēlreiz pateikt, cik ļoti man viņas pietrūkst.

Liekas, viņš nojauta manas domas.

- Vai domā par manu māsīcu, Pilāt?

- Jā. Tas ir idiotiski. Bet mīlestība padara cilvēku tik trauslu!

- Gluži pretēji, Pilāt, mīlestība padara stipru.

Pārsteigts pagriezos pret Fabiānu un ielūkojos viņam sejā. Es ieraudzīju nevis valdzinātāju ar mirdzošām acīm, ar smaidošu un

mazliet nekaunīgu muti, ar plēsīgiem un baltiem zobiem, kas reizē atgādināja pērles un ilkņus, bet gan skumju nomāktu cilvēku, kura pleci sagumst zem nenosakāmu bēdu smaguma. Pirmo reizi es Fabiānu uztvēru nevis kā sāncensi, kuru varētu apskaust, bet kā cilvēku, kas iedveš neskaidru līdzjūtību. Viņš atkārtoja:

- Mīlestība tevi dara ļoti stipru. Tu, Pilat, izskaties tiešs, noteikts, nesatricināms nevis tāpēc, ka esi labs peldētājs un veikls jātnieks, bet tāpēc, ka mīli Klaudiju un viņa mīl tevi. Man liekas, ka tas ir tavs īstais mugurkauls.

. . .

- Го man neviens nav teicis.

- Nekad neko nepasaka, jo visu laiku runā.

Jutos pārsteigts par toni, ko ieguva mūsu saruna, bet man nebija vēlēšanās to pārtraukt.

- Un vai tu, Fabiān, nemīli nevienu?

- Es? Es skrienu pakaļ visam, kas kustas, bet nepaturu nevienu. Es, Pilat, esmu tikai izkaisīts cilvēks, tas ir, cilvēks, kuram nav nekādas pašpaļāvības. Reizēm es mēģinu saskatīt cieņu pret sevi citu acīs, jo man pašam pret sevi nav nekādas cieņas. Mana āriene ir tāda, ka sievietes viegli krīt gultā, nu, un es krītu viņām līdzi. Ar mīlēšanos es mēģinu apmānīt slāpes pēc mīlestības. Bet es neesmu spējīgs uzņemties atbildību. Pēc diviem vai trijiem apskāvieniem es jūtu, ka vajadzētu iet tālāk, atklāt sevi un to otro, parādīt savu dvēseli visā kailumā. Bet man labāk patīk staigāt ar pliku dibenu nekā atklātu dvēseli. Esmu piedalījies visās Romas orģijās, ne reizi sevi neatklājot. Turpretī tu, manuprāt, vienmēr esi tu pats. Un iemesls tam ir Klaudija.

Es smaidīju, un viņš tāpēc nolaida skatienu.

- Taču šajā brīdī tu, Fabiān, runā pavisam klaji.

- Nepavisam ne. Runājot sliktu par sevi, cilvēks ļoti labi sevi aizsedz, sevišķi vēl, ja atrod labus izteikumus - tie ir kā apģērbs.

Fabiāns aizgāja. Šobrīd, kad Tev rakstu, es redzu viņu attālināmies pa ciprešu aleju saulrietā; viņš taisni sēž zirga mugurā, viņam seko kāds desmits vergu, kuri nes viņa lādes, un četri milži no Numī-dijas, kuri viņu sargā. Viņš meklē valdnieku, kura gan droši vien nemaz nav, viņš gluži veltīgi apjās apkārt mūsu jūrai. Viņš gaida no dzīves kaut ko tādu, ko tā nedos, un šī muļķīgā gaidīšana ir viņa mērķis un kaislība. Šī muļķīgā gaidīšana, kas liedz viņam dzīvot, ir viņa dzīve. Kādēļ gan cilvēki padara tukšu to, kas ir pilns?

Bet es, dārgo brāli, dzirdu zirgu pakavu klaudzoņu galvenajā pagalmā. Viena kohorta ir atgriezusies. Mani vīri apakšstāvā priecīgi apkampjas, viņi cits citu apsveic: cik saprotu, viņi man atveduši Jāzepu un Jcšua!

Es Tevi acumirklī atstāju. Tagad Tu galveno zini. Sīkumus uzzināsi vēlāk.

Pagaidām - lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Es tikko noskatījos vienā no visnecienīgākajām izrādēm, kādu vien iespējams nospēlēt. Es jutos tik aizskarts, ka par mani tik briesmīgi ņirgājas, ka mani tur par tādu muļķi, ka vienbrīd man ar putām uz lūpām iegribējās nogalināt. Es nezinu, kas pēdējā mirklī neļāva man viņu nožņaugt; varbūt apziņa, ka tas būtu smieklīgi, vai arī nicinājums, laimīgā paralīze, ko nicinājums dod, raugoties pārspīlētā, bezjēdzīgā, brutālā un apkaunojošā izrādē.

Mani vīri bija atveduši tikai Jāzepu no Arimatijas. Ješua vēl kaut kur klejo. Aiz piesardzības Burrs bija apcietinājis visus mājas ļaudis, kas Jāzepu pavadīja, bet es pats varēju pārliecināties, ka Ješua viņu vidū nav.

Liku iedegt lāpas padomes zālē un pratināju Jāzepu no Arimatijas.

- Kur ir Ješua?

- Es nezinu.

- Kur tu esi viņu noslēpis?

- Es neesmu viņu noslēpis. Es nezinu. Es arī viņu meklēju.

Lai veltīgi nešķiestu laiku, es veco Jāzepu iepļaukāju. Pēc tam, staigādams viņam apkārt starp piecām lāpām, kas kūpēja un sprakšķēja, izplatīdamas dzeltenu, raustīgu gaismu, pieprasīju, lai viņš izbeidz izlikšanos, un izklāstīju visu, ko biju sapratis.

Jāzeps manī klausījās, kājās stāvēdams, turēdamies ļoti taisni uz saviem kārnajiem veca vīra lieliem, kas rēgojās zem apmetņa no brūnas, netīras un noputējušas vadmalas.

Viņš izstiepa roku un visu noliedza.

- Es tev, Pilāt, zvēru, ka Ješua pie krusta bija miris un ka kapā es guldīju viņa līķi.

- Protams. Es nemaz negaidu, ka tu atsacīsies no saviem vārdiem. Un tu man droši vien arī zvērēsi, ka viņš ir augšāmcēlies.

- Nē, to es tev nezvērēšu, jo neesmu viņu vairs redzējis.

No viņa sarkandzīslotajām acīm pār grumbainajiem vaigiem ritēja asaras. Tās pazuda pinkainajā bārdā.

- Viņš ir parādījies daudziem cilvēkiem, tikai man ne. Man tas liekas netaisni. Es tik daudz esmu darījis viņa labā.

Nu viņš vairs nevaldījās, viņš skaļi šņukstēja, pleci elsās raustījās.

- Es par viņu rūpējos līdz pat pēdējam brīdim, bet viņš labāk rādās svešiem, tiem, kuriem bija bail, tiem, kuri viņu nodeva!

Viņš noslīdēja uz grīdas un izstiepās, iepletis rokas, piespiedis seju pie saltās akmens plāksnes.

- Ak, mans Dievs, piedod manus vārdus! Man ir kauns! Bet es nespēju nebūt greizsirdīgs. Jā! Greizsirdīgs! Es vai plīstu no greizsirdības! Piedod man!

Es riebumā atkāpos. Es būtu varējis Jāzepu nogalināt, lai viņu apklusinātu, lai viņš pārstāj mani turēt par kretīnu, lai viņš beidzot atzīstas sazvērestībā, kas taču ir tik skaidra! Vainīgo apgalvojumi, ka viņi nav vainīgi, ir kā spalgi, nesaskanīgi, dzīvnieciski kliedzieni, kas apvaino soģu saprātu, griežas ausīs kā bezjēdzīgs kaujamas cūkas kvieciens.

Liku saviem ļaudīm savākt veco vīru un iemest cietumā. Šobrīd citas manas kohortas lietpratīgi un metodiski meklē Ješua. Nav nekādu šaubu, ka bez Jāzepa, viņa tīkla, viņa varas un kalpu aizstāvības Nāca-rietis vairs nebūs neievainojams. Bez palīgiem viņš nevarēs pārāk ilgi palikt noslēpies. Jāpaciešas - tas ir ātri izrunājams vārds, bet grūti iegūstams tikums.

Es vēl vilcinos ar ziņojuma rakstīšanu Tibērijam. Man būtu vajadzējis viņu informēt jau par pirmajām šaubām, par sacelšanās briesmām, ko slēpj Ješua lieta. Bet katru dienu man šķiet, ka es tieku tālāk tās izpētīšanā, ka labāk pārvaldu situāciju. Es tās elementus darīšu zināmus Romai tikai tad, kad šī lieta būs pabeigta. Man ir jāziņo tikai par rezultātiem, nevis par savu darbu, par savām pūlēm un vēl jo mazāk - par bažām. Šīs nelabās jūtas es uzticu vienīgi Tev, mans brāli. Es ceru, ka Tev klājas labi, kaut arī katru dienu sūtu Tev savu nastu.

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Tev raksta ievainotais.

Neprasi, kur esmu trāpīts, manu brāli. Tā nav labā roka, kura zīmē burtus, nedz arī kreisā, kura atritina pergamentu uz galda, ne kājas, kas šobrīd mani tur, jo Tu jau zini, ka vienmēr rakstu stāvus. Vai tas ir sitiens pa galvu? Pa vēderu? Es gan laikam būtu devis priekšroku tādam ievainojumam, kaut kam, kas asiņo un sadzīst, no kā atveseļojas. Vislabāk būs, ja Tev pastāstīšu faktus.

Rītausma solīja skaistu dienu. Nu reiz biju mazliet gulējis, un gaiļa dziesma pamodināja atpūtušos Pilātu. Raudzījos dzidrajās debesīs, tīrajās debesīs, debesīs, kuras nenolietojas, lai kas arī te notiktu. Staļļpuiši pagalmā jau dzirdināja zirgus, durvis bija vaļā, dzīve atgriezās Antonijas fortā.

Kāds brīvlaistais ieradās paziņot, ka ar mani gribētu runāt mans ārsts. Atbildēju, ka aiziešu pie viņa uz ārsta darbnīcu.

Kad tur ierados svaigi noskuvies un iesmaržojies, mani sagaidīja dienas pirmais trieciens. Sertorijs patlaban pētīja zoss ķidas.

- Vai tu zīlē pēc iekšām? - es jautri pajautāju.

- Nē, es mēģinu saprast gremošanu.

Sertorijs noslaucīja rokas, pēc tam turpināja tās berzēt kā apjucis cilvēks, kaut arī plaukstas bija tīras. Es apsēdos un ķebļa un sacīju, lai viņš runā.

- Ko tu gribēji man pateikt?

- Ka ir ļoti iespējams, pat ļoti ticams, ka Nācarietis pie krusta tiešām bija miris.

Viņš kasīja galvu, it kā šaubas būtu nieze.

- Viņdien man nebija visu vajadzīgo faktu, tāpēc pārāk augstu novērtēju Nācarieša veselības stāvokli. Vispirms jau viņš bija gavējis četrdesmit astoņas stundas, tāpēc arī vārgs. Otrkārt, tajā naktī, kad viņu apcietināja Eļļas kalnā, viņa pieri klājuši asiņaini sviedri, par to brīnās visi liecinieki. Šo parādību jau ir konstatējis Tīmokrats, mans kolēģis grieķis, kura izpratnē šāda ārkārtēja svīšana ir nopietnas slimības simptoms. No tā jau varu secināt, ka pat pirms prāvas Nāca-rietim nebija laba veselība. Bet viņdien man arī nepasacīja, ka šis cilvēks, pirms viņu veda uz Golgātu, tika spīdzināts un pērts.

- No pātagas vēl nemirst! - es iebildu.

- Mirst gan, tas ir piedzīvots. Jo noziedznieks tad zaudē daudz asiņu un muskuļi tiek sašķaidīti. Turklāt tavi centurioni man paskaidroja, ka notiesātos pirms sišanas krustā parasti per ar pātagām, lai viņi drīzāk nomirtu.

- Es liku Ješua pērt nevis tādēļ, lai viņš ātrāk nomirtu, bet gan tālab, lai viņš izvairītos no nāves. Domāju, ka ar to pietiks, lai apmierinātu pūli.

- No medicīnas viedokļa rezultāts ir viens un tas pats. Tādējādi Nācarietis nespēja aiznest krustu līdz Golgātai, to vajadzēja viņa vietā darīt kādam garāmgājējam. Tavi leģionāri piekrita šā jūda priekšlikumam, jo baidījās, ka notiesātais dzīvs nenonāks līdz soda vietai. Gil-vēkam tādā stāvoklī kāju pēdu un plaukstu asiņošana un dažas stundas slāpšanas bija pietiekamas, lai viņu nobeigtu.

- Bet asinis? Asinis, kas izšļācās, kad kareivis iedūra šķēpu? Jau sarecējušas asinis vairs nešļācas ārā no miroņa!

- Tiešām, arī šajā ziņā esmu ieguvis precizējumus, kas liek uzstādīt citādu diagnozi. Kā apgalvo jaunais māceklis Joānāns un kareivji krusta pakājē, tas, kas izlija no ķermeņa, bija asiņu un ūdens maisījums. Tas rāda, ka šķēps ir trāpījis plciru - maisu, kurš satur ūdeni. Pārplīstot tas nevarēja kaut drusku neasiņot, tā iekrāsojot šķidrumu arī tad, ja ķermenī vairs nav dzīvības. Turklāt pat gadījumā, ja cilvēks tajā brīdī vēl tikai agonizējis, pleiras pārplēšana būtu pietiekama, lai viņu nonāvētu. Un tā šodien, visu to ņemot vērā, esmu spiests secināt, ka pastāv deviņdesmit deviņas iespējas no simta, ka Nācarietis tiešām bijis pagalam, kad ņemts nost no krusta.

- Ļoti labi, Sertorij. Bet kā tad tu izskaidrosi to, ka viņš tagad ir dzīvs, runā un staigā? Vai ar augšāmcelšanos?

- Augšāmcelšanās nepieder pie mana medicīnas arsenāla.

- Tātad, ja augšāmcelšanās nav iespējama nedz tavā, nedz manā uztverē, mums atliek vien pieņemt, ka arī tad, ja pastāv deviņdesmit deviņas iespējas no simta, ka Ješua ir miris, viņš tomēr nav miris, jo ir dzīvs.

Atstāju darbnīcu, uz ārstu vairs ne skatienu nepametis. Viņš bija atbrīvojies no savām šaubām, taču manu pārliecību nebija satricinājis, tik vien viņam bija izdevies kā sabojāt man omu.

Tad pie manis ieradās paziņot, ka Jāzeps no Arimatijas savā cietumā vēlas man kaut ko atklāt. Tas mani iedūšināja: beidzot dabūsim Ješua rokā.

Atradu Jāzepu dīvaini mierīgu. Mani ieraudzījis, viņš pat smaidīja. Viņš apgalvoja, ka atklās visu patiesību, bet tikai ar vienu noteikumu: ka mēs aiziesim uz kapsētu pie Ješua kapa.

Es nevarēju iedomāties nekādu slazdu vai viltību.Viņa skatiens bija skaidrs, sirmgalvis elpoja mierīgi kā cilvēks, kas tūlīt atbrīvosies no noslēpumiem, kuri sagandē viņam dzīvi. Atļāvu viņam šo untumu.

Kopā ar dažiem sargiem nonācām pie Ješua kapa.

- Nu tad runā, Jāzep!

- Ieiesim kapā iekšā. Tur es tev parādīšu divas lietas, kuras man tev jāatklāj.

Ar rokas mājienu liku saviem vīriem novelt akmeni no kapa ieejas. No kā gan man šādos apstākļos būtu jābaidās? Iespējams pat, ka Jāzeps man grib parādīt kādu lūku, kādu slepenu eju, kur Ješua slēpies, lai aizbēgtu. Mani jau sāka mocīt ziņkārība.

Vecais paņēma mani pie rokas, un mēs iegājām priekštelpā. Viņš bija izbijies vairāk nekā es.

Kad bijām kapā, Jāzeps lika aizvelt akmeni tam priekšā. Tad mani ļaudis vilcinājās. Es savukārt devu pavēli. Muskuļi saspringa no jauna, mēs dzirdējām saraustītu elpu, dažus lāstus, tad gaisma pazuda pilnīgi. Mēs bijām vieni paši aizvērtā kapā.

Jāzeps taustīdamies aizveda mani uz miroņtelpu un lika apsēsties. Es neredzēju neko. Tumsa bija pilna svaigas un skurbinošas smaržas. Atspiedos pret auksto klinti un gaidīju, ko Jāzeps atklās.

- Man nebūtu ienācis prātā, ka var tik jauki smaržot kapā.

- Vai ne? Te ir simt mārciņu mirru un alveju - dāvana no Nikodēma, Rakstu mācītāja, ko tu droši vien pazīsti. Viņš pavēlēja tās te nolikt krustā sišanas pēcpusdienā.

- Labi, Jāzep, runā, es klausos!

Jāzeps neatbildēja.

- Ko tu gribi man parādīt?

Jāzeps joprojām neatbildēja.

Vai bija vainīgs vēsums? Varbūt drēgnums? Man kļuva mazliet nelabi.

- Jāzep, pasaki - kādēļ tu mani atvedi uz Šejieni?

- Es gribu tevi pārliecināt, ka Ješua bija miris.

Jāzeps runāja spalgā balsī, viņam bija grūti elpot. Arī man sirds dauzījās paātrinātā ritmā un elpa bija smaga.

- Runā jel ātrāk! Šī smarža ir neizturama! Es to ilgi neizcietīšu...

Noglaudu pieri ar roku un pamanīju, ka tā nosvīdusi, kaut gan

man sala. Kas šeit notiek?

- Jāzep, nu jau pietiek! Ko mēs te darām?

- Tev tikai pašam jāuzmin...

Viņa balss bija tik tikko saklausāma, gaiss rīklē gārdza, elpa draudēja aprauties.

Tad sadzirdēju dobju troksni - kritiena troksni.

Piecēlos. Jutu zem kājām kaut ko mīkstu un siltu. Pārkāpu tam pāri un steidzos uz izejas akmeni, atvilku elpu un saucu savus ļaudis cauri sienai, lai tie veļ akmeni nost.

Es vairs neko nedzirdēju. Tuvojos vienīgajam gaismas staram, lai ievilktu krūtīs tīrāku gaisu, tad, gandrīz samaņu zaudējis, saucu vēlreiz. Biju kļuvis nedzirdīgs un jutu, ka pasaule ir tikpat nedzirdīga pret maniem saucieniem. Es tikko biju iekritis kādā slazdā. Es kliedzu, kliedzu, kliedzu...

Beidzot gaismas stars kļuva platāks, akmens sāka velties, sadzirdēju putnu dziesmas, savu vīru lāstus un ieraudzīju zaļi baltu sauli ziedošā augļudārzā. Vienā lēcienā biju laukā no kapa un sabruku zālē.

Mani vīri gāja pakaļ Jāzepam, samaņu zaudējušajai cilvēka paliekai, kas bija nokritusi man pie kājām, un noguldīja manā tuvumā. Viņi mūs apslacīja ar ūdeni no kareivju blašķes, pliķēja vaigus, lai tajos atgrieztos asinis, un nemitējās ar mums runāt.

Pamazām atgriezos dzīvē, nodomāju, ka man ir mīļa kareivju rosīšanās, viņu rupjās plebeju sejas, kurās smaids nomainīja bailes.

Jāzepam bija vajadzīgs ilgāks laiks, lai atgūtu dzīvības krāsas. Beidzot ieraudzīju viņa zilās, vecuma kataraktas izbaltinātās acis paveramies pret debesīm. Viņš pagriezās uz manu pusi.

- Vai tagad esi sapratis?

Es sapratu. Kapā novietotās smaržvielas, kuru uzdevums bija mirušā asepsija un pavadīšana, - mirres un alveja, - padarīja gaisu smacējošu, neelpojamu, nāvējošu. Neatkarīgi no tā, vai viņš būtu tuvu nāvei vai pie labas veselības, Ješua nemūžam nepaliktu dzīvs šajā saindētajā telpā.

Mani ļaudis piecēla mus kājas un aizveda pie strūklakas vīģu koka ēnā.

Es vēl noliedzu Jāzepa pierādījumu. Kas man galvotu, ka veltes kapā nav novietotas pēc Ješua aiziešanas? Brīdī, kad viņam atnākuši pakaļ?

Jāzeps nojauta manas šaubas.

- Es tev galvoju, ka Nikodēms savu dāvanu nolika kapā, pirms tur ienesa līķi.

Es nebiju pārliecināts. Tā vēl nebija liecība. Šajā Ješua lietā mani mētāja no liecības uz liecību. Un kas ir mazāk drošs par liecību? Kā lai uzticas jūdiem, kuri tā vai tā jau no paša sākuma gribēja Ješua uzskatīt par mesiju?

Jāzeps man uzsmaidīja un sāka kaut ko meklēt sava apģērba krokās. Viņš no tām izvilka pergamentu, apsietu ar man labi pazīstamu lenti, aiz kuras bija aizbāzts mimozas zariņš.

Nodrebēju.

Jāzeps man to pasniedza. Viņš zināja, ka esmu sapratis. Klaudija Prokula bija viņam uzticējusi šo ziņojumu man.

- Kam ticēt? Kam neticēt, mīļo Pilāt? - Jāzeps nopūtās. - Es zinu, ka tu uzklausīsi vienu pašu cilvēku. Tad lasi.

Es atritināju vēstuli.

"Pilāt, krusta pakājē bija četras aizplīvurotas sievietes. Mirjama no Nācaretes - viņa māte. Mirjama no Magdalas, kādreizējā kurtizāne, kuru Ješua maigi mīlēja viņas labsirdības un gudrības dēj. Salome, mācekļu Joānāna un Jēkaba māte, balstīja nelaimīgo Nācarieti. Un, beidzot, ceturtā bija Tava sieva, Pilāt. Es neiedrošinājos atzīties nedz Tev, nedz citiem, es biju aizsegusies ar vairākām zīda drānas kārtām, lai mani nepazītu neviens, tikai manas ceļabiedres. Es, kas viņa stīvo un salto līķi ietinu līķautā, varu apgalvot, ka Ješua tiešām bija miris. Es pati sevī biju tik daudz raudājusi aiz izmisuma. Es biju muļķe. Es viņam pietiekami neticēju. Tagad gaisma ir ataususi. Labi drīz piebiedrojies man uz Nācaretes ceļa. Es Tevi mīlu. 'lāva Klaudija.”

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Divas dienas pagājušas, kopš rakstīju Tev pēdējoreiz.

Es biju tālu no visa, ari pats no savām domām. Neskaitāmas izjūtas burzmojās manā galvā, bet neviena nepalika, neieguva laiku izvērsties par domu, iesakņoties formulējumā. Vēja nestas kritušas lapas.

Esmu ieslēgts klusēšanā un nedzirdībā. Pret visu, ko man ziņo, apraksta, ko man lūdz, jūtu tikai vienaldzību. Esmu pazinis dzīves pārsātināto vienaldzību, kādu jūt tie, kurus nekas vairs nespēj pārsteigt; es nezināju, ka pastāv arī tāda vienaldzība, kāda ķērusi mani, satriekta cilvēka vienaldzība, tāda, kāda pārņem to, kurš reiz ir pārsteigts pārāk vardarbīgi un negrib, lai viņu pārsteidz vēlreiz. Pasaule man rādās briesmu pilna, jauna, neparedzama, un es tad labāk noeju malā. Iedomājies bērnu, kas, tikko atstājis mātes klēpi, kur juties tik labi, raud, jo viņam ir auksti, slāpst, jo vajag elpot, ir pamanījis visapkārt asinis, netīrumus, saplosītu miesu, sāpes, ieraudzījis tēva pārsteigto un mātes pārguruma pilno skatienu un vecmātes raižpilnās acis, satver nabassaiti, turas pie tās un saka: “Laidiet mani vaļā, es gribu tur atpakaļ!” Es esmu šis satriektais jaunpiedzimušais, pavisam jauns, tomēr ilgojos pēc pasaules, ko pazinu senāk.

Mani nevaldzina Ješua noslēpums. Šodien es atzīstu, ka Ješua lieta ir ne tikai mīkla, bet arī mistērija. Kas var būt vienkāršāks par mīklu: tā ir problēma, kas tikai gaida atrisinājumu. Tā mudina domāt un iztēloties... Nekas nav biedējošāks par mistēriju: tā ir problēma bez nekāda atrisinājuma. Tā mudina domāt un iztēloties... Bet es negribu domāt. Es gribu saprast un zināt. Pārējais mani neinteresē. Tieši tāpēc es kopš divām dienām esmu tikai ilgs, blīvs klusums, kurā reizēm atskan murmināšana bez kādām sekām, smags un nekustīgs klusums kā marmora urna.

Nupat mani pamodināja Kratcrijs.

Viņš ieradās pusdienot kopā ar mani. Viņš ēda tik rijīgi un tik netīrīgi, ka reizē baroja gan muti, gan kājas.

Viņš atkal sāka runāt par Ješua. Es palūdzu, lai viņš maina tematu. Viņš atraugājās un apsēdās uz mana rakstāmgalda ieplestām ciskām, vaļējiem pautiem.

- Jā, jā, es gribu tev pasacīt, ka biju ieinteresējies no pirmās reizes, kad Klaudija Prokula - kāda lieliska sieviete, kur viņa ir, tu tiešām neesi viņas cienīgs - man atstāstīja viņa vārdus. Tomēr galu galā esmu vīlies. Mēs, kiniķi, pūlamies cīnīties pret ciešanām; turpretī man radies iespaids, ka Ješua paceļ ciešanas pārmēra augstumos, ka viņš tajās saskata diženumu, viņš tām piešķir izpirkuma vērtību. Viņam tiešām neko nenozīmē šīspasaules laime, viņš runā par nākamības laimi Valstībā bez robežām viņpus nāves. Man tas liekas smieklīgi miglaini! Man rodas aizvien lielākas aizdomas, ka šis Ješua grib būt lielākā mērā eņģelis nekā dzīvnieks. Viņš nevis pakļaujas dabai kā mūsu skolotājs Diogens, nevis iet pa suņa īsāko ceļu, viņš neiespējamā veidā tiecas mūs pakļaut saprātam. Viņš skurbst no mistērijas. Viņš runā par dievu virs mākoņiem. Viņš neapšaubāmi pārkāpj labas filosofijas robežas. Sevišķi tad, kad runā par mīlestību. Manī tas izraisa sašutumu. Tā ir pirmā reize, kad dzirdu kādu filosofu runājam par mīlestību. Cik rupja kļūda! Uz mīlestību nevar dibināt neko. Mīlestība nepieder pie filosofiskas jurisdikcijas. Mīlestība nav koncepcija, pie kuras nonāk spriedumu vai analīzes ceļā. Es atsakos no Ješua metodes būvēt visu savu morāli uz to.

Pirmo reizi man iegribējās atbildēt, jo Kratērija ņurdošie apgalvojumi kaitināja.

-Varbūt tieši tas viņa runās ir interesants! Tas, ka viņš runā par mīlestību. Kad redzu, kur tevi noveduši spriedumi vien, es nudien nespēju saskatīt tavas lepnības pamatojumu.

- Bet kas tev, Pilāt, uznācis?

-Tu mani nogurdini, Kratērij! Tu esi tikai viltvārdības ēna! Tu izliecies par gudro, kaut gan ne reizi neesi pasniedzis roku nevienam, nekad neesi iedevis nevienam ne grasi, nekad neesi nevienam uzsmaidījis, nekad nevienu mierinājis. Tu runā un runā, un tava darbošanās ir vienīgi troksnis, ko tu pats sacel. Tu esi tikai parazīts, kuram nepieciešams to cilvēku darbs, kurus tu nicini. Tavi spriedumi, ja vēršas pie citiem, galvenokārt grib pārsteigt; ja tie vēršas pie tevis paša - likt sajust tavas gudrības svaru. Tu esi tukšs! Tu esi Atēnas! Tu esi Roma! Tu domā tikai par sevi, tu runā tikai par sevi, tu neesi nekas vairāk kā uzpampums!

Kratērijs nošļūca no galda un nopirdās.

- Beidzot! Esmu apmierināts, ka tu, Pilat, beidzot atsakies no savas atturības, man jau likās, ka esi miris.

- Kratērij, neizliecies, ka pārvaldi stāvokli un esi gribējis mani sadusmot! Un, ja jau tu runā par Ješua, tad atbildi uz vienīgo būtisko jautājumu, kas rodas viņa sakarā: vai viņš ir augšāmcēlies vai nav?

Kratērijs uzlika savu lielo roku man uz pieres.

- Manu nabaga Pilāt, tu jau pārāk ilgi uzturies Palestīnā: galu galā saule tev laupījusi saprašanu.

- Vai viņš ir augšāmcēlies vai nav? Vai viņš ir tikai gudrais vai Dieva Dēls? Vai viņš ir mesija?

l^ats sev par izbrīnu, es auroju, biju tuvu asarām. Es vēroju savu rīcību, nespēdams savaldīties.

Kratērijs domīgi kasīja kreiso pautu:

- Neviens nekad nav augšāmcēlies.

Es nespēju neierict viņam ausī:

- Kā tu jau iepriekš vari zināt, kas ir taisnība un kas nav? Kas ir iespējams un kas nav? Vai tiešām iedomājies, ka zini pilnīgi visu par radīto pasauli? Pirms tu dzīvo savu mūžu, neviens nespēja iedomāties, ka pasaulē būs tik pretīgs un nekam nederīgs indivīds kā Kratērijs!

Un es izgāju no telpas, ne skatienu nepametis uz mūsu bērnības filosofu.

Šī dusmu lēkme man palīdzēja atgriezties dzīvē. Es nupat sagatavoju ceļasomu; aizņēmos svētceļnieka apmetni; līdzko pabeigšu šo vēstuli, es došos meklēt Klaudiju uz Nācaretes ceļa.

Es nezinu, vai varēšu Tev rakstīt. Centīšos to darīt, kad apmetīšos kādā ceļmalas iebraucamajā vietā. Es nezinu, kam pretī eju, bet viens ir skaidrs: es eju.

Lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Esmu vairs tikai gājējs citu gājēju vidū.

Joprojām vēl neesmu atradis Klaudiju, nedz arī uzzinājis ko jaunu.

Ik dienas ceļus pārplūdina aizvien lielāki ceļinieku pūļi. Visi grib redzēt galilejieti.

Šķērsojot ciemus, svētceļnieki apstājas pie akām un pastāvīgi atkārto vienus un tos pašus stāstus: Jcšua parādījies vienpadsmit mācekļiem. Viņi kopīgi ieturējuši maltīti, kad viņš pieklauvējis pie durvīm, mācekļi viņu sākumā noturējuši par ubagu un, uzticīgi žēlsirdības pienākumam, lūguši ienākt un ieturēties kopā ar viņiem; klaidonis apsēdies pie galda, paņēmis maizi un pateicies Dievam; pēc tam viņš salauzis maizi un devis mācekļiem; tikai tajā brīdī mācekļi viņu pazinuši.

Saimnieki nav gatavi tik lielam ļaužu pieplūdumam, viņiem nav pietiekami daudz istabu, un viņi noliek salmu cisas pagalmā. Man labāk patīk nakšņot tālāk no tiem, laukos, zem trulām un mēmām zvaigznēm, lai mani nepazīst.

Uz redzēšanos! Lai 'Lev labi klājas.

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Nekā jauna, dārgo brāli, tikai bārda sāk augt. Tā man ļauj pārvietoties mazāk ievērotam. Tomēr man nav nekādu ilūziju, ka mani varētu noturēt par jūdu: ne tikai kājas man ir gludas un nospodrinātu ādu, bet es arī zinu, ka ikvienai nācijai ir savas neizdzēšamas pēdas sejas pantos; valoda veido lūpas un zobus, kuriem nav jārunā, lai tos pazītu; uzturs rada ādas uzbūvi; paražas padara skatienu drosmīgu vai kaunīgu, dzīvu vai stingu; debesis, kas redz piedzimstam, dod acīm krāsu. Un tā man sāp sprands, jo ejot visu laiku jātur galva noliekta un kapuce pār acīm. Kakls cieš tikpat stipri kā kājas.

Dīvaini - no Jeruzalemes izejot, es domāju, ka esmu nošķirts svētceļnieku pūlī, bet tagad ar katru dienu jūtos tuvāks citiem. Gali-lejas akmeņainajos ceļos nodilst ne tikai zoles, bet arī savas vienreizības izjūta. Kaut kas - īsti nezinu, kas tieši, - liek man justies aizvien tuvākam saviem ceļabiedriem... Varbūt tā ir iešana, slāpes, kaut kā svarīga meklēšana... Vai gluži vienkārši nogurums.

Lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Joprojām eju.

Dažbrīd pat neesmu pārliecināts, ka man gaidāma satikšanās. Man apzināti jāatceras Klaudijas vēstule, lai atgūtu spēkus. Domāju, ka citiem svētceļniekiem ir tāpat. Uz kurieni viņi iet? Viņi to skaidri nezina; uz turieni, kur Jcšua iedomāsies viņiem parādīties. Kādēļ viņi iet? Arī to viņi nezina; viņus mudina kaut kas tikpat nenoteikts kā slāpes - gara slāpes, kuras alkst pēc patiesa avota, no kā remdēties. Vai viņi ir aicināti? Neviens nav saukts personiski, jo Ješua vēstījumi vienmēr vēršas pie visiem reizē; tikai ticība ikvienam ļauj spriest, ka viņam ir tiesības atrasties te.

Dīvaina kohorta, kas saceļ putekļus, lai tos paceltu līdz saulei.

Šorīt es apstājos, lai palūkotos, vai skabarga nav iedūrusies manā vēl maigajā pēdas ādā. Es taustīju kāju pirkstus, pārbaudīju brūces, kad tuvojās kāda sieviete.

Viņa nometās manā priekšā ceļos.

- Ļauj, es nomazgāšu tev kājas.

Pirms paspēju atbildēt, viņa uzlēja ūdeni uz manām samocītajām pēdām un sāka tās saudzīgi berzēt. Mani pārņēma tūlītēja labsajūta.

Pēc tam viņa tās noslaucīja ar tīru drānu, nopurināja putekļainās sandales un atkal tās uzāva. Biju redzējis tikai sievietes noliekto galvu, viņas skaistos, melnos matus, pāršķirtus vidū celiņā un daļēji apsegtus ar plīvuru.

- Paldies, verdzene!

Ks viņai sniedzu monētu par darbu.

Tad sieviete pacēla seju pret mani, un es ieraudzīju Mirjamu no Magdalas, kādreizējo kurtizāni, vienu no pirmajām sievietēm, kas sekoja Ješua, vienu no pirmajām, kuras redzējušas viņu no jauna parādāmies.

- Es neesmu verdzene.

Viņa smaidīja un nemaz neizskatījās aizvainota. Tāpat kā pirmoreiz, mani apžilbināja viņas pieres rāmais starojums.

- Piedod, esmu tevi apvainojis.

-Tu mani neapvaino. Ja būt verdzenei nozīmē darīt labu savam tuvākajam, es labprāt esmu verdzene. Ješua pats mazgāja kājas saviem mācekļiem. Vai tu, romieti, spēj iedomāties Dievu, kas tik ļoti mīl cilvēkus, ka nometas viņu priekšā ceļos, lai nomazgātu kājas?

Atbildi negaidīdama, viņa vēlreiz pasmaidīja un piecēlās.

- Pasteidzies, Pilāt, tava sieva tevi gaida nepacietīgi. Viņa pieder pie svētlaimīgajām, kurām Tas Kungs ir parādījies.

- Kur viņa ir? Kādā ceļā man jāiegriežas?

- Tam nav nozīmes. Tu viņu atradīsi, kad būsi gatavs. Tu taču ļoti labi zini, ka šo ceļojumu mēs veicam ne tikai pa ceļiem, bet pirmām kārtām paši sevī.

Un magdaliete pazuda, piebiedrodamās sievietēm, kuras viņu pavadīja.

Tātad mana satikšanās bija apstiprināta. Es iešu, kurp vedīs mani soļi. Ceru, ka manas kājas ir gudrākas par mani pašu.

Man izbeidzas tinte un pergaments, ko man iedeva iebraucamās vietas saimnieks. Tādējādi es Tevi atstāju un novēlu Tev, dārgo brāli, visu labu.

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Svētceļnieki plūst no visām malām kā strauti, kas pievienojas upei un padara to ūdeņiem bagātāku. Šī straume nes vienas un tās pašas sarunas, vienus un tos pašus dažādu atgadījumu atstāstus un vienādas cerības, tie nenoteikti ceļo no mutes mutē.

Ar katru dienu skaidrāk jūtu milzīgu, draudīgu, varenu enerģiju, kas virza gājēju straumes. Šī enerģija, kas padara viņu acis skaidras, pieri apskaidrotu un kājas nenogurdināmas, it Labā Vēsts. Es nupat tikai sāku aptvert, ko viņi ar šo vēsti saprot. Viņi tic, ka sākas jauna pasaule - valstība, par kuru runājis Ješua. Es nebiju pareizi sapratis vārdu “valstība”; būdams krietns romietis ar skaidru domāšanu, praktisks, bažīgs un atbildīgs, es tajā saskatīju Palestīnu, un man bija aizdomas, ka Ješua grib turpināt Hēroda Lielā darbu, atmest šīs zemes dalījumu četros apgabalos, tos apvienot, padzīt Romu un pats kāpt vienīgajā tronī. Pēc tam es, gluži kā Kartērijs, iedomājos, ka Ješua runā par abstraktu Valstību, pēcnāves novadu kā grieķi Hadesu, par dvēseles izglābšanas solījumu. Abas reizes es alojos. īstenībā runa ir par reizē ļoti konkrētu un ļoti abstraktu pasauli: šo pasauli pārveidos Dieva vārds. Šķietami tā paliks tā pati, bet atdzīvināta, no iekšienes mīlestības caurstrāvota. Ikviens indivīds pats mainīsies. Lai Valstība atnāktu, cilvēkiem tā jāvēlas. Ja sēkla krīt sliktā zemē, tā sakalst un nomirst. Ja turpretī tā krīt auglīgā zemē, tā nes augļus. Ješua vārdi pastāvēs tikai tad, ja tiks saņemti. Ješua vēsts neīstenosies, ja cilvēki negribēs mīlēt.

Es vēl nezinu, dārgo brāli, ko patiesībā domāju. Visa mana enerģija tagad ir sakopota, lai saprastu. Es spriedīšu vēlāk. Bet proti novērtēt, ka

šis Ješua neko neapzvēr, neko nepiespiež, viņš nemitīgi vēršas pie sarunbiedru brīvības. Cik liela atšķirība no praviešiem, kas mums uzspiež dogmas, no filosofiem, kas uztiepj spriedumus, no retorikas advokātiem. Ješua neuzspiež, neprāto un nemēģina pārliecināt. Viņš prasa iekšēju brīvību, durvis, ko mēs no laba prāta atveram, un ar šādiem noteikumiem piedāvā savu vēstījumu, savu jēgu un dod mums citādu dzīvi. Cik dīvains maigums...

Citādi nekā - nav ne vēsts no Klaudijas. Reizēm sirds man satrakojas, bet iešana nomierina. Es nezinu, cik ilgs laiks vajadzīgs, lai vēstules Tevi sasniegtu no Galilejas. Lai tās reizē ar manām šaubām un klejojumiem nes Tev arī manu draudzību. Lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Joprojām nekā.

Ceļos un guļos līdz ar sauli. Pārējo laiku eju. Mūsu pūlis iet uz austrumiem, pēc tam - uz rietumiem, tas kāpj augšup un lejup. Visas mūsu kustības nedod neko, bet ik nakti nogurums liedz domāt un miegs piepilda ar jaunām cerībām. Patiesībā neviens nezina, kur Ješua parādīsies no jauna. Un es nezinu, kur mani gaida Klaudija.

Es Tev pastāstīšu tikai kādu jocīgu sīkumu, kas gan ir diezgan uztraucošs.

Vairākas reizes atpūtas vietās esmu pamanījis, ka smiltīs uzzīmētas zivis. Sākumā es tam nepievērsu uzmanību, bet, ievērojis, ka šie zīmējumi pastāvīgi atkārtojas, ka to ir aizvien vairāk, ka zivis veidotas no oļiem un no gliemežvākiem, man radās aizdomas, ka tās ir zīmes.

Es cik iespējams slēpu savu romieša izrunu un jautāju, ko tas nozīmē, kādai sievietei, kurai kaklā bija pakārts zivsveida karulis.

- Kā, vai tad tu nezini? Tā ir Ješua zīme. “Zivs” grieķiski ir txQuq, un tie ir iniciāļi: Ješua, Kristus Dieva Pestītāja Dēls. To mēs izmantojam par piederības un pazīšanās zīmi.

Iedomājos par Fabiānu. Nākamajam pasaules valdniekam, kuru pareģoja visi pasaules astrologi, bija sakars ar Zivs zīmi. Vai Fabiāns būtu pametis Ješua ceļu, ja viņš zinātu šo slepeno kodu?

Lai Tev labi klājas.

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Joprojām neesmu atradis Klaudiju, bet man ir atbilde uz iepriekšējās vēstules jautājumu.

Apsēdies atpūsties ceļa malā, karstuma nomākts, es noņēmu kapuci, un kāda roka man uzsita uz pleca.

- Krietno Pilāt, es nemūžam nebūtu iedomājies, ka redzēšu tevi bārdainu!

Mani vēroja Fabiāns, skaistais Klaudijas brālēns, ar atklātu, labi paēduša un sieviešu izlutināta romieša seju. Negaidīdams atbildi, viņš notupās man pretī, dodams zīmi nesējiem un sargiem brīdi apturēt mūļus tuvējā laukā.

- Kāda vilšanās! Nē, piedod, Pilāt, bet man šķiet, ka Klaudija mums rādījusi nepareizas pēdas. Vai tad Ješua ir kāds valdnieks? Viņš nespēj pat šķēpu rokā noturēt un armiju vadīt. Viņš nevis izmanto tautas bezdibenīgo lētticību, bet kļūst gandrīz neredzams un noslēpumains, atsakās no visa, noliek sevi zemāk par pēdējo nabagu! Un tagad viņš pasludina savu drīzu aiziešanu. Kāda nesakarība! Kāds piemērošanās trūkums! Un šis teikums - idiotiskais teikums, jā, jā, es tev apgalvoju, viņš to ir izrunājis. Kāds tas bija? “Mīli savu tuvāko kā sevi pašu, arī ienaidnieku.” Tas ir absurds! Likumsakarības trūkums! Valdnieks ir valdnieks tikai tāpēc, ka viņam ir ienaidnieki, ka viņš tos uzvar un liek sevi godāt. Valdnieks nemīl! Nē, šim puisim nu nav ne vismazākās jēgas par politiku!

Fabiāns bija tik pārliecināts par savas domas pareizību, ka pat negaidīja manu piekrišanu. Viņš piecēlās.

- Es dodos projām. Tagad savos meklējumos ceļošu uz Babiloniju. Stāsta, ka turienieši esot labi karotāji. Iespējams, pareģu pasludinātais valdnieks nāks no turienes.

Viņš nopurināja putekļus no togas, kā vienmēr pārliecināts, ka pieņēmis pareizo lēmumu. Es pat nepūlējos viņam pastāstīt par savu atklājumu attiecībā uz Zivs zīmi.

-Tomēr esmu gluži apmierināts, redzot, ka esi uz šejieni atnācis. Es gan laikam iejaucos lietās, kas uz mani neattiecas, bet tavās interesēs tiešām būtu, lai šī jūda idejas neizplatās. Viņš piedāvā bīstamu morāli, kura varētu pilnīgi izjaukt mūsu pasaules līdzsvaru, ja tai būtu kaut vai vismazākā atbalss. Viņš apgalvo, ka visi cilvēki ir līdzīgi. Vai dzirdi, Pilāt? Vai aptver? Neviens cilvēks nav vairāk vērts par otru! Tas nozīmē, ka viņš uzbrūk vergturībai! Iedomājies vien, ja viņā klausītos brīvie cilvēki, brīvlaistie un, protams, vergi, viņš varētu izraisīt dumpi, gāzt visu pastāvošo kārtību un kļūt par Spartaku, kurš gūst veiksmi! jo Spartaka vājums bija tas, ka viņš bija tikai vergs, kas samusināja citus vergus, turpretī šis jūds vēršas pie visas cilvēces un grib saraut visas važas. Neuzticies viņam, Pilāt! Uzmani viņu! Notver viņu!

- Es viņu jau piesitu krustā. Ko vēl es varētu izdarīt?

Fabiāns ilgi raudzījās manī. Viņš pārlika manu atbildi savā prātā. Viņš pūlējās sevi pārliecināt, ka tiešām ir dzirdējis to, ko dzirdējis. Viņa skatienā pavīdēja nicīgs žēlums, tad viņš skaļi iesmējās, it kā gribētu pilnīgi aizgainīt manis teikto.

- Ko tu man stāsti, Pilāt? Es to tavu jūdu satiku vēl vakar. Viņš nebija sevišķi stiprs, lāgā neturējās kājās. Viņā bija savs valdzinājums, bet veselības gan nebija.

- Vai jūs sarunājāties?

- Protams.

- Un kā tad bija?

- Viņš mani nepārliecināja.

Fabiāns deva zīmi saviem ļaudīm, ka tūlīt jādodas ceļā. Satikšanās ar Ješua viņu bija tikai nostiprinājusi pārliecībā, ka tagad jāmeklē citur.

Es nespēju viņam neuzsaukt:

- Bet, Fabiān, tu taču esi sarunājies ar cilvēku, kas augšāmcēlies!

Fabiāns ne aci nepamirkšķināja. Viņš uzkāpa zirga mugurā un

vīlies noskatījās manī.

- Nu nē, Pilāt, tu taču man neteiksi, ka arī to esi pieņēmis! Tu pārāk ilgi uzturies Palestīnā. Tik tiešām, kultūra pieder grieķiem, vara -romiešiem, ārprāts - jūdiem...

Viņš piecirta piesi un pazuda.

Es pat nepaspēju pajautāt, kur ir Klaudija. Bet varbūt man negribējās to uzzināt no viņa.

Es kļūstu sarežģīts. Vai arī par daudz vienkāršs? Uz redzēšanos, lai Tev labi klājas!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Es nezinu, pēc kādām trīsām gaisā jutu, ka tuvojos mērķim.

Kopš rīta sekojām mākoņiem. Tie vispirms ievilka tintes svītru debesīs, tad satumsa, piebrieda, sakrājās un virzījās uz Tabora kalnu. Pūlis uz kalna ceļa kļuva biezāks, un tagad tas ir garš, brūns pavediens, kas līkumo starp klinšu radzēm.

Šķērsojot pirmo pāreju, uzzinājām, ka mums pa priekšu gājuši vienpadsmit mācekļi, ka viņi jau nonākuši kalna galā. Mums bija jāsteidzas.

Mākoņi stumdījās debesīs, tie bija lietus smagi, tie izplatīja melnu gaismu. Tūlīt bija jāsākas negaisam.

Tad liels gaišums, mirdzošs tērauda zobens pāršķēla mākoņus un trāpīja kalnā. No debesīm tikko bija nokritis zibens. Es nodomāju: par vēlu.

Pār mums strūklām gāzās lielas, smagas lāses. Daži paslēpās zem klintīm, bet citi, arī es, turpināja iet.

Kad nonācām pēdējās stāvās nogāzes piekājē, ieraudzījām, ka kalns ir pilns apustuļu.

Es viņus gandrīz nepazinu. Tagad mums pretī nāca nevis bailīgi gļēvuļi, bet vitāli, spēcīgi cilvēki veselībā un priekā mirdzošām sejām. Viņi nāca mums pretī un mūs visus skūpstīja. Viņi visi reizē runāja jūsmīgi, vārdi viegli plūda pār viņu lūpām, it kā tie vairs nepiederētu viņiem:

-Viņš pie mums atnāca aitu kūtī, kad mēs dalījām vīnu un maizi, kā bijām mācījušies. Viņš vairākas reizes jautāja, vai viņu mīlam; viņa jautājumā bija kaut kas bažīgs, it kā viņa misija nebūtu izdevusies, ja mēs nepareizi atbildētu. Viņš nelikās tik rāms kā senāk, no maiguma pārgāja uz dusmām, runāja drebošā balsī kā draugi, kas dodas garā ceļā. Kad Simeons viņu nomierināja, trīs reizes sacīdams, ka mīlam viņu, viņš rādīja uz aitām kalnā ap mums un teica: “Gādājiet par manām avīm. Patiesi es jums saku: kad bijāt jauni, jūs paši jozāties un gājāt, kurp gribējāt, bet, kad būsiet veci, jūs izstiepsiet roku, un cits jūs jozīs un vedīs turp, kurp gribēsiet iet.”

Mēs nesapratām viņa vārdus. Mēs droši vien reiz tos sapratīsim tāpat kā visu, ko viņš mums sacījis, kad būsim pieņēmušies gudrībā.

Pēc tam viņš pasauca pie sevis trejus no mums - Sīmeonu, Andreju un joānānu - tos trejus, kuri bija viņam blakus apcietināšanas naktī Eļļas kalnā, kad viņš gaidīja nāvi. Viņš vēlējās, lai tie, kuri redzējuši viņu viszemāk kritušu, palīdzētu uzkāpt kalnā.

Mēs uzkāpām virsotnē.

Mūsu Ješua bija vārgs, vājš un izģindis - tāds, kādu viņu piesita krustā. Viņa brūnās brūces, šķiet, nebija sadzijušas. Viņa augums bija tik trausls, tik viegls, ka likās neticami - viņš vēl spēj noturēties kājās. Kur viņš guva savu spēku? Ne jau nu saplosītajos muskuļos. Ne izkaltušajā miesā. Ne kaulos, kas bija skaidri saskatāmi zem ādas. Viņš bija tikai ģindenis aizas malā. Bet no viņa pieres un acīm izstaroja spēks. Tur bija patvērusies dzīvība, spēcīga, spītīga, varena un gandrīz nikna.

Kalna galā Ješua paslīdēja, mēs baidījāmies, ka viņa ķermenis salūzīs. Bet nē, viņš bija nometies ceļos. Viņš lūdza. Pēc tam viņš mūs svētīja. “Ejiet plašajā pasaulē pie visām tautām un sludiniet Labo Vēsti visiem cilvēkiem. Kristiet tos Tēva vārdā. Māciet viņiem to, ko esmu jums sacījis. Jūs runāsiet visās valodās, pat jaunās valodās. Ja pieliksiet rokas slimajiem, tie taps izdziedināti. |a paņemsiet rokās čūskas, tās jums nedzels. Un ziniet - es būšu kopā ar jums visas dienas līdz pat pasaules galam.”

Un, mūs no jauna svētīdams, viņš šķīrās no mums. Viņš pārvērtās. Nē, tā nebija dzīvība, kas atgriezās viņa noliesējušajā sejā, tā bija svešāda gaisma, skaidrāka par uguns viduci, dzidrāka par tekošu ūdeni - tik gaiša gaisma, ka tai blakus dienas vidus likās krēslains.

Arī viņa drānas kļuva baltas.

Pēc tam jutām visapkārt Ješua kaut kādas klātbūtnes. Un klāt-būtnes runāja. Un Ješua tām atbildēja. Un Ješua smaidīja, it kā būtu sastapis senus draugus.

Lai kā miedzām plakstus, gribēdami pieradināties pie pārāk spilgtās gaismas, nespējām izšķirt klātbūtnes. Bet tie no mums, kuriem ir vissmalkākā dzirde, tie saklausīja Mozu, kurš pārstāv Likumu, un Eliju, kurš tur ieradās praviešu dēļ. Mēs nesapratām, mēs tikai uztvērām vārdus: viņi piesauca Jeruzalemi, jauno derību, Ješua aiziešanu.

Taču tā aina nebija domāta mums, jo mums sāka sāpēt galva un acis aizvērās. Varens miegs kā pavasara krusa nāca pār mums un noguldīja mūs zālē.

Cik ilgu laiku šis sastingums mūs turēja savās važās? Vai spārna vēziena mirkli? Vai ilgu svētdienas diendusu? Kad atvērām acis, Ješua nebija pie mums.

Taču mūsu atmiņas dziļumā neatkarīgi no mūsu acīm, kuras neredzēja, palicis Ješua, kas paceļas debesīs slavas spožumā, divu klāt-būtņu balstīts.

Vienpadsmit mācekļi piepeši pārtrauca liecināšanu. Mūs saistīja dziļš saviļņojums, kas paildzināja jūsmu. Tā bija viena no tām atvērtajām stundām, no stundām, kad varētu ticēt visam, stundām, kad jūt drosmi visu mainīt, visu sākt no sākuma. Debesis likās esam tuvu. Lietus bija pārstājis.

Ikviens savā dvēselē glabāja šā stāsta siltumu, liesmu, kas pasargāja no visa, liesmu, kas kļuva par paša liesmu.

Mēs kāpām lejup klusēdami. Tikai klusums spēja izteikt pilnes-tību, ko izjutām. Citādi vajadzētu kliegt, aurot bez gala un vienā elpā.

'lāgad zinu, ka Klaudija ir tuvu. Ka ļoti drīz viņu noskūpstīšu. Šobrīd neko vairāk nevaru pateikt. Es Tevi mīlu, dārgo brāli, un novēlu Tev visu labu!

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Es atradu Klaudiju.

Viņa mani gaidīja ceļa vidū, taisna izslējusies, it kā zinātu, ka tieši tajā brīdī nāku.

Man likās, ka viņu saspiedīšu savās skavās. Labi, ka viņa iesmējās, pirms es būtu viņu nosmacējis. Pēc tam liedzu viņai runāt, ilgi skūpstīdams.

Svētceļnieki gāja mums garām.

Kad pārstāju būt mežonīgs, viņa iesmējās atkal.

- Tu izskaties neprātīgs.

Viņa mani noskūpstīja savukārt - savā sievišķīgākā, koķetākā veidā, reizē sniegdama un liegdama lūpas. Man acumirklī gribējās viņu mīlēt.

- Neej vairs projām, Klaudija!

- Es vairs neiešu. Tagad tev jārūpējas par mani. Esmu kļuvusi trausla. Es nesu mūsu bērnu.

PILĀTS BRĀLIM TĪTAM

Nu esam atgriezušies Cēzarejā.

Diendienā es vēroju jūru un mēģinu iztēloties Romu, to, ka Tu, 184 ka mūsu bērnības māja un tūkstoš ciprešu parks esat aizslēpušies aiz apvāršņa neskarti, ka jūs mani gaidāt. Nedomā, ka mēģinu sameklēt attaisnojumu savai vairākas nedēļas ilgajai klusēšanai, - man tāda nav. Taču vari būt drošs, dārgo brāli, ka joprojām mīlu Tevi tāpat vai, iespējams, vēl vairāk. Taču vēlēšanās sarakstīties katru dienu ir izgaisusi; esmu sapratis, ka šīs vēstules esmu adresējis galvenokārt pats sev -jāatzīst, ka Tu atbildēji tik reti un tik lakoniski, - jo ik vēstulē es pūlējos sev pierādīt, ka joprojām esmu īsts romietis. Sūtīju savas domas savai zemei, lai nostiprinātu saknes, lai sauktu, ka neesmu te, Palestīnā. Es Tev rakstīju, jo Tu esi Tu, protams, bet arī tāpēc, ka esi mans brālis, mans gleznotais tēls, mana seja, kas palikusi sienās, mans līdzinieks un mana patiesība romiešu freskā.

Šodien man tas liekas pagalam veltīgi. Vai tad svarīgi atrasties te vai kur citur? Vai tas vispār iespējams? Pieņemt par savu kādu zemi, tās īpatnības nozīmē pieņemt to, kas tajā mazs. Turēties pie savas zemes nozīmē rāpot. Es gribu izslieties. Tagad mani cilvēkos interesē nevis tas, kas viņos romisks, bet gan tas, kas varētu būt skaists, augstsirdīgs, taisnīgs, kopīgs, tas, ko viņi spētu izgudrot, lai padarītu pasauli labāku un dzīvi tajā vieglāku.

Šobrīd es daru darbu. Es gādāju par kārtību: es draudu, uzraugu un sodu. Bet drīz, kad mūsu bērns būs piedzimis, mēs atgriezīsimies Romā. Es gribu pats pastāstīt Tibērijam par notikumiem, kas nupat te norisinājušies. Protams, vecā, izkrāsotā marionete manī neklausīsies. Imperators mani nevērtē augstu manā prokuratora amatā, liekot šķēršļus visiem maniem ierosinājumiem, un viņš aiz nicinājuma iesvilpsies, kad stāstīšu par Ješua lietu. Klaudija jau tagad ir pārliecināta, ka viņš mani atsauks no amata, un, kaut arī savulaik viņa izmantoja sakarus, lai es iegūtu šo paaugstinājumu, tagad viņa par to tikai pasmejas. Viņas vēders kļūst apaļāks, mēs sarunājamies par Ješua, viņa raugās nākotnē rāmi un priecīgi.

Atzīstos, ka nebūt nedalos viņas mierā. Es nespēju nepārtraukti dzīvot Tabora kalna augstumā. Ko tad es galu galā tur redzēju? Neko. Ko es sapratu? Neko.

Ješua esmu sastapis vienu reizi. Bet vai to var nosaukt par sastapšanos? Satikšanās ir kaut kas izšķirošs, gluži kā durvis, kā lūzuma vieta, brīdis, kas iezīmē laiku un rada "pirms” un “pēc”. Ja to saprot tā, es Ješua neesmu saticis.

Tajā dienā pie manis atveda apcietināto.

Neskaitāmas reizes piedzīvota situācija...

Būdams soda noteicējs, es varēju pieņemt vai noraidīt reliģiskā tribunāla piespriesto nāvessodu.

Neskaitāmas reizes piedzīvota situācija...

Soģi viņu uzskatīja par vainīgu, apsūdzētais sevi - par nevainīgu.

Neskaitāmas reizes piedzīvota situācija...

Vai es uz viņu vismaz paskatījos? Vai pētīju viņa vaibstus?

Kādēļ lai es īpaši atvērtu acis? Es, Romas ierēdnis, redzēju tikai savu darbu. Kālabad gan es būtu šim parastajam, ikdienišķajam brīdim piešķīris citādu uzmanību?

Ješua tēloja savu lomu. Es arī. Cilvēks nekad otru neredz tādu, kāds tas ir. Viņš redz tikai daļējas, nepilnīgas vīzijas saistībā ar mirkļa interesēm. Viņš mēģina tēlot savu lomu cilvēciskajā komēdijā - neko vairāk kā savu lomu, kas jau tāpat ir grūti, krampjaini pieķeras tekstam un situācijai. Tajā naktī mēs bijām divi aktieri. Ješua tēloja tiesas kļūdas upuri. Es, Pilāts, tēloju Romas prokuratoru - taisnīgu un objektīvu.

- Vai tu esi jūdu ķēniņš?

- Es nekad to neesmu teicis.

- Tā tomēr runā.

- Kurš?

- Cilvēki, kuri tevi apsūdz, tie, kuri tevi atveda pie manis, viss sinedrijs.

- Tas ir netaisnīgi. To saka viņi, nevis es, un, lai mani pazudinātu, apstiprina, ka teicējs esmu bijis es.

- Bet tu taču apgalvo, ka dibini valstību?

-Jā.

- Tātad?

- Mana valstība nav šlspasaules valstība.

Viņš likās skumjš, sarūgtināts, kā pastāvīgu neveiksmju iztukšots.

Pēc tam viņš saņēmās un enerģiski sacīja:

- Ja es gribētu būt valdnieks šajā pasaulē, es neļautu, lai mani apcietina, es liktu saviem kalpiem sevi sargāt, es nestāvētu te tavā priekšā. Nē, mana valstība nav šajā pasaulē.

- Taču tu esi kēninš?

> »

- Jā, es esmu ķēniņš citā pasaulē - tajā, no kuras nāku, kurā atgriezīšos un kura te vēl jānodibina. Esmu atnācis uz Palestīnu, lai runātu patiesību. Ikviens cilvēks, kuru interesē patiesība, klausās manās runās.

- Kas tad ir patiesība?

Pateicu to tā, it kā paraustītu plecus, lai atbrīvotos no uzmācīga apmeklētāja. Kas tad ir patiesība? Ir tava un ir mana patiesība, un visu citu patiesība. Kā krietns, grieķu skepticisma garā audzināts romietis es visu padarīju relatīvu. Jebkura patiesība ir patiesība tikai tam, kurš to izsaka. Ir tikpat daudz patiesību, cik indivīdu. Patiesība nekad nav viena; šā iemesla dēļ tās vispār nav. Tikai spēks uzspiež patiesību, un spēkā nav nekā garīga, tas piespiež ar ieročiem; ar zobenu, ar cīņu, ar slepkavību, ar spīdzināšanu, ar šantāžu un bailēm, ar interešu aprēķināšanu patiesība piespiež prātus kādu laiku vienoties par zināmu doktrīnu. Patiesība vienskaitlī ir uzvara vai sakāve, labākajā gadījumā pamiers. Bet tā nav nedz patiesība, nedz miers.

- Kas ir patiesība?

Es izrunāju šos vārdus drīzāk sev nekā apsūdzētajam. Es mēģināju sevi nomierināt. Bet, man par lielu pārsteigumu, šis jūds manī tiešām klausījās un sāka trīcēt.

Es brīnījos.

Šis cilvēks šaubījās.

Fanātiķi parasti nomāc savas šaubas un ar pārvarīgu spēku

apliecina savu ticību. Bet ļešua no visas sirds sevi vēlreiz pārbaudīja. Liekas, viņš saprata, ka ticēt nenozīmē zināt. Liekas, viņš baidījās, ka ir gājis pilnīgi nepareizu ceļu. Viņš redzēja, ka uzskatu viņu par neprātīgu fanātiķi, un pavisam patiesi jautāja sev, vai man nav taisnība...

Tad viņš apvaldīja trīsas, sakopoja spēkus, izturēja manu skatienu un lēnām izrunāja:

- Tiešām, kas ir patiesība?

Viņš raidīja manu jautājumu man atpakaļ.

Un tā, it kā man būtu atmesta atpakaļ bumba, es nodrebēju, jautājuma ķerts, un mani sāka pārņemt bailes. Nē, man nepiederēja patiesība, manās rokās bija tikai vara, neizprotamā vara izšķirt, kas ir labs un kas - slikts, pārmērīgā dzīvības un nāves vara, neķītrā vara.

Iestājās klusums.

Bumba starp mums abiem bija pazudusi.

Mēs klusējām.

Klusums starp mums pļāpāja. Tas izteica neskaitāmus ātrus, neskaidrus, satrauktus un miglainus vārdus.

Un klusums dīvainā kārtā man stāstīja par mani. “Ko tu te dari?” klusums man jautāja. “Kas tev devis tiesības izrīkoties ar citu mūžu? Kas tevi apgaismo, lai tu pieņemtu lēmumus?” Mani pārņēma nolic-totības sajūta, ilgs nogurums. Tas nebija nogurums no varas, to es jau pazinu, tam pietiek ar atpūtu, lai pazustu; tas bija dziļāks, postošāks, gausāks gurdenums, kas man saindēja ķermeni kā stindzinoša inde: varas bezjēdzība. Kā gan man ir vairāk nekā šim jūdu ubagam? Man ir stratēģisks prāts, dzimtene Romā, amats, kas dod kareivjus un ieročus, un vēl daudz kas cits... Bet vai tam visam ir kāda vērtība?

- Kam piemīt vērtība?

Lūk, kā šis jūds pārvērta manu jautājumu par patiesību. Kas ir tik vērtīgs, lai par to būtu vērts cīnīties? Mirt? Vai dzīvot? Kas ir patiesi vērtīgs?

Jo vairāk šalca klusums, jo vientulīgāks jutos. Un nomāktāks.

Taču dīvainā kārtā šajā peldēšanā tukšumā bija kaut kas tīkams. Es biju brīvs. Vai, pareizāk sakot, atbrīvojies no dzelžiem, saitēm un važām, no kurām līdz tam biju sajutis tikai dziļi sāpīgu smelgšanu, no važām, kas bija nevis verdzības, bet varas važas...

Pēc ilgajām neskaidrajām pārdomām priesteru nepacietība aiz durvīm piespieda mani atgriezties pie pienākuma, un es mēģināju ješua izglābt.

Tātad - ko esmu redzējis? Neko. Ko esmu sapratis? Arī neko, tikai to, ka kaut kas var palikt man nesaprotams. Ješua lietā es pēdējo mēnesi biju pūlējies izglābt saprātu, saglabāt to visiem spēkiem, par spīti noslēpumainībai, līdz pat neprātībai saglabāt saprātu... Es zaudēju un sapratu, ka pastāv neizprotamais. Tas drusciņ mazināja manu nekaunīgo pašapziņu, manu nezināšanu. Esmu zaudējis drošās pārliecības - pārliecību, ka esmu kungs pār savu dzīvi, pārliecību, ka aptveru pasaules kārtību, pārliecību, ka pazīstu cilvēkus tādus, kādi tie ir, - bet ko esmu iemantojis? Bieži sūdzos Klaudijai: senāk biju romietis, kas zināja; tagad esmu romietis, kurš šaubās. Viņa smejas. Viņa sit plaukstas, it kā es viņas acu priekšā taisītu žongliera trikus.

- Šaubīties un ticēt ir viens un tas pats, Pilāt. Bezdievība ir tikai vienaldzība.

Es negribu, ka viņa tā mani ievelk Ješua sektas locekļos. Pirmām kārtām man to liedz mans amats: mani objektīvie sabiedrotie, Kaja-fas vadītie Tempļa priesteri, nikni pretojas jaunajai ticībai un vajā mācekļus, Nikodēmu, Jāzepu no Arimatijas, Šuzu, pat nabaga Sīmeonu no Sirēnas - garāmgājēju, kas nejaušības dēļ nesa krustu. Turklāt man ir pārāk daudz neatbildētu jautājumu, lai rastos noteikta pārliecība.

Vai atceries maksimu, ko mums atkārtoja Kratērijs, kad bijām viņa skolnieki? “Nekad netici tam, kam sliecies ticēt!” Sarunās es vairākkārt runāju pretī Klaudijai.

- Tev, Klaudija, bija vēlēšanās ticēt tam, ko runāja Ješua, pat pirms viņš pierādīja, ka ir Dieva sūtnis.

- Protams. Es vēlējos ticēt, ka labestībai ir kāda vērtība, ka mīlestībai jāpārvar visi aizspriedumi, ka bagātība nav tā, pēc kuras mums jātiecas, ka pasaulei ir jēga un ka no nāves nav jābaidās.

- Ja tev ir prasība ticēt, tu tikai apmierini prasību. Tu neatbildi patiesības prasībām.

- Kādas gan būtu patiesības prasības? Nepatika? Neapmierinātība? Vai, pēc tavām domām, vajadzētu ticēt vienīgi tam, kas mūs biedē un dzen izmisumā?

- Arī to es neesmu teicis.

- Redzi nu! Nedz patika, nedz nepatika nevar būt patiesības mēraukla. Jā, te nav runa nedz par spriešanu, nedz zināšanu. Te runa ir par ticēšanu, Pilāt!

Bet kam tad, viņasprāt, lai es ticētu? Es neko neesmu redzējis. Viņa gan. Es ne. Taisnība, daži ir redzējuši, piemēram, Fabiāns, tomēr viņš nekam nav noticējis. Taču vajag ticēt un dzirdēt. Šī ticība prasa pārāk lielu piepūli. Pagaidām tā nepieprasa nekādu kultu atšķirībā no grieķu vai romiešu rituāliem, bet tā visaptveroši pārņem prātu.

Tieši šā iemesla dēļ es domāju, ka tai nav nākotnes.

Es bieži to skaidroju Klaudijai. Vispirms jau šī reliģija ir radusies sliktā vietā; Palestīnā dzīvo pavisam maza tautiņa, kurai mūsdienu pasaulē nav nedz nozīmes, nedz ietekmes. Turklāt Ješua ir sludinājis tikai analfabētiem; par mācekļiem viņš izraudzījies rupjos Tibērijas ezera zvejniekus, kuri, ja neņemam vērā Joānānu, neprot runāt aramiešu valodā, tikko saprot ebreju valodu un ļoti slikti - grieķu valodu. Kas notiks ar viņa mācību, kad pēdējie liecinieki būs miruši? Viņš neko nav uzrakstījis, ja nu vienīgi smiltīs un ūdenī, tāpat arī viņa mācekļi. Turklāt viņa lielais vārgums lika aiziet pārāk ātri. Viņam nebija pietiekami daudz laika pārliecināt cilvēkus, it sevišķi ievērojamus cilvēkus. Kādēļ viņš nedevās uz Atēnām vai Romu? Kādēļ izvēlējās vispār atstāt zemi? Ja jau viņš ir Dieva Dēls, kā pats apgalvo, kāpēc nepalika kopā ar mums uz visiem laikiem? Ar to viņš mūs būtu pārliecinājis. Un licis dzīvot patiesībā. Ja viņš mūžīgi paliktu šajā pasaulē, neviens vairs nešaubītos par viņa vēsti.

Mani spriedumi vienmēr izraisa Klaudijas jautrību. Viņasprāt, Ješua nebija nekāda iemesla te palikt. Pietiek, ka viņš vienreiz ir atnācis. Jo nevajag dot pārāk daudz pierādījumu. Ja viņš parādītos skaidri un pastāvīgi, ar acīmredzamības spēku, viņš cilvēkus piespiestu, viņš liktu tiem krist savā priekšā uz vaiga, viņus pakļautu dabiskam likumam, kaut kam tādam kā instinktam. Bet viņš ir cilvēku padarījis brīvu. Viņš ņem vērā šo brīvību, dodot mums iespēju ticēt vai neticēt. Vai tad iespējams piespiest piederēt pie kaut kā? Vai var piespiest mīlēt? Cilvēkam ir jāiegūst vara pašam pār sevi, jābūt ar mieru ticēt, tāpat kā mīlēt. Ješua ciena cilvēkus. Viņš ar savu mūžu dod mums zīmi, bet atstāj brīvību šo zīmi tulkot. Viņš mūs pārāk mīl, lai piespiestu. Tieši tāpēc, ka viņš mūs mīl, viņš dod vietu šaubām. Tā izvēles brīvības daļa, ko viņš mums atstāj, ir vēl viens viņa noslēpuma nosaukums.

Šādas runas mani vienmēr samulsina. Un nekad nepārliecina.

Zivs zīmes aizvien biežāk parādās Palestīnas smiltīs un putekļos; svētceļnieki tās ar nūjas galu zīmē kā aizvien plašākas kopības galveno simbolu. Mani spiegi nupat ziņoja, ka Ješua sektas piekritēji atraduši sev nosaukumu: kristieši - Kristus, Dieva svaidītā, mācekļi, ka tagad viņi atraduši citu pazīšanās zīmi - krustu.

Es nodrebēju, uzzinājis šo dīvainību. Cik barbariska iedoma! Kāpēc tad ne karātavas, bendes cirvis vai duncis? Kā viņi domā pulcināt ticīgos ap Ješua dzīvesstāsta vismazāk slaveno, vispazemojošāko epizodi?

Es to pastāstīju Klaudijai, kura sāka raudāt, atceroties moku vietu, kurā bijusi. Viņa nekad neaizmirsīs Golgātas pēcpusdienu, kad apstulbumā vērojusi Ješua agoniju. Vakarpusē viņa saplosīto līķi ietinusi līķautā kopā ar savām ilūzijām... Nekas nebija mazinājis šo stundu šausmas, arī Ješua augšāmcelšanās ne. Es apskāvu Klaudiju, gribēju uzņemt viņas Ieēdas savos muskuļos, savā spēkā. Pēc tam viņa pārstāja elsot, uzlika roku uz piebriedušā vēdera, lūgdama bērnam piedošanu. Viņa domāja skaļā balsī:

- Viņiem taisnība. Ja arī zīme ir briesmīga, tieši pie krusta Ješua mums parādīja būtisko. Viņš ļāva sist sevi krustā tikai aiz mīlestības pret cilvēkiem. Un viņš augšāmcēlās, lai parādītu, ka bijis pamats mīlēt. Un ka vienmēr, jebkuros apstākļos, pat tad, ja tieci noliegts, ir vajadzīgs spēks mīlēt.

Dārgo brāli, es negribu ilgāk Tevi mocīt ar savām šaubām un pārdomām. Mums pietiks laika par to sarunāties drīz vien, kad atgriezīsimies Romā. Iespējams, ceļojuma laikā visas manas idejas izzudīs pašas no sevis un, sperot kāju Ostijas ostmalā, uzzināšu, ka tām jāpa-liek Palestīnā. Varbūt kristietība, šis jūdu stāsts, ir izkausējama mūsu jūrā? Bet varbūt tās man sekos arī tur... Kurš lai zina, kādā ceļā iegriezīsies domas?

Lai Tev labi klājas.

Post seriptum. Šorīt sacīju Klaudijai (viņa domā, tas Tev jāzina, ka ir kristiete), ka būs viena pati kristiešu paaudze - tie, kuri redzējuši Ješua augšāmcēlušos. Šī ticība izzudīs kopā ar viņiem, ar pirmo paaudzi, kad acis slēgs pēdējais sirmgalvis, kura atmiņā būs dzīvā Ješua seja un balss.

- Tātad es nekad nebūšu kristietis, Klaudija. Jo es neesmu neko redzējis, visu esmu palaidis garām, esmu ieradies par vēlu. Ja es gribētu ticēt, man vispirms būtu jātic citu liecībām.

- Tad varbūt tieši tu esi pirmais kristietis.

Content

Šmits Ēriks Emanuēls Pilāta evaņģēlijs

PROLOGS. UZ NĀVI NOTIESĀTĀ GRĒKSŪDZE. NAKTI PIRMS APCIETINĀŠANAS

РI LATA EVAŅĢĒLIJS