Lūiss Klaivs Steiplzs

Skrūvšņores vēstules

Klaivs Steiplzs Lūiss

Skrūvšņores vēstules

PRIEKŠVĀRDS

Pazīstamais rakstnieks Klaivs Steiplzs Lūiss (1898—1963) ir dzimis Īrijā. Izglītību viņš ieguva, gadu mācoties Malvernas koledžā, pēc tam privātajās studijās. Oksfordas universitātē Lūiss saņēma trīs pirmās šķiras diplomus un no 1925. līdz 1954. gadam bija Magdalēnas koledžas stipendiāts un angļu valodas un literatūras lektors. 1954. gadā viņš kļuva par viduslaiku un renesanses literatūras profesoru Kembridžas universitātē. Kopā ar tādiem ievērojamiem rakstniekiem kā Dž. R. R. Tolkīns, C. Viljams u. c. viņš piedalījās Anglijā pazīstamajā Inklings grupā.

Daudzus dzīves gadus Lūiss bija ateists. Savu atgriešanos viņš aprakstījis grāmatā Prieka pārsteigts (Surprised by Joy): “ 1929. gada vasaras semestra laikā es padevos un atzinu, ka Dievs ir Dievs .. laikam gan biju visnomāktākais un negribīgākais jaunatgrieztais visā Anglijā.” Paša pieredze palīdzēja saprast ne tikai cilvēku vienaldzību pret kristietību, bet arī nevēlēšanos to pieņemt.

K. S. Lūiss ir kristīgs rakstnieks, kurš apveltīts ar ārkārtīgi izcilu, loģisku prātu un skaidru, dzīvu rakstīšanas stilu, — pasaulē nav viņam līdzīgu rakstnieku. Vienkārši Kristietība^1 (Mere Christianity), Svarīgā izšķiršanās^1 (The Great Divorce), Brīnumi (Miracles), Ciešanu problēma (The Problem of Pain) — ir tikai daži no viņa lasītāju iemīļotajiem darbiem.

Lūiss rakstījis arī grāmatas bērniem un zinātnisko fantastiku. Viņa darbus tulkojumos iepazinuši miljoniem cilvēku visā pasaulē.

Skrūvšņores vēstules ASV izdevēji raksturojuši kā vienu no mūsdienu literatūras neparastākajām parādībām — tā ir traktāts par morāles tematiku, kas tajā pašā laikā ir arī sensacionāls bestsellers. Skrūvsņores vēstules, Vienkārši Kristietība u. c. grāmatas kopš to izdošanas 20. gadsimta četrdesmitajos gados joprojām ir pārdošanā visās kristīgo valstu grāmatnīcās, visur tur, kur cilvēki grib zināt vairāk par kristietības būtību.

Skrūvšņores vēstules ir velna katehisms, tās ir pieredzējušā velna Skrūvšņores vēstules brāļadēlam — jauniesācējam Vērmeliin. Skrūvšņore nav kaut kāds primitīvs velna attēlojums “sarkanās zeķubiksēs”. Viņš ir īsts angļu džentlmenis — mierīgs, vēss, pārliecināts, asprātīgs un pedantiski korekts. Viņš ir profesionālis, eksperts. Skrūvšņore zina, ka visdrošākais ceļš uz Elli ir pakāpenisks — lēzena nogāzīte, ērti staigājama, bez krasiem pagriezieniem, bez ceļa stabiem un brīdinājuma zīmēm. Un kāds viņa aprūpējamais cilvēks, nonākot Ellē, ir spiests atzīt: “Nu es redzu, ka esmu pavadījis savas dzīves lielāko daļu, nedarīdams nedz to, ko man vajadzēja darīt, nedz arī to, ko eš būtu gribējis darīt.”

Kā cilvēkā iznīcināt vēlēšanos saistīties ar Dievu vai vismaz dzī-votprieku, to Skrūvšņore savās vēstulēs mēģina iemācīt jaunajam kārdinātājam Vērmelim.

“Ja velns nepakļaujas Svēto Rakstu vārdiem, tad labākais veids, kā viņu padzīt, ir neņemt to vērā un izsmiet, jo velns izsmieklu nespēj panest. ”

Luters

“Velns.. augstprātīgais gars.. nespēj paciest, ka viņu izsmej. ”

Tomass Mors

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

Es neparedzu paskaidrot, kā šī sarakste nonāca manās rokās.

Cilvēkiem par velniem ir divi vienādi un tomēr pretēji maldīgi priekšstati: viens ir neticība viņu eksistencei, otrs ir ticība un pārmērīga un neveselīga interese par tiem. Velni ir vienlīdz priecīgi par abām kļūdām un ar vienādu sajūsmu sveic gan materiālistu, gan ekstrasensu. Sāda veida saraksti iegūt nav grūti, tikai jāiemanās, bet ļauni un nestabili cilvēki, kas to varētu izmantot nelietīgi, no manis to neiemācīsies. Lasītājiem der atcerēties, ka velns ir melis. Ne viss, ko Skrūvšņore saka, būtu jāuzskata par patiesību, pat no viņa paša viedokļa raugoties. Neesmu centies identificēt nevienu no cilvēkiem, kas vēstulēs pieminēts; bez tam nedomāju, ka, teiksim, brāļa Spaika vai Aprūpējamā mātes, raksturojums ir gluži taisnīgs. Ellē, tāpat kā uz Zemes, vēlamo bieži vien pieņem par esošo.

Noslēgumā jāpiebilst, ka vēstules neesmu pūlējies sakārtot hro' noloģiskā secībā. Septiņpadsmitā vēstule, šķiet, sacerēta vēl pirms produktu normēšana kļuva nopietna problēma, taču liekas, ka sātaniskajai datēšanas metodei nav nekāda sakara ar zemes laiku, un es neesmu centies to atveidot. Eiropas kara gaita acīmredzot nepavisam neinteresēja Skrūvšņori, varbūt tikai tad, kad tā norise šad un tad ietekmēja cilvēka garīgo stāvokli.

K. S. Lūiss

Magdalēnas koledžā 1941. gada 5. jūlijā

1

Mans dārgais Vērmeli!

Ievēroju, kā tu pārraugi sava Aprūpējamā lasāmvielu un rūpējies, lai viņš biežāk satiktos ar draugu materiālistu. Vai tikai tu neesi mazliet naïve? It kā tu domātu, ka pierādījumi izglābs viņu no Ienaidnieka ķetnām. Tas tā būtu, ja vien viņš dzīvotu dažus gadsimtus agrāk. Tajos laikos cilvēkiem bija pavisam skaidrs, vai kāda lieta ir pierādīta vai nav, un, ja tā reiz bija pierādīta, viņi tai tiešām ticēja. Tad viņi vēl savienoja domāšanu ar darīšanu un bija gatavi spriedumu rezultātā mainīt dzīvesveidu. Taču ar iknedēļas preses izdevumiem un citiem tamlīdzīgiem ieročiem apstākļus tagad esam krietni mainījuši. Kopš zēna gadiem tavs cilvēks ir pieradis, ka pa viņa galviņu nemitīgi dejo kāds ducis nesavienojamu filoso-fiju. Mācības viņš nevērtē kā “patiesas” vai “nepatiesas”, bet gan

kā “abstraktas” vai “praktiskas”, “novecojušas” vai “mūsdienīgas”, “parastas” vai “avangardiskas”.

Lai viņu atturētu no baznīcas, tavs labākais sabiedrotais ir žargons, nevis pierādījumi. Netērē laiku velti, cenšoties viņu pārliecināt, ka materiālisms ir patiess. Liec labāk domāt, ka tas ir “stiprs”, “nosacīts” vai “drosmīgs” — ka tā ir “nākotnes filosofija”. Tas ir tas, kas viņam rūp.

Pierādījumi rada mums grūtības, jo visu cīņu novirza uz Ienaidnieka teritoriju. Arī Viņš spēj pierādīt; lai gan tādā praktiskā propagandā, kāda man ir padomā, daudzu gadsimtu gaitā Viņš allaž ticis rādīts stipri nevarīgāks par Mūsu I evu Apakšā. Ar pierādīšanu tu pamodini Aprūpējamā prāta darbību, un, ja tā ir pamodusies, nav iespējams paredzēt, kāds būs iznākums? Pat, ja kādu konkrētu domu gājienu mēs samudžinātu tā, lai tas nāktu mums par labu, tu atklāsi, ka savā Aprūpējamā būsi nostiprinājis paradumu pievērsties dziļākajiem jautājumiem un būsi atturējis viņu no ļaušanās acumirklīgo iespaidu pašplūsmai. Tavs uzdevums ir piespiest viņu dzīvot pašplūsmā. Iemāci viņam saukt to par “īsto dzīvi” un neļauj jautāt, ko nozīmē “īsts”.

Atceries, ka atšķirībā no tevis viņš nav tikai gars. Tā kā tu nekad neesi bijis cilvēka ādā (ak, šī briesmīgā Ienaidnieka priekšrocība!), tu nevari novērtēt, cik dziļi viņus nospiež ikdienas slogs. Reiz man bija kāds Aprūpējamais, veselīgs ateists, kurš mēdza lasīt Britu muzejā. Kādu dienu, kad viņš tā sēdēja un lasīja, es manīju, ka viņa domu gaita sāk ņemt nevēlamu virzienu. Ienaidnieks, protams, uzreiz atradās tieši pie viņa sāniem. Pirms paguvu atjēgties, redzēju, ka mans divdesmit gadu ilgais darbs jau sāk šķobīties. Ja tai brīdī būtu zaudējis galvu un mēģinājis aizstāvēties ar pierādījumiem, ar mani būtu cauri. Tomēr es vis nebiju tāds muļķis, lūlīt pat devu viņam triecienu tajā vietā, kuru vislabāk pārvaldu — ieteicu, ka būtu taču laiks ieturēt maltīti. Ienaidnieks (tu jau zini, ka nekad nevar tā īsti sadzirdēt, ko Viņš viņiem saka) laikam gan izteica pretēju ierosinājumu, — ka šīs atziņas ir daudz svarīgākas par pusdienām. Es vismaz domāju, ka Viņš teica kaut ko tādu, jo, kad es teicu: “Pilnīgi pareizi. Patiesībā tās ir pat pārāk svarīgas, lai ar tām noņemtos vēlā priekšpusdienā,” mans Aprūpējamais manāmi atplauka; un, kad es piemetināju: “Daudz labāk būs atgriezties pēc pusdienām un ķerties klāt ar svaigu prātu,” viņš jau atradās pusceļā uz durvīm. Kad viņš tika uz ielas, cīņa bija uzvarēta. Es viņam parādīju avīžu zēnu, kurš izkliedza dienas avīzes virsrakstus, tad pienākam 73. autobusu, un, pirms viņš bija sasniedzis pēdējo pakāpienu, biju iedvesis viņam negrozāmu pārliecību, ka arī, ja kādam cilvēkam, kad tas ieslēdzies viens pats ar savām grāmatām, galvā var ienākt dīvainas domas, tomēr pietiek ar krietnu devu “īstās dzīves” (piemēram, autobusu un avīžu zēnu), lai pārliecinātos, ka visas “tāda veida lietiņas” vienkārši nav patiesas. Viņš saprata, ka ir tik tikko izglābies. Un vēl pēc daudziem gadiem mīlēja spriedelēt par “mūsu intuitīvo īstenības uztveri, kas ir mūsu pamataizsardzība pret vienkāršas loģikas maldiem”. Tagad viņš pilnīgā drošībā mīt Mūsu Tēva Apakšā mājās.

Vai saproti? Pateicoties procesam, ko esam iekustinājuši jau pirms daudziem gadsimtiem, viņiem šķiet, ka ir pilnīgi neiespējami ticēt kaut kam nepazīstamam, ja viņiem acu priekšā ir pazīstamais.

Turpini tik iedvest viņam domu par visu lietu parastumu. Pats galvenais, necenties izmantot zinātni (ar to es domāju īstās zinātnes) kā ieroci pret kristietību. Tā tikai pamudinās viņu domāt par īstenību, ko nevar taustīt un redzēt. Un ar mūsdienu fiziķiem jau ir bijuši visai bēdīgi gadījumi. Ja nu viņš tiešām grib paniekoties ar zinātni, turi viņu pie ekonomikas un socioloģijas, un neļauj viņam atrauties no vērtīgās domas par “īsto dzīvi”. Taču vislabāk, lai viņš vispār nelasa zinātnisku literatūru. Iedves viņam tādu grandiozu vispārinātu domu, ka viņš visu jau zina un ka viss, ko viņš uzlasījis paviršās sarunās un lasīšanā, ir “mūsdienu zinātnisko pētījumu rezultāts”. Atceries — tavs uzdevums ir viņu mulsināt. Veids, kā jūs, jaunie velni, runājat, rada iespaidu, ka mūsu uzdevums ir viņus skolot.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

2

Mans dārgais Vērmeli!

Ar lielu nepatiku konstatēju, ka tavs Aprūpējamais kļuvis par kristieti. Nelolo cerības, ka izbēgsi no parastā soda; es patiesi ticu, ka savos labākajos brīžos tu no tā nemaz nevēlies izbēgt. Taču darīsim, ko varēsim. Nav iemesla izmisumam; pēc īsas viesošanās Ienaidnieka nometnē simtiem jaunatgriezto kristiešu jau dabūti atpakaļ un tagad ir ar mums. Visi Aprūpējamā paradumi, kā garīgie, tā miesīgie, joprojām darbojas mūsu labā.

Šobrīd viens no mūsu lielākajiem sabiedrotajiem ir baznīca. Nepārproti mani. Ar to es nedomāju Baznīcu, kādu mēs to redzam tās izplatībā visos laikos un vietās un sakņotu mūžībā, briesmīgu kā karogotu armiju. Atzīstu, tas patiešām ir skats, kas liek notrīsēt pat mūsu vispārdrošākajiem kārdinātājiem. Par laimi, šī Baznīca cilvēka acij ir gluži neredzama. Viss, ko mūsu Aprūpējamais spēj

saskatīt, ir nepabeigta gotiska celtne jaunbūvju rajonā. Iegājis iekšā, viņš ierauga vietējo pārtikas tirgotāju, kas ar tauku smaidiņu sejā steidz viņam piedāvāt mazu, spīdīgu grāmatiņu, kur izklāstīta liturģija, no kuras neviens no viņiem nesaprot nenieka, un vēl vienu grāmateli — nodriskātu, ar diezgan draņķīgiem reliģiskās lirikas paraugiem, pie tam iespiestu sīkiem burtiņiem. Kad nu viņš nonāk līdz solam un paveras visapkārt, viņš ierauga tieši kā atlasītus tos kaimiņus, kurus sastapt līdz šim cītīgi izvairījies. Šos kaimiņus gan vajag krietni izmantot. Liec viņa prātiņam šaudīties šurp un turp starp tādiem vārdiem kā “Kristus miesa” un reālajām sejām, ko viņš redz blakus solā. Tas, kādi patiesībā ir šie cilvēki blakus solā, protams, ir visai mazsvarīgi. Kādā no viņiem tu varbūt pazīsi uzticamu Ienaidnieka kareivi. Nav svarīgi. Pateicoties Mūsu Tēvam Apakšā, tavs Aprūpējamais ir muļķis. Ja vien daži no šiem kaimiņiem dziedot jauc meldiņu vai arī kādam ir čīkstoši zābaki, dubultzods vai dīvains apģērbs, Aprūpējamais itin viegli nonāks pie atziņas, ka droši vien arī viņu ticība tāpēc ir savā veidā smieklīga. Jo, saproti, pašreizējā stadijā viņa ieskatu par vārdu “kristietis”, ko viņš pieņem par garīgu jēdzienu, veido tikai daži tēli. Viņa galva ir pilna ar togām, sandalēm, senlaicīgām bruņām un kailām kājām, un tas vien, ka cilvēki baznīcā valkā mūsdienīgu apģērbu, viņam sagādā īstas grūtības, lai arī, protams, tikai zemapziņā. Nekad neļauj tam uznirt prāta virspusē, nekad neļauj jautāt, ko tad viņš īsti sagaida, kā lai šie cilvēki izskatās. Pagaidām gādā, lai viņa prātiņš būtu tāds miglains, un mūžībā tu varēsi uzjautrināties, radot viņā to īpašo prāta skaidrību, ko dod Elle.

l ātad cītīgi piestrādā pie vilšanās un noplakšanas sajūtas, kurai pār Aprūpējamo noteikti jānāk pēc pirmajām nedēļām draudzē. Ienaidnieks ļauj, lai šī vilšanās parādās ikvienu cilvēcisku pūliņu sākuma posmā. Tā ir klāt, kad zēns, kuru bērnistabā mēdza miegā ieaijāt Odiseja stāsti, ķeras pie īstas grieķu valodas mācīšanās. Vilšanās atnāk, kad mīlētāji ir apprecējušies un sāk apgūt kopādzīvo-šanas māku. Ikvienā dzīves jomā tā iezīmē pāreju no sapņainām cerībām uz nogurdinošu darbu. Ienaidnieks uzņemas šo risku, jo Viņam radusies dīvaina iedoma padarīt visus šos mazos, pretīgos cilvēkveidīgos žurkulēnus par, Viņa vārdiem sakot, Viņa “brīvajiem mīlētājiem” un kalpiem; “dēli” — tā Viņš viņus sauc savā iesīkstējušajā mīlestībā, kas degradē visu garīgo pasauli caur Viņa nedabiskajiem sakariem ar šiem divkājainajiem kustoņiem. Vēlēdams brīvību, Viņš atsakās viņus ar vinu iedzimtām tieksmēm 7 > * )

un paradumiem nest pie kāda no mērķiem, ko Viņš izvirzījis: Viņš ļauj tiem “visu darīt pašiem” — tur slēpjas mūsu panākumu iespēja, bet, atceries, arī mūsu darba briesmas. Ja reiz viņi veiksmīgi tiek cauri šiem sausuma periodiem, viņi kļūst daudz neatkarīgāki no emocijām un tāpēc kārdinājumiem pakļaujas daudz sliktāk.

Līdz šim esmu tev rakstījis, pieņemot, ka cilvēki, kas baznīcas solā sēž viņam blakus, nedod nekādu racionālu vilšanās iemeslu. Protams, ja viņi dod arī to, ja Aprūpējamais zina, ka sieviete ar nejēdzīgo cepuri ir fanātiska bridža spēlmane vai vīrietis čīkstošajos zābakos ir skopulis un izspiedējs, — tad tavs uzdevums ir jo vieglāks. Tad vienīgais, kas tev jādara, ir jāattur no jautājuma: “Ja es, būdams tāds, kāds esmu, savā ziņā varu uzskatīt sevi par kristieti, tad kāpēc lai citu cilvēku dažādie netikumi būtu pierādījums tam, ka vinu ticība ir tikai liekulība un formāls ieradums?” Tu varētu jautāt, vai ir iespējams šādai šķietami acīmredzamai domai neļaut ienākt cilvēka prātā. Ir gan iespējams, Vērmeli, ir gan! Apejies ar viņu, kā pienākas, un tā viņa galviņā vienkārši neradīsies. Viņš vēl ne tuvu nav pavadījis pietiekami daudz laika kopā ar Ienaidnieku, lai viņā būtu radies cik necik īstas pazemības. Tas, ko viņš, pat ceļos nometies, gvelž par savu grēcīgumu, ir viena vienīga papagaiļa tērgāšana. Dvēseles dziļumos viņš joprojām tic, ka pie Ienaidnieka ieguvis pamatīgu kredītu ar to vien, ka Jāvis sevi pievērst ticībai, un ir pārliecināts, ka, iedams baznīcā kopā ar šiem pašapmierinātajiem, ikdienišķajiem kaimiņiem, parāda lielu pazemību un augstsirdību. Noturi viņu šādā pārliecībā, cik ilgi vien vari.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

3

Mans dārgais Vērmeli!

Mani ļoti iepriecina tas, ko tu man stāsti par šī cilvēka attiecībām ar māti. Tagad izmanto savas iespējas! Ienaidnieks darbosies no centra uz ārpusi, pamazām pakļaujot Aprūpējamā uzvedību jaunajiem ideāliem, un jebkurā brīdī tas var sākt ietekmēt arī viņa attiecības ar veco dāmu. Tev jābūt tur pirmajam! Uzturi ciešus sakarus ar mūsu kolēģi Šmurku, kurš ir atbildīgs par māti. Abi kopā šai mājā izveidojiet stabilu paradumu — kašķēšanos par ikdienas sīkumiem. Tev noderēs šādi paņēmieni:

1. Vērs viņa domas uz iekšējo dzīvi. Viņš domā, ka notikusī pārvērtība ir kaut kas viņā iekšā, un tāpēc viņa uzmanība pašlaik ir vērsta galvenokārt uz paša izjūtām (jeb drīzāk gan uz to visai cenzēto versiju, ko tev vajadzētu atļaut viņam redzēt). Veicini to.

Novērs viņa domas no pašiem vienkāršākajiem pienākumiem un vadi uz “augstāko un garīgāko”. Izcel šo mums īpaši noderīgo cilvēku rakstura īpašību — riebumu un nevērību pret acīmredzamo. Tev viņš jānoved stāvoklī, kurā, stundu nodarbojoties ar pašanalīzi, viņš neatklātu par sevi faktus, kas ir pilnīgi skaidri redzami katram, kurš jelkad dzīvojis ar viņu vienā mājā vai strādājis vienā birojā.

