Amorts Gabriele

Sātana izdzinēja stāsts

Gabriele Amorts

Sātana izdzinēja stāsts

CEĻAVĀRDI GABRIĒLES AMORTA GRĀMATAI

Jēzus Kristus mācītajā Tēvreizes lūgšanā (Mt 6:9-13) ticīgie ļaudis atkārtoti saka: "Atpestī mūs no ļauna." Mums nav šaubu par ļaunuma izpausmēm pasaulē un cilvēku attiecībās. Tomēr nav viegli pāriet no bieži vien abstraktā ļaunuma jēdziena uz ļauno garu atzīšanu. Bībele apraksta vairākus gadījumus, kad Jēzus vērsās pret ļaunajiem gariem un atbrīvoja cilvēkus no dēmoniskas ietekmes: nešķīstā gara apsēsto (Mk 1:21-28; Lk 4:31-37); ļaunā gara apsēsto mēmo (Mt 9:32-34); apsēsto geraziešu zemē (Mt 8:28-34; Mk 5:1-20; Lk 8:26-39); ļauno garu apsēsto aklo un mēmo (Mt 12:22-32; Lk 11:14-23); sirofeniķietes meitu (Mt 15:21-28; Mk 7:24-30); epileptisko zēnu (Mt 17:1421; Mk 9:14-29; Lk 9:37-43) un gara slimības pārņemto sievieti (Lk 13:10-17).

Daudzi mēģina skaidrot šos gadījumus vienīgi kā fiziskas vai psiholoģiskas slimības. Tomēr, lai atzītu Dieva un ļauno garu pastāvēšanu, nepieciešama ticība Dieva Vārda autoritātei un patiesībai, ka Dieva radītās garīgās būtnes eņģeļi sagrēkoja (2 Pt2:4), proti, apzināti vērsās pret Dieva mīlestību. Ļaunie eņģeļi jeb gari ir mūžīgi saistīti sākumā veiktajā izvēlē, noraidot

Dievu kā visaugstāko Labumu. "Velns grēko no sākuma". (1 Jņ 3:8) Tas "sākumā ir bijis slepkava un nepastāv patiesībā, jo viņā patiesības nav". (Jņ 8:44) Noraidījis patiesību par Dievu, velns ir "melis un meļu tēvs". (Jņ 8:44) Tas ir "slepkava" tādā nozīmē, ka cenšas iznīcināt cilvēkā Jēzus Kristus mūsu vienīgā Pestītāja piedāvāto žēlastības dzīvi, kurā esam Dieva mīļotie bērni. Velnu sauc par dēmonu (grieķiski "diabolos"), tas ir, to, kas izraisa iznīcību. Velns cenšas melot, sašķelt un attālināt no Dieva. Viņš nav viens. "Mēs esam daudz" (Mk 5:9), ļaunie gari sauca Jēzum, kurš arī runāja par "ļauno garu un viņa eņģeļiem". (Mt 25:41)

Gabriēle Amorts šajā grāmatā pievēršas gan ticībai Dieva Vārda autoritātei, gan cilvēciskai pieredzei, kas liecina par velna vai sātana ietekmi mūsdienās. Dēmonu ietekmes veidi ir dažādi: uzmācība laiku pa laikam, apmātība, fiziska apsēstība. Sātans cenšas ietekmēt cilvēku ar "ugunīgām bultām" (Ef 6:16): strīdiem, naidu, bailēm, skaudību, aizdomām, greizsirdību, dusmām, nešķīstību, alkatību un varaskāri. Tas ietekmē iztēli un augstākās prāta spējas, lai novērstu cilvēku no patiesības. Mūsdienu postmodernais cilvēks ir sevišķi vārīgs ļaunā gara iespaidam. Būdams metafiziski vienaldzīgs, garīgā ziņā svārstīgs, skeptisks par cilvēka spējām ar pārliecību iepazīt patiesību, padevies kontraceptīvai mentalitātei un relatīvismam morāles principos, vīlies ideoloģiju solījumos, ieguvis vienpusīgu un aizspriedumainu priekšstatu par Kristus Baznīcu, viņš vai viņa neatzīst nekādu citu autoritāti kā vien sevi pašu. Šādā cilvēkā ļaunā gara sētās sēklas (sal. Mt 13:38-39) gūst sevišķi labvēlīgu augsni. Sātanam taču ir izdevīga šķelšanās starp ticību un prātu, ticību un dzīvi, patiesību un mīlestību, ticību un kultūru, vienojošo un līdzradošo aspektu intīmajās attiecībās, dabisko likumu un cilvēka pieņemtiem likumiem, Kristu un Viņa dibināto Baznīcu, radību un Dievu-Radītāju. Tas visnotaļ atbalsta jebkādus mēģinājumus izjaukt pašā cilvēkā nepieciešamo prāta, gribas un dabas integrāciju. Tas iestājas par sacelšanos pret pašu realitāti, par cilvēka sevis degradēšanu un iznīcināšanu. Pastāvot šādai ļaunā gara ietekmei, cilvēks tomēr saglabā savu brīvību izdarīt morālas izvēles, iestāties par labo vai slikto, lai gan šo apzinīgo atbildību var ievērojami mazināt ideoloģiski priekšstati, atkarības vai personiskā brieduma trūkums.

Cilvēkam tāpēc ir jācīnās (Ef 6:12) īpaši ņemot vērā atpestīšanas līdzekļus, Dieva dāvātās garīgās atbalsta un stiprinājuma dāvanas Kristū. Gabriēle Amorts atgādina Dieva Vārda un sakramentu spēku, uzsverot, ka "grēksūdze ir stiprāka nekā eksorcisms". Ja ar grēksūdzi domāts Jēzus iestādītais Baznīcas Sakraments, kurā ar priestera starpniecību pats Dievs piedod nožēlotāja grēkus, tad eksorcisms nozīmē sātana izdzīšanu. To veica gan paši ebreji (sal. Apd 19:13; Mk 9:38; Lk 9:49-50; 11:19), gan arī Jēzus sekotāji (sal. Lk 9:1; 10:18-20; Apd 5:16; 8:7; 19:12; 26:18). Mūsdienās sātana izdzinējam jeb eksorcistam savi pienākumi jāveic apustuliskās Baznīcas varas ietvaros, proti, ar pilnvarām no bīskapa, kas ir apustuļu pēctecis. Tomēr, ja parastie ļaunā gara padzīšanas veidi ir lūgšana un gavēnis (sal. Mk 9:28), grēku nožēla, grēku izsūdzēšana un gandarīšana samierināšanās sakramenta ietvaros, tad eksorcisms publiska rituāla nozīmē ir ārkārtējs un diezgan rets pasākums, kurā jāiesaista tikai Baznīcas pilnvarots priesteris tad, kad tas tiešām ir nepieciešams. Sātana izdzīšana šādā veidā pieder pie plašāka atbrīvošanas kalpojuma, kura galvenais mērķis ir cilvēka emocionālo ievainojumu iekšēja dziedināšana. Latvijā tā ir sevišķi aktuāla, ņemot vērā dzimtu vēsturi un tautu attiecības politisko maiņu un ideoloģisko spiedienu apstākļos. Nereti fiziskas un psiholoģiskas kaites mitējas jau ar stingru apņemšanos novērsties no grēka ieradumiem un netikumiem, kā arī dzīvot ar Dieva Vārdu Kristus mīlestībā un patiesībā.

Gabriēles Amorta grāmata tātad lasāma, ņemot vērā kristīgās saimes piedāvāto atbrīvošanas kalpojumu, kurā sātana vara tiek satricināta dažādos veidos, bet vienmēr kopībā ar Kristus Baznīcu, kura turpina Jēzus Kristus atbrīvošanas kalpojumu Viņa pestīšanas misijas ietvaros. Šī grāmata nesniedz slimību un ciešanu galīgo skaidrojumu, tā nevēršas pret ārstiem un viņu profesionālo kompetenci. Daudzos gadījumos tomēr ciešanu un sāpju iemesli var palikt neizskaidrojami, un medicīnai nebūtu jāpārkāpj cilvēka veselības vārdā savas zinātniskās robežas. Šī grāmata nenosoda kādu atsevišķu etnisku grupu un tautību, jo cilvēks ir saprātīga un brīva būtne, kurai jāizdara savas izvēles, lai gan tās varētu apgrūtināt sociāli un kulturāli apstākļi. Gabriēle Amorts atgādina sātana vai dēmona ietekmes iespējas nevis lai radītu lasītājā raizes vai bailes, varbūt pat ļoti kaitīgu papildu interesi par okultām lietām, bet gan lai mudinātu katru no mums apzināties savas vājības un grēkus, nepilnības un netikumus, savu ierobežotību un nepietiekamību, kā ari Dieva Vārda un Baznīcas sakramentu spēku. Šī grāmata ir skubinājums atjaunot ar Dieva žēlastības palīdzību vārīgo integritāti starp prātu, gribu un cilvēka dabu, personsiki satikt Jēzu Kristu Viņa Baznīcā un ļauties Viņa piedāvātajai pārveidei Svētajā Garā.

Priesteris Pauls Kļaviņš, Dr. theol.

PRIEKŠVĀRDS

Man ir liels prieks, ka ar dažām piezīmēm varu ievadīt lasītājus sava ilggadējā un neaizstājamā palīga sātana izdzīšanas amatā dona Gabriēles Amorta grāmatas pasaulē. Dažas no grāmatā aprakstītajām epizodēm mēs esam piedzīvojuši kopīgi un kopīgi esam dalījušies ari savās rūpēs, pūlēs un cerībās palīdzēt daudzajiem cietējiem, kas vērsušies pie mums pēc palīdzības.

Grāmatas iznākšana man sagādā lielu gandarījumu ari tāpēc, ka, neraugoties uz to, ka beidzamajās desmitgadēs bijušas daudzas publikācijas par dažādiem katoļu teoloģijas un morāles jautājumiem, tomēr sātana izdzīšanas tēma palikusi novārtā. Iespējams, ka pētījumu un intereses trūkuma dēļ vēl šodien vienīgā Rituāla daļa, kura nav atjaunota saskaņā ar pēckoncila priekšrakstiem, attiecas tieši uz sātana izdzīšanu.

Tomēr, kā tas izriet no Evaņģēlija, Apustuļu darbiem un Baznīcas vēstures, "ļauno garu izdzīšanas" amatam ir liela nozīme.

Kad Sv. Pēteri pārdabiska vīzija atveda centuriona Kornēlija namā sludināt kristīgo ticību, viņš, lai pierādītu to, ka Dievs patiesi bija ar Jēzu, īpaši uzsvēra Jēzus spēku, dziedinot velna apsēstos. (Sal. Apd 10,1-38) Evaņģēlijā daudzviet atstāstīti konkrēti gadījumi par Jēzus neparastajām spējām šajā ziņā. Ja, sūtot Viendzimušo Dēlu pasaulē, Debesu Tēva nodoms bija darīt galu sātana tumsas varai pār cilvēkiem, tad šis ir pats daiļrunīgākais veids, kā Mūsu Kungs to varēja paust.

Svētie Raksti mums vēsta, ka sātans izrāda savu varu pār pasauli ari fiziskas apsēstības veidā. Jēzus vairākkārtīgi izcēla spēju izdzīt ļaunos garus kā vienu no sev piemītošajām varām, kuru Viņš vēlas nodot apustuļiem un viņu pēctečiem. (Sal. Mt 10,8; Mk 3, 15; Lk 9, 1)

Ja Dievs pieļauj, ka ir personas, kuras cieš no velna uzmācības, Viņš tiem ir piešķīris arī dažāda veida iedarbīgu palīdzību. Vajadzības gadījumā Viņš ir nodrošinājis Baznīcu ar pietiekami stipru sakramentālo varu. Taču pret nekrietno sātana darbību Dievs ir izvēlējies noturīgu pretlīdzekli Vissvētāko Jaunavu. (Par šo tēmu sk.: Kandido Amantīni. Marijas noslēpums[1].)

Kaut arī vairums mūsdienu autoru, ieskaitot katoļu teologus, nenoliedz sātana un citu kritušo eņģeļu esamību, tomēr pastāv nosliece samazināt to ietekmes apmēru uz cilvēkiem. Runājot par fizisko iespaidu, neticība kļuvusi gluži vai par pienākumu un gudrības pierādījumu. Mūsdienu kultūra kopumā uzskata, ka tikai un vienīgi dabisku faktoru piedēvēšana notikumiem un parādībām mums visapkārt ir nekas cits kā novecojusi ilūzija.

Skaidrs, ka šāda nostāja ļaunuma darbību lielā mērā vienīgi atvieglo, īpaši tajos gadījumos, kad tai nepretojas personas, kuru amata uzdevums un vara ir stāties ceļā ļaunumam. Balstoties uz Svētajiem Rakstiem, teoloģiju un ikdienas pieredzi, arī šobrīd mums būtu jāraugās uz velna apsēstajiem kā nelaimīgo leģionu, kuru labā zinātne neko daudz nespēj darīt, kaut arī atklāti to neatzīst. Ar apdomu diagnosticēt dēmonisko atkarību tā varētu dēvēt visu veidu velnišķo iespaidu vairumā gadījumu spēj tie, kas māk noteikt raksturīgos ļaunā gara darbības izpausmes simptomus.

Dēmoniskas izcelsmes slimība, kaut arī tā šķiet nenozīmīga, dīvainā kārtā nepadodas parasto zāļu iedarbībai; taču smagas kaites, kuras pat uzskata par neārstējamām, noslēpumainā veidā pamazām mazinās, līdz pilnībā izzūd pēc tīri reliģiskas dabas palīdzības. Turklāt ļaunā gara upuri jūtas kā ļauna liktens vajāti, viņu dzīve ir pastāvīgu nelaimju virkne.

Daudzi zinātnieki mūsdienās pēta parādības, kuras izpaužas dēmonu saistītos cilvēkos, un atklāti atzīst, ka tās atrodas ārpus dabiskā, tāpēc tiek uzskatītas par tā dēvētajām paranormālajām parādībām. Es nebūt nevēlos noliegt zinātnes progresu, taču ir nepieņemami turpināt maldināt sevi ar apgalvojumu, ka zinātne spēj izskaidrot visu un ka jebkurai slimībai ir vienīgi dabiskas izcelsmes cēloņi.

Zinātnieku, kuri nopietni domā par svešu, gudru un nemateriālu spēku iejaukšanās iespēju kā atsevišķu parādību cēloni, nav daudz. Tāpat ir maz ārstu, kuri, sastapušies ar mulsinošu simptomu slimībām un klīniski neizskaidrojamiem rezultātiem, nopietni apsver iespēju, ka viņiem darīšana ar īpašiem pacientiem. Nereti līdzīgos gadījumos tiek piesaukts Freids kā piemērots orākuls. Tieši tāpēc nelaimīgie slimnieki nonāk vēl ļaunākā stāvoklī, kaut gan ārstu sadarbība ar priesteri-eksorcistu šajos gadījumos varētu būt lielā mērā labvēlīga.

Dona Amorta grāmata īsi un skaidri izklāsta lasītājam eksorcista darbību. Lai arī autors seko stingri loģiskam domas plūdumam, tomēr neaizkavējas ne pie teorētiskiem skaidrojumiem (dēmona pastāvēšana, fiziskās apsēstības iespējamība u. c.), ne doktrināriem secinājumiem. Viņš ļauj runāt faktiem, tieši parādot lasītājam to, ko redz un dara eksorcists. Zinu, cik ļoti autoram rūp Baznīcas kalpotāji, kuriem Kristus uzticējis varu izdzīt ļaunos garus Viņa vārdā. Tāpēc es ceru, ka šī grāmata darīs daudz laba un pamudinās uz citiem pētījumiem šajā virzienā.

Tēvs Kandido Amantīni

Romā, 1990. gada 29. jūnijā.

Šajā grāmatā Svēto Rakstu citātu tulkojumā izmantots Bībeles 1965. gada latviešu izdevuma revidētais teksts.

IEVADS

Kad kardināls Ugo Poleti, pāvesta vikārs Romas diecēzē, man negaidīti uzticēja eksorcista tiesības, es pat neiedomājos, ka pavērsies tik plaša izziņas pasaule un atsteigsies tāds ļaužu pulks. Turklāt iesākumā šo uzdevumu veicu, būdams palīgs tēvam Kandido Amantīni no pasionistu kongregācijas, kurš bija plaši pazīstams ar savu eksorcista pieredzi. Pie viņa uz Svētajām kāpnēm brauca ļaudis ne vien no visas Itālijas, bet bieži pat no ārzemēm. Man tā bija patiešām liela priekšrocība. Neviens nevar kļūt par eksorcistu bez pieredzes bagāta skolotāja padomiem ja nu vienīgi, pārvarot lielas grūtības un, neizbēgami, pieļaujot kļūmes, kas kaitē ticīgajiem. Šķiet, ka tēvs Kandido bija vienīgais eksorcists pasaulē ar 36 gadu lielu pieredzi. Es nevarēju vēlēties labāku skolotāju un esmu pateicīgs par neizmērojamo pacietību, ar kādu viņš mani ievadīja jaunajā amatā.

Turklāt es uzzināju ko jaunu. Izrādījās, ka Itālijā ir ļoti maz eksorcistu, bet labi sagatavotu vēl mazāk. Citās valstīs stāvoklis ir pat sliktāks, tāpēc man nācies svētīt cilvēkus, kas ieradušies no Francijas, Austrijas, Vācijas, Šveices, Spānijas, Anglijas, kur pēc palīdzības lūdzēju teiktā viņi nav atraduši nevienu eksorcistu. Vai tā būtu bīskapu un priesteru nevērība? Varbūt neticība šī amata nepieciešamībai un iedarbībai? Lai vai kā, bet es jutu, ka gatavojos veikt apustulisko misiju ārkārtēju cietēju vidū, kurus neviens nesaprot ne ģimene, ne ārsti, ne garīdznieki.

Mūsdienās šajā darbības jomā katoļu pasaulē apustuliskā misija ir atstāta pilnīgā novārtā. Agrāk tā nebija, un man jāatzīst, ka tā nav arī dažās reformētajās protestantu konfesijās, kurās eksorcismi tiek praktizēti bieži un sekmīgi. Katrā katedrālē vajadzētu būt eksorcistam tāpat kā biktstēvam. To skaitam vajadzētu atbilst nepieciešamībai gan lielākajās draudzēs, gan svētnīcās.

Tomēr, neraugoties uz eksorcistu trūkumu, viņus neieredz, apkaro, apgrūtina tiem atrast piemērotu vietu amata veikšanai. Kā zināms, velna apsēstie dažkārt kliedz. Ar to pietiek, lai klostera priekšnieks vai priesteris nevēlētos ielaist eksorcistu savās telpās. Mierīga dzīve un izvairīšanās no kurnēšanas tiek vērtēta augstāk par žēlsirdību, lai izārstētu apsēstos. Arī šīs grāmatas autoram nācās noiet moku ceļu, lai gan daudz vieglāku nekā citiem daudz cienījamākiem un pieprasītākiem eksorcistiem. To pārdomāt es īpaši aicinu bīskapus, kuriem mūsdienās dažkārt pietrūkst izpratnes par šiem jautājumiem, jo viņi nekad nav pildījuši šādu pienākumu. Taču runa ir par pienākumu, kurš tiem īpaši uzticēts to var pildīt vienīgi viņi vai viņu iecelti eksorcisti.

Kā radās šī grāmata? Vispirms no vēlmes dalīties ar visiem, kam par to ir interese, ar savu un vēl jo vairāk tēva Kandido pieredzi. Mans nolūks vispirms ir palīdzēt eksorcistiem un visiem priesteriem. Līdzīgi kā terapeitam ir jāspēj norādīt pacientiem, pie kura speciālista viņiem jāvēršas (otolaringologa, ortopēda, neirologa…), tā ikvienam priesterim jābūt minimālajām zināšanām, lai saprastu, vai cilvēkam vajag vai nevajag meklēt eksorcista palīdzību.

Ir vēl kāds iemesls, kura dēļ vairāki priesteri mani iedrošināja rakstīt šo grāmatu. Viens no Rituāla priekšrakstiem eksorcistiem iesaka studēt noderīgus "uzticamu autoru rakstus".

Taču par šo jautājumu ir maz nopietnu grāmatu. Es minēšu trīs. Tāda ir monsinjora Balduči grāmata Velns[2], kura īpaši noder teorētiskā ziņā, bet nav domāta praktiskai darbībai, jo stāsta par to maz un tajā ir kļūdas. Tās autors ir dēmonologs, nevis eksorcists. Vēl jāmin eksorcista tēva Mateo Lagruā grāmata Atbrīvošanas lūgšana[3], kura rakstīta Atjaunotnes grupu vajadzībām, lai vadītu viņu atbrīvošanas lūgšanas. Turklāt jāpiemin Renco Allegri grāmata Reportieris ellē[4], kurā nav sistemātiska tēmas izklāsta, bet ir ļoti nopietni sagatavotu interviju apkopojums par īpašiem, iespaidīgiem notikumiem un patiešām notikušiem atgadījumiem. Tomēr grāmata neatspoguļo parasto kazuistiku, ar ko nākas sastapties eksorcistam.

Visbeidzot ar šo grāmatu es centos aizpildīt robu, atspoguļojot minēto tēmu no dažādiem skatpunktiem (taču īsumā -, lai aptvertu lielāku lasītāju skaitu). Esmu izvirzījis sev uzdevumu pavērt dziļāku skatījumu nekā citās grāmatās un ceru, ka citi rakstīs pietiekami kompetenti, lai tēma tiktu aplūkota atbilstoši tās plašumam, kāds bija raksturīgs iepriekšējos katolicisma gadsimtos un kas tagad atrodams vienīgi protestantisma darbības laukā.

Tūdaļ vēlos uzsvērt, ka nepakavēšos pie zināmu patiesību pierādīšanas, kuras uzskatu par apgūtām un par kurām citās grāmatās atrodams pietiekami plašs apskats, kā dēmonu pastāvēšana, velna apsēstības iespējamība, Kristus dotā vara izdzīt dēmonus tiem, kas tic Evaņģēlija vēstījumam. Tās ir pierādītas patiesības, kuras satur Bībele un padziļina teoloģija, kuru pastāvīgi māca Baznīcas skolotāji. Esmu izvēlējies iet tālāk un pievērsties tam, kas ir mazāk zināms, pie svarīgām praktiskām lietām, kuras var noderēt eksorcistiem un tiem, kuri vēlas iepazīties ar šo tēmu. Man jāatvainojas, ja tomēr atkārtošu dažus pamatjēdzienus.

Lai Bezvainīgā Jaunava, sātana ienaidniece no pirmās pestīšanas pasludināšanas (Gen 3,15) līdz tās piepildījumam (Atkl 12) un vienota ar Dēlu, svētī šo nogurdinošā darba augli, kuru uzticu viņas mātišķajai aizbildniecībai.

Vēl dažas piezīmes sakarā ar šo paplašināto izdevumu. Nebiju domājis, ka grāmatas izplatīšanās būs tik plaša un tik strauja, ka tiks pieprasīts jauns izdevums. Manuprāt, tas apliecina ne vien interesi par šo tēmu, bet arī to, ka šobrīd katoļiem nav citu grāmatu, kuras visaptveroši un kaut īsumā stāstītu par eksorcismu. Tas raksturīgi ne vien Itālijai, bet visai katoliskajai pasaulei. Šis ir zīmīgs un nomācošs rādītājs, kurš atklāj neizskaidrojamu vienaldzību un, iespējams, patiesu neticību.

Es pateicos par saņemtajām uzslavām un atzinību, jo īpaši no citiem eksorcistiem, no kurām pati patīkamākā bija no mana skolotāja tēva Kandido Amantīni, kurš atzina, ka mana grāmata atbilst viņa mācītajam. Neesmu saņēmis tādus aizrādījumus, kuru dēļ grāmatā vajadzētu veikt izmaiņas. Tāpēc šajā izdevumā esmu vienīgi pievienojis papildinājumus, kurus uzskatīju par nepieciešamiem, lai tēma būtu pilnīgāk aplūkota. Ceru, ka cilvēki vai cilvēku kategorijas, ko esmu minējis, saprot manu piezīmju godīgos, patiesos nolūkus un neapvainojas par to. Esmu centies sniegt palīdzību iespējami plašākam lasītāju lokam, tāpat kā ikdienas darbā palīdzu tiem, kuri vēršas pie manis kā eksorcista.

Par visu pateicos mūsu Kungam. Atļaujiet par desmito izdevumu (1993) beigās vēl ko piebilst. Man jāatzīst, ka pēdējo pāris gadu laikā notikušas izmaiņas: ir publicēti nozīmīgi bīskapu dokumenti, pieaudzis eksorcistu skaits, ari daudzi bīskapi nodarbojas ar eksorcismu, un ir sarakstītas jaunas grāmatas. Sākusies sakustēšanās. Nedomāju, ka tas ir mans nopelns, bet gribu vērst uzmanību uz šiem faktiem.

Noslēgumā vēlos pieminēt tēvu Kandido Amantīni, kuru 1992. gada 22. septembri pie sevis aizsaucis Debesu Tēvs. Tā bija viņa dzimšanas diena. Saviem amata brāļiem, kuri bija ieradušies viņu apsveikt, viņš teica: "Es lūdzu, lai Svētais Kandido man šodien ko uzdāvina."

Kandido Amantīni piedzima 1914. gadā, 16 gadu vecumā iestājās pasionistu kongregācijā. Būdams Svēto Rakstu un Morāles skolotājs, viņš 36 gadus nodarbojās ar eksorcismu. Gadījās, ka viņš pieņēma 60-80 cilvēku dienā, slēpdams nogurumu aiz smaida. Viņa padomi bieži bija iedvesmoti. Tēvs Pio par viņu ir teicis: "Tēvs Kandido ir patiess Dieva kalps."

Šī grāmata, atskaitot trūkumus, ko esmu pieļāvis, ir viņa eksorcista pieredzes liecība un domāta tiem, kurus interesē šī tēma. Tieši tāpēc esmu to sarakstījis un biju laimīgs par tēva Kandido izteiktajām piezīmēm, jo paļāvos uz viņa ilgo pieredzi.

Dons Gabriēle Amorts

KRISTUS CENTRĀLĀ VIETA

Ari dēmons ir Dieva radība. Par viņu un eksorcismu var runāt, vienīgi pamatojoties vismaz lielos vilcienos uz zināmu Dieva radīšanas plāna pamatideju. Saprotams, ka tas nebūs nekas jauns, bet iespējams, ka dažam labam lasītājam atklāsies citāds skatījums.

Pārāk bieži sastopams kļūdains priekšstats par pasaules radīšanu, un tādējādi valda aplamas domas par notikumu secību. Tiek uzskatīts, ka vienā jaukā dienā Dievs esot radījis eņģeļus, pēc tam tos kaut kādā veidā pārbaudījis, un beigās radies dalījums eņģeļos un dēmonos. Eņģeļi apbalvoti ar dzīvi paradīzē, bet dēmoni sodīti ar elli. Pēc tam kādā citā dienā Dievs esot radījis Visumu, augu un dzīvnieku valsti un visbeidzot cilvēku. Ādams un Ieva paradīzē sagrēkoja, ļaudamies sātanam un nepaklausot Dievam. Pēc tam cilvēces glābšanai Dievs sūtīja savu Dēlu.

Tā nav ne Bībeles, ne Baznīcas tēvu mācība. Pēc šī priekšstata eņģeļi un Visums paliek ārpus Kristus noslēpuma. Taču vajag ieskatīties Jāņa evaņģēlija ievada daļā un abās kristiešu himnās, kuras ievada vēstules efeziešiem un kolosiešiem. Kristus ir visas radības pirmdzimtais, viss ir radīts Viņam un ņemot vērā Viņu. Nav jēgas teoloģiskajiem strīdiem par to, vai Kristus nāktu pasaulē, ja Ādams nebūtu grēkojis. Viņš ir pasaules centrs, Viņš apkopo visu radību, kā debesu (eņģeļus), tā zemes (cilvēkus). Taču apgalvojums, ka senču grēku dēļ Kristus atnākšanai bija īpaša nozīme, ir patiess. Viņš nāca kā glābējs. Viņa darbības kodols ir Lieldienu noslēpums: pie krusta lietās asinis samierina Dievu ar visiem kā debesīs (eņģeļus), tā virs zemes (cilvēkus).

No tā, ka Kristus atrodas visa centrā, ir atkarīga jebkuras radības vieta. Mēs nedrīkstam piemirst apsvērumu par Jaunavu Mariju. Ja pirmdzimtais ir iemiesots Vārds, tad dievišķā nodoma pirmā būtne bija tā, caur kuru šī iemiesošanās notiks. No šī izriet viņas īpašās attiecības ar Svēto Trīsvienību un tas, ka jau otrajā gadsimtā viņu dēvēja par "ceturto dievišķās trijotnes daļu". Tiem, kuri vēlas uzzināt ko vairāk, varu ieteikt Emanuēles Tēstas grāmatu Marija, Jaunavas zeme[5].

Otrs apsvērums saistīts ar Kristus iespaidu uz eņģeļiem un dēmoniem. Runājot par eņģeļiem, daži teologi uzskata, ka, vienīgi pateicoties Krusta noslēpumam, eņģeļiem dota svētlaime skatīt Dievu. Daudzi Baznīcas tēvi par to izteikušies visai interesanti. Piemēram, Sv. Atanāzijs raksta, ka ari eņģeļiem jāpateicas par savu glābšanu Kristum. Kas attiecas uz dēmoniem, tad par tiem evaņģēlijos atrodami daudzi apgalvojumi, piemēram, ka Kristus ar nāvi pie krusta ir sakāvis sātana valsti un atjaunojis Dieva valstību. Ilustrācijai minēšu geraziešu dēmonu apsēsto izsaucienu: "Kas mums ar Tevi, Jēzu Dieva Dēls? Vai Tu atnāci šeit, lai mūs pirms laika mocītu?" (Mt. 8, 29) Tā ir skaidra norāde uz to, ka Kristus pamazām iznīdēs sātana varu, un tāpēc tā joprojām pastāv un pastāvēs, kamēr piepildīsies pestīšana, jo "nogāzts mūsu brāļu apsūdzētājs". (Atkl 12,10) Par šiem jautājumiem un Marijas, sātana ienaidnieces kopš pirmā pestīšanas paziņojuma, lomu iesaku lielisko tēva Kandido Amantīni grāmatu Marijas noslēpums*.

Raugoties no Kristus centrālās vietas skatpunkta, redzams Dieva plāns, kurā visas lietas radītas labas "caur Viņu un Viņa dēļ". Tāpat redzams sātana ienaidnieka, kārdinātāja un apsūdzētāja darbs, kura ietekmē Visumā ienāca ļaunais, sāpes, grēks un nāve. Kristus ar savām asinīm ir atjaunojis dievišķo plānu.

Tikpat skaidri atklājas dēmona spēks. Jēzus viņu dēvē par "īsto pasaules valdnieku". (Jņ 14, 30) Sv. Pāvils runā par viņu kā "šīs pasaules Dievu" (2 Kor 4, 4), savukārt Jānis apgalvo, ka "visa pasaule atrodas ļaunumā" (1 Jņ 5, 19), ar "pasauli" saprotot to, kas nostājas pret Dievu. Sātans bija pats izcilākais eņģelis, bet kļuva par ļaunāko un par visu dēmonu vadītāju. Tāpēc arī dēmonus saista stingra hierarhija un viņi patur to pašu pakāpi, kāda tiem bija, esot eņģeļiem: vara, troņi, kundzības spēki… Tā ir verdzības, nevis mīlestības hierarhija, kāda pastāv starp eņģeļiem, kuru priekšgalā ir Svētais Miķelis.

Līdz ar to kļūst saprotams Kristus paveiktais, jo Viņš ir sagrāvis sātana valstību un atjaunojis Dieva valstību. Tāpēc īpaši nozīmīgas ir tās epizodes, kurās Jēzus atbrīvo dēmonu apsēstos. Kad Pēteris Kornēlijam atstāsta Kristus paveikto, viņš nepiemin citus brīnumus, bet tikai to, ka Viņš ir dziedinājis "visus velna nomāktos". (Apd 10, 38) Tāpēc ir skaidrs, kāpēc pirmā vara, kuru Kristus uztic apustuļiem, ir spēja izdzīt ļaunos garus (Mt 10,1), un tas pats attiecas uz ticīgajiem: "Bet tiem, kas ticēs, sekos šīs zīmes: Manā Vārdā viņi izdzīs ļaunos garus…" (Mk 16,17) Tādējādi Jēzus atjauno dievišķo plānu, kuru izpostīja eņģeļu nepaklausība un senču grēki.

Tāpēc jāsaprot, ka ļaunais, sāpes, nāve, elle (vai mūžīgā dvēseles pazudināšana, kurai nebūs gala) nav Dieva darbs. Par beidzamo vēlos sniegt tuvāku paskaidrojumu. Reiz, kad tēvs Kandido izdzina dēmonu, eksorcisma noslēgumā viņš ironiski vērsās pie nešķīstā gara: "Ej ārā! Kungs jau ir sagatavojis tev drošu un karstu mitekli!" Dēmons uz to atbildēja: "Tu neko nezini. Viņš (Dievs) nav radījis elli. To radījām mēs. Viņš par to pat nav domājis." Līdzīgā situācijā, kad izjautāju dēmonu, lai uzzinātu, vai viņš ir piedalījies elles radīšanā, saņēmu atbildi: "Mēs visi piedalījāmies."

Kristus centrālā vieta radīšanas plānā un tā atjaunotnē, kura īstenojās līdz ar augšāmcelšanos, ir ļoti svarīgs apstāklis, lai izprastu Dieva nodomus un cilvēka galu. Protams, eņģeļiem un cilvēkiem ir dota gudrība un brīva izvēle. Kad dzirdu runājam (jaucot dievišķo paredzēšanu ar nolemtību), ka Dievs jau zina, kurš tiks pestīts un kurš nolādēts, un ka tāpēc viss ir vienalga, es parasti atbildu, atgādinot četras patiesības, kuras lasāmas Bībelē un kuras ir izteiktas pietiekami kategoriski: Dievs vēlas, lai visi tiktu pestīti; neviens nav lemts ellei; Jēzus ir miris par visiem; visiem ir dota pestīšanai vajadzīgā žēlastība.

Kristus centrālā vieta mums atgādina, ka tikai Viņa vārdā mēs varam tikt pestīti. Un tikai Viņa vārdā varam uzvarēt un atbrīvoties no pestīšanas ienaidnieka sātana.

Smagākos gadījumos, kad cilvēks nonācis pilnīgā velna atkarībā, eksorcisma beigu posmā pieņemts teikt vārdus no kristiešu himnas Pāvila vēstulē filipiešiem. (2, 6-11) Kad tieku līdz vārdiem "Lai Jēzus vārdā ceļos kristu visi, kas debesīs, virs zemes un pazemē", es noslīgstu ceļos, tāpat dara klātesošie, un dēmona apsēstais arī ir spiests nokrist ceļos. Tas ir ārkārtīgi iespaidīgs bridis. Mani pārņem sajūta, ka ap mums ir eņģeļu pulki, kas tāpat, noslīguši ceļos, sauc Jēzus vārdu.

SĀTANA vara

Praktisku apsvērumu dēļ, rakstot šo grāmatu, es neesmu domājis aplūkot padziļināti teoloģiskos jautājumus. Tāpēc turpināšu ieskicēt tēmas, līdzīgi kā iepriekšējā nodaļā. Saprotams, ka tāds eksorcists kā tēvs Kandido, kurš jau no 36 gadu vecuma bija sācis runāt ar dēmoniem un balstījās uz dziļām un pamatīgām teoloģiskajām un rakstu studijām, bija spējīgs izteikt hipotēzes par dažādām tēmām, arī tādām, par kurām iepriekš teologi labprātāk mēdza teikt "mēs nezinām", piemēram, par kritušo eņģeļu grēku. Tomēr viss, ko Dievs ir radījis, atbilst vienotajam plānam, kurā katrs elements ietekmē visu un ikviena ēna atstāj tumsā visu, ko tā klāj. Teoloģija būs nepilnīga un nesaprotama līdz tam laikam, līdz tā neizgaismos jautājumu par eņģeļu pasauli. Savukārt kristietība, ja tā neņems vērā sātanu, būs kropla un nekad nespēs izprast pestīšanas nozīmību.

Atgriezīsimies pie mūsu sarunas par Kristu kā Visuma centru. Viss ir caur Viņu un Viņa dēļ: debesīs (eņģeļi), uz zemes (materiālā pasaule ar cilvēku priekšgalā). Būtu skaisti, ja mēs varētu runāt tikai par Kristu, bet tas būtu pret Viņa mācību un Viņa darbību. Tā mēs Viņu nekad neizprastu. Svētie Raksti mums stāsta par Dieva valstību un arī par sātana valstību. Tie stāsta par Dieva varenību,

Viņu kā vienīgo Radītāju un Visuma valdnieku, bet tie runā arī par tumsas varu. Tajos stāstīts par Dieva bērniem un velna bērniem. Kristus pestīšanas darbību nav iespējams saprast, ja atmet sātana graujošo darbību.

Sātans bija pati pilnīgākā Dieva radība, kura pārākumu un autoritāti atzina citi eņģeļi, un viņam likās, ka saprot visu, ko Dievs radījis un turpina radīt, bet patiesībā tā nebija. Vienotais radīšanas plāns attiecās uz Kristu, bet, kamēr Jēzus nebija nācis pasaulē, tas to nevarēja skaidri pamanīt. Tāds bija sātana sadumpošanās cēlonis, jo viņš gribēja vienmēr būt pirmajā vietā, visa radītā centrā, pat pretojoties Dieva īstenotajam plānam. Tāpēc viņš spēj valdīt pār pasauli ("visa pasaule atrodas ļaunumā" 1 Jņ 5, 19) un verdzināt cilvēku, padarot to paklausīgu sev pretēji Dieva pavēlēm. Tas viņam izdevās ar mūsu senčiem Ādamu un Ievu, un viņš cerēja, ka tas izdosies ar visiem cilvēkiem, jo viņam palīdzēja "trešā daļa eņģeļu", kuri saskaņā ar Jāņa Atklāsmes grāmatu bija sātana sekotāji, saceļoties pret Dievu.

Dievs nekad nenoliedz savas radības. Tāpēc ari sātans un kritušie eņģeļi kaut arī ir šķirti no Dieva saglabā savu varu, savu stāvokli (troni, kundzības spēkus, varas…), kaut arī to visu izmanto slikti. Sv. Augustīns nav pārspīlējis, sakot: "Ja sātana roku nesaistītu Dievs, tad neviens no mums nebūtu dzīvs." Tā kā sātans nespēj mūs nogalināt, tad cenšas padarīt par saviem sekotājiem un tādiem pašiem Dieva pretiniekiem kā viņš pats.

Jēzus atnāca, lai "sagrautu velna darbus" (1 Jņ 3, 8), lai atbrīvotu cilvēku no sātana verdzības un atjaunotu Dieva valstību pēc tam, kad būs sagrauta sātana valstība.

Taču starp Kristus pirmo un otro atnākšanu (Kristus otro triumfālo atnākšanu kā tiesnesim) dēmons pūlas dabūt savā pusē iespējami vairāk cilvēku. Tā ir izmisīga cīņa, jo viņš apzinās, ka tiks sakauts, un zina, ka tam atlicis maz laika. (Atkl 12,11) Tāpēc Pāvils pilnīgi atklāti saka: "Jo ne pret miesu un asinīm mums jācīnās, bet pret valdībām un varām, šīs tumsības pasaules valdniekiem, pret ļaunajiem gariem zem debess." (Ef 6,12)

Vēlos norādīt, ka Svētajos Rakstos vienmēr tiek runāts par eņģeļiem un dēmoniem (ar to es īpaši vēlos norādīt uz sātanu) kā garīgām būtnēm, kuras ir apveltītas ar gudrību, gribu, brīvību un neatlaidību. Tie modernie teologi, kuri pielīdzina sātanu abstraktam ļaunā jēdzienam, pieļauj lielu kļūdu. Tā ir herēze, jo runā pretī Bībeles, Baznīcas tēvu un Baznīcas mācībai. Runa ir par patiesībām, kuras nekad agrāk nav apstrīdētas un tāpēc tām nav dogmatiska definējuma, izņemot Laterāna IV koncilu: "Velnu (vai sātanu) un citus dēmonus Dievs radīja ar labu dabu, bet tie kļuva ļauni savas vainas dēļ". Tas, kurš neatzīst sātanu, neatzīst arī grēku un neizprot Kristus paveikto.

Tāpat ir skaidrs, ka Jēzus uzvarēja sātanu caur savu ziedošanos, bet pirms tam ar savu mācību: "Bet, ja Es ļaunos garus izdzenu ar Dieva pirkstu, tad tiešām pie jums ir atnākusi Dieva valstība." (Lk 11, 20) Jēzus ir stiprākais un sasaista sātanu (Mk 3, 27), Viņš to atkailina, izposta sātana valsti, un tai ir gals klāt. (Mk 3,26) Tiem, kas Viņu brīdina par Eroda nodomu Viņu nogalināt, Jēzus atbild: "Ejiet un sakiet šim lapsam: lūk, Es izdzenu ļaunos garus un dziedinu slimos šodien un rit, bet trešajā dienā Es pabeigšu." (Lk 12, 32) Jēzus dod apustuļiem varu izdzīt dēmonus, pēc tam to paplašina līdz septiņdesmit diviem mācekļiem un visbeidzot nodod visiem, kas Viņam tic.

Apustuļu darbi apliecina, kā apustuļi turpināja izdzīt dēmonus pēc Svētā Gara nolaišanās, un tāpat to turpināja darīt kristieši. Jau vissenākie Baznīcas tēvi, kā Justiniāns un Irenejs, skaidri izklāsta kristiešu uzskatus par dēmoniem un spējām tos izdzīt. Viņiem pievienojas citi tēvi, no kuriem īpaši vēlos pieminēt Tertuliānu un Origēnu. Pilnīgi pietiek ar šiem četriem autoriem, lai liktu nokaunēties daudziem modernajiem teologiem, kuri netic dēmoniem un pat tos nepiemin.

Vatikāna II koncils pārliecinoši atgādināja Baznīcas pastāvīgo mācību. "Visa cilvēces vēsture ir pārņemta ar briesmīgu cīņu pret tumsas spēkiem; cīņu, kura aizsākusies līdz ar pasaules rašanos." (GS 37) "Cilvēks, kuru ļaunais kārdina, sākot no vēstures tapšanas, ļaunprātīgi izmantoja savu brīvību, saceļoties pret Dievu un kārodams sasniegt savu mērķi ārpus Dieva. Neatzīstot Dievu kā savu vienīgo Kungu, cilvēks pārkāpj pienācīgo kārtību attiecībā uz savu galīgo mērķi Dievu." (GS 13) "Taču Dievs sūtīja savu vienīgo Dēlu pasaulē, lai ar Viņa palīdzību glābtu cilvēkus no tumsas varas un velna". (AG 1, 3) Kā izskaidro Kristus darbību tie, kuri noliedz velna enerģisko darbību? Kā viņi saprot Kristus pestījošās nāves nozīmi? Pamatojoties uz Rakstiem, Vatikāna II koncils apstiprina: "Kristus ar savu nāvi mūs ir atbrīvojis no sātana varas" (SC 6); "Krustāsistais un augšāmcēlies Jēzus ir satriecis ļaunā varu". (GS 2)

Pēc Kristus uzvaras pār sātanu tas karo pret Kristus sekotājiem. Cīņa pret "ļaunajiem gariem turpinās un ilgs kā teicis mūsu Kungs līdz beidzamajai dienai". (GS 37)

Tikmēr ikviens cilvēks atrodas karastāvoklī, jo zemes dzīve ir uzticības pārbaude Dievam. Tāpēc "ticīgajiem jācenšas būt stipriem pret dēmonu slazdiem un jāturas pretī ļaunajā dienā… Pirms mēs valdīsim kopā ar uzvarošo Kristu pēc mūsu zemes gaitu beigām (citu pierādījumu nav!), mēs visi nonāksim Kristus tiesas priekšā, lai katrs atskaitītos par savā mirstīgā dzīvē darīto labo vai slikto. Pasaules gala laikā atklāsies, kurš ir darījis labu, lai atdzimtu dzīvībai, un kurš savukārt sliktu, lai atdzimtu sodam". (Sal. LG 48)

Kaut arī cīņa pret sātanu attiecas uz visiem cilvēkiem visos laikos, nav šaubu, ka atsevišķos vēstures posmos sātana vara izjūtama spēcīgāk, vismaz kopumā un masveida grēkos. Piemēram, izpētot Romas impērijas norieta laiku, es ievēroju tālaika morāles sabrukumu. Par to liecina Pāvila vēstule romiešiem. Ari šobrīd mēs atrodamies tādā pašā situācijā, jo slikti izmantojam masu saziņas līdzekļus (kaut arī savā būtībā tie nav slikti), turklāt Rietumu pasauli saindējis materiālisms un komunisms.

Es domāju, ka par šo īpašo dēmonu uzbrukumu pāvests Leons XIII ir saņēmis pareģojumu vīzijas veidā, kuras atstāstījums lasāms grāmatas nodaļā (sk. 3739. lpp.).

Kādā veidā dēmons pretojas Dievam un Pestītājam? Vēlēdamies saņemt to godināšanu, kas pienākas Kungam, dēmons atdarina kristiešu institūcijas. Dēmons ir antikrists un antibaznīca. Pret Vārda iemiesošanos, kurš pestīja cilvēku, kļūstot par Cilvēku, sātans nolaižas līdz seksa pielūgsmei, kas pazemina cilvēka miesu līdz grēkam. Turklāt, atdarinot dievišķo pielūgsmi, sātanam ir savas baznīcas, savs kults, savi iesvētītie (bieži ar asins līgumu), savi pielūdzēji, savi sekotāji solījumam. Tāpat kā Kristus atstāja īpašu varu apustuļiem un viņu mantiniekiem, kas tiecas pēc dvēseles un miesas labuma, tā sātans piešķir īpašas spējas saviem sekotājiem, kuri lemti dvēseles iznīcībai un miesas sirgšanai. Mēs pievērsīsimies jautājumam par šīm varām, runājot par noburšanu.

Ir vēl kāda tēma, kuru der īpaši aplūkot: tikpat maldīgi kā noliegt sātana pastāvēšanu, ir kļūda sekojot izplatītam viedoklim apgalvot, ka pastāv citi spēki vai garīgas būtnes, kuras Bībele ignorē; tās izdomājuši spiritisti, eksotisko un okulto zinātņu sekotāji, sākot no reinkarnācijas līdz "klejojošo dvēseļu" piekritējiem. Bez eņģeļiem nav citu labo garu, tāpat kā nav citu ļauno garu, izņemot dēmonus. Mirušo dvēseles tūlīt nonāk paradīzē vai ellē, vai šķīstītavā, kā to ir definējuši divi koncili (Lionas un Florences). Mirušie, kas parādās spiritisma seansos, vai mirušo dvēseles, kas parādās kā dzīvas būtnes, lai mūs mocītu, ir dēmoni. Retie Dieva pieļautie izņēmumi tikai apstiprina likumu. Tomēr jāatzīst, ka šajā jautājumā nav pateikts beidzamais vārds un ka šajā jomā pastāv neatrisinātas problēmas. Tā tēvs Lagruā runā par savu pieredzi ar aizgājēju dvēselēm, kuras nonākušas dēmonu varā, un izvirza vairākus pieņēmumus, lai to izskaidrotu. Vēlreiz uzsveru, ka šī joma vēl nav līdz galam izpētīta, tāpēc piedāvāju to aplūkot citreiz.

Daži ir pārsteigti, ka dēmoni spēj kārdināt cilvēku vai pat pārņemt viņa miesu (taču ne dvēseli, ja cilvēks pats to nepieļauj) caur apsēstību vai uzmācību. Tāpēc atgādināšu, kas par to teikts Atklāsmes grāmatā (12,7 un turpmāk): "Un debesīs izcēlās liela cīņa: Miķelis un viņa eņģeļi cīnījās ar pūķi, un pūķis un tā eņģeļi cīnījās pretī, bet neuzvarēja, un viņu vieta vairs nebija atrodama debesīs. Un nogāza to lielo pūķi, veco čūsku, kuru sauc velns un sātans, kas pieviļ visu pasauli, un nogāza to zemē, bet viņa eņģeļus aizsūtīja kopā ar viņu." Zemē nogrūstais pūķis sāka vajāt saulē tērptu sievu, kura dzemdēja Jēzu (skaidrs, ka runa ir par Vissvētāko Jaunavu). Taču pūķa pūliņi bija velti, un "izgāja cīnīties ar pārējiem viņas pēcnācējiem, kas pilda Dieva baušļus un kam ir Jēzus Kristus liecība".

Jānis Pāvils II ir teicis daudzas runas par sātanu; citēšu fragmentu no vienas, kura teikta Sv. ercenģeļa Miķeļa svētnīcā 1987. gada 24. maijā: "Šī cīņa pret dēmonu, kura izceļ Sv. ercenģeli Miķeli, ir aktuāla ari mūsdienās, jo dēmons joprojām ir dzīvs un turpina darboties pasaulē. Ļaunums, kas mājo viņā, nekārtība, kas sastopama sabiedrībā, cilvēka pretrunīgums, iekšējais lūzums, par kura upuri viņš kļuvis, ir ne tikai iedzimtā grēka sekas, bet arī sātana postošās un tumšās darbības sekas."

Beidzamais teikums nepārprotami jāsaista ar čūskas nolādēšanu, par ko rakstīts 1. Mozus grāmatā (3, 15): "Un Es celšu ienaidu starp tevi un sievu, starp tavu dzimumu un sievas dzimumu. Tas tev sadragās galvu, bet tu viņam iekodīsi papēdī." Vai dēmons jau atrodas ellē? Kad notikusi cīņa starp eņģeļiem un dēmoniem? Uz šiem jautājumiem nevar atbildēt, ja neņem vērā vismaz divus apstākļus: ka atrašanās ellē drīzāk ir stāvokļa, nevis vietas jautājums. Eņģeļi un dēmoni ir gari, un vārda "vieta" nozīme tiem ir cita nekā mums. Tas pats attiecas uz laika jēdzienu: ari tas gariem atšķiras no mūsējā.

Atklāsmes grāmatā teikts, ka dēmoni ir tikuši nogāzti zemē. Viņi vēl nav saņēmuši beidzamo sodu, kaut arī izdarītā izvēle, ar ko atdalīja eņģeļus no dēmoniem, ir neatgriezeniska. Tātad viņi joprojām kaut arī uz neilgu laiku ir saglabājuši savu varu. Tādēļ viņi uzbrūk Jēzum: "Vai Tu atnāci šeit, lai mūs pirms laika mocītu?" (Mt 8, 29) Vienīgais tiesnesis ir Kristus, kurš pulcinājis ap sevi mistisko miesu. Tieši tā jāsaprot Pāvila sacītais: "Vai nezināt, ka mēs tiesāsim eņģeļus?" (1 Kor 6, 3) Tieši šīs varas dēļ Gerazas dēmonu apsēstie, vēršoties pie Kristus, "lūdza, lai Viņš nepavēl tiem iet bezdibenī…, bet lai atļauj ieiet cūku ganāmpulkā". (Lk 8, 31-32) Kad dēmons iziet no cilvēka un tiek iegrūsts ellē, tad tā šim dēmonam ir nāve. Tāpēc dēmons pretojas, cik vien spēj. Taču viņam būs jāmaksā par cilvēkiem nodarītajām ciešanām ar lielākām mūžīgajām ciešanām. Sv. Pēteris pietiekami skaidri apgalvo, ka galīgā dēmonu tiesa vēl nav notikusi. Viņš raksta: "Jo arī eņģeļus, kas apgrēkojās, Dievs nesaudzēja, bet, elles tumsības saitēm saistītus, nogrūda bezdibenī ciešanās, lai glabātu viņus tiesai." (2 Pēt 2, 4) Arī eņģeļu godība pieaugs līdz ar to labo, ko viņi mums dara, tāpēc ir tik svarīgi tos piesaukt.

Kādus traucējumus dēmons var izraisīt cilvēkiem, kamēr tie ir dzīvi? Rakstus, kuros būtu runāts par šo tēmu, ir grūti atrast arī tāpēc, ka trūkst kopējas valodas, kurai visi piekristu. Es centīšos izskaidrot to vārdu nozīmi, kurus esmu lietojis šajā grāmatā.

Pastāv dēmona parastā darbība, kura ir vērsta uz visiem cilvēkiem, tas ir, pavedināt uz ļaunu. Arī Jēzus pieņēma cilvēka veidolu un ļāva sātanam sevi kārdināt. Par šo velnišķo darbību šobrīd vairāk nerunāsim, taču ne tāpēc, ka tā būtu nenozīmīga, bet gan tādēļ, ka mūsu mērķis ir atklāt sātana ārkārtējo darbību to, kuru Dievs pieļauj tikai noteiktos gadījumos.

Šo ārkārtējo darbību var iedalīt sešās grupās.

1.    Sātana izraisītās ārējās Jīziskās ciešanas. Runa ir par tiem gadījumiem, kurus bieži lasām svēto dzīves aprakstos. Mēs zinām, kā dēmoni vajājuši, pātagojoši, situši Sv. Pāvilu no Krusta, Svēto Arsas bīskapu, tēvu Pio un daudzus citus. Pie šī sātana darbības veida es nekavēšos, jo šajos gadījumos nekad nav notikusi iekšēja iedarbība un nekad nav bijusi vajadzīga eksorcista palīdzība. Vislielākais, kas darīts, tuvākie cilvēki ir aizlūguši. Mans nodoms drīzāk ir pakavēties pie tiem četriem sātana darbības veidiem, kuri attiecas uz eksorcistiem.

2.   Dēmoniskā apsēstība. Šīs ir pašas smagākās ciešanas, un tās piemeklē cilvēkus, kuru miesu (bet ne dvēseli) pārņem dēmons, liekot rīkoties un runāt tā, kā viņš vēlas, bet upuris nespēj pretoties un tāpēc nevar būt morāli atbildīgs. Šis veids visbiežāk ir arī pats iespaidīgākais un līdzinās tam, ko redzam filmā Eksorcists, vai kā uzkrītošas zīmes, kā norādīts Rituālā: runāšana jaunās valodās, neparasta spēka demonstrējumi, okultu lietu izrādīšana. Šāds piemērs dots evaņģēlijā par Gerazas apsēsto. Tomēr pastāv dažādi apsēstības stāvokļi, kuri atšķiras gan pēc smaguma, gan simptomiem. Būtu kļūdaini vērst uzmanību tikai uz vienu piemēru. Starp eksorcizētajām personām man nācies sastapt divus cilvēkus, kuri bija nonākuši pilnīgā apsēstībā. Eksorcisma laikā viņi bija absolūti mēmi un nekustīgi. Es varētu minēt daudz atšķirīgu piemēru.

3.   Velna uzmācība vai traucējumi un slimības no ļoti smagām līdz ne tik smagām formām, kas tomēr nav apsēstība, kad zūd samaņa vai tiek veiktas darbības, vai izrunāti vārdi, par kuriem nevar atbildēt. Ņemsim piemēru no Bībeles. ījabs nebija velna apsēsts, bet viņu smagi piemeklēja sātana darbība pie bērniem, īpašuma un veselības. Jēzus dziedinātā salīkusi sieviete un kurlmēmais nebija pilnīgi velna apsēsti, bet pastāvēja dēmona klātbūtne, kura izraisīja šos fiziskos traucējumus.

Sv. Pāvils, protams, nebija apsēsts, bet velns viņam uzmācās kā ļauns traucēklis: "Bet, lai atklāsmju daudzums mani neizceltu, manā miesā ir dzelonis (acīmredzot runa ir par kādu fizisku kaiti), sātana eņģelis, kas mani pļaukā." (2 Kor 12, 7) Tādējādi nav šaubu, ka runa ir par ļaunu slimību.

Arī mūsdienās apsēstība ir samērā reta parādība, bet mēs, eksorcisti, sastopam daudz cilvēku, kuriem dēmons ir kaitējis, viņu veselībai, īpašumam, darbam, jūtām… Saprotams, diagnosticēt šo nelaimju ļauno izcelsmi (vai konstatēt, ka runa ir par ļaunu izcelsmi) un to izārstēt nepavisam nav vienkāršāk kā diagnosticēt īstu apsēstību. Nelaimju smaguma pakāpe ir atšķirīga, bet grūtības izprast un dziedināt ir tādas pašas.

4. Sātaniskā apmātība. Runa ir par negaidītām lēkmēm, dažkārt ilgstošām, kas izpaužas kā uzmācīgas domas dažkārt absurdas -, bet upuris nespēj no tām atbrīvoties. Tādējādi skartā persona dzīvo pastāvīgā nomāktībā, izmisumā un kārdinājumā darīt sev galu. Gandrīz vienmēr apmātība iedarbojas arī uz sapņiem. Iespējams, kāds man iebildīs, ka šie slimīgie stāvokļi ir psihiatra kompetence. Arī visām citām izpausmēm var meklēt skaidrojumu psihiatrijā, parapsiholoģijā vai tamlīdzīgi. Taču ir tādi gadījumi, kuri neiekļaujas šo zinātņu simptomatoloģijā un uzrāda neapstrīdamu izcelsmi no ļaunā gara vai ļaunā gara klātbūtni. Šīs atšķirības var apgūt mācoties un praktizējot.

5.  Pastāv arī dēmoniskā invāzija: mājām, priekšmetiem, dzīvniekiem. Es nekavēšos pie šī veida, jo pievērsīšos tam grāmatas turpmākajās lappusēs. Šobrīd aprobežosimies ar nozīmes skaidrojumu, kuru uzskatu par piemērotu terminam invāzija. Domāju, ka to nevajadzētu attiecināt'uz cilvēkiem, uz kuriem attiecinu apsēstības, uzmācības un apmātības pazīmes.

6.  Visbeidzot jāmin atkarība no sātana, ko dēvē ari par dēmonisko pakļaušanu. Šī kaite piemeklē gadījumos, kad cilvēks no laba prāta padodas dēmona kalpībai. Divas izplatītākās formas ir asins līgums ar velnu un upurēšana sātanam.

Kā izsargāties no šī iespējamā ļaunuma? Saskaņā ar Rituālu eksorcismi nepieciešami tikai īstas velna apsēstības gadījumos, lai gan, manuprāt, ar to nepietiek. Taču mēs, eksorcisti, nodarbojamies ar visiem gadījumiem, kad saskatāma ļaunuma iedarbība. Tomēr gadījumos, kad apsēstības nav, vajadzētu pietikt ar parastajiem žēlastības līdzekļiem: lūgšanu, sakramentiem, kristīgu dzīvi, piedošanu, pastāvīgu vēršanos pie Kunga, Jaunavas Marijas, svētajiem un eņģeļiem. Es vēlētos pakavēties pie pēdējās grupas.

Tāpēc nodaļu par dēmoniem Kristus pretiniekiem beigšu ar eņģeļu tēmu, kuri ir mūsu lielākie sabiedrotie. Mēs esam eņģeļiem parādā milzīgu pateicību, un tā ir smaga kļūda, ka viņus tik maz pieminam. Katram ir savs uzticamais sargeņģelis, kurš pastāvīgi atrodas mums līdzās no dzimšanas līdz nāvei. Viņš ik brīdi sargā mūsu dvēseli un miesu, bet mēs par to visbiežāk pat neiedomājamies. Ari katrai tautai ir savi īpaši sargeņģeļi, un iespējams, ka tas attiecas arī uz atsevišķām kopienām, varbūt arī ģimenēm. Taču skaidri zināms, ka eņģeļu ir ļoti daudz un viņu vēlme darīt labu pārspēj dēmonu vēlmi mums kaitēt.

Svētie Raksti bieži piemin eņģeļus, kuriem Kungs uzticējis kādu uzdevumu. Mēs zinām, ka eņģeļu vadonis ir ercenģelis Miķelis. Arī starp eņģeļiem valda hierarhija, kas balstās uz Mīlestību un ko vada dievišķā ietekme. "Un rāmi kļuva vilnas klātie vaigi," teiktu Dante. Mēs zinām vēl divu ercenģeļu vārdus tie ir Gabriēls un Rafaēls. Kāds apokrifs ir pievienojis vēl ceturto vārdu Uriēls. No Svētajiem Rakstiem izriet, ka eņģeļi veido deviņus korus: Valdīšanas, Varas, Troņu, Priekšniecības, Spēka, Eņģeļu, Ercenģeļu, Ķerubu un Serafu. Ticīgais, kurš apzinās, ka dzīvo Svētās Trīsvienības klātbūtnē un līdz ar to arī sevī, zina, ka viņam pastāvīgi palīdz Dievmāte, kā arī vienmēr var rēķināties ar eņģeļu un svēto palīdzību; viņš nekad nejūtas viens, pamests vai arī ļaunuma nospiests. Ticīgajam ir vieta sāpēm, jo viņu pestīs Krustaceļš, un bēdām nav vietas. Ticīgais vienmēr var liecināt par cerībām, kas mīt viņā. (Sk. 1 Pēt 3, 15)

Saprotams, ari ticīgajam jāpaliek uzticīgam Dievam un jāvairās no grēka. Tieši uz to balstās mūsu spēks, tāpēc Svētais Jānis var apgalvot: "Mēs zinām, ka ikviens, kas no Dieva dzimis, negrēko, jo dzimšana no Dieva pasargā viņu, un ļaunais viņu neskar." (1 Jņ 5, 18) Ja dažkārt sava vājuma dēļ paklūpam, mums tūlīt atkal jāceļas, izmantojot lielo dievišķo Žēlastību, kas mums dota: grēku nožēlu un grēksūdzi.

PIELIKUMI

..

Pāvesta Leona XIII vīzija

Daudzi atceras, ka pirms liturģiskās reformas pēc Vatikāna II koncila celebrants un ticīgie katras mises beigās metās ceļos, lai noskaitītu lūgšanu Jaunavai Marijai un ercenģelim Svētajam Miķelim. Tā ir skaista lūgšana, kuru var izmantot jebkurš, tāpēc citēšu pilnu tās tekstu:

"Svētais ercenģeli Miķeli! Aizstāvi mūs cīņas dienā, sargā mūs no samaitātības un ļaunā gara slazdiem! Mēs pazemīgi lūdzam, lai Dievs viņu pārmāca. Ak, debess karapulku vadoni, mēs lūdzam, lai Dieva spēkā tu notriektu ellē sātanu un citus ļaunos garus, kuri ložņā pa pasauli, cenšoties iznīcināt dvēseles."

Kā radās šī lūgšana? Es atstāstīšu to, kas bija rakstīts 1955. gada žurnālā Ephemerides Liturgicae 58.-59. lappusē.

Tēvs Domeniko Pekenīno rakstīja: "Es neatceros precīzu gadu, bet kādu ritu Leons XIII bija celebrējis Svēto Misi un kā parasti piedalījās kādā citā pateicības misē. Pēkšņi viņš strauji pacēla galvu, it kā vēršot skatienu uz kaut ko virs celebranta. Viņš skatījās cieši un acis nenovēršot, bet viņa sejā vienlaikus bija lasāmas šausmas un izbrīns. Varēja nojaust, ka ar viņu notiek kas neparasts un ārkārtējs.

Tad viņš atguvās, enerģiski pamāja ar roku un piecēlies devās uz savu darba kabinetu. Pāvesta pavadoņi satraukti viņam sekoja. Bija dzirdami pazemīgi jautājumi: "Svētais tēvs, vai jūs nejūtaties labi? Vai jums kas vajadzīgs?" Atbilde bija: "Nekas, nekas." Pēc pusstundas pāvests aicināja pie sevis Svēto Ritu, kongregācijas sekretāru, un, pasniedzis aprakstītu lapu, lika to iespiest un nosūtīt visiem pasaules bīskapiem. Kas uz tās bija rakstīts? Tā bija lūgšana, kuru mēs skaitām Mises beigās kopā ar tautu, lūdzoties Mariju un debesu pulku vadoni notriekt sātanu ellē."

Turklāt šajā rakstā bija teikts, ka lūgšana jāskaita, atrodoties uz ceļiem. Tas pats bija lasāms arī avīzē La Settimana del clero 1947. gada 30. marta numurā, bet nebija minēts šīs ziņas autors. Šeit redzams, cik neparastā veidā radās norādījums skaitīt šo lūgšanu, kuru ordināri izsūtīja 1886. gadā. Kā apstiprinājums tēva Pekenīno stāstītajam ir jāmin autoritatīvā kardināla Nasalli Rokas liecība, kuru lasām viņa pastorālajā vēstulē Gavēņa laikam Boloņā 1946. gadā. Tajā viņš raksta: "Šo lūgšanu uzrakstīja pats pāvests Leons XIII. Teikumam par ļaunajiem gariem, "kuri ložņā pa pasauli, cenšoties iznīcināt dvēseles", ir vēsturisks skaidrojums, kuru sniedzis viņa personiskais sekretārs monsinjors Rinaldo Andželi. Leons XIII patiešām redzēja vīziju, ka mūžīgo pilsētu Romu ir apsēduši ļaunie elles gari, un šī redzējuma iespaidā radās lūgšana, kuru vajadzēja lūgties visai Baznīcai. Šo lūgšanu viņš skaitīja skanīgā un spēcīgā balsī, un Vatikāna bazilikā mēs to esam dzirdējuši neskaitāmas reizes. Turklāt viņš uzrakstīja īpašu eksorcismu, kurš ietverts Romas Rituālā (1954. gada izdevums, tit. XII, c. III, 863. lpp. un turpmākajās). Šos eksorcismus viņš ieteica bīskapiem un priesteriem bieži skaitīt viņu diecēzēs un draudzēs. Viņš pats dienas gaitā to darīja daudzkārt."

Interesanti atzīmēt vēl kādu faktu, kas palielina šīs lūgšanas vērtību pēc katras mises. Pijs XI gribēja, lai šajā lūgšanā ietvertu īpašu nodomu Krievijai (1930. gada 30. jūnija svinīgā runa). Savā uzrunā viņš aicināja visus ticīgos lūgties par Krieviju un, pieminējis reliģisko vajāšanu, to noslēdza ar vārdiem: "Lai visi varētu piedalīties Svētajā krusta karā, mēs nolemjam, ka šīs lūgšanas, kuras mūsu priekštecis, Dieva mierā aizgājušais Leons XIII, licis skaitīt visiem priesteriem un ticīgajiem pēc mises, tiktu skaitītas ar īpašu nolūku tas ir par Krieviju. Par to bīskapiem un garīdzniecībai jāinformē tauta un visi, kuri piedalās Svētajā Misē, kā ari vienmēr par to jāatgādina." [6]

Kā redzam, tad sātana briesmīgo klātbūtni pāvesti neapšaubāmi vienmēr ir paturējuši prātā. Pija XI iecere bija vērsties pret mūsu laikmeta viltus teoriju būtību. Tās joprojām saindē ne vien tautas, bet ari pašu garīdznieku dzīvi. Par to, ka Pija XI priekšraksti nav ņemti vērā, atbildība jāuzņemas tiem, kam tie bija uzticēti. Šie priekšraksti neapšaubāmi iekļāvās to harismātisko notikumu virknē, kurus Kungs deva cilvēcei ar Fatimas redzējumiem kaut ari tie notika neatkarīgi cits no cita. Tolaik Fatima vēl nebija pasaulē pazīstama.

Sātana dāvanas

Ari sātans saviem pielūdzējiem piešķir spējas. Tā kā viņš ir melis, viņa spēju saņēmēji ne vienmēr uzreiz saprot to izcelsmi, bet dažkārt ari nevēlas saprast, jo ir priecigi, ka tās nāk par velti. Tā, piemēram, var gadīties, ka viens cilvēks iegūst pareģa spējas, cits spēj spontāni pierakstīt vēstis, vēl kādam ir sajūta, ka viņš spēj dubultoties un viena viņa daļa var nonākt pat ļoti tālās vietās vai svešos mitekļos. Ļoti izplatīta parādība ir balss saklausīšana. Šī balss var diktēt lūgšanas, bet dažreiz pavisam ko citu.

Šo uzskaitījumu varētu turpināt vēl ilgi. Kas ir šo īpašo spēju avots? Vai tās ir Svētā Gara dāvanas? Varbūt tām ir velnišķa izcelsme? Iespējams, tās ir metafīziskas parādības? Šajos gadījumos, lai noskaidrotu patiesību, nepieciešams kompetentu cilvēku pētījums vai pārbaude. Kad Svētais Pāvils bija Tiatiras pilsētā, viņam nepārtraukti sekoja kāda meitene, kurai piemita gaišreģes spējas, ar kurām tā saimniekiem pelnīja lielu naudu. Taču viņas spējas bija velnišķas dabas un izzuda tūlīt pēc tam, kad Svētais Pāvils izdzina ļauno garu. (Sal. Apd 16, 16-18)

Kā piemēru atstāstīšu dažus fragmentus no liecības, kuru pierakstījis Erasms no Bari un kura bija publicēta 1987. gada septembra žurnālā Rinnovamento dello Spirito Santo. Iekavās esmu devis savas piezīmes.

"Pirms dažiem gadiem man gadījās piedalīties spēlē ar tasītes dancināšanu. Toreiz nezināju, ka tas ir viens no spiritisma paveidiem. Mēs saņēmām miera un brālības vēstis (šeit redzams, kā dēmons slēpjas zem labā maskas). Pēc kāda laika tieši Lurdā, pildot savu uzdevumu, es tiku apveltīts ar dīvainām spējām (arī šai detaļai ir jāpievērš uzmanība, jo redzams, ka dēmons var iekļūt pat svētās vietās).

Man bija tādas spējas, kādas parapsiholoģijā dēvē par ekstrasensa spējām, un tas nozīmē: man piemita gaišredzība, spēja lasīt domas, noteikt klīniskās diagnozes, izstāstīt kā dzīvu, tā arī mirušu cilvēku dzīvi un sirds noslēpumus un citas spējas. Pēc pāris mēnešiem atklājās, ka spēju, uzliekot rokas, noņemt cilvēkiem sāpes vai atbrīvot tos no ciešanām. Varbūt tā bija tā sauktā klīniskā diagnoze?

Neraugoties uz šīm spējām, man bija viegli sarunāties ar cilvēkiem. Tomēr pēc tikšanās ar mani viņi bija pārsteigti par manis teikto un izjuta dziļu nemieru, jo, spēdams ieskatīties viņu dvēselēs, es šos cilvēkus nosodīju par viņu izdarītajiem grēkiem. Tomēr, lasot Dieva vārdus, es sapratu, ka mana dzīve nemaz nav mainījusies. Es joprojām biju viegli sadusmojams, negribīgi piedevu, mani ātri varēja aizvainot. Es baidījos nest savu krustu, baidījos no nezināmās nākotnes un nāves.

Pēc ilgstošiem svētceļojumiem un mokošām pūlēm Jēzus mani novirzīja uz Atjaunotni. Tur es iepazinos ar dažiem brāļiem, kuri lūdzās par mani, un tad izrādījās, ka ar mani notikušais nav dievišķas dabas, bet gan ļaunā darbības auglis. Es varu apliecināt, ka piedzīvoju Jēzus Vārda spēku. Es atzinu un izsūdzēju pagātnes grēkus, tos nožēloju un atteicos no jebkuras okultas darbības. Manas spējas izzuda, un Dievs man piedeva, par ko es Viņam esmu pateicīgs".

Atcerēsimies, ka arī Bībele sniedz līdzīgus piemērus par Dieva un dēmona neparasto darbību. Dažus brīnumus, kurus Mozus pēc Dieva pavēles paveica faraona priekšā, spēja arī galma burvji. Lūk, kāpēc šie fakti paši par sevi nav pietiekami, lai izskaidrotu cēloni, ja runa ir par tāda veida parādībām.

Gribu piebilst, ka bieži ļaunā iedarbības skartiem cilvēkiem piemīt īpašs "jūtīgums": viņi tūlīt saprot, vai kādam piemīt negatīvisms, paredz nākotnes notikumus; dažkārt viņiem ir izteikta vēlme uzlikt rokas uz psihiski nelīdzsvarotiem cilvēkiem. Citreiz viņiem ir sajūta, ka spēj iespaidot tuvākā dzīvi, vēlot sliktu, jo pašos briest gandrīz nepārvarams iekšējs ļaunums. Esmu sapratis, ka ļaunajam ir jāpretojas un tas jāuzvar, lai sasniegtu izveseļošanos.

EKSORCISMI

"Bet tiem, kas ticēs, sekos šīs zīmes: Manā Vārdā viņi izdzīs ļaunos garus" (Mk 16, 17): šī vara, kuru Jēzus ir piešķīris ticīgajiem, pilnībā saglabājusi savu spēku. Tā ir vispārēja ticībā un lūgšanā balstīta vara. To var pielietot kā atsevišķs cilvēks, tā kopiena. Šī vara ir vienmēr pieejama, un tai nav vajadzīga atļauja. Taču vēlreiz precizēsim, par ko ir runa, jo šajā gadījumā tā ir atbrīvošanas lūgšana, nevis eksorcismi.

Lai Kristus doto varu padarītu iedarbīgāku un pasargātu ticīgos no krāpniekiem un burvjiem, Baznīca ir iedibinājusi īpašu sakramentāliju eksorcismu, kuru drīkst veikt tikai bīskapi vai priesteri (tātad tie nevar būt laji), kuriem dota īpaša un tieša bīskapa atļauja. To nosaka kanoniskās tiesības (can. 1172), kuras mums atgādina ari to, kā sakramentālijās tiek izmantots tieši Baznīcas lūgšanas spēks atšķirībā no privātajām lūgšanām (can. 1166), un ka tās jāveic, rūpīgi ievērojot Baznīcas apstiprinātos rituālus un formulas (can. 1167).

No iepriekš teiktā izriet, ka eksorcista vārds pienākas tikai bīskapa ieceltam priesterim vai bīskapam, kurš eksorcizē (kaut jel tādi būtu!). Mūsdienās tā ir nodeldēta frāze. Daudzi apgalvo, ka veic eksorcismus, bet patiesībā tās ir tikai atbrīvošanas lūgšanas, ja ne maģija…

Eksorcisms ir tikai Baznīcas iedibināta sakramentālija. Visu pārējo es uzskatu par aizdomīgu un apšaubāmu. Pareizi ir dēvēt par vienkāršo eksorcismu to, kas iekļauts Kristības svinēšanā, bet par lielo eksorcismu eksorcista sakramentāliju. Tāds ir jaunā Katehisma viedoklis. Taču, pēc manām domām, nav pareizi dēvēt par privātu vai kopīgu eksorcismu to, kas ir lūgsna un kas būtu jāsauc par atbrīvošanas lūgšanu.

Eksorcistam jāvadās no Rituāla lūgšanām. Tomēr, salīdzinot ar citām sakramentālijām, pastāv atšķirība. Eksorcisms var ilgt no dažām minūtēm līdz vairākām stundām. Tāpēc var gadīties, ka nav jāskaita visas Rituāla lūgšanas, bet tāpat var izmantot daudzas citas, kuras tas iesaka.

Eksorcismam ir divkāršs mērķis. Tam jāatbrīvo apsēstie, un šis aspekts tiek izcelts visās grāmatās par eksorcisma tēmu. Tomēr vispirms tam ir diagnosticējošs raksturs, un šis mērķis bieži tiek atstāts bez ievērības. Tiesa, pirms eksorcists sāk darboties, viņš iztaujā pašu cilvēku vai viņa tuviniekus, lai pārliecinātos, ka pastāv nosacījumi eksorcisma veikšanai. Tomēr ir taisnība, ka vienīgi eksorcisma laikā var pilnīgi droši pārliecināties, vai pastāv velna klātbūtne. Visām parādībām pat pašām dīvainākajām vai šķietami neizprotamākajām iespējams atrast dabisku izskaidrojumu. Arī līdzība ar psihiatriskām vai parapsiholoģiskām parādībām vēl nav pietiekams diagnozes rādītājs. Vienīgi ar eksorcisma palīdzību iespējams pārliecināties, vai ir darīšana ar velna klātbūtni vai nav.

Šajā brīdī nedaudz jāiedziļinās tēmā, par kuru diemžēl nav minēts arī Rituālā un kura ir sveša pat tiem, kas par to rakstījuši.

Es varu apgalvot, ka eksorcisms vispirms ir diagnosticējošs, tā ir pārliecināšanās par ļaunā gara pastāvēšanu cilvēkā. Tas ir pirmais mērķis, kuru sasniedz un pēc kura jātiecas darbības gaitā, bet nozīmes ziņā eksorcisma galīgais mērķis ir atbrīvot cilvēku no ļaunā gara klātbūtnes vai ļaunā gara radītajiem traucējumiem. Tomēr ir būtiski paturēt prātā loģisko secību (vispirms diagnoze, pēc tam dziedināšana), lai pareizi novērtētu pazīmes, uz kurām eksorcistam jābalstās. Tūlīt jāpiebilst, ka ir ļoti liela nozīme, kādas pazīmes parādās pirms eksorcisma, eksorcisma laikā un pēc eksorcisma, kā arī pazīmju attīstība dažādu eksorcismu laikā.

Kaut arī netieši, tomēr Rituāls ir ņēmis vērā šo secību, sākot ar trešo normu, kura brīdina eksorcistu, lai viņš pārāk viegli nenoticētu dēmona klātbūtnei. Pēc tam vairākas normas brīdina pašu eksorcistu no dažādiem dēmona trikiem, lai slēptu savu klātbūtni. Mums, eksorcistiem, ir svarīgi, lai mēs nekļūdītos ar psihiski slimiem cilvēkiem, kuros nav nekādas dēmoniskas apsēstības un kuriem nav nepieciešams eksorcisms. Taču jābrīdina arī par citām briesmām, kuras mūsdienās ir daudz izplatītākas un līdz ar to bīstamākas, un tā ir ļaunā gara klātbūtnes neatpazīšana un no tās izrietošā eksorcisma neveikšana gadījumos, kad tas ir nepieciešams. Es vienmēr esmu bijis vienisprātis ar visiem eksorcistiem, ar kuriem esmu runājis, ka nevajadzīgs eksorcisms nenodara neko ļaunu (pirmajā reizē un neskaidros gadījumos mēs visi izmantojam īsus eksorcismus, kurus izrunājam klusā balsī, un tos var sajaukt ar svētīšanu). Tāpēc mums nav bijis iemesla kaut ko nožēlot. Taču mums ir jānožēlo, ja neesam mācējuši saskatīt dēmona klātbūtni un neesam veikuši eksorcismu gadījumos, kad dēmona klātbūtne izpaudusies vēlāk, atklājot nepārprotamas pazīmes, un kad tā jau iesakņojusies daudz dziļāk.

Tāpēc es vēlreiz uzsveru, cik nozīmīgas ir pazīmes: pietiek ar dažām un nedrošām, lai veiktu eksorcismu. Ja eksorcisma laikā parādās citas pazīmes, tad tas jāturpina tik ilgi, cik vien nepieciešams, kaut ari pirmais eksorcisms bijis salīdzinoši īss. Var gadīties, ka eksorcisma laikā nav novērojamas nekādas pazīmes, bet vēlāk pacients atstāsta, ka ir izjutis iedarbību (pārsvarā tā ir uzlabošanās), kas uzskatāma par drošu apstiprinājumu. Tādā gadījumā tiek pieņemts lēmums veikt atkārtotu eksorcismu un, ja iedarbība turpinās, bieži agrāk vai vēlāk parādās pazīmes arī eksorcisma laikā. Tāpēc ir ļoti svarīgi vērot pazīmju attīstību atkārtoto eksorcismu gaitā. Dažkārt pazīmes pamazām izzūd, un tas nozīmē, ka tuvojas atveseļošanās. Citkārt pazīmes pieņemas spēkā un dažādojas. Tas nozīmē, ka ļaunais, kurš iepriekš bija slēpies, pilnībā atklājas, bet vēlāk sāk atkāpties.

No teiktā ir saprotams, cik aplami būtu gaidīt, līdz izpaudīsies drošas apsēstības pazīmes. Tikpat liels pieredzes trūkums izpaustos tad, ja pirms eksorcisma gaidītu parādāmies pazīmes, kuras visbiežāk izpaužas tikai eksorcisma laikā vai arī pēc eksorcismu virknes. Man nācies sastapties ar gadījumiem, kad eksorcismus vajadzējis veikt gadiem ilgi, jo ļaunums izpaudies visā savā nopietnībā. Nav jēgas šajā jomā piemērot standarta kazuistiku. Tas, kuram ir lielāka pieredze, pazīst dažādas dēmoniskās izpausmes formas. Piemēram, gan man, gan citiem eksorcistiem ir gadījies pievērst uzmanību vienam zīmīgam faktam. Rituālā norādītās trīs apsēstības pazīmes, kā runāšana svešās valodās, pārdabisks spēks, okulto zinību pārvaldīšana, vienmēr ir izpaudušās tieši eksorcismu laikā, bet nekad pirms tiem. Būtu muļķīgi gaidīt, lai šīs pazīmes izpaustos iepriekš, un tikai pēc tam ķerties pie eksorcisma.

Jāpiebilst, ka ne vienmēr iespējams noteikt drošu diagnozi. Ir gadījumi, kuri izraisa šaubas. Arī tāpēc, ka sastopami tādi smagi gadījumi, kuros vienlaikus ir darīšana ar psihisku saslimšanu un ļaunā gara iedarbību. Tādās reizēs ir ļoti ieteicams, lai eksorcistam asistētu psihiatrs. Tēvs Kandido vairākas reizes ir lūdzis palīdzību profesoram Mariāni, kurš strādā slavenā Romas klīnikā ar garīgiem slimniekiem, lai viņš asistētu eksorcisma laikā. Tāpat reizēm profesors Mariāni lūdzis tēvu Kandido ierasties viņa klīnikā, lai noskaidrotu, vai atsevišķos gadījumos ārstam un eksorcistam būtu jāsadarbojas.

Daži modernie, viszinošie teologi kā lielu jaunumu paziņo, ka atsevišķas garīgās slimības var sajaukt ar velna apsēstību. Šādi izteikumi man šķiet vienkārši smieklīgi. Tāpat ari dažs labs psihiatrs vai parapsihologs iedomājas, ka ar līdzīgiem paziņojumiem ir atklājuši Ameriku. Ja viņi būtu nedaudz izglītotāki, tad zinātu, ka par šo iespējamo kļūdīšanos Baznīcas autoritātes brīdinājušas jau sen. 1583. gada Reimsas sinodes dekrētos Baznīca brīdināja par šo iespējamo kļūdu, apliecinot, ka atsevišķos gadījumos aizdomas par velna apsēstību var krist uz garīgiem slimniekiem. Toreiz psihiatrijas zinātne vēl nepastāvēja. Taču teologi ticēja Evaņģēlijam.

Eksorcismam ne tikai jānosaka diagnoze, bet arī jādziedina, jāatbrīvo sirgstošais. Ar to bieži aizsākas grūts un ilgs darbs. Noteikti ir nepieciešama paša cilvēka iesaistīšanās, bet tā nereti ir apgrūtināta. Viņam ir daudz jālūdzas, bet tas nav iespējams; viņam bieži ir jāsaņem sakramenti, bet viņš to nespēj. Pat, lai dotos pie eksorcista un saņemtu sakramentāliju, viņam dažkārt jāpārvar šķietami nepārvarami šķēršļi. Tāpēc pacientam nepieciešama palīdzība, bet vairumā gadījumu viņu neviens nesaprot.

Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai atbrīvotu dēmona piemeklēto? Uz šo jautājumu neviens nevar atbildēt. Atbrīvo Mūsu Kungs, kam piemīt dievišķā brīvība, kaut arī viņš noteikti ņem vērā lūgšanas, īpaši ja tās nāk ar Baznīcas starpniecību. Vispār var teikt, ka atbrīvošanas ilgums atkarīgs no sākotnējās velna apsēstības stipruma un no laika, kāds pagājis, līdz cilvēks nonācis pie eksorcista. Reiz man bija gadījums ar 14 gadus vecu meiteni, kura bija dēmona piemeklēta pirms dažām dienām un izskatījās satrakojusies. Viņa spēra, koda un skrāpēja. Pietika ar stundas ceturksni, lai viņu pilnībā atbrīvotu. Sākumā viņa sabruka uz zemes kā mirusi, kas atsauca atmiņā Evaņģēlijā aprakstīto gadījumu ar jaunekli, kuru Jēzus atbrīvoja pēc tam, kad to nebija izdevies izdarīt mācekļiem. Pēc dažām minūtēm, kas bija vajadzīgas, lai meitene atgūtos, viņa jau skraidīja pa gaiteni un rotaļājās ar savu brālīti.

Taču šādi gadījumi sastopami ļoti reti, un parasti ļaunā gara iejaukšanās neizpaužas tik vieglā formā. Biežāk eksorcists sastopas ar ļoti sarežģītām situācijām. Tas notiek tāpēc, ka mūsdienās neviens neiedomājas par eksorcistu. Atstāstīšu tipisku gadījumu. Bērns sāka uzvesties dīvaini, bet vecāki tam nepievērsa uzmanību, jo cerēja, ka meitene paaugsies un viss pāries. Turklāt sākumā pazīmes bija nenozīmīgas. Tomēr simptomi kļuva aizvien uzkrītošāki, un vecāki meklēja palīdzību pie ārsta. Viņi izmēģināja te pie viena, te pie cita, bet bez panākumiem. Tā pie manis nonāca 17 gadus jauna meitene, kuru ārsti izmeklējuši lielākajās Eiropas klīnikās. Beidzot kāds paziņa vai gudrinieks bija izteicis aizdomas, ka slimībai nav dabisks cēlonis, un ieteicis meklēt kādu burvi. No šī brīža kaite kļuva divtik spēcīga. Vienīgi nejauša gadījuma dēļ kāds bija devis padomu vērsties pie eksorcista. Tikmēr bija pagājuši vairāki gadi un ļaunums bija iesakņojies. Ļoti pareizi teikts pirmajā eksorcismā, ka dēmons ir "jāizrauj ar visām saknēm un tas jāpiespiež bēgt". Šajā gadījumā bija vajadzīgi daudzi eksorcismi. Nereti paiet vairāki gadi, līdz var sasniegt atbrīvošanu.

Es vēlreiz vēlos atkārtot, ka viss ir Dieva rokās. Liela loma ir eksorcista un ari eksorcizētā ticībai, ļoti palīdz viņa paša, ģimenes un citu lūgšanas (klostera māsu, draudzes, to cilvēku grupu lūgšanas, kas nodarbojas ar atbrīvošanas lūgšanām), lielu atbalstu sniedz atbilstošas sakramentālijas, kuras tiek izmantotas īstajā laikā un vietā, eksorcizēts vai vismaz svētīts ūdens, eksorcizētā eļļa, sāls. Lai eksorcizētu ūdeni, eļļu vai sāli, nav jāvēršas pie eksorcista, jo to var izdarīt jebkurš priesteris. Vienīgi jāatrod tāds, kurš tic un zina, ka Rituālā pastāv šīs īpašās svētības. Kompetenti priesteri ir kā baltie zvirbuļi un visbiežāk nepārzina šo jomu vai pat pasmīkņā par to. Taču atgriezīsimies pie sakramentālijām.

Ārkārtīgi svarīgi ir bieži saņemt sakramentus un dzīvot saskaņā ar Evaņģēlija mācību. Liels spēks piemīt Svētajam Rožukronim, kā arī jebkura vēršanās pie Jaunavas Marijas. Ļoti stipra ir eņģeļu un svēto aizstāvība, tāpat ari svētceļojumi uz svētvietām, kuras bieži ir Dieva izvēlētas, lai sagatavotos atbrīvošanai. Dievs ir devis bagātīgu līdzekļu klāstu, un to izmantošana atkarīga vienīgi no mums pašiem. Evaņģēlijos stāstīts par to, kā sātans kārdināja Kristu un Jēzus vienmēr stājās viņam pretī ar izteikumu no Bībeles. Dieva Vārdam ir milzīgs spēks: ļoti iedarbīgas ir slavināšanas, kā arī spontānas slavēšanas, tāpat arī Bībeles psalmi un slavas dziesmas Dievam.

Tomēr, lai eksorcisms būtu veiksmīgs, visam iepriekš minētajam jāpievieno eksorcista pazemība, jo viņam jāapzinās sava niecība: īstais darītājs ir Dievs. Viņš var pakļaut kā eksorcizētāju, tā eksorcizējamo smagiem drosmes zuduma pārbaudījumiem, bet jūtami uzlabojumi var nākt lēnām un nogurdinoši. Savukārt atalgojums ir milzīgs garīgs ieguvums, kas palīdz daļēji saprast, kāpēc Kungs pieļauj šo sāpju pilno pārbaudījumu. Virzība uz priekšu sākas no tumsas, bet ar apziņu, ka ceļš ved pretī patiesajai gaismai.

Vēlos pieminēt arī par svēto attēlu nozīmi, kurus var nēsāt vai izvietot telpās: piestiprināt pie mājas vai guļamistabas durvīm vai tajās telpās, kur ģimene visbiežāk pulcējas kopā. Svētie attēli nav pielīdzināmi pagānu laimes nesējiem. Tajos attēlotie svētie ir atdarināšanas cienīgi, un tiem var lūgt aizsardzību. Mūsdienās man bieži ir gadījies ieiet tādos namos, kur pie durvīm piestiprināts glīts, sarkans radziņš, bet, svētot telpas, gandrīz nekur nav redzami svēto attēli. Tā ir nopietna kļūda.

Atcerēsimies piemēru ar Svēto Bernardīnu no Sjēnas, kurš, sludinot tautai, pārliecināja ģimenes piestiprināt pie namdurvīm medaljonu ar Jēzus vārda iniciāļiem (JHS, tas ir, Jesus Hominum Salvator; Jēzus cilvēku Pestītājs).

Vairākas reizes esmu pārliecinājies, cik liels iespaids ir medaljoniem, kurus nēsā ar ticību. Varam minēt kaut vai brīnumaino un pasaulē ārkārtīgi izplatīto medaljonu, kas radās pēc Jaunavas parādīšanās Svētajai Katrīnai Laburē (tas notika Parīzē 1830. gadā), un tā brīnišķīgo iedarbību. Par to sarakstītas pat grāmatas.

Viens no zināmākajiem velna apsēstības gadījumiem, kurš vēsturiski precīzi aprakstīts vairākās grāmatās, ir notikušais ar brāļiem Burneriem no Ilfurtes (Alzasa), kuri tika atbrīvoti pēc eksorcismu sērijas 1869. gadā. Tā laikā dēmons dusmās bija nodomājis apgāzt karieti, kurā atradās eksorcists kopā ar monsinjoru un mūķeni. Taču dēmonam to neizdevās īstenot, jo izbraukšanas brīdī kučierim tika iedots Svētā Bernarda medaljons, lai tas braucējus pasargātu, un kučieris to pazemīgi pieņēma.

Visbeidzot atgādināšu četrus Katoliskās Baznīcas katehisma paragrāfus, kuros runāts par eksorcismu. Lasot tos pēc kārtas, labi saskatāma pēctecība.

517. paragrāfā, runājot par Jēzu kā Pestītāju, tiek minētas Viņa veiktās dziedināšanas un ļauno garu izdzīšana. Tātad par sākuma punktu tiek uzskatīts Jēzus darītais.

550. paragrāfā apgalvots, ka Dieva valstības atnākšana ir sātana valstības sakāve. Tajā minēti Jēzus vārdi: "Bet, ja Es izdzenu velnus ar Dieva Garu, tad pie jums atnākusi Dieva valstība." Tieši tas ir eksorcismu galīgais mērķis: ar dēmonu apsēsto atbrīvošanu tiek pierādīta Kristus pilnīgā uzvara pār šīs pasaules valdnieku.

Nākamie divi paragrāfi vērš uzmanību uz eksorcismu divkāršo attīstības secību: kā Kristības un apsēsto atbrīvošanas varu.

1237. paragrāfa atgādināts, ka Kristība nozīmē atbrīvošanos no grēka un no grēka izraisītāja velna, kad pār kandidātu tiek izrunāta viena vai vairākas eksorcisma lūgšanas un viņš skaļi izsaka savu atteikšanos no sātana.

1673. paragrāfā apgalvots, ka eksorcisma laikā Baznīca publiski un ar autoritāti Jēzus Kristus vārdā lūdz, lai kāda persona vai priekšmets tiktu aizsargāts no ļaunā gara apsēstības un atbrīvots no tās. Eksorcisms ir vērsts uz to, lai izdzītu velnus vai atbrīvotu no velnu ietekmes.

Vēlos uzsvērt šī paragrāfa lielo nozīmi, jo tas aizpilda divus robus Rituālā un Kanoniskajās tiesībās. Tajā raktīts ne tikai par personu atbrīvošanu, bet arī par citu dzīvu būtņu un priekšmetu atbrīvošanu (ar to jāsaprot mājas, dzīvnieki, lietas kā mēs tās parasti uztveram). Tas piemēro eksorcismu ne tikai apsēstībai, bet arī dēmoniskajai ietekmei.

ĻAUNA PIEMEKLĒTIE

Man bieži jāuzklausa jautājums, vai ir daudz ļaunā piemeklēto. Domāju, ka šajā gadījumā noderīgi citēt franču jezuītu un pazīstamu eksorcistu Tonkedeku [7] : "Ir ļoti daudz nelaimīgo, kuriem nav velna apsēstības pazīmju, bet viņiem vajadzētu vērsties pēc palīdzības pie eksorcista, lai viņš tos atbrīvotu no ciešanām: slimībām, kuras nepadodas ārstēšanai, nelaimēm un dažādām neveiksmēm. Dēmona apsēstie gadās samērā reti, bet šādu nelaimīgo ir milzums."

Šī piezīme joprojām ir būtiska, ja pievēršam uzmanību milzīgajai atšķirībai starp patiesi apsēstajiem un tiem, kas meklē eksorcistu, lai pārliecinātos, vai viņus apsēdušas nelaimes. Taču mūsdienās jāņem vērā daudzi jauni faktori, kuri laikā, kad rakstīja tēvs Tonkedeks, nepastāvēja. Tieši šo iemeslu dēļ es uzskatu (un par to liecina mana pieredze), ka nelaimju piemeklēto skaits ir ārkārtīgi pieaudzis.

Pirmais cēlonis ir Rietumu pasaules patērētāju sabiedrības apstākļu kopums, kurā dzīves materiālā un hēdoniskā izpratne ir cēlonis ticības zudumam. Manuprāt, īpaši Itālijā pie tā vainojams komunisms un sociālisms, kurš ar marksistiskajām doktrīnām beidzamajos gados dominējis kultūrā, audzināšanā un skatuves mākslās. Aprēķināts, ka Romā svētdienas Svēto Misi apmeklē aptuveni 12 % iedzīvotāju. Skaitļi liecina: kur mazinās reliģijas iespaids, pieaug māņticība. Tāpēc īpaši jauniešu vidū ir izplatīts spiritisms, maģija un okultisms. Tam visam vēl jāpieskaita joga, dzenbudisms, transcendentālā meditācija mācības, kuras balstās uz reinkarnāciju, cilvēka personības izzušanu dievībā vai citām kristietim nepieņemamām doktrīnām. Nav vairs jādodas uz Indiju, lai apmeklētu guru skolu, jo tā ir turpat mājas durvju priekšā. Bieži ar šiem it kā nevainīgajiem paņēmieniem cilvēkus var novest līdz halucinācijām vai šizofrēnijai. Turklāt tam visam pievienojas dažādu sektu uzmācīgā izplatīšanās, no kurām daudzām piemīt acīmredzami sātaniska daba.

Maģiju un spiritismu var iepazīt televīzijas ekrānā. Grāmatas par to nopērkamas pat kioskos, bet maģijas materiālus var abonēt. Visam minētajam vēl jāpieskaita daudz žurnālu un šausmu filmu, kurās seksam un vardarbībai bieži pievienojas sātaniska viltība. Turklāt ir izplatīta tāda masu mūzika, kas spēj novest publiku līdz apmātībai. Ar to es īpaši domāju sātanisko rokmūziku. To izskaidrojis Pjero Mantēro grāmatā Sātans un tā kara viltības.* Mani aicina uzstāties augstskolās, un es arvien pārliecinos, cik lielu iespaidu uz jauniešiem atstājuši sātana līdzekļi. Skolās izplatīts neiedomājams daudzums spiritisma un maģijas formu. Mūsdienās tas ir vispārīgs ļaunums pat nelielās apdzīvotās vietās.

Es nespēju klusēt kā daudzi Baznīcas kalpotāji, kuri ir pilnīgi vienaldzīgi pret šīm problēmām un atstāj ticīgos bez jebkādas aizsardzības. Es uzskatu, ka kļūda bija no Kristību rituāla gandrīz pilnībā izņemt eksorcismu (un liekas, ka tādās pašās domās ir Pāvils VI). Es uzskatu, ka kļūda bija arī izņemt lūgšanu Mises noslēgumā Svētajam ercenģelim Miķelim, neaizstājot to ar citu. Par nepiedodamu trūkumu un vainu par to es uzveļu bīskapiem uzskatu to, ka viņi pieļāvuši pastorālā eksorcisma darba apdzišanu. Katrā diecēzes katedrālē vajadzētu būt vismaz vienam eksorcistam un pa vienam katrā visbiežāk apmeklētajā baznīcā vai svētnīcā. Šodien eksorcists ir liels retums, kaut viņa darbība ir nepieciešama visās pastorālā darba jomās: sprediķošanā, grēksūdzēs, sakramentu dalīšanā.

Katoliskajai hierarhijai bieži jāskaita Mea culpa. Es pazīstu daudzus Itālijas bīskapus, bet tikai nedaudzi ir veikuši eksorcismus, piedalījušies tajos un izprot šo problēmu. Es nešaubīdamies varu atkārtot to, par ko esmu jau rakstījis: ja bīskaps pēc nopietna lūguma (un nevis kādas nelīdzsvarotas personas prasības) pats personiski nerīkojas vai negādā par piemērota priestera norīkošanu, tad pieļauj smagu nolaidības grēku. Tā mēs esam nonākuši līdz stāvoklim, ka ir zaudētas iemaņas. Agrāk eksorcistam bija skolnieks, kuram viņš nodeva tālāk savas zināšanas. Pie šī jautājuma vēl atgriezīšos.

Interesi par minēto tēmu no jauna uzjundīja kino. 1975. gada 2. februārī Vatikāna radio intervēja filmas Eksorcists režisoru Viljamu Fridkinu un jezuītu teologu Tomasu Beminganu, kurš uzņemšanas laikā pildīja konsultanta pienākumus. Režisors apgalvoja, ka vēlējies pastāstīt par patiesu atgadījumu un izvēlējies romāna sižetu, kurš savukārt atstāstījis īstenībā notikušu faktu 1949. gadā. Uz jautājumu, vai tā patiešām bijusi velna apsēstība, režisors atturējās atbildēt un teica, ka uz to jāatbild teologiem, nevis viņam.

Savukārt jezuītu tēvs uz jautājumu, vai tā ir kārtējā šausmu filma vai kas cits, nešaubīdamies piekrita otrajam viedoklim. Pamatojoties uz milzīgo iespaidu, kādu filma atstājusi uz skatītājiem visā pasaulē, viņš apgalvoja, ka, izņemot dažas detaļas, filma runā par ļaunumu ļoti nopietni. Tā palīdzēja atjaunot interesi par piemirstajiem eksorcismiem.

Kā var nonākt dēmona ietekmes varā? Ja neņemam vērā parastos traucējumus vai tos kārdinājumus, kas skar katru no mums, tad atkarībā no gadījuma tajos var nonākt apzināti vai neapzināti. Šos iemeslus mēs varam iedalīt četrās grupās: ar Dieva atļauju; kļūstot par ļaunā upuri; atrodoties smagā vai ilgstošā grēka stāvoklī; apmeklējot ļaunas vietas vai personas.

1. Ar Dieva atļauju. Ir skaidrs, ka nekas nenotiek bez Dieva gribas. Taču tikpat skaidrs ir tas, ka Dievs mums nevēl ļaunu, bet to pieļauj, ja mēs paši tā vēlamies (jo mēs esam radīti brīvi), un zina, ka no šī ļaunuma mēs iegūsim labu. Pirmajā aplūkojamā gadījumā nepastāv nekāda cilvēka vaina, bet ir tikai velnišķā klātbūtne. Līdzīgi kā Dievs parasti pieļauj sātana bieži lietotās darbības (kārdinājumus), piešķirdams mums visas žēlastības, lai tām pretotos un gūtu sev labumu, tā mēs kļūtu stiprāki. Tāpat Dievs dažkārt var pieļaut neparastu sātana darbību (apsēstību vai ļaunā izraisītus traucējumus), lai mācītu cilvēkam pazemību un pacietību.

Tātad mēs jau varam runāt par diviem gadījumiem, kurus esam aplūkojuši: pastāvot ārējai dēmona darbībai, tiek izraisītas fiziskas ciešanas (sitieni un pātagošana, ko piedzīvoja Svētais Arsas prāvests vai tēvs Pio); vai arī tika pieļauta patiesa uzmākšanās, ja runājam par ījabu un Svēto Pāvilu.

Daudzu svēto dzīve šajā ziņā var mums kalpot kā piemērs. No mūslaiku svētajiem tādi bijuši pāvesta Jāņa Pāvila II kanonizētie dons Kalabrija un māsa Marija no Krusta (pirmā arābiete, kura iecelta svēto kārtā). Abos gadījumos bez cilvēka iejaukšanās (nedz abu piemeklēto personu vai citu uzsūtītās burvestības dēļ) pastāvēja īsta velna apsēstība, kuras laikā abi svētie runāja un darīja to, kas bija pilnīgā pretrunā ar viņu svētumu, bet nebija par to atbildīgi, jo, izmantojot viņu locekļus, abos darbojās dēmons.

2. Kļūstot par burvestības upuri. Arī šajā gadījumā tā nav upura vaina, tomēr pastāv cilvēka līdzdalība vai arī tā cilvēka vaina, kas izpilda vai pasūta burvim noburšanu. Plašāk par šo tēmu runāsim citā nodaļā. Šobrīd aprobežošos ar to, ka burvestība nozīmē kaitēt citiem, izmantojot dēmona iejaukšanos. To var īstenot dažādos veidos: ar saistīšanu, ļauno aci, nolādēšanu… Taču visizplatītākā ir noburšana, ar kuru saskaramies gadījumos, kad pastāv apsēstība vai citi ļaunā radīti traucējumi. Es nespēju iztēloties, kā var attaisnot tos garīgos tēvus, kuri apgalvo, ka netic buršanai, un vēl nesaprotamāk ir tas, kā viņi spēj pasargāt savus ticīgos, ja viņus skāris šis ļaunums.

Ir cilvēki, kuri brīnās, kāpēc Dievs pieļauj šādus gadījumus. Dievs mūs ir radījis brīvus un nekad nav noliedzis savas radības, pat pašas samaitātākās. Tomēr beigās Viņš izdara secinājumus un katrs saņem pēc saviem nopelniem, visi tiek vērtēti pēc viņu darbiem. Tikmēr mums dota iespēja izmantot savu brīvību pēc iespējas labāk, lai saņemtu atlīdzību, bet, ja izmantosim to slikti, tad paši būsim vainīgi. Mēs varam palīdzēt cilvēkiem un varam tiem kaitēt dažādos veidos. Viens no smagākajiem kaitējumiem būtu, ja es samaksātu algotam slepkavam, lai viņš nogalina kādu cilvēku. Dievam tas nav jānovērš. Tāpat ir iespējams samaksāt burvim, vārdotājam, lai tas kādam uzsūta burvestību, un arī šajā gadījumā Dievam tas nav jāaizkavē, kaut arī daudzreiz Viņš to dara. Piemēram, tie, kuri dzīvo Dieva žēlastībā vai kuri bieži lūdzas, ir daudz vairāk pasargāti nekā tie, kuri to nedara vai, ļaunākajā gadījumā, dzīvo pastāvīgā grēka stāvoklī.

Visbeidzot īstenība ir tāda, ka burvestības un citi ļaunumi ir īsts krāpnieku paradīzes stūrītis. īstas burvestības piemēri ir atrodami maz salīdzinājumā ar krāpšanas gadījumiem. Šajā jomā krāpniekiem ir viegli iedzīvoties, bet tikpat viegli īpaši nenosvērtākiem prātiem ir nonākt krāpnieku iespaidā. Tāpēc eksorcistam jābūt modram, un ari visiem saprātīgajiem cilvēkiem jāpiesargās.

3. Smaga un nocietināta grēka stāvoklis. Tagad pievērsīsimies iemeslam, kurš diemžēl mūsdienās ir aizvien izplatītāks, un līdz ar to ir aizvien vairāk dēmona piemeklētu cilvēku. Būtībā īstais iemesls vienmēr ir ticības trūkums. Jo mazāk ticības, jo pieaug māņticība tā ir ābeces patiesība. Manuprāt, Evaņģēlijs mums ir devis simbolisku piemēru ar Jūdas tēlu. Viņš bija zaglis, un neviens nezina, cik daudz pūļu Jēzus veltīja, lai viņu pievērstu ticībai un labotu, taču pretī saņēma vienīgi atraidījumus un grēka nocietināšanos, līdz notikumi sasniedza savu kulmināciju: "Ko jūs gribat man dot, un es jums Viņu nodošu? Un viņi nolēma tam trīsdesmit sudraba gabalus." (Mt 26, 15) Un pēc tam mēs lasām briesmīgo teikumu beidzamo vakariņu laikā: "Un sātans iegāja viņā." Qņ 13, 27) Nav šaubu, ka runa bija par īstu velnišķo apsēstību.

Mūsdienās, kad ģimenes piedzīvo sairumu, man ir gadījies novērot, ka piemeklētajām personām bijusi nekārtīga laulības dzīve, kā arī citi grēki. Pie manis ir vērsušās sievietes, kas veikušas vairākus abortus un pieļāvušas dažādus pārkāpumus. Tāpat ir nācies sastapt cilvēkus ar šausmīgām seksuālajām perversijām, un tie lietojuši ari varu. Ir bijuši homoseksuāli cilvēki, kuri lietojuši narkotiskās vielas un krituši citos grēkos saistībā ar narkomāniju. Visos šajos gadījumos šķiet, pat nav vērts to vēlreiz atkārtot atveseļošanās ceļš var sākties tikai pēc patiesas atgriešanās.

4. Ļaunu vietu vai personu apmeklēšana. Ar šo nosaukumu esmu apzīmējis piedalīšanos spiritisma, maģijas, sātana kultu vai sātanisko sektu (to kulminācija ir melnās mises) un okultisma ceremonijās, kā arī to praktizēšanu… Tāpat ari magu, burvju un atsevišķu zīlnieku apmeklēšana. Visos šajos gadījumos cilvēks rada sev apdraudētu stāvokli. Jo vairāk tad, ja noslēdz ar sātanu līgumu. Pastāv atdošanās sātana kalpībā un asins pakts, sātanisko skolu apmeklēšana un iecelšana par sātana priesteri. Diemžēl pēdējo apmēram piecpadsmit gadu laikā šis veids aizvien vairāk izplatās un ir vērojams kaut kas līdzīgs epidēmijas uzliesmojumam.

Runājot par palīdzības meklēšanu pie magiem un burvjiem, es varu minēt ļoti izplatītu piemēru. Kādam ir kaite, kura nepakļaujas nekādai ārstēšanai, vai ari nekas, ko viņš dara, neizdodas. Cilvēks domā, ka viņu pārņēmusi burvestība, un dodas pie kāršu licēja vai burvja, kurš saka: "Jūs esat noburts." Līdz šai vietai cilvēks nav zaudējis daudz naudas un ari nav nodarījis sev neko ļaunu. Taču bieži seko piedāvājums: "Ja vēlaties, lai to noņemu, jums jāmaksā miljons liru" vai ari vairāk. No daudziem gadījumiem, kuri man ir zināmi, vislielākā summa bija 42 miljoni. Ja piedāvājums tiek pieņemts, tad burvis vai kāršu licējs prasa kaut ko no personiskajām lietām: fotogrāfiju, kādu apģērbu, matu cirtu vai nagu, un no šī brīža sākas ļaunuma darbība. Ko burvis darīs ar šīm lietām? Izmantos melnajā maģijā.

Šeit vēlos paskaidrot plašāk. Daudzi iekrīt šajos slazdos tāpēc, ka redz "šīs sieviņas" baznīcā; iespējams, burvja darba telpā pie sienām ir piekārti krucifiksi, Svētās Jaunavas, tēva Pio portreti u. c. Turklāt burvji apgalvo: "Es nodarbojos tikai ar balto maģiju un, ja jūs prasītu, lai nodarbojos ar melno, tad atteiktos." Pastāv uzskats, ka baltā maģija nozīmē burvestību noņemšanu, bet melnā maģija ir to uzsūtīšana. Taču īstenībā kā nenoguris to skaidroja tēvs Kandido nepastāv baltā un melnā maģija; pastāv tikai melnā maģija. Jebkura vēršanās pie maģijas nozīmē sadarbību ar dēmonu. Tādā veidā nelaimīgais, kuram bijuši nelieli traucējumi (tikpat iespējams, ka viņam to vispār nebija), atgriežas mājās patiešām noburts. Ļoti bieži eksorcistam daudz vairāk jānopūlas, lai atbrīvotu no burvja nelaimi nesošās darbības, nekā ārstējot sākotnējo traucējumu.

Jāpiebilst, ka bieži kā šodien, tā agrāk velna apsēstību iespējams sajaukt ar psihiskajām slimībām. Es ļoti cienu tos psihiatrus, kuriem ir tāda profesionālā kompetence un savu zinātnisko iespēju robežu izpratne, ka viņi godīgi spēj atzīt, kad pacientam ir simptomi, kuri neiekļaujas slimības zinātniskajā aprakstā. Profesors Simone Morabito, Bergamas psihiatrs, apgalvo, ka viņam ir pierādījumi par to, ka daudzi, kurus uzskata par psihiski slimiem, īstenībā ir sātana apsēsti, un viņam ir izdevies šos cilvēkus izārstēt ar eksorcistu palīdzību. [8] es zinu vēl citus tamlīdzīgus gadījumus, taču pie viena vēlos pakavēties ilgāk.

1988. gada 24. aprīlī pāvests Jānis Pāvils II iecēla svēto kārtā spāņu karmelītu tēvu Frančesko Palau. Saistībā ar mūsu tēmu viņš ir ļoti interesanta persona, jo beidzamajos dzīves gados ziedoja sevi dēmonu apsēstajiem. Viņš bija nopircis patversmi, kurā uzņēma garīgi slimos. Viņš šos cilvēkus eksorcizēja, un tie, kurus bija apsēdis dēmons, izveseļojās, bet tie, kuri bija slimi, tādi arī palika. Saprotams, ka garīdzniecībā viņam radās pretinieki. Tad viņš divas reizes devās uz Romu: 1886. gadā lai runātu ar pāvestu Piju IX, bet 1870. gadā lai panāktu, ka Vatikāna I koncils atjauno Baznīcā eksorcistu kā pastāvīgu amatu. Mēs zinām, ka koncils tika pārtraukts, taču nepieciešamība atjaunot šo pastorālo kalpošanu joprojām pastāv.

Tas, ka ir grūti atšķirt dēmona apsēsto no psihiski slima cilvēka, ir vispārzināms fakts. Tomēr pieredzējis eksorcists to spēs saprast labāk nekā psihiatrs, jo eksorcists ņem vērā dažādas iespējas un māk saskatīt atšķirīgos elementus. Psihiatrs vairumā gadījumu netic velna apsēstības iespējamībai, tāpēc to vispār izslēdz. Pirms vairākiem gadiem tēvs Kandido veica eksorcismu jaunietim, kuram, pēc psihiatra domām, bija epilepsija. Kad šo ārstu uzaicināja uz eksorcismu, viņš piekrita piedalīties. Tēvs Kandido uzlika rokas uz jaunieša galvas, un puisis nokrita zemē, raustīdamies konvulsijās. "Redziet, tēvs, runa ir par epilepsiju," ārsts nekavējās izteikt savas domas. Tēvs Kandido noliecās un atkal uzlika rokas uz jaunieša galvas. Jaunietis strauji piecēlās kājās un palika stāvam. "Vai tā notiek epilepsijas gadījumos?" vaicāja tēvs Kandido. "Nē, nekad," psihiatrs, acīm redzami apjucis, bija spiests atzīt.

Lieki piebilst, ka eksorcismi turpinājās, līdz jaunietis bija izārstēts. Tomēr gadiem ilgi viņš bija lietojis medikamentus un saņēmis vairākus ārstēšanas kursus, kuri viņam drīzāk bija kaitējuši. Tieši šeit esam nonākuši līdz delikātajam jautājumam: sarežģītos gadījumos diagnozes noteikšanā vajadzētu sadarboties, jo slimajiem kļūdas vienmēr maksā ļoti dārgi un nereti kļūdaina medicīniskā ārstēšana viņus noved līdz sabrukumam.

Es ļoti augstu vērtēju zinātniekus, kuri, arī nebūdami ticīgi cilvēki, atzīst zinātnes iespēju robežas. Profesors Emilio Servadio, starptautiski pazīstams psihiatrs, psihoanalītiķis un parapsihologs, 1975. gadā izteica interesantu paziņojumu, atrodoties Vatikāna radiostudijā: "Zinātnei ir jāapstājas tur, kur tā ar saviem instrumentiem vairs nevar pārbaudīt vai izskaidrot. Šīs robežas nevar precīzi novilkt, un runa nav par fiziskām parādībām. Taču es domāju, ka ikviens zinātnieks apzinās, ka viņa instrumenti noder līdz zināmai robežai, bet ne tālāk."

Par dēmonisko apsēstību es varu izteikties tikai savā, nevis zinātnes vārdā. Man šķiet, ka dažos gadījumos izpausmju ļaunums un ārdošā daba ir tik īpaša, ka to vairs nevar sajaukt ar gadījumiem, ko zinātnieks, piemēram, parapsihologs vai psihiatrs, novēro poltergeista vai līdzīgos apstākļos. Ja mēs vēlētos salīdzināt, tad tas būtu apmēram tas pats, kā salīdzināt spītīgu zēnu un sadistu. Šo atšķirību nav iespējams izmērīt metros tā ir redzama. Es domāju, ka šādos gadījumos zinātniekam ir jāpieņem tādu spēku iespējamā klātbūtne, kuri nepakļaujas zinātnei un kurus zinātnei nevajadzētu censties definēt.

PIELIKUMS

..

Bailes no velna? Atbild Svētā Terēze no Avilas

Lai nerastos nevajadzīgas bailes no dēmona, es citēšu lappusi no Svētās Terēzes no Avilas grāmatas "Autobiogrāfija" (25. nodaļa). Tā ir iedvesmojoša lappuse, jo īpaši tad, ja mēs paši neatveram dēmonam durvis…

"Es zinu un pazīstu Kunga spēku. Ja dēmoni ir vienīgi Viņa kalpi, par ko es savā ticībā nešaubos, kādu ļaunumu viņi man var nodarīt, ja esmu šī Kunga un Karaļa kalpone? Vai man nav pietiekami daudz spēka, lai cīnītos pret visu elli? Es paņēmu rokā krustu, un šķita, ka Dievs man dod spēku. īsā laika sprīdī sajutu, kā pārtopu, un sapratu, ka nebaidītos stāties pretī kaut viņiem visiem. Tajā mirklī es iesaucos: "Nāciet, es esmu Kunga kalpone un gribētu redzēt, ko jūs visi man varētu nodarīt!"

Un tā vien šķita, ka viņiem ir bail no manis, jo tie mani lika mierā. Pēc tam mani vairs nemocīja bažas un es vairs nebaidījos no dēmoniem. Tāpēc tad, kad tie man parādījās kā turpmāk par to stāstīšu -, drīzāk likās, ka viņi baidās no manis. Visa Kungs man piešķīra tādu varu pār dēmoniem, ka tagad es no tiem nebaidos vairāk kā no mušām. Tie ir tik gļēvi, ka zaudē savu spēku ikviena priekšā, kurš tos nicina. Viņi uzbrūk vienīgi tad, kad jūt vieglu guvumu vai arī kad Kungs to pieļauj, lai to vajāšana dotu kādu labumu Viņa kalpiem.

Lai labpatīk Viņa Majestātei, ka mēs bītos vienīgi no tā, no kā mums ir jābīstas, un saprastu, ka viens vienīgs ikdienišķs grēks mums nodara lielāku ļaunumu nekā visa elle kopā, jo tā tas patiešām ir.

Vai zināt, kad dēmoni mūs biedē? Kad mēs tiecamies pēc pasaules pagodinājumiem, baudām un bagātības. Meklējot un tiecoties pēc tā, no kā mums vajadzētu izvairīties, mēs ieliekam dēmonu rokās ieročus un pamudinām tos uzbrukt mūsu pašu aizspriedumiem. Tas ir patiešām nožēlojami. Ja mēs Dieva mīlestības dēļ ienīstu visu pasaulīgo un apskautu krustu, tad velns bēgtu kā no mēra. Viņš ir melu draugs un pats ir melis, tāpēc tam nav pa ceļam ar ļaudīm, kuri staigā patiesībā. Taču, ja velns pamana, ka mūsu prāts ir apmiglots, tad dara visu iespējamo, lai padarītu mūs vēl aklākus, un, ja redz, ka cilvēks ir tik akls, ka visu sevi iegulda pasaules lietās, kuras ir iznīcīgas un nevajadzīgas kā bērna rotaļlietas, tad velns noprot, ka tam ir darīšana ar bērnu, pret kuru tā arī var izturēties, un izklaidējas, neliekot šim cilvēkam mieru.

Paldies Dievam, ka neesmu šādu cilvēku vidū un ka esmu māsa žēlastībā. Es saprotu, ka atpūta ir atpūta, ka gods ir gods, ka prieks ir prieks, nevis pretējais. Esmu gatava parādīt garu degunu visiem dēmoniem, kuri bailēs aizbēgtu. Man nav saprotami izbaiļu kliedzieni: "Velns! Velns!"; mēs taču tā vietā varētu teikt: "Dievs! Dievs!", un šie vārdi liktu sātanam ellē nodrebēt bailēs. Mēs taču zinām, ka bez Dieva atļaujas dēmoni nevar spert ne soli. Tad kādēļ mums jābaidās? Man drīzāk ir bail no cilvēkiem, kuri tik ļoti baidās no velna, nevis no paša velna. Viņš man nevar nodarīt nekādu ļaunumu, kamēr cilvēki īpaši ja tie ir biktstēvi sēj dvēselē nemieru. Viņu dēļ vairākus gadus esmu pavadījusi tādās mokās, ka brīnos, kā man tās izdevās pārciest. Lai slavēts Kungs, kas man deva savu tik noderīgo atbalstu!"

AIZSĀKUMS

Kādu dienu man zvanīja bīskaps un lūdza eksorcizēt kādu cilvēku. Mana pirmā atbilde bija lai viņš parūpējas par eksorcista norīkošanu. Es jutu iekšēju pretestību, ka viņš nav atradis priesteri, kas piekristu pildīt šo uzdevumu. Tomēr tās ir visaptverošas grūtības. Ļoti bieži priesteri netic eksorcismiem, bet, ja bīskaps piedāvā nodarboties ar eksorcismu, tad izbīstas un atsakās. Vairākas reizes jau esmu rakstījis par to, ka dēmonu daudz vairāk sadusmo grēksūdze, kad tam tiek atrauta cilvēka dvēsele, nekā eksorcisms, kad dēmonam atņem cilvēka ķermeni. Vēl lielākas dēmona dusmas izraisa sprediķi, jo ticība rodas no Dieva Vārda. Tāpēc priesterim, kuram ir drosme sprediķot un uzklausīt grēksūdzi, nav jābaidās eksorcizēt.

Leons Bluā ir dedzīgi uzstājies savos rakstos pret priesteriem, kuri atsakās veikt eksorcismus. Es citēšu Balduči rakstīto grāmatā Velns[9]: "Priesteri gandrīz nemaz neizmanto savu eksorcista varu, jo viņiem trūkst ticības, un viņi būtībā baidās neizdabāt dēmonam." Arī tā ir tiesa, jo daudzi raizējas par sekām un piemirst, ka dēmons dara visu iespējamo ļaunumu, ko Kungs pieļauj: pakts par kara pārtraukšanu nav parakstīts! Autors turpina: "Tas, ka priesteri tik lielā mērā ir zaudējuši ticību un, neticot savai eksorcista varai, to vairs neizmanto, nozīmē šausmīgu postu un amata pienākumu nepildīšanu, jo slimnīcās ļaunākā ienaidnieka varā neglābjami tiek pamesti daudzi tā dēvētie histēriķi." Tie ir spēcīgi, bet patiesi vārdi. Tā patiešām ir nodevība pret Kristus pavēli.

Tagad atgriezīsimies pie bīskapa telefona zvana. Es viņam atklāti pateicu ja viņš nevar atrast nevienu priesteri, tad viņam tas jādara pašam. Uz to viņš man nevainīgā naivitātē atbildēja: "Man? Bet es nemaz nezinu, ar ko sākt." Tad es atkārtoju tos vārdus, ko man teica tēvs Kandido, kad sāku šo darbu: "Vispirms izlasi Rituāla dotos norādījumus un skaiti tajā noteiktās lūgšanas".

Tas ir izejas punkts. Eksorcismu Rituāls sākas ar 21 normu, kuras eksorcistam jāievēro. Un nav svarīgi, ka šie likumi rakstīti 1614. gadā. Tie ir gudrības pilni, un tos iespējams papildināt, bet tie ir pilnībā izmantojami. Pēc tam kad tie brīdina eksorcistu, lai viņš pārāk viegli nenoticētu, ka personā, kura ieradusies, iemājojis dēmons, sniegts daudz praktisku normu kā īstas apsēstības atpazīšanai, tā ari par to, kā eksorcistam jāizturas.

Tomēr bīskapa apmulsums ("Bet es nemaz nezinu, ar ko sākt") ir attaisnojams. Eksorcisti nedrīkst improvizēt. Ja kādam priesterim šo uzdevumu vienkārši uzdotu, tas būtu tāpat, kā iedot kādam izlasīt ķirurga mācību grāmatu un pēc tam gaidīt, ka viņš spēs veikt ķirurģisku operāciju. Pastāv pārāk daudz tādu jautājumu, par kuriem nav rakstīts grāmatās, bet zināšanas jāapgūst praktiskā darbā. Tieši tāpēc man radās doma izklāstīt savu pieredzi, kuru ieguvu tēva Kandido vadībā, kaut ari zinu, ka tai būs trūkumi: viens ir izlasīt, bet pavisam cits redzēt. Tomēr nolēmu uzrakstīt par to, kas nevienā citā grāmatā nav aprakstīts.

Īstenībā izejas punkts ir cits. Kad ir atnācis vai atvests cilvēks, lai viņam veiktu eksorcismu, vispirms jāsāk ar iztaujāšanu, lai saprastu, vai pastāv reāli iemesli eksorcisma uzsākšanai. Tikai pēc tam var noteikt diagnozi vai arī pateikt, ka šādi motīvi nepastāv. Jāsāk ar simptomu izpēti, par kuriem sūdzas persona vai tās tuvinieki, kā arī ar šo simptomu iespējamo iemeslu.

Vispirms pievēršas fiziskām kaitēm. Visbiežāk ļaunā gara ietekmē ir skarta cilvēka galva vai vēders. Bez spēcīgām un neārstējamām galvassāpēm īpaši jauniem cilvēkiem var novērot pēkšņu nespēju mācīties. Attīstīti bērni, kuriem skolā nav bijušas nekādas grūtības, piepeši vairs nespēj mācīties un neko nespēj paturēt atmiņā. Rituāls par aizdomīgām uzskata tādas uzkrītošas pazīmes kā runāšana svešās valodās un spēja saprast, ja tajās runā kāds cits; zināšana par lietām, kas atrodas kaut kur tālu vai ir paslēptas, vai neparasta spēka izpausmes. Kā jau iepriekš minēju, ar šim pazīmēm esmu sastapies vienīgi svētīšanas laikā (tā es vienmēr saucu eksorcismus), nevis pirms tās. Bieži pacienti dīvaini un varmācīgi uzvedušies. Tipisks simptoms ir riebums pret svētām lietām. Cilvēks, kurš iepriekš ir nodevies lūgšanām, vairs to nedara, neapmeklē baznīcu, ir kļuvis viegli aizkaitināms, bieži lādas un neganti izturas, redzot svēto attēlus. Gandrīz vienmēr ir vērojama attālināšanās no ģimenes vai nepatika pret to, kā arī pret vietām, kuras agrāk šis cilvēks bieži apmeklējis. Novērotas arī citas dīvainības.

Lieki piebilst, ka pie eksorcista vēršas tikai tad, kad cilvēks jau meklējis palīdzību pie visiem iespējamiem ārstiem un saņēmis dažādus ārstnieciskos kursus. Izņēmumi gadās ļoti reti. Tāpēc eksorcistam ir viegli uzzināt ārstu viedokli, ārstēšanas procedūras un gūtos rezultātus.

Otrs visbiežāk skartais cilvēka ķermeņa punkts ir kuņģa augšējā daļa tieši zem krūšu kaula. Arī šajos gadījumos novērojamas asas sāpes, kas nepadodas ārstēšanai. Tipiska pazīme, kura liecina par slimības izcelsmi no ļaunā gara, ir sāpju pārvietošanās: tās parādās te kuņģī vai zarnu rajonā, te atkal krustos vai olnīcās, bet ārsti nespēj atrast cēloni vai izārstēt ar zāļu palīdzību.

Varu apgalvot, ka viens no velna apsēstības pazīšanas rādītājiem ir tāds, ka zāles neiedarbojas, bet palīdz svētības. Es eksorcizēju Marko, kuram bija spēcīga apsēstība. Viņš bija pavadījis ilgu laiku slimnīcās un saņēmis psihiatrisko ārstēšanu, pat elektrošoku, bet nebija nekāda uzlabojuma. Viņam ieteica miega terapiju un deva tik lielu miega zāļu devu, ka no tām būtu aizmidzis zilonis, bet Marko nespēja gulēt ne dienā, ne naktī. Viņš truli klīda pa slimnīcu ar plaši atplestām acīm. Visbeidzot viņš meklēja eksorcista palīdzību, un tūlīt parādījās uzlabošanās.

Velna apsēstības pazīme var būt arī neparasts fiziskais spēks. Ja trakajam pietiek ar trakokreklu, tad dēmona apsēstajam tas nelīdz. Viņš spēj atbrīvoties no visa un var pat pārraut ķēdes, kā par to liecina ari Evaņģēlijs stāstā par Gerazas apsēsto. Tēvs Kandido man stāstīja par kādu gadījumu ar trauslu meiteni, kura neizskatījās spēcīga, bet eksorcisma laikā viņu vajadzēja turēt četriem spēcīgiem vīriem. Viņa spēja saraut visas saites, pat platas ādas siksnas, ar kurām mēģināja meiteni sasiet.

Reiz, kad pacienti ar resnām virvēm piesēja pie dzelzs stieņa, meitene to salauza un pat salieca.

Bieži pacienti (vai ari citi, ja piemeklēta ģimene) dzird dīvainus trokšņus, soļus gaitenī, durvju atvēršanos un aizvēršanos; pazūd un atkal parādās priekšmeti, pavisam dīvainās vietās dzirdami klauvējieni pie sienām vai pa mēbelēm. Tādās reizēs es vienmēr vaicāju, kad šīs parādības sākušās, lai noskaidrotu cēloni. Iespējams, ka tās jāsaista ar kādu konkrētu notikumu; varbūt ļaunuma piemeklētā persona apmeklējusi spiritisma seansu vai vērsusies pie kāršu licēja vai burvja, un, ja tas tā ir bijis, tad jānoskaidro, kā viss ir sācies.

Iespējams, kāds paziņa ieteicis atvērt spilvenu vai gultas matraci, un tajā atrasti dīvaini priekšmeti: krāsaina dzija, matu šķipsnas, matu pīnes, koka vai dzelzs skaidas, lentes vai lenšu pušķi, lupatu lelles, dzīvnieku atveidojumi, sarecējušas asinis, oļi… viss liecina par burvestību.

Ja pēc iztaujāšanas rodas aizdomas par ļaunā gara klātbūtni, ir jāuzsāk eksorcismi.

Es atstāstīšu dažus gadījumus. Saprotams, ka visi vārdi un citas pazīmes, kuru dēļ varētu pazīt personas, esmu mainījis. Lai saņemtu svētību, pie manis ieradās Martas kundze; viņu pavadīja vīrs. Šie cilvēki bija ieradušies no tālienes. Marta jau daudzus gadus bija ārstējusies pie nervu ārstiem, bet bez panākumiem. Pēc dažiem jautājumiem man bija skaidrs, ka varu sākt eksorcismu, kaut ari sievieti jau bija eksorcizējuši citi, bet nesekmīgi. Sākumā Martas kundze nokrita zemē, un likās, ka viņa ir zaudējusi samaņu. Es turpināju ar ievadlūgšanām, bet sieviete vaimanāja: "Man vajadzīgs īsts eksorcisms, nevis šis!" Kad uzsāku pirmo eksorcismu ar vārdiem: "Exorzio te!". Martas kundze nomierinājās. Acīmredzot šie vārdi viņai bija iespiedušies atmiņā no iepriekšējiem eksorcisma mēģinājumiem. Vēlāk sieviete sāka žēloties, ka es daru sāpes viņas acīm. Šāda izturēšanās nav raksturīga apsēstajiem. Kad viņa ieradās nākamajā reizē, nevarēja pateikt, vai pēc eksorcisma kaut kas ir mainījies vai nav. Lai būtu pilnīgi pārliecināts, es aizvedu Martas kundzi pie tēva Kandido. Viņš uzlika rokas sievietei uz galvas un tūlīt pateica, ka dēmona viņā nav. Šis gadījums attiecās tikai uz psihiatriju, nevis eksorcistiem.

Pjērluidži bija 14 gadus vecs zēns, kurš izskatījās vecāks par saviem vienaudžiem. Viņš nespēja mācīties un dzina izmisumā gan savus skolotājus, gan biedrus, jo neviens nespēja ar viņu saprasties. Bet zēns nebija vardarbīgs. Viņam piemita kāda īpatnība: kad zēns apsēdās zemē un sakrustoja kājas (kā pats teica "indiešu pozā"), viņu nebija iespējams pacelt; likās, ka viņš ir no svina. Pēc vairākiem ārstēšanas kursiem zēnu aizveda pie tēva Kandido, kurš sāka eksorcismu, atklājot īstu apsēstību. Vēl kāda zēna īpatnība bija šāda: viņam nebija raksturīgs ķildīgums, bet, atrodoties viņa sabiedrībā, cilvēki kļuva nervozi, kliedza un nespēja valdīt pār savām emocijām. Kādu dienu zēns ar sakrustotām kājām bija apsēdies savas mājas trešā stāva kāpņu laukumiņā. Pārējie iedzīvotāji kāpa augšā un lejā pa kāpnēm, grūstīja viņu un teica, lai zēns iet projām, bet viņš nekustējās. Te kādā brīdī visi nama iedzīvotāji vienlaikus visos stāvos iznāca kāpnēs un kā apsēsti sāka kliegt uz Pjērluidži. Kāds izsauca policiju, zēna vecāki ataicināja tēvu Kandido, kurš ieradās gandrīz vienlaikus ar policistiem un bija jau iesācis sarunāties ar zēnu, lai pārliecinātu viņu atgriezties dzīvoklī. Taču trīs policisti (trīs labi noauguši jauni vīrieši) tēvam Kandido teica: "Pavirzieties malā, cienīgtēvs, šis gadījums attiecas uz mums." Abi mēģināja izkustināt Pjērluidži, bet nespēja viņu pārvietot ne par milimetru. Pārsteigti un no piepūles sasvīduši, policisti vairs nezināja, ko iesākt. Tad tēvs Kandido teica viņiem: "Lūdzu, pasakiet, lai visi atgriežas savos dzīvokļos," un pēc brīža iestājās pilnīgs klusums. Tad viņš turpināja: "Jūs paši nokāpiet stāvu zemāk un skatieties." Lūgums tika izpildīts. Tad tēvs Kandido vērsās pie Pjērluidži: "Tu esi malacis. Tu neteici ne vārda, bet visus vazāji aiz deguna. Tagad abi iesim uz tavu dzīvokli." Viņš paņēma zēnu pie rokas, Pjērluidži piecēlās un mierīgi sekoja. Ar eksorcismiem tika panākta uzlabošanās, taču ne pilnīga atbrīvošana.

Viens no smagākajiem gadījumiem, kuru atceros, saistīts ar kādu visai pazīstamu cilvēku, kuru daudzus gadus svētīja tēvs Kandido. Ari es devos pie viņa uz māju svētīt, jo šis cilvēks nespēja kustēties. Es veicu eksorcismu, bet pacients klusēja (viņā bija iemājojis mēmais dēmons), un nebija nojaušama nekāda reakcija. Pēc manas aiziešanas sākās neganta atbildes darbība. Tā tas notika vienmēr. Cilvēks bija jau gados un pilnībā tika atbrīvots beidzamajā brīdī, lai pēc dažām nedēļām spētu mierīgi aiziet no šīs dzīves.

Kāda māte bija satriekta par sava dēla dīvaino uzvedību: brīžam puisis kļuva nikns, kliedza kā nenormāls un lamājās, bet, kad nomierinājās, vairs neatcerējās, ko darījis. Viņš nelūdza Dievu un nepieļāva domu, ka priesteris varētu viņu svētīt. Kādu dienu, kad dēls aizgāja uz darbu un bija uzvilcis savu darba kombinezonu, māte lūdza eksorcistam svētīt viņa apģērbu ar īpašu Rituāla lūgšanu. Atgriezies no darba, dēls novilka kombinezonu un, neko nenojaušot, pārģērbās tīrās drēbēs. Pēc brīža viņš saniknots norāva uzvilkto apģērbu un, neko neteicis, atkal uzvilka darba drēbes. Pēc tam puisis nekad vairs nevilka svētītās drēbes, kuras spēja atšķirt no citiem apģērbiem savā garderobē. Šis piemērs vēlreiz apstiprināja to, ka jaunietim nepieciešams eksorcisms.

Pie manis vērsās divi gados jauni brāļi, kurus satrauca sarežģījumi ar veselību un neparasti trokšņi mājā īpaši nakts stundās. Es abus brāļus svētīju un novēroju vieglas negatīvisma iezīmes; laikus devu padomu saņemt sakramentus, bieži lūgties, atgādināju par trim sakramentālijām (eksorcizētu ūdeni, eļļu, sāli) un lūdzu atgriezties. Iztaujājot šos pacientus, noskaidroju, ka nomācošās parādības sākušās pēc tam, kad vecāki izlēmuši pieņemt savā mājā vientuļo vectētiņu. Viņš nemitīgi sodījies, visus lādējis un lamājies. Mūžībā aizgājušais tēvs Tomazelli bija pārliecināts, ka pietiek ar vienu cilvēku, kurš mājās lādas, lai iedzītu postā visu ģimeni. Šis atgadījums tam bija pierādījums.

Viens dēmons var vienlaikus iemājot vairākās personās. Meitenei, vārdā Pina, dēmons bija paziņojis, ka nākamajā naktī izies no viņas. Tēvs Kandido, zinot, ka šajos gadījumos gandrīz vienmēr dēmoni melo, aicināja palīdzēt citus eksorcistus un palūdza piedalīties ari ārstu. Dažkārt, lai dēmona apsēsto noturētu mierā, nācās viņu noguldīt uz gara galda. Meitene svaidījās un laiku pa laikam krita zemē, bet beidzamā kritiena mirklī likās, it kā kāda neredzama roka viņu pietur, lai kritiens būtu lēnāks un viņa nesasistos. Kad eksorcisti bija darbojušies visu vakaru un daļu nakts, viņi nolēma procedūru pārtraukt. Nākamajā rītā tēvs Kandido eksorcizēja sešus septiņus gadus vecu bērnu. Velns, kas atradās bērnā, sāka skandēt: "Šonakt jūs krietni pastrādājāt, bet neko nepanācāt. Mēs bijām stiprāki. Arī es tur biju!"

Reiz tēvs Kandido jautāja dēmonam, kā viņu sauc. Tas atbildēja: "Zabulons." Pēc eksorcisma tēvs Kandido sūtīja meiteni lūgties pie tabernākula. Pēc tam bija kārta citai apsēstai meitenei, un tēvs Kandido atkal jautāja dēmonam tā vārdu. Tas atkal atbildēja: "Zabulons." Tad tēvs Kandido vaicāja: "Vai tu esi tas pats, kurš bija iemājojis pirmajā meitenē? Dod man kādu zīmi! Dieva vārdā es tev pavēlu atgriezties tajā, kura bija pie manis iepriekš!" Meitene it kā iekaucās, tad pēkšņi apklusa un nomierinājās. Tad tēvs Kandido pavēlēja: "Atgriezies atpakaļ!" Meitene atkal sāka kliegt, bet otrā turpināja lūgties. Šādos gadījumos apsēstība ir skaidri redzama.

Tikpat acīmredzama tā ir dažu bērnu atbildēs. Kādam 11 gadu vecam bērnam tēvs Kandido uzdeva vairākus sarežģītus jautājumus, un atklājās dēmona klātbūtne. Tēvs Kandido jautāja: "Uz zemes ir daudz ļoti gudru un ļoti izglītotu zinātnieku, kuri noliedz Dieva esamību un jūsu pastāvēšanu. Kas tev par to sakāms?" Bērns nevilcinoties atbildēja: "Kas gan tā par gudrību! Tā ir vistīrākā muļķība!" Tad tēvs Kandido, domādams ar to dēmonus, piebilda: "Ir ari citi, kuri apzināti noliedz Dievu, jo tāda ir viņu griba. Kas tie, pēc tavām domām, ir?" Zēns pietrūkās kājās un nikni atbildēja: "Piesargies! Neaizmirsti, ka mēs no jauna izcīnīsim savu brīvību no Dieva! Mēs esam viņam pateikuši savu "nē" vienreiz un uz visiem laikiem." Eksorcists neatlaidās: "Paskaidro, ko nozīmē "izcīnīt savu brīvību no Dieva"! Bez Dieva tu neesi nekas tieši tāpat kā es. Tas būtu tas pats, ja no skaitļa desmit pazustu viens. Kas paliktu pāri? Kas notiktu? Es tev pavēlu Dieva vārdā: saki, ko labu tu esi paveicis? Runā!" Tad dēmons, ļaunumā un bailēs locīdamies, spļaudījās un tā gaudās, ka šāda rīcība nebija savienojama ar 11 gadus veca bērna uzvedību, un teica: "Nenodod mani šai tiesai! Nenodod mani šai tiesai!"

Daudzi vaicā, vai iespējams noticēt, ka notiek saruna ar dēmonu. Šādi gadījumi to apstiprina. Bija vēl cits gadījums.

Kādu dienu tēvs Kandido eksorcizēja 17 gadus vecu zemnieku meiteni, kura runāja vietējā dialektā un slikti zināja itāliešu valodu. Klāt bija ari divi priesteri, kuri brīdī, kad bija skaidri jūtama sātana klātesamība, nenoguruši to iztaujāja. Tēvs Kandido tikmēr turpināja skaitīt lūgšanas latīņu valodā un piebilda vēl kādu vārdu arī grieķu valodā: "Apklusti un izbeidz!" Pēkšņi meitene pagriezās pret tēvu Kandido un izsaucās: "Kāpēc tu liec man apklust? Labāk pasaki to viņiem, kuri nebeidz mani iztaujāt!"

Tēvs Kandido daudzas reizes ir iztaujājis dēmonu dažāda vecuma cilvēkos, bet īpaši viņš mīl izjautāt bērnus, jo šajos gadījumos visskaidrāk atklājas, ka viņi nav atbilžu autori. Atbildes nesaskan ar bērna vecumu, tāpēc apliecina dēmona klātbūtni. Reiz kādai 13 gadus vecai meitenei tēvs Kandido vaicāja: "Kas notiek, ja divi ienaidnieki, kuri ienīduši viens otru visu mūžu, abi nonāk ellē. Kādas būs viņu attiecības, ja turpmāk ellē abi būs kopā?" Atbilde bija šāda: "Kāds tu esi muļķis! Tur katrs dzīvo tikai ar sevi un savas nožēlas gūstā. Tur nepastāv nekādas attiecības. Katrs pilnīgā vientulībā izmisis raud par ļaunumu, ko nodarījis. Tur ir kā kapsētā."

PIRMĀS "SVĒTĪBAS"

Runājot ar šādiem pacientiem, ieteicams lietot pārnesto nozīmi. Eksorcismus es vienmēr dēvēju par svētībām, bet ļaunā gara klātbūtni par negatīvismu. Tāpat ir ļoti labi, ja lūgšanas skaita latīņu valodā, jo nav vēlams pacientu lieki satraukt, lai nerastos pretdarbība un netiktu panākta kaitīga ietekme. Ir ari tādi cilvēki, kurus apsēdusi doma, ka viņos iemājo dēmons, bet visbiežāk ir gandrīz pilnīgi skaidrs, ka tas tā nav. Ja viņu satrauktais prāts uzzinās, ka noticis eksorcisms, tad ar to būs gana, lai šo faktu izmantotu kā drošu apstiprinājumu viņu aizdomām, un neviens vairs nespēs to šiem ļaudīm izdzīt no galvas. Kamēr es neesmu cilvēku pietiekami labi iepazinis, parasti saku, ka došu svētības, kaut arī veicu eksorcismu; bieži dodu svētības, kādas Rituāls paredz slimniekiem.

Pilna sakramentālija ietver plašu ievada lūgšanu klāstu, kurām seko trīs īsti eksorcismi. Tie ir dažādi un papildina cits citu, veidojot loģisku secību līdz pilnīgai atbrīvošanai. Mani nemulsina fakts, ka šie eksorcismi radušies tik tālā pagātnē (1614. gadā), jo tapuši tiešas un ilgstošas pieredzes gaitā.

Tie, kuri rakstījuši par savu pieredzi (piemēram, Alkuīns), eksorcismus ir izmēģinājuši, izvērtējot katra teikuma iedarbību uz apsēstajiem cilvēkiem. Tomēr ir kāds neliels trūkums, kuru tēvs Kandido laboja, un es esmu viņam asistējis. Piemēram, trūkst mariāniskā aicinājuma. Mēs to pievienojām visos trijos eksorcismos, izmantojot pāvesta Leona XIII vārdus. Taču tie ir sīkumi, ja atceramies, ka eksorcismi galvenokārt radušies IX un X gadsimtā.

Es jau minēju, ka eksorcisms var ilgt no dažām minūtēm līdz vairākām stundām. Veicot eksorcismu pirmoreiz pat tajā gadījumā, ja no paša sākuma ir skaidrs, ka vērojama negativitāte, labāk būt skopākam vārdos. Pietiks ar dažām ievada lūgšanām un vienu no trim eksorcismiem. Parasti es izvēlos pirmo, kura laikā var izdarīt ari svēto svaidīšanu. Rituāls to nepiemin, līdzīgi kā par daudzām citām lietām, bet pieredze mums ir iemācījusi (vadoties no svaidīšanas, kuru veic kristību laikā), ka ļoti iedarbīga ir katehūmena eļļas lietošana kopā ar vārdiem: "Sit nominis tui signofamulus tuus munitus." Dēmons cenšas paslēpties, lai to neatklātu un neizdzītu ārā. Tāpēc pirmajās reizēs var gadīties, ka tā klātbūtne gandrīz vai vispār nav redzama. Taču vēlāk eksorcisma spēks piespiež to atklāties. Pastāv vairāki veidi, kā dēmonu saniknot, un viens no tiem ir svaidīšana.

Rituāls nenorāda, kādā stāvoklī jāatrodas eksorcistam. Vieni stāv kājās, citi sēž, vēl citi izvēlas atrasties pa labi no apsēstā, daži pa kreisi vai aizmugurē. Rituāls vienīgi precizē, ka, sākot ar vārdiem: "Ecce crucem Domini", stolas mala jāuzliek uz pacienta kakla un ka priesteris tur labo roku uz viņa galvas. Mēs jau pārliecinājāmies, ka dēmonam ir ļoti jutīgas piecas maņas, jo īpaši acis. Tāpēc tēvs Kandido un mēs, viņa audzēkņi, esam paraduši viegli turēt virs acīm divus pirkstus un zināmos lūgšanu brīžos pacelt acu plakstiņus. Gandrīz vienmēr ļaunā gara klātbūtnes gadījumos acu āboli ir pilnīgi balti un tikai nedaudz augšā vai apakšā var ieraudzīt acu zīlītes.

Redzokļu novietojums un traucējumi norāda uz dēmona veidu. Daudzās iztaujāšanās dēmoni tiek klasificēti divējādi, vadoties no Atklāsmes grāmatas 9. nodaļas: ja acu zīlītes pavērstas uz augšu, tad runa ir par skorpioniem, bet, ja tās ir uz leju, tad dēmoni ir čūskas. Skorpionu vadonis ir Lucifers (vārda izcelsme nav aizgūta no Bībeles, bet balstās tradīcijā). Savukārt čūsku vadonis ir sātans, kas pavēl arī Luciferam un visiem pārējiem dēmoniem. Gribu vērst uzmanību uz to, ka vārds "velns" Bībelē netiek lietots vispārējā nozīmē kā dēmons, bet vienmēr norāda uz sātanu. Otrs sātana vārds ir Belcebuls. Daudzi domā, ka Lucifers ir sinonīms vārdam "sātans". Šobrīd es neiedziļināšos šajā jautājumā, bet, vadoties no savas pieredzes, varu apgalvot, ka runa ir par diviem dažādiem dēmoniem.

Dēmoni nav runīgi, tie jāpiespiež runāt; tie runā tikai pašos smagākajos gadījumos, kad ir īsta apsēstība. Dažkārt tie pēkšņi kļūst ļoti pļāpīgi. Tas ir paņēmiens, kā novērst eksorcista uzmanību un neļaut viņam koncentrēties, un ari lai izvairītos no konkrētas atbildes, kad tiem uzdod jautājumus. Iztaujāšanas laikā ir būtiski ievērot Rituāla noteikumus: neuzdot nevajadzīgus jautājumus; prasīt, kāds ir dēmona vārds un vai ir vēl kādi citi dēmoni, cik to ir, kad un kādā veidā ļaunais gars ir iegājis ķermenī un kad tas izies. Ja dēmona klātesamību izraisījusi burvestība, tad prasa, kādā veidā tas noticis. Ja cilvēks ir apēdis vai iedzēris ko noburtu, tad viņam tas ir jāizvemj; ja burvestība ir kaut kur noslēpta, tad jāuzzina, kur tā atrodas un jāsadedzina, ievērojot vajadzīgo piesardzību.

Ja ir ļaunā gara klātbūtne, tad eksorcisma laikā dažkārt tā izpaužas ļoti skopi, bet dažkārt līdzīgi pēkšņai eksplozijai. Eksorcists apgūs aizvien vairāk zināšanu par ļaunuma spēku un smaguma pakāpi: vai tā ir apsēstība, uzmācība vai apmātība. Tāpat viņš uzzinās, vai tā sākusies nesen vai ir stipri iesakņojusies. Par šiem jautājumiem ir grūti atrast drukātus tekstus, kuri sniegtu paskaidrojumus. Es izmantoju šādu rādītāju: ja persona eksorcismu laikā (jāatzīmē, ka šajā brīdī dēmons visvairāk ir spiests atklāties, jo to spiež darīt eksorcisma spēks; tas var pārņemt personu arī citos brīžos, bet visbiežāk ne tik smagi), iegājusi pilnīgā transa stāvoklī, sāk runāt, tad tas ir dēmons, kurš runā ar šī cilvēka muti. Ja persona svaidās, tad tas ir dēmons, kurš izmanto šī cilvēka locekļus. Taču eksorcisma beigās indivīds neko neatceras no notikušā, un tad runa ir par velna apsēstību vai personā ir dēmons, kurš šad un tad rīkojas ar tās locekļiem. Turpretī, ja persona eksorcismu laikā, izrādot reakcijas, kuras atklāj dēmona uzbrukumu, pilnībā nezaudē samaņu un beigās kaut neskaidri, tomēr atminas, ko ir jutusi vai darījusi, tad tā ir velna uzmācība, velns neatrodas pastāvīgi cilvēkā, bet laiku pa laikam to pārņem un izraisa fiziskus un psihiskus traucējumus. Tomēr ne vienmēr ir tieši tā.

Šobrīd es nekavēšos pie trešā veida (izņemot apsēstību un uzmācību), tas ir, velna apmātības: uzmācīgas domas, kas nomoka jo īpaši naktīs, bet dažkārt pastāvīgi. Jāatzīmē, ka visos gadījumos der viena un tā pati ārstēšana: lūgšanas, sakramenti, gavēnis, kristīga dzīve, žēlastības dāvanu došana, eksorcismi.

Es pakavēšos pie vispārēja rakstura traucējumiem, kuri var norādīt uz ļaunā gara izraisītu cēloni, kaut arī ne vienmēr runa ir par šo ļaunumu. Diagnozes noteikšanai ar to vien nepietiek, bet šie traucējumi var palīdzēt to formulēt.

Negatīvisms vai dēmoni sliecas (vieglāk vai nopietnāk atkarībā no iemesla) uzmākties cilvēkam piecos veidos: ietekmējot veselību, jūtas, darījumus, dzīvesprieku un provocējot vēlmi mirt.

Veselība. Ļaunajam garam piemīt vara izraisīt fiziskas un psihiskas kaites. Esmu jau minējis divas visizplatītākās slimības skartās vietas galvu un vēderu. Pamatā tās ir stabilas kaites. Pārējās drīzāk ir pārejošas, bieži parādās tikai eksorcismu laikā. Runa ir par augoņiem, asām sāpēm, zilumiem… Rituāls iesaka pārmest šīm vietām krusta zīmi un apslacīt ar svētīto ūdeni. Daudzkārt esmu novērojis, ka ļoti iedarbīgs paņēmiens ir uzlikt stolu un ar roku cieši piespiest. Vairākas reizes pie manis ir vērsušās nomāktas sievietes, kurām tuvākajā laikā nepieciešama olnīcu operācija. Viņām bijušas sāpes, kā arī uz operācijas nepieciešamību norādījusi ultrasonogrāfija. Pēc svētīšanas sāpes izzuda un, veicot atkārtotu ultrasonogrāfiju, atklājās, ka cistas ir izzudušas un operācijai vairs nebija jēgas. Tēvam Kandido ir bagātīga pieredze arī smagākos gadījumos, kad slimība ir atkāpusies tikai pēc svētīšanas (piemēram, smadzeņu audzēji). Saprotams, ka tas notiek tikai ar tiem cilvēkiem, kuriem ir negatīvisms, un ir pamats aizdomām, ka slimība radusies saistībā ar ļauno garu.

Jūtas. Ļaunais gars var radīt neizturamu neiecietību, īpaši pret cilvēkiem, kuri visvairāk vēl šai personai labu. Tādējādi izjūk laulības, tiek atsauktas saderināšanās, izceļas skaļi strīdi ļoti bieži par sīkumiem ģimenēs, kurās īstenībā visi cits citu mīl. Tiek sarautas draudzības saites, cilvēkam šķiet, ka viņu neviens nevēlas redzēt savā tuvumā, ka viņš tiek atgrūsts. Tāpat var pastāvēt savstarpēja nesaprašanās vai pilnīgs jūtu apsīkums, nespēja apprecēties. Beidzamais ir ļoti izplatīts gadījums: tikko rodas iespaids, ka draudzība varētu pāraugt mīlestībā, vai pat pēc atzīšanās mīlestībā, pēkšņi viss bez redzama iemesla izjūk.

Darījumi. Pie šiem gadījumiem pieskaitāma nespēja atrast darbu pat tad, kad liekas vieta jau sameklēta; rodas kādi neiedomājami vai absurdi šķēršļi. Tāpat var gadīties, ka cilvēks sameklē darbu, bet kāda muļķīga iemesla dēļ to pamet, pēc tam ar grūtībām sameklē nākamo darbu un atkal it kā vieglprātīgi pamet. Esmu redzējis, ka labi nodrošinātas ģimenes šādā veidā nonākušas līdz pilnīgai nabadzībai, kaut nav cilvēka spēkos izskaidrot, kā tas varēja notikt. Dažkārt tā noticis ar lieliem uzņēmējiem, kuriem pēkšņi bez redzama iemesla nekas vairs neveicas. Gadās, ka uzņēmēji piepeši sāk pieļaut rupjas kļūdas citu pēc citas un galu galā nonāk milzīgos parādos, bet dažreiz tirgotāji, kuriem pieder pircēju iecienīti veikali, negaidīti pamana, ka pie viņiem neviens vairs nenāk iepirkties. Būtībā tas attiecas uz nespēju sameklēt darbu, uz nonākšanu nabadzībā pēc dzīves pārticībā vai mētāšanos starp intensīvu darbu un bezdarbību. Un tas notiek bez redzama iemesla.

Dzīvesprieks. Dabiski, ka fiziskās kaites, nošķirtība jūtu dzīvē, ekonomiskas dabas neveiksmes veicina pesimismu, līdz ar to rodas noliedzoša attieksme pret dzīvi. Tas pāraug nespējā saskatīt kaut ko labu vai vismaz cerību, jo viss rādās tumšās krāsās, nav redzama izeja un dzīve šķiet nepanesama.

Vēlme mirt. Tas ir ļaunā gara galamērķis panākt, lai cilvēks tiek novests tādā izmisumā, ka gatavs izdarīt pašnāvību. Taču tūlīt vēlos piebilst: ja cilvēks atrodas Baznīcas aizstāvībā un saņem kaut vienu svētību, tad viņam tas vairs nedraud. Tad viņš piedzīvo to, ko Kungs atļāva dēmonam attiecībā uz ījabu: "Redzi, viņš ir tavā varā, bet sargi viņa dzīvību!" (īj 2, 6) Es varētu pastāstīt daudz gadījumu, kad Kungs gluži brīnumainā veidā ir glābis cilvēkus no pašnāvības.

Daudzi, kuriem izklāstīju šos piecus ļaunā gara darbības veidus, bija tos pārdzīvojuši, bet dažādās smaguma pakāpēs. Vēlos vēlreiz uzsvērt, ka šie ļaunumi var būt ļaunā gara klātbūtnes sekas, bet tiem var būt arī citi iemesli; ar tiem vien nepietiek, lai pateiktu, ka persona ir apsēsta vai ka tā ir velna invāzija.

Runājot par piekto punktu vēlmi mirt un izdarīt pašnāvību -, kas ir pats smagākais stāvoklis, es gribētu minēt pāris piemēru.

Man bija gadījums ar medmāsu, kura akūtas krīzes laikā, nespējot vairs izturēt, nolēma izdarīt kaut ko pavisam neprātīgu. Viņai bija jāveic asins pārliešana, un medmāsa nolēma: "Pārliešu pacientam citas asins grupas asinis, slimnieks nomirs, mani apcietinās, un es radīšu glābiņu cietumā." Viņa tā arī izdarīja un bija pilnīgi pārliecināta, ka izmantojusi citas asins grupas asinis. Pēc tam medmāsa devās uz savu istabiņu un gaidīja, kad viņu apcietinās. Pagāja stundas, taču nekas nenotika.

Asins pārliešana bija notikusi veiksmīgi (nav zināms, kādā veidā), un medmāsai atlika vienīgi nožēlot savu muļķīgo iedomu.

Džankarlo bija 25 gadus vecs, izskatīgs jauneklis, un šķita, ka viņš ir vesels un dzīvespriecīgs. Neviens nenojauta, ka viņu drausmīgi nomoka tā "apakšīrnieks". Eksorcismi viņa stāvokli nedaudz atviegloja, bet ar to bija par maz. Kādu vakaru viņš nolēma, ka šādai dzīvei jādara gals. Jauneklis aizgāja līdz sliežu ceļam un nogūlās uz sliedēm. Viņš nogulēja četras vai piecas stundas, garām pabrauca vairāki vilcieni abos virzienos, bet visi pa blakussliedēm. Viņu nepamanīja ne kāds mašīnists, ne dzelzceļa darbinieks. Tie ir patiesi notikumi, un es nezinu, kā tos izskaidrot.

Esmu vaicājis tēvam Kandido, vai viņa garajā pieredzē ir bijis kāds gadījums, kad miris viņa svētīts cilvēks. Viņa dzīvē bijis tikai viens gadījums, un viņš man to izstāstīja. Tas noticis ar kādu meiteni no Romas, kura bija nonākusi smagā pilnīgas apsēstības varā un sākusi nākt pie viņa uz eksorcismiem. Meitenei pamazām sāka kļūt labāk, kaut ari viņa ar pūlēm apkaroja vēlmi izdarīt pašnāvību. Taču kādu dienu pie tēva Kandido atnāca meitenes māte, kas uzskatīja meitu par "ķertu" un apbēra ar nebeidzamiem pārmetumiem. Pēc tēva Kandido paskaidrojumiem māte izlikās, ka ir pārliecināta, kaut īstenībā tā nebija. Kādu dienu, kad meita uzticēja mātei savas uzmācīgās pašnāvības domas, nekrietnā sieviete sarīkoja kārtējo scēnu: "Tu esi ķerta! Tu nekam nederi! Pat pašnāvību nespēj izdarīt! Pamēģini!" un, to pateikusi, atvēra logu. Meita izlēca pa logu un nositās. Tas ir vienīgais pašnāvības gadījums svētītai personai, kuru piedzīvojis tēvs

Kandido. Taču acīmredzama ir mātes vaina, kuras dēļ meita vispār bija nonākusi līdz tādam stāvoklim.

Es jau pieminēju eksorcismu ilgumu un to, ka nav iespējams pateikt, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, līdz tiks sasniegta atbrīvošana. Ļoti liela nozīme ir paša cilvēka sadarbībai, bet, neraugoties uz to, dažkārt iespējams sasniegt vienīgi uzlabošanos, nevis izārstēšanos. Kādu dienu tēvs Kandido veica eksorcismu kādam liela auguma jaunietim, un šī procedūra prasīja no eksorcista ne vien garīgu, bet arī lielu fizisku piepūli. Dažkārt notiek vārda tiešā nozīmē īsta cīņa. Jau pašā sākumā jaunietis teica tēvam Kandido: "Baidos, vai būs labi, ja jūs šodien veiksiet man eksorcismu; man ir ļaunas priekšnojautas." Un patiešām starp viņiem uzsākās īsta cīņa, kuras gaitā nevarēja saprast, kurš ņems virsroku. Pēkšņi jaunietis sabruka, un pēc neilga laika arī tēvs Kandido sabruka pār viņu. Vēlāk viņš smaidīdams man stāstīja: "Ja tajā brīdī kāds būtu ienācis, tad nesaprastu, kurš ir eksorcists un kurš apsēstais." Vēlāk tēvs atguvās un pabeidza eksorcismu. Pēc dažām dienām tēvs Pio atsūtīja ziņu: "Nezaudē laiku un spēkus ar šo jaunieti. Tās ir veltas pūles." Ar intuīciju, kas viņam nāca no augšienes, tēvs Pio bija sapratis, ka šajā gadījumā neko nevarēs panākt. Fakti apstiprināja viņa teikto.

Es vēlētos piebilst: apsēstība nav lipīga slimība ne ģimenei, ne tiem, kas ir līdzās, nedz arī kaitīga tām vietām, kur notiek eksorcismi. Ir svarīgi to pateikt skaidri un gaiši, jo bieži mēs, eksorcisti, sastopamies ar lielām grūtībām, kad mēģinām atrast vietu, kur veikt šo sakramentāliju. Daudzi atteikumi rodas no bailēm, ka izvēlētā vieta kļūs "kaitīga". Būtu svarīgi, lai vismaz priesteri zinātu, ka apsēstie un eksorcismi neatstāj nekādas sekas uz vietu un personām, kas tur dzīvo. Taču mums jābīstas no grēka, jo nocietināts grēcinieks, kurš lādas, var nodarīt ļaunu savai ģimenei, darbavietai un vietām, kuras apmeklē.

Atstāstīšu dažus atgadījumus, taču nevis tāpēc, ka tie būtu paši kliedzošākie, bet gan vieni no raksturīgākajiem.

16 gadus veca meitene Anna Marija jutās nomākta, jo beidzamā laikā vairs neveicās mācībās (agrāk viņai nekad tādu grūtību nebija), un mājās viņa dzirdēja neparastus trokšņus. Meitene atnāca vecāku un māsas pavadībā. Es svētīju meiteni un pamanīju neliela negatīvisma pazīmes. Pēc tam es svētīju māti, kurai arī konstatēju nelielus traucējumus. Tikko uzliku viņai uz galvas rokas, sieviete iekliedzās un saļima uz grīdas, noslīdot no krēsla, kurā sēdēja. Es liku meitenēm iziet ārā un turpināju eksorcismu vīra klātbūtnē. Mātē es atklāju daudz lielāku negatīvismu nekā meitā. Annai Marijai pietika ar trim svētīšanas reizēm, jo tas patiešām bija neizteikts un viegls gadījums. Taču mātei bija vajadzīgi vairāki mēneši, katru nedēļu saņemot svētību, un viņa izārstējās daudz ātrāk, nekā biju gaidījis pēc pirmās reakcijas.

30 gadus jaunu sievieti Džovannu, triju bērnu māti, pie manis atsūtīja biktstēvs. Viņa sūdzējās par galvas sāpēm, ari sāpēm vēderā, samaņas zaudēšanu. Taču ārsti uzskatīja viņu par veselu. Pakāpeniski noskaidrojās viņas kaite triju dēmonu klātbūtne, kuri bija viņā iegājuši pēc noburšanas trijās atsevišķās reizēs. Visnoturīgāko burvestību bija uzsūtījusi meitene, kura pirms Džovannas kāzām bija ļoti cerējusi apprecēties ar Džovannas līgavaini. Tā kā ģimene daudz lūdzās, tas padarīja eksorcismus vieglākus. Divi dēmoni no jaunās sievietes iznāca samērā ātri, bet trešais tik viegli nepadevās. Bija vajadzīgi gandrīz trīs gadi ar vienu svētīšanu nedēļā.

Pēc pieņemšanas pie manis ienāca 19 gadus veca, izaicinoša izskata gaišmate, vārdā Marčella. Viņu mocīja asas sāpes vēderā; viņa nespēja savaldīties ne mājās, ne darbā: nekaunīgi un aizvainojoši visiem atbildēja un netika ar sevi galā. Pēc ārstu domām, viņai nekas nekaitēja. Kad svētīšanas sākumā uzliku uz viņas plakstiem pirkstus, acis bija pilnīgi baltas, bet acu zīlītes tikko redzamas acs lejasdaļā. Viņa ironiski iesmējās. Es paguvu nodomāt, ka tas ir sātans, un atskanēja balss: "Es esmu sātans." Un atkal atskanēja smiekli. Marčella sāka ļoti daudz lūgties, pastāvīgi apmeklēja komūniju un katru dienu skaitīja rožukroņi, katru nedēļu nāca uz grēksūdzi (grēksūdze ir stiprāka nekā eksorcisms!). Viņas stāvoklis strauji uzlabojās; vienīgā atkāpe bija tajā laika posmā, kad meitene vairs nelūdzās pietiekami daudz. Viņa izārstējās divu gadu laikā.

28 gadus vecais Džuzepe atnāca pie manis, māsas un mātes pavadīts. Tūlīt bija redzams, ka viņš to darījis, vienīgi lai izpatiktu saviem tuvākajiem. No viņa nāca spēcīga cigarešu dvaka, puisis lietoja narkotikas un tās izplatīja, viņš arī lādējās. Lieki runāt par lūgšanos vai sakramentiem. Centos jaunieti noskaņot pēc iespējas labvēlīgāk, lai viņš labprātīgi pieņemtu svētību. Tā bija ļoti īsa procedūra, un dēmons atklājās acumirklī tik negantā veidā, ka es tūlīt pārtraucu. Kad pateicu Džuzepem, kas ar viņu notiek, puisis atbildēja: "Es to jau zināju, un man tā patīk. Dēmons mani netraucē."

Vairāk es šo puisi neesmu saticis.

Māsa Andžela bija ļoti jauna, bet, kad ieradās pie manis, viņa atradās nožēlojamā stāvoklī. Viņa gandrīz nespēja parunāt, un lūgties ne tik. Viņai sāpēja visa miesa; nebija iespējams atrast vietu, kas nesagādātu fiziskas ciešanas. Viņa nemitīgi dzirdēja lāstus, bieži atskanēja dīvaini trokšņi, kurus saklausīja ari citas māsas. Nelaimes bija sākušās pēc kāda zemiska priestera lāsta (varbūt burvestības). Māsa Andžela pacieta šīs mokas savas kongregācijas labā. Pēc daudzām svētīšanām, kas viņas stāvokli nedaudz atviegloja, māsu Andželu pārveda uz citu pilsētu. Es ceru, ka viņa atrada citu eksorcistu, kurš turpināja atbrīvošanas darbu.

Es aprakstīšu arī vienu no briesmīgākajiem burvestības gadījumiem, kurš piemeklēja visu ģimeni. Tēvs bija veiksmīgs tirgotājs, taču pēkšņi neizskaidrojamā veidā zaudēja klientus. Viņa noliktavas bija pilnas ar precēm, bet neviens pie šī tirgotāja vairs nevērsās. Reiz, kad viņam tomēr izdevās atrast pircēju, piekrautā automašīna pa ceļam atkārtoti sabojājās, nesasniegusi mērķi, un darījums nenotika. Citā reizē, kad tirgotājs ar lielām pūlēm bija atradis noietu precēm un atbrauca automašīna, nekādi nebija iespējams atvērt veikala žalūzijas; arī šis darījums neizdevās. Tadpat viņa precēto meitu pameta vīrs, bet otras meitas saderinātais, nesniedzot nekādus paskaidrojumus, atstāja līgavu, kad mājās jau viss bija sagatavots kāzām. Turklāt radās arī veselības traucējumi; un mājā bija dzirdami neparasti trokšņi. Likās, ka nevar saprast, no kura gala sākt. Arī šajā gadījumā es, kā parasti, ieteicu lūgšanos, biežu sakramentu pieņemšanu, noturīgu kristiešu dzīvi un tad sāku svētīt visus ģimenes locekļus. Pēc tam es svētīju un noturēju

Svēto Misi šīs ģimenes piederīgo darbavietās un dzīvesvietās. Pirmie rezultāti bija jūtami pēc gada, un pamazām uzlabošanās pieņēmās spēkā, kaut arī ne tik strauji. Tie patiešām ir smagi ticības un izturības pārbaudījumi.

Antonija, divdesmitgadīga jauniete, atnāca pie manis, sava tēva konditora pavadīta. Meita, gluži kā pareģe, saklausīja dīvainas balsis, nespēja ne gulēt, ne strādāt. Savukārt tēvam bija sākušās sāpes vēderā, pret kurām ārsti bija bezspēcīgi, zāles nelīdzēja. Kad svētīju meitu, ievēroju vieglu negatīvismu un teicu, ka viņa varētu izveseļoties pēc dažām svētīšanas reizēm, ja negadīsies kas negaidīts. Taču tēvs pēc svētīšanas iekrita pilnīgā transā, kaut arī neteica ne vārda un izskatījās mierigs. Kad vīrietis atmodās, redzēju, ka viņš neko neatceras. Es ieteicu meitai nestāstīt tēvam par notikušo, lai viņš neizbītos, un abi atgriezās mājās. Taču, pārnākusi mājās, meita neizturēja un visu izstāstīja; tēvs pārbijās, ka atradies transā, un aizgāja pie… burvja. No cilvēka, kurš abus bija atsūtījis pie manis, es vēlāk uzzināju, ka gan tēvam, gan meitai klājas slikti. Taču pie manis viņi vairs neatgriezās. Ir bijuši arī citi gadījumi, kad cilvēki zaudējuši drosmi, jo uzlabošanās notikusi ļoti lēnām. Viņi devušies pie burvjiem, bet sekas bijušas ļoti sliktas. Dievs mūs ir radījis brīvus, un mums dota brīvība ari sevi pazudināt.

Apkopojot šo nodaļu, es gribu precizēt vienu domu: katram eskorcistam ir sava pieredze, kura reizēm ir neatkārtojama un kuru nav ieguvuši citi eksorcisti. Es nebrīnītos, ja kāds eksorcists justos samulsis, lasot nodaļas pirmo daļu, kurā aprakstīju acu stāvokli, galvas sāpes un sāpes vēderā. Es varētu aprakstīt arī citus gadījumus, kas pastāvīgi sastopami manā praksē. Tās ir izpausmes, kuras vienmēr vai gandrīz vienmēr novērojis tēvs Kandido un arī mēs, viņa skolēni. Šīs izpausmes ir patiesas arī tad, ja citi eksorcisti nav neko līdzīgu novērojuši.

Manuprāt, ir ļoti būtiski ar cieņu izturēties pret dažādām metodēm un pieredzēm. Nevar mazināt kāda fakta vai reakcijas patiesumu, kā arī kāda paņēmiena efektivitāti, ja tie saistās tikai ar vienu eksorcistu, bet nesaskan ar cita pieredzi.

DĒMONA IZTURĒŠANĀS

Vēlos darīt jums zināmu, ka vispār dēmons dara visu iespējamo, lai to neatklātu, ka tas ir skops vārdos, meklē visus iespējamos ceļus, lai atņemtu drosmi pacientam un eksorcistam. Dēmona uzvedībā saskatāmi četri posmi: pirms tā atklāšanas, eksorcismu laikā, neilgi pirms iziešanas, pēc atbrīvošanas. Tūlīt jāpiebilst, ka nav divu vienādu gadījumu. Ļaunā gara izturēšanās ir ļoti dažāda un neparedzama. Šeit aprakstītais attiecas vienīgi uz dažiem visbiežāk sastopamajiem izturēšanās aspektiem.

1. Pirms atklāšanas. Dēmons izraisa fiziskas un psihiskas ciešanas, un skartā persona ārstējas ar zālēm, bet nevienam nav aizdomas par patieso kaites cēloni. Dažkārt ārsti ilgi ārstē slimību, izmēģina dažādas zāles, bet rezultāti neatbilst parastajiem gadījumiem, tāpēc gadās, ka slimnieks bieži maina ārstus un sūdzas, ka mediķi nespēj atklāt viņa slimības cēloņus. Visgrūtāk klājas tiem, kam ir psihiskas izpausmes. Visbiežām speciālisti neko neatrod (tā tas notiek ari ar fiziskām kaitēm), un cilvēks tuvinieku acīs kļūst par "ķertu". Šo "slimnieku" smagākais krusts ir tas, ka neviens viņus nesaprot un neviens viņiem netic. Gandrīz vienmēr gadās, ka agrāk vai vēlāk pēc tam, kad viņi velti klauvējuši pie oficiālās medicīnas durvīm, šie cilvēki meklē dziedniekus vai, sliktākā gadījumā, burvjus un hieromantus. Tādējādi kaites kļūst vēl smagākas.

Pacienti, kuri vēršas pie eksorcista (to ieteicis kāds draugs vai, retāk, priesteris), parasti jau ir apmeklējuši ārstus, vīlušies viņos, un gadās, ka bijuši arī pie burvjiem vai pūšļotājiem. Sirdzēju izturēšanos izskaidro nepietiekama ticība vai arī tas, ka viņi nav praktizējoši kristieši, un visam klāt vēl Baznīcas neattaisnojamā un lielā nolaidība šajā darba laukā. Visbiežāk tikai nejaušības dēļ slimnieki ir uzzinājuši par eksorcistu esamību.

Jāpatur prātā, ka ari pilnīgas apsēstības gadījumos dēmons (kad tas rīkojas un runā, izmantojot nelaimīgā locekļus) nedarbojas visu laiku, bet ar īsākiem vai garākiem pārtraukumiem (to dēvē par krīzi). Izņemot īpaši smagus gadījumus, cilvēks spēj pildīt savus pienākumus un mācīties tā, ka viss liekas normāli, lai gan patiesībā tikai viņš pats zina, cik lielas pūles tas no viņa prasa.

2. Eksorcismu laikā. Sākumā dēmons dara visu, lai to neatklātu, vai vismaz cenšas noslēpt apsēstības smaguma pakāpi, kaut arī ne vienmēr tas izdodas. Eksorcisma spēks dažreiz to piespiež atklāties jau pirmās lūgšanas laikā, bet citreiz vajadzīgi vairāki eksorcismi. Es atceros kādu jaunekli; pirmās lūgšanas laikā man radās tikai nelielas aizdomas, un es nospriedu: "Šis ir viegls gadījums. Es tikšu galā ar šo un vēl pāris svētībām." Nākamajā reizē viņš kļuva nikns, un turpmāk es vairs neveicu eksorcismu, pirms nebiju pieaicinājis četrus spēcīgus vīrus.

Citreiz ir jāpienāk Dieva noliktajam laikam. Es atminos kādu cietēju, kurš bija vērsies pie vairākiem eksorcistiem, ieskaitot mani, bet neviens neko nebija ievērojis. Taču kādudien dēmons atklājās, un no šīs reizes cilvēks regulāri apmeklēja eksorcistu. Dažos gadījumos jau pirmās vai otrās svētības laikā dēmons parāda visu savu spēku, kas katrā cilvēkā izpaužas atšķirīgi, bet citreiz izpausme notiek pakāpeniski. Ir arī tādi ļaunā piemeklētie, kuriem katrreiz uzrodas jaunas kaites. Rodas iespaids, ka visam ļaunajam, kas sakrājies viņos, pamazām ir jāatklājas, lai to varētu iznīdēt.

Dēmons reaģē ļoti dažādi uz lūgšanām un svaidīšanu. Nereti tas cenšas izlikties vienaldzīgs, bet īstenībā tas cieš, un tā ciešanas tikai pieaug, līdz notiek atbrīvošanās. Daži apsēstie paliek nekustīgi un klusi, reaģējot tikai ar acīm, ja kāds viņus izaicina. Citi svaidās, un tos nākas saturēt, vēl citi vaimanā, īpaši, ja paspiež vēderu sāpīgajās vietās, kā norādīts Rituālā, vai arī pēc krusta zīmes un apslacīšanas ar svētīto ūdeni. Nikno ir maz, bet šos pacientus eksorcista palīgiem vai ģimenes locekļiem nākas stingri saturēt.

Ja pievēršamies runāšanai, tad jāsaka, ka dēmoni ir ļoti nerunīgi. Tāpēc Rituālā pareizi norādīts, ka nav jāuzdod lieki jautājumi, bet jājautā tikai tas, kas palīdz pacientam sasniegt atbrīvošanos. Vispirms ir jānoskaidro dēmona vārds, jo nosaukšana vārdā tam nozīmē neveiksmi; ne velti dēmons cenšas palikt nemanīts. Kad dēmons ir nosaucis vārdu, tad nākamo eksorcismu laikā tas centīsies to neatkārtot. Pēc tam ļaunajam garam vaicā, cik dēmonu atrodas ķermenī. To var būt daudzi, var būt tikai daži, taču starp tiem vienmēr ir galvenais, kura vārdu nosauc pirmo. Ja dēmonam ir Bībelē vai tradīcijā minētais vārds (piemēram, Sātans vai Belcebuls, Lucifers, Zabulons, Meridiāns, Asmodejs…), tad tas ir no "lielajiem dūžiem", kurus nākas grūti uzveikt. Tomēr grūtības ir saistītas arī ar to, cik spēcīgi dēmons cilvēku ir apsēdis. Ja ķermenī iemitinājušies vairāki dēmoni, tad vadonis aiziet beidzamais.

Apsēstības spēks izriet arī no dēmona izturēšanās, pieminot svētus vārdus. Vispār ļaunais gars neizrunā un nespēj izrunāt svēto vārdus, bet aizvieto tos ar vietniekvārdiem: "Viņš" nozīmē Dievs, bet "Viņa" ir Dievmāte. Dažkārt tie saka "tavs Vadonis" vai "tava Valdniece", lai norādītu uz Jēzu un Dievmāti. Turpretim, ja apsēstība ir ļoti spēciga un ķermenī atrodas augsta ranga dēmons (vēlreiz jāatgādina, ka dēmoni saglabā to pašu rangu, kāds tiem bija, esot eņģeļiem, piemēram, varas, troņi, kundzības spēki…); tad var gadīties, ka tie izrunā Dieva un Dievmātes vārdu, bet kopā ar drausmīgiem lāstiem.

Daudzi nezin kāpēc domā, ka dēmoni ir pļāpīgi un ka, ejot uz eksorcismu, varēs uzzināt visus viņu grēkus. Tas ir aplams uzskats, jo dēmoni runā maz un, ja tie kļūst runīgi, tad runā aizskarošiem vārdiem, lai novērstu eksorcista uzmanību un izvairītos no viņa jautājumiem. Tomēr var gadīties izņēmumi. Reiz tēvs Kandido bija uzaicinājis uz eksorcismiem kādu priesteri, kurš plātījās, ka tiem neticot. Priesteris patiešām atnāca un izturējās visai nicinoši, stāvēja, rokas sakrustojis uz krūtīm, un nelūdzās (kā tas jādara visiem klātesošajiem), un ironiski smaidīja. Piepeši dēmons vērsās pie viņa: "Tu teici, ka man neticot. Taču sievietēm gan tu tici. Un kā vēl!" Nabadziņš, ne vārda neteicis, atkāpās līdz durvīm un, tās sasniedzis, aši izmetās ārā.

Kādā citā reizē dēmons norādīja uz grēkiem, lai iebiedētu eksorcistu. Tēvs Kandido svētīja skaistu jaunekli, kurā bija iemājojis daudz lielāks nezvērs. Dēmons centās panākt, lai eksorcists sabītos: "Vai neredzi, ka tu tikai zaudē laiku ar šo te? Viņš nekad nelūdzas, viņš apmeklē… viņš dara…", un sekoja grēku uzskaitījums. Pēc eksorcisma tēvs Kandido centās pārliecināt jaunekli iet pie grēksūdzes. Taču jauneklis par to negribēja ne dzirdēt. Nācās viņu aizvest gandrīz ar varu, bet tur viņš pasteidzās apgalvot, ka viņam nav nekā, ko sev pārmest. "Bet vai todien tu nedarīji to…?" tēvs Kandido neatlaidās, un nelaimīgajam nācās atzīties visos savos grēkos. Galu galā viņš saņēma grēku atlaišanu. Jauneklis aizgāja pilnīgi apstulbis: "Es vairs neko nesaprotu! Priesteri patiešām visu zina!"

Turklāt Rituāls iesaka jautāt, cik ilgi dēmons atrodas ķermenī un kāpēc tas tur iegājis. Mazliet vēlāk runāsim par noburšanas gadījumiem: kādi jautājami tad jāuzdod un kā jārīkojas. Taču atgādināsim, ka velns ir melu karalis. Tas viegli var norādīt uz to vai citu cilvēku, lai radītu aizdomas un ienaidu. Dēmona atbildes ir labi jāpārbauda. Aprobežošos ar konstatējumu, ka kopumā dēmona atbildēm nav lielas nozīmes. Piemēram, dažkārt, kad dēmons jutās novājināts, tas nosauca nepareizu savas iziešanas datumu. Pieredzējis eksorcists, kāds bija tēvs Kandido, saprata, ar kādu dēmonu viņam ir darīšana, un bieži spēja uzminēt tā vārdu un uzdeva salīdzinoši maz jautājumu. Dažkārt pēc jautājuma par vārdu es dzirdēju atbildi: "Tu to jau zini." Un tas bija tiesa.

Bieži dēmoni sāk runāt spontāni, īpaši stipras apsēstības gadījumā, jo vēlas iebiedēt eksorcistu. Vairākas reizes man ir gadījies dzirdēt šādus izteikumus: tu neko neiespēsi pret mani; šeit ir manas mājas, man ir labi, es te palikšu; tu velti zaudē laiku. Gadījušies ari draudi, sakot: es apēdīšu tavu sirdi; šonakt tu no bailēm nevarēsi ne acu aizvērt; es ielīdīšu tavā gultā kā čūska… Pēc tam kad esmu atbildējis, tie apklust. Piemēram, gadījumos, kad es atbildu: mani sargā Dievmātes apmetnis, un tu neko nespēj man izdarīt; mans vadonis ir ercenģelis Gabriēls, vai vēlies ar viņu spēkoties; sargeņģelis sargā mani, lai tu neko nespētu man nodarīt, un tamlīdzīgi.

Vienmēr iespējams atrast dēmona īpaši vājo vietu. Daži nekādi nespēj paciest krusta zīmi, ko izdara ar stolu pār sāpošajām vietām. Citiem nepatīk, ja tiem iepūš sejā dvašu, vēl citi nevar izturēt apslacīšanu ar svētīto ūdeni. Ir ari tādi eksorcisma vai citu lūgšanu teikumi, uz kuriem dēmons reaģē ārkārtīgi asi vai zaudē spēkus. Tādā gadījumā tie ir jāatkārto, kā norāda Rituāls. Eksorcisms var būt īss vai garš atkarībā no tā, kā eksorcists uzskata par vajadzīgu, ņemot vērā dažādus apstākļus. Nereti ir noderīga ārsta klātbūtne, un ne tikai tādēļ, lai uzstādītu sākuma diagnozi, bet arī lai konsultētu par eksorcisma ilgumu. īpaši tad, ja apsēstais nejūtas labi (piemēram, ja pacients ir sirds slimnieks), vai arī, kad eksorcists nejūtas vesels. Šādos gadījumos ārsts var ieteikt, kad vēlams beigt. Tas, protams, jāsaprot arī pašam eksorcistam, kad viņš pārliecinās, ka nav vērts turpināt.

3. Tuvojoties iziešanai. Tas ir delikāts un grūts bridis, kurš var ari ieilgt. No vienas puses, dēmona spēki izsīkst, bet tas cenšas vēl izdarīt beidzamos uzbrukumus. Bieži rodas maldīgs iespaids: atšķirībā no parastām slimībām, kad slimnieks pamazām atlabst, līdz pilnīgi izveseļojas, šajos gadījumos var notikt pretējais vai arī dēmona skartajai personai kļūst aizvien sliktāk, un tieši tad, kad tā vairs nespēj izturēt, sākas atveseļošanās. Tā nav vienmēr, bet šādi gadījumi ir novēroti bieži.

Ja dēmonam jāatstāj cilvēks, tas nozīmē atgriešanos ellē, kur dēmons gandrīz vienmēr ir nolemts mūžīgai nāvei un zaudē iespēju darboties, uzmācoties cilvēkiem. Savu izmisumu tas pauž ar izsaucieniem, kurus bieži atkārto eksorcisma laikā, kā: es mirstu, es mirstu; es vairs nespēju; pietiek, tu mani nogalini; jūs esat slepkavas un bendes; visi priesteri ir slepkavas un tamlīdzīgi. Teicienu saturs ir pilnīgi mainījies, ja tos salīdzina ar eksorcismu pirmajā posmā dzirdētajiem. Ja sākumā dēmons teica: "Tu neko nespēj pret mani", tad tagad tas saka: "Tu mani nogalini, tu esi uzvarējis." Ja iepriekš tas teica, ka nekad neies projām, turpretī tagad apgalvo, ka jūtas ļoti slikti un vēlas aiziet. Der zināt, ka eksorcisms dēmonam nozīmē sitienu: dēmons ļoti cieš pats, bet sagādā sāpes un nespēku arī cilvēkam, kurā iemājo. Gadās, ka viņš atzīstas, ka jūtas sliktāk nekā ellē. Reiz, kad tēvs Kandido veica eksorcismu cilvēkam, kura atbrīvošana bija tuvu, dēmons atklāti atzina: "Vai tu domā, ka es aizietu, ja šeit nebūtu tik slikti?" Eksorcismi tam bija kļuvuši nepanesami.

Turklāt jāņem vērā vēl kāds aspekts: kā palīdzēt cilvēkiem, kuri ir ceļā uz atbrīvošanu, jo dēmons cenšas pārnest uz viņiem savas izjūtas? Ja tas vairs nespēj izturēt, tad nodod viņiem savu neciešamo pagurumu; ja tas ir izmisis, tad cenšas apsēstajai personai nodot savu izmisumu; ja tas jūt, ka atlicis maz laika un ka vairs nespēj sakarīgi spriest, tad nodod cilvēkam savas sajūtas, ka viss ir pagalam, ka dzīve beigusies, un cilvēkam rodas pārliecība, ka viņš zaudē prātu. Cik daudz reižu viņi ir jautājuši: "Pasakiet man atklāti, vai es esmu traks?" Turklāt apsēstajam eksorcismi kļūst arvien nepanesamāki, un dažkārt, ja nav neviena, kas viņu pavada vai pierunā, nemaz neierodas, kā bijis norunāts. Manā praksē ir bijuši daži gadījumi, kad cilvēki, jau nonākuši tuvu vai samērā tuvu atbrīvošanai, pilnībā pārtraukuši apmeklēt eksorcismus. Līdzīgi kā šiem "slimajiem" jāpalīdz lūgties, apmeklēt baznīcu un saņemt sakramentus, jo paši viņi to nespēj, tā arī viņiem jāpalīdz doties uz eksorcismiem, īpaši nobeiguma posmā. Viņiem vajadzīgs atbalsts.

Nav šaubu, ka grūtības sagādā arī fiziskais nogurums un zināms garīgais pagurums pēc ilgajām ciešanām un rodas sajūta: ļaunums nav izārstējams. Dēmons var izraisīt arī fiziskas kaites, jo īpaši psihiskas, no kurām jāārstējas ar zālēm arī pēc atbrīvošanās. Tomēr iespējami izārstēšanas gadījumi arī bez šādām sekām.

4. Pēc atbrīvošanas. Ir ļoti svarīgi, lai atbrīvotais cilvēks neatsakās no lūgšanu un sakramentu saņemšanas biežuma, kā arī kristīgās dzīves pienākumiem. Nenāk par sliktu laiku pa laikam atkal saņemt kādu svētību, jo samērā bieži gadās, ka dēmons mēģina vēlreiz uzbrukt vai atgriezties. Nedrīkst tam atstāt pavērtas nevienas durvis. Iespējams, ka drīzāk būtu jārunā nevis par izveseļošanos, bet gan par nostiprināšanās laiku, kas nepieciešams, lai pabalstītu atbrīvošanu. Man ir gadījies pieredzēt recidīvu gadījumus, un tiem nebija raksturīga cilvēka nevērība pret lūgšanām vai intensīvu garīgo dzīvi, tāpēc otrā atbrīvošana noritēja salīdzinoši vienkārši. Taču, ja recidīva gadījumā cilvēks pats ir atstājis novārtā lūgšanas un, ļaunākajā gadījumā, atgriezies pie dzīves grēkā, tad stāvoklis var izrādīties vēl ļaunāks nekā pirmajā reizē līdzīgi, kā tas aprakstīts Mateja evaņģēlija 12. nodaļas 43.-45. pantā: dēmons atgriežas kopā ar septiņiem citiem vēl ļaunākiem gariem nekā pats.

Lasītājs, bez šaubām, ir ievērojis to, ko esmu vairākkārt teicis un atkārtojis: dēmons dara visu iespējamo, lai netiktu pamanīts. Šī ir viena pazīme, kura palīdz (saprotams, ar to vien nepietiek) atšķirt apsēstību no dažām psihiskajām kaitēm, kad pacients dara visu iespējamo, lai nonāktu uzmanības centrā. Dēmona izturēšanās ir diametrāli pretēja.

DĒMONA PIEMEKLETA LIECĪBA

Šī nodaļa gan nepieder manai spalvai, bet ir neparasti spilgta liecība. Pat eksorcistam ar visbagātāko pieredzi ir grūti iejusties un saprast, kas notiek ar apsēstajiem. Arī tajos gadījumos, kas nav pieskaitāmi pašiem smagākajiem, slēpjas tādas ciešanas, kuras paši pacienti nespēj aprakstīt. Pacienta G. G. M. mērķis bija censties izteikt neizsakāmo, paļaujoties uz to, ka viņu vispirms sapratīs tie, kuri cieš no līdzīga ļaunuma.

Viss sākās pēc tam, kad biju sasniedzis 16 gadu vecumu. Pirms tam es biju laimīgs, brīvs un visai jautrs zēns, kaut gan manī slēpās zināma nospiestības ēna. Es nesapratu, no kurienes tā radās, un nepievērsu šim faktam uzmanību. Tolaik es dzīvoju piejūras pilsētā. Jūra, rītausmas un lauki man sniedza lielu atbalstu, lai es neieslīgtu melanholijā. Pēc 16 gadu vecuma mēs pārcēlāmies dzīvot uz Romu. Es pametu Baznīcu un sāku apmeklēt visas tās vietas, kuras pievelk iebraucējus lielās pilsētās; tādējādi nonācu situācijās, kādas mazpilsētā nav pat iedomājamas. Drīz es iepazinos ar narkomāniem, bezpajumtniekiem, zagļiem, vieglas uzvedības sievietēm un tamlīdzīgiem ļaudīm. Es alku ātrāk iepazīt šo trokšņaino dzīvi, kas mani pilnībā izrāva no iepriekšējās mierīgās dzīves. Sāku iedzīvoties šajā neīstajā, piesātinātajā un atbaidošajā vidē.

Manam tēvam bija ļoti despotiska daba, viņš kontrolēja katru manu soli un nekad nebija ar mani apmierināts. Šī neapmierinātība līdz ar visiem pazemojumiem mani burtiski izgrūda uz ielas. Es aizgāju no mājām, iepazinu izsalkumu, aukstumu, miega badu un ļaunumu. Es apmeklēju vieglas uzvedības sievietes un sliktus draugus. Ļoti drīz manī sāka skanēt jautājums: "Kāpēc es dzīvoju? Kāpēc atrodos uz ielas? Kāpēc esmu tāds, nevis kā citi, kas strādā un māk smaidīt?"

Toreiz es sagājos ar meiteni, kura ticēja, ka ļaunais ir stiprāks par labo. Viņa daudz runāja par raganām, burvjiem un rakstīja neaptveramas lietas. Man likās, ka viņa ir ļoti gudra, jo aprakstīja cilvēka prātam neizprotamus minējumus par pasauli un dzīvi. Es izlasīju visas viņas pierakstītās klades un pēc tam uzstāju, lai tās tiktu sadedzinātas, jo tajās bija rakstīts tikai par ļauno un man bija neomulīgi dzīvot līdzās tādiem rakstiem. Taču meitene sāka mani bez redzama iemesla briesmīgi ienīst. Es centos viņai palīdzēt iziet no melnajām domām, bet man tas neizdevās. Viņa izsmēja mani un visu labo, ko mēģināju piedāvāt.

Tad es atgriezos mājās pie ģimenes, bet pēc tam sagāju kopā ar citu vēl sliktāku meiteni. Kādu gadu jutos ļoti skumjš un nelaimīgs, man likās, ka visi mani vajā. Biju kā ietīts tumsas plīvurā: vairs nespēju pasmaidīt un biju gatavs jebkurā brīdī izplūst asarās. Izmisumā atkal sev vaicāju: "Kāpēc es dzīvoju? Kas es esmu? Ko cilvēks dara uz zemes?" Dabiski, ka vidē, kurā tolaik dzīvoju, nevienam tas neinteresēja. Tad kādā izmisuma mirklī es sadzirdēju sevī vārgu balsi, kura sauca: "Mans Dievs, es vairs nespēju! Es atrodos Tavā priekšā. Palīdzi man!" Liekas, ka es tiku uzklausīts, jo pēc dažām dienām meitene, ar kuru dzīvoju, nejauši ieklīda baznīcā, gāja pie dievgalda un neparasti īsā laikā pilnīgi pārvērtās.

Arī es atsāku apmeklēt baznīcu un reiz gadījos procesijā, kurā tika nesta Lurdas Dievmātes statuja. Mani aicināja palīgā nest šo statuju, un, kaut arī kaunējos, es to izdarīju un jutos laimīgs. Es gāju pie dievgalda un biju pārsteigts par priesteri, kurš izturējās laipni un saprotoši.

Kad izgāju ārā, nodomāju: "Es esmu to paveicis un atgriezies pie labā." Un, kaut arī nezināju, kas ir labais, tomēr to sajutu. Apmēram pēc nedēļas es uzzināju par Medžugorji, kur 1981. gadā bija parādījusies Dievmāte. Abi ar meiteni devāmies uz turieni, jo kāds brīnumains spēks man to lika darīt. Mēs pilnībā atgriezāmies Baznīcas klēpī, pārveidojām savu dzīvi un mīlējām Dievu vairāk nekā sevi. Meitene kļuva par māsu, bet es domāju par priesterību. Mani bija pārņēmusi nebeidzamas laimes izjūta par to, ka esmu atradis dzīves jēgu un sapratis, ka dzīve turpinās.

Tomēr tas bija tikai sākums, jo acīmredzot "kādam" ļoti nepatika, ka esmu laimīgs. Pēc pāris gadiem vēlreiz biju Medžugorjē, bet pēc atgriešanās mājās sajutu sevī to tumsas atbalsi, kurā mana dvēsele dzīvoja, pirms atklāja Dievu. Dažu nedēļu laikā šīs izjūtas, kuras es saistīju ar tēva despotismu, savu dzīvesveidu un skumjām par to, ka neesmu tāds kā citi, pārtapa īstenībā. Es mocījos tā, kā vēl nekad: es svīdu, man bija drudzis un zuda spēki. Es pat nespēju neko ieēst, jo likās, ka kumoss iesprūst rīklē.

Man radās nojauta, ka cieš nevis mana miesa, bet kas cits, jo miesa it kā palika ārpus visa. Es izjutu šausmīgu izmisumu un redzēju dīvainu tumsu, kas bija pārņēmusi manu istabu, gultu, kurā gulēju, un visu savu nākotni, dzīves iespējas, rītdienas cerības. Likās, ka mani ķēris neredzams duncis un ka tas, kurš to satvēris, mani neieredz un vēlas vienīgi manu nāvi. Ir ļoti grūti to aprakstīt vārdiem, bet tā tas patiešām bija.

Pēc vairākiem mēnešiem es biju gandrīz zaudējis prātu un vairs nespēju sakarīgi domāt. Mani gribēja vest uz psihiatrisko slimnīcu. Es nesapratu, ko runāju, jo dzīvoju it kā citā dimensijā tajā, kurā cietu. Realitāte bija no manis novērsusies. Man bija sajūta, ka laikā pastāv vienīgi mans ķermenis, bet dvēsele atrodas kaut kur citur kādā šausmīgā vietā, kurā neiespīd gaisma un nav cerību.

Tā es pavadīju vairākus mēnešus, cīnoties starp dzīvību un nāvi, un vairs nezināju, ko domāt. Biju zaudējis savus draugus, ģimeni un tuvinieku sapratni. Atrados ārpus pasaules; neviens mani vairs nesaprata, un es to ari nevarēju gaidīt, jo zināju, ka nespēšu izskaidrot, kas ar mani notiek. Es gandrīz aizmirsu Dievu un, ja vērsos pie Viņa ar savām sāpēm un asarām, tad sajutu Viņu ļoti tālu no sevis. Taču tas bija tāds tālums, kurš nav mērāms kilometros, bet gan negācijās, jo kaut kas manī noraidīja Dievu, labo un dzīvi. Tad nolēmu vērsties pēc palīdzības slimnīcā, jo domāju, ka drudzim, kas mani mocīja mēnešiem ilgi, ir kāds fizisks iemesls, ka, atbrīvojoties no tā, es jutīšu atvieglojumu. Turklāt man kaut kas bija jādara.

Romā neviena slimnīca neņēma mani pretī, jo man bija tikai drudzis. Nācās braukt vēl 300 kilometru, kur mani pieņēma, un es slimnīcā pavadīju 20 dienas. Mani rūpīgi izmeklēja. Es atstāju slimnīcu ar izrakstu, kurā bija apliecināts, ka man ir lieliska veselība. Neviens nevarēja pateikt, kādēļ mani moka drudzis un kādēļ man ir tik bāla un satūkusi seja.

Es biju bāls kā mironis. Tūlīt pēc tam, kad atstāju slimnīcu, kur manas kaites bija nedaudz norimušas, atkal nonācu ārkārtīgi smagā stāvoklī. Mani mocīja vemšana; es tā cietu, ka vairs nesapratu, kur eju, līdz atrados nepazīstamā pilsētas vietā. Es nezinu, kā tur nokļuvu, jo likās, it kā kājas mani pašas nestu, ka rokas un tāpat viss pārējais ķermenis darbotos neatkarīgi no manas gribas. Tā bija šausmīga sajūta, un es nevienam nenovēlu to kādreiz pārdzīvot. Es mēģināju pavēlēt saviem locekļiem, lai tie man klausītu, bet nespēju. Vienlaikus atgriezās tumsa, kas šoreiz pārņēma ne tikai manu dvēseli, bet arī miesu. Es visu redzēju kā naktī, kaut bija gaiša diena. Manas ciešanas bija sasniegušas kulmināciju. Sāku kliegt un, nokritis zemē, raustījos tā, it kā mani dedzinātu iekšēja uguns. Es lūdzos Dievmāti: "Māt, māt! Apžēlojies! Es lūdzu tevi, māt! Māt, žēlo mani, jo es mirstu!" Sāpes nerimās, ciešanas bija tik neizturamas, ka es zaudēju orientāciju un, taustīdamies gar sienām, nonācu līdz telefona kabīnei. Man izdevās uzgriezt pazīstama cilvēka telefona numuru, kurš atbrauca un aizveda mani atpakaļ uz Romu. Pirms viņa atbraukšanas es nojautu, ka esmu redzējis elli. Es nebiju tajā bijis, bet redzējis no attāluma gan. Šī pieredze mainīja manu dzīvi vēl vairāk nekā Medžugorjes iespaids.

Taču tobrīd vēl neiedomājos par ārpuszemes spēkiem. Visu izskaidroju ar psiholoģiskiem iemesliem: nespēju piemēroties, despotisku tēvu, bērnibas traumām, emocionālu šoku un citiem iemesliem, kuri lieliski izskaidroja to, kas ar mani noticis. Piecus gadus pašmācībā biju studējis psiholoģiju, man bija izdevies izveidot shēmu, kura dabiski izskaidroja manas ciešanas. Labā Padoma Mātes dienā es piesaucu Svēto Mariju un ticu, ka tieši tāpēc kāds brālis man ieteica piezvanīt viņam zināmam ar harismu apveltītam cilvēkam, kurš darbojās stingrā bīskapa uzraudzībā un kuram bija gaišreģa spējas. Viņš man teica: "Tev ir uzlikts nāves lāsts, lai tas skartu prātu un sirdi; pirms astoņiem mēnešiem tu esi apēdis noburtu augli." Es sāku smieties, jo neticēju nevienam viņa vārdam. Tomēr vēlāk apdomājos un jutu sevī dzimstam cerību. Biju pat aizmirsis šo izjūtu un sāku domāt par to, kas notika pirms astoņiem mēnešiem. Man nācās atzīt: "Patiešām, es taču apēdu šo augli!" Atcerējos, ka nebiju gribējis to ēst, jo sajutu instinktīvu nepatiku pret cilvēku, kurš man to deva. Viss sakrita, un es uzklausīju arī ieteikto padomu par svētīšanu.

Sāku meklēt eksorcistu. Par mani vairākas reizes pasmējās kā priesteri, tā bīskapi, un man nācās izjust pazemojumu. Tad es atradu tēvu Amortu. Es ļoti labi atceros to dienu. Tolaik vēl nezināju, kas ir īpašā svētīšana. Biju iedomājies, ka tā ir krusta zīme līdzīga tai, ar ko priesteris svētī pēc Svētās Mises. Es apsēdos, tēvs Amorts aplika man ap pleciem stolu, uz galvas uzlika savu roku un sāka latīņu valodā skaitīt lūgšanu, kuru es nesapratu. Pēc brīža pār mani nolija it kā svaiga vai pat salta rasa, kas sākās galvā, pēc tam izplatījās pa visu ķermeni. Pirmo reizi pēc gandrīz gada man vairs nebija drudža. Es klusēju, un viņš turpināja. Pamazām manī atgriezās cerība, līdz ar cerību arī dienas gaisma; es atkal dzirdēju putnu dziesmas, nevis vārnu ķērkšanu, un trokšņi vairs nebija uzmācīgi, bet parasti. Līdz tam es liku ausīs aizbāžņus, jo no katra mazākā troksnīša burtiski salēcos.

Dons Amorts ieteica man atnākt vēlreiz, un, kad izgāju ārā, atkal gribēju smaidīt, dziedāt un priecāties. Nodomāju: "Cik labi! Tas ir beidzies." Tātad patiešām kāds mani bija ļoti ienīdis, un tās nebija iedomas, kas padarīja mani slimu. "Tas tiešām tā ir," es atkārtoju vēlreiz, kad jau sēdēju automašīnā. Ir pagājuši jau trīs gadi, un pamazām, saņemot svētības citu pēc citas, esmu atgriezies normālā dzīvē un atklājis, ka laime ir Dieva dota un ka mēs nevaram to iegūt paši.

Ļaunais, tā dēvētā nelaime, skumjas, bailes, trūkšanās kājās, nervu saspringums un spēku izsīkums, bezmiegs, bailes no šizofrēnijas un epilepsijas (es patiešām vairākas reizes nokritu) un citām slimībām izzuda vienkāršas svētīšanas laikā. Jau trīs gadus esmu saņēmis pierādījumus tam, ka dēmons patiešām pastāv un darbojas daudz biežāk, nekā mēs iedomājamies, un ka tas dara visu iespējamo, lai netiktu atklāts, bet pārliecinātu mūs, ka esam slimi, kamēr īstais autors ir viņš pats. Taču dēmons dreb, kad ierauga priesteri ar ūdens slacināmo rokā.

Es aprakstīju, ko esmu piedzīvojis, tāpēc, lai tie, kas to lasītu, ņemtu vērā šo mūsu dzīves aspektu, kuru es diemžēl izbaudīju pilnā mērā. Tomēr tagad esmu laimīgs, ka Dievs man uzlika šo lielo pārbaudījumu, jo šobrīd varu pilnā mērā baudīt tā augļus. Mana dvēsele ir tīrāka, un es spēju saskatīt to, ko agrāk neredzēju. Galvenais, ka vairs neesmu tik skeptisks un uzmanīgāk ieskatos realitātē ap sevi. Biju iedomājies, ka Dievs ir mani pametis, bet patiesībā viņš mani veidoja, lai sagatavotu uz tikšanos ar sevi.

Ar šeit rakstīto es vēlos ari iedrošināt tos, kuri ir slimi, tāpat kā reiz biju es; lai viņi nezaudē cerību un nekad nedomā, ka Dievs viņus ir atstājis. Tā tas nav, un vajag izturēt. Iespējams, ka paies gadi, līdz mēs to sapratīsim; vēl es vēlos precizēt, ka svētības spēks ir jo lielāks, ja Dievs tā vēlas, un nav atkarīgs no eksorcista vai eksorcizējamā vēlēšanās. Svētības stiprums, pēc manas pieredzes, daudz vairāk ir atkarīgs no cilvēka vēlmes mainīties nekā no eksorcista darbības. Grēku sūdzēšana un iešana pie dievgalda atsver lielo eksorcismu. Pēc īpaši labām grēksūdzēm es izjutu tūlītēju iepriekš minēto traucējumu izzušanu, bet pēc dievgalda sajutu jaunu prieku, par kādu pat nebiju iedomājies.

Arī pirms vairākiem gadiem un pirms visām ciešanām es sūdzēju grēkus un gāju pie dievgalda. Taču, nebūdams to visu pārdzīvojis, es nesapratu, no kā tieku pasargāts. Tagad es to zinu un jo īpaši vēršos pie remdenajiem, lai viņi ticētu, ka Dievs patiesi atrodas pie grēksūdzes krēsla un patiesi ir hostijā, kuru bieži pieņemam pārāk izklaidīgi.

Turklāt es aicinu skeptiķus ticēt, pirms "kāds" viņiem palīdz ar varu, kā tas notika ar mani. Nobeigumā es vēršos pie tiem nelaimīgajiem, kurus sātans neieredz tik ļoti, ka mēģina viņus nogalināt vai nomākt. Nezaudējiet ticību, neatmetiet cerību, neļaujiet pakļaut savu gribu ļaunā ietekmei un fantomiem.

Tieši tāds ir tā mērķis nevis likt ciest vai nodarīt ļaunu. Sātanam nevajag mūsu ciešanas, bet gan kaut ko vairāk: viņš ilgojas pēc mūsu sakautās dvēseles, kura teiktu: "Diezgan, esmu zaudējusi, esmu rotaļlieta ļaunā rokās. Dievs nespēja mani atbrīvot. Dievs aizmirst par saviem bērniem, ja ļauj viņiem tā ciest. Dievs mani nemīl, ļaunums ir stiprāks par Viņu." Tā būtu patiesā ļaunuma uzvara, kurai mums jāstājas pretī pat tad, ja esam zaudējuši ticību, jo sāpes ir aptumšojušas mūsu domas. Mums jāgrib ticēt, jo šo gribu dēmons nespēj sasniegt, griba pieder mums. Tā nepieder ne Dievam, ne velnam, tā pieder vienīgi mums, jo Dievs mums to ir devis, kad mūs radīja. Tāpēc mums vienmēr jāsaka "nē" tam, kas vēlas to apspiest, un mums jātic (kā Sv. Pāvilam), ka "Jēzus vārdā visi ceļi tiks locīti debesīs, virs zemes un zem zemes".

Tā ir mūsu pestīšana. Ja mūsu ticība nav nelokāma, tad mums uzliktais ļaunums ar burvestībām un lāstiem var ilgt gadiem bez jebkādas uzlabošanās. Turklāt tiem, kam šobrīd liekas, ka viņi ir zaudējuši prātu un vairs neredz izeju, es varu liecināt, ka pēc daudzām svētībām šis ļaunums pāriet tā, it kā nekad nebūtu bijis. Tāpēc mums nav no tā jābaidās, bet jāslavē Dievs par Krustu, kuru viņš mums devis. Jo pēc Krusta vienmēr seko Augšāmcelšanās, tāpat kā pēc nakts seko diena, jo tā viss ir radīts. Dievs nemelo un ir izvēlējies mūs, lai mēs ietu kopā ar Jēzu uz Ģetzemanes dārzu, lai mēs būtu kopā ar Viņu sāpēs un augšāmceltos kopā ar Viņu.

Šo liecību es veltu Bezvainīgajai Jaunavai Marijai, lai tā kalpotu manu ciešanu brāļu labumam. Es atbildu ar mīlestību, piedošanu, smaidu un svētību tiem, kas bijuši velna ieroči, lai man sagādātu mocības. Es lūdzu, lai manas ciešanas ļauj viņiem saskatīt gaismu, kuru ari es esmu saņēmis no mūsu brīnišķā Dieva par velti.

G. G. M.

EKSORCISMA IEDARBĪBA

Ja personai bijis negatīvisms kaut ari eksorcisma laikā tas nav izpaudies ar īpašām pazīmēm viņa no tā tomēr saņem labumu. Parasti diena, kad notiek eksorcisms, netiek ņemta vērā: var gadīties gan laba, gan slikta pašsajūta, apdullums vai miegainība, zilumu vai sāpju izzušana, bet tam visam nav nozīmes. Taču ir svarīgi novērtēt sekas, kuras iestājas nākamajā un turpmākajās dienās. Gadās, ka cilvēks vienu vai divas dienas nejūtas labi, pēc tam kādu laiku jūtas labāk, tomēr kopumā izjūt svētības labo iespaidu, kas var ilgt dažas vai vairākas dienas atkarībā no kaites smaguma pakāpes. Ja svētīšanas laikā nav izpaudušās negatīvisma pazīmes un ja pēc svētīšanas nav jūtamas nekādas izmaiņas, tad visbiežāk tas nozīmē, ka nav negatīvisma un traucējumiem ir citi iemesli. Tomēr eksorcists var uzaicināt apmeklēt vēl vienu svētīšanu, ja viņam radušās aizdomas, ka dēmons ir labi paslēpies.

Pēc tam ir interesanti pavērot, kas notiek nākamajās svētīšanās: kā mainās izturēšanās eksorcisma laikā un kādas ir sekas pēc tā. Var gadīties, ka ļaunā gara ietekme jau pirmajā reizē izpaužas ar visu savu lielāku vai mazāku spēku. Pēc tam var novērot pakāpenisku izpausmju vājināšanos. Turpretī citreiz ļaunais gars it kā mēģina slēpties un atklāj tikai daļu no saviem apmēriem, bet vēlāk iestājas tā atkāpšanās fāze. Es atceros gadījumu ar kādu jaunieti, kurš pirmajā eksorcisma fāzē izrādīja vien nelielas negatīvisma pazīmes, bet otrā eksorcisma laikā sāka kliegt un mētāties. Kaut ari šis gadījums bija diezgan nopietns, tomēr pilnīgai atbrīvošanai bija nepieciešami tikai daži mēneši.

Galvenais, lai gūtu labus panākumus, ir pacienta vēlēšanās sadarboties. Es mēdzu teikt, ka eksorcisma iedarbība uz ļaunumu ir 10 %, bet pārējos 90 % veido ieinteresētā persona. Tai daudz jālūdzas, bieži jāpieņem sakramenti, jādzīvo saskaņā ar Evaņģēlija likumiem, jālieto sakramentālijas (mēs vēl runāsim par eksorcizēto ūdeni, eļļu un sāli). Par šo personu jālūdzas arī citiem (ļoti iedarbīga ir ģimenes vai reliģiskās kopienas lūgšanas, lūgšanu grupas), var celebrēt Svēto Misi. Ļoti piemēroti ir svētceļojumi un žēlsirdības darbi. Taču vissvarīgākās ir personiskās lūgšanas un vienotība ar Dievu tādā mērā, ka lūgšanas kļūst par ikdienu. Man bieži nācies sastapt cilvēkus, kuri drīzāk ir tālu no reliģiozas dzīves, esmu veicinājis viņu iesaistīšanos draudzē vai lūgšanu grupās, īpaši Atjaunotnes grupās.

Lai pārliecinātu par sadarbības nepieciešamību, es bieži minu salīdzinājumu ar narkotiku lietošanu. Protams, tas ir kas pilnīgi cits, bet visi zina, ka narkomānus ir iespējams izārstēt. Tikai ar diviem nosacījumiem: viņiem tiek sniegta palīdzība (iekļaujot ārstnieciskās grupās vai tamlīdzīgi), jo paši viņi to nespēj, un viņiem ir aktīvi jāpieliek savas pūles; pretējā gadījumā palīdzība neko nedos. Apsēstības gadījumā pacienta ieguldījumu veido iepriekšējā rindkopā uzskaitītie līdzekļi. Ja eksorcisma tiešā iedarbība, tas ir atbrīvošana notiek samērā lēni, tad esmu piedzīvojis ļoti straujus konversijas gadījumus, kad vesela ģimene pievērsusies kristīgai dzīvei un piedalījusies kopējās lūgšanās. Esmu redzējis, cik augstsirdīgi tiek pārvarēti dažādi šķēršļi: dažkārt tā bijusi nekārtīga laulības dzīve, citreiz nespēja piedot apvainojumus un izlīgt ar tuvākajiem radiniekiem.

īpaši jāuzsver viena no visgrūtāk izpildāmajām Evaņģēlija prasībām piedot savam ienaidniekam. Mūsu problēmu lokā ienaidnieks bieži ir tas, kurš nodarījis ļaunumu un dažkārt turpina to darīt. Patiesa piedošana, lūgšanās par viņu, Svētās Mises svinēšana viņa svētībai tie ir līdzekļi, ar kuriem var paātrināt izveseļošanos.

Eksorcismi var atstāt labvēlīgu iespaidu arī uz tādām slimībām un kaitēm, kuras līdz tam likušās neārstējamas. Šiem cilvēkiem ir neizskaidrojamas sāpes dažādās ķermeņa vietās (vēlreiz jāatkārto, ka visbiežāk tās sastopamas galvas un vēdera rajonā), kā arī noteiktas slimības, kurām ārsti noteikuši precīzas diagnozes, bet kuras nav izārstētas vai tiek uzskatītas par neizārstējamām. Dēmons var izraisīt slimības. Evaņģēlijs mums stāsta par sievieti, kuru dēmons bija turējis saliektu astoņpadsmit gadus. Jēzus viņu izārstēja un padzina ļauno garu; tāpat tika izārstēts kāds kurlmēmais. Citreiz Jēzus izārstējis aklos vai mēmos, kuri bijuši slimi, bet tos nebija apsēduši ļaunie gari. Evaņģēlijs precīzi nodala slimniekus no ļaunā gara apsēstajiem, kaut arī dažas izpausmes var būt līdzīgas.

Kuri ir paši smagākie slimības gadījumi? Kurus slimniekus ir visgrūtāk izārstēt? No savas pieredzes varu teikt, ka tie ir cilvēki, kuriem uzlikta īpaši smaga burvestība.

Atminos dažus gadijumus, kad cilvēki bija noburti Brazīlijā (tur to dēvē par "makumbu"); esmu svētījis arī tādus, kam burvestību uzsūtījuši Āfrikas burvji. Tie visi bija ļoti smagi gadījumi. Vēl varu minēt burvestību uzsūtīšanu visai ģimenei, lai panāktu tās iznīkšanu; gadās, ka situācija ir tik sarežģīta un nav iespējams saprast, ar ko sākt. Ļoti lēni notiek dziedināšana ari tajos gadījumos, kad cilvēkam uzliktā burvestība tiek uzlikta no jauna. Eksorcisms ir stiprāks par burvestību, tāpēc izārstēšanu apturēt nav iespējams, bet to var aizkavēt uz ilgu laiku.

Kurus burvestības skar visbiežāk? Es nešaubīgi varu atbildēt, ka tie ir jaunieši. Pietiek, ja atcerēsimies galvenos iemeslus, kuri dēmonam dod iespēju iedarboties uz kādu personu, un redzam, ka mūsdienās, kad trūkst ticības un ideālu, jaunieši ir daudz vairāk pakļauti postošai "pieredzei". Arī bērni ir ļoti pakļauti briesmām, taču nevis savas vainas dēļ, bet gan aiz savas neaizsargātības. Daudzas reizes, kad veicu eksorcismu jau pieaugušiem cilvēkiem, ir atklājies, ka dēmona klātbūtne bijusi jau no mazotnes vai pat no dzimšanas un pat bērna iznēsāšanas laikā.

Vairākas reizes esmu dzirdējis piezīmi, ka vairāk tiek eksorcizētas sievietes. Tā tas ir pie visiem eksorcistiem. Nav kļūda uzskatos, ka sievietes ir vairāk pakļautas ļaunā uzbrukumiem. Vīrieši un sievietes nav vienādā mērā tiem pakļauti. Tāpat ir tiesa, ka sievietes biežāk nekā vīrieši nāk uz svētīšanu. Savukārt daudzi vīrieši pat tad, kad zina, kas ar viņiem noticis, nevēlas neko dzirdēt par iespēju apmeklēt priesteri. Tāpat man ir nācies tieši vīriešiem lūgt mainīt dzīvesveidu, taču viņi ir atteikušies to darīt. Saprotams, viņi vairs neatgriezās pie manis, kaut apzinājās savu kaiti. Lielākais šķērslis ir pārvarēt ateistisko pasaules uzskatu un sākt ticīga cilvēka dzīvi vai pārtraukt grēcīgo dzīvi un sākt apžēlošanas dzīvi.

Es neslēpšu, ka atbrīvošanās no ļaunuma prasa intensīvu kristīgo dzīvi. Un es domāju, ka tas ir viens no iemesliem, kāpēc Dievs to pieļauj. Daudzas reizes pašas piemeklētās personas man ir atzinušas, ka viņu ticība bijusi vāja un lūgšanas gandrīz apsīkušas. Pēc tam kad šie cilvēki atkal atgriezās pie Dieva, viņi atzina, ka par to jāpateicas ļaunajam, kas viņus bija skāris. Mēs esam pieķērušies zemei un šai dzīvei daudz stiprāk, nekā spējam to iedomāties. Taču Kungs skatās tālāk un domā par mūsu labumu mūžībā.

Savukārt eksorcists, izmantojot svētīšanu, neaprobežosies tikai ar to, ka aicinās pacientu lūgties un izmantot visus pārējos iepriekš minētos līdzekļus, bet centīsies ar visiem iespējamiem paņēmieniem nelikt mierā un novājināt dēmonu. Arī Rituāls norāda uz to, ka jāizmanto paņēmieni, uz kuriem dēmons reaģē: atkarībā no cilvēka un dažādiem gadījumiem. Tāpat jāizmanto citi līdzekļi. Vieni nespēj paciest apslacīšanu ar svētīto ūdeni, citi krīt izmisumā, ja tiem uzpūš dvašu. Šo paņēmienu izmantojuši jau patriarhi, to pieminējis Tertulliāns. Vēl citi nespēj paciest vīraka smaržu, bet dažiem neciešama liekas ērģeļu spēle, garīgā mūzika un gregoriskie dziedājumi. Tie visi ir papildu līdzekļi, kurus mēs vienmēr izmēģinām.

Kā izturas dēmons, kad notiek eksorcisms? Es nedaudz papildināšu to, par ko iepriekš jau esmu rakstījis. Dēmons cieš pats un liek ciest citam. Dēmonu ciešanas eksorcisma laikā ir neaprakstāmas. Reiz tēvs

Kandido bija jautājis dēmonam, vai ellē ir uguns un vai tā dedzina. Dēmons atbildējis: "Ja tu zinātu, kāda uguns tu esi man, tad tā nejautātu." Saprotams, runa nav par uguni, kādu mēs pazīstam uz zemes un kurai vajadzīgs degošs materiāls. Mēs redzējām, kā dēmons dega saskarsmē ar svētām lietām, kā krucifiksu, relikvijām, svētīto ūdeni.

Arī man vairākas reizes ir nācies dzirdēt, ka dēmons vairāk cieš svētīšanas laikā nekā ellē. Es dēmonam vaicāju: "Kāpēc tu nedodies uz elli?" Viņš atbildēja: "Tāpēc, ka man gribas šo cilvēku mocīt." Šeit atklājas velna ļaunums. Dēmons apzinās, ka tam nebūs nekāda labuma, bet par katrām sagādātajām ciešanām palielināsies mūžīgās mokas. Taču dēmons neatsakās darīt ļaunu, jo tam patīk šādi rīkoties.

Kā dēmonu, tā eņģeļu vārdi norāda uz to funkcijām. Pašiem nozīmīgākajiem dēmoniem ir Bībeles vai tradīcijā sakņoti vārdi: Sātans vai Belcebuls, Lucifers, Asmodejs, Meridiāns, Zabulons… Citiem ir vārdi, kuri norāda uz viņu izvirzīto mērķi: Posts, Pazušana, Trūkums, tie var norādīt uz atsevišķām kaitēm: Bezmiegs, Šausmas, Nesaticība, Skaudība, Greizsirdība, Izvirtība…

Atstājot dvēseli, dēmoniem visbiežāk jāatgriežas ellē, bet dažkārt tie tiek izsūtīti tuksnesī (kā Tobija grāmatā stāstīts par Asmodeja likteni, kuru ercenģelis Rafaēls ar važām piesaistīja tuksnesī). Es tiem vienmēr pavēlu doties krusta pakājē, lai saņemtu sava vienīgā tiesneša Jēzus Kristus pavēli.

ŪDENS, EĻĻA UN SĀLS

Starp visiem līdzekļiem, kurus plaši izmanto eksorcisti (un ari tie, kas nav eksorcisti), vispirms jāmin eksorcizētais ūdens (vai vismaz svētītais), eksorcizētā eļļa (olīvu) un eksorcizētais sāls. Jebkurš priesteris var noskaitīt Rituāla lūgšanu, lai eksorcizētu šos trīs elementus, un tam nav vajadzīga īpaša atļauja. Daudz noderīgāk ir zināt šo trīs sakramentāliju specifisko izmantošanu, jo lietoti ar ticību, tie dod lielu labumu.

Svētīto ūdeni izmanto visos liturģiskajos rituālos. Tā nozīme vispirms saistās ar apslacīšanu kristībās. Svētīšanas lūgšanā tiek lūgts, lai Kungs sniegtu trīs labumus: mūsu grēku piedošanu, aizstāvību pret ļaunā nolūkiem, dievišķo aizstāvību.

Eksorcisma lūgšana ūdenim piešķir ari citu iedarbību, proti, varu likt dēmonam bēgt un padzīt to. Arī tautas sakāmvārds, ja vēlas izcelt divu lietu nesaderību, vēsta, ka tās ir kā velns un svētītais ūdens. Turpinājumā lūgšana uzsver cita veida iedarbību, kā izārstēšanos no slimībām; tā vairo dievišķo žēlastību, pasargā ticīgo mājas un vietas, kur tie uzturas, no jebkura nešķīsta spēka. Visbeidzot pastāvīga lūgšana palīdz uzvarēt elles ienaidnieka ļaunos nodomus, pasargāt ticīgos no jebkuras kaitīgas klātbūtnes, ļaujot baudīt mieru un veselību.

Taču eksorcizētā eļļa, ja to lieto ar ticību, dēmonu varai, to uzbrukumiem un izraisītajām parādībām piespiež atkāpties. Turklāt tā palīdz dvēseles un miesas labklājībai. Te der atcerēties seno paņēmienu ieziest brūces ar eļļu un Jēzus doto varu apustuļiem ārstēt slimos ar eļļā ieziestu roku uzlikšanu. Tāpat eksorcizētai eļļai piemīt specifiska īpašība aizsargāt miesu no nelaimes. Man bieži ir nācies svētīt cilvēkus, kuri cietuši no burvestības pēc tam, kad ir apēduši vai iedzēruši kaut ko, kas nodara ļaunu. To viegli nojaust pēc sāpēm kuņģī; arī pēc tā, ka šiem cilvēkiem ir raksturīga izplūšana asarās vai gārgšana īpaši saistībā ar reliģiskām darbībām: ejot uz baznīcu, lūdzoties, bet it sevišķi tad, kad tiek veikts eksorcisms. Šajos gadījumos organismam, lai atbrīvotos, ir jāizgrūž tas, kas satur ļaunumu. Eksorcizētā eļļa ļoti palīdz atbrīvot organismu no nešķīstībām. Tāpat noder arī svētītais ūdens.

Šeit vajadzīgs nedaudz plašāks paskaidrojums, jo tam, kurš nav praktizējis un nav redzējis procedūras norisi, būs grūti noticēt. Kas tiek izvadīts no organisma? Dažreiz tās ir biezas un putojošas siekalas vai kas līdzīgs baltai un graudainai zīdaiņa barībai. Citreiz tie ir dažādi priekšmeti: naglas, stikla gabaliņi, mazas koka lellītes, sasieti virves gabali, saritinātas stieples, dažādu krāsu vilnas dzija, asins recekļi… Dažkārt šie priekšmeti izdalās dabiskā veidā, bieži pacients tos izvemj. Jāpiebilst, ka organismam no tā netiek nodarīts nekāds ļaunums (tieši pretēji rodas atvieglojums), kaut arī tie ir asi stikli. Tēvam Kandido bija grozs ar šādiem priekšmetiem, kurus dažādu cilvēku organisms izgrūdis. Reizumis izgrūšana notiek noslēpumainā veidā, piemēram, cilvēks sajūt sāpes vēderā, it kā tur durtos nagla, pēc tam viņš ierauga turpat zemē sev līdzās naglu, un sāpes ir izzudušas. Rodas iespaids, ka šie priekšmeti būtu materializējušies tajā brīdī, kad tikuši izgrūsti. Tēvs Kandido kādā intervijā apgalvoja: "Esmu redzējis, ka tiek izgrūsti stikla vai dzelzs gabaliņi, arī mati, kauli, dažreiz plastmasas priekšmeti, kas atgādina kaķa, lauvas vai čūskas galvu. Šiem dīvainajiem priekšmetiem noteikti ir kāda sakarība ar velna apsēstību."

Arī eksorcizētā sāls noder, lai padzītu dēmonus, kā ari dvēseles un miesas labklājībai. Viena no sāls raksturīgajām īpašībām ir pasargāt konkrētu telpu no ļaunā gara iespaida vai klātbūtnes. Šajos gadījumos parasti iesaka novietot eksorcizēto sāli uz mājas sliekšņa un to istabu stūros, kuras, iespējams, ir apsēstas.

"Katoļu neticīgie", iespējams, tikai pasmiesies par šeit apgalvoto. Saprotams, ka sakramentāliju iedarbība palielinās līdz ar mūsu ticību, bet bez tās visbiežāk nemaz nedarbojas. Vatikāna II koncils un tādiem pašiem vārdiem Kanoniskās tiesības (can. 1166) tās nosauc par "svētajām zīmēm, ar kurām zināmā mērā tiek imitēti sakramenti; ar tām simbolizē un iegūst galvenokārt garīgu iedarbību caur Baznīcas lūgšanu". Tie, kas sakramentāliju izmanto ar ticību, piedzīvo necerētu iedarbību. Man zināmi daudzi gadījumi, kad ar zālēm neizārstētas kaites ir izzudušas pēc tam, kad tām pārmests krusts ar eksorcizētu eļļu.

Mājās (par šo tēmu vēl runāsim) ļoti iedarbīga ir svētītā vīraka dedzināšana. Vīraks vienmēr ir ticis uzskatīts arī pagānu tautās par līdzekli pret ļaunajiem gariem; tas nav tikai dievišķās adorācijas elements.

Liturģijā vīraku izmantošana tagad ir samazināta, bet tas joprojām ir iedarbīgs Dieva slavināšanas un nelabā apkarošanas līdzeklis.

Rituāls satur arī īpašu apģērba svētīšanu. Par tās iedarbību esmu vairākkārt pārliecinājies pie cilvēkiem, kurus skārusi ļaunā gara klātbūtne. Citreiz svētīšana var kalpot kā tests, lai saprastu, vai cilvēkā ir vai nav velna klātbūtne. Arī to ir noderīgi zināt. Bieži eksorcistus sameklē cilvēki (vecāki, citi tuvinieki…), kuriem radušās aizdomas, ka viņu ģimenes locekli ir piemeklējis dēmons. Taču šis ģimenes loceklis netic eksorcismiem, viņš vispār nav ticīgais. Tāpēc viņš nemaz negrasās doties pie priestera.

Ko iesākt? Dažkārt pēc svētītā apģērba uzvilkšanas pacients steidzas to novilkt, jo nespēj paciest tā tuvumu. Šo faktu esmu minējis jau iepriekš. Pārbaudi var veikt arī ar svētīto ūdeni. Piemēram, māte, kurai ir aizdomas par tās bērna vai vīra nokļūšanu sātana varā, var pagatavot zupu ar svētīto ūdeni; tikpat labi var uzvārīt kafiju vai tēju. Iespējams, ka ļaunā piemeklētajai personai kafija liksies rūgta, bet ēdiens negaršīgs.

Jāpiebilst, ka noteikt dēmona klātbūtni var tikai gadījumos, ja cilvēks sajūt, vai ūdens ir vai nav svētīts. Pretējā gadījumā nav iespējams noskaidrot, vai cilvēks ir vienkārši nejūtīgs uz svētīto ūdeni vai arī viņā nav dēmona. Dēmons dara visu iespējamo, lai neatklātos.

Dēmons cenšas paslēpties arī eksorcismu laikā, un Rituāls piekodina eksorcistam būt piesardzīgam pret velna izlikšanos. Dažreiz tas neatbild vispār vai atbild muļķīgi, un šādas atbildes nav iespējams piedēvēt gudram garam, kāds ir dēmons. Lāgiem tas izliekas, ka ir izgājis no apsēstā ķermeņa un pārtraucis to mocīt, cerot, ka spēs izvairīties no eksorcista svētībām. Dažbrīd tas liek visādus šķēršļus, lai cilvēks nesaņemtu eksorcismus, un te minami kā fiziski kavēkļi, tā arī psiholoģiski (tādu ir biežāk), kad persona neaiziet uz tikšanos ar eksorcistu, ja tuvumā nav kāds, kas piespiež to darīt. Gadās, ka dēmons simulē slimību, vairumā gadījumu psihisku saslimšanu, lai maldinātu un liktu noticēt, ka tā ir dabiska saslimšana. Dažreiz pacientam ir sapņi vai vīzijas, viņam rodas ilūzija, ka Kungs vai Dievmāte, vai kāds cits svētais viņu ir atbrīvojis, tādējādi viņš izvairās doties pie eksorcista un paziņo, ka ir jau atbrīvots.

Uzskaitītās sakramentālijas bez katras īpašās iedarbības kalpo arī, lai vismaz daļēji novērstu dažādas ļaunā viltības. Šajā jomā viltības ir dienas kārtībā, un ir nepieciešams daudz lūgties, lai saņemtu izšķiršanas spēju. Kā visbiežāk izplatītos gadījumus varu minēt šādus: cilvēks uzskata, ka viņam rādās vīzijas vai ir saklausāma iekšējā balss; cits nododas viltus misticismam vai uzdodas par "pareģi". Šajos gadījumos ja nav runa par psihiskām saslimšanām visbiežāk pastāv dēmona krāpšana.

Šo nodaļu beigšu ar piemēru par svētīto ūdeni. Tēvs Kandido eksorcizēja dēmona apsēsto. Viņam tuvojās sakristāns ar ūdens trauku un slacināmo. Pēkšņi dēmons vērsās pie viņa: "Ar to tur tu vari mazgāt pats savu ģīmi!" Tikai tad sakristāns atcerējās, ka ielējis traukā ūdeni no krāna un aizmirsis par tā svētīšanu.

Jaunajā svētīšanas lūgšanu grāmatā, kas stājās spēkā 1993. gada 11. aprīlī, ir izmainītas formulas, bet nav mazinājušās iedarbības sekas, kaut arī tās vairs īpaši neuzskaita.

MĀJOKĻA EKSORCISMI

Bībelē mēs neatradīsim nevienu piemēru mājokļa eksorcismam, bet pieredze rāda, ka atsevišķos gadījumos tie ir nepieciešami un noderīgi. Arī Rituālā nav aplūkota šī eksorcisma forma. Tiesa, pāvesta Leona XIII eksorcisma nobeigumā ir teikts par vietas svētīšanu, kurā šī lūgšana tiek skaitīta. Taču saturs ir vērsts uz to, lai lūgtu Baznīcai Dieva aizsardzību pret ļaunajiem gariem, nenorādot konkrētu vietu.

Tūlīt gribu piebilst, ka nekad neesmu redzējis vietu, kuru būtu apsēduši gari, kā tas tiek aprakstīts romānos vai rādīts filmās, īpaši tas attiecas uz vecām, neapdzīvotām pilīm. Šajos gadījumos skaidri saskatāma vēlme radīt intrigu un atstāt iespaidu bez nopietnāka pamatojuma. Īstenībā tomēr diezgan bieži ir dzirdami trokšņi, dažkārt čīkstēšana, citreiz soļu troksnis; nereti rodas iespaids, ka telpā kāds ir, skatās, aizskar vai uzbrūk. Neapšaubāmi, ka šajos gadījumos iemesls var būt pašiedvesma un bailes, kas liek atdzīvoties pat ēnām.

Tomēr ir arī sarežģītāki gadījumi. Noteiktā laikā atveras un aizveras durvis, gaitenī dzirdami soļi; priekšmeti pārvietojas vai pazūd un pēc tam atrodas pilnīgi neiedomājamās vietās, ir saklausāma neredzamu dzīvnieku klātbūtne.

Atminos kādu ģimeni, kuras locekļi noteiktā laikā dzirdēja atveramies un aizveramies ieejas durvis, pēc tam gaitenī bija skaidri sadzirdami smagi soļi (vīrieša), kuri tuvojās, bet pēc tam nezināmais aizgāja uz kādu no istabām. Kādu dienu ciemos bija atnācis draugs un atkal atskanēja pazīstamais troksnis. Draugs vaicāja, vai kāds atnācis; lai viesi neizbiedētu, viņam atbildēja, ka nejauši ienācis kāds paziņa. Tāpat ir zināmi gadījumi ar kukaiņiem, kaķiem, čūskām, kas materializējušies, un kāds cilvēks, kuru es svētīju, atrada uz sava spilvena dzīvu krupi.

Visbiežāk ļaunā gara klātbūtnes izpausme kādā vietā izraisa fiziskus traucējumus: bezmiegu, galvas vai vēdera sāpes, vispārēju sliktu pašsajūtu, kas izzūd, pārceļoties uz citu vietu. Šādos gadījumos to ir viegli pārbaudīt, bet ne tik viegli iespējams saprast cēloni. Pieņemsim, ka cilvēkam, apciemojot kādu no saviem tuviniekiem, novērojami traucējumi: bezmiegs, slikta pašsajūta, galvas sāpes… kas var ilgt arī vairākas dienas, taču nekas tamlīdzīgs nenotiek, aizejot kaut kur citur. Iemesli var būt dažādi.

Protams, iespējama pašsuģestija, ja ir kāds iemesls, lai tā domātu (piemēram, vedekla aizgājusi apciemot vīramāti, kura bijusi pret laulībām un vēlējusies paturēt dēla mīlestību tikai sev). Tomēr var gadīties, ka tā ir arī ļauno garu iedarbība.

īsi jāpiemin arī mājdzīvnieku izturēšanās šo fenomenu gadījumos. Nereti, kad radusies sajūta par kāda klātbūtni istabā, kaķis vai suns cieši raugās vienā noteiktā virzienā. Var gadīties, ka tie pēkšņi metas bēgt, it kā būtu no kaut kā izbijušies. Ja kāds vēlētos pētīt šādus gadījumus, es varētu pastāstīt daudz interesantu faktu. Pēc manām domām, dzīvnieki neko konkrētu neredz, taču tie ir jutīgāki par cilvēku. Tāpēc es nenoliedzu, ka dzīvnieku izturēšanās var būt viena no liecībām, lai izlemtu, vai ir iemesls veikt mājokļa eksorcismu.

Pats svarīgākais gadījumos, kad atnāk cilvēki, kurus satraukušas šāda veida parādības, ir viņus rūpīgi iztaujāt un, ja ir pamats, vajag viņus eksorcizēt. Vairumā gadījumu aprakstītās parādības izraisa ļauno garu klātbūtne pašos cilvēkos. Daudzkārt es neko neesmu panācis, veicot mājokļa eksorcismu, bet pēc eksorcisma cilvēkam vai cilvēkiem šīs parādības viņu mājā mazinājušās, līdz izzudušas pavisam.

Kā veic mājokļa eksorcismu? Tēvs Kandido un es mēs izmantojām turpmāk aprakstīto metodi. Rituāls satur apmēram desmit lūgšanu, kurās Mūsu Kungam tiek lūgts pasargāt vietas, kurās ir ļaunā gara klātbūtne. Lūgšanas izmantojamas māju, skolu un citu vietu svētīšanai. Mēs noskaitām dažas lūgšanas. Pēc tam nolasām personas eksorcisma pirmo daļu, piemērojot to mājoklim. Pēc tam mēs svētām katru istabu, kā tas darāms mājas svētīšanā. Pēc tam to pašu atkārtojam, ejot ar vīraku, ko iepriekš esam svētījuši. Nobeigumā skaitām vēl citas lūgšanas. Esmu ievērojis, ka pēc mājokļa eksorcisma ir vēlams tajā celebrēt Svēto Misi.

Ja traucējumi ir vāji izteikti, pietiek ar vienu eksorcismu. Ja traucējumi radušies no nobūruma un burvestība atkārtojas, tad jāatkārto arī eksorcisms, līdz mājoklis ļaunajiem gariem vairs nav pieejams. Smagākos gadījumos viss ir daudz sarežģītāk. Piemēram, man ir gadījies eksorcizēt telpas, kurās ilgu laiku notikuši spiritisma seansi vai kurās dzīvojuši burvji, kuri nodarbojušies ar melno maģiju. Vēl ļaunāk ir gadījumos, kad telpās noturēti sātanisma kulti. Dažkārt traucējumi bijuši tik nopietni un nācies pārvarēt tik daudz grūtību, lai panāktu pilnīgu atbrīvošanu, ka esmu cilvēkiem ieteicis mainīt dzīvesvietu.

Ir arī tādi gadījumi, kad pietiek ar lūgšanu, lai atkal iestātos miers. Kādas ģimenes naktsmieru traucēja neizskaidrojami trokšņi. Es ieteicu šiem cilvēkiem svinēt desmit Svētās Mises, pēc kurām trokšņi ievērojami mazinājās. Tad es parūpējos par to, lai tiktu celebrētas vēl desmit Mises, un trokšņi pilnībā izbeidzās. Varbūt tās bija Šķīstītavas dvēseles, kuras ar dievišķo atļauju bija iespējams sadzirdēt, lai par tām aizlūgtu? Grūti pateikt. Pietiek ar to, ka es atstāstu šādus atgadījumus. Donam Pellegrīno Erneti, mūžībā aizgājušajam Triveneto eksorcistam, kurš bija samērā pazīstams arī kā mūzikas un Bībeles pētnieks, ir nācies saskarties ar ļoti smagiem gadījumiem. Kādā ģimenē ne tikai atvērās un aizvērās logi un durvis, bet lidoja pa gaisu krēsli, kustējās skapji un notika pilnīgi neiedomājamas lietas. Viņš atrada risinājumu, izmantojot trīs sakramentālijas, kuras mēs, eksorcisti, pastāvīgi izmantojam. Viņš deva padomu kādā traukā samaisīt kopā eksorcizētu ūdeni, eļļu un sāli. Pēc tam viņš to visu ieteica katru vakaru pa karotītei uzliet uz visu logu palodzēm un visu durvju sliekšņiem, ik reizi skaitot "Mūsu Tēvs".

Šis līdzeklis izrādījās ļoti iedarbīgs. Pēc zināma laika ģimene pārtrauca to darīt, un pēc kādas nedēļas atkal tās pašas parādības sāka traucēt mājas mieru. Taču viss atkal norima, līdzko iemītnieki atsāka lietot ieteikto līdzekli.

Man ir nācies dzirdēt jautājumus ari par mājdzīvniekiem: vai iespējams, ka tajos iemājojis dēmons? Kas jādara? Evaņģēlijs stāsta par dēmonu leģionu, kurš lūdza, lai Jēzus tiem atļauj ieiet cūku barā. Jēzus to atļāva, un visi dzīvnieki salēca Ģenecaretes jūrā un noslīka. Es zinu arī kādu gadījumu ar neveiklu eksorcistu, kurš pavēlēja dēmonam iemājot zemnieku ģimenes cūkā. Dzīvnieks kļuva traks un saplosīja saimnieci. Lieki teikt, ka cūku nekavējoties nokāva.

Tātad tie ir atsevišķi gadījumi, kuru iznākumā dzīvnieks gājis bojā. Man ir stāstījuši par burvi, kurš izmantojis kaķi, lai tas nogādātu noburtos priekšmetus kādā konkrētā vietā. Šajā gadījumā dēmona apsēsts bijis saimnieks, nevis dzīvnieks. Jāpiebilst, ka kaķis tiek uzskatīts par dzīvnieku, kurš "uzsūc garus", un dažkārt ļaunie gari parādās kaķa izskatā. Atsevišķiem burvjiem, kā arī dažādos nobūrumos kaķi ieņem nozīmīgu vietu. Taču tā nav šī jaukā dzīvnieka vaina.

Vēlos paskaidrot, ka iespējami gadījumi, kad ir apsēsti dzīvnieki, tad ir atļauts veikt svētīšanu, lai panāktu dzīvnieka atbrīvošanu. Tāpat arī visos invāzijas gadījumos (vietu, priekšmetu, dzīvnieku) eksorcistam jāpazīst paranormālas izcelsmes fenomeni. Šīs zināšanas ir nepieciešamas, lai izvairītos no pārpratumiem, kaut arī šajā grāmatā mēs par to tieši nerunājam.

Visbeidzot atcerēsimies, ka jau pirmajos kristietības gadsimtos tika eksorcizēti mājokļi, dzīvnieki, priekšmeti. Par to mums liecību atstājis Origēns. Arī jaunais Katehisms izskaidro gan cilvēka, gan priekšmetu eksorcismu (nr. 1673).

NOBURŠANA

Esmu jau minējis noburšanu kā vienu no iemesliem, kāpēc cilvēku bez viņa vainas var apsēst dēmons. Tā kā šis ir viens no biežāk sastopamajiem gadījumiem, par to jārunā atsevišķi. Turklāt es centīšos precizēt terminus, jo nav vispārpieņemtas terminoloģijas, tāpēc katram rakstītājam ir jāprecizē, kādā nozīmē lieto šo vārdu.

Noburšanu es uzskatu par vispārīgu vārdu. To parasti skaidro šādi: "kaitēt citiem, izmantojot dēmona iejaukšanos". Šī definīcija ir pareiza, bet tā nedod skaidru priekšstatu, kādā veidā ļaunums tiek nodarīts. Tādējādi rodas neskaidrības un daži autori uzskata, ka noburšana ir sinonīms pesteļošanai. Tomēr, pēc manām domām, buršana un pesteļošana ir atšķirīgi noburšanas veidi. Nepretendējot uz pilnību un balstoties vienīgi uz pieredzētajiem gadījumiem, es nodalu šādas burvestību formas: 1) melnā maģija; 2) nolādēšana; 3) ļaunā acs; 4) noburšana. Tās ir atšķirīgas formas, bet nav pilnīgi nošķiramas cita no citas, jo bieži pārklājas.

1. Melnā maģija, buršana vai sātanisma rituāli, kuri savu kulmināciju sasniedz melnajās misēs. Visas šīs darbības esmu uzskaitījis vienkopus pēc analoģijas, bet sarindojis pēc smaguma pakāpes. Tās raksturo kādu konkrēta cilvēka noburšanu, piesaucot dēmonu, ar maģisko formulu vai rituālu palīdzību, kuri dažkārt ir pat ļoti sarežģīti, taču netiek izmantoti īpaši priekšmeti. Tie, kas nodarbojas ar šādām buršanām, kļūst par sātana kalpiem savas vainas dēļ. Mēs viņus šeit uzskatīsim tikai par līdzekļiem, lai īstenotos noburšana, kas kādam kaitētu.

Arī Svētie Raksti pilnīgi noteikti aizliedz tādu rīcību, kurā var saskatīt Dieva noliegšanu un atdošanos velnam. "Nemācies darīt tās negantās lietas, ko šīs tautas (vai pagāni) dara. Lai tavējo starpā neatrastos neviens pats, kas savu dēlu vai savu meitu liktu sadedzināt (cilvēka upurēšana) ugunī, nedz arī, kas zīlē nākotni, nedz laika zīmju taujātājs, nedz čūsku apvārdotājs, nedz burvis, nedz vārdotājs, nedz garu izsaucējs, nedz pareģis, nedz mirušo izaicinātājs (spiritisma seansi), jo visi, kas dara šīs lietas, Tam Kungam ir negantība." (Deuteronomium 18, 10-12); "Negriezieties pie pareģiem, netaujājiet zīlniekus; nemeklējiet tos, ka jūs ar tiem nesagānāties, Es esmu Tas Kungs, jūsu Dievs!" (Levitico 19, 31); "Lai tas būtu vīrs vai tā būtu sieva, ja tik jūsu vidū būtu kāds pareģis vai kāds zīlnieks; tad viņiem ir mirtin jāmirst, tie ir ar akmeņiem jānomētā; un lai viņu asinis paliek uz viņiem". (Levitico 20, 27) Der ieskatīties arī 3. Mozus grāmatas 19. nodaļas 26.-31. pantā. Tikpat skarba ir 2. Mozus grāmata: "Burvi neatstāj dzīvu." (Exodus 22, 17) Arī citas tautas par pesteļošanu sodīja ar nāvi. Kaut arī termini ir dažādi tulkoti (tie atšķiras atkarībā no tulkojuma), tomēr saturs ir nepārprotams. Turpināsim runāt par maģiju.

2. Nolādēšana. Tas nozīmē kādam vēlēt ļaunu, bet ļaunums rodas no velna. Ja lāsti ir izteikti patiesā ļaunumā un, jo īpaši, ja starp šiem cilvēkiem pastāv radniecība, tad lāstiem var būt šausmigas sekas. Visbiežāk un visbriesmigāk tie manā praksē ir izpaudušies saistībā ar vecākiem un vecvecākiem, kas ir nolādējuši savus bērnus vai mazbērnus. Lāsti ir izrādījušies ārkārtīgi smagi, ja attiekušies uz bērnu vai mazbērnu dzīvi, kā arī ja izteikti nozīmīgā dzīves brīdī, piemēram, laulību dienā. Vecākiem attiecībā uz bērniem ir īpašas saites un autoritāte.

Pastāstīšu trīs tipiskus gadījumus. Pie manis bija atnācis jauneklis, uz kuru gūlās tēva lāsts kopš dzimšanas (iespējams, ka viņš nemaz tā negribēja); dēls izjuta tā ietekmi kopš bērnības un visu laiku, kamēr dzīvoja mājās. Viņam gadījās dažādas likstas: veselības traucējumi, neiedomājamas grūtības darbā, nelaimīga laulība, bērnu slimības. Svētības sniedza viņam garīgu atvieglojumu, bet man šķiet, ka neko vairāk. Otrs piemērs. Kāds jauneklis gribēja apprecēt jauku meiteni, kuru bija iemīlējis, bet vecāki bija pret laulībām. Kad viņi saprata, ka nekas nelīdz, samierinājās un piedalījās kāzās. Laulību dienā tēvs ar kādu ieganstu paaicināja sāņus līgavu, bet patiesībā novēlēja tai visbriesmīgākās nelaimes gan viņas vīram, gan bērniem. Tā arī notika, neraugoties uz intensīvām lūgšanām un svētībām.

Un vēl viens gadījums. Pie manis bija atnācis kāds vīrietis un parādīja savas kājas, kuras bija izkropļotas neskaitāmās operācijās. Un viņš izstāstīja, lūk, ko. Viņa tēvs jaunībā bijis ļoti gudrs un māte par katru cenu bija vēlējusies, lai dēls kļūtu par priesteri, bet viņš par to negribējis ne dzirdēt. Nesaskaņas saasinājās tiktāl, ka jaunietis bija spiests pamest ģimeni, pabeidza mācības, kļuva par cienījamu speciālistu, apprecējās, un viņam bija vairāki bērni. Tas viss viņa dzīvē notika pēc tam, kad viņš bija sarāvis jebkādas saites ar māti, kas vairs nevēlējās redzēt savu dēlu. Kad mazdēls vīrietis, kurš atnāca pie manis, bija sasniedzis astoņu gadu vecumu, tēvs viņu aizveda pie fotogrāfa. Fotogrāfijā bija redzams zēns īsās bikšelēs, kādas tolaik valkāja, pusgarās zeķēs, un viņš atbruņojoši smaidīja. Tēvam ienāca prātā nelaimīga doma. Viņš cerēja, ka māte būs aizkustināta, redzot sava mazdēla fotogrāfiju, un viņi atkal varētu izlīgt, tāpēc aizsūtīja viņai bērna portretu. Māte atsūtīja atbildi: "Kaut šī bērna kājas vienmēr būtu slimas, bet, ja tu pats atgriezīsies ciematā, tad nomirsi gultā, kurā esi dzimis." Tā arī notika. Jāpiebilst, ka tēvs atgriezās dzimtajā ciemā pēc daudziem gadiem, kad māte jau bija mirusi, bet pēkšņi jutās slikti, tika aizvests uz dzimtajām mājām un tajā pašā naktī tur mira.

3. Ļaunā acs. Tā ir noburšana ar skatienu. Mēdz uzskatīt, ka runa ir par nelaimi, ko nes cilvēki, kas uz kādu paskatās šķībi. Tās ir pļāpas. Ļaunā acs ir īsta noburšana vai nolūks kaitēt kādam noteiktam cilvēkam, izmantojot velna palīdzību.

Šajos gadījumos īpašs ir līdzeklis, kuru izmanto, lai veiktu liktenīgo darbību, tas ir skatiens. Man nācies novērot ari dažus neskaidrus gadījumus vai acīmredzamu ļaunā iedarbību, bet ne tik saprotamu noburšanas paņēmienu, ar kuru ļaunums sācies. Būtiski ir, lai piemeklētā persona nevis turētu kādu aizdomās, bet no sirds piedotu un lūgtu par to cilvēku, kurš izdarījis faunu, lai kas arī viņš būtu.

Vairāk par ļauno aci es neizteikšos, kaut uzskatu, ka tas ir iespējams, bet manā praksē nav bijuši droši gadījumi.

4. Noburšana. Šis ir jau ļoti sen izmantots paņēmiens. Vārda "burt" sākotnējā nozīme bijusi "griezt, iegriezt" (kokā zīmes); bet ar kociņiem, kuros bija iegrieztas maģiskas zīmes, zīlēja. Nav iespējams pat iztēloties, no kādām izejvielām tiek izgatavi priekšmeti ar simbolisku jēgu: tā ir redzama zīme vēlmei nodarīt ļaunu, un to ziedo sātanam, lai tas atstātu uz priekšmeta savu ļauno spēku. Vairākas reizes jau esmu stāstījis, ka sātans atdarina Dievu un šajā gadījumā varam runāt par līdzību ar sakramentiem, kuri arī ir taustāmi (piemēram, kristību ūdens) žēlastības instrumenti. Taču burekļa materiāls tiek izmantots, lai kaitētu.

Var izšķirt divu veidu burekļus, lai iedarbotos uz konkrētu cilvēku. Ir tiešais veids, kad upuris iedzer vai apēd ēdienu, kurā iejaukta noburtā viela. To pagatavo no visdažādākajām izejvielām: menstruāciju asinīm, miroņu kauliem, dažādām pulverveidīgām vielām (visbiežāk melnām), dzīvnieku orgāniem, piemēram, sirdīm, īpašām zālītēm… Tomēr ļaunā iedarbība nav tik daudz saistāma ar izmantoto materiālu, cik ar vēlmi kaitēt, piesaistot velnu. Šo vēlmi izsaka ar okultām formulām, kuras izrunā, gatavojot šos maisījumus. Gandrīz vienmēr cilvēks, kas ticis šādā veidā piemeklēts, pēc tam izjūt ne vien dažādus traucējumus, bet ari raksturīgas sāpes vēderā, kuras eksorcisti māk labi atšķirt un kuras var izārstēt tikai pēc tam, kad kuņģis no tām ir atbrīvojies, vairākas reizes izvemjot vai iztukšojot zarnas. Tad top redzamas visdīvainākās lietas.

Ir vēl kāds veids, kuru varam dēvēt par netiešu (es izmantoju tēva Lagruā leksiku no viņa grāmatas, kuru jau minēju), un tas nozīmē noburt priekšmetus, kas pieder cilvēkam, kuru vēlas ietekmēt (fotogrāfijas, apģērbu vai citas personiskās lietas), vai noburt figūras, kuras atspoguļo šo cilvēku: lellītes, dzīvniekus (dažkārt tie var būt dzīvi), kas ir tāda paša dzimuma vai vecuma. Tas ir pārnešanas materiāls, kuram uzkrauj šādas nelaimes, ko vēlas izsaukt konkrētam cilvēkam. Minēšu ļoti raksturīgu piemēru: lellei sātaniska rituāla laikā galvā sadur adatas. Pēc tam ļaunā iedarbībai pakļautais cilvēks cieš no stiprām galvas sāpēm un mēdz teikt: "Man galvā duras kā ar adatām." Tāpat var būt iedurtas naglas un naži tajās ķermeņa daļās, kuras vēlas skart. Nabaga upuris pēc tam cieš asas sāpes tieši šajās vietās. Gaišreģi (par kuriem runāsim atsevišķi) mēdz teikt: "Jums tur ir iedūrusies adata," un norāda precīzu vietu. Man ir gadījies, ka cilvēki atbrīvojušies no šī ļaunuma pēc tam, kad norādītajās vietās iznākušas ārā garas un dīvainas adatas no plastmasai līdzīga materiāla. Visbiežāk atbrīvošanās notiek, izņemot visdažādākās lietas: krāsainus kokvilnas diegus, lentes, naglas, saritinātas stieples.

Vienu grāmatas nodaļu varētu veltīt burekļiem, kurus gatavo piesaistīšanas formā. Šajos gadījumos pārnešanas materiālu īpaši nosien ar matiem vai dažādu krāsu auduma strēmelītēm (īpaši baltām, melnām, zilām vai sarkanām atkarībā no gribētā iznākuma). Piemēram, lai piemeklētu grūtnieces bērnu, ar adatu un astriem tika sasieta lelle, sākot no kakla līdz nabai. Mērķis bija panākt, lai jaundzimušais augtu par kroplīti un neattīstītos tajā vietā, kur bija nosieta lelle. Patiešām, traucējumi radās, bet ne tik smagi, kā tos bija vēlējies burvestības vaininieks. Sasiešana galvenokārt attiecas uz dažādu ķermeņa daļu attīstību, ļoti bieži uz smadzeņu darbību, tāpēc dažiem ir grūti mācīties, strādāt vai normāli izturēties, bet ārsti velti meklē cēloni un pūlas ārstēt slimību.

Nedaudz pievērsīšos vēl vienam diezgan izplatītam paņēmienam. Bieži par buršanu liecina dīvaini priekšmeti, kurus atrod spilvenos un matračos. Es nemaz nevaru aprakstīt visus gadījumus, kuriem esmu bijis liecinieks un kam nespētu noticēt, ja nebūtu tos redzējis pats savām acīm. Tiek atrasts sazin kas: krāsainas un sasietas lentes, cieši sapītas matu cirtas, mezglos sasietas virves, cieši savīta vilna vainagu vai dzīvnieku (īpaši peļu) vai ģeometrisku figūru veidā; asins sarecējumi, koka vai dzelzs gabaliņi, saritinātas stieples, lelles ar dažādām zīmēm vai dūrienu pēdām utt. Visas šīs lietas vai faktus var izskaidrot vienīgi ar kādas neredzamas rokas darbību.

Reizēm gadās, ka šie dīvainie priekšmeti pirmajā brīdī pēc spilvenu vai matraču atvēršanas neparādās, bet pēc apslacīšanas ar eksorcizēto ūdeni vai, uzliekot svētītu attēlu (īpaši Pestītāja vai Dievmātes), skatienam atklājas visneizprotamākie priekšmeti.

Es papildināšu šo tēmu nākamajās lappusēs, bet vispirms vēlos atkārtot tēva Lagruā ieteikumus no jau minētās grāmatas. Lai ari tas, ko esmu aprakstījis, ir manas tiešās pieredzes rezultāts, tomēr nevajag uzreiz domāt par burvestibu, īpaši to, kas veikta ar burekļu palīdzību. Tie tomēr ir reti gadījumi. Ja uzmanīgi izpēta faktus, tad traucējumiem, par kuriem bijušas sūdzības, ļoti bieži izrādās psihiski iemesli, pašiedvesma, nepamatotas bailes.

Turklāt jāpiebilst, ka bieži noburšana nesasniedz savu mērķi, jo Dievs to nepieļauj; cilvēku sargā viņa lūgšanas un kopība ar Dievu; burvis ir nemākulīgs vai patiesībā vienīgi krāpnieks; dēmons, kurš pēc savas dabas ir krāpnieks, piemāna pats savus sekotājus. Būtu liela kļūda dzīvot pastāvīgās bailēs no burvestībām. Bībelē nekur nav rakstīts, ka mums būtu jābaidās no velna. Tur teikts, ka tam jāpretojas un tas bēgs no mums (Jk 4, 7); Bībele saka, ka mums jābūt nomodā un stipriem ticībā, lai tam pretotos. (1 Pt 5, 9)

Mums pieder Kristus žēlastība, Viņš ar savu Krustu ir uzvarējis sātanu, mums ir Svētās Dievmātes Marijas aizstāvība, jo viņa bija sātana ienaidniece jau no pašiem iesākumiem, mums ir dota eņģeļu un svēto palīdzība. Turklāt mums ir Svētās Trīsvienības zīme, kuru esam saņēmuši kristībā. Ja mēs dzīvojam ar Dievu, tad velns kopā ar visu savu elli mūsu priekšā ir bezspēcīgs. Ja vien paši neatveram tam durvis.

Tā kā buršana ir pati izplatītākā velna iespaida forma, tad papildināšu teikto, izmantojot to, ko esmu mācījies savā tiešajā darbībā.

Saistībā ar mērķi, kurš ir izvirzīts, buršana var iegūt dažādus nosaukumus. Tā var būt izšķiršana, ja virzīta uz to, lai laulātie, saderinātie vai draugi izšķirtos. Man ir bijuši vairāki gadījumi, kad saderinātie izšķīrušies bez redzama iemesla, kaut abi viens otram vēlējuši labu, bet vairs nav spējuši no jauna satuvināties. Viens no vecākiem, kurš bijis pret laulībām, atzinās, ka gājis pie burvja, lai jauno pāri izšķirtu. Tā var būt iemīlēšanās burvestība, lai panāktu, ka divi cilvēki apprecas. Atminos vienu meiteni, kura bija iemīlējusies savas draudzenes līgavainī un pēc vairākiem veltiem mēģinājumiem bija devusies pie burvja. Saderinātie izšķīrās, un jauneklis apprecēja meiteni, kura bija uzsūtījusi burvestību. Lieki teikt, ka laulība nebija izdevusies. Vīrs nespēja pamest sievu, bet nemīlēja viņu, un viņam bija sajūta, it kā to apprecēt kāds būtu piespiedis.

Pastāv arī slimības uzsūtīšana, lai cilvēks pastāvīgi slimotu. Ir arī postošā noburšana (tā sauktā noburšana uz nāvi). Pietiek, ja piemeklētā persona nodod sevi Baznīcas aizstāvībai, saņem eksorcismus vai arī lūdzas, kā ari par viņu intensīvi lūdz, lai atvairītu nāvi. Man ir nācies sastapties ar daudziem šādiem gadījumiem un, kā jau teicu, Kungs dažkārt iejaucas visbrīnumainākajā vai ari cilvēka prātam neizskaidrojamā veidā, lai glābtu cilvēku no nāves briesmām, jo īpaši gadījumos, kad rodas nepārvarama vēlme izdarīt pašnāvību. Gandrīz vienmēr (es labprāt teiktu vienmēr) burvestībai pievienojas velna uzmācība vai pat apsēstība. Tieši tāpēc ir nepieciešami eksorcismi. Ir gadījušās arī šausminošas burvestības, lai iznīcinātu visu ģimeni. Rituāla 8. punkts vispirms brīdina būt modriem, lai burvestību gadījumā šis cilvēks netiktu nosūtīts pie burvjiem, raganām vai citiem pesteļotājiem, kuri nav Baznīcas kalpi, kā arī lai viņš neķertos pie kādas māņticības vai citiem aizliegtiem paņēmieniem. Arī pieredze rāda, ka šādi brīdinājumi ir nepieciešami. Burvju ir daudz, bet eksorcistu maz. Pat tāds lietpratējs kā monsinjors Korādo Balduči savās grāmatās iesaka vērsties pie maga, kaut arī paredzams, ka tas veiks vēl vienu buršanu. Tā ir nepiedodama kļūda tik cienījamam autoram, jo pārējais grāmatu saturs ir vērā ņemams. Brīdināt ir tik svarigi arī tāpēc, ka vēršanās pie burvjiem, raganām un visādiem dievreģiem ir veca kā pati pasaule. Ne kultūras, ne zinātnes vai sociālais progress nav ietekmējis šos paradumus, kuri mierīgi sadzīvo ar "mūsdienu progresu". Šajos tīklos iekrīt visu sociālo slāņu pārstāvji, pat no pašiem augstākajiem, kā inženieri, ārsti, skolotāji un politiķi.

Rituāla 20. punktā ieteikts, kādi jautājumi eksorcistam jāuzdod, pēc tam jānoskaidro, kāda iemesla dēļ dēmons ienācis un vai tas saistīts ar buršanu. Gadījumā, ja cilvēks ir dēmona piemeklēts, apēdot vai iedzerot noburtas vielas, eksorcistam ir jāpavēl pacientam tās izvemt. Savukārt, ja ļaunums ir paslēpts ārpus cilvēka ķermeņa, eksorcistam jānoskaidro vieta, jāsameklē šis priekšmets un jāsadedzina.

Tie ir ļoti vērtīgi norādījumi. Ja noburšana notikusi, apēdot vai iedzerot noburto vielu, gandrīz vienmēr novērojamas sāpes vēderā, un tā ir zīme, ka no šīs vielas jāatbrīvojas fizioloģiskā ceļā. Lai cilvēkam palīdzētu, var ieteikt svētīto ūdeni, eksorcizēto eļļu vai sāli. Iespējams, ka atsevišķi ļaunie priekšmeti tiek izgrūsti mīklainā veidā. Piemēram, cilvēks var sajust vēderā smagumu, it kā tajā būtu akmens, un pēkšņi zemē atrodas akmens, bet sliktums ir pārgājis. Tādā pašā veidā var atrast krāsainas dzijas pavedienus, sapītas aukliņas un citas lietas. Visi šie priekšmeti jāapslaka ar svētīto ūdeni (to var izdarīt arī pats cilvēks), jāsadedzina atklātā vietā, un pelni, kā ari nedegoši priekšmeti jāiemet plūstošā ūdenī (upē, kanalizācijā). Taču to nevar darīt savā mājā, jo pēc tam var gadīties dažādas nepatikšanas, kā cauruļu aizsprostojumi, dzīvokļa applūšana u. c.

Gadās, ka dīvainos priekšmetus spilvenos un matračos atrod nevis pēc dēmona iztaujāšanas, bet pēc harismātisku vai gaišredzīgu (par kuriem vēl runāsim) personu norādījuma. Šie atradumi palīdzējuši atklāt burvestību un likuši doties pie eksorcista. Ari tādās reizēs spilveni un matrači ir jāsadedzina ārpus mājas, iepriekš tos apslakot ar svētīto ūdeni, bet pelni jāizkaisa tā, kā teikts iepriekš.

Svarīgi ir iznīcināt noburtos priekšmetus ar uguni, visu laiku skaitot lūgšanas. Ja tie atrasti nejauši vai pēc dēmona norādījuma, nedrīkst rīkoties vieglprātīgi. Tēvs Kandido man atstāstīja kādu savu kļūdu vai vieglprātību, kuru pieļāvis pirmajos eksorcista darba gados, un tādējādi vēlējās mani pamācīt.

Tolaik viņš veicis eksorcismu kādai meitenei kopā ar pasionistu tēvu, kuram tāpat kā viņam bijusi bīskapa atļauja. Iztaujājot dēmonu, abi noskaidrojuši, ka meitenei uzsūtīta burvestība. Viņi uzzināja, ka jāmeklē neliela koka lādīte, kura aprakta aptuveni metra dziļumā līdzās kādam kokam. Apbruņojušies ar lāpstu un kapli, abi devās uz norādīto vietu. Viņi atraka aprakstīto koka lādīti, atvēra to un rūpīgi izpētīja saturu. Tajā atradās nepiedienīgs attēls un visādi citi nieki. Abi tūlīt visu rūpīgi sadedzināja, līdz pāri palika tikai pelnu kaudzīte. Taču pirms sadedzināšanas viņi piemirsa par priekšmetu svētīšanu, kā ari dedzināšanas laikā nebija lūgušies Jēzus asins aizsardzību. Turklāt viņi bija atkārtoti pieskārušies šiem priekšmetiem un nebija tūlīt nomazgājuši rokas svētītajā ūdenī. Galu galā tēvs Kandido bija spiests trīs mēnešus pavadīt slimības gultā, jo viņu mocīja stipras kuņģa sāpes. Sāpes turpinājās vēl gadus desmit un lika par sevi manīt ari pēc tam. Tā bija smaga mācība, kas noderēja arī man un citiem, kuri varēja nonākt līdzīgā situācijā.

Jautāju tēvam Kandido, vai pēc visām šīm pūlēm un ciešanām jauniete tika atbrīvota. Nē, neesot bijis nekādas uzlabošanās. Tas liecina par to, ka burvestības dažreiz piepildās pilnā mērā un nelīdz arī apburto priekšmetu atrašana un iznīcināšana. Man bijuši vairāki gadījumi, kad no noburšanas līdz priekšmeta atrašanai ir pagājuši vairāki gadi. Noburtais priekšmets jau bija izsmēlis savu ļauno spēku; kad to atrada un iznīcināja, tas neko vairs nelīdzēja un tā iznīcināšana nedeva nekādu labumu skartajai personai. Šādos gadījumos palīdz eksorcismi, lūgšanas, sakramenti.

Citos gadījumos noburtā priekšmeta sadedzināšana pārtrauc burvestību. Varu pastāstīt piemērus par nāves pieburšanu, kad tika izmantota pūdēšana. Apburtā gaļa bija aprakta, bet to atrada pirms pūšanas. Dažreiz dzīvnieki tiek aprakti dzīvi, īpaši krupji, atstājot tiem apkārt brīvu telpu. Ja tos atrod, kamēr tie vēl dzīvi, burvestība neiedarbojas. Tomēr galvenie pretlīdzekļi ir eksorcismi, lūgšanas, sakramenti un sakramentālijas.

Nekad nebūs pietiekami atkārtot, cik svarīgi ir izmantot Dieva dotos līdzekļus, nevis burvjus, kaut arī rodas iespaids, ka Dieva līdzekļi iedarbojas lēni. Kungs mums ir devis sava vārda spēku, lūgšanas varu (kā personiskās, tā kopīgās) un Baznīcas aizstāvību. Palīdzības meklēšana pie burvjiem, kas maskējas zem baltās maģijas vārda (tā arī ir vēršanās pie dēmona), var stāvokli tikai pasliktināt un iedot vēl vienu burvestību, nevis noņemt jau uzlikto. Evaņģēlijā stāstīts par ļauno garu, kas atstāj dvēseli, bet pēc tam atgriežas kopā ar septiņiem vēl sliktākiem gariem. (Mt 12, 43-45) Tas pats notiek, ja vēršas pie burvjiem. Es pastāstīšu trīs zīmīgus gadījumus, kurus esmu novērojis vairākas reizes.

Pirmais piemērs. Cilvēkam parādās sāpes. Viņš izmēģina dažādus ārstus un zāles, tomēr sāpes nevis mazinās, bet pastiprinās, to cēloni nav iespējams atrast. Tad cilvēks dodas pie burvja, kurš paskaidro: "Jums uzsūtīta burvestība. Ja gribat, es to varu noņemt. Man pietiks ar miljons lirām." Cietējs apdomājas un izlemj, ka maksās. Iespējams, ka viņam lūdz atnest fotogrāfiju, kādu apģērba gabalu vai matu šķipsnu. Pēc dažām dienām cilvēks jūtas pavisam vesels un apmierināts nodomā, ka naudu nav velti tērējis. Nelabais ir projām. Apmēram pēc gada veselības problēmas sākas no jauna. Nabadziņš atkal dodas pie ārstiem, bet zāles nepalīdz, un slimība kļūst aizvien nepanesamāka. Ļaunais gars ir atgriezies kopā ar septiņiem vēl ļaunākiem. Kad kļūst nepanesami, cietējs nodomā: "Burvis man prasīja miljonu, bet kaiti tomēr izārstēja." Un viņš atgriežas pie burvja, nenojaušot, ka tieši tāpēc viņa slimība kļuvusi nopietnāka.

Sirdzējam tiek paziņots: "Šoreiz burvestība ir spēcīgāka, un, ja gribat, lai to noņemu, jāmaksā pieci miljoni liru. Citam es būtu prasījis pat divtik." Un viss sākas no gala. Ja nelaimīgais beigu beigās izlems meklēt palīdzību pie eksorcista, tad sākotnējais nelielais ļaunums būs jau pārtapis lielā burvja izraisītā ļaunumā.

Otrs piemērs. Sākumā viss notiek tieši tāpat kā iepriekšējā gadījumā: slimais samaksā, burvis viņu izārstē, un pēc tam viss ir labi. Taču ļaunums pāriet uz sievu, bērniem, vecākiem vai brāļiem. Tādējādi ļaunums tik un tā ir dubultojies (tas var izpausties arī kā stūrgalvīgs ateisms, dzīve grēkā, satiksmes negadījumi, depresija u. tml.).

Trešais piemērs. Ari šoreiz viss sākas tieši tāpat. Cilvēks pēc burvja apmeklējuma izveseļojas, un viss liekas labi.

Taču šo ļaunumu bija pieļāvis Dievs, lai cilvēks nožēlotu savus grēkus, atgrieztos pie dzīves lūgšanās, apmeklētu Baznīcu un pieņemtu sakramentus. Šīs slimības mērķis bija dvēseles glābšanai nepieciešamo augļu iegūšana. Pēc izārstēšanas ar dēmona palīdzību labais mērķis neizdodas, un slimība ir bijusi velta.

Mums jāsaprot, ka Dievs pieļauj ļaunumu, lai mēs no tā gūtu labumu; viņš pieļauj Krustu, jo tikai caur to mēs tiekam debesīs. Šī patiesība ir acīmredzama tajos cilvēkos, kas apveltīti ar īpašu harismu, bet paši cieš no kādas kaites. Visi vēl atminas tēvu Pio, kurš 50 gadus cieta asās sāpes, ko viņam sagādāja piecas Jēzus ciešanu stigmas, bet neviens pat nedomāja lūgt par viņa dziedināšanu, jo saprata, ka tās nākušas no Dieva liela garīga mērķa sasniegšanai. Dēmons ir gudrs un ļoti būtu gribējis, lai tēvam Pio nav šo brūču. Protams, pavisam kas cits ir dēmona radītas stigmas viltus mistiķu gadījumos.

NEDAUDZ VAIRĀK PAR MAĢIJU

Par šo plašo tēmu sarakstīts ļoti daudz grāmatu. Maģija izmantota visos cilvēces vēstures posmos un visās tautās. Arī mūsdienās ievērojams skaits cilvēku iekrīt maģijas lamatās. Daudzi priesteri nepietiekami novērtē maģijas ietekmi: viņi paļaujas uz Kristu un Viņa pestīšanas spēku, jo Kristus ir ziedojies, lai atbrīvotu mūs no sātana saitēm. Bet viņi nav ņēmuši vērā, lūk, ko: Kungs nekad nav teicis, ka dēmona vara būtu niecīga un ka pret to nav vajadzības vērsties. Tieši pretēji Dievs mums ir devis varu padzīt dēmonu un runājis par nebeidzamo cīņu ar to, lai mūs pārbaudītu (arī Jēzu velns kārdināja); Dievs ir skaidri norādījis, ka nevar kalpot diviem kungiem.

Bībele kā Vecā, tā Jaunā Derība pārsteidzoši daudzās vietās vēršas pret maģiju un magiem. Tā brīdina mūs, jo cilvēka piesaistīšanai dēmons bieži izmanto maģiju, māņticību un visu to, kas tiešā vai netiešā veidā liek viņu pielūgt. Maģijas veicēji domā, ka spēj izmantot augstākos spēkus, bet patiesībā tie paverdzina viņus.

Burvji iedomājas, ka tiem ir vara pār labo un ļauno. Spiritisti un mediji nododas augstāko garu vai mirušo garu izsaukšanai, bet īstenībā, paši neapzinoties, ar miesu un dvēseli ir nodevušies dēmoniskajiem spēkiem, kuri viņus izmanto savu postošo mērķu sasniegšanai pat ja tas tūlīt skaidri neatklājas. No Dieva atrauts cilvēks ir nožēlojams un nelaimīgs; viņš neizprot dzīves nozīmi, bet vēl mazāk grūtību, sāpju un nāves jēgu. Viņš tiecas pēc pasaulīgās laimes: bagātības, varas, labklājības, mīlestības, baudas, apbrīna… Un liekas, ka dēmons viņam saka: "Es tev došu visu šo varu un šo godību, jo tās man nodotas; un, kam es gribu, tam es tās dodu. Tāpēc, ja tu mani pielūgsi, viss būs tavs." (Lk 4, 6-7)

Jauni un veci, sievietes un vīrieši, strādnieki, brīvo profesiju pārstāvji, politiķi vai vienkārši ziņkārīgie grib uzzināt savu nākotni. Viss šis apmātais pūlis atrod tos, kas gatavi pakalpot: magus, pareģus, astrologus, kāršu licējus, prānoterapeitus un dažāda veida gaišreģus vai pareģus. Pie viņiem nonāk nejauši vai uz kaut ko cerot, izmisumā vai pārbaudot; vieni pēc apmeklējuma ir pārsteigti, citi apmāti, bet daļa iesaistās noslēgtās sektās.

Kas aiz visa tā slēpjas? Nezinātāji domā, ka tā ir tikai māņticība, ziņkārība, izdomājumi vai krāpšana. Īstenībā ar to saistās lieli darījumi. Taču vairumā gadījumu patiesība ir pavisam cita. Maģija nav tikai tukša ticība vai kaut kas pilnīgi nepamatots. Tā ir vēršanās pie dēmoniskajiem spēkiem, lai iespaidotu notikumu gaitu un iedarbotos uz citiem sev par labu. Šī maldīgā reliģiskā izpratne, kura bija raksturīga primitīvajām tautām, ir saglabājusies līdz mūsdienām un sadzīvo ar dažādām reliģijām visā pasaulē. Lai ari izpausmes formas ir atšķirīgas, tomēr iznākums ir viens un tas pats: cilvēks tiek atrauts no Dieva, pievērsts grēkam un nolemts iekšējai nāvei.

Ir divu veidu maģija: imitējošā un saskares. Imitējošā maģija balstās uz atdarināšanu, vadoties no principa, ka līdzīgais rada sev līdzīgo. Lelle var attēlot cilvēku, kuram vēlas ko nodarīt, un pēc noteiktām "rituālajām lūgšanām", iedurot lellē adatas, tiks piemeklēts cilvēks, kuru lelle atveido. Adatu dūrienu vietās viņam radīsies slimības vai sāpes. Saskares maģija balstās uz fizisko saskari vai pārnešanu. Lai iedarbotos uz kādu cilvēku, magam vajag kaut ko no tā, kas cilvēkam pieder: matus, nagus, apģērbu, noder arī fotogrāfija, vēlams pilnā augumā un bez galvassegas. Katra cilvēka daļa atbilst visam ķermenim kopumā, un tas, kas tiks nodarīts vienai daļai, atstās iespaidu uz visu indivīdu. Mags darbojas, izmantojot noteiktas formulas vai rituālus, zināmā laikā un dienā izsaucot garus, lai tie palīdzētu veikt paredzēto uzdevumu. Šī tēma jau aplūkota, kad stāstīju par buršanu; maģija aptver daudz plašāku lauku nekā vienkārša noburšana un daudz plašāku burvestību kopumu.

Vienā no melnās maģijas iniciācijas rituāliem Kaboverdē tiek apgalvots, ka izraudzītais cilvēks noteiktā rituāla brīdī, atrodoties iepretim spogulim, ieraudzīs tajā sātanu, kurš nodos viņam "varu", ieliekot rokās izmantojamos ieročus. Kristieša ieroči pret "rūcošo lauvu" ir patiesība, taisnība, ticība un Dieva vārda abpusgriezīgais zobens. Savukārt magam tiek dots īsts zobens, ar kuru var ievainot cilvēku. Viņam piederēs vara postīt, nolādēt, atriebties, paredzēt nākotni, divkāršot, ārstēt un vēl citas varas atkarībā no viņa spējas nodarīt ļaunu un likt šķēršļus Dieva plāniem, kā arī atkarībā no tā, ko viņš ir gatavs piedāvāt dēmonam. Viņš var ziedot ne tikai sevi, bet ari savus bērnus vai citus cilvēkus, kas vairāk vai mazāk neapzinās, pie kā tiek meklēta palīdzība. Tādējādi upurim radīsies vismaz riebums pret visu svēto (lūgšanas, baznīcas, svēto attēli…), kā arī citi dažādi ļaunumi.

Tas var notikt arī ar to cilvēku, kurš devis magam pasūtījumu. Par pasūtījumu uzskatāms, piemēram, "ziedojums", pat ja tas nav nekas nozīmīgs, taču prasītās lietas ir iedotas, iespējams, pat ievērojot ieteiktos noteikumus: septiņu baznīcu apmeklējums, īpaša sveču nodzēšana, pulvera izkaisīšana, kādas lietas nēsāšana un tamlīdzīgi. Šādā veidā ar dēmonu tiek noslēgtas vairāk vai mazāk būtiskas saistības, kas nozīmē ļaunas sekas dvēselei un miesai. Pie manis palīdzību meklējušas daudzas mātes, kuras iepriekš bija vedušas savus bērnus pie magiem, pēc tam likušas bērniem nēsāt dažādas lietas, kuras nezinātājam varētu likties tīrie nieki, bet kuru ļaunās sekas vēlāk izpaudušās īstu nelaimju veidā. Ja ieiet ienaidnieka teritorijā, tad nonāk tā varā, kaut arī tas darīts ar "labiem nodomiem", un tikai Dieva palīdzīgā roka var atbrīvot no šīm saitēm.

Tā sauktās augstākās maģijas darbības var iedalīt sakralizācijā, iesvētīšanā, svētīšanā, atcelšanā, ekskomunikācijā, nolādēšanā. Ar to saprot priekšmetu vai personu pārvēršanu "svētajos simbolos" (protams, sātana izpratnē). Maģisko materiālu "magnetizē" tikai noteiktā laikā, kuru nosaka astroloģija. Katrs burvis nēsā pats vai gatavo citiem "amuletus"; te es domāju medaļas, kuru simboli ir "enerģijas katalizatori". Pēc magu domām, šīm medaļām piemīt īpašs debesu spēks. Vēl pastāv talismani, kuriem jāpasargā cilvēks.

Klienti īpaši pieprasa talismanus, jo viņiem liekas, ka tos vajā nelabvēlīgs liktenis, nelaime, neizpratne, mīlestības trūkums un nabadzība. Viņi nekurnēdami samaksā prasīto cenu par šiem laimes nesējiem, kuriem jāatbrīvo no visām nelaimēm. Taču īstenībā viņi nēsā negatīvu lādiņu, kurš kaitē ne tikai viņiem pašiem, bet arī ģimenes locekļiem. Šo priekšmetu izgatavošanai tāpat kā vairumā maģisko darbību plaši tiek izmantots vīraks. Šis vīraks tiek upurēts sātanam un nozīmē pilnīgi pretējo nekā vīraka kvēpināšana liturģiskajā kultā par godu Dievam.

Citas maģijas formas nodarbojas ar burvja dzērienu vai maisījumu gatavošanu, kam jārada suģestija vai velna izraisīti traucējumi tiem cilvēkiem, kuru ēdienam būs pievienoti maga gatavotie maisījumi. Nelaimīgais ne tikai iegūst nepatīkamas sajūtas visā ķermenī, bet viņā arī ieiet ļaunie gari, kuri piesaukti burvestības laikā. Ir zināmi tā dēvētie "mīlas dzērieni", kuri sātaniskās varas iedarbībā spēj uzspiest šausmīgus sakarus (to sauc arī par piesaistīšanu).

Bībelē pirmoreiz dēmons pieminēts stāstā par mūsu senču krišanu grēkā, kur tas parādās čūskas veidolā. Mitoloģijā čūska vienmēr nozīmē zināšanas. Ēģiptē burve Izīda zināja visus akmeņu, augu un dzīvnieku noslēpumus, pazina slimības un zāles pret tām, tāpēc varēja atdzīvināt Ozīrisu. Čūsku attēlo gredzena formā ar asti mutē, kas simbolizē dzīvības mūžīgo ciklu. Jāpiemin arī boa čūska, kura bija inku valdniece.

Vudū [reliģijā] androgīnā čūska Aido-Hvedo iedveš saviem piekritējiem, ka spēj panākt pārsteidzošus rezultātus jebkurā dienas vai nakts stundā. Čūskai esot zināmi visi radošā vārda noslēpumi ar "maģiskās valodas" starpniecību, kuru papildina mūzika.

Runa ir par haitiešu afrikāņu izcelsmes rituālu, kurš savijies ar Dienvidamerikas (īpaši no Brazīlijas ievesto) makumbu un veido lielu ļaunuma spēku. Es jau minēju, ka vissmagākie nobūrumi, kurus man nācies eksorcizēt, nāca no Brazīlijas vai Āfrikas.

Modernā civilizācija ir apvienojusi, nevis mainījusi atsevišķus paradumus, tāpēc zinātne un maģija, reliģija un senie rituāli labi sadzīvo. Arī tagad, īpaši lauku apvidos, pat dziļi ticīgi cilvēki vēršas pie dievreģiem (vīriešiem un sievietēm), lai atrisinātu dažādus sarežģījumus, sākot ar slimībām un beidzot ar ļauno aci, no darba meklējumiem līdz vīra atrašanai. Dievreģis tiek uzskatīts par svētu cilvēku tādu, "kas regulāri apmeklē baznīcu". Mūsdienās ir mātes, kuras māca bērniem, kas jādara Ziemassvētku naktī, lai noņemtu ļauno aci, viņas arī bērniem liek ap kaklu ķēdītes ar svētītiem krucifiksiem vai medaljoniem un tajos ievieto āpša spalvu kušķīti, "vilka zobu" vai sarkanu radziņu. Visi šie priekšmeti pat ja tie nav negatīvi uzlādēti ir saistāmi ar dēmonu un māņticības grēku.

Ar maģiju saistīta ari pareģošana: vēlme uzzināt nākotni ar dažādiem līdzekļiem. Pietiks, ja minēsim plaši izplatīto kāršu likšanu vai pareģošanu ar taro kārtīm, kas ir dominējošie magu un gaišreģu līdzekļi. Taro kāršu izcelsme nav skaidra, bet domā, ka to izmantošana aizsākusies XIII gadsimtā un ir saistīta ar čigānu nākotnes zīlēšanas paradumiem. Es nekavēšos pie šī temata, bet ir skaidrs, ka pārsteigtais un vientiesīgais cilvēks, noklausījies precīzu savas dzīves pagātnes izklāstu, dodas mājās satraukts vai nepamatotu cerību spārnots, bieži turot aizdomās draugus vai radiniekus, bet patiesībā kļuvis atkarīgs no tā, kurš lasījis kārtis. Turpmāk var attīstīties baiļu, dusmu, nedrošības izjūta un vēlme izmantot burvju līdzekļus vai iegādāties talismanus, kas spētu neitralizēt iekšējo ienaidnieku, kuru cilvēks pats sev ir sagādājis un kurš izraisa slimības un nelaimes.

Pati ļaunākā afrikāņu izcelsmes maģija balstās uz buršanu, kuru praktizē tie, kas vēlas nodarīt ļaunu citiem ar burvestību palīdzību, kā ari uz spiritismu, cenšoties nodibināt sakarus ar mirušo vai augstākajiem gariem. Spiritisms ir pazīstams visās kultūrās un visās tautās. Medijs ir saikne starp gariem un cilvēkiem, tas dod savu enerģiju (balsi, kustības, rakstību…) garam, kurš vēlas atklāties. Var gadīties, ka izsauktie gari, kuri īstenībā ir dēmoni, iemiesojas kādā no klātesošajiem. Baznīca vienmēr ir nosodījusi spiritisma seansus un piedalīšanos tajos. Prasot padomu sātanam, nevar iemācīties neko labu.

Vai tiešām ir iespējams izsaukt mirušo garus? Vai spiritisma seansos parādās tikai dēmoni? Ir zināms, ka šīs šaubas radušās tikai vienā izņēmuma gadījumā. Bībelē aprakstīts, kā Sauls vērsās pie mirušo garu izsaucējas un teica: "Lūdzu, nosaki man ar mirušo garu izsaukšanu nākotni un liec uznākt augšā tam garam, kuru es tev nosaukšu." (I Sam 28, 8). Un patiešām viņa priekšā parādījās Samuēls, kurš nesen bija miris. Dievs pieļāva šo izņēmumu, taču jāņem vērā, ka sieviete izbailēs skaļi iekliedzās, bet Samuēls pārmeta Saulam: "Kāpēc tu mani traucē manā mierā, likdams man nākt augšā?" (I Sam 28, 15) Mirušie ir jāciena, nevis tiem jāuzmācas. Šis ir vienīgais šāda veida stāsts Bībelē, tāpēc jāsaprot, ka tas bijis izņēmums. Esmu līdzīgās domās ar protestantu psihiatru un eksorcistu, kurš raksta: "Tas ir egoisms un cietsirdība, ka neatlaižam savus mirušos un vēlamies atsaukt pie sevis atpakaļ. Viņiem vajadzīga mūžīgā atbrīvošana, nevis atgriešanās pie šīs pasaules lietām un cilvēkiem." [10] Daudzi tiek apkrāpti ticības trūkuma un vientiesības dēļ. Atsevišķas dejas, dziedājumi, apģērbi, sveces, dzīvnieki, kurus izmanto vudū vai makumbas rituālos, raugoties no etnogrāfijas vai folkloristikas viedokļa, var likties interesanti. Četras sveces četros telpas stūros vai sveču veidots trijstūris var izskatīties kā spēle vai nekaitīga māņticība. Tomēr pienācis laiks atvērt acis. Jo īpaši es aicinu priesterus pievērst tam uzmanību. Tā ir ļauno garu izsaukšana, un tie spēj izraisīt dažādus traucējumus, bet viņu galvenais mērķis ir atraut upuri no Dieva, likt tam grēkot, iebaidīt, sasaistīt un novest izmisumā.

Man ir vaicājuši, vai ar burvestību palīdzību var skart ari kopienas. Varu atbildēt apstiprinoši, lai gan šī tēma prasa plašāku pētījumu. Tāpat kā par daudzām citām lietām, arī par šo jautājumu es savā grāmatā varu izteikties īsi. Iespējams, ka dēmons izmanto vienu cilvēku, lai piemeklētu ļoti plašu cilvēku grupu vai pat visu nāciju. Manuprāt, mūslaikos tādi bijuši Kārlis Markss, Hitlers un Staļins. Nacistu šausmu darbi, komunisma baismas, Staļina masveida slaktiņi sasniedza patiešām velnišķīgus apmērus. Sātana darbību es saskatu ne tikai politikā, bet arī mūzikā un dažu dziedātāju darbībā, kuri spēj piesaistīt milzīgus ļaužu pūļus un novest klausītājus līdz neprātam, kas pāraug postīšanas un vardarbības vilnī.

Taču ir arī vieglāk pārbaudāmi un izārstējami gadījumi (kaut arī kolektīvā apsēstība vienmēr ir grūtāk ārstējama), kad ir piemeklētas skolas, dažādas cilvēku grupas, reliģiskās kopienas. Dēmonam piemīt apbrīnojama izmanība apmānīšanā un kļūdu veicināšanā cilvēku grupās. Ir ne mazums tādu, kuri uzskata, ka vieglāk apmānīt pūli nekā atsevišķu cilvēku. Protams, dēmons spēj piemeklēt pat lielas cilvēku grupas, bet gandrīz vienmēr šajos gadījumos var novērot katra dalībnieka piekrišanu, cilvēku brīvu piedalīšanos sātana darbībā: gan intereses, netikuma, gan godkāres un daudzu citu iemeslu dēļ.

Dēmona iedarbība uz kolektīvu ir viens no postošākajiem un spēcīgākajiem tā darbības veidiem. Tāpēc tam īpaši pievērsušies pāvesti mūsdienās. Te es domāju Pāvila VI runu 1972. gada 15. novembrī un Jāņa Pāvila II runu 1986. gada 20. augustā.

Sātans ir mūsu ļaunākais ienaidnieks un tāds arī paliks līdz laika beigām, tāpēc izmanto savu gudrību un varu, lai stātos ceļā Dieva plāniem, kuri vērsti uz visu cilvēku pestīšanu. Mūsu spēks ir Kristus Krusts, Viņa asinis, Viņa brūces, paklausība Viņa vārdiem un Viņa institūcijai, kas ir Baznīca.

KAS VAR IZDZĪT DĒMONUS?

Man liekas, ka esmu jau pietiekami skaidri norādījis, ka Jēzus ir devis varu padzīt dēmonus visiem tiem, kas tic Viņam un darbojas Viņa vārdā. Šajā gadījumā runa ir par privātām lūgšanām, kuras varam dēvēt par "atbrīvošanas lūgšanām".

Turklāt īpaša vara ir dota eksorcistiem vai tiem priesteriem, kuri saņēmuši bīskapa uzdevumu. Izmantojot atbilstošās Rituāla ieteiktās lūgšanas, viņi lieto sakramentālijas, kuras atšķirībā no privātajām lūgšanām piesaista visas Baznīcas aizstāvību.

Taču visos gadījumos nepieciešama ticība, lūgšana un gavēnis, kas jāievēro kā lūdzējam, tā cilvēkam, par kuru lūdz. Būtu ļoti labi, ja vienmēr vienlaikus ar eksorcismu, kam pievēršama uzmanība, sapulcētos lūdzēju grupa. Piebildīšu, ka īpaša vara piemīt visiem priesteriem arī tiem, kuri nav eksorcisti, jo tā nāk tieši no viņu priesterības amata, kurš nenozīmē pagodinājumu kādam cilvēkam, bet kalpošanu ticīgo garīgajām vajadzībām. Viena no tādām vajadzībām neapšaubāmi ir atbrīvošana no ļaunā gara ietekmes. Turklāt līdz ar atbrīvošanas lūgšanām vai eksorcismiem katrs var izmantot svētos līdzekļus: piemēram, uzliekot uz ļaunuma skartā cilvēka galvas krucifiksu vai rožukroņi, vai kādu relikviju. Ļoti iedarbīga ir krusta zīme, jo tieši ar krustu Jēzus uzvarēja sātana valstību. Taču ļoti iedarbīgas ir ari svēto relikvijas. Bieži palīdz vienkārši svētīti attēli, kuros redzams svētais ercenģelis Miķelis, no kura dēmoni īpaši baidās.

Domāju, ka pieviltu lasītājus, ja nepieminētu augošo harismātiķu, gaišreģu, prānoterapeitu, dziednieku un arī čigānu skaitu. Viņu skaits vairojas arī tāpēc, ka bīskapi un garīdzniecība vieglprātīgi ir pametuši šo sev raksturīgo pastorālo darba lauku nezināšanas un pat īstas neticības dēļ. Šim jautājumam grāmatā veltīta atsevišķa nodaļa. Šobrīd īsumā aplūkosim visas iepriekš minētās personas.

Sākšu ar ievadu. Es runāju par cilvēku kategorijām, kuras spēj (vai uzskata, ka spēj) iedarboties uz atbrīvošanu, bet visbiežāk nodarbojas ar ārstēšanu. Ir grūti noteikt skaidru robežu. Dēmons ir visa ļaunā, visu sāpju un nāves pirmsākumā. Ir tādas slimības, kuras ir tieši ļaunā izraisītas. Arī Evaņģēlijs par to stāsta, piemēram, gadījumā ar salīkušo sievieti un kurlmēmo. Abos pastāvēja sātaniskā klātbūtne, kas bija izraisījusi šīs kaites, tāpēc Kungs viņus dziedināja, izraidot dēmonus. Tomēr spēkā ir jau izklāstītās likumības: ja slimības izcelsme ir ļaunais, tad ar zālēm to nevar izārstēt, bet palīdz lūgšanas un eksorcismi. Tāpat ir tiesa, ka ilgstoša velnišķā klātbūtne rada cilvēkam galvenokārt psihiskas kaites, tādēļ pēc atbrīvošanas nepieciešama piemērota ārstēšana.

Vēlos piebilst, ka šis darbības lauks prasa specifiskas zināšanas, kuru eksorcistam nav. Eksorcistam jāpazīst garīgās saslimšanas pazīmes tiktāl, lai viņš spētu novērtēt, vai nav nepieciešama psihiatra iejaukšanās. Taču nevar prasīt, lai eksorcists būtu tikpat zinošs kā psihiatrs. Tāpat eksorcistam jābūt zināšanām par parapsiholoģijas pamatiem un paranormālajām spējām, bet viņš nevar pārzināt šo nozari tikpat labi kā tie, kas darbojas šajā nozarē. Šis ievads ir nepieciešams tāpēc, ka mēs esam pievērsušies tēmai, kura vienlaikus attiecas uz pārdabisko, paranormālo un velnišķo.

Harismātiķi. Svētais Gars dievišķā neatkarībā savas harismas sadala tiem, kurus izvēlas, un tās tiek piešķirtas nevis personas slavai vai personiskai izmantošanai, bet gan lai kalpotu brāļiem un māsām. Šo harismu vidū ir ari spējas atbrīvot no ļaunajiem gariem un dziedināšana. Šīs dāvanas var saņemt atsevišķi cilvēki, kā ari kopienas. Pašas par sevi tās nav atkarīgas no personiskā svētuma, bet gan no Dieva brīvās izvēles. Tomēr pieredze rāda, ka parasti Dievs piešķir šīs dāvanas krietniem cilvēkiem, kuri cītīgi lūdzas, ir priekšzīmīgi kristieši (tas neizslēdz ari trūkumus) un pazemīgas dabas. Mūsdienās ir milzumdaudz harismātisku personu, pie kurām plūst cietēju bari. Kā lai atšķir īstos no viltus? Pēc būtības šī atšķiršana būtu jāveic Baznīcas autoritātēm, izmantojot visu nepieciešamo palīdzību.

Patiesi, ir zināmi vairāki gadījumi, kad Baznīca, izmantojot savu iespaidu, iejaukusies, lai brīdinātu no blēžiem un viltus harismātiķiem. Taču nav zināms neviens gadījums, kad oficiāli kāds būtu atzīts par harismātiķi. Tā ir pietiekami sarežģīta problēma. Arī tādēļ, ka harisma var izzust, ja persona izrādījusies tās necienīga. Iespējams uzskaitīt četrus aptuvenus rādītājus: 1. indivīds (vai kopiena) dzīvo saskaņā ar Evaņģēliju; 2. indivīds nav ieinteresēts (nedrīkst pieņemt dāvanas, jo arī no brīvas gribas dotajām dāvanām var kļūt par miljardieri); 3. tiek izmantoti Baznīcas apstiprināti līdzekļi, kuriem nepiemīt kādas dīvainības vai māņticība (tās var būt lūgšanas, nevis maģiskās formulas; krusta zīme, roku uzlikšana, kas neaizvaino kauna jūtas, svētītais ūdens, vīraks, relikvijas un nekas tāds, kas nav tipisks izmantošanai baznīcā); ka lūgšanas notiek Jēzus vārdā; 4. augļi ir labi. Šis Evaņģēlija likums, proti, "koku pazīst pēc tā augļiem" (Mt 12, 33) vienmēr ir pāri visam.

Uzskaitīšu vēl citas pazīmes, kuras raksturīgas harismātiskā ceļā iegūtai dziedināšanai: šādā veidā var dziedināt visas slimības arī tās, kuras izraisījis dēmons. Harismātiskā dziedināšana nenotiek, pamatojoties uz cilvēka izveicību vai spēku, tā balstās uz ticībā sacītu lūgšanu, uz Jēzus vārda spēku, uz Vissvētās Jaunavas Marijas un svēto aizbildniecību. Harismāts nezaudē enerģiju tik ļoti, ka būtu spiests to atgūt ar atpūtas brīdi (kā tas notiek ar dziedinātājiem, rīkstniekiem u. tml.), viņš neizjūt fizisku atslābumu, ir aktīvs žēlastības kanāls. Harismātiskās dziedināšanas mērķis nav pagodināt harismātu, bet gan slavēt Dievu, stiprināt ticību un darīt lūgšanu dedzīgāku.

Mans pienākums ir piebilst vēl dažus vārdus, jo arī par šo jautājumu Vatikāna II koncils ir izteicies, bet šie koncila apliecinājumi netiek pielietoti. Racionālisms un naturālisms ir ņēmis virsroku. Neparastas parādības, brīnumi, svēto klātbūtne, parādības viss tiek pieņemts nevis ar pateicību, bet gan ar neuzticību, ar nosodījumu, pat nepūloties pārbaudīt. Nevienā baznīcā vairs netiek izmantota pirmo kristiešu lūgšana: "Bet tagad, Kungs, skaties viņu draudos un dod saviem kalpiem pilnā paļāvībā izrunāt Tavu vārdu! Izstiep savu roku dziedināšanai un zīmju un brīnumu darīšanai sava Svētā Dēla Jēzus vārdā!" (Apd 4, 29-30) Ir jūtams, ka mūsdienās šīs dāvanas apgrūtina.

Vatikāna II koncils apstiprina, ka Svētais Gars "izplata īpašas žēlastības starp dažādu kārtu ticīgajiem… Šīs harismātiskās dāvanas neatkarīgi no tā, vai ir ļoti nozīmīgas vai pavisam vienkāršas un plaši izplatītas, ir jāpieņem ar pateicību un dievbijību". Tālāk dokumentā atgādināts, ka neparastās dāvanas netiek uzstājīgi lūgtas. Kas attiecas uz spriedumu par to patiesumu un apdomīgu izmantošanu, "tad tas ir Baznīcas autoritāšu pienākums, kurām it sevišķi nevis jāapslāpē Gars, bet viss jāpārbauda un jāpatur labais" (LG 12) [11] . Šo norādījumu izpildē vērojamas vispārējas nepilnības. Tāpēc koncila apliecinājums, ka tiem, kuri saņēmuši Svētā Gara harismas arī gadījumos, kad tie ir laji, ir tiesības un pienākums tās izmantot (AA 3) [12] . Bīskapa uzdevums ir atpazīt un regulēt to lietošanu. Es ar prieku raugos, kā rodas kustības, kuras piedāvā palīdzību bīskapiem izlemšanas darbā, piemēram, Asīzes harismātiskā kustība.

Gaišreģi un ekstrasensi. Apvienošu viņus tādēļ, ka būtībā gaišreģiem un ekstrasensiem ir līdzīgas pazīmes: pirmie redz, otrie jūt; kā vieni, tā otri izsakās par to, ko ir izjutuši, saskaroties ar priekšmetiem vai cilvēkiem. Lai šo tēmu neizklāstītu pārāk gari un plaši, aprobežošos ar savu darbības jomu ļaunā gara iespaidu uz cilvēku, priekšmetiem un mājokļiem. Man daudzkārt nācies sadarboties ar šiem cilvēkiem; dažkārt esmu tos uzaicinājis piedalīties lūgšanās manu eksorcismu laikā, lai pēc tam uzklausītu, ko viņi redzējuši vai jutuši. Esmu novērojis, ka atbildes bijušas atkarīgas no viņu saprāta gara.

Daži, tikko ierauga vai atrodas līdzās apsēstam cilvēkam, tūlīt to pamana, jūtas slikti vai sajūt negatīvismu un vēlāk to apraksta. Pietiek, ja viņiem iedod fotogrāfiju, vēstuli vai kādu priekšmetu, kas pieder cilvēkam, par kura apsēstību radušās aizdomas, lai saņemtu atbildi: šim cilvēkam nekas nekaiš; šim ir uzbrucis ļaunais; šis cilvēks ir bīstams, jo nodara ļaunu citiem. Dažkārt pietiek, ja viņi dzird šī cilvēka balsi. Piemēram, novērojamais cilvēks var piezvanīt un saņemt atbildi, vai viņam ir vai nav uzsūtīta ļaunā gara izraisīta kaite. Ja kādā mājoklī notiek kas dīvains, viņi jūt, vai tā ir burvestība vai nav, norāda uz noburtajiem priekšmetiem, kas ir jāsadedzina; sajūt, vai nav jāieskatās kādā spilvenā vai matracī, kur atrodas dīvainās lietas, tās jau esmu uzskaitījis. Šie cilvēki var arī kļūdīties, tāpēc viņu izjūtas ir jāpārbauda. Taču dažreiz viņi pārsteidzoši precīzi pārstāsta, kurā vecumā un kādā veidā cilvēkā iemājojis ļaunais gars, ar kādu nodomu tas noticis un kādus traucējumus radījis. Reizēm viņi norāda arī vaininieku.

Reiz manā pieņemšanas telpā bija ienācis cilvēks, kurš lūdza viņu svētīt, un es atcerējos, ka tieši šajā bridī man jāpiezvana kādam ekstrasensam. Es aizsteidzos pie telefona un klausulē izdzirdēju: "Šobrīd jūs grasāties svētīt apmēram piecdesmit gadus vecu cilvēku. 16 gadu vecumā viņam tika uzsūtīta burvestība aiz naida pret viņa tēvu un iedots noburts vīns, bet akas dibenā tika paslēpts noburts priekšmets. No šī brīža zēns sāka justies aizvien sliktāk, ārstēšana nelīdzēja. Pēc gada tēvs nomira, un zēnam negaidīti kļuva labāk. Tomēr viņam tik lielā mērā saglabājās domāšanas traucējumi, ka šis cilvēks nespēja strādāt. Mēģiniet viņu svētīt, tomēr ļaunums ir pārāk iesakņojies, un man liekas, ka jūs neko nepanāksiet." Teiktais izrādījās patiesība. Citā reizē es eksorcizēju cilvēku ekstrasensa klātbūtnē, un ekstrasenss man norādīja, kuras ķermeņa daļas ir jāsvēta ar stolu vai jāieziež ar eļļu, jo tās ir skartas īpaši. Beigās pacients apstiprināja, ka tie patiešām ir bijuši vissāpīgākie punkti.

Es varētu minēt vēl daudz piemēru. Tomēr jāsaka, ka visi manis izvēlētie cilvēki (no ļoti daudziem, ar kuriem mani iepazīstināja kā ar ekstrasensiem) bija nodevušies lūgšanām, tie bija nesavtīgi, ārkārtīgi labsirdīgi un žēlsirdīgi, kā arī pazemīgi. Ja es nebūtu viņus atradis nejauši vai pēc kāda norādījuma, viņi paši nebūtu runājuši par savām spējām. Par ko tas liecina? Vai par harismu? Varbūt tā ir paranormāla parādība? Es sliecos domāt, ka šeit vērojamas paranormālas spējas, kuras cilvēks izmanto, lai darītu labu. Taču nevaru izslēgt, ka viņu spējas saistītas ar harismu. Es nesaskatīju šajos cilvēkos noguruma pazīmes un to, ka viņi zaudētu enerģiju. Drīzāk es novēroju, ka viņu dotības pamazām nostiprinājās, ja tika izmantotas, un tas liek domāt, ka to pamatā ir paranormālas spējas. Vēlos piebilst, ka ir ārkārtīgi grūti atrast īstus gaišreģus vai ekstrasensus, bet ir gluži vai jūra ļaužu, kuri sevi uzskata pār tādiem un kurus par gaišreģiem vai ekstrasensiem uzskata citi. Tāpēc acis jātur vaļā!

Dziednieki. Gribu pievērsties dziedināšanām, kuras parasti notiek, uzliekot rokas. Caur tām tiek dota īpaša enerģija. Tas nozīmē, ka esam pievērsušies paranormālai jomai, kuras izcils pārstāvis Itālijā ir profesors Emilio Servadio. Es neiedziļināšos tēmā, ar kuru nenodarbojos, taču vēlos pateikt, ka dziedniekiem nav nekādas ietekmes uz ļaunā izraisītām kaitēm, līdzīgi kā viņiem nespēj palīdzēt medicīna un cilvēka zināšanas.

Prānoterapeiti. Arī viņu skaits beidzamajos gados ir ārkārtīgi pieaudzis. Mans uzdevums nav izskaidrot prānas vai bioplazmas teoriju. Šo jomu oficiālā zinātne vēl tikai pēta un pagaidām nav atzinusi. Es citēšu tikai tēva Lagruā secinājumu no viņa grāmatas Dziedināšanas lūgšana. "Ja dziedināšana notiek, izmantojot enerģiju, kuru dziednieks novirza uz slimnieku kā psihisku lādiņu vai, stimulējot rezerves enerģiju, tad tas liecina, ka šīm dziedināšanām nav nekāda sakara ar harismātisko dziedināšanu. Turklāt pastāv garīgās iespiešanās briesmas. Tāpēc nepieciešama īpaša piesardzība."

Man gadījās iepazīties ar patiesi nesavtīgu, ticīgu prānoterapeitu, kurš neviltotā žēlsirdībā izmantoja savas spējas, lai kalpotu citiem. Taču viņš ir kā baltais zvirbulis ("pāris no tūkstoša", kā izteicās eksorcists no Venēcijas dons Pellegrino Erneti). Tas nozīmē, ka jāsaglabā piesardzība attiecībā pret prānoterapiju. Vienīgi pēc augļiem un rūpīgi pārbaudītiem paņēmieniem var pazīt augu.

Magi. Par viņiem jau esmu stāstījis pietiekami daudz. Vienīgi atgādināšu, kā notiek dziedināšana, darbojoties dēmonam, bet, iespējams, ar citu apzīmējumu vai vārdu. Jēzus mūs ir brīdinājis: "Jo celsies viltus Kristus un viltus pravieši un darīs lielas zīmes un brīnumus, lai maldinātu, ja tas iespējams, arī izredzētos." (Mt 24, 24) Pavisam citāda velnišķā vara izpaužas viltus burvju pārpilnībā, kas ir parasti krāpnieki un šarlatāni, kuri māna cilvēkus, dodot talismanus, lentes un maisiņus. Esmu sadedzinājis burtnīcas lapu, uz kuras bija rakstīti nesaprotami vārdi un kura bija apsieta ar auklu. Šis talismans bija maksājis divpadsmit miljonus liru! Pie manis vērsās arī kāds vīrs. Viņam bija iedots neliels maisiņš ar visādiem niekiem, kam vajadzēja viņu atbrīvot no visām nelaimēm, un tas bija maksājis divdesmit miljonus liru.

Čigāni. Domāju, ka ir noderīgi dažus vārdus bilst arī par viņiem, jo mēs čigānus satiekam bieži. Neatkārtošos par kāršu licējiem un krāpniekiem. Taču čigāni mani interesē no cita viedokļa, tāpēc es labprāt sāktu šo tēmu, izmantojot faktus. Reiz eksorcizēju dēmona apsēstu sievieti. Viņa jau ilgu laiku cieta no dažādiem traucējumiem, bet nebija iedomājusies, ka iemesls varētu būt šāds. Sieviete bija palīdzējusi kādai čigānu meitenei, kura teikusi: "Kundze, jūs jūtaties slikti tāpēc, ka esat noburta. Atnesiet man svaigu olu." Kad sieviete atnesa olu, čigāniete to uzlika viņai uz krūtīm, noskaitīja īsu lūgšanu nepazīstamā valodā (romu?) un pēc tam pārsita čaumalu. No olas izlīda čūskulēns. Pēc dažiem mēnešiem tā pati sieviete atkal darīja labu kādai čigānietei. Arī tā viņai atkārtoja gandrīz to pašu: "Jūs jau ilgus gadus mokāties tāpēc, ka jums ir uzsūtīta burvestība. Tā ir jānoņem. Atnesiet svaigu olu." Šoreiz sieviete atgriezās kopā ar vīru. Čigāniete uzlika olu sievietei krūtīm, noskaitīja īsu formulu, kas atgādināja lūgšanu, pēc tam pārsita čaumalu. No tās izkrita matu šķipsna.

Romā dzīvo mans draugs. Viņš ir ārsts. Reiz, kad viņš iznāca no Sv. Jāņa bazilikas, pienāca čigāniete un lūdza ubaga dāvanu. Šajā vietā čigānu nekad nav trūcis. Ārsts paņēma naudas maku un gribēja iedot tūkstoti liru, bet izrādījās, ka makā ir tikai desmit tūkstoši liru naudas zīmes. Viņš iedeva vienu no šim naudas zīmēm. Čigāniete paskatījās uz viņu un teica: "Jūs esat ļoti devīgs, par to es gribu jums atdarīt." Viņa uzskaitīja visas ārsta veselības problēmas, kuras vajadzētu ārstēt (viņš pats labi par tām zināja, bet, būdams ārsts, mācēja tās slēpt). Turklāt viņa pastāstīja par krāpšanu, kuru kāds grasījās viņam nodarīt, ja viņš laikus nenodrošināsies. Teiktais izrādījās patiesība.

Kā lai izskaidro šos faktus? Tas nav viegli izdarāms. Šķiet, ka dažiem čigāniem piemīt paranormālas spējas, kuras tiek nodotas no vienas paaudzes uz nākamo jau no senseniem laikiem. Tomēr tie ir atsevišķi gadījumi. Parasti čigāni nodarbojas ar maģiju un visāda veida māņticībām. Tas šai tautai ir burtiski asinīs, un to nodod mātes meitām (piebildīšu, ka ar to nodarbojas tikai sievietes).

Šīm īsajām piezīmēm vēlos piebilst, ka gan harismātiem, gan ekstrasensiem, gan eksorcistiem (pat vairāk nekā citiem) vienmēr pastāv slēpts kārdinājums meklēt ātrākos dziedināšanas ceļus ārpus parastajiem svētajiem līdzekļiem un vairāk vai mazāk apzināti nonākt maģijas pinekļos. Esmu bijis liecinieks tam, kā harismāti ir aizrāvušies ar maģiju, bet pēc tam no tās atteikušies. Tomēr ne visi spēj atteikties. Esmu redzējis, ka priesteri, kuri nav eksorcisti, veiksmīgi izmantojuši atsevišķus paņēmienus, nemaz nenojaušot, ka nodarbojas ar īstu maģiju. Dēmons ir viltīgs un allaž gatavs mums sasolīt visus pasaules labumus, ja vien esam gatavi to pielūgt!

RITUĀLA PELNRUŠĶĪTE

Kopš Vatikāna II koncila aizritējuši gadi, daudzas Rituāla daļas ir pārskatītas saskaņā ar koncila norādījumiem, bet vienīgā, kura palikusi ar uzrakstu "Tiek veikti labojumi", ir daļa par eksorcismiem. Patiešām tā skar visu Svēto Rakstu, teoloģijas un Baznīcas mācības doktrīnu. Esmu jau minējis atsevišķus Vatikāna II koncila tekstus un šeit neatsaukšos uz trīs Pāvila VI un daudzām Jāņa Pāvila II runām. Tomēr es citēšu vismaz vienu Pāvila VI teikumu no viņa 1972. gada 15. novembra runas: "Tie, kuri atsakās atzīt tā (velna) eksistenci vai uzskata to par neatkarīgu ļaunuma pirmsākumu, kas it kā nebūtu Dieva radīts, līdzīgi visai pārējai radībai, vai arī izskaidro to kā pseidorealitāti, ko izgudrojis saprāts mūsu nelaimju nezināmo iemeslu personifikācijai, atkāpjas no Bībeles un Baznīcas mācības." Vēl viņš piebilst: "Ļoti nozīmīga katoliskās doktrīnas daļa, kuru vajadzētu no jauna pārskatīt, ir par velnu un tā ietekmi, kādu tas var panākt uz atsevišķiem cilvēkiem, tāpat kā uz veselām kopienām, uz sabiedrību un notikumiem. Taču mūsdienās to pielieto maz."

Pieredze rāda, ka daudziem mūsdienu priesteriem tie ir kā vējā izkaisīti vārdi. Monsinjors Balduči izsakās precīzi: "Labi, ka sabiedrība zina, kādu krīzi, vismaz doktrinālo, mūsdienās pārdzivo Baznīca!" [13] Man ir aizrādīts, ka vairākkārt esmu izteicies polemiski par atsevišķiem teologiem, bīskapiem un eksorcistiem. Taču es nevēlos polemizēt, bet gan celt gaismā patiesību, tāpēc ka krīze ir ne tikai doktrināra, bet arī pastorāla un tajā iesaistīti bīskapi, kuri neieceļ eksorcistus, kā arī priesteri, kas tam vairs netic. Es nevēlos vispārināt, bet mūsdienās dēmons ir kļuvis ļoti aktīvs. Kad nomocītie cilvēki meklē eksorcistu, viņi nonāk pie zināmā uzraksta: "Tiek veikti labojumi."

Es gribu sākt ar teologiem. Vispirms citēšu Luidži Sartori vienu no pazīstamākajiem un cienījamākajiem teologiem. Viņš raksta: "Iespējams, ka daži no Jēzus dziedinātajiem cilvēkiem bijuši nervu slimnieki, nevis patiešām velna apsēsti." Šis mājiens ir nevēlams un nepatiess. Evaņģēlijos vienmēr dziedināšana ir skaidri nošķirta no velna izdzīšanas, tāpat ir nodalīta arī Jēzus piešķirtā vara izdzīt dēmonus no spējas ārstēt slimos. Evaņģēlisti neprata norādīt slimības tā, kā tās raksturo mūsdienās, bet viņi mācēja atšķirt gadījumus, kad runa bija par slimību un kad par apsēstību. Ja kāds to nemāk izdarīt, tad tas ir Luidži Sartori, nevis evaņģēlisti. Mēs jau pārliecinājāmies par to, cik liela nozīme Kristus darbībā bija velna izdzīšanai. Kad septiņdesmit divi mācekļi gribēja rezumēt savu darbību pēc Jēzus uzdevuma un viņš tos pa pārim sūtīja sludināt, tie prieka pilni teica: "Kungs, pat ļaunie gari mums Tavā vārdā padodas." Un Jēzus viņiem atbildēja: "Es redzēju sātanu kā zibeni no debesīm krītam." (Lk 10, 17-18) Tāpēc nav jābrīnās, ka Sartori sava raksta beigās apgalvo: "Jēzus kā brīnumdarītājs atklāja

Mīlestības spēku, veidoja abpusējas simpātijas un tāpēc darīja brīnumus, nevis tādēļ, ka Viņam piemita burvja svētais un slepenais spēks." [14] nē, cienījamais teolog, Jēzus nemeklēja simpātijas, un Viņam nepiemita burvja slepenais spēks. Viņam piederēja Dieva visvarenība, un ar saviem darbiem Viņš pierādīja, ka ir Dievs. Taču šiem smalkumiem mūsdienu teologi vairs nepievērš uzmanību.

Pievērsīsimies citam teologam Luidži Lorenceti. Viņš pieļauj, ka "ticīgais nevar pilnībā izslēgt atsevišķu faktu dēmonisko skaidrojumu", bet tālāk steidzas piebilst, ka "ir grūti vai gandrīz neiespējami apliecināt tā klātbūtni konkrētos gadījumos".

Ja tas ir neiespējami, tad nevar ticēt ne Kristus, ne apustuļu veiktajām atbrīvošanām, bet Jēzus dotā dēmona izdzīšanas vara Baznīcai ir lieka; tikpat nevajadzīgi ir Baznīcas priekšraksti par eksorcismiem tad ari eksorcisti nav vajadzīgi. Nē, cienījamais, ne tu, ne citi līdzīgi teologi konkrētos gadījumos nespēj atšķirt, vai dēmona klātbūtne ir vai tās nav, jo jums šajā jomā nav nekādas pieredzes. Tāpēc daudz ērtāk ir secināt: "Vairumā gadījumu mēs nekļūdītos, ja maģiski dēmonisko faktu skaidrojumu aizstātu ar zinātniski dabisko." [15] tas ir apmēram tas pats, kā sakot: teorētiski es ticu dēmonu pastāvēšanai, lai nekļūtu par herētiķi, bet praksē neticu, jo paļaujos tikai uz dabaszinātnēm."

Ja tādas ir respektablu teologu domas, ko tad lai domā ierindas priesteri? Ik dienas man nākas uzklausīt domas, ka viņi netic dēmoniskajam ļaunumam. Dažreiz tas tiek skaidrots, izmantojot krāpnieciskus paņēmienus un spekulējot ar tautas lētticību, lai bez pūlēm varētu iedzīvoties. Kā piemēru varu minēt Palermo priesteri donu Salvatori Kaijoni, kuru slavē 1989. gada 8. februāra Famiglia Cristiana 6. numurā. Izmantojot moto: "burvestības nepastāv", viņš visu atzīst par krāpšanu; un, saprotams, visus met pār vienu kārti pūšļotājus, kāršu licējus un eksorcistus (nav būtiski, ka tos saskaņā ar Baznīcas kārtību iecēlis bīskaps) visi ierindoti vienā līmenī. Nav šaubu, ka daudzi tā tiek apmānīti. Taču patiesību nevar apgūt no kļūdām. Šie sīkumi paslīdējuši garām gan donam Salvatorem, gan tiem, kuri publicē šādus uzskatus, kas satur rupjas kļūdas.

Ja patiesība tiek pausta sajaukumā ar kļūdām, ir skaidrs, ka šādi netiek veicināts eksorcistu skaita pieaugums, bet cilvēki drīzāk meklē palīdzību pie burvjiem, pūšļotājiem un kāršu licējiem, kuru kļūst aizvien vairāk. Savukārt ticīgos neizglīto neviens. Man gadījās eksorcizēt klostera māsu, kura bija ārkārtīgi sliktā stāvoklī un kurai no dēmona apsēstības kļuva aizvien sliktāk. Es uzaicināju pie sevis viņas klostera priekšnieci un teicu, ka ārstu aicina pie slimnieka nevis tad, kad tas ir tuvu nāvei, bet gan tikko parādās pirmās slimības pazīmes. Viņa atbildēja: "Jums taisnība, bet neviens priesteris mums to nav mācījis." Vēl viņa uzskaitīja visus priesterus (kā arī ārstus), pie kuriem māsa bija vesta, bet nevienam nebija ienācis prātā, kas varētu būt viņas slimības īstais cēlonis, kaut ārstēšana nelīdzēja.

Tāpat ir taisnība, ka savos rakstos esmu vērsies arī pret dažiem eksorcistiem. Esmu rakstījis, ka "tiek zaudēta skola" un ka diecēzēs vairs nenotiek zināšanu nodošana, kad praktizējošais eksorcists apmāca jauno eksorcistu. Tad gadās, ka par eksorcistu tiek norīkoti priesteri, kuri nezina pašas elementārākās lietas. Esmu kritizējis monsinjoru Džuzepi Ruatu, Turīnas katedrāles kanoniķi un eksorcistu koordinatoru. Pēc kardināla Ballestrēro norādījuma, pie viņa vērsās žurnāliste Franka Dzambonīni un publicēja interviju avīzē Famiglia Cristiana (1988. gada 30. martā). Ja kāds apgalvo, ka "velna apsēstība ir ierobežota laikā un ilgst dažas stundas vai dienas", tas nozīmē, ka viņam trūkst pašu elementārāko priekšstatu. Vēl monsinjors apgalvo, ka nevienā cilvēkā, kurš pie viņa vērsies, neesot atradis tādas pazīmes, kas liecinātu, ka jāveic eksorcisms. Taču es deviņos nogurdinoša darba gados (tā ka šobrīd esmu spiests samazināt slodzi) esmu eksorcizējis vairāk nekā trīsdesmit tūkstošus cilvēku. Esmu uzskaitījis visus apsēstos: līdz šim to ir bijis deviņdesmit trīs, kas visi šādā stāvoklī pavadījuši vismaz desmit gadu. Ir tādi, kas nāk uz svētīšanu desmit un piecpadsmit gadus, taču joprojām nav atbrīvoti.

Esmu nopietni kritizējis arī monsinjoru Džuzepi Vinjīni, Florences doma biktstēvu un eksorcistu, par četriem rakstiem, kuri publicēti žurnālā Toscana Oggi (1988. gada oktobra un novembra numurā un 1989. gada janvāra numurā). Kad eksorcists raksta, ka maģija, melnās mises, noburšana utt. ir "nekaitīgas viltības un fantāzijas augli", kad viņš apgalvo, ka eksorcisms nav sakraments, bet vienkārša lūgšana, nezinot, ka tā ir sakramentālija; kad viņš beidz savas aplamības ar apgalvojumu, ka būtībā eksorcismi nav jāveic, tad neatliek nekas cits kā iespējami pieklājīgi pateikt: "Mans dēls, vai nu ievāc ziņas, vai maini nodarbošanos."

Es pazīstu arī tādus eksorcistus, kuriem pat nav Rituāla; viņi nepārzina ne priekšrakstus, ne atbilstošās lūgsnas; viņiem ir tikai pāvesta Leona XIII eksorcisma nepilnīgs tulkojums itāliešu valodā, un viņi neko citu neizmanto. Pasaules presē lielu troksni sacēla gadījums ar Annelīzu Mihelu no Klingenbergas (Vācija), 23 gadus vecu jaunieti, kura nomira 1976. gada vasarā pēc garas eksorcismu virknes. Šī ziņa pievērsa uzmanību arī tāpēc, ka abus priesterus apsūdzēja un pret viņiem ierosināja krimināllietu. Vēstis, kuras pēc tam varēja atrast avīzēs un citos izdevumos (kā Kaspera un Lēmana grāmatā Velni, dēmoni, apsēstība[16]), radīja aizdomas, ka abi priesteri bija pārāk viegli pieļāvuši domu par apsēstības gadījumu. Radās priekšstats, ka eksorcisti kaut arī bija rīkojušies vecāku klātbūtnē ļāvuši, lai jauniete pati norāda, kā labāk veikt eksorcismu.

Vēlāk tika publicēta grāmata [17] , kurā visi fakti bija pamatīgi analizēti. Runa ir par pētījumu, kurā būtībā abi eksorcisti tika pilnībā attaisnoti; tika pierādīts, cik nopietna bijusi bīskapa attieksme, kurš devis atļauju eksorcismam, kā arī abu eksorcistu darbība. Pētījumā precizēti jaunietes nāves iemesli, kas nav bijuši atkarīgi no sniegtajiem sakramentiem. Tomēr šis gadījums priesteros vairoja mazdūšību, un viņi nevēlējās turpmāk veikt eksorcista pienākumus.

Visbeidzot izteikšos par bīskapiem. Tā ir tiesa, ka esmu vērsies arī pret viņiem, jo mīlu viņus un vēlos, lai bīskapi tiktu pestīti. Kanoniskās tiesības neaplūko nolaidības grēku amata pienākumos, taču pastarā tiesa, par kuru rakstīts Mateja evaņģēlija 25. nodaļā, mums atklāj nolaidības grēka nedziedināmo smagumu.

Man atmiņā vēl ir kāda pazīstama arhibīskapa intervija 1988. gada 25. novembra televīzijas raidījumā, kuru vadīja Dzavoli [18] . Likās, ka viņš lepojas ar to, ka nekad nav veicis eksorcismus un nekad nav iecēlis eksorcistus. Par laimi, tur bija klāt arī godātais Formigoni kungs no kustības Komūnija un Atbrīvošana, un viņš izskaidroja kristieša skatījumu. Esmu daudzkārt dzirdējis bīskapu atbildes, kuras kopumā nedara godu Itālijas bīskapiem. Man palīdzību lūguši cilvēki gandrīz vai no visām Itālijas malām, kuriem pirms tikšanās esmu ieteicis vērsties pie viņu bīskapiem.

Minēšu atbildes, kuras atkārtojas visbiežāk.

Es principā nenozīmēju eksorcistus. Es ticu vienīgi parapsiholoģijai. Vai tiešām jūs vēl ticat šīm lietām? Es neesmu atradis nevienu priesteri, kurš to uzņemtos darīt. Pamēģiniet citur. Es neieceļu eksorcistus un neveicu eksorcismus, jo baidos to darīt. Ja dēmons nostātos pret mani, ko tad es iesāktu? Es gribētu zināt, kas jums samācījis šīs muļķības.

Šādus piemērus varētu turpināt. Aiz katras no atbildēm slēptas tā cilvēka ciešanas, kas to uzklausa, bet es nezinu, vai tāpat cieš atbildes sniedzējs. Vairumā gadījumu runa ir par cilvēkiem, kuri informēja bīskapu par to, ka ir saņēmuši tēva Kandido svētību un ka tieši viņš ir piekodinājis par atkārtotas svētīšanas nepieciešamību. Tādējādi ļaunuma diagnozi jau bija noteicis ļoti kompetents un pazīstams eksorcists.

Saprotams, ka es nevēlos vispārināt. Tam, ka pats esmu eksorcists, varu pateikties vienīgi kardināla Poleti ierosmei un iejūtībai, un man liekas, ka ikviens eksorcists ir tādu pašu pateicību parādā savam bīskapam. Tomēr eksorcistu trūkums skaidri apliecina, ka šajā jomā pietrūkst ieinteresētības.

Ja es turpinātu un pievērstos citām Eiropas nācijām, tad tur situācija ir vēl sliktāka nekā Itālijā. Esmu eksorcizējis cilvēkus, kas braukuši no Vācijas, Austrijas, Francijas, Šveices, Anglijas, Spānijas. Visus šos cilvēkus bija piesaistījusi tēva Kandido slava, bet pēc tam viņiem ieteica vērsties pie viņa skolnieka. Tomēr šie ļaudis apgalvoja, ka nav atraduši eksorcistu savā zemē. Kāds šveiciešu brīvās profesijas pārstāvis apgalvoja, ka esot apzvanījis visus katoļu bīskapus un no visiem saņēmis tikai noliedzošas atbildes. Ar to es negribu teikt, ka šajās zemēs nav eksorcistu, bet tos noteikti ir grūti atrast. Skaidrs, ka braukt uz Romu eksorcisma dēļ nav nekāda izprieca.

Vēlreiz uzsveru citās zemēs situācija ir vēl sliktāka nekā Itālijā. Es varu minēt zīmīgu piemēru. Mani amata brāļi Amerikas Savienotajās Valstīs vēlējās pārtulkot Balduči grāmatu Velns. Lai saņemtu Imprimatur atļauju, viņi bija spiesti izņemt no grāmatas tos piemērus, kuros bija runa par velna apsēstību. Jāuzsver acīmredzamā šāda lēmuma neatbilstība, jo tie nebija tikai vēsturiski dokumentēti gadījumi; runa bija arī par grāmatā izklāstīto principu praktisko pielietojumu. Tā ir parastā kļūda: pilnībā nenoliegt dēmona klātbūtni, lai netiktu pielīdzināti herētiķiem, bet to noliegt katrā konkrētā gadījumā.

Atsevišķās protestantu konfesijās tas notiek pilnīgi citādi. Arī Romā ir protestantu draudzes, kuras pret šo problēmu izturas ļoti nopietni. Tajās pēta atsevišķus gadījumus un, ja atklāj ļaunā gara klātbūtni, eksorcizē ar labiem panākumiem. Dažreiz esmu to pārbaudījis. Skaidrs, ka visiem, kas tic Kristum (tie ir ne tikai katoļi), ir vara Viņa vārdā izdzīt dēmonus. Mums tādēļ nav jākļūst skaudīgiem, bet gan jāieskatās Evaņģēlijā. Kad Jānis teica Jēzum: "Mācītāj, mēs redzējām kādu, kas mums neseko, Tavā vārdā ļaunos garus izdzenam; un mēs viņam to aizliedzām," tad Jēzus norāja mācekļus. (Mk 9, 38-40)

Tieši to ir atklājuši Atjaunotnes kustības biedri, un šādā veidā viņi ir nonākuši uz atbrīvošanas lūgšanu ceļa. Šīs lūgšanas nosaka noteikti kritēriji, bet tie ir ārkārtīgi iedarbīgi. Tieši tāpēc kardināls Sīnens ir sarakstījis grāmatu Atjaunotne un tumsības spēki[19], kuras priekšvārda autors ir kardināls Racingers. Viņš raksta: "Iesākumā daudzi ar Atjaunotni saistīti katoļi atklāja atbrīvošanas darbības arī citās kristīgajās konfesijās, jo īpaši brīvajās Baznīcās vai Vasarssvētku draudzēs, bet grāmatas, kuras viņi lasīja vai lasa arī tagad, nāca no šīs vides. Minētajām konfesijām raksturīga literatūras pārpilnība par velnu un tā sekotājiem, par tā rīcības plāniem un darbības veidiem un tā joprojām. Katoļu Baznīcā šī joma nav tik izkopta, un mūsu dvēseļu gani nav sagādājuši mūsu laikam atbilstošus priekšrakstus." (79.-80. lpp.)

Nākamajā nodaļā es apcerēšu šos pārmetumus. Taču ir pareizi mācīties no tiem, kas labāk seko Evaņģēlija mācībai. Arī par šo jautājumu, tāpat kā par Bībeles pētīšanu un izplatīšanu, mēs, katoļi, esam atpalikuši salīdzinājumā ar protestantu konfesijām. Esmu gatavs nenoguris atkārtot: racionālisms un materiālisms ir izkropļojis lielu daļu teologu un atstājis dziļu iespaidu uz bīskapiem un priesteriem. Par to nākas maksāt kristiešiem. Itālijā es pazīstu tikai vienu bīskapu-eksorcistu, un tas ir afrikāņu izcelsmes monsinjors Milingo. Man zināmi tikai divi eksorcisma gadījumi, kad tos veicis pāvests. Citi gadījumi man nav zināmi, un es priecātos, ja man par tiem ziņotu.

Nobeigumā jāsaka, ka viens no mērķiem, kuru vēlējos sasniegt ar šo grāmatu, bija veicināt eksorcisma prakses atjaunošanos katoļu Baznīcā. Tas ir nepārprotams Kunga uzdevums, un ir nepiedodami, ka tas netiek pildīts. Par to rakstīšu nākamajā nodaļā.

PIELIKUMI

..

Svētā Ireneja pārdomas

Šeit ievietotas seno laiku teologa Svētā Ireneja pārdomas, kas paredzētas mūsdienu teologu izglītošanai. Tas ir pārpublicējums no ikmēneša izdevuma "II segno del soprannaturale" (2989. gada septembris). Autors parakstījies ar saīsinājumu ALPE, un aiz šī segvārda slēpjas liels pētnieks.

Irenejs ir dzimis ap 140. gadu Mazāzijā, bijis Lionas bīskaps un baznīcas dibinātājs Gallijā (Francija), bet miris, domājams, mocekļa nāvē ap 202. gadu. Viņa galvenais darbs ir grāmata Adversus haereses ("Pret herēzijām"), kurā viņš pilnībā noraida gnostisko herētiķu apgalvojumu, ka pasauli radījis ļauns radītājs. īstais radītājs ir Logoss, kas ir labā Dieva vārds. Eņģeļi ir dala no Dieva radītā Kosmosa; arī velns, tāpat kā eņģeļi, ir radīts labs kā radība, kura mūžīgi būs zemāka un pakļauta Dievam. Taču viņš ir "pieļāvis apostāzi" un nogrūsts no debesīm. Tādēļ sātans ir apostāts visaugstākajā mērā un arī Visuma krāpnieks, kurš grib "maldināt mūsu prātus, aptumšot mūsu sirdis un censties pārliecināt, lai mēs pielūgtu viņu, nevis īsto Dievu".

Taču viņa vara pār mums ir ierobežota, jo viņš ir tikai varas uzurpators; vara īstenībā un pilnībā pieder Dievam, tāpēc sātans "nevar piespiest mūs grēkot".

Irenejs apgalvo, ka sātans ir zaudējis Dieva žēlastību tāpēc, ka izjutis pret Dievu skaudību un vēlējies, lai to "pielūdz tāpat kā Dievu". Sātans esot apskaudis arī cilvēku, kas bijis radīts kā Dieva attēls un līdzinieks. Tā skaudības mērķis galvenokārt esam mēs. Tieši tāpēc viņš iegāja Ēdenes dārzā ar ļauno nodomu nest mūsu senčiem postu. Irenejs ir pirmais kristiešu teologs, kurš konsekventi izstrādājis un attīstījis pirmatnējā grēka teoloģiju. Dievs radīja Ādamu un Ievu un novietoja viņus paradīzē, lai tie dzīvotu laimīgi, ciešā vienotībā ar Viņu. Taču sātans, kurš zināja par cilvēka vājumu, iegāja dārzā un, izmantojot čūsku, viņus kārdināja.

Sātana nekrietnība varēja neizdoties, ja Dievs nebūtu devis cilvēkiem iespēju brīvi izvēlēties starp labu un ļaunu. Sātans "nepiespieda" pirmo vīrieti un sievieti grēkot. "Viņi paši no brīvas gribas to izvēlējās, jo Dievs viņus bija radījis ar pilnīgi brīvu gribu. Sātans ir vienīgais, bet arī visneatlaidīgākais kārdinātājs, jo viņu nomoka skaudība par mūsu senču sākotnējo stāvokli."

Tādējādi visi cilvēki ir līdzdalīgi Ādama un Ievas grēkā. Sākot ar šo brīdi, mēs esam kļuvuši par dēmona vergiem un, pat ļaunāk, mēs nespējam no viņa atbrīvoties paši pēc savas gribas. Pakļauti sātanam, mēs esam izkropļojuši dievišķo tēlu un līdzību ar to, notiesājot sevi uz nāvi. Ēdenes svētlaime ir sagrauta. Mēs esam pagriezuši Dievam muguru pēc savas brīvas gribas un nodevuši sevi sātana rokās, tāpēc atrādīsimies viņa varā līdz tam laikam, kad tiksim pestīti. "Raugoties no taisnīguma viedokļa šaurākā nozīmē, Dievs būtu varējis mūs atstāt sātana rokās uz mūžiem, bet viņa žēlsirdība lika sūtīt savu Dēlu mūsu glābšanai." Kristus pestīšanas darbība sākas ar sātana kārdināšanu līdzīgi kā velns kārdināja Ādamu. Taču šoreiz velnam tas neizdodas, un Kristus viņu uzvar. Kristīgajai tradīcijai ir trīs galvenie skaidrojumi Kristus ciešanu pestījošajai darbībai.

Pirmais izskaidro, kā līdz ar Kristus iemiesošanos cilvēkā cilvēciskā daba padarīta svēta, cildena, pārveidota un pestīta.

Otrais saka, ka Kristus ir Dieva dots upuris, lai izlīgtu ar cilvēku.

Trešais izskaidro atpestīšanas teoriju, kuru pirmais aizstāvēja Irenejs. Tā balstās uz šādiem pamatiem: "Tā kā sātans likumīgi turēja cilvēku dzimumu ieslodzītu, tad Dievs ir izpircis mūsu brīvību pats ar sevi; šo cenu varēja maksāt tikai Viņš, jo vienīgi Dievs varēja to darīt no brīvas gribas. Iedzimtais grēks bija mums atņēmis brīvību. Dievs Tēvs bija devis savu Dēlu Jēzu, lai atbrīvotu mūs, dēmona gūstekņus. Kristus ciešanas paralizēja velnu un atbrīvoja mūs no nāves un lāsta."

Ireneja laika galvenā alternatīvā teorija, upurēšanās teorija, pieņēma, ka Kristus, būdams vienlaikus cilvēks un Dievs, uzņēmās visus pasaules grēkus un, nododot sevi nāvei pēc savas brīvas gribas, bija devis Dievam atbilstošu upuri. Izpirkšanas teorija, kura dažkārt tikusi izteikta pārāk vienkāršotā veidā, atspoguļoja apustulisko tēvu uzsvērto kosmisko cīņu starp Kristu un sātanu un kopumā samērā labi saskanēja ar pirmatnējās kristietības mērenajiem, duālistiskajiem pieņēmumiem. Irenejam Kristus ir otrais Ādams, kurš sarāva nāves važas, ko mums bija uzlicis pirmā Ādama vājums. Ireneja kristoloģijas centrā atradās atkārtojuma jēdziens (Kristus, otrais Cilvēks, likvidē pirmā Cilvēka nodarīto ļaunumu).

"Kristus sakautais sātans tāpēc pārtrauc likt šķēršļus pestīšanai. Tas veicina pagānismu, elkdievību, pesteļošanu un, jo īpaši, herēzi un apostāzi. Herētiķi un shizmātiķi, kas neseko īstajai Kristus Baznīcai, ir sātana kareivji, viņa pārstāvji Kosmiskajā cīņā pret Kristu".

Irenejs uzskata, ka kristiešu aizstāvis pret velnu ir Kristus. Velns bēg, kad tiek skaitītas kristīgās lūgšanas un kad tiek piesaukts Kristus vārds. Tomēr cīņa vēl nav galā, jo dēmoni turpinās pārbaudīt kristītos ar Radītāja atļauju, "gan lai viņus sodītu par grēkiem, gan lai labāk šķīstītu vai arī mācītu cilvēkmīlestību", savstarpēju garīgo atbalstu, bet galvenokārt, lai viņos uzturētu "ticības modro un stipro garu".

Vatikāna dokuments par dēmonoloģiju

Nevajadzētu iedomāties, ka es vienīgais būtu pamanījis dažu teologu paustās aplamības. Rodas iespaids, ka daudzi no viņiem atraduši sev jaunu Baznīcas tēvu, un tas ir Rūdolfs Bultmans, kurš, starp citu, rakstījis: "Nevar izmantot elektrību un radio vai slimības gadījumā vērsties pie modernās medicīnas un vienlaikus ticēt Jaunās Derības gariem un brīnumiem." [20] Ir aplami iedomāties, ka tehnikas progress pierāda to, ka Dieva Vārds ir aizstājams. Tomēr daudzi teologi uzskata, ka, neņemot vērā šādus norādījumus, viņi neies "līdzi laikam". Jau minētajā Lēmana grāmatā dota interesanta statistika par katoļu teologiem: divas trešdaļas teorētiski pieņem tradicionālos uzskatus par dēmoniem, bet pastorālajā praksē to neatzīst, tas ir, viņi nevēlas atklāti nostāties pret Baznīcu, bet savā darbībā nepieņem tās mācību. (115. lpp.) Ir vēl kāds interesants statistikas rādītājs: katoļu teologiem ir ļoti virspusējas zināšanas par velna apsēstību un eksorcismiem. (27. lpp.) Tas apstiprina manis iepriekš teikto.

Apzinoties situāciju, Ticības doktrīnas kongregācija uzdeva šo tēmu izpētīt kompetentai personai un izdeva dokumentu, kuru publicēja 1975. gada 26. jūnijā laikrakstā Osseravatore Romano ar nosaukumu Kristīgā ticība un demonoloģija. Šis pētījums pēc tam tika iekļauts Svētā Krēsla oficiālo dokumentu krājumā. [21] Atsevišķus tā fragmentus esmu iekļāvis šajā grāmatā. Šī dokumenta galvenais mērķis ir izglītot ticīgos un no ceļa nomaldījušos teologus, kas izvairās pieminēt sātana eksistenci savos pētījumos un mācībā, kaut "Dieva Dēls atnāca, lai Viņš sagrautu velna darbus". (1 Jņ 3, 8) Atceļot dēmona eksistenci, mēs iznīcinātu pestīšanu. Kurš netic dēmonam, netic ari Evaņģēlijam.

"Gadsimtu gaitā Baznīca vienmēr ir brīdinājusi no dažādām māņticības izpausmēm, sātana un dēmonu uzmācības, dažādu veidu garu kultiem un kaitīgo pieķeršanos tiem. Tāpēc būtu kļūdaini apgalvot, ka kristiānisms, aizmirstot Kristu visa Kungu, esot padarījis par savu sprediķu iemīļotāko tēmu sātanu, pārvēršot Augšāmceltā Kunga Labo Vēsti par šausmu vēsti… Patiesībā tā ir liktenīga kļūda izturēties tā, it kā viss būtu atrisināts un augšāmcelšanās jau būtu sasniegusi savu mērķi, it kā vairs nav vajadzības uzņemties cīņu, par kuru runā Jaunā Derība un garīgās dzīves skolotāji.

Taču visbiežāk tā (sātana) pastāvēšana tiek apšaubīta. Atsevišķi kritiķi, domājot, ka spēj ieņemt paša Jēzus stāvokli, uzskata, ka neviens viņa vārds neapliecina dēmoniskās pasaules realitāti, bet apgalvojums par tās pastāvēšanu tur, kur tas atrodams, drīzāk atspoguļo jūdu rakstu priekšstatus vai ir Jaunās Derības tradīciju ietekme, nevis Kristus vārdi. Tā neesot Evaņģēlija vēsts centrālā daļa, tāpēc tā nav vairs jāsaista ar mūsu ticību un mēs varot to atmest.

Citi, kas ir objektīvāki un radikālāki, pieņem Svēto Rakstu apgalvojumus par dēmoniem to parastajā nozīmē, taču tūdaļ piebilst, ka mūsdienu pasaulē tie neesot pieņemami pat kristiešiem. Tātad arī viņi noliedz to pastāvēšanu. Visbeidzot ir tādi, kuriem sātana idejai lai kāda būtu tās izcelsme nav nozīmes un šķiet: kavējoties pie tās pierādīšanas, mūsu mācība zaudē uzticību un met ēnu uz sarunu par Dievu, kas vienīgais būtu mūsu intereses cienīgs. Kā vieniem, tā otriem sātana un velna vārds ir vienīgi mītiskas un funkcionālas personifikācijas, kuru jēga ir dramatizēt ļaunā un grēka ietekmi uz cilvēci. Tātad tā būtu tikai valoda, kura mūsu laikmetam jāatšifrē, lai atrastu citu veidu, kā kristiešiem iemācīt pienākumu cīnīties pret visiem pasaules ļaunajiem spēkiem.

Šī nostāja, kuru, dižojoties ar erudīciju, atkārto un izplata žurnāli, tāpat arī atsevišķas teoloģijas vārdnīcas, satrauc ļaužu prātus: kristīgajiem, kuri paraduši nopietni uztvert Kristus un apustuļu rakstu brīdinājumus, rodas iespaids, ka tāda veida runas domātas sabiedrības viedokļa mainīšanai un tie, kam ir pietiekamas Bībeles un reliģisko rakstu zināšanas, vaicā sev, kurp ved demitifikācijas process, kurš aizsākts hermeneitikas vārdā.

Arī galvenās apsēsto dziedināšanas Kristus paveica izšķirošos savas darbības brīžos. Viņa eksorcismi izteica un virzīja Viņa sūtības un personības uzdevumu, un to pārpārēm apliecina šo dziedināšanu izraisītā reakcija. Neizceļot sātanu Evaņģēlija centrā, Jēzus tomēr par to runāja neapšaubāmi izšķirošos brīžos un svarīgās vēstīs.

Pirms savas darbības publiskas uzsākšanas Jēzus piekrita, ka velns Viņu tuksnesī kārdinās: tieši Marka stāstījums izceļas ar savu vienkāršību, bet tikpat nozīmīgi ir Mateja un Lūkas vēstījumi. Pret šo pretinieku Viņš brīdināja Kalna sprediķī un lūgšanā Tēvs Mūsu, kuru mācīja saviem sekotājiem un, kā mūsdienās pieņem daudzi pētnieki, kuri balstās uz dažādu liturģiju liecībām. īpaši Apokalipsē kā milzīgā gleznā atmirdz Augšāmceltā Kristus vara viņa Evaņģēlija lieciniekiem: tā pasludina Nevainīgā Jēra triumfu. Taču, ja tā nerādītu ilgstošo cīņu, kurā caur cilvēkiem, kas nostājas pret Kungu Jēzu, iesaistās sātans un viņa eņģeļi, tad maldinātu mūs par šīs uzvaras dabu. Tieši Apokalipse, uzsverot dažādo sātana vārdu un zīmju noslēpumu, pilnībā to atmasko. Tā darbība notiek visos cilvēces vēstures laikos Dieva acu priekšā. Acīmredzot vairums tēvu līdz ar Origēnu, atmetot domu par kritušo eņģeļu miesas grēku viņu lepnībā tas ir vēlmē pacelties pāri savam stāvoklim, apliecinot savu neatkarību, iedomāties sevi kā Dievu -, saskatīja to krišanas iemeslus; taču līdzās šai lepnībai daudzi uzsvēra arī viņu ļaunumu pret cilvēku. Pēc Svētā Ireneja domām, velna apostāze ir aizsākusies, kad tas kļuva greizsirdīgs uz Dieva radīto cilvēku un centās, lai cilvēks saceļas pret savu Radītāju. Pēc Tertuliāna domām, sātans, darbojoties pret Kunga plānu, ir pārnesis pagānu mistērijās Kristus iedibinātos sakramentus. Baznīcas tēvu mācība tātad palika uzticīga Jaunās Derības doktrīnai un ievirzei."

NEPIECIEŠAMĪBA ATJAUNOT PASTORĀLO KALPOŠANU

"Tiem, kas ticēs, sekos šīs zīmes: Manā Vārdā viņi izdzīs ļaunos garus," pirmajos kristiešu gadsimtos pietika ar šo vienkāršo Kristus apgalvojumu, kuru lasām Marka evaņģēlija beigās, lai veiktu atbrīvošanas kalpošanu. Katrs kristietis bija eksorcists vai arī viņam piederēja šī vara, kura balstījās ticībā un Jēzus vārda spēkā. Par to liecina Justiniāns, Tertuliāns un Origēns. Vēlāk eksorcisma formulu kļuva aizvien vairāk un radās to apkopojumi. Tikmēr Baznīcas autoritātes sāka regulēt eksorcismus, atstājot sarežģītākos gadījumus pieredzējušām personām, un palielināja sakramentālijas, kuras mazāk smagos gadījumos bija pieejamas visiem.

Tomēr līdz septiņpadsmitajam gadsimtam, kad nopietnākos eksorcismus veica bīskapi vai viņu iecelti priesteri (tāpat kā tas noteikts šobrīd), katrā diecēzē bija pietiekams eksorcistu skaits; nepastāvēja mūsdienu neticība dēmonam vismaz praktiskajā darbībā kuras dēļ šo kalpošanas problēmu nerisina ne bīskapi, ne priesteri, kuriem pietrūkst sagatavotības šim uzdevumam. Kanoniskās Tiesības tieši priesteriem uzliek pienākumu būt kopā ar ģimenēm un vientuļajiem jo īpaši viņu ciešanās -, palīdzot nabagiem, slimajiem, nomāktajiem un tiem, kas nonākuši īpašās grūtībās. (Can. 529) Nav nekādu šaubu, ka ciešanu un ipašo vajadzību skaitā jāiekļauj arī velna apsēstie. Bet kurš viņiem tic?

Tāpēc vairumā gadījumu cilvēki vēršas pie magiem, zīlniekiem, burvjiem. Ļoti reti pie eksorcista nāk cilvēki, kuri pirms tam nebūtu apmeklējuši iepriekšminētās personas un nebūtu saņēmuši ārstēšanu, kas nodara kaitējumu. Vārds vārdā apstiprinās tas, kas Svētajos Rakstos teikts par Ahasjas ķēniņu. Būdams stipri sasities, viņš sūtīja vēstnešus pie Ekronas dieva Baal-Zebuba (paša dēmonu valdnieka!), lai uzzinātu, kas viņu sagaida. Pravietis Elija sastapa ceļā šos vēstnešus un jautāja: "Vai tad Israēlā nav Dieva, ka tu esi sūtījis, lai izjautātu Ekronas dievu Baal-Zebubu?" (1. Ķēn 1,1-4) Mūsdienās katoliskā Baznīca ir atteikusies no sava īpašā uzdevuma un cilvēki vairs nevēršas pie Dieva, bet gan pie sātana.

"Kādas ir mūsdienu Baznīcas lielākās vajadzības? Nebrīnieties, ka mūsu atbilde liksies tik vienkārša vai pat sirreāla: viena no lielākajām vajadzībām ir aizstāvība pret to ļaunumu, kuru mēs saucam par dēmonu." (Pāvils VI, 1972. gada 15. novembra runa) Protams, pāvesta vārdi neattiecas tikai uz šauro eksorcisma jomu, bet skaidrs, ka arī tā ir ietverta.

Komisijai, kura strādā pie Rituāla caurskatīšanas, ir daudz uzdevumu. Runa nav tikai par eksorcisma pamatprincipiem un lūgšanām. Saistībā ar šo tēmu ir jāpārskata visa pastorālā kalpošana.

Šobrīd Rituāls tieši aplūko vienīgi velna apsēstību, kas ir pats smagākais un retākais gadījums. Mēs, eksorcisti, būtībā nodarbojamies ar visiem gadījumiem (un to ir krietni vairāk nekā apsēstības), kuros parādās sātaniskā iejaukšanās: sātaniskā apmātība, sātaniskā mājokļa invāzija un vēl citi gadījumi, kuros mūsu lūgšanas izrādījušās iedarbīgas. Es teiktu, ka arī šajā jomā spēkā ir princips natūra nonfacit saltus.[22] Piemēram, nav skaidri izteiktas robežas starp apsēstajiem un dēmona izraisīto ciešanu traucējumiem. Līdzīgi kā tās nav starp šiem traucējumiem un dažādām slimībām: fiziskām kaitēm, kuras var izraisīt ļaunais gars; morālām kaitēm (pastāvīgs grēka stāvoklis īpaši smagākos gadījumos), kurās neapšaubāmi arī darbojies ļaunais gars. Dažkārt esmu piedzīvojis, cik iedarbīgi ir īsi eksorcismi, nevis lūgšana par slimajiem, gadījumos, kad man bija aizdomas par kaites izcelsmi. Tāpat esmu ievērojis īsu eksorcismu priekšrocības grēksūdzes sakramentā, kad bijusi darīšana ar atsevišķos grēkos nocietinātām personām, piemēram, homoseksuālistiem. Baznīcas teoloģijas doktors Sant'Alfonso, runājot par biktstēviem, teicis: ja radušās aizdomas par dēmonisku invāziju, tad vispirmām kārtām priesterim privāti jāveic eksorcisms.

Taču jāuzsver, ka pēc pastāvošajiem noteikumiem, stingri ņemot, eksorcistam paliek vienīgi velna apsēstības gadījumi. Visus pārējos gadījumus var risināt citādā veidā: ar lūgšanām, sakramentiem, sakramentāliju izmantošanu, atbrīvošanas lūgšanām grupās utt. Tomēr tas ir pārāk plašs darbības lauks, lai to atstātu brīvai iniciatīvai, bez precīza priekšraksta. Pielikumā publicēšu vēstuli, kuru Ticības Doktrīnas Kongregācija izsūtīja bīskapiem 1985. gada 29. septembrī. Būtībā tajā tiek atgādināti spēkā esošie priekšraksti, neatrisinot sarežģīto problēmu, kas attiecas uz īpašu komisiju. Nezinu, vai beidzamajos gados bīskapi ir papūlējušies, lai šai komisijai laikus dotu ieteikumus. Tā kā šajā jomā pastāv vispārēja nevērība, es par to stipri šaubos. Šobrīd izteikšu tikai dažas piezīmes.

Viens no atsaucīgākajiem bīskapiem par šo tēmu, bez šaubām, ir kardināls Sīnens, kurš pastāvīgi to izdzīvo atbrīvošanas lūgšanās, praktizējot tās Atjaunotnes grupās. īsā jau iepriekš minētās viņa grāmatas nodaļā kardināls apgalvo: "Atbrīvošanas prakse no dēmoniem, kas tiek veikta, izmantojot tiešo eksorcismu bez pilnvaras, rada problēmas robežu noteikšanā un noskaidrošanā. Sākumā liekas, ka viss ir skaidrs: ja pastāv velna apsēstības iespējamība, eksorcismus var veikt bīskaps vai viņa iecelts priesteris; tie gadījumi, kuri atrodas ārpus īstas apsēstības, ir kā brīvs lauks, kas pieejams visiem."

Tomēr kardināls apzinās, ka īstas apsēstības gadījumi ir reti, turklāt to konstatēšana prasa īpašu un kompetentu izpēti. Tāpēc viņš piebilst: "Viss, kas atrodas ārpus īstas apsēstības, ir kā lauks bez noteiktām robežām, par kurām maz skaidrības. Pat nosaukumu kopums nepalīdz vienkāršot visu: nepastāv vienota terminoloģija, un zem vienas un tās pašas etiķetes var atklāties atšķirīgs saturs." [23]

Tālāk, sniedzot praktiskas dabas ieteikumus, kardināls raksta: "Lai spriestu par situāciju, ir nepieciešams nostiprināt terminoloģiju un skaidri definēt atšķirību starp atbrīvošanas lūgšanu un atbrīvošanas eksorcismu ar tiešo dēmona uzrunāšanu. Atbrīvošanas eksorcisma gadījumi jāatstāj vienīgi biskapa izšķiršanai. Taču pietrūkst skaidra nodalījuma starp tām eksorcisma formām, kuras atrodas ārpus apsēstības." [24] atklāti sakot, es šo robežlīniju saskatu pavisam skaidri, vismaz terminoloģiski, ņemot vērā, ka īsts eksorcisms, ko drīkst veikt tikai bīskaps vai viņa nozīmēts priesteris, ir sakramentālija, un tas prasa Baznīcas starpniecību. Visas pārējās formas ir privātas lūgšanas, kaut ari tās notiek grupās. Es nezinu, kāpēc kardināls Sīnens nekad nav runājis par eksorcismu kā sakramentāliju, kaut arī savā grāmatā ir veltījis vienu nodaļu tieši sakramentālijām, kā arī uzskaitījis dažas no tām, bet nav minējis eksorcismu. Pēc manām domām, tad viss būtu skaidrs. Es ceru, ka mūžībā aizgājušais kardināls no debess augstumiem piedos man šo piezīmi.

Nonācis līdz praktiskiem priekšlikumiem, kardināls Sīnens iesaka: "Es ierosinu bīskapam paturēt ne tikai velna apsēstības gadījumus pēc vecā Rituāla, bet visu sfēru, kurā ir aizdomas par dēmonisku ietekmi. Es piebildīšu: lai ari eksorcizēšanas ordinācijas pakāpe kā nenozīmīga kārtība vairs nepastāv, nekas netraucē bīskapu konferencei prasīt, lai Roma to atjauno. [25] un kardināls piedāvā ne pārāk smagos gadījumos eksorcizēšanu uzticēt izglītotiem lajiem.

Citus vērtīgus ierosinājumus esmu atradis jau vairākkārt minētajā tēva Lagruā grāmatā. Atkārtojis kardināla Sīnena priekšlikumus, viņš iesaka, kurus no tiem varētu nekavējoties īstenot, kamēr gaidām lēmumus no augstāk stāvošām instancēm. Tie ir praktiski un īstenojami ierosinājumi; to izmantošana praksē varētu sagādāt lēmumu elementus ari komisijai, kura pārskata šo Rituāla daļu. "Katrā diecēzē bīskapam vajadzētu izveidot līdzās eksorcistam trīs vai četru cilvēku izšķiršanas grupu, kurā būtu ari ārsts un psihologs. Visus aizdomīgos gadījumus izskatītu šī grupa, kura pēc atbilstošas analīzes novirzītu pacientu pie ārsta, eksorcista vai lūgšanu grupas. Lūgšanu grupas vai lūgšanu grupu sastāvā ja būtu daudz gadījumu būtu jāiekļauj zinoši un sagatavoti cilvēki, un šīm grupām vajadzētu darboties tā dēvētajos vieglajos gadījumos, atstājot eksorcistam nozīmīgākos. Lūgšanu grupā vienmēr jābūt arī priesterim.

"Tādējādi atbrīvošana iekļautos normālajā pastorālajā slimo kalpošanā. Labi organizētu terapiju vajadzētu klasificēt šādi: evaņģelizācija, Grēku nožēlošanas un Euharistijas sakramentu vadīta prakse, askēzes vingrinājumi, lūgšanu grupas bieža apmeklēšana. Lieki atkārtot, ka vieglākos gadījumos nevar nodarboties ar dēmonu izdzīšanu, bet vienīgi lūgt, izņemot ja līdzās ir iecelts priesteris." [26]

Kā redzams, jautājumi nav vienīgi par eksorcistu skaita palielināšanu un iespēju viņiem sagatavoties, lai pareizi veiktu savu pienākumu. Pastāv arī citu tēmu kopums, kas jāatrisina tādā veidā, lai šī joma vairs nebūtu noslēgts darbības lauks ar uzrakstu "darbs notiek". Dēmons nemitējas darboties, bet tikmēr Kunga kalpi snauž kā līdzībā par labajiem graudiem un nezālēm. Taču pirmais un galvenais solis ir atjaunot bīskapu un priesteru ieinteresētību par šo problēmu, balstoties uz gudru doktrīnu, kuru Raksti, Tradīcija un Baznīcas mācība mums ir atstājuši mantojumā arī caur Vatikāna II koncilu, beidzamo pāvestu mācību un visbeidzot ar Katoliskās Baznīcas katehismu, no kura esmu 52. lappusē uzsvēris divus punktus.

Es izlēmu rakstīt, lai veicinātu šī mērķa sasniegšanu. Un vienīgi tad, ja tas tiks sasniegts, es uzskatīšu, ka esmu izpildījis savu nodomu, neļaujoties apžilbinošajiem kritikas cildinājumiem un grāmatas plašajai izplatībai.

PIELIKUMI

..

Ticības doktrīnas kongregācijas dokuments

Šī ir vēstule, kas izsūtīta visiem bīskapiem, lai atgādinātu par spēkā esošajām normām saistībā ar eksorcismu. Man nav skaidrs, kāpēc avīzēs rakstīja par "jauniem ierobežojumiem", jo nekā jauna nav un svarīgs ir nobeiguma pamudinājums. Par jaunumu varētu uzskatīt to, kas teikts 2. punktā; tajā uzsvērts, ka ticīgie nevar lietot Leona XIII eksorcismu, bet netiek vairs minēts, ka priesteriem nepieciešama bīskapa atļauja, un nav īsti skaidrs, vai tāda ir Sv. Kongregācijas griba. Man šķiet apšaubāms 3. punkta skaidrojums. Vēstule rakstīta 1985. gada 29. septembrī. Grāmatā lasāms mans tulkojums.

Augsti godātais kungs, kopš dažiem gadiem atsevišķās draudzēs aizvien biežāk notiek lūgšanu grupu sanākšanas, lai sasniegtu atbrīvošanu no ļauno garu ietekmes, kaut arī runa nav par īstiem eksorcismiem. Šīs sanākšanas notiek laju vadībā ar priestera piedalīšanos. Tā kā Ticības doktrīnas kongregācijai lūdza izteikties par šo jautājumu, tad šis departaments uzskata par nepieciešamu informēt visus bīskapus, sniedzot šādas atbildes.

1.    Kanonisko tiesību kodeksa 1172. kanons nosaka, ka neviens nedrīkst lietot apsēsto eksorcismus, ja nav saņēmis īpašu atļauju no attiecīgā apgabala bīskapa (1. paragrāfs), un precizē, ka šo atļauju var dot tikai vienam priesterim, kam piemīt atbilstoša dievbijība, māka, piesardzība un harmonisks dzīvesveids (2. paragrāfs). Tāpēc bīskapiem tiek īpaši lūgts stingri ievērot šos priekšrakstus.

2.   No priekšrakstiem arī izriet, ka ticīgajiem nav atļauts pret sātanu un kritušajiem eņģeļiem izmantot eksorcisma formulu, kas izveidota no tās, kura saskaņā ar mūžībā aizgājušā pāvesta Leona XIII rīkojumu kļuva publiski pieejama; tāpat arī viņi nedrīkst lietot šī eksorcisma pilnu tekstu. Bīskapiem vajadzības gadījumā jādara viss, lai brīdinātu ticīgos par minēto rīkojumu.

3.  Visbeidzot šī paša iemesla dēļ bīskapiem tiek lūgts būt modriem arī tajos gadījumos, kad runa nav par īstu velna apsēstību, bet pastāv aizdomas par velna ietekmi lai tie, kuriem nav šādas atļaujas, nevadītu sanāksmes, kurās tiek lietota atbrīvošanas lūgšana ar tiešu vēršanos pie dēmoniem un cenšoties uzzināt to vārdus.

Atgādinot ticīgajiem par esošajiem priekšrakstiem, tomēr nedrīkst pieļaut atteikšanos no lūgšanām, lai, kā Jēzus mūs ir mācījis, viņi tiktu atpestīti no ļaunā. (Cfr. Mt 6, 13) Turklāt priesteri var izmantot šo iespēju, lai atgādinātu Baznīcas tradīcijas mācību par sakramentiem, Vissvētākās Jaunavas Marijas, eņģeļu un svēto aizbildniecību kristiešu cīņā pret ļaunajiem gariem.

(Vēstuli ir parakstījis Ticības doktrīnas kongregācijas prefekts kardināls Racingers un sekretārs monsinjors Bovone.)

Nekompetentajiem ir bīstami vērsties pret dēmonu

Iepriekš citētā vēstule brīdina tos, kam nav šīs varas tieši vērsties pie dēmona un izzināt tā vārdu, un iesaka atturēties to darīt. Norādījumu mērķis ir pasargāt personas, kuras vēlētos darīt to, kas nav tām uzticēts. Par to lasāms arī Apustuļu darbos (19, 11-20); šeit citēšu kādu interesantu epizodi:

"Dievs ar Pāvila rokām paveica ne mazums brīnumu, tā ka pat sviedrautus un priekšautus no Viņa Miesas uzlika neveselajiem, un slimības tos atstāja, un ļaunie gari izgāja no tiem.

Bet daži jūdi, kas bija garu izdzinēji un klejoja apkārt, mēģināja piesaukt Jēzus vārdu pār ļauniem gariem, sacīdami: Es jūs zvērinu pie Jēzus, ko sludina Pāvils. Bet tie, kas tā darīja, bija daži jūdi: augstā priestera Skevas septiņi dēli. Un ļaunais gars tiem atbildēja, sacīdams: Jēzu es pazīstu, un Pāvilu es zinu, bet kas esat jūs? Cilvēks, kurā bija iemājojis ļaunais gars, uzbruka tiem, pieveica, ņēma pār abiem virsroku, un tie kaili un ievainoti aizbēga no tās mājas.

Tas kļuva zināms visiem jūdiem un pagāniem, kas dzīvoja Efezā, un visus šos ļaudis pārņēma bailes, un viņi godināja Kunga Jēzus vārdu. Un daudzi no ticīgajiem nāca, atzīdami un izstāstīdami savus darbus.

Bet daudzi no tiem, kas bija pievērsušies māņticībai, sanesa grāmatas un visu priekšā tās sadedzināja. Nosakot to vērtību, atrada, ka tā ir piecdesmit tūkstoši denāriju. Tā Dieva vārds vareni auga un nostiprinājās."

Jāpievērš uzmanība ne tikai tam, ka no septiņiem brāļiem izgāja ļaunie gari, bet arī tas, ka ļaudis atgriezās un pameta burvestības (sātana pielūgšanu), lai dotu priekšroku Kunga Vārdam (Dieva pielūgsmei).

Ar tēvu Kandido, kuru šajā darbā bija iecēlusi Baznīca, reiz atgadījās kaut kas pavisam atšķirīgs. Kādu dienu viņš eksorcizēja spēcīgas miesas būves sievieti, kura mēdza satrakoties. Klāt bija arī psihiatrs. Pēkšņi sieviete piecēlās no krēsla, pagriezās tā, kā to dara diska metēji pirms metiena, un ar spēcīgu dūres sitienu trāpīja eksorcistam pa deniņiem. Sitiena troksnis atbalsojās visā sakristejā. Piesteidzās satrauktais ārsts. Taču tēvs Kandido drosmīgi turpināja eksorcismu ar ierasto smaidu sejā. Kad procedūra bija beigusies, viņš apgalvoja, ka jutis tikai ko līdzīgu samta cimda pieskārienam. Acīmredzot viņu bija pasargājušas debesis, un es nešaubīdamies varu teikt, ka tas notika gluži neparastā veidā.

NOSLĒGUMS

Kad esmu nonācis līdz grāmatas beigām, man liekas, ka man izdevies pateikt pārāk maz no tā, ko es varētu pateikt; tomēr mans nodoms bija, izmantojot tiešo pieredzi, rakstīt praktiskiem mērķiem par to, ko neesmu lasījis nevienā citā grāmatā par šo tēmu. Ceru, ka esmu palīdzējis tiem, kas interesējas par šo jautājumu; jo īpaši esmu domājis par priesteriem, kuriem visiem vajadzētu būt vismaz minimālam priekšstatam, lai konkrētos gadījumos saprastu, kad persona jāsūta pie eksorcista, jo pastāv iemesli, kas rada aizdomas par ļaunā gara klātbūtni, kā ari jānošķir gadījumi, kad tas nav nepieciešams. Lai gan esmu jau to teicis, tomēr atļaušos atkārtoties, ka tas ir ļoti svarīgi.

Par savu personisko pieredzi man jāpateicas kardinālam Poleti, kurš man pilnīgi negaidīti uzticēja šo pienākumu, un es to ar paļāvību pieņēmu. Tagad redzu, ka tiesības, kuras saņēmu, nebūdams vēl to cienīgs, ir bagātinājušas visu manu kalpošanu: Svētās Mises svinēšanu, sprediķošanu, grēku uzklausīšanu, kā ari veicot eksorcismus. Man ir bijusi iespēja palīdzēt neskaitāmiem cietējiem, no kuriem daudziem ir pieticis ar vienu izpratnes pilnu vārdu. Es tikai daļēji justos kā priesteris, ja man nebūtu dota šī iespēja, kas kaut ari īpaša, salīdzinot ar citiem priestera pienākumiem, ir daļa no kalpošanas darba. Tā tam vismaz vajadzētu būt.

Arī raugoties no garīgā skatpunkta, man ir bijušas daudzas priekšrocības. Priekšrocības ticībā, jo sev līdzās pastāvīgi ir jāsajūt neredzamā pasaule; priekšrocības lūgšanā un pazemībā, jo nemitīgi jāsastopas ar mūsu nespēju vieniem cīnīties pret ļaunumu. Lai ari mēs cenšamies lūgt ar ticību un centību, mēs esam "nederīgi kalpi"; ja Kungs neiesaistītos un visu nepadarītu, tad mūsu pūļu un pieredzē iegūto prasmju iznākums būtu nulle. Kad saku, ka tas līdzinātos nullei, es nepavisam nepārspīlēju. Kā teiktu Svētais Pāvils: "…Dievs deva augumu". (1 Kor 3, 6)

Es gribētu arī mainīt kādu priekšstatu, kas nezin kāpēc ir nostiprinājies lielā daļā garīdzniecības: tā ir doma, ka dēmons atriebjas tiem, kuri eksorcizē. Manam skolotājam tēvam Kandido, kurš nodarbojās ar eksorcismiem 36 gadus, bija parasti veselības traucējumi, kādi ar gadiem rodas, bet to cēlonis nebija dēmons. Dons Pellegrīno Erneti, benediktīnietis no Venēcijas, eksorcizēja 40 gadus, un šis amats nedz uzlaboja, nedz pasliktināja viņa veselību. Man vēlreiz jāatkārto un es lūgšos, lai man ticētu -, ka dēmons mums katram cenšas nodarīt visu iespējamo ļaunumu. Ir kļūdaini domāt: ja es likšu to mierā, ari viņš liks mani mierā. Tas ir ne vien kļūdaini, bet tā ir ari izvairīšanās no garīdznieka pienākuma, jo mūsu uzdevums ir vest dvēseles pie Dieva, nepieciešamības gadījumā izraujot tās no sātana varas. Te izmantojama evaņģelizācija, kas neapšaubāmi ir pati nozīmīgākā, protams, ar sakramentu palīdzību, starp kuriem ir arī eksorcisms. Priesteris, kurš baidās no dēmona vajāšanas, ir kā gans, kam bail no vilka. Taču tās ir nepamatotas bailes.

Būtu muļķīgi pārspīlēt velna atriebību, lai atņemtu drosmi eksorcistiem. Šādu gadījumu ir maz, bet vienu es atstāstīšu. Reiz kāds priesteris palīdzēja tēvam Kandido. Eksorcismu veica jauneklim, kuram pēkšņi aizdegās apģērbs. Nekas nopietns nenotika, bet nedaudz apdega plecs. Svaidīšanas laikā izplatījās spēcīga sēra smaka un dēmons vērsās pie priestera, kurš palīdzēja eksorcistam, un piedraudēja, ka viņš par to dārgi samaksāšot.

Pēc dažām dienām šis priesteris vakarā automašīnā atgriezās no Neapoles mājās Romā. Viņš ievēroja, ka līdzās automašīnai parādās gaisma, bet nesaprata, no kurienes tā radusies, tāpēc nolēma apstāties benzīna uzpildes stacijā. Viņš piebrauca pie stacijas, un automašīna aizdegās. Priesteris paguva apstāties, izņemt atslēgas un izlēkt. Atsteidzās citi autovadītāji un kliedza: "Tur kāds ir iekšā!" Priesteris velti centās iegalvot, ka bijis viens. Pēkšņi varēja sadzirdēt, ka degošajam automobilim iedarbojas motors un tā lēnām kā uguns bumba sāka braukt benzīna kolonnu virzienā. Vienlaikus gaisā bija jūtama spēcīga sēra smaka. Priesteris pazina to pašu smaku, ko bija sajutis eksorcisma laikā, un sāka lūgties. Automašīna negaidīti apstājās, taču turpināja degt, līdz auto sadega pavisam.

Šo notikumu es atstāstu tāpēc, lai nekas netiktu noklusēts, taču nebūtu pareizi vispārināt. To, ka priestera amats liek riskēt un sagādā grūtības, zina visi, arī tie, kas nav eksorcisti. Svētais Pēteris teiktu: "Bet priecājieties, piedaloties Kristus ciešanās, lai jūs, arī Viņa godībai atklājoties, varētu līksmoties un priecāties." (1 Pēt 4, 13) Dvēseles pestīšanas dēļ ir vērts nest kādu upuri.

Priesterim ir jātic savai priesterībai, viņam jātic Kunga dotajai varai, viņam jāiet apustuļu un svēto priesteru pēdās. Jānis XXIII sava pontifikāta sākumā visiem kā piemēru minēja Arsas bīskapu. Tiesa, šis svētais, kurš izrāva dvēseles no sātana varas, daudz cieta dēmona dēļ. Tomēr viņš nebija eksorcists un neveica eksorcismus. Kungs nosaka visu un nekad neuzliek mums pārbaudījumus, nedodot spēku to pārvarēšanai. Taču mums jāpiesargās, ja gļēvulības dēļ atkāpjamies un nepildām savu pienākumu.

Mums ir dota Svētā Gara, Euharistijas, Dieva Vārda, Jēzus Vārda spēka, Vissvētākās Jaunavas aizsardzība, eņģeļu un svēto aizbildniecība. Vai būtu prātīgi justies kā zaudētājiem?

Es lūdzu Vissvētāko Jaunavu Mariju, sātana ienaidnieci un uzvarētāju no pirmās pasludināšanas, mūs apgaismot, pasargāt, atbalstīt šīs zemes cīņās līdz Mūžīgās Balvas saņemšanai. Jo īpaši es viņu lūdzu par katoļu episkopātu, kura pienākums ir uzņemties visu cietēju nastu un gādāt, lai viss noritētu saskaņā ar Baznīcas likumiem un tradīcijām.

Bezvainīgā Jaunava Marija! Ir tik skaisti pabeigt šo grāmatu ar domu par tevi, kas pēc Dieva prāta esi kļuvusi par sātana ienaidnieci. "Un Es celšu ienaidu starp tevi un sievu, starp tavu dzimumu un sievas dzimumu." (Gen 3, 15) Bezvainīgā tāpēc, ka viņai nav piemitis ne sākotnējais grēks, ne citi grēki, viņa nekad nav padevusies sātana kārdinājumiem. Jaunava tāpēc, ka vienmēr ir piederējusi Dievam arī ar miesu un no viņas Vārds ir radījis savu Miesu. Tāpēc padomāsim par milzīgo Iemiesošanās nozīmi. Dēmons ir tikai gars, bet savā lepnībā tas vēlējās atrasties visas radības centrā, taču pēc Iemiesošanās dēmonam jāredz, ka visa centrs ir Kristus īsts Dievs un īsts Cilvēks. Tāpat dēmons ir spiests atzīt, ka līdz ar iemiesošanos sācies tā sakāves laiks. Lūk, kāpēc dēmons visiem spēkiem pūlas, lai cilvēka ķermenis pakļautos grēkam, cenšas viņu pazemot un aptraipīt. Šeit arī izpaužas mariāniskās dogmas nozīmība, Jaunava Marija mūžīgā pretstatā sātanam.

Marija kļuva par Dieva kalponi un par Dieva Māti, nonākot ciešā tuvībā ar Vissvētāko Trīsvienību. Savukārt sātans ir attālinājies no Dieva un atrodas no Viņa vistālāk. Marija līdz ar viņas uzņemšanu debesīs ir uzvarošā Dieva plāna iemiesojums. Dievs mūs ir radījis, lai mēs mūžīgi varētu būt kopā ar Viņu, un atklājis sātana pilnīgo sagrāvi, jo tam atņemta mūžīgā debesu līksme un tas ir nolemts mūžīgajām mokām.

Marija, Mūsu Māte, Baznīcas Māte, Žēlastības pilnā, ar savu pastāvīgo Jaunavas piemēru mums rāda, ka Kristus vēlējies viņu iesaistīt dvēseļu svētdarīšanas darbā. Tāpat viņa mums demonstrē nepārprotamu pretsparu sātana darbībai, kas vērsta pret Dieva plāniem attiecībā uz cilvēkiem un kuru dēļ tas mūs vajā, visādi kārdina un, neapmierinādamies ar to, ka ir ļaunuma sakne, cenšas arī ievilkt mūs grēkā, sāpēs, nāvē un mūžīgajā pazušanā.

Ar šīm pārdomām es beidzu savu darbu. Par Dievmāti esmu sarakstījis jau piecas grāmatas, tāpēc negribētu uzreiz sākt rakstīt nākamo. Mandzoni ar sev raksturīgo veselīgo saprātu mūs ir brīdinājis, ka pilnīgi pietiek ar vienu un pat tas var izrādīties par daudz.

ATBRĪVOŠANAS LŪGŠANAS Lūgšana pret noburšanu

(No grieķu rituāla)

Kyrie eleison. Kungs, mūsu Dievs, mūžīgais, visvarenais un visuspēcīgais Valdniek, kas visu esi radījis un visu spēj mainīt pēc savas gribas; Tu, kas Bābeles valstī septiņreiz stiprāk nekā parasti sakurināto cepli spēji pārvērst tā, ka trīs svēti vīri palika dzīvi; Tu, kas esi mūsu dvēseļu dziedinātājs un ārsts; Tu, kas esi glābiņš tiem, kas vēršamies pie Tevis, mēs lūdzam un piesaucam, izjauc velna plānus, liec, lai velna vara, jebkura sātaniskā klātbūtne un blēdība, ikviena ļaunā iedarbība, noburšana vai ļaunā acs, kas nākusi no ļauniem cilvēkiem pār Tavu kalpu… glābtos bēgot. Dari tā, ka skaudības un ļaunuma vietā nāktu pārpārēm labais, spēks un žēlsirdība. Kungs, kas mīli cilvēkus, izstiep savas spēcīgās rokas augstu pār viņiem un palīdzi, sūtot savu miera eņģeli, kas pasargā dvēseli un miesu, neļauj tuvoties ļaunajam un padzen visu skaudīgo un pērkamo personu kaitnieciskās rīcības radīto postu, lai Tavs aizstāvamais ar pateicību varētu gavilēt: "Tas Kungs ir ar mani, es nebīstos nenieka. Ko cilvēki man var padarīt?

Man nav bail no ļaunā, jo Tu esi kopā ar mani, Tu esi mans Dievs, mans spēks, mans visvarenais Dievs, miera Dievs, Tēvs mūžīgi mūžos."

Jā, Kungs Dievs, apžēlojies par savu radību un glāb savu kalpu… no visām ļaunā izraisītajām nelaimēm un draudiem, un pasargā, lai nekas tam nedraudētu; caur Svēto Dievmāti un Jaunavu Mariju, ercenģeļiem un visiem svētajiem. Amen!

Kristus dvēsele

Kristus Dvēsele, dari mani svētu! Kristus Miesa, atpestī mani! Kristus Asinis, dzirdiniet mani! Ūdens no Kristus sāna, mazgā mani! Kristus Ciešanas, stipriniet mani! Labais Jēzu, uzklausi mani! Savās brūcēs paslēp mani! Neļauj no Tevis šķirties man! No ļaunā ienaidnieka pasargā mani! Manā nāves stundā sauc mani, Pie sevis nākt aicini mani, lai līdz ar Taviem svētajiem es slavētu Tevi mūžīgi! Amen. [27]

Lūgšana pret jebkuru ļaunumu

Kunga Gars, Dieva Gars, Tēvs, Dēls un Svētais Gars, Vissvētākā Trīsvienība, Bezvainīgā Jaunava Marija, eņģeļi, ercenģeļi un visi paradīzes svētie, nolaidieties pār mani!

Kungs, pārkausē mani, veido mani, piepildi mani ar sevi, lieto mani!

Padzen no manis visus ļaunos spēkus, iznīdē un sakauj tos, lai man ir labi un es varu darīt labu.

Lai mani neskar burvestības, pesteļi, melnā maģija, melnā mise, noburšana, pieburšana, lāsti, ļaunā acs, velna invāzija, velna apsēstība, velna apmātība; viss, kas ir ļauns grēks, skaudība, greizsirdība, nodevība, fiziskās, psihiskās, morālās, garīgās un velnišķās kaites.

Lai visi šie ļaunumi sadeg ellē un vairs nevar skart ne mani, ne kādu citu uz pasaules.

Es pavēlu ar visspēcīgā Dieva varu, Jēzus Kristus Glābēja vārdā, ar Bezvainīgās Jaunavas Marijas starpniecību visiem nešķīstajiem gariem, kuri mani moka, tūlīt mani atstāt un iet uz mūžīgo elli, kur tos iekals važās Svētais Ercenģelis Miķelis, Gabriēls un Rafaēls, mūsu sargeņģeļi, un piespiedīs pie zemes Bezvainīgās Vissvētākās Jaunavas Marijas papēdis.

Lūgšana par iekšējo dziedināšanu

Kungs Jēzu, Tu esi nācis, lai dziedinātu ievainotas un bēdu nomāktas sirdis, un es lūdzu Tevi dziedēt ievainojumus, kuri rada manā sirdī traucējumus; jo īpaši es lūdzos dziedināt tos, kuri izraisa grēku. Es lūdzu Tevi ienākt manā dzīvē, ārstēt no manas psihiskās traumas, kas iegūta vēl bērnībā un kuras atstātās brūces mani pavada visu dzīvi.

*

Kungs Jēzu, Tu pazīsti manas grūtības, es tās visas nolieku pie Labā Gana kājām. Es lūdzu Tevi pie Tavas lielās Sirds brūces izārstēt manas sirds mazās vainas. Ārstē manu atmiņu ievainojumus, lai nekas no notikušā vairs neliek izjust sāpes, nemieru un raizes.

Dziedē, Kungs, visas tās brūces, kuru dēļ manā dzīvē radies grēks. Es vēlos piedot visiem, kas ir mani aizvainojuši, un lūdzu atbrīvot mani no tām vainām, kas neļauj man to darīt. Tu, kas esi nācis, lai dziedinātu nomāktos, dziedē manu sirdi.

*

Dziedē, Kungs Jēzu, manus iekšējos ievainojumus, kuri izsaukuši fiziskas kaites. Es dodu Tev savu sirdi, pieņem to, Kungs, attīri to un dod savas dievišķās Sirds jūtas. Palīdzi man kļūt pazemīgam un maigam.

Kungs, dziedini manas sāpes, kuras mani nospiež pēc tuvinieku nāves. Ļauj man atgūt mieru un prieku ar pārliecību, ka Tu esi Augšāmcelšanās un Dzīvība. Dari tā, lai es liecinātu par Tavu Augšāmcelšanos, uzvaru pār grēku un nāvi un Tavu dzīvo klātesamību mūsu vidū.

Amen.

Atbrīvošanas lūgšana

Ak Kungs, Tu esi liels, Tu esi Dievs, Tu esi Tēvs, mēs lūdzam Tevi ar ercenģeļa Miķeļa, Rafaēla un Gabriēla starpniecību un palīdzību, lai mūsu brāļi un māsas tiktu atbrīvoti no ļaunā, kas viņus padarījis par vergiem. Ak Svētie, palīdziet mums!

No raizēm, skumjām, apmātības.

Mēs lūdzam Tevi, Kungs, atbrīvo mūs!

No ienaida, laulības pārkāpšanas, skaudības.

Mēs lūdzam Tevi, Kungs, atbrīvo mūs!

No greizsirdības, dusmām, nāves.

Mēs lūdzam Tevi, Kungs, atbrīvo mūs!

No pašnāvības un aborta domām.

Mēs lūdzam Tevi, Kungs, atbrīvo mūs!

No samaitātas seksualitātes.

Mēs lūdzam Tevi, Kungs, atbrīvo mūs!

No ģimenes šķelšanās, sliktas draudzības.

Mēs lūdzam Tevi, Kungs, atbrīvo mūs!

No burvestībām, pesteļošanas

un jebkura okultā ļaunuma.

Mēs lūdzam Tevi, Kungs, atbrīvo mūs!

Ak Kungs, kas esi teicis: "Mieru Es jums atstāju. Savu mieru Es jums dodu," ar Jaunavas Marijas starpniecību ļauj mums būt brīviem no ikviena lāsta un vienmēr baudīt Tavu mieru. Mūsu Kunga Kristus vārdā. Amen.

SATURS

Ceļavārdi Gabriēles Amorta grāmatai………………………. 5

Priekšvārds…………………………………………………………. 10

Ievads………………………………………………………………… 14

Kristus centrālā vieta……………………………………………. 19

Pielikumi…………………………………………………………….. 37

Pāvesta Leona XIII vīzija………………………………….. 37

Sātana dāvanas……………………………………………….. 39

Eksorcismi………………………………………………………….. 43

Ļaunā piemeklētie………………………………………………… 53

Pielikums……………………………………………………………. 65

Bailes no velna? Atbild Svētā Terēze

no Avilas………………………………………………………. 65

Aizsākums………………………………………………………….. 69

Pirmās "svētības"………………………………………………….. 79

Dēmona izturēšanās……………………………………………… 93

Dēmona piemeklētā liecība………………………………….. 103

Eksorcisma iedarbība………………………………………….. 113

Ūdens, eļļa un sāls……………………………………………… 119

Mājokļa eksorcismi……………………………………………… 125

Noburšana………………………………………………………… 131

Nedaudz vairāk par maģiju…………………………………. 145

Kas var izdzīt dēmonus?……………………………………… 155

Rituāla pelnrušķīte……………………………………………… 165

Pielikumi…………………………………………………………… 175

Svētā Ireneja pārdomas………………………………….. 175

Vatikāna dokuments par dēmonoloģiju……………. 178

Nepieciešamība atjaunot pastorālo kalpošanu- 183

Pielikumi…………………………………………………………… 191

Ticības doktrīnas kongregācijas dokuments .. .191 Nekompetentajiem ir bīstami vērsties

pret dēmonu…………………………………………………. 193

Noslēgums………………………………………………………… 195

Atbrīvošanas lūgšanas…………………………………………. 201

Lūgšana pret noburšanu…………………………………. 201

Kristus dvēsele……………………………………………… 202

Lūgšana pret jebkuru ļaunumu………………………… 203

Lūgšana par iekšējo dziedināšanu……………………. 203

Atbrīvošanas lūgšana…………………………………….. 205

[1] candido amantini. ii misterio di Maria. Napoli: Ed. Dehoniane, 1971. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

[2] balducci corrado. ii diavolo. casale monferrato: piemme.

[3] la grua matteo. la preghiera di liberazione: per un ministero di liberazione. Palermo: Herbita, 1985.

[4] Allegri Renzo. Cronista all'inferno: reportage tra diavoli, esorcisti e indemoniati. Milano: A. Mondadori, 1990.

[5] testa Emanuele. Maria, terra vergine. Gerusalemme, 1986. 20

[5] Kandido Amantīni, op. cit.

[6] civiltā cattolica, 1930, vol. III.

[7] joseph de tonquedec (1868-1962).

[7] Mantero Piero. Satana e lo stratagemma della coda. Udine: Segno, 1988.

[8] gente, 1990. gada nr. 5,106.-112. lpp.

[9] balducci corrado. ii diavolo. casale monferrato: Piemme, 233. lpp.

[10] kenneth mcall. fino aile radici. ancora, 141. lpp. 152

[11] lg dogmatiskā konstitūcija par Baznīcu: Lumen Centium.

[12] aa dekrēts par laju apustulātu: Apostolicam Actuositatem.

[13] balducci corrado. ii diavolo. piemme, 163. lpp. 166

[14] famiglia cristiana, nr. 19, 10 maggio, 1989.

[15] famiglia cristiana, nr. 29, 2 ottobre, 1988.

[16] diavolo, dēmoni, possessione: sulla realta del male / Walter Kasper, Karl Lehmann (edd.), Brescia: Queriniana, 1983.

[17] bullinger kaspar. anneliese michel und dieaussagen der dāmonen. altotting: ed. ruhland, 1983.

[18] plaši pazīstams žurnālists Itālijā.

[19] Suenens. Rinnovamento e potenza delīe tenebre. Ed. Paoline, 1982.

[20] bultman rudolf. nuovo testamento e Mitologia. Queriniana, 1969, 110. lpp.

[21] enchidrion vaticanum, vol. V, nr. 38.

[22] daba netaisa lēcienus.

[23] op. cit., 95. lpp.

[24] op. cit. pagg., 119.-120. lpp.

[25] op. cit., 121.-122. lpp.

[26] op. cit., 113.-114. lpp. 188

[27] svētā Ignācija no Lojolas lūgšana. 202

Content

Amorts Gabriele Sātana izdzinēja stāsts

CEĻAVĀRDI GABRIĒLES AMORTA GRĀMATAI

PRIEKŠVĀRDS

IEVADS

KRISTUS CENTRĀLĀ VIETA

SĀTANA vara

PIELIKUMI

Pāvesta Leona XIII vīzija

Sātana dāvanas

EKSORCISMI

ĻAUNA PIEMEKLĒTIE

PIELIKUMS

Bailes no velna? Atbild Svētā Terēze no Avilas

AIZSĀKUMS

PIRMĀS "SVĒTĪBAS"

DĒMONA IZTURĒŠANĀS

DĒMONA PIEMEKLETA LIECĪBA

EKSORCISMA IEDARBĪBA

ŪDENS, EĻĻA UN SĀLS

MĀJOKĻA EKSORCISMI

NOBURŠANA

NEDAUDZ VAIRĀK PAR MAĢIJU

KAS VAR IZDZĪT DĒMONUS?

RITUĀLA PELNRUŠĶĪTE

PIELIKUMI

Svētā Ireneja pārdomas

Vatikāna dokuments par dēmonoloģiju

NEPIECIEŠAMĪBA ATJAUNOT PASTORĀLO KALPOŠANU

PIELIKUMI

Ticības doktrīnas kongregācijas dokuments

Nekompetentajiem ir bīstami vērsties pret dēmonu

NOSLĒGUMS

ATBRĪVOŠANAS LŪGŠANAS Lūgšana pret noburšanu

Kristus dvēsele

Lūgšana par iekšējo dziedināšanu

Atbrīvošanas lūgšana

SATURS