2. Protams, ir neiespējami atturēt viņu no lūgšanām par māti, taču mēs varam padarīt lūgšanas nekaitīgas. Rūpējies, lai tās vienmēr būtu ļoti “garīgas”, lai viņam allaž rūpētu viņas dvēseles stāvoklis, bet nekad reimatisms. No tā iegūsim divus labumus. Pirmkārt, viņa uzmanība būs vērsta uz to, ko viņš uzskata par viņas grēkiem, un, tev nedaudz piepalīdzot, par tādiem viņš pamazām slieksies uzskatīt ikvienu mātes rīcību, kas šķitīs neizdevīga vai nepatīkama. Tādā veidā tu dienišķo kašķēšanos vari uzkurināt, pat tad, kad viņš ir nometies ceļos lūgšanā. Šī manipulācija nepavisam nav sarežģīta, un tu redzēsi, ka tā ir pat visai aizraujoša. Otrkārt, tā kā viņa priekšstati par mātes dvēseli ir ļoti primitīvi un bieži vien aplami, tad zināmā mērā lūgšanas būs veltītas kādai iedomātai personai, un tavs uzdevums būs padarīt šo iedomāto personu jo dienas, jo mazāk līdzīgu patiesajai mātei — šai vecajai dāmai ar aso mēli, kas sēž pie brokastu galda. Ar laiku plaisu var padarīt tik lielu, ka neviena doma vai izjūta lūgšanās par iedomāto māti neiespaidos uzvedību pret reālo māti. Man pašam Aprūpējamie ir bijuši tik labi iedīdīti, ka bez sirdsapziņas pārmetumiem no dedzīgas lūgšanas “par sievas vai dēla dvēseli” acumirklī varēja pāriet uz sievas vai dēla sišanu vai lamāšanu.

3. Kad divi cilvēki nodzīvo kopā daudzus gadus, parasti izrādās, ka abiem ir noteikta balss intonācija un sejas izteiksme, kas otru gandrīz neizturami tracina. Piestrādā pie tā. Liec Aprūpējamā apziņā īpaši spilgti iespiesties tam īpašajam mātes uzacu saraukumam, ko viņš jau kopš bērnistabas laikiem ienīst. Lai viņš domā tikai par to, cik ļoti tas viņam riebjas. Lai viņš iedomājas, ka māte zina, cik kaitinoši tas ir, un dara to tīšām, lai kristu viņam uz nerviem. Ja rīkosies lietpratīgi, viņš pat nepamanīs, cik šāds pieņēmums ir aplams. Un, protams, nekad nepieļauj, ka viņš nojauš, ka arī pašam ir intonācijas un sejas izteiksmes, kuras tieši tāpat tracina māti. Tā kā sevi no malas redzēt vai dzirdēt nevar, tad ar to ir viegli manipulēt.

4. Civilizētā sabiedrībā mājas naids parasti rod izpausmi vārdos, kuri uz papīra izskatītos gluži nekaitīgi (paši vārdi jau nav apvainojoši), bet, ja tos izsaka pareizā intonācijā un brīdī, tie kļūst ļoti līdzīgi sitienam pa seju. Lai šī spēlīte ietu bez aizķeršanās, tev un Smurkam jāuzmana, lai abi muļķi divkosību saglabātu. Tavam Aizbilstamajam jādomā, ka paša izteikumi jāuztver pēc to virspusējā satura un jāvērtē tikai pēc vārdiem, bet tajā pašā laikā mātes teiktajā sīki un pārjūtīgi jāanalizē runas tonis, konteksts un iespējamais slēptais nolūks. Māte jāmudina, lai dara tāpat ar viņai sacīto. Tādējādi ikvienu strīdu viņi varētu pabeigt, būdami pārliecināti vai vismaz gandrīz pārliecināti, ka paši ir gluži bez vainas. Nu, tu jau zini, tādā garā: “Es tikai pavaicāju viņai, cikos būs pusdienas, bet šī tūlīt lec uz ecēšām.” Kad šis ieradums viņos būs kārtīgi nostiprinājies, radīsies burvīgā situācija, kurā cilvēks runā ar skaidru nolūku apvainot otru un tomēr jūtas sarūgtināts, kad otrs patiešām apvainojas.

Beidzot, pastāsti man kaut ko par vecās dāmas reliģisko nostāju. Vai viņā ir kaut cik greizsirdības pret šo jauno pagriezienu dēla dzīvē? Vai viņa jūtas aizvainota, ka tikai tagad viņš no citiem ieguvis to, ko viņa tik pamatīgi mācījusi viņam jau bērnībā? Vai viņa jūt, ka dēls ar to visu ir “pārlieku aizravies” vai ari ka viņam tas pārāk viegli tiek uzdāvināts? Atceries vecāko brāli Ienaidnieka stāstā.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

4

Mans dārgais Vērmeli!

Visai neprofesionāli ierosinājumi tavā pēdējā vēstulē liecina, ka ir pats pēdējais brīdis sīki aprakstīt tādu sāpīgu tematu kā lūgšana. Tu gan būtu varējis aiztaupīt savus aizrādījumus, ka mani padomi viņa lūgšanām par māti “izrādījušies ārkārtīgi neveiksmīgi”. Tā nu neklājas brāļadēlam rakstīt savam tēvocim, nedz arī jaunākajam kārdinātājam — nodaļas apakšsekretāram. Tas parāda arī nepatīkamu vēlmi novelt no sevis atbildību. Tev jāmācās maksāt pašam par savām kļūdām.

Vislabākais būtu, kad vien iespējams, Aprūpējamo vispār atturēt no nopietna nodoma lūgt. Ja Aprūpējamais ir pieaudzis cilvēks, kurš tikai nesen pārgājis Ienaidnieka pusē (kā tavs Aprūpējamais), vislabāk to panākt, mudinot viņu atcerēties vai domāt, ka viņš atceras savu bērnības dienu lūgšanu papagailisko veidu.

Pretstatā tam, vilini viņu tiekties pēc kaut kā pilnīgi spontāna, iekšēja, neformāla un neformēta. Patiesībā iesācējam tas viss nozīmē kaut kādas miglainas lūgšanas noskaņas iedvešanu, kurā nav vietas īstai gribas un prāta koncentrācijai. Viens no viņu dzejniekiem Kolridžs atceras, ka viņš nav vis lūdzis “kustinot lūpas un nometies ceļos”, bet gan vienīgi “koncentrējis savu garu uz mīlestību” un nodevies lūgšanas noskaņas pārdzīvojumam. Tieši tāda lūgšana mums vajadzīga. Tā kā tai ir pavirša līdzība ar “kluso lūgšanu”, kādu piekopj tie, kas tālu tikuši, kalpojot mūsu Ienaidniekam, tad veiklus un paslinkus Aprūpējamos var šādā veidā mānīt ļoti ilgu laiku. Katrā ziņā viņiem var iestāstīt, ka ķermeņa stāvoklim lūgšanas laikā nav nozīmes, jo viņi pastāvīgi aizmirst to, kas tev būtu jāatceras vienmēr— ka viņi ir dzīvnieki, un viss, kas notiek ar viņu ķermeņiem, ietekmē viņu dvēseles. Taisni jāsmejas, kā mirstīgie mūždien mūs attēlo kā tādus, kas kaut ko sabāž viņu prātiņos. Patiesībā labākais, ko varam darīt, ir viņu prātam nemaz neļaut darboties.

Ja tas neizdodas, tev jāatkāpjas uz smalkākiem viņu vēlmju novirzīšanas paņēmieniem. Kad vien viņi pievēršas Ienaidniekam, mēs tiekam sakauti, taču pastāv paņēmieni, kā viņus no tā atturēt. Visvienkāršākais ir novērst vinu skatienus no Ienaidnieka uz viņiem pašiem. Lai viņi nodarbojas ar savām domām un izraisa ar savu gribasspēku kaut kādas jūtas. Kad viņi lūdz Viņam pēc mīlestības sirdī, ļauj, lai tā vietā viņi cenšas paši sevī radīt mīlestības jūtas un nemana, ka to dara. Kad viņu nolūks ir lūgt drosmi, ļauj, lai viņi īstenībā cenšas sajust drosmi. Kad viņi sakās lūdzam pēc piedošanas, lai mēģina radīt sevī sajūtu par piedošanu. Māci viņus katras lūgšanas vērtību noteikt pēc tā, cik veiksmīgi tā izraisa vēlamās izjūtas; un nekad neļauj nojaust, cik ļoti šāda veida veiksme vai neveiksme ir atkarīga no tā, vai viņi paši tai bridi ir veseli vai slimi, mundri vai noguruši.

Ienaidnieks ari nesnaudīs. Kad vien kāds lūdz, pastāv briesmas, ka Viņš nekavējoties atbildēs. Viņš ir ciniski vienaldzīgs pret sava stāvokļa prestižu un mūsu, kas esam tikai gari, godpilno stāvokli un nekautrēdamies dāvina sevis pazīšanu šiem kustoņiem, kas nometušies ceļos. Taču, ja arī Viņam izdodas pārvarēt tavus pirmos novirzīšanas mēģinājumus, mums tomēr ir vēl smalkāks ierocis. Cilvēkam netiek dots skatīt Viņu tieši, no kā mēs nelaimīgā kārtā nespējam izvairīties. Viņi nekad nav pieredzējuši šo šausminošo izgaismojumu, šo aso un dedzinošo spožumu, kas ir visu mūsu dzīves pastāvīgo ciešanu pamats. Ja tu iemetīsi skatu sava Aprūpējamā prātā brīdī, kad viņš lūdz, tu nekā no tā visa tur neatradīsi. Ja papētīsi to objektu, uz kuru viņš vērš savus skatus, tu redzēsi, ka tas ir priekšmets, kas salikts no daudzām smieklīgām sastāvdaļām. Tur būs tēli, kas radušies no Ienaidnieka attēliem, kuros Viņš redzams tajā apkaunojošajā epizodē, kas pazīstama kā Iemiesošanās; tad tur būs vēl daži neskaidrāki — visticamāk, gluži mežonīgi un bērnišķīgi priekšstati, kas saistīti ar divām pārējām Personām. Tur būs arī viņa paša svētulības projekcijas, kuras viņš piedēvē tam, ko piedzīvo. Es pat zinu gadījumus, kad tas, ko kāds apzīmē par “savu Dievu”, ir iedomāts kādā konkrētā vietā — guļamistabas griestu kreisajā stūrī, paša galvā vai arī krucifiksā pie sienas. Lai arī kāds būtu šis paškonstruētais tēls, tev jāraugās, lai viņš turpina vērsties savās lūgšanās pie tā — pie lietas, ko pats radījis, nevis pie Personas, kas radījusi viņu. Tu vari pat mudināt viņu piešķirt lielu nozīmi šī konstruētā tēla korekcijai un uzlabošanai, un lai viņš turas pie tā visā lūgšanas laikā. Ja reiz viņš sāk savas lūgšanas raidīt “ne tam, ko es domāju, kas tu esi, bet tam, ko tu pats zini, kas tu esi”, šajā brīdī mūsu situācija kļūst bezcerīga. Ja reiz viņš ir atmetis savas iedomas un tēlus vai paturējis tos, pilnībā apzinoties to subjektīvo raksturu, un uztic sevi pilnīgi īstai, neredzamai Klātbūtnei, kas ir kopā ar viņu un kuru viņš nekad nespēj pazīt tā, kā tā pazīst viņu — ak vai, tad ir pienācis tas brīdis, kad var notikt neparedzamais. No tā — lūgšanā patiesi atkailinātas dvēseles — tev palīdzēs izvairīties apstāklis, ka cilvēki pēc tā nemaz tik ļoti nealkst, kā viņiem pašiem šķiet. Gadās taču, ka dažreiz ieguvums pārsniedz cerēto!

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

5

Mans dārgais Vērmeli!

Jūtos mazliet vīlies, jo cerēju saņemt sīku pārskatu par tavu darbu, bet tā vietā dabūju tādas visai izplūdušas jūsmīgas vārsmas. Tu saki, ka “kļūsti traks no prieka”, jo Eiropas ļautiņi uzsākuši kārtējo karu. Es ļoti labi saprotu, kas ar tevi notiek. Tu neesi kļuvis traks, bet vienkārši esi apreibis, "lavā nelīdzsvarotajā atskaitē par Aprūpējamā cilvēka bezmiegā pavadīto nakti, lasot starp rindām, es samērā skaidri stādos priekšā tavu noskaņojumu. Pirmo reizi karjeras laikā tev izdevies nobaudīt to vīnu, kas ir mūsu pūliņu alga — cilvēka dvēseles izmisumu un apjukumu — un tas tev ir sakāpis galvā. Diez vai varu tevi vainot; neceru, ka uz jauniem pleciem būs pieredzējusi galva. Ak tā, Aprūpējamais kaut kā atsaucās uz tavām nākotnes briesmu ainām? Un tu tajās ieviji arī labu devu pašžēlojošu atskatu uz laimīgo pagātni? Ak tā, smeldzīgas trīsas

viņa krūtīs? Tātad esi savu pijoli čīgājis pamatīgi, ko? Labi, labi, tas viss ir pilnīgi dabiski. Tikai atceries, Vērmeli, vispirms pienākums, tad — izpriecas. Ja tagad iegribu apmierināšana novedīs pie tā, ka tu zaudē savu upuri pavisam, tu paliksi mūžībā slāpstot pēc dzēriena malka, no kura pirmo lāsi baudi šobrīd. Turpretī, ja ar vēsu un uzmanīgu rīcību tieši tagad dabūsi viņa dvēseli, viņš būs tavs uz visiem laikiem — dzīvs, līdz malām pilns izmisuma, šausmu un izbrīna kauss, kuru varēsi celt pie lūpām, kad vien vēlēsies. Tāpēc neļauj acumirkļa sajūsmai novērst tevi no īstā darba — ticības graušanas un tikumiskas dzīves veidošanas kavēšanas.

Savā nākamajā vēstulē sīki apraksti, kā Aprūpējamais reaģēja uz karu, lai mēs varētu izlemt, vai tu rīkosies prātīgāk, padarot viņu par fanātisku patriotu vai dedzīgu pacifistu. Ir visdažādākās iespējas. Pagaidām man tevi jābrīdina, lai no kara neceri pārlieku daudz.

Protams, karš ir izklaidējošs. Pēkšņās cilvēku izbailes un ciešanas ir atļauts un patīkams spirdzinājums veselām miriādēm mūsu sūri strādājošo darboņu. Tomēr kādu gan paliekošu labumu tas var dot, ja vien to neizmantojam, lai vestu dvēseles pie Mūsu Tēva Apakšā? Kad es redzu to cilvēcisko būtņu pasaulīgās ciešanas, kuras beigās tomēr no mums izbēg, jūtos, it kā būtu baudījis pirmo ēdienu no bagātīga banketa galda, un pārējais man būtu liegts. Tad jau labāk nedabūt neko. Ienaidnieks, izmantojot savas barbariskās karošanas metodes, ļauj mums skatīt savu mīluļu īslaicīgās ciešanas tikai tāpēc, lai mūs mocītu un spīdzinātu — lai pašreizējā lielā konflikta stadijā izsmietu mūsu nemitīgo izsalkumu, ko Viņa blokāde tiešām izraisa. Tādēļ labāk apdomāsim, kā izmantot, nevis kā izbaudīt šo Eiropas karu. Jo tam pašam par sevi piemīt noteiktas tendences, kuras nekādā ziņā nedarbojas mūsu labā. Mēs varam cerēt uz krietnu nežēlības un izvirtības devu. Bet, ja nebūsim gana uzmanīgi, piedzīvosim, ka tūkstošiem ļaužu šajos pārbaudījumos pievērsīsies Ienaidniekam, kamēr desmitiem tūkstošu, kas nav gatavi iet gluži tik tālu, tomēr novērsīs uzmanību no sevis uz vērtībām un ideāliem, kuri, kā viņi tic, ir kaut kas augstāks par viņiem pašiem. Es zinu, ka Ienaidniekam daudzas no šīm lietām nav pieņemamas. Tāpēc jau Viņš ir tik netaisns. Riebīgā liekulībā Viņš bieži cildina cilvēciskās būtnes, kas ir atdevušas savu dzīvību par kādu cēlu mērķi, ko Viņš uzskata par ļaunu, bet saprot, ka cilvēciskas būtnes šo lietu uzskatīja par labu un sekoja labākajam, ko zinājušas. Ņem vērā arī to, ka kara laikā cilvēki mirst mums ļoti neizdevīgā veidā. Cilvēki tiek nogalināti tur, kur viņi zina, ka var tikt nogalināti, un, ja viņi pieder Ienaidnieka grupējumam, turp dodas sagatavoti. Cik gan daudz izdevīgāk mums būtu, ja visas cilvēciskās būtnes nomirtu dārgos aprūpes namos starp ārstiem, kuri melo, māsiņām, kuras melo, draugiem, kuri melo, kā mēs viņus uz to esam mācījuši, solot mirstošajiem dzīvi, uzturot domu, ka slimība attaisno jebkuru iegribu, un, ja vien mūsu darbinieki prot savu amatu, nepieļaujot domu par mācītāju, — lai tikai viņš neatklātu slimajam patieso stāvokli. Un cik gan postošs mums ir pastāvīgais atgādinājums par nāvi, kuru izraisa karš. Viens no mūsu labākajiem ieročiem — pašapmierināts pasaulīgums — šai gadījumā kļūst nelietojams. Kara laikā neviens nespēj saglabāt iedomu, ka varētu dzīvot mūžīgi.

Zinu, ka Rētainis un citi domā, ka karš dod iespēju graut ticību, taču es domāju, ka viņi pārspīlē. Ienaidnieks visiem cilvēku kārtas partizāniem ir skaidri pateicis, ka ciešanas ir būtiska sastāvdaļa tam, ko Viņš sauc par Pestīšanu; tā ka ticība, kuru var sagraut karš vai slimība, patiesībā nav ne graša vērta. Šobrīd es runāju par ciešanām, kuras rada karš un kas ir vispārējas un turpinās ilgāku laiku. Protams, kādā šausmu, bēdu vai fizisku sāpju brīdī, kad viņa prāts ir uz acumirkli nomākts, tu vari savu cilvēku notvert. Un tomēr, ja viņš piesakās Ienaidnieka štābā, esmu novērojis, ka viņš gandrīz vienmēr saņem aizsardzību.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

6

Mans dārgais Vērmeli!

Priecājos dzirdēt, ka tava Aprūpējamā vecums un profesija dara iespējamu, ja ne pavisam drošu, viņa iesaukšanu karadienestā. Mēs esam ieinteresēti, lai viņa stāvoklis būtu pēc iespējas nedrošāks, lai viņa galvā šaudītos pretrunīgas nākotnes ainas, katra no tām izraisot te cerības, te bailes. Nekas nav labāks par saspringtību un neziņas mokām, lai cilvēka prātu norobežotu no Ienaidnieka. Viņš vēlas, lai cilvēki uzņemtos atbildību par to, ko viņi dara; mūsu darbs ir viņus nomākt ar domu par to, kas ar viņiem notiks.

Tavs Aprūpējamais, protams, iedomāsies, ka viņam pacietīgi jāpakļaujas Ienaidnieka gribai. Pirmām kārtām Ienaidnieks ar to ir domājis, ka viņam pacietīgi jāpieņem tie pārbaudījumi, kas piešķirti tieši viņam — pašreizējā neziņa un sasprindzinājums. Tas ir tas, par ko viņam būtu jāsaka: “Tavs prāts lai notiek.” Un šī pienākuma

dienišķai nešanai viņam tiek dota ari dienišķā maize. Tavs uzdevums ir gādāt, lai Aprūpējamais ne brīdi neapjēdz, ka tieši šī brīža bailes, nevis lietas, kas rada bailes, ir viņam uzliktais krusts. Liec, lai viņš domā, ka tas, kas izraisa bailes, ir vina krusts. Palīdzi viņam nesaprast, ka visas iedomātās nelaimes viņam nevar atgadīties, bet ļauj jau tagad sākt vingrināties tās pieņemt ar drosmi un pacietību. Vienlaikus pieņemt kādu duci dažādu iespējamo likteņu ir gandrīz neiespējami, un Ienaidnieks neko daudz nepalīdz tiem, kas pūlas to darīt. Pieņemt esošās un īstās ciešanas, pat ja šīs ciešanas ir bailes, ir vieglāk, un šī tiešā rīcība arī palīdz bailes pārvarēt.

Te atklājas svarīgs garīgās dzīves likums. Esmu jau tev skaidrojis, ka lūgšanas var vājināt, ja novērsīsi uzmanību no Ienaidnieka paša uz subjektīvo pārdzīvojumu par Ienaidnieku. No otras puses, ar bailēm var vieglāk manipulēt, ja Aprūpējamā domas novēršam no tā, kas bailes izraisa, uz pašām bailēm un tās iekrāsojam kā nevēlamu dvēseles stāvokli. Un ja viņš bailes uzlūkos kā sev uzlikto krustu, viņš neizbēgami raudzīsies uz tām tikai kā uz subjektīvu pārdzīvojumu. No tā varam formulēt vispārējo likumsakarību; jebkurā domu gaitā, kas kalpo mums, mudini Aprūpējamo neapzināties sevi un raudzīties tikai uz objektu, bet katrā Ienaidniekam labvēlīgajā lietā vērs viņa prātu tikai uz sevi pašu. Lai apvainojums vai sievietes ķermenis nostiprina viņa uzmanību uz ārējo, lai viņam neienāk prātā ka: “Mani tagad pārņem stāvoklis, kas saucas Dusmas, vai stāvoklis, kas saucas Iekāre.” Un, no otras puses, — lai tādas pārdomas kā: “Manas jūtas tagad kļūst arvien dievbijīgākas, arvien nesavtīgākas,” vērš viņa uzmanību uz sevi, lai viņš tālāk par sevi neskatās — ne uz Ienaidnieku, ne uz savu tuvāko.

Kas attiecas uz viņa vispārējo attieksmi pret karu, tev nevajadzētu pārāk paļauties uz naida jūtām, ko cilvēki tik labprāt iztirzā gan kristīgajā, gan nekristīgajā presē. Protams, var pamudināt Aprūpējamo savā nelaimīgumā vērst atriebes jūtas pret vācu vadoņiem, un tiktāl tas būtu labi. Taču parasti tas ir tāds sava veida melodramatisks jeb mītisks naids, kuru veltī iedomātiem grēkāžiem. Dzīvē šos cilvēkus viņš nekad nav saticis — tic ir tikai no avīžu rakstiem izveidoti tēli. Šāda iedomāta naida rezultāti bieži vien liek vilties, un no visām cilvēkveidīgajām būtnēm angļi šai ziņā ir vispretīgākie mīkstčauļi. Viņi pieder pie tās nožēlojamās radījumu sugas, kas skaļi deklarē, ka ienaidniekus būtu vēl par maz spīdzināt, bet tad steidz gādāt tēju un cigaretes pirmajam ievainotajam vācu lidotājam, kurš parādījies pie viņu mājas durvīm.

Dari, ko gribi, tava Aprūpējamā dvēselē arvien būs gan labestība, gan ļaunprātība. Svarīgākais ir ļaunprātību vērst pret tuvajiem cilvēkiem, kurus viņš sastop ik dienas, bet labās jūtas nobīdīt kaut kur perifērijā, uz cilvēkiem, kurus viņš nemaz nepazīst. Tādējādi ļaunprātība kļūst pilnīgi īsta, bet labestība paliek tikai domu līmenī. Nav nekādas jēgas iedegt viņā naidu pret vāciešiem, ja tajā pašā laikā starp viņu un māti, priekšnieku un cilvēkiem, ko viņš satiek vilcienā, top šis graujošais kristīgās mīlestības ieradums. Iedomājies sava Aprūpējamā personību kā veidotu no koncentriskiem apļiem, no kuriem griba ir iekšējais, tad nāk viņa prāts, un visbeidzot ārmalā — fantāzija. Nevaram cerēt, ka spēsim vienā mirklī izslēgt no šiem apļiem itin visu, kas ož pēc mūsu Ienaidnieka; taču tev bez mitēšanās jāizstumj visi tikumi uz ārējiem apļiem, lai tie visi atrodas fantāzijas lokā, bet visas mums vēlamās īpašības atrodas iekšpusē, — kur darbojas gribasspēks, l ikumi mums ir neizdevīgi tikai tad, ja tie sasniedz gribu un tur veido ieradumu. (Protams, ar to es nedomāju to, ko Aprūpējamais maldīgi uzskata par savu gribu, t. i., ar sakostiem zobiem rūpēties un raizēties par saviem lēmumiem, bet gan patieso centru cilvēkā, ko Ienaidnieks sauc par Sirdi.) Visu veidu tikumi, uzburti fantāzijā vai pieņemti ar prātu, pat līdz zināmai robežai mīlēti un apbrīnoti, nepasargās cilvēku no Mūsu Tēva Nama: tie tikai padarīs viņu jo uzjautrinošāku, kad

viņš tur nokļūs.

tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

7

Mans dārgais Vērmeli!

Esmu pārsteigts, ka tu man jautā, vai ir būtiski turēt Aprūpējamo neziņā par mūsu eksistenci. Vismaz cīņas pašreizējā stadijā Augstā Priekšniecība uz šo jautājumu ir devusi atbildi — mūsu taktika ir slēpšanās. Protams, ne vienmēr tas ir bijis tā, bet šobrīd esam nežēlīgas dilemmas priekšā. Kad cilvēki sāk neticēt mūsu eksistencei, mēs zaudējam tieša terorisma patīkamos augļus, un pasaulē vairs netiek sūtīti ekstrasensi. No otras puses, ja viņi tic mums, tad nevaram viņus padarīt par materiālistiem un skeptiķiem — vismaz pagaidām. Man ir lielas cerības, ka ar laiku iemanīsimies subjekti-vizēt un mitoloģizēt viņu zinātnes līdz tādai pakāpei, ka cilvēku prātos ielavīsies tas, kas praktiski ir ticība mūsu eksistencei (arī ja nav tā nosaukts), tai pašā laikā neļaujot tur iekļūt ticībai Ienaidniekam. Noderīga var būt seksa pielūgšana un ticība dzīves ener-

ģijām. Ja reiz mēs varētu radīt pilnīgu veidojumu — Ekstrasensu Materiālistu — t. i., cilvēku, kurš ne tikai lieto, bet pat pielūdz to, ko viņš neskaidri apzīmē par enerģijām vai spēkiem un tomēr noliedz garīgo būtņu eksistenci, tad mūsu cīņas beigas jau būtu saskatāmas. Taču pagaidām jāpakļaujas pavēlēm. Nedomāju, ka tev būs īpaši daudz grūtību, turot Aprūpējamo neziņā. Tev palīdzēs tas, ka mūsdienu tēlu pasaulē “velni” pārsvarā ir komiskas figūras. Ja viņa prātiņā sāk uzaust kādas bālas nojausmas par tavu eksistenci, iedves viņam ainu par kaut kādu radījumu sarkanās zeķubiksēs un pārliecini, ka tam gan viņš nevar noticēt. Tad viņš nevarēs noticēt arī tavai eksistencei. Tas ir vecs mācību grāmatu paņēmiens, kā viņus mulsināt.

Es neesmu aizmirsis solījumu dalīties pārdomās par to, vai mums Aprūpējamais būtu jāpadara par galēju patriotu vai ekstrēmu pacifistu. Ikviena galējība, izņemot galēju nodošanos Ienaidniekam, ir atbalstāma. (Ne vienmēr, protams, bet šajā laikā.) Daži laikmeti mēdz būt remdeni un pašapmierināti, un tad mūsu uzdevums ir tos ieaijāt vēl dziļākā miegā. Citi laikmeti, pie kuriem pieskaitāms arī pašreizējais, ir nestabili, ar noslieci uz konfliktiem, un mūsu uzdevums ir tos uzkurināt. Ikviens mazs grupējums, kuru vieno kopīgas intereses, kas citiem ir nepatīkamas vai vienaldzīgas, sliecas radīt ap sevi apbrīnas un siltumnīcas atmosfēru, bet pret apkārtējo pasauli bez kautrēšanās izrādīt augstprātību un naidu, jo viņi kalpo kādai abstraktai, lielai “Lietai”. Pat tad, ja sākotnēji šī nelielā grupiņa pastāv, lai kalpotu Ienaidniekam, iepriekš teiktais paliek spēkā. Mums ir svarīgi, lai Baznīca būtu neliela, ne tikai tāpēc, ka tad mazāk cilvēku pazītu Ienaidnieku, bet ari tāpēc, ka tie, kuri pazīst, iegūtu slepenai biedrībai vai kliķei raksturīgo pašpārliecinātību un sevi aizstāvošu paštaisnību. Baznīca savā būtībā, protams, ir kārtīgi aizsargāta, un mums nekad vēl nav izdevies tai piešķirt visas sektantismam raksturīgās īpašības; lai gan kliķes un šķelšanās tās iekšienē, no Pāvila un Apolla Korintas draudzē līdz pat High Church un Low Church grupējumiem Anglijas baznīcā, bieži devušas apbrīnojamus rezultātus.

Ja ir iespējams tavu Aprūpējamo padarīt par pārliecinātu pacifistu, viņš automātiski nokļūs mazā, skaļā, organizētā un nepopulārā grupējumā, un tā iedarbība uz viņu kā iesācēju kristietībā gandrīz droši būs mums labvēlīga. Bet tikai gandrīz droši. Vai viņam pirms pašreizējā kara sākšanās kādreiz ir bijušas nopietnas šaubas par “taisnīga kara” jēdzienu? Vai viņam piemīt liela fiziska drosme — tik liela, lai viņam nerastos pusapzinātas šaubas par sava pacifisma īstajiem motīviem? Vai viņš, būdams vistuvāk godīgumam (neviens cilvēks nekad nav pavisam tuvu), spēj justies pilnīgi pārliecināts, ka vēlas pilnīgi paklausīt Ienaidniekam? Ja viņš ir šīs sugas cilvēks, tad pacifisms visdrīzāk mums nenesīs nekā laba, un Ienaidnieks droši vien aizsargās viņu no parastajām sekām, kas nāk no piederības sektai. Tādā gadījumā vislabākais plāns būtu mēģināt radīt pēkšņu, mulsinošu emocionālu krīzi, no kuras viņš izietu kā nemierīgs jaunatgriezts patriots. l ādas lietas vienmēr var izkārtot. Bet, ja viņš ir tāds cilvēks, kā man šķiet, izmēģini pacifismu.

Lai kādu viedokli viņš pieņemtu, tavs galvenais uzdevums ir viens un tas pats. Ļauj viņam uztvert savu patriotismu kā ticības galveno sastāvdaļu. Tad, sektantisma gara iespaidots, lai viņš sāk to uzskatīt par ticības vissvarīgāko sastāvdaļu. Tad klusām un pakāpeniski auklē viņu tik ilgi, līdz ticība kļūst tikai par daļu no šīs “Lietas” un kristietība tiek cildināta galvenokārt tā atbalsta dēļ, ko tā dod vai nu karam, vai pacifismam. Tev viņš jāaizsargā no domas, ka laicīgie dzīves uzdevumi var lielā mērā būt vingrinājumi paklausībai.

Ja tev izdosies padarīt pasauli par mērķi un ticību par līdzekli, tad Aprūpējamo savā varā gandrīz jau būsi ieguvis. Un tad pasaulīgais mērķis, pēc kura viņš dzīsies, būs nesvarīgs. Ja vien sapulces, pamfleti, taktika, kustības, pasākumi un demonstrācijas viņam būs svarīgākas par lūgšanām, sakramentiem un žēlsirdību, viņš piederēs mums un — jo “reliģiskāks” tas viss būs, jo vairāk viņš būs mūsu. Šeit Apakšā es tev varētu pilnus krātiņus ar tādiem parādīt.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

8

Mans dārgais Vērmeli!

Tātad tev “ir lielas cerības, ka Aprūpējamā reliģiskais periods iet uz galu”, ko? Arvien esmu domājis, ka mūsu Akadēmija ir sabrukusi, kopš par tās vadītāju iecelts vecais Puņķis. Tagad esmu pilnīgi pārliecināts. Vai tad tev neviens nekad nav stāstījis par Viļņveidības likumu?

Cilvēciskās būtnes ir abinieki — pa pusei gari, pa pusei dzīvnieki. (Viens no iemesliem, kas pamudināja Mūsu Tēvu atraut savu atbalstu Ienaidniekam, bija Viņa nodoms radīt šādu pretīgu hibrīdu.) Kā gari tās pieder mūžībai, bet kā dzīvnieki dzīvo laikā. Tas nozīmē, ka, lai gan viņu gars var tikt virzīts uz mūžīgo mērķi, viņu ķermeņi, jūtas un domas ir pakļautas pastāvīgām maiņām, jo atrasties laikā nozīmē mainīties. Tāpēc tuvākais ceļš uz pastāvību viņiem ir vilnveidībā — atkārtotā nonākšanā kādā līmenī, no kura tad viņi atkal un atkal atkrīt. Ja esi uzmanīgi vērojis savu Aprūpējamo, tu būsi pamanījis šo viļņošanos katrā dzīves jomā — darbā, draudzībā, jūtās — viss iet uz augšu un leju. Kamēr vien viņš dzīvos zemes virsū, emocionālās un fiziskās pārpilnības un dzīvīguma posmus arvien nomainīs vienaldzības un nevarības periodi. Sausums un apnikums, kuru pašlaik piedzīvo tavs Aprūpējamais, nav vis tavs rokudarbs, kā tu laimīgā neziņā iedomājies; tā ir tikai dabiska parādība, no kuras neiegūsim nekādu labumu, ja vien tu pats to lietderīgi neizmantosi.

Lai izlemtu, kā vislabāk to izmantot, tev jānoskaidro, kā to savā labā izmantotu Ienaidnieks, un tad jārīkojas pretēji. Varbūt tas tevi patiešām pārsteigs, ka, pūloties iegūt dvēseli pastāvīgā īpašumā, Viņš balstās vairāk uz tās kritieniem, nekā augstākajiem punktiem; daži no Viņa īpašajiem mīluļiem ir izgājuši cauri ilgākiem un dziļākiem krituma posmiem nekā jebkurš cits. Iemesls tam ir šāds: mums cilvēciskas būtnes pirmām kārtām ir barība; mūsu mērķis ir iekļaut viņu gribu mūsējā, uz viņu rēķina palielināt mūsu pašu patību. Turpretī paklausība, kuru Ienaidnieks sagaida no cilvēkiem, ir pilnīgi citāda. Mums jārēķinās ar to, ka visas šīs runas par viņa mīlestību uz cilvēkiem un kalpošanu viņam pilnīgā brīvībā nebūt nav (kā mums patiktu domāt) tikai propaganda, bet gan šaušalīga patiesība. Viņš patiesi grib piepildīt pasauli ar neskaitāmiem, pretīgiem sev līdzīgiem tēliem — ar radījumiem, kuru dzīve miniatūrā būtu kvalitatīvi līdzvērtīga Viņa paša dzīvei, un nevis tāpēc, ka Viņš tās būtu uzsūcis sevī, bet gan tāpēc, ka to brīvā griba pievēršas Viņam. Mums ir vajadzīgs lopu bars, kas visbeidzot kļūs par mūsu barību; Viņš vēlas kalpus, kas varētu kļūt par dēliem. Mēs gribam uzsūkt sevī; Viņš vēlas no sevis dot. Mēs esam tukši, un mums vajadzīgs piepildījums; Viņš ir pilns un pāri plūstošs. Mūsu cīņas mērķis ir pasaule, kurā Mūsu Tēvs Apakšā ir ievilcis visas pārējās būtnes sevī; Ienaidnieks vēlas pasauli, pilnu ar radībām, kas ir vienotas ar Viņu un tomēr pastāv pašas par sevi.

Tieši šeit sākas dvēseles kritieni. Droši vien tu bieži būsi brīnījies, kāpēc Ienaidnieks neizmanto savu varu pilnīgāk: ar apzinātu klātesamību cilvēku dvēselēs visās pakāpēs un katrā brīdī. Tagad tu saproti, ka Nepieciešamība un Neapspriežamība ir divi ieroči, kurus Viņa ieceltā kārtība aizliedz Viņam lietot. Cilvēka gribas nomākšana (kas notiktu, ja viņš savu klātnību liktu manīt vairāk nekā vismaigākā un atturīgākā veidā) Viņam neder. Viņš nevar sagrābt. Viņš var tikai aicināt. Viņa prastā doma ir — lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva. Šīm radībām jābūt ar Viņu vienotām un tomēr jāpaliek tām, kas viņas ir sevī; vienkārši atcelt to eksistenci vai asimilēt tās — tas Viņam neder. Pašā sākumā Viņš ir gatavs mazliet vadīt cilvēku. Ceļa sākumā Viņš ļaus sajust savu klātnību, kas, lai gan tikko jaušama, cilvēkam šķiet varena, kad ar emociju saldmi un spēku viegli var pārvarēt kārdinājumus. Taču Viņš nekad neļauj šim stāvoklim turpināties ilgi. Agrāk vai vēlāk viņš atkāpjas, ja ne pa īstam, tad vismaz no apziņas, atņemdams šādus atbalstus un pamudinājumus. Viņš atstāj cilvēciskās būtnes, lai tās stāvētu pašas uz savām kājām — un pašas pēc savas gribas izpildītu visus pienākumus, pat tad, ja tie zaudējuši pievilcību. Un daudz vairāk nekā pacēluma brīžos tieši šādos nomāktības periodos cilvēks veidojas par radījumu, kādu Viņš vēlas to redzēt. Tādēļ arī lūgšanas, kuras tiek raidītas dvēseles slāpju stāvoklī, ir tās, kas Viņu iepriecina visvairāk. Mēs varam vilkt savus Aprūpējamos uz savu pusi ar nemitīgām kārdināšanām, jo mums viņi ir paredzēti vienīgi pusdienu galdam, un, jo vairāk iejaucamies viņu gribā, jo labāk. Viņš nevar “kārdināt” ar tikumu, kā mēs to varam ar netikumiem.

Tāpēc, ka Viņš vēlas, lai tie iemācās staigāt, Viņš liedz tiem savas rokas atbalstu; un, ja vien tajos patiesi ir šī griba staigāt, Viņš jūtas iepriecināts pat tad, ja tie pakrīt. Neļauj sevi pievilt. Vērmeli. Mūsu lieta nekad nav lielākās briesmās kā tad, kad cilvēks, pats negribēdams, joprojām nodevies mūsu Ienaidnieka gribas pildīšanai, redz pasauli, kur, šķiet, izgaisušas visas Viņa pēdas, un prasa, kāpēc viņš ir atstāts, un tomēr joprojām paliek uzticīgs.

Protams, šie zemākie punkti dod arī mums savas iespējas. Nākamnedēļ došu tev dažas pamācības, kā tās izmantot.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

9

Mans dārgais Vērmeli!

Ceru, ka mana pēdējā vēstule tevi pārliecinājusi, ka apnicības un “sausuma” bezdibenis, kurā pašlaik atrodas tavs Aprūpējamais, pats no sevis neļaus tev iegūt viņa dvēseli, bet ir nepieciešams to izmantot. Tūlīt paskaidrošu, kādam jābūt izmantošanas veidam.

Pirmkārt, atkal un atkal pārliecinos, ka cilvēcisko būtņu mainīgo garastāvokļu Ieplaku posmi sniedz brīnišķīgu iespēju visāda veida jutekliskiem kārdinājumiem, it sevišķi tiem, kas saistīti ar seksu. Tevi tas varētu pārsteigt, jo vairāk fiziskās enerģijas un tātad vairāk iespējamo vēlmju, protams, ir Virsotņu periodos, taču tev jāatceras, ka arī pretošanās spējas tad ir visstiprākās. Veselību un možumu, ko tu varētu izmantot, lai radītu iekāri, par nelaimi, var itin viegli izlietot darbam, spēlēm, domāšanai vai nekaitīgām izklaidēm. Daudz vairāk izredžu veiksmīgam uzbrukumam ir tad,

kad visa cilvēka iekšējā pasaule ir nomākta, auksta un tukša. Un ari jāpiebilst, ka Ieplakas punkta seksualitāte kvalitatīvi atšķiras no Virsotnes seksualitātes — ir daudz mazāka varbūtība, ka tā novedīs pie piena un medus fenomena, ko cilvēki sauc par “mīlestību”, ir daudz vieglāk to ievilkt perversijās un daudz mazāk to skar augstsirdības, iztēles un pat garīguma piedevas, kas bieži vien liek mums vilties cilvēku seksualitātē. Tas pats ir ar citām miesas kārībām. Piespiežot izdzert glāzīti kā pretlīdzekli apnikumam un vājumam, ir daudz lielāka iespēja padarīt tavu cilvēku par pamatīgu dzērāju, nekā pamudinot viņu iedzert jautrības radīšanai draugu vidū, kad viņš ir laimīgs un enerģijas pilns. Nekad neaizmirsti — kad vien mums ir darīšana ar kādu baudu veselīgā, normālā un samērīgā formā, mēs savā ziņā atrodamies Ienaidnieka teritorijā. Zinu, ka ar baudas palīdzību esam ieguvuši daudz dvēseļu. Un tomēr — bauda ir Viņa, nevis mūsu izgudrojums. Viņš ir radījis baudas; līdz šim visa mūsu zinātniskā izpēte nav līdzējusi mums radīt kaut vienu pašu. Vienīgais, ko varam darīt, ir likt cilvēkiem gūt Ienaidnieka radītās baudas tādos laikos, pakāpēs un veidos, kādos Viņš to ir aizliedzis. Tāpēc mēs allaž cenšamies aizvest pēc iespējas tālāk no jebkuras baudas dabiskā stāvokļa uz visnedabiskāko, uz to, kas vismazāk līdzinās tās Radītājam un sniedz vismazāko iepriecinājumu. Arvien augoša kāre pēc arvien sarūkošas baudas ir īstā formula. Tā ir visdrošākā; un tas ir labāks stils. Iegūt cilvēka dvēseli, pretī nesniedzot neko — lūk, tas patiesi priecē Mūsu Tēva sirdi. Un, lai uzsāktu šo procesu, kritiena periodi ir piemērots laiks.

Ir vēl viens labāks veids, kā gūt labumu no Ieplakas punkta: proti, izmantojot paša Aprūpējamā ieskatus par to. Kā parasti, pirmais solis ir neļaut viņa prātā ienākt izpratnei. Lai viņš neko nenojauš par viļņveidības likumu. Lai iedomājas, ka pirmajai atgriešanās degsmei jābūt pastāvīgai, ka tai vajadzētu ilgt mūžīgi un ka pašreizējais izsīkums ir tikpat paliekošs stāvoklis. Kad šos maldus esi viņa galviņā kārtīgi nostiprinājis, tālāk var rīkoties dažādi. Viss atkarīgs no tā, vai tavs cilvēks ir no pesimistu sugas, kuru ar kārdināšanu iespējams novest izmisumā, vai arī viņš ir sapņotājs, kuram var iestāstīt, ka viss būs labi. Cilvēcisko būtņu vidū pirmais tips kļūst arvien retāks. Ja tavs Aprūpējamais pieder pie tā, viss būs vienkārši. Tev tikai vajadzēs viņu turēt tālāk no pieredzējušiem kristiešiem (mūsdienās tas ir ļoti viegli), vērst viņa uzmanību uz piemērotiem tekstiem Rakstos un tad likt viņu pie darba — pie bezcerīga plāna ar gribasspēku atgūt sākotnējās jūtas. Tad spēlē esam uzvarētāji. Ja viņš ir no cerību pilno sugas, tavs uzdevums ir panākt, lai viņš samierinās ar savu pašreizējo gara remdenību un pamazām pierod pie tās, iestāstot sev, ka tik remdens jau viņš nemaz nav. Nedēļas vai divu laikā tu jau liksi viņam pārdomāt, vai tikai pirmās dienas kristietībā nav bijušas mazliet pārspīlētas. Parunā ar viņu par “mērenību visās lietās”. Ja panāksi, ka viņš sāk domāt — “reliģija jau ir laba, bet tikai līdz zināmai robežai”, vari par viņa dvēseli justies gluži apmierināts. Priekš mums mērena reliģija ir tikpat laba kā tās pilnīgs trūkums, — tikai uzjautrinošāka.

Vēl viena iespēja ir tiešs uzbrukums viņa ticībai. Kad esi licis viņam pieņemt domu, ka Ieplakas punkts ir pastāvīgs, tad tu vari iegalvot, ka “viņa reliģiskais periods” vienkārši izkūpēs gluži tāpat kā visi pārējie periodi? Protams, nav saprotams, kā inteliģenti iespējams no domas — “es sāku zaudēt par to interesi” nonākt pie atziņas — “tas viss ir aplams”. Kā jau teicu, tev jāpaļaujas uz žargonu, nevis saprātu. Tāds vienkāršs vārds kā periods ir viss, kas vajadzīgs. Pieņemu, ka Aprūpējamais jau izgājis cauri vairākiem no tiem — viņi visi to dara — un ka viņš vienmēr ar pārākumu un aizbildniecisku tčvišķīgumu skatās uz periodiem, kurus jau izgājis, un nevis tāpēc, ka būtu tos kritiski izvērtējis, bet tāpēc, ka tie pieder pagātnei. (Tu taču baro viņu ar Progresa, Attīstības un Vēsturiskā Skatījuma miglainajām idejām un dod lasīt labi daudz modernu biogrāfiju? Cilvēki tajās allaž iziet visādus “periodus”, vai ne?)

Vai saprati? Neielaid viņa prātā domu par vienkāršo pretstatu starp Patiesību un Nepatiesību. Izmanto jaukos miglainos izteicienus — “tas bija tikai periods” un “to visu esmu jau piedzīvojis” un neaizmirsti svētīgo vārdiņu “bērnišķība”.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšnore j

10

Mans dārgais Vērmeli!

Ir patīkami dzirdēt no Knīpstangas, ka tavs Aprūpējamais ieguvis dažus ļoti vēlamus jaunus paziņas un ka, rādās, tu esi šo gadījumu izmantojis patiesi daudzsološā veidā. Cik noprotu, precētais pusmūža pāris, kas ieradās pie viņa birojā, ir tieši tādi cilvēki, ar kādiem būtu izdevīgi viņu sapazīstināt — bagāti, asprātīgi, virspusēji intelektuāli un apburoši skeptiski pret visu pasaulē. Noprotu arī, ka viņi ir pat mazliet pacifistiski noskaņoti, ne jau aiz kādiem morāliem apsvērumiem, bet gan dziļi viņos mītošā paraduma nonicināt visu, kas skar līdzcilvēku vairākumu, un arī nelielas devas modīga un burtiski saprasta komunisma dēļ. Lieliski! Šķiet, ka tu esi pamanījies lietderīgi izmantot viņa sabiedrisko, seksuālo un intelektuālo iedomību. Pastāsti man vairāk. Vai viņš tiem ir stipri pieķēries? Es nedomāju — ar vārdiskiem apliecinājumiem. Saru-

nas laikā pastāv smalka skatienu, balss toņu un smieklu spēle, ar kuru mirstīgie var liecināt, ka pieder pie tās pašas cilvēku grupas. Tā kā cilvēks pats to pilnībā neapzinās, tieši tāda veida nodevība tev būtu īpaši jāveicina. Tad, kad viņš to sapratīs, atkāpšanos tu jau būsi paguvis padarīt visai grūtu.

Nav šaubu, ka ļoti drīz viņš atskārtīs, ka ticība ir tiešā pretrunā ar tiem pieņēmumiem, uz kuriem balstītas draugu sarunas. Tas nav nekas, ja vien tu piedabū, ka viņš atliek šī fakta atklātu paziņošanu. Ar kauna, lepnības, kautrīguma un iedomības palīdzību tas viegli izdarāms. Tik ilgi, cik tas tiks atlikts, viņš dzīvos nepatiesībā. Kad vajadzētu runāt, viņš klusēs, un kad būtu jāklusē, — smiesies. Viņš piekops visa veida cinisku un skeptisku attieksmi sākotnēji tikai ar savu izturēšanos, bet vēlāk arī vārdos. Un, ja tu ar viņu pietiekami veikli rotaļāsies, tā kļūs par viņa paša dabu. Ikvienam mirstīgajam piemīt tieksme pārvērsties par to, kas viņš izliekas esam. Tā ir elementāra patiesība. īstā problēma ir — kā sagatavoties Ienaidnieka prettriecienam.

Pirmām kārtām, cik ilgi vien iespējams, jāattālina brīdis, kad viņš šai jaunajā izklaidē saskatīs kārdinājumu. Tā kā Ienaidnieka kalpi jau divtūkstoš gadus ir sludinājuši “pasauli” kā vienu no lielajiem pamatkārdinājumiem, tas varētu likties grūti izdarāms. Taču mums par laimi pēdējos pārdesmit gados viņi par to īpaši daudz vairs nav runājuši.

Mūsdienu kristīgajā literatūrā gan lasāms visai daudz (patiesi, vairāk, nekā man patiktu) par Mamonu, taču reti sastopami vecie brīdinājumi par “pasaulīgo lepnību”, “draugu izvēli” un “laika pareizu izmantošanu”. Tavs Aprūpējamais to visu droši vien nosauks par “puritānismu”. Piebildīšu, ka nokrāsa, kādu esam piešķīruši šim apzīmējumam, ir viens no patiesi lielākajiem triumficm pēdējo simts gadu laikā. Ar to mēs ik gadus tūkstošiem cilvēku paglābjam no mērenības, šķīstības un saprātīgas dzīves.

Agrāk vai vēlāk jauno draugu patiesā daba viņam tomēr kļūs redzama, un tad tavai rīcībai jābūt saistītai ar Aprūpējamā inteliģences līmeni. Ja viņš ir pietiekoši liels muļķis, vari ļaut saskatīt draugu īstās īpašības tikai tad, kad viņu nav klāt; viņu klātbūtne visu kritisko noskaņojumu var aizslaucīt prom. Ja tas izdodas, viņu var piedabūt diezgan ilgi dzīvot, kā jau esmu redzējis daudzas cilvēciskas būtnes dzīvojam, divas paralēlas dzīves. Un viņš ne tikai šķitīs, ber patiesi būs citāds cilvēks katrā atšķirīgajā paziņu lokā. Ja tas neizdodas, tad ir vēl smalkāks un jestrāks veids. Var viņam likt izjust baudu no apziņas, ka šīs divas dzīves daļas ir pretrunīgas. To var izdarīt, izmantojot viņa iedomību. Viņam var iemācīt izbaudīt ceļos mešanās prieku svētdienās kopā ar pārtikas tirgotāju tikai tāpēc, ka viņš iedomājas, ka tirgotājs nav spējīgs izprast ironiski izsmalcināto pilsētas vidi, kurā pats uzturējies sestdienas vakarā; un otrādi, — vēl jo vairāk baudīt divdomības un zaimošanu pie kafijas tases kopā ar šiem apburošajiem draugiem, jo viņš bauda apziņu par “dziļāku”, “garīgu” pasauli, kuru tie savukārt nespēj saprast. Tu saproti? Pasaulīgie draugi skar viņu no vienas puses, pārtikas tirgotājs — no otras, un viņš ir tas pilnīgais, līdzsvarotais, daudzpusīgais cilvēks, kurš saprot viņus visus. Tādējādi, pastāvīgi būdams liekulis vismaz pret divām cilvēku kategorijām, viņš tā vietā, lai kaunētos, jutīs sevī nemitīgu pašapmierinātības zemstrāvu. Visbeidzot, ja nu nekas nelīdz, tad par spīti viņa sirdsapziņai vari pārliecināt, ka jaunā pazīšanās jāturpina, jo kaut kādā nenoteiktā veidā viņš dara šiem cilvēkiem “labu” ar to vien, ka dzer viņu kokteiļus, smejas par viņu jociņiem un to pārtraukt būtu “uzpūtīgi”, “neiecietīgi” un (protams) “puritāniski”.

Un, katrā ziņa, pa šo laiku tu pielūko, lai jaunie apstākļi pamudina vinu tērēt vairāk naudas, nekā var atļauties, un atstāt novārtā darbu un māti. Viņas greizsirdība un uztraukums, kā ari pieaugošais Aprūpējamā izvairīgums un nepieklājība būs nenovērtējami, lai mājas saspringto gaisotni padarītu vēl smagāku.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšnore »

11

Mans dārgais Vērmeli!

Viss veicas lieliski. It īpaši es priecājos dzirdēt, ka divi jaunie draugi ir ieveduši viņu savās aprindās. Visi šie ļaudis, kā es noskaidroju uzziņu kantorī, ir pilnībā uzticami — stabili, īsteni pasaulīgi ņirgas, kas bez kādiem īpašiem spilgtiem noziegumiem klusi un mierīgi virzās uz Mūsu Tēva Namu. Tu saki, ka viņi esot lieli smējēji, es ceru, ka tu nedomā, ka jebkura smiešanās pati no sevis jau darbojas mums par labu. Šo lietu ir vērts apskatīt tuvāk.

Cilvēka smieklus es iedalu Priekā, Jautrībā, Jokos un Nenopiet-nībā. Prieku tu vari ieraudzīt draugu vai mīlētāju starpā, pirms rie dodas kopīgās brīvdienās. Pieaugušo vidū Jokiem parasti ir kāds iegansts, taču vieglums, ar kādu vismazākās asprātības izraisa smieklus, liecina, ka tas nav īstais cēlonis. īsto cēloni mēs nezinām. Kaut kas no tā ir atrodams tai pretīgajā mākslā, ko cilvēki sauc par

mūziku, un kaut kas līdzīgs notiek arī Debesīs — tāds bezjēdzīgs debešķīgo ritmu pārdzīvojuma kāpinājums, kas mums ir galīgi nesaprotams. Šī veida smiekli neko labu mums nedod, un tos vienmēr vajadzētu izskaust. Bez tam šis fenomens savā būtībā ir pretīgs un ir tiešs apvainojums Elles reālistiskumam, nopietnībai un stingrībai.

Jautrība ir cieši saistīta ar Prieku — sava veida emocionāls ziepju burbulis, kas nāk no spēles instinkta. No tā mums ir visai maz labuma. Savu reizi to, protams, var izmantot, lai novērstu cilvēkus no kaut kā, ko Ienaidnieks vēlas, lai viņi justu vai darītu, bet pati par sevi tā ir pilnīgi nevēlama tendence; tā veicina līdzjūtību, drosmi, apmierinātību un daudzus citus ļaunumus.

īstie Joki, kas rodas, pēkšņi aptverot kādu neatbilstību, mums ir daudz labvēlīgāks lauks. Es nedomāju tieši par nepieklājīgu vai rupju humoru, kurš, lai gan to visai plaši izmanto otrās šķiras kārdinātāji, tomēr nedod vēlamo rezultātu. Patiesībā saistībā ar rupju humoru cilvēki diezgan strikti iedalās divās grupās. Ir tādi, kuriem “neviena kaislība nav tik nopietna kā iekāre”, bet kuriem nepieklājīgi jociņi iekāri nomāc tieši tādā mērā, kādā tie ir smieklīgi. Otrie ir tādi, kuriem smiekli un iekāre raisās vienlaicīgi no viena un tā paša cēloņa. Pirmie joko par seksu tā visdažādāko pretrunu dēļ, bet otrie izmanto šīs pretrunas, lai būtu iegansts runāšanai par seksu. Ja tavs cilvēks pieder pirmajam tipam, tad rupji joki nepalīdzēs — es nekad neaizmirsīšu stundas (tās bija nepanesami garlaicīgas stundas), ko, pirms šo likumu iemācījos, veltīgi izšķiedu ar kādu savu agrīno Aprūpējamo bāros un smēķēšanas telpās. Tāpēc izdibini, pie kuras grupas tavs Aprūpējamais pieder, un pielūko, lai viņš pats to nekad neuzzinātu.

Joku jeb Humora īsrā noderība meklējama pavisam citā virzienā, īpaši daudzsološi to var izmantot angļu starpā, kuri uz savu “humora izjūtu” raugās tik nopietni, ka šīs īpašības trūkums ir gandrīz vai vienīgais trūkums, par kuru viņi izjūt kaunu. Humors viņiem ir visu mierinātājs un (ievēro labi) visu piedodošais dzīves šarms. Tādējādi tas kļūst nepārvarams kā līdzeklis, ar ko sagraut kauna sajūtu. Ja kāds vienkārši ļauj, lai par viņu maksā citi, viņu dēvē par “skopu”; ja viņš ar to prot komiskā veidā palielīties un vēl pavelk uz zoba savus draugus, viņš vairs nav “skops”, bet komisks puisis. Vienkārša gļēvulība ir kaunpilna; gļēvulība, kas tiek pasniegta kā dižošanās, ar smieklīgiem pārspīlējumiem un groteskiem žestiem, var tikt uztverta kā uzjautrinoša. Nežēlība ir kauna lieta, ja vien ļaundaris nepasniedz savu nežēlību kā jokošanos. Pat tūkstoš rupju vai pat zaimojošu joku tik ļoti neveicina cilvēka pazudināšanu kā atklājums, ka gandrīz jebkas, ko viņš grib darīt, var ne tikai neradīt nosodījumu, bet pat iegūt līdzcilvēku apbrīnu, ja to uzņem kā joku. Un kārdinājumu no tava Aprūpējamā iespējams noslēpt, izmantojot angļu nopietno attieksmi pret Humoru. Jebkura norāde, ka humors varētu būt nevietā, viņam var šķist “puritāniska” vai pat kā liecība par “humora izjūtas trūkumu”.

Taču vislabākā ir Nenopietnība. Pirmkārt, tā ir ļoti ekonomiska. Tikai gudrs cilvēks spēj pa īstam pajokot par tikumu vai par ko citu; bet jebkurš var iemanīties izteikties tā, it kā tikums būtu smieklīgs. Vieglprātīgu cilvēku vidū vienmēr sagaidāma joku taisīšana. Īstenībā neviens tos netaisa, bet par ikvienu nopietnu lietu tiek runāts veidā, kas liek nojaust, ka šie cilvēki to pazīst no uzjautrinošās puses. Ja vien to ilgāku laiku attīsta, Nenopietnība pamazām izveido ap cilvēku bruņu slāni, kas vislabāk aizsargā no

Ienaidnieka, kas ir vissmalkākais, kādu vien es zinu, un tajā nav nekā no briesmām, kas piemīt citiem smieklu paveidiem. Tā ir tūkstošiem jūdžu attālumā no prieka; tā nevis asina, bet nomērdē intelektu; un neraisa tuvību starp tiem, kas to lieto.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

12

Mans dārgais Vērmeli!

Acīm redzami tev ir bijuši lieliski panākumi. Es rikai baidos, ka, steidzinot savu Aprūpējamo, tu viņā pamodini izpratni par patieso stāvokli. Tu un es, kas redzam šo stāvokli tādu, kāds tas patiesībā ir, nekad nedrīkstam piemirst, cik ļoti citāds tas izskatās viņa acīs. Mums ir skaidrs, ka esam aizsākuši pārmaiņas viņa ceļā, kas jau tagad sāk novirzīt no orbītas ap Ienaidnieku; bet jāļauj viņam iedomāties, ka katra izvēle, kas rada šādu virziena maiņu, ir gluži nenozīmīga un atsaucama. Nedrīkst pieļaut, ka viņš nojaustu, ka jau tagad, lai cik lēni, tomēr noteikti virzās prom no saules pa ceļu, kas novedīs viņu visuma tālākā nostūra aukstumā un tumsībā.

Tāpēc esmu gandrīz vai priecīgs, dzirdot, ka viņš joprojām apmeklē baznīcu un iet pie dievgalda. Zinu — tur slēpjas arī sava tiesa briesmu, bet tas tomēr ir labāk, nekā ja viņš aptvertu īsto lūzumu,

aizejor no savas kristieša dzīves sākuma mēnešiem. Kamēr viņš ārēji patur kristieša ieradumus, viņam par sevi var likt domāt, ka viņš ieguvis dažu labu jaunu draugu un izklaidi, bet viņa garīgais stāvoklis visumā paliek tāds pats kā pirms sešām nedēļām. Un, kamēr viņš tā domā, tikmēr mums nav jācīnās ar skaidru apzinātu grēku nožēlu, bet tikai ar viņa neskaidro, lai arī mazliet traucējošo sajūtu, ka pēdējā laikā viss nav bijis gluži pareizi.

Ar šo mēreni traucējošo sajūtu jāapietas uzmanīgi. Ja tā kļūst pārāk stipra, tā var viņu pamodināt un sabojāt visu mūsu spēlīti. No otras puses, ja tu to nomāc pilnībā — ko, starp citu, Ienaidnieks droši vien nepieļautu — mēs šai situācijā zaudējam iespēju, kuru varētu lietderīgi izmantot savā labā. Ja ļauj šādai sajūtai dzīvot, bet neļauj kļūt neatvairāmai un uzplaukt patiesā grēku nožēlā, tad tai klāt nāk vēl kāda lieliska tendence. Tā pastiprina Aprūpējamā nevēlēšanos domāt par Ienaidnieku. Gandrīz visos laikos katrai cilvēciskai būtnei ir sava tiesa šādas negribēšanas; bet, ja domāšana par Viņu nozīmē piedzīvot arī pieaugošu neskaidru pusapzinātu vainas mākoni, tad šis negribīgums palielinās desmitkārtīgi. Tad viņi ienīst katru domu, kas atgādina par Ienaidnieku, — tāpat kā cilvēkiem finansiālās grūtībās šķiet nepanesami uzlūkot čeku grāmatiņu. Šādā stāvoklī tavs Aprūpējamais neatteiksies no savu reliģisko pienākumu pildīšanas, bet sāks tos aizvien stiprāk ienīst. Viņš centīsies par tiem domāt, cik vien maz pieklājība atļauj, un, kad tie paveikti, tos aizmirst, cik vien ātri iespējams. Pirms dažām nedēļām tavs uzdevums bija lūgšanu laikā viņu kārdināt prom no koncentrēšanās uz dzīves īstenību; bet tagad tu redzēsi, ka viņš tevi sagaidīs atplestām rokām un gandrīz vai lūgsies, lai tu novirzi viņu no mērķtiecības un padari nedzirdīgu viņa sirdi. Viņš gribēs, lai viņa lūgšanas būtu nereālas, jo nekas viņam neizraisa tādas šausmas kā iedarbīgs kontakts ar Ienaidnieku. Viņa mērķis būs nepamodināt snaudošās sirdsapziņas ēdas.

Šim stāvoklim arvien nostiprinoties, tu pamazām atbrīvosies no nogurdinošā uzdevuma nemitīgi sniegt Baudu kā kārdinājuma veidu. Vainas apziņa un nevēlēšanās to atzīt arvien vairāk un vairāk atšķirs viņu no patiesas laimes, un tajā pat laikā šis ieradums uzreiz padarīs arī godkārības, izklaides un vieglprātības priekus mazāk patīkamus un grūtāk atmetamus (jo tieši tā paradums iedarbojas uz baudām). Tu redzēsi, ka visai maz vai pat nekas nav vajadzīgs, lai sagūstītu viņa klīstošās domas. Tev vairs nebūs vajadzīga laba grāmata, kas viņam patiešām patīk, lai atturētu viņu no lūgšanām, darba vai miega; pietiks ar sludinājumu nodaļu vakardienas avīzē. Tu vari likt viņam tērēt laiku ne tikai patīkamās sarunās, bet arī pļāpājot ar viņam gluži vienaldzīgiem ļaudīm par lietām, kas viņu garlaiko. Tu vari viņu ilgu laiku piespiest nedarīt vispār neko. Tu vari vēlu naktīs turēt viņu nomodā, nevis jautri līksmojot, bet aukstā istabā blenžot izdzisuša kamīna oglēs. Mēs varam aizliegt viņam visas veselīgās un draudzīgās nodarbes, kuras mums šķiet nevēlamas, un pretī nedot neko. Tā ka beigās viņš varēs teikt gluži kā viens no manis paša Aprūpējamiem, kad ieradās šeit, lejā: “Nu es redzu, ka esmu pavadījis savas dzīves lielāko daļu, nedz darīdams to, ko man vajadzēja darīt, nedz arī to, ko es būtu gribējies darīt.”

Kristieši par Ienaidnieku saka, ka “bez viņa stiprs nav Nekas”. Tomēr Nekas ir ļoti stiprs: pietiekami stiprs, lai izniekotu cilvēka dzīves labākos gadus nevis saldos grēkos, bet ar domām, kas drūmi šaudās ap šo nezin ko un nezin kāpēc, ieslīgstot dīvainībās un tik sīkos apmierinājumos, ka cilvēks tos gandrīz nemana, bungādams ar pirkstiem pa galdu un šūpodams kājas, svilpodams meldiņus, kuri viņam nemaz nepatīk, vai klaiņojot pa garu, tumšu nomoda sapņu labirintu, kuram nav ne patikas, ne vēlmes sniegt Lādu iepriecinājumu, bet no kura, reiz nejaušai asociāciju ķēdei aizsākoties, radījums vājuma un mulsuma dēļ vairs nav spējīgs atbrīvoties.

Tu teiksi, ka tie jau ir ļoti sīki grēciņi. Neapšaubāmi kā jau ikviens jauns kārdinātājs arī tu dedz nepacietībā palepoties ar kādu iespaidīgu ļaundarību. Taču atceries, nozīme ir tikai tam, cik pilnīgi tev izdodas nošķirt cilvēkus no Ienaidnieka. Nav svarīgi, cik sīki ir viņa grēciņi, ka tikai to kopējā iedarbība palīdz pabīdīt cilvēku no Gaismas, lai viņu ierautu Nebūtībā. Slepkavība ne ar ko nav labāka par kāršu spēli, ja ar kārtīm var izspēlēt šo gājienu. Patiesi, visdrošākais ceļš uz Elli ir pakāpenisks — lēzena nogāzīte, ērti staigājama, bez krasiem pagriezieniem, bez ceļa stabiem un brīdinājuma zīmēm.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

13

Mans dārgais Vērmeli!

Man šķiet, tu uz neskaitāmām lappusēm esi izstiepis garumā gaužām vienkāršu stāstiņu. Ar vienu vārdu sakot, lieta ir skaidra: tu ļāvi savam cilvēkam izslīdēt caur pirkstiem. Situācija ir ļoti nopietna, un es patiesi neredzu iemeslu, kāpēc man būtu tevi jāpasargā no tavu neveiksmju sekām. Grēku nožēla un atjaunošanās caur otras puses tā saukto “žēlastību”, ko esi man aprakstījis, ir vislielākā sakāve. Tas viss nozīmē otrreizējo atgriešanos un, domājams, vēl dziļākā līmenī nekā pirmo reizi.

Iev jau nu gan vajadzēja zināt, — smacējošais mākonis, kas neļāva tev uzbrukt Aprūpējamam, kad viņš nāca no vecajām dzirnavām, ir labi pazīstama parādība. Tas ir Ienaidnieka visbarbariskākais ierocis, kas parasti uzrodas, kad vēl īsti nenoskaidrotu apstākļu dēļ Ienaidnieks ir Aprūpējamā tiešā klātbūtnē. Dažus cilvēkus tas apņem pastāvīgi, un tāpēc mums viņi ir nepieejami.

Un tagad par taviem misēkļiem. Pēc tevis paša sacītā, vispirms jau tu Aprūpējamam ļāvi lasīt grāmatu, kas viņam tiešām patika tikai lasīšanas prieka pēc, un ne lai rastu asprātīgus izteicienus saviem jaunajiem draugiem. Otrkārt, tu ļāvi, lai viņš aizstaigā līdz vecajām dzirnavām un tur nobauda tēju — pastaiga laukos, kas viņu tiešām iepriecina, un pie tam vēl vienatnē. Citiem vārdiem, tu viņam ļāvi gūt divas patiesi īstas Baudas. Vai tiešām tu biji tāds nejēga, ka neredzēji, cik tas ir bīstami? Sāpēm un Baudai piemīt īpašība, ka tās ir nepārprotami īstas, un tāpēc, kad tiek sajustas, tās cilvēkam dod sava veida realitātes mēru. Piemēram, ja tu savu cilvēku censtos pazudināt ar romantiskās metodes palīdzību — padarot viņu līdzīgu Caildam Haroldam vai Verteram, kas iegrimis sevis žēlošanā iedomātu nelaimju dēļ —, tad tev par katru cenu būtu jācenšas norobežot viņu no jebkādām īstām ciešanām, jo piecas minūtes zo-busāpju, protams, izgaisinās visas romantiskās ciešanas, atklājot to niecību un atmaskojot tavu viltīgo plānu. Tomēr līdz šim tu centies pazudināt savu Aprūpējamo ar “pasauli”, tas ir, pasniedzot tukšu iedomību, rosību, skepsi un greznu apnicību kā baudas. Kā gan tu varēji nepamanīt, ka patiess prieks ir tas, ko tu vismazāk drīkstēji ļaut viņam piedzīvot? Vai tad tu neredzi, ka šis pretpols iznīcinās visu tukšo ālēšanos, ko tik rūpīgi viņam esi centies iemācīt? Un ka tāds iepriecinājums, ko viņam sniedza grāmata un pastaiga, ir pats bīstamākais? Ka tas viņa jūtīgumam nolobīs to garozas kārtiņu, ko tu esi veidojis, un liks justies tā, it kā viņš būtu atgriezies mājās, atgriezies pats pie sevis? Lai sagatavotu viņu atsvešināšanai no Ienaidnieka, tu gribēji atsvešināt viņu no sevis paša, un tas tev arī tīri labi izdevās. Tagad šis darbs ir vējā.

Es, protams, zinu, ka arī Ienaidnieks vēlas, lai cilvēki atteiktos no sevis, taču citādā veidā. Vienmēr atceries, ka Viņš šos žurkulēnus patiesi mīl un katra svarīgumam piešķir absurdi lielu vērtību. Kad Viņš runā par atteikšanos no sevis, — Viņš domā tikai atteikšanos no uzstājīgas patmīlības. Un, kad cilvēki to ir izdarījuši, Viņš patiesi atdod tiem atpakaļ visu viņu personību un lielās (baidos, ka no sirds), ka tad, kad cilvēki pilnībā kļuvuši Viņa īpašums, tie ir vairāk viņi paši nekā jebkad agrāk. Tāpēc, lai gan Viņš priecājas, redzot, ka cilvēki upurē Viņam pat savas nevainīgās iegribas, Viņam tomēr netīk, ja tie kādu citu iemeslu dēļ aizklīst prom no savas īstās iedabas.

Bet mums vienmēr viņi ir jāmudina darīt tā. Ikviena cilvēka dziļākās tieksmes un impulsi ir jēlmateriāls, sākuma punkts, ko Ienaidnieks tam devis. Tāpēc, ja mums izdodas cilvēku dabūt prom no tā, tas jau ir punkts mūsu labā; pat neitrālās lietās allaž ir vēlams cilvēka īsto patiku vai nepatiku aizstāt ar “pasaules”, sabiedrības vai modes prasībām. Personīgi es pie tā piestrādātu ļoti rūpīgi. Es to padarītu par likumu, lai no Aprūpējamā cilvēka izskaustu ikvienu spēcīgu personīgu vēlmi, ja tā nav grēks, pat ja tā ir kaut kas tik triviāls kā patika uz kriketa spēli, pastmarku kolekcionēšanu vai kakao dzeršana. Piekrītu, ka savā būtībā šīs lietas nav nozīmīgas, bet tām piemīt tāda nevainība, vienkāršība un sevis aizmiršana, kas mani dara uzmanīgu. Ja cilvēks patiesi un nesavtīgi priecājas par kādu lietu šai pasaulē tikai tās dēļ vien un nebēdā nenieka, ko saka citi, viņš ar to vien jau ir apbruņots pret dažu labu no mūsu smalkākajiem uzbrukuma veidiem. Tev vienmēr jācenšas panākt, lai Aprūpējamais atmestu cilvēkus, ēdienus vai grāmatas, kas viņam patiešām patīk, un turētos pie “labākajiem” cilvēkiem, “pareizās” pārtikas vai “svarīgākajām” grāmatām. Reiz pazinu kādu cilvēcisku būtni, kuru no liela kārdinājuma izvirzīties sabiedrībā atturēja vēl lielāka vēlme pēc sīpolu klopša.

Tagad atliek tikai apsvērt, kā izkulties no pašreizējās neveiksmes. Vissvarīgākais — atturēt viņu no darbības. Kamēr viņš savu grēku nožēlu nepārvērš darbībā, nav svarīgi, cik daudz viņš par to domā. Lai šis sīkais tārps parotaļājas ar to. Ja viņam ir tāda nosliece, lai viņš uzraksta kādu grāmatu; bieži vien tas ir brīnišķīgs veids, kā padarīt neauglīgas sēklas, ko Ienaidnieks iesēj cilvēka dvēselē. Lai ko viņš pasāktu, neļauj viņam šo lietu īstenot darbos. Nekāds dievbijības daudzums viņa iztēlē un emocijās mums nekaitēs, ja vien varam noturēt to ārpus viņa uzņēmības darīt. Kā ir teikusi kāda no cilvēciskajām būtnēm: aktīvos ieradumus to atkārtošana nostiprina, bet pasīvos — vājina. Jo biežāk cilvēks paliks emocionālā pārdzīvojumā, bet nerīkosies konkrēti, jo mazāk viņš būs spējīgs rīkoties vispār un beigu beigās arī mazāk spējīgs emocionāli pārdzīvot.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

14

Mans dārgais Vērmeli!

Tavā pēdējā atskaitē par Aprūpējamo vislielākās bažas rada tas, ka viņš vairs nepieņem nekādus pašpārliecinātus lēmumus, kas bija raksturīgi viņa pirmajai atgriešanās reizei. Cik noprotu, nav vairs nekādu dāsnu mūžīgas tikumības solījumu; pat ne cerība uz visu mūžu mantot “žēlastību”; bet tikai cerība uz dienišķo un katras stundas mazumiņu, lai stātos pretī dienišķajiem un katras stundas kārdinājumiem! Tas ir ļoti slikti.

Es šobrīd saskatu tikai vienu lietu, ko varētu darīt. Tavs Aprūpējamais ir kļuvis pazemīgs; vai esi tam pievērsis viņa uzmanību? Visi tikumi kļūst mums mazāk bīstami, tiklīdz cilvēks apjēdz, ka kāds no tiem viņam piemīt, bet jo īpaši tas tā ir ar pazemību. Notver viņu brīdī, kad viņš ir patiesi “garā nabags” un iemāni viņa prātā pašapmierinātu atskārtu: “Nudien! Es taču esmu pazemīgs,” un

gandrīz tai pašā acumirkli viņā parādīsies lepnums — lepnums par paša pazemību. Ja viņā mostas apjauta par šīm briesmām un viņš cenšas apslāpēt jauno lepnību, liec viņam būt lepnam par šo cenšanos — un tā tālāk, ar tik daudziem atkārtojumiem, cik tev pašam tīk. Tomēr neturpini pārlieku ilgi, jo jābīstas pamodināt Aprūpējamā humora un samēra izjūtu, jo tad viņš tikai pasmiesies par tevi un ies gulēt.

Pastāv arī citi auglīgi veidi, kā viņa uzmanību piekalt Pazemības tikumam. Ar šo, tāpat kā ar citu tikumu palīdzību, mūsu Ienaidnieks grib cilvēka uzmanību no sevis pievērst Viņam un cilvēka tuvākajiem. Galu galā šī iemesla dēļ ir radīta visa pazemošanās un sevis nīšana. Un kamēr viņi šo mērķi nav sasnieguši, mums nav ko bažīties. Tas var pat darboties mūsu labā, ja vien liek cilvēkam domāt par sevi — un vēl vairāk — ja sevis nicināšanu varam padarīt par sākumpunktu nicinājumam pret citiem un tādējādi par sākumu īgnumam, cinismam un cietsirdībai.

Tāpēc tev jāslēpj no Aprūpējamā Pazemības patiesais mērķis. Liec, lai viņš raugās uz to nevis kā uz sevis aizmiršanu, bet kā uz zināma veida vērtējumu (tas ir, zemu vērtējumu) paša spējām un raksturam. Noprotu, ka daži talanti viņam patiešām piemīt. Nostiprini viņa prātā domu, ka pazemība ir cenšanās uzskatīt šos talantus par mazvērtīgākiem, nekā tie viņam patiesībā šķiet. Bez šaubām, tie ari ir mazvērtīgāki, nekā viņš domā, bet ne jau tur tā lieta. Galvenais ir panākt, lai viņš ieskatus vērtētu ar kādām citām, nevis patiesības mērauklām, tādējādi ienesot negodīguma un izlikšanās elementu pašā centrā tam, kas citādi varētu kļūt par tikumu. Ar šīs metodes palīdzību tūkstošiem cilvēcisku būtņu ir piespiestas domāt, ka pazemība ir skaistu sieviešu mēģinājumi noticēt, ka ir neglītas, un gudru vīru mēģinājumi sev iestāstīt, ka ir muļķi. Tā kā dažos gadījumos tas, ko viņi cenšas sev iestāstīt, ir kliedzoša aplamība, viņu pūliņi noticēt tam ir nesekmīgi, un mums ir izdevība likt viņu domām, cenšoties sasniegt neiespējamo, bezgalīgi riņķot ap viņiem pašiem. Lai iepriekš paredzētu, kāda būs Ienaidnieka stratēģija, mums jāapsver Viņa mērķi. Ienaidnieks cilvēka prātu grib novest tādā stāvoklī, kurā viņš varētu uzcelt pasaules skaistāko katedrāli, zināt, ka tā ir pati skaistākā un līksmot par šo faktu, tai pašā laikā priecājoties ne vairāk, ne mazāk kā tad, ja to būtu paveicis kāds cits. Ienaidnieks vēlas, lai cilvēks būtu tik brīvs no kāres pēc sava labuma, ka spētu vienkārši un laimīgi priecāties par kāda cita cilvēka spējām tāpat kā par savām vai arī priecāties par saullēktu, ziloni vai ūdenskritumu. Viņš vēlas, lai visbeidzot katrs cilvēks ikvienu radību (pat sevi pašu) spētu atzīt par lielisku un izcilu. Viņš grib, cik vien ātri iespējams, nokaut viņu dzīvniecisko patmīļu; taču es baidos, ka Viņa stratēģija ir atgriezt cilvēkus pie jauna veida pat-mīlas — mīlestības un pateicības par visiem citiem, ieskaitot sevi pašu. Kad viņi būs patiesi iemācījušies mīlēt savus tuvākos kā sevi pašu, viņiem tiks atļauts mīlēt sevi pašu kā savus tuvākos. Ne brīdi nedrīkstam aizmirst par vispretīgāko un neizprotamāko mūsu Ienaidnieka īpašību: Viņš patiesi mīl šos bezspalvainos divkājus, ko pats radījis, un vienmēr ar savu labo roku atdod Viņiem atpakaļ to, ko ar kreiso atņēmis.

Visas Viņa pūles tāpēc tiks vērstas uz to, lai vispār novērstu cilvēku no domām par paša vērtību. Viņš labāk gribētu, ka cilvēks uzskata sevi par izcilu arhitektu vai dižu dzejnieku un tad aizmirst par to, nekā ja viņš iztērētu daudz laika un pūļu, cenzdamies iestāstīt sev, ka ir slikts arhitekts vai dzejnieks. Tāpēc tavām pūlēm iedvest Aprūpējamam iedomību vai neīstu pazemību Ienaidnieks liks pretī acīmredzamo atgādinājumu, ka parasti cilvēks vispār netiek aicināts kaut kā īpaši novērtēt savas spējas, jo pietiek ar to, ka viņš cenšas savas dotības attīstīt tik, cik var, nenosakot sev slavas templī kādu ļoti precīzu nišu. Šī atskārta no Aprūpējamā apziņas tev par katru cenu jāizspiež. Ienaidnieks centīsies Aprūpējamā prātā uzturēt dzīvu mācību, ko viņi visi gan sludina, bet kuru viņiem tomēr nākas grūti izjust — tā ir patiesība par to, ka viņi nav radījuši sevi paši, ka spējas viņiem ir dāvātas un ka tikpat labi viņi varētu lepoties ar savu matu krāsu. Taču Ienaidnieka mērķis vienmēr būs ar visu iespējamo metožu palīdzību Aprūpējamā domas novirzīt no šādām lietām, bet tavējais ir piekalt viņu pie tām. Ienaidnieks nevēlas, lai viņš pārlieku daudz domātu pat par saviem grēkiem: ja reiz tie ir nožēloti, jo ātrāk cilvēks pievēršas citām lietām, jo vairāk iepriecināts ir Ienaidnieks.

Tavs mīlošais tēvocis

Skrūvšņore

15

Mans dārgais Vērmeli!

Protams, es ievēroju, ka Eiropas karā, kuru viņi naivi apzīmē par “Lielo karu”, cilvēciskās būtnes bauda mazu atelpu, tāpēc neesmu pārsteigts, ka ir arī attiecīgs kritums tava Aprūpējamā satraukumā. Vai mums tas jāatbalsta vai arī jāturpina turēt viņu uztraukumā? Gan mokpilnas bažas, gan stulba pārdrošība ir mums vēlami dvēseles stāvokļi. Izvēle starp tiem ierosina svarīgus jautājumus.

Cilvēciskās būtnes dzīvo laikā, bet mūsu Ienaidnieks viņus ir radījis mūžībai. Tāpēc, manuprāt, Viņš vēlas, lai viņi rūpējas galvenokārt par divām lietām: par Mūžību un to mirkli laikā, kuru viņi sauc par Tagadni. Jo Tagadne ir tā vieta, kur laiks saskaras ar Mūžību. Tikai un vienīgi Tagadnes mirklī cilvēks piedzīvo kaut ko līdzīgu tam, ko mūsu Ienaidnieks redz visā, kas ir. Tikai Tagadnē viņiem dota brīvība un īstenība. Tāpēc Ienaidnieks vēlas, lai cilvēki

nodarbojas ar Mūžību (kas nozīmē pievēršanos Viņam) vai ar Tagadni, lai viņi domā par mūžīgām saitēm ar Viņu (vai atšķirtību no Viņa) vai arī uzklausa acumirkļa sirdsapziņas balsi, kas liek nest šībrīža krustu, saņemt šībrīža svētību, pateikties par šībrīža laimi.

Mūsu uzdevums ir dabūt viņus prom no Mūžīgā un no Tagadnes. Ar šādu nolūku dažkārt varam kārdināt cilvēku (teiksim, kādu atraitni vai akadēmiķi) dzīvot Pagātnē. Tomēr šim paņēmienam nav lielas nozīmes, jo arī par Pagātni viņiem ir kaut kāda īstenības izjūta, kurai piemīt noteiktība, un tādējādi tā līdzinās Mūžībai. Daudz labāk ir likt viņiem dzīvot Nākotnē. Bioloģiskie nosacījumi jau virza visas viņu emocijas uz Nākotni, tāpēc ir viegli tās pārsātināt ar cerībām un bailēm. Bez tam Nākotne viņiem ir nezināma; un, likdami cilvēkiem par to domāt, mēs liekam viņiem domāt par to, kā vēl nav. Vārdu sakot, no visām lietām Nākotne vismazāk līdzinās Mūžībai. Tā ir vislaicīgākā laika daļa, — jo Pagātne ir sastingusi un vairs neplūst, un Tagadne ir pilnīgi izgaismota ar Mūžības stariem. Tieši šī iemesla dēļ mēs sniedzam savu atbalstu tādām domas sistēmām kā Radošā Evolūcija, Zinātniskais Humānisms vai Komunisms, kas cilvēka jūtas piekaļ Nākotnei, pašai laicīguma serdei. Tāpēc arī gandrīz vai visi netikumi ir sakņoti Nākotnē. Pateicība lūkojas Pagātnē, un mīlestība—Tagadnē; bailes, alkatība, iekāre un tieksme pēc varas skatās uz Nākotni. Nedomā, ka iekāre būtu izņēmums. Kad šībrīža bauda ir sasniegta, grēks (un mūs interesē vienīgi tas) jau ir garām. Bauda ir tikai tā procesa sastāvdaļa, kuru diemžēl mēs nevaram, bet labprāt gribētu izslēgt, paturot tikai grēku. Bauda ir Ienaidnieka devums, un tāpēc tā tiek pārdzīvota Tagadnē. Grēks, kas ir mūsu daļa, lūkojas uz priekšu.

Skaidrības labad gan jāatzīst, ka Ienaidnieks vēlas, lai cilvēki domātu ari par Nākotni —- bet tikai tik daudz, cik tas nepieciešams, lai tagad izplānotu taisnīguma un mīlestības darbus, kas būs viņu veicamie pienākumi rīt. Pienākums izplānot rītdienas darbus ir šodienas uzdevums; lai gan materiāls tam ir smelts no rītdienas, tomēr pats pienākums, tāpat kā visi pienākumi, ir Tagadnē. Tā nu ir īsta matu skaldīšana. Viņš nevēlas, lai cilvēki savas sirdis atdotu Nākotnei, lai tie krātu savu mantu tur. To gribam mēs. Viņa ideāls ir cilvēks, kurš, visu dienu nostrādājis nākamības labā (ja tas ir viņa aicinājums), izmet no galvas domas par visu šo lietu, nodod to Debesu ziņā un tūlīt pat atgriežas pie pacietības un pateicības, ko no viņa prasa esošais brīdis. Toties mēs vēlamies, lai cilvēks būtu Nākotnes raižu apsēsts, — lai viņu vajātu vīzijas par neizbēgamu paradīzi vai elli zemes virsū, — lai viņš būtu gatavs nepaklausīt Ienaidnieka pavēlēm Tagadnē, ja varam iegalvot, ka, šādi rīkodamies, viņš spēs sasniegt paradīzi vai novērst elli, — lai viņš ir atkarīgs no ticības panākumiem vai neveiksmes lietās, kuru iznākumu viņam nav lemts piedzīvot. Mēs vēlamies, lai viss cilvēku dzimums nebeidzami dzītos pakaļ vējam, nekad nebūdami godīgi, labsirdīgi vai laimīgi Tagad, un ikvienu patiesu dāvanu, ko viņiem sniedz Tagadne, izmantotu tikai par kurināmo, kas sakrauts Nākotnes altārim.

No tā kopumā izriet, ka labāk, lai tavs Aprūpējamais dzīvo raizēs un cerībās (nav īpaši svarīgi, kurās no tām) par šo karu, nekā dzīvo Tagadnē. Taču frāze “dzīvot Tagadnē” ir visai neskaidra. Tā var aprakstīt procesu, kurš patiesi attiecas tiklab uz Nākotni, kā uz raizēšanos. Tavs cilvēks var būt Nākotnes raižu netraucēts ne tāpēc, ka rūpētos par Tagadni, bet gan tāpēc, ka ir sevi pārliecinājis, ka Nākotne solās būt tīkama. Ja viņš iegūst sirdsmieru šādā veidā, tad viņa bezrūpība nāks mums par labu, jo tas rikai vairos vilšanos un tādējādi arī nepacietību, kad viņa veltīgās cerības tiks aizslaucītas. Ja turpretī viņš apzinās, kādas šausmas viņu var sagaidīt, un lūdz pēc spēka, ar ko tām stāties pretī, bet pats tikmēr rūpējas par Tagadni, jo tur un vienīgi tur atrodami visi pienākumi, visa svētība, visa gudrība un viss prieks, tad viņa dvēseles stāvoklis mums ir ļoti nelabvēlīgs un tam tūlīt jādod trieciens. Un šeit atkal mūsu Filoloģiskie Ieroči veikuši labu darbiņu; izmēģini pie viņa vārdu “bezrūpība”. Tomēr visticamāk, protams, ka viņš “dzīvo Tagadnē” ne jau šo iemeslu dēļ, bet vienkārši tāpēc, ka viņam ir laba veselība un viņa darbs viņam sagādā baudu. Tad tā ir gluži dabiska parādība. lai nu kā, tavā vietā es to salauztu. Neviena dabiska parādība nav mums īsti labvēlīga. Un vispār, kāpēc gan lai kāda radība būtu laimīga?

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

16

Mans dārgais Vērmeli!

Pēdējā vēstulē tu garāmejot ieminējies, ka kopš atgriešanās pie ticības tavs Aprūpējamais turpina apmeklēt tikai vienu baznīcu un ka viņš ar to nav pilnīgi apmierināts. Atļauj man jautāt: ar ko gan tu nodarbojies? Kāpēc neesmu saņēmis atskaiti par to, kāds ir iemesls šādai uzticībai draudzei? Vai tu aptver, ka tā ir ļoti slikta pazīme, ja vien to neizraisa vienaldzība? Tev taču noteikti ir zināms, — ja cilvēku nevar izārstēt no baznīcas apmeklēšanas, tad labākais, ko varam iesākt, ir likt, lai viņš izstaigā visas tuvākās apkārtnes baznīcas, meklējot to, kura viņam “vislabāk piestāv”, līdz kamēr viņš kļūst par baznīcu lietpratēju un degustētāju.

Iemesli tam ir skaidri. Pirmkārt, draudzei, kas darbojas pēc iecirkņa principa, vienmēr jādod trieciens, jo tā apvieno tos, kas dzīvo vienuviet, nevis domā līdzīgi. Tā saved kopā dažādu slāņu

un psiholoģisku līmeņu ļaudis vienotībā, kas ir ļoti tīkama Ienaidniekam. Turpretī draudzes, kas ir neatkarīgas, kļūst par sava veida klubu un, ja viss rit bez aizķeršanās, par noslēgtu interešu frakciju vai kliķi. Otrkārt, “piemērotas” draudzes meklējumi padara cilvēku par kritiķi, turpretī Ienaidnieks vēlas, lai viņš būtu māceklis. Tas, ko viņš no draudzes locekļa sagaida, ir attieksme, kas varētu būt arī kritiska tādā nozīmē, ka tā noraida neīsto un nelietderīgo, bet ir pilnīgi nekritiska tai ziņā, ka tā nenodarbojas ar izvērtēšanu un netērē laiku, domājot par to, ko gribētu noraidīt, bet ar bezierunu pazemīgu atvērtību pieņem to labumu, kas tiek dots. (Vai redzi, kā Viņš lien uz vēdera, cik negarīgs un neiedomājami banāls Viņš ir!) Šī attieksme, īpaši sprediķa laikā, rada stāvokli (kas ir visnaidīgākais mūsu centieniem), kurā pat vislielākā banalitāte var tapt par barību cilvēka dvēselei. Nav neviena sprediķa vai grāmatas, kas nebūtu mums bīstami, ja tiek uztverti ar šādu pieeju. Tāpēc saņemies, lūdzams, un, cik drīz vien iespējams, aizsūti to muļķi apstaigāt visas apkārtējās baznīcas. Tavi pēdējie panākumi nedod cerības uz kaut ko īpašu.

Savā kantorī esmu jau nolūkojis viņam divas vistuvākās baznīcas. Abas ir atbilstošas. Pirmajā — mācītājs ir cilvēks, kas līdz šim nodarbojies ar ticības atšķaidīšanu, lai padarītu to vieglāk sagremojamu mazticīgajai un stūrgalvīgajai draudzei, tā ka tagad viņš pats ir tas, kurš nomāc draudzi ar savu neticību, nevis otrādi. Tā viņš ir izpostījis pietiekami daudzu dvēseļu kristīgo pārliecību. Lielisks ir arī viņa dievkalpojumu vadīšanas veids. Lai aiztaupītu lajiem “visas grūtības”, viņš ir atmetis norādītos Dievvārdu lasījumus un psalmus un tagad, pats to pat neievērodams, nebeidzami maļas pa savu piecpadsmit mīļāko psalmu un divdesmit iemīļotāko Bībeles tekstu dzirnaviņām. Tādējādi mēs esam pasargāti no briesmām, ka

kāda viņam vai viņa ganāmpulkam nepazīstama patiesība kādreiz varētu viņus sasniegt ar Dievvārdu palīdzību. Lai gan varbūt tavs Aprūpējamais nav vai vēl nav tik dumjš šai draudzei?

Otrā draudzē mums ir tēvs Spailes. Ļaudis bieži vien mulsina viņa plašā uzskatu amplitūda — kāpēc vienu dienu viņš ir bezmaz komunists, bet nākamajā dienā nav tālu no kaut kā līdzīga teokrātiskam fašistam — vienu dienu viņš ir sholastiķis, bet nākamajā gatavs noliegt cilvēka saprātu vispār — vienu dienu iegrimis politikā, bet jau rīt paziņo, ka visas šīs pasaules valstis ir vienādi “nodotas tiesai”. Mēs, protams, saredzam vienojošo saikni, un tā ir — Naids. Šis cilvēks nav spējīgs sludināt neko tādu, kam nebūtu aprēķina šokēt, nomākt, mulsināt vai pazemot viņa vecākus un draugus. Sprediķis, ko tādi cilvēki spētu pieņemt, viņam liktos tikpat pliekans kā dzejolis, kuru tie spētu saprast. Sim brālim piemīt arī daudzsološa negodīguma iezīme; mēs viņam mācām teikt “baznīca māca, ka” tad, kad patiesībā viņš domā “esmu gandrīz pārliecināts, ka nesen lasīju to kādā Maritēna grāmatā vai kur citur”. Tomēr man tevi jābrīdina, ka viņam piemīt viens liktenīgs trūkums: viņš patiesi tic. Un tas var visu sabojāt.

Abām draudzēm kopīga ir viena lieliska īpašība — abas ir partejiskas draudzes. Man šķiet, ka es jau iepriekš tevi brīdināju: ja Aprūpējamo nav iespējams noturēt ārpus baznīcas, lai viņš vismaz dedzīgi pieslejas kādam novirzienam tās iekšienē. Ar to es nedomāju kādas īsti nopietnas doktrinālas nostādnes; pret tām jo viņš ir remdenāks, jo labāk. Un ne jau no doktrīnām atkarīga mūsu spēja sēt ļaunprātību. Vislieliskākā izklaide ir sanaidot tos, kas lieto apzīmējumu mesa, un tos, kas lieto apzīmējumu dievgalds, pat ja neviena no pusēm nav spējīga tādā formā, lai tas izklausītos daudzmaz sakarīgi, izskaidrot atšķirību, teiksim, starp Hukera un Akvīnas

Toma doktrīnām. Visas šīs gluži nevainīgās lietas — sveces, tērpi un kas tik vēl ne — ir apbrīnojami auglīga augsne mūsu rīcībai. No cilvēku prātiem gluži sekmīgi esam izstūmuši to, ko tas nekrietnais zellis Pāvils mācīja par ēdienu un citām svarīgām lietām — proti, ka cilvēkam, kuram nekas nav par apgrēcību, vienmēr jāpiekāpjas tam, kas apgrēcinās. Liktos taču, ka viņi nevarētu neredzēt, kā tas attiecināms uz visu citu. Tāpēc varētu sagaidīt, ka “neliturģiskais”

baznīcēns būtu ar mieru locīt ceļus un mest krustu, lai vina “liturģiski ievirzītais” brālis netiktu pavedināts uz godbijības trūkumu, un otrādi — “liturģiski ievirzītais” atturētos no savām izdarībām, lai tikai viņš nepavedinātu savu “neliturģisko” brāli uz elkdievību. Tā tas arī viss būtu bijis, ja nebūtu mūsu nenogurdināmo pūliņu. Bez tiem Anglijas baznīcas tradīcija varētu tapt par īstu mīlestības un pazemības perēkli.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

17

Mans dārgais Vērmeli!

Nicīgais tonis, kādā tu savā pēdējā vēstulē runā par nesātību kā dvēseles sagūstīšanas līdzekli, liecina vienīgi par tavu neizpratni. Šajā jautājumā viens no pēdējā gadsimta sasniegumiem ir bijis cilvēku sirdsapziņas nomērdēšana, tā ka tagad visā Eiropā diez vai par to vairs izdzirdēsi kādu sprediķi vai atradīsi kādu cilvēku ar nemierīgu sirdsapziņu. Par to jāpateicas galvenokārt tam, ka visas pūles esam koncentrējuši uz nesātīgu izsmalcinātību, nevis nesātīgu rijību. Spriežot pēc dosjē un pēc tā, ko tu varētu uzzināt no Puņķa, tava Aprūpējamā māte tam ir labs piemērs. Viņa būtu pārsteigta — un es ceru, ka reiz kādu dienu viņa arī būs pārsteigta — uzzinot, ka visu savu dzīvi nodzīvojusi šīs baudas verdzībā. Tas no viņas pašas ir labi noslēpts, jo runa ir par ļoti mazu barības daudzumu. Taču kāda gan nozīme daudzumam, ja vien mēs varam panākt, ka cilvēka vēders

un smalkā garšas sajūta izraisa īgnumu, nepacietību, ļaunumu un

patmīļu? Šo sievieti Punkis tur ciešā tvērienā. Vina ir īstas šausmas namamātēm un kalpotājiem. No tā, kas viņai tiek piedāvāts, viņa allaž novēršas ar liekuļoti kautru nopūtu un smaidiņu: “Ak, es jūs lūdzu... viss, ko es vēlos, ir tasīte vājas tējas, taču ne pārāk, un mazu, mazītiņu gabaliņu patiesi kraukšķīgas apceptas maizes šķēlītes.” Saproti? Un tāpēc, ka tas, ko viņa vēlas, ir mazāks un lētāks par to, kas tiek piedāvāts, viņa nekad neatzīs, ka nesātība ir paģērēt tieši to, ko viņa grib, lai gan citus tas varētu apgrūtināt, lai pašā brīdī, kad viņa izdabā savai apetītei, viņa domā, ka piekopj mērenību. Ļaužu pilnā restorānā, ieraudzījusi šķīvi, kuru kāda pārstrādājusies oficiante nolikusi viņai priekšā, viņa iekliedzas: “Vai! Tas man ir daudz par daudz! Aiznesiet to un atnesiet man kādu ceturtdaļu no visa tā.” Ja iebildīs, viņa teiks, ka dara to, lai izvairītos no ēdiena izniekošanas. Patiesībā viņa to dara tāpēc, ka šis barības daudzums, kas ir lielāks, nekā viņa vēlējās, aizskāra šo īpašo izsmalcinātību, kurai mēs viņu esam pakļāvuši.

Puņķa klusā, neuzbāzīgā darba īsto vērtību, ko viņš ar šo paveco sievieti gadiem ilgi ir veicis, var lēst pēc tā, kā viņas vēders tagad valda pār visu viņas dzīvi. Šī sieviete patlaban atrodas dvēseles stāvoklī, ko varētu dēvēt par “viss, ko es vēlos”. Viss, ko viņa vēlas, ir tasīte pareizi pagatavotas tējas vai pareizi izvārīta ola, vai arī pareizi apcepta maizes šķēlīte. Taču viņa nekad neatrod kalpotāju vai draugu, kurš spētu šīs lietas izdarīt “pareizi” — jo šis viņas “pareizi” sevī slēpj neapmierināmu prasību pēc noteiktām un gandrīz neiespējamām garšas baudām, kuras viņa iztēlojas kā atmiņas no pagātnes; no pagātnes, kuru viņa raksturo kā “laiku, kad vēl varēja atrast labus kalpotājus”, bet kura mums zināma kā laiks, kad viņas sajūtas bija vieglāk apmierināmas un kad viņai bija pieejamas arī cita veida baudas, kas darīja viņu mazāk atkarīgu no tām, kas atrodamas pie galda. Tajā pašā laikā ikdienas vilšanās rada ikdienas kašķīgumu: pavāri viņai uzsaka savas vietas, un draugi atsvešinās. Ja nu kādreiz Ienaidnieks viņas prātiņā ieperina neskaidras aizdomas, ka viņa pārlieku interesējas par ēdienu, Puņķis atspēlējas ar iebildumu, ka viņai jau nemaz nerūp, ko pati ēd — “viņa tikai vēlas, lai viņas puisītim tiktu viss labākais”. Patiesībā viņas nesātība jau daudzus gadus ir bijusi viens no galvenajiem ģimenes nesaskaņu avotiem.

Redzi, tavs Aprūpējamais ir savas mātes dēls. Smagi strādādams citās lietās (un tas ir visai atzīstami), tu nedrīksti aizmirst mazliet un klusiņām iefiltrēt viņā gardēdību. Tā kā viņš ir vīrietis, tad maz ticams, ka viņš varētu uzķerties uz maskētā “viss, ko es vēlos” āka.

» > » Vīriešus vislabāk var padarīt par izēdājiem ar viņu tukšās godkāres palīdzību. Jāliek viņiem uzskatīt sevi par ļoti zinošiem ēdienu jomā, uzjundīt sevi ar iedomu, ka ir atraduši vienīgo restorānu pilsētā, kur steiki patiešām tiek pagatavoti, “kā nākas”. Tas, kas aizsācies kā tukša izrādīšanās, pamazām var tikt pārvērsts ieradumā. Taču, lai kāda būtu tava pieeja šim jautājumam, pats galvenais ir novest viņu tādā stāvoklī, ka, ja viņam tiek liegta kāda no kārēm — nav svarīgi, tieši kura, šampanietis vai tēja, sole colbert \ai cigaretes — viņš “tiek izsists no sliedēm”, jo tad visa viņa labestība, taisnīgums un ticība ir pakļauta tavai rīcībai.

Apsēstība tikai ar ēdiena daudzumu ir mazāk vērtīga kā izsmalcinātība. Tās galvenā lietderība ir kā artilērijas sagatavošana pirms uzbrukuma šķīstībai. Un šajā, tāpat kā visos citos jautājumos, uzturi savu cilvēku neīstā garīgumā. Nekad neļauj viņam pamanīt fizisko aspektu. Liec, lai viņš jautā, kā “lepnība” vai “ticības trūkums” nodevis viņu tavās rokās, jo vienkāršs jautājums, ko viņš ēdis vai dzēris pēdējo divdesmit četru stundu laikā, viņam skaidri parādītu, no kurienes nācis tavs trieciens, un tad maza atturība ļautu pārraut tavu pieejamību viņam. Ja viņam tomēr ir jādomā par šķīstības fizisko pusi, iebaro viņam lielos melus, kuri liek angļu ļautiņiem domāt, ka pārmērīgi fiziski vingrinājumi un tiem sekojošais nogurums ir šim tikumam īpaši labvēlīgi. Jājautā, kā gan viņi tādai lietai var noticēt, zinot par bēdīgi slaveno jūrnieku un karavīru baudkāri. Taču, lai izplatītu šos melus, mēs esam izmantojuši skolotājus — cilvēkus, kuri patiesi ieinteresēti šķīstībā, lai attaisnotu sportu, un tāpēc iesaka sportu kā līdzekli šķīstībai. Tomēr šis jautājums ir pārāk plašs, lai par to sāktu runāt vēstules beigās.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

18

Mans dārgais Vērmeli!

Parasto seksuālās pavedināšanas tehniku tu universitātē pie Vēmekļa noteikti jau būsi apguvis, un, tā kā mums, gariem, šis priekšmets ir visai garlaicīgs (lai gan nepieciešams kā mūsu sagatavošanās sastāvdaļa), es pārskrienu tam pāri. Taču domāju, ka galvenajos jautājumos tev vēl būs daudz jāmācās.

Ienaidnieka prasības nostāda cilvēciskās būtnes dilemmas priekšā: vai nu pilnīga atturība, vai arī nepārkāpjama monogāmija. Pirmo esam padarījuši viņiem ļoti grūti izpildāmu kopš Mūsu Tēva pirmās lielās uzvaras. Otro kā iespējamo bēgšanas ceļu dažu pēdējo gadsimtu laikā mēs esam aizsprostojuši. To esam panākuši ar dzejnieku un rakstnieku palīdzību, cilvēciskām būtnēm iestāstot, ka dīvainais un parasti īslaicīgais pārdzīvojums, ko viņi sauc par “iemīlēšanos”, ir vienīgais vērā ņemamais pamats laulībām, ka laulība var un tai arī

jāuztur šī uzbudinošā sajūta visu laiku un ka laulība, kas to vairs nevar uzturēt, nav saistoša. Šie ieskati ir parodija par domu, kas nāk no Ienaidnieka.

Visa Elles filosofija balstās uz aksiomu, ka viena lieta nav otra lieta un ka viens “es” ir pilnīgi citāds nekā otrs “es”. Mans labums ir mans labums, bet tavs labums ir tavs. Ko viens iegūst, to cits zaudē. Katrs priekšmets ir tas, kas tas ir, jo tas izslēdz visus citus priekšmetus no telpas, ko tas aizņem; ja tas izplešas, tas pagrūž sāņus vai uzsūc sevī citus priekšmetus, l āpāt tas ir ar kādu “es”. Dzīvnieku pasaulē “uzsūkšana” izpaužas kā ēšana; mums tas nozīmē gribas un brīvības pārsūknēšanu no vājāka “es” spēcīgākā. “Būt” nozīmē “konkurēt”.

Taču Ienaidnieka filosofija ne vairāk un ne mazāk ir kā nebeidzams mēģinājums izbēgt no šīs acīmredzamās patiesības. Viņš mērķē uz pretrunu. Lietām ir jābūt daudzām, taču kaut kādā ziņā tām jābūt vienai. Viena “es” labumam jābūt labam arī citiem. Šo neiespējamību Viņš sauc par Mīlestību, un šo pašu apnicīgo pana-ceju mēs varam ieraudzīt it visā, ko Viņš dara, un pat visā, kas Viņš ir — vai arī apgalvo, ka ir. Tādējādi pat Viņš nevēlas būt tikai aritmētiska vienība; Viņš sakās esam trīs un tajā pašā laikā viens, ar nolūku, lai Viņa paša iedabā šīs bezjēdzības par Mīlestību rastu pamatojumu. Skalas pretējā galā Viņš matērijā ievieš šo piedauzīgo izgudrojumu — organismu, kura sastāvdaļas ir nobīdītas no dabiskā uzdevuma sacensties, lai būtu spiestas sadarboties.

Patiesais iemesls, kāpēc Viņš apstājies pie seksa kā cilvēcisko būtņu dzimuma vairošanas metodes, ir skaidri redzams pēc tā, kā Viņš to izmanto. No mūsu viedokļa raugoties, sekss varētu šķist gluži nevainīga lieta. Tā varētu būt tikai vēl viena joma, kurā stiprākā patība iegūst laupījumā vājāko, — kā tas patiesi ari notiek zirnekļu starpā, kur līgava laulību noslēgumā apēd savu līgavaini. Taču cilvēcisko būtņu starpā Ienaidnieks gluži nevajadzīgi ir sasaistījis pievilcību starp būtnēm ar seksuālu iekāri. Bez tam cilvēku atvasi Viņš ir padarījis atkarīgu no saviem vecākiem un vecākiem devis mudinājumu par to rūpēties — tādējādi radot Ģimeni, kas ir kaut kas līdzīgs organismam, rikai vēl ļaunāks, jo tās locekļi ir vēl vairāk patstāvīgi un tomēr vēl apzinīgāk un atbildīgāk vienoti. Visa šī lieta patiesībā, izrādās, ir vēl viena ierīce, lai uztieptu Mīlestību.

Lūk, te nu ir tas joks. Precētu pāri Ienaidnieks ir raksturojis kā “vienu miesu”. Viņš neteica “laimīgs laulātais pāris” vai “pāris, kas apprecējās, jo bija iemīlējušies”, bet tu vari panākt, ka cilvēciskās būtnes to nepamana. Tu vari likt aizmirst arī to, ka cilvēks, vārdā Pāvils, neattiecināja to tikai uz laulātiem pāriem. Viņš uzskatīja, ka arī vienkārši kopošanās rada “vienu miesu”. Tādējādi tu vari likt, lai cilvēki pieņem kā retoriskas runas par “iemīlēšanos” to, kas patiesībā apraksta dzimumsakaru īsto nozīmi. Patiesība ir tāda, — kad vien vīrietis guļ ar sievieti, tūlīt, vai viņiem tas patīk vai ne, starp viņiem nodibinās pārlaicīgas attiecības, kas viņiem mūžībā vai nu jābauda, vai jāpacieš. No patiesā apgalvojuma, ka šīs pārlaicīgās attiecības ir domātas, lai radītu — un, ja tās tiek veidotas uzticībā, pārlieku bieži arī rada — savstarpēju pieķeršanos un ģimeni, cilvēkiem var likt izsecināt nepatieso pieņēmumu, ka pieķeršanās, baiļu un ilgu sajaukums, ko viņi sauc par “iemīlēšanos”, ir vienīgais, kas laulību padara laimīgu vai svētu. Šo maldīšanos ir viegli panākt, jo Rietumeiropā “iemīlēšanās” ļoti bieži nāk pirms laulības, kas tiek slēgtas, paklausot Ienaidnieka iecerei, ar uzticības, auglības un labas gribas nolūkiem (tieši tāpat kā reliģiskas emocionālas jūtas ļoti bieži, lai gan ne vienmēr, ir daļa no atgriešanās no grēkiem). Citiem vārdiem sakot, jāmudina, lai par laulības pamatu cilvēki uzskata paspilgtinātu un izkropļotu aspektu no tā, ko Ienaidnieks patiesībā apsola kā tās rezultātu. No tā izriet divi labumi. Pirmām kārtām, cilvēkus, kuriem nepiemīt atturības dāvana, iespējams atbaidīt no tiekšanās pēc laulības kā atrisinājuma, jo viņi nejūtas “iemīlējušies”, un, pateicoties mums, precēšanās citu iemeslu dēļ viņiem šķiet zemiska un ciniska. Jā, tā viņi tiešām domā. Viņi uzskata nodošanos uzticības pilnās saistībās savstarpējas palīdzības, šķīstības saglabāšanas un dzīvības tālāknodošanas dēļ par kaut ko zemāku nekā šī emociju vētra! (Nepiemirsti arī parūpēties, lai tavs cilvēks laulību ceremoniju uztvertu kā ļoti nepatīkamu.) Otrkārt, jebkura seksuāla aizraušanās, ciktāl tā saistās ar precību nolūkiem, tiks uzskatīta par “mīlestību”, un šī “mīlestība” kalpos, lai attaisnotu visus cilvēka grēkus un lai pasargātu no visām sekām, kādas izriet, apprecot neticīgo, muļķi vai palaistuvi. Par to vairāk rakstīšu nākamajā vēstulē.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

19

Mans dārgais Vērmeli!

Esmu ļoti daudz domājis par jautājumu tavā pēdējā vēstulē. Kā jau to skaidri esmu norādījis, ja visi “es” jau pēc savas iedabas pastāv savstarpējā konkurencē, un tāpēc Ienaidnieka ieskats par Mīlestību satur pretrunu, tad bis gan iznāk no mana daudzinātā brīdinājuma, ka viņš patiesi mīl šos cilvēku dzimuma žurkulēnus un tiešām vēl viņiem brīvību un tālāku pastāvēšanu? Es ceru, manu dārgo zēn, ka manas vēstules nevienam neesi rādījis. Protams, tas jau nav īpaši svarīgi. Jebkurš saprastu, ka šķietamā ķecerība, kurā esmu iekritis, ir tīri nejauša. Un starp citu, ceru, tu saprati arī to, ka tās dažas ne visai glaimojošās atsauksmes par Puņķi ir tikai pa jokam. Es pariesi pret viņu jūtu dziļu cienību. Un, protams, tas, ko teicu par tevis nepasargāšanu no augstākām instancēm, nebija

domāts nopietni. Vari man ticēt, ka parūpēšos par tavu labklājību. Bet turi tik visu aiz atslēgas.

Patiesību sakot, aiz tīrās vieglprātības man paspruka, ka Ienaidnieks patiesi mīl cilvēkus. Tas, protams, nav iespējams. Viņš ir viena būtne, un vini ir nošķirti no Vina. Cilvēku labums nevar būt Viņa labums. Visa Viņa runāšana par Mīlestību taču maskē ko citu — jābūt kādam īstam iemeslam, kāpēc Viņš tos ir radījis un

uzņēmies tādas raizes vinu dēl. Iemesls, kas liek runāt, it kā Viņam

tiešām būtu šī neiedomājamā Mīlestība, ir mūsu pilnīgā nespēja atklāt Viņa motivāciju. Ko gan Viņš var iegūt no cilvēkiem? Tas ir šis neatrisināmais jautājums. Nedomāju, ka nodarīšu tev kādu jaunumu, ja pateikšu, ka tieši šis jautājums bija galvenais strīda iemesls Mūsu Tēvam ar Ienaidnieku. Kad pirmo reizi apspriešanai tika piedāvāts jautājums par cilvēka radīšanu, un jau šai stadijā Ienaidnieks vaļsirdīgi atzinās, ka ir paredzējis zināmo epizodi ar krustu, Mūsu Tēvs, dabiski, pieprasīja pārrunas un lūdza paskaidrojumu. Ienaidnieks neko nepaskaidroja, tikai pūta pīlītes par nesavtīgo mīlestību, kuru viņš kopš tā laika nemitīgi ir vēstījis. To nu Mūsu Tēvs, dabiski, nespēja pieņemt. Viņš centās pierunāt, lai Ienaidnieks izliek savas kārtis uz galda, un deva viņam visas iespējas atzīties. Viņš atzina, ka nevar vien nociesties, neuzzinājis noslēpumu, ber Ienaidnieks atbildēja: “Es no visas sirds vēlos, ka tu to varētu uzzināt.” Varu iedomāties, ka tieši šajā pārrunu brīdī Mūsu Tēva riebums pret šādu nedibinātu neuzticības apliecinājumu lika viņam bezgalīgi attālināties no Klātnības ar tādu ātrumu, ka no tā radies smieklīgais Ienaidnieka stāsts, ka viņš ar varu ticis izsviests no Debesīm. Kopš tā laika mēs esam sākuši saprast, kāpēc mūsu Apspiedējs bija tik noslēpumains. Viņa valdības tronis ir atkarīgs no šī noslēpuma. Bieži vien viņa kliķes pārstāvji ir atzinuši, ka, ja reiz mēs saprastu, ko viņš domā ar Mīlestību, tad karš būtu beidzies un mums būtu jāatgriežas Debesīs. Un te nu ir mūsu lielais uzdevums. Mēs zinām, ka viņš nevar patiešām Mīlēt: to nevar neviens, tas vienkārši ir absurds. Ja vien mēs spētu izdibināt, ko viņš patiesi ir nodomājis! Ir pārbaudīta hipotēze pēc hipotēzes, un joprojām neesam to atklājuši. Tomēr nekad nedrīkstam zaudēt cerību; arvien sarežģītākas teorijas, arvien pilnīgāki datu apkopojumi, bagātīgāki atalgojumi pētniekiem, kuri guvuši kaut kādus panākumus, un arvien briesmīgāki sodi tiem, kas piedzīvo neveiksmi — to visu izpildot un vairojot līdz par pasaules galam, nav iespējams, ka mēs tomēr neatrisināsim šo noslēpumu.

Tu sūdzies, ka manā pēdējā vēstulē nav pateikts skaidri un gaiši, vai iemīlēšanos es uzskatu par cilvēkam vēlamu vai nē. Nu gan, Vērmeli, tas taču ir jautājums, kuru sagaidām no viņiem\ Atstāj viņu ziņā spriedelēšanu par to, vai mīlestība, patriotisms, celibāts, sveces uz altāra, atturība no alkohola, izglītība ir “labas” vai “sliktas” lietas. Vai nesaproti, ka uz šiem jautājumiem atbildes nav? Nekas nav svarīgi, kā vienīgi tas, vai noteiktos apstākļos kādā brīdī attiecīgais noskaņojums virza Aprūpējamos tuvāk Ienaidniekam vai tuvāk mums. Tāpēc būtu tīri laba lieta likt Aprūpējamajam, lai viņš izlemj, vai mīlestība ir “laba” vai “slikta”. Ja viņš ir uzpūtīgs cilvēks, kurš jūt nicinājumu pret ķermeni, kas patiesībā balstās kaunā, bet ko viņš kļūdaini uzskata par šķīstību — un pieder pie tiem, kam sagādā prieku izsmiet to, ko atzīst līdzcilvēki — tad katrā ziņā liec viņam nolemt pret mīlestību. Iedves pārākuma apziņas pilnu askētismu un tad, kad esi viņa seksualitāti atdalījis no visa, kas to varētu darīt cilvēcīgu, uzmācies viņam kādā daudz brutālākā un ciniskākā formā. Turpretī, ja viņš ir emocionāls un lētticīgs, sabaro viņu ar vecās skolas lēto dzeju un piektās šķiras romāniņiem, līdz esi viņu piespiedis ticēt, ka “Mīla” ir vienlaikus gan neatvairāma, gan savā būtībā uzslavas vērta. Šādi uzskati, protams, nepalīdz izraisīt atgadījuma nešķīstību, taču te ir nepārspējama recepte ilgstošām “cēlām”, romantiskām un traģiskām laulības pārkāpšanām, kuras, ja viss virzās labi, beidzas ar slepkavībām un pašnāvībām. Ja nepaveicas ar to, šos uzskatus var izmantot, lai Aprūpējamo iestūrētu mums noderīgā laulības ostā. Jo arī laulība, lai gan tā ir Ienaidnieka izgudrojums, var būt mums visai lietderīga. Tava Aprūpējamā apkaimē noteikti dzīvo vairākas jaunas sievietes, kuras spētu padarīt viņa kristieša dzīvi īpaši grūtu, ja vien tu spētu piedabūt viņu kādu no tām apprecēt. Kad nākamreiz raksti, lūdzu, ziņo man par to. Pagaidām ielāgo labi, ka iemīlēšanās nav katrā ziņā labvēlīga ne mums, ne otrai pusei. Tas vienkārši ir gadījums, kuru cenšamies izmantot gan mēs, gan Ienaidnieks. Tāpat kā daudzas citas lietas, kas cilvēkus satrauc — veselība un slimība, jaunība un vecums, karš un miers — no garīgās dzīves viedokļa tas ir tikai izejmateriāls.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

20

Mans dārgais Vērmeli!

Ar lielu nepatiku esmu spiests konstatēt, ka vismaz pagaidām Ienaidnieks ir piespiedu kārtā apturējis tavus uzbrukumus Aprūpējamā šķīstībai. Tev gan vajadzēja zināt, ka beigās viņš vienmēr tā dara, un tev vajadzēja apstāties, pirms nonāci tik tālu. Un tagad ir tā, ka tavs cilvēks ir atklājis bīstamo patiesību, ka šie uzbrukumi neturpinās vienmēr. No tā izriet, ka tu vairs nevarēsi izmantot mūsu labāko ieroci — tumsonīgu cilvēcisko būtņu iedomu, ka no mums nav iespējams tikt vaļā citādi, kā vien mums padodoties. Tu taču esi mēģinājis viņu pārliecināt, ka šķīstība ir neveselīga?

Neesmu no tevis vēl saņēmis ziņojumu par apkārtnes jaunajām sievietēm. Vēlētos to dabūt tūlīt, jo, ja mēs nevaram izmantot viņa seksualitāti, lai padarītu viņu netikumīgu, tad mums tā jāizmanto, lai veicinātu vēlamu laulību. Pa to laiku vēlos dot tev dažas norādes

par sieviešu tipu — ar to es domāju fizisko tipu —, kurā būtu vēlams likt viņam iemīlēties, ja reiz iemīlēšanās ir labākais, ko varam panākt.

Protams, vispārējās līnijās šo jautājumu mūsu vietā izlemj gari, kuri atrodas daudz dziļākā Dziļarhijas pakāpē nekā tu un es. Dižo meistaru uzdevums ir katram laikmetam noteikt galvenās maldu vadlīnijas tam, ko varētu dēvēt par seksuālu “gaumi”. Viņi to dara, apstrādājot nelielu populāru mākslinieku, modes dizaineru, aktrišu un reklāmas darbinieku loku, kas nosaka modi. Mērķis ir novērst abu dzimumu pārstāvju interesi no tiem pretējā dzimuma cilvēkiem, ar kuriem būtu vislielākā iespēja veidot savstarpēji garīgi palīdzīgas, laimīgas un auglīgas laulības. Nu jau vairākus gadsimtus mums dabu izdevies uzvarēt līdz tādai pakāpei, ka noteiktas sekundāras vīriešu dzimumpazīmes (tādas kā bārda) esam padarījuši pretīgas gandrīz visām sievietēm — un tam ir daudz dziļāka jēga, nekā tu domā. Kas attiecas uz vīriešu gaumi, laika gaitā esam to stipri variējuši. Vienu brīdi viņus virzījām uz staltu un aristokrātisku skaistuma ideālu, vīriešu godkāri jaucot ar iekāri un veicinot cilvēka dzimuma vairošanos galvenokārt no pašām augstprātīgākajām un izšķērdīgākajām sievietēm. Citā laikā mēs izraudzījāmies pārspīlēti sievišķīgu tipu, vārgu un nīkulīgu, tā ka pārsvaru guva muļķība un gļēvums, kā arī šīm īpašībām vienmēr līdzi nākošais vispārējais neīstums un sīkumainība. Pašlaik mēs ejam pretējā virzienā. Džeza laikmets nomainījis valša laikmetu, un tagad mēs mācām vīriešus iemīlēties sievietēs, kuru augumi tikpat kā nav atšķirami no zēnu augumiem. Tā kā šis skaistuma periods ir vēl pārejošāks nekā citi, ar to mēs vēl pastiprinām sieviešu bailes no novecošanas (gūstot daudz izcilu panākumu) un padarām viņas mazāk gribošas un spējīgas dzemdēt bērnus. Un tas vēl nav viss. Mēs esam iedarbinājuši mehānismu, kas sabiedrībā pieļaujamo šķietama kailuma (nevis īsta kailuma) parādīšanu mākslā, uz skatuves vai pludmalē dara daudz vaļīgāku. Tas viss, protams, ir tikai māns; ķermeņi, kurus rāda populārā māksla, ir nepatiesi uzzīmēti; dzīvās sievietes peldkostīmos vai korsetēs patiesībā ir iežmiegtas un butaforiski pārveidotas, lai izskatītos stingrākas, slaidākas un zēniskākas, nekā daba pieaugušai sievietei ļauj būt. Tai pašā laikā mūsdienu pasaulei ir iemācīts, ka tā ir “atklātāka” un “veselīgāka” un atgriežas pie dabas. Rezultātā mēs vīriešu vēlmes aizvien vairāk un vairāk virzām uz ko tādu, kā īstenībā nemaz nav — padarot acs lomu seksualitātē arvien nozīmīgāku un tai pašā laikā prasības arvien neizpildāmākas. Kas no tā izriet, to vari viegli paredzēt!

Tāda ir pašreizējā stratēģija, bet vispārējā plāna ietvaros tomēr varam manevrēt tava Aprūpējamā vēlmes vienā no diviem virzieniem. Ja uzmanīgi ielūkosies vīrieša sirdī, tu ieraudzīsi, ka viņa iztēli vajā vismaz divas iedomu sievietes — zemes sieviete un pazemes Venēra, un ka atkarībā no iedomātā tēla vina iekāres kvali-' > tāte atšķiras. Ilgas pēc pirmā tipa sievietes ir tādas, kuras dabiski pieskaņojas Ienaidnieka vēlmēm — tās viegli saistās ar mīlestību, paklausību laulības dzīvei un tās viscaur iekrāso zeltainā godbijības un dabiskuma gaisma, kura mums ir tik pretīga. Otrs ir sievietes tips, kuru vīrietis iekāro brutāli un vēlas iekārot brutāli, tas ir tips, kuru vislabāk izmantot, lai viņu aizvilinātu prom no laulības vispār, bet pret kuru, pat laulības ietvaros, viņš sliecas izturēties kā pret verdzeni, elku vai nozieguma līdzdalībnieci. Viņa mīlestība pret pirmo tipu arī var ietvert to, ko Ienaidnieks sauc par ļaunumu, bet tikai gadījuma pēc: vīrietis vēlēsies, kaut viņa nebūtu sieva citam un nožēlos, ka nevar mīlēt likumīgi. Taču otrā tipa sievietē — izjust ļaunumu — ir tas, ko viņš vēlas; tas ir šis garšas “asums”, ko viņš meklē. Sejā ras izpaužas kā dzīvnieciskums, drūmums, viltīga gudrība vai nežēlība, kas viņu saista, un augumā — kā kaut kas pavisam atšķirīgs no tā, ko viņš parasti sauc par Skaistu, kaut kas tāds, ko, ar vēsu prātu spriežot, viņš nodēvētu pat par neglītu, bet kam ar mūsu mākslas palīdzību varam likt nospēlēt uz viņa personīgās apmātības kailā nerva.

Velnišķīgās Venēras īstā nozīme bez šaubām ir prostitūta vai mīļākā. Taču, ja tavs cilvēks ir kristietis un labi ievingrinājies aplamībās par neatvairāmo un visu piedodošo Mīlu, bieži vien viņu var piedabūt apprecēt šādu sievieti. Un ir tiešām vērts papūlēties, lai to panāktu. Tu būsi cietis neveiksmi attiecībā uz netiklību un privātiem netikumiem; bet ir jau vēl citas, netiešākas metodes, kā izmantot vīrieša seksualitāti, lai viņu pazudinātu. Un tās, starp citu, ir ne vien iedarbīgākas, bet arī ļoti patīkamas; nelaimes, ko tās izraisa, ir ļoti ilgstošas un brīnišķīgas.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

21

Mans dārgais Vērmeli!

Jā. Seksuālo kārdinājumu periods ir brīnišķīgs laiks, lai izdarītu aplinkus uzbrukumu Aprūpējamā aizvainotībai. Tas pat varētu tapt par galveno uzbrukumu, ja vien viņš nepamana, ka tas ir galvenais. Taču šeit, tāpat kā visā citā, tev jāsagatavo triecienam ceļš, aptumšojot viņa prātu.

Vīriešus nesadusmo vienkārši nelaime, bet gan nelaime, kas tiek uztverta kā netaisnība. Un sajūta, ka notikusi netaisnība, izriet no domas, ka ir tikusi noraidīta taisnīga prasība. Tātad, jo biežāk varam panākt, ka Aprūpējamais izvirza vairāk prasību pret dzīvi, jo biežāk viņš jutīsies, ka viņam dara pāri, un rezultātā kļūs viegli nokaitināms. Tu noteikti būsi pamanījis, ka nekas viņam tik viegli neliek aizsvilties kā apjauta, ka laiks, kuru viņš cerējis izmantot savām vajadzībām, negaidīti tiek atņemts. Piemēram, brīdī, kad

viņš ilgojies pēc klusa vakara, ierodas negaidīts viesis, vai tad, kad viņš paredzējis sirsnīgu tête-à-tête ar savu draugu, atnāk arī drauga runīgā sieva, — un tas viņu izsit no sliedēm. Nav jau viņš nemaz tik nelaipns un kūtrs, lai šīs mazās pieklājības prasības viņam būtu pārāk grūtas. Tās sanikno tāpēc, ka viņš uzskata, ka viņa laiks pieder viņam pašam, un jūt, ka tas tiek nozagts. Tāpēc tev dedzīgi jāsargā viņa prātā šis dīvainais pieņēmums, ka “mans laiks pieder man”. Lai viņš uzsāk katru dienu ar sajūtu, ka ir divdesmit četru stundu likumīgais īpašnieks. Lai viņš sajūt kā smagu nodokļa maksājumu to daļu no laika, ko viņš atdod saviem darba devējiem, bet to laiku, ko atvēl reliģiskajiem pienākumiem — kā dāsnu ziedojumu. Taču nekad neļauj viņam šaubīties, ka viss laiks, no kura šie atvilkumi notiek, kaut kādā neizprotamā veidā ir viņa īpašums.

Tas ir delikāts uzdevums. Pieņēmums, kuru tev jācenšas uzturēt, ir tik absurds, ka, ja reiz tas tiek apšaubīts, par mēs nespējam atrast ne kripatiņas argumenta tā aizstāvībai. Cilvēks nevienu laika kripatiņu nevar ne radīt, ne paturēt; tas viss viņam tiek piešķirts kā dāvana; tikpat labi viņš varētu par personisko īpašumu uzskatīt sauli un mēnesi. Bez tam viņš ir pieņēmis, ka ir atdevis sevi pilnīgā kalpošanā Ienaidniekam; un, ja Ienaidnieks parādītos miesiskā veidā un pieprasītu šo pilnīgo kalpošanu pat veselu dienu, viņš neatteiktu. Viņš justos ļoti atvieglots, ja šī viena diena neprasītu neko grūtāku kā klausīšanos muļķīgās sieviešu pļāpās; un viņš justu atvieglojumu, kas robežotos jau ar vilšanos, ja par pusstundu no šīs dienas Ienaidnieks teiktu: “Tagad ej un izklaidējies!” Tātad, ja viņš kaut mirkli aizdomājas par šo pieņēmumu, pat viņam ir jāatskārš, ka patiesībā viņš katru dienu atrodas tādā situācijā. Tāpēc, kad runāju par šī pieņēmuma uzturēšanu viņa prātā, es ar to nebūt nedomāju kādu argumentu sagādāšanu tā aizstāvībai, l ādu vispār nav. Tavs uzdevums ir tikai negatīvs. Neļauj viņa domām pat pietuvoties šim jautājumam! Ietin to tumsībā, un lai viņa Laika īpašuma sajūta neapjausta un iedarbīga guļ klusiņām šīs tumsības pašā vidū. īpašuma izjūta vispār ir vienmēr veicināma parādība. Cilvēciskās būtnes mūždien izvirza pretenzijas uz īpašumu, kas izklausās vienlīdz smieklīgi kā Debesīs, tā Ellē, un mums jāgādā par to, lai viņi turpinātu to darīt. Mūsdienās pretestību šķīstai dzīvei lielā mērā veicina cilvēku uzskats, ka viņiem “pieder” viņu ķermeņi — šie plašie un nedrošie mājokļi, kuri pulsē no enerģijas, kas radījusi pasaules, un kuros viņi nokļūst bez pašu ziņas un pēc Cita iegribas tiek no tiem izrauti! Tas ir gluži tāpat kā kādas karaliskas ģimenes atvasei tēvs aiz mīlestības piešķirtu liela apgabala pārvaldnieka titulu, bet apgabalu reāli pārvaldītu gudri padomnieki, un šis bērns iedomātos, ka viņam patiešām pieder pilsētas, meži un labība, tāpat kā spēļu klucīši viņa bērnistabā.

Šo īpašuma izjūtu mēs radām ne tikai izmantojot lepnību, bet arī izmantojot apjukumu. Mēs iemācām viņiem nepamanīt piederības vietniekvārda dažādās nozīmes — šis smalko gradāciju atšķirības, kas sākas ar “mani zābaki” un turpinās ar “mans suns”, “mans kalpotājs”, “mana sieva”, “mans tēvs”, “mans kungs”, “mana zeme”, līdz pat “mans Dievs”. Cilvēkiem var iemācīt nonivelēt visas šīs nozīmes līdz īpašnieciskajam “mans” — “mani zābaki” līmenim. Jau bērnistabā bērnam var iemācīt ar “mans spēļu lācītis” domāt nevis veco iedomu tēlu, kuram tiek veltīta pieķeršanās un ar kuru pastāv īpašas attiecības (un ja mēs neesam piesardzīgi, tad Ienaidnieks iemācīs viņiem to domāt tieši šādā nozīmē), bet “lācītis, kuru es varu saraustīt gabalos, ja man tā patiks”. Un šīs nozīmju skalas pretējā galā mēs esam iemācījuši cilvēkiem teikt “mans Dievs” ar nozīmi, kas visai maz atšķiras no “maniem zābakiem”. Ar to tiek

saprasts “Dievs, kurš man ir parādā par maniem dižajiem pakalpojumiem un kuru es izmantoju no kanceles — Dievs, kuru esmu iedzinis stūrī”. Visam tam caurvijas smieklīgais apstāklis, ka vārdu “mans” tā pilnīgā piederības izpratnē neviena cilvēciskā būtne nedrīkst teikt ne par vienu lietu pasaulē. Galu galā vai nu Mūsu Tēvs, vai arī Ienaidnieks būs tie, kas teiks vārdu “mans” par katru lietu, kas ir, un it sevišķi par katru cilvēku. Un esi drošs, pašās beigās cilvēki uzzinās, kam tad īsti viņu laiks, viņu dvēseles un viņu miesas pieder — vienalga, kam, bet tikai ne viņiem. Pašlaik Ienaidnieks par it visu saka “mans”, pamatojoties uz pedantiskā, likumīgā pamata, ka Viņš to visu radījis. Tomēr beigu beigās Mūsu Tēvs cer par visām lietām teikt “mans”, balstoties uz reālistiskāka un dinamiskāka pamata — iekarošana.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

22

Mans dārgais Vērmeli!

Tātad! Tavs cilvēks ir iemīlējies, pie tam vissliktākajā kandidatūrā, kāda vien iespējama — meitenē, kura pat neparādās atskaitē, kuru tu man atsūtīji. Varbūt tev būs interesanti uzzināt, ka nelielie pārpratumi ar Slepenpoliciju, kurus tu centies izraisīt sakarā ar dažiem nepiesardzīgiem izteikumiem vienā no manām vēstulēm, ir novērsti. Tu ļoti maldies, ja tādā veidā cerēji tikt vaļā no maniem pakalpojumiem. Par to tu samaksāsi, tāpat kā par citām rupjām kļūdām. Pagaidām vēstulei pievienoju nupat izdotu nelielu grāmatiņu par jauno Pārmācības Namu Neprasmīgiem Kārdinātājiem. Tā ir krāšņi ilustrēta, un tu neatradīsi tajā nevienu garlaicīgu lappusi.

Esmu ielūkojies šīs meitenes lietā, un tas, ko tur ieraugu, mani šausmina. Nevis šāda vai tāda kristiete, bet zemiska, nekrietna, muļķīgi smaidoša, bikla, mazrunīga, bāla, nesvarīga, nevainīga, lietišķa jaunkundzīte. Mazā nejēga! Man no viņas nāk vēmiens. Viņa ož, un pirkstus apdedzina pat viņas dosjē lapaspuses! Cik sabojāta ir kļuvusi pasaule! Vecajos labajos laikos mēs gādātu, lai viņa nonāktu arēnā. Tāds tips kā viņa tam ir kā radīts. Lai gan arī tur no viņas būtu visai maz labuma. Maza, liekulīga viltniece (pazīstu es tādas), kas izskatās tā, ka, ieraudzījusi asinis, varētu noģībt, ber tad ar smaidu iet nāvē. Viltniece caur un cauri. Izskatās pati nevainība, bet netrūkst asprātības, kas pat manī ieraudzītu ko jocīgu! Netīrā, tukšā svētule — un tomēr gatava mesties šī stulbeņa apkampienos kā jebkurš cits dzīvnieks, kas vairojas. Kāpēc gan Ienaidnieks, ja reiz Viņš ir ķerts uz nevainību, viņai par to nesadod pa galvu — nevis noskatās un svētlaimīgi smaida?

Dziļi sirdī Ienaidnieks ir hedonists. Visi tie gavēņi, vigīlijas, sārti un krusti ir tikai fasāde. Vai arī tas viss ir tikai kā jūras putas krastmalā. Bet tur jūrā, Viņa jūrā, ir prieki un vēlreiz prieki. Un Viņš to arī neslēpj; pie Viņa labās rokas ir “prieka pilnība mūžīgi”. Ufl Man šķiet, Viņam nav ne mazākās nojautas par to augsto un skarbo mistēriju, līdz kurai mēs paceļamies savā Posta Vīzijā. Viņš ir vulgārs, Vērmeli. Viņam ir pilsonisks prātiņš. Pasauli Viņš ir piepildījis ar visādiem priekiem. Cilvēkiem ir dotas lietas, ar ko nodarboties visu cauru dienu, pret ko Viņam nav ne mazāko iebildumu — gulēšana, mazgāšanās, ēšana, dzeršana, mīlēšanās, spēlēšanās, lūgšanas, darbs. Un, lai mums no tā tiktu kāds labums, visam iepriekš jātiek izkropļotam. Mēs cīnāmies ļoti neizdevīgās pozīcijās. Mūsu pusē nekas nav dabiski. (Tas gan nav attaisnojums tev. Ar tevi es vēl izrēķināšos. Tu mani vienmēr esi ienīdis un, kad iedrošinājies, biji nekaunīgs.)

Tad nu, protams, viņš iepazīsies ar tās sievietes ģimeni un visu viņas sabiedrību. Vai tad tu nesaproti, ka šī māja ir no tām, kurā

viņš vispār nekad nedrīkstētu ieiet? Tā visa ir pilna ar šo nāvējošo smaku. Pat dārznieks, lai gan nostrādājis mājā tikai piecus gadus, sāk to uzsūkt. Pēc viesošanās nedēļas nogalē par ciemiņi paņem sev līdzi kādu daļu no šīs smakas. Suns un kaķis ir piesūkušies ar to. Un māja ir pilna ar kaut kādu neizdibināmu noslēpumu. Mēs esam droši par to (tā ir pamatprincipu lieta), ka katrs ģimenes loceklis kaut kādā veidā izmanto citus — bet mēs nevaram atklāt, kā īsti. Noslēpumu, kas īsti slēpjas aiz šīs tēlotās nesavtīgās mīlestības, viņi glabā tikpat nenovīdīgi kā Ienaidnieks. Visa māja un dārzs ir viena liela riebeklība. Tai ir nepatīkama līdzība ar kāda cilvēku dzimuma rakstnieka Debesu raksturojumu: “Tāles, kur ir tikai dzīvība, un tāpēc viss, kas nav mūzika, ir klusums.”

Mūzika un klusums — kā man tie riebjas! Cik gan pateicīgiem mums jābūt, ka, kopš Mūsu Tēvs ienācis Ellē (tas gan notika senāk, nekā cilvēki to spēj gaismas gados izteikt), vairs ne kvadrātcolla Elles telpas un ne brīdis ellišķīgā laika vairs nav atdots kādam no šiem pretīgajiem spēkiem, bet visu ir pārņēmis Troksnis —Troksnis, šī varenā dinamika, skaniska izpausme visam, kas ir triumfējošs lieliskumā, nežēlīgs un vīrišķīgs — Troksnis, vienīgais, kas pasargā mūs no muļķīgām sirdsapziņas ēdām, izmisīgas nožēlas un nepiepildāmām ilgām. Beigās mēs pārvērtīsim Visumu vienā vienīgā Troksnī. Uz Zemes šajā jomā jau esam guvuši lielus panākumus. Galu galā Debesu melodijas un klusums tiks pārkliegts. Taču es atzīstu, ka pagaidām mēs vēl ne tuvu neesam tik skaļi kā vajadzētu. Joprojām tiek veikti pētījumi. Tikmēr, tu, mazais, riebīgais — [Šeit manuskripts apraujas un liek turpināts citā rokrakstā. ] Vēstules sacerēšanas karstumā atklāju, ka nejauši esmu ļāvis sev pieņemt liela simtkāja veidolu. Tāpēc vēstules nobeigumu esmu nodiktējis savam sekretāram. Tagad, kad pārvērtība ir notikusi, redzu, ka šādi fenomeni atgadās laiku pa laikam. Kaut kādas baumas par to ir sasniegušas arī cilvēkus, un sagrozītā veidā ziņas par to sniedz dzejnieks Miltons — ar smieklīgu piebildi, ka šādas formas pārvērtības ir “sods”, ko mums uzlicis Ienaidnieks.

Pārvērtība nāk no iekšienes, un tā ir varenā Dzīvības Spēka izpausme, kuru Mūsu Tēvs pielūgtu, ja vien viņš pielūgtu vēl ko citu, izņemot pats sevi. Atrazdamies savā pašreizējā veidolā, es izjūtu vēl lielāku nepieciešamību tevi redzēt un ar tevi saplūst nesaraujamā apkampienā.

(Parakstījies) Liškasvilpe

Viņa Bezdibenīgās I’eklības apakšsekretārs Skrūvšņore, TE., BS. utt.

23

Mans dārgais Vērmeli!

Ar šīs meitenes un viņas pretīgās ģimenes gādību Aprūpējamais ik dienas iepazīst aizvien vairāk kristiešu un pat ļoti gudrus kristiešus. Tagad uz ilgu laiku ir kļuvis neiespējami aizvākt garīgumu no viņa dzīves. Labi, tad mums t&s jāsamaitā. Bez šaubām tu treniņlaukumā bieži būsi izpildījis vingrinājumu, pārvēršoties par gaismas eņģeli. Nu ir pienācis laiks to izdarīt Ienaidnieka acu priekšā. Ar Pasauli un Miesu mums neveicās, atliek trešais līdzeklis. Un panākumi šajā trešajā jomā ir visiespaidīgākie. Samaitāts svētais, farizejs, ink-vizitors vai burvis Ellē sagādā daudz vairāk prieka nekā vienkārši parasts tirāns vai izvirtulis.

Pārlūkojot tava Aprūpējamā jaunos draugus, esmu secinājis, ka vislabākais uzbrukuma mērķis būtu robeža starp teoloģiju un politiku. Daudzus no viņa jaunajiem draugiem ļoti nodarbina re-

liģijas sabiedriskā nozīme. Pati par sevi tā ir slikta lieta, bet no tās iespējams gūt labumu.

Tu redzēsi, ka laba tiesa kristiešu politisko rakstnieku domā, ka jau ļoti agrīnā stadijā kristietība aizgājusi aplamā virzienā un novirzījusies no tās Dibinātāja mācības. Lūk, šī ideja mums jāizmanto, lai no jauna veicinātu “vēsturiskā Jēzus” koncepcijas meklējumus, atmetot visus vēlākos “uzslāņojumus un izkropļojumus”, lai pēc tam pretstatītu to visai kristietības tradīcijai. Iepriekšējā paaudzē mēs gādājām par “vēsturiskā Jēzus” konstrukciju liberālisma un humānisma garā, tagad izvirzām jaunus marksisma, apokaliptiskā un revolucionārā stila “vēsturiskos Jēzus”. Šīm konstrukcijām, kuras ik pa kādiem trīsdesmit gadiem esam apņēmušies nomainīt, ir ļoti daudz priekšrocību. Pirmkārt, tās visas cilvēka dievbijību novirza uz kaut ko, kā nemaz nav, jo ikviens “vēsturiskais Jēzus” ir nevēs-turisks. Tekstā ir rakstīts tas, kas rakstīts, un tur neko nevar pielikt, tāpēc ikkatrs jaunais “vēsturiskais Jēzus” jāizveido, kaut ko vienā aspektā pieklusinot, citā kaut ko pārspīlējot un nodarbojoties ar minējumiem, par kuriem ikdienas dzīvē neviens nedotu ne plika graša, bet kuri ir labi diezgan, lai katra izdevēja rudens reklāmas sarakstā radītu jaunu napoleonu, jaunu Šekspīru vai jaunu sviftu ražu. Otrkārt, visas šīs konstrukcijas sevišķu nozīmi piešķir kādai īpašai teorijai, ko viņu “vēsturiskais Jēzus” it kā esot izvirzījis. Viņam noteikti jābūt “svarīgam cilvēkam” šī vārda mūsdienu izpratnē — tādam, kas ir kādas savtīgas un nelīdzsvarotas idejas iznākums — dīvainim, kas pasaulei pārdod panaceju. Tādējādi mēs novēršam cilvēku domas no tā, Kas Viņš ir un Ko Viņš dara. Vispirms mēs viņu padarām vienīgi par skolotāju un tad apslēpjam ļoti būtisko saskaņu viņa un citu lielo ētikas skolotāju mācībās. Cilvēciskām būtnēm nedrīkst ļaut pamanīt, ka visi lielie ētikas skolotāji ir lenaid-nieka sūtīti, ne lai kaut ko jaunu vēstītu, bet gan lai atgādinātu un no jauna apstiprinātu sākotnējos morāles pamatprincipus, kurus mēs pastāvīgi cenšamies noslēpt. Mēs radām sofistus: Viņš tiem atbildēt sūta Sokrātu. Mūsu trešais mērķis ir ar šo konstrukciju palīdzību izpostīt ticības dzīvi. Patieso Ienaidnieka klātbūtni, kuru cilvēki piedzīvo lūgšanās un sakramentos, mēs aizstājam ar kādu varbūtēju, tālu, miglainu un nepievilcīgu tēlu, kurš runāja svešādā valodā un mira sen atpakaļ. Tādu tēlu nevar pielūgt. Tādējādi esam panākuši, ka radība vairs nepielūdz savu Radītāju, bet vienkārši kādu partejisku cilvēku atzītu vadoni un — beigu beigās — izglītota vēsturnieka uzslavētu pagātnes tēlu. Ceturtkārt, ne tik vien tāds Jēzus tēls ir nevēsturisks, bet tāda reliģija ar vēsturi maldina vēl citā veidā. Ne tauta, ne arī kāds cilvēks nav pārgājis Ienaidnieka pusē, vienkārši vēsturiski pētot Jēzus biogrāfiju kā biogrāfiju. Patiešām, pilnīga Jēzus biogrāfija cilvēkam nav izpausta. Agrīnie kristieši tika atgriezti ar vienu vienīgu vēsturisku faktu (Augšāmcelšanos) un vienu vienīgu teoloģisku doktrīnu (Pestīšanu), kas iedarbojās uz viņu grēkapziņu, kura viņiem jau piemita. Šajā sakarībā “grēks” nenozīmē kādu “svarīga cilvēka” jaunizgudrotu modīgu likumu pārkāpšanu, bet gan seno vispārzināmo, universālo morāles likumu pārkāpšanu, kurus bija mācījušas viņu aukles un mātes. “Evaņģēliji” nāca vēlāk un tika uzrakstīti, nevis lai cilvēkus padarītu par kristiešiem, bet lai stiprinātu jau esošos kristiešus.

Tāpēc, lai arī cik bīstams kādā atsevišķā brīdī “vēsturiskais Jēzus” mums varētu šķist, tas mums allaž jāatbalsta. Kas attiecas uz vispārējo kristietības un politikas saskari, te mūsu pozīcija ir visai delikāta. Mēs noteikti nevēlamies, lai kristietība pārpludinātu cilvēku politisko dzīvi, jo būtu liela nelaime, ja tiktu nodibināts kaut kas līdzīgs patiesi taisnīgai sabiedrībai. No otras puses, mēs pat ļoti vēlamies, lai cilvēki kristietību traktētu kā līdzekli, vislabāk, protams, kā līdzekli savu personīgo mērķu sasniegšanai, bet, ja tas neizdodas, tad kā pretlīdzekli vienalga kam — pat sabiedriskā taisnīguma panākšanai. Jāliek cilvēkam sabiedrisko taisnīgumu vērtēt kā lietu, kuru pieprasa Ienaidnieks, un tad jānoved viņš līdz pakāpei, kurā kristietība tiek novērtēta kā līdzeklis, kas varētu radīt sabiedrisko taisnīgumu. Ienaidnieks neļaujas sevi izmantot kā ērtību. Cilvēki vai tautas, kas domā, ka viņi atdzīvinās Ticību, lai izveidotu labāku sabiedrību, tikpat labi varētu iedomāties, ka iespējams izmantot Debesu valstības kāpnes kā īsāko ceļu līdz tuvākajai aptiekai. Par laimi, ap šo nelielo stūrīti cilvēkus apvest ir pavisam viegli. Tikai šodien es atradu kāda kristiešu rakstnieka darba fragmentu, kurā viņš iesaka savu kristietības versiju, kas pamatota ar to, ka “tikai šāda ticība spēj pārdzīvot veco kultūru nāvi un jaunu civilizāciju dzimšanu”. Vai redzi sīko plaisiņu? “Tici tam nevis tāpēc, ka tā ir patiesība, bet kāda cita iemesla dēļ.” Tā ir mūsu spēlīte.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

24

Mans dārgais Vērmeli!

Esmu sazinājies ar Izvārtuli, kas ir atbildīga par tava Aprūpējamā meiteni, un sāku saskatīt plaisiņu meitenes bruņās. Tas ir kāds mazs, neuzkrītošs grēciņš, kurš viņai ir kopīgs gandrīz ar visām sievietēm, kas uzaugušas inteliģentā sabiedrībā, ko vieno skaidri formulēta ticība. Šis grēciņš izpaužas vienkāršā pieņēmumā, ka ārpusē stāvošie, kuriem šīs ticības nav, ir patiešām stulbi vai smieklīgi. Vīriešu kārtas pārstāvji, kuriem ar šiem nepiederošiem parasti nākas tikties, to neizjūt. Viņu pašpārliecība, ja viņiem tāda piemīt, ir cita veida. Taču viņas pārliecība, kura viņai šķiet iegūta, pateicoties Ticībai, patiesībā aizgūta no apkārtējā vidē valdošās gaisotnes. Šī pārliecība īstenībā daudz neatšķiras no sajūtas, kāda viņai bija desmit gadu vecumā, — ka tādi zivju nazīši, kādi tika lietoti tēva mājā, ir pareizie, normālie jeb “īstie”, kamēr tie, kurus lietoja kaimiņu ģimenēs,

nepavisam nebija “īstie zivju nazīši”. Tomēr šai gadījumā nezināšanas un naivuma deva ir tik liela un garīgās lepnības tur ir tik maz, ka tas mums neļauj cerēt iegūt meiteni pašu. Vai esi padomājis, kā ar to varētu ietekmēt tavu Aprūpējamo?

Iesācējam mūždien ir tieksme uz pārspīlējumiem. Cilvēks, kurš sabiedrībā ieguvis augstāku stāvokli, ir pārlieku izsmalcināts, jauns zinātnieks ir pedantisks. Jaunajās aprindās tavs Aprūpējamais ir iesācējs. Viņš apgrozās tajās ik dienas, iepazīdams tāda veida kristīgu dzīvi, kādu agrāk nebija pat iztēlojies, un skatās uz to caur rozā brillēm, jo ir iemīlējies. Aprūpējamais ļoti vēlas (un Ienaidnieks patiešām dod viņam tādu rīkojumu) šim paraugam sekot. Vai tu nevarētu izdarīt tā, lai viņš sāk imitēt arī savas iemīļotās trūkumus 1 > > un tos tik ļoti pārspīlē, ka tas, kas viņā ir maznozīmīgs, viņam kļūst par stiprāko un brīnišķīgāko grēku — Garīgo Lepnību?

Apstākļi tam šķiet ideāli. Viņa jaunais paziņu loks ir tāds, ka viņš var tikt kārdināts lepoties daudzu citu iemeslu dēļ, kam ar kristietību nav nekāda sakara. Šie ļaudis ir izglītotāki, gudrāki, sabiedrībā vairāk atzīti par tiem, kurus viņš ir sastapis iepriekš. Bez tam attiecībā uz savu paša vietu tur viņš atrodas zināmu ilūziju varā. “Mīlas” iespaidā viņš vēl varētu sevi uzskatīt par meitenes necienīgu, taču viņš strauji atmet domu, ka varētu būt pārējo necienīgs. Viņam nav ne jausmas, cik daudz viņam tiek piedots tikai tāpēc, ka šie cilvēki ir žēlsirdīgi un samierinās ar viņu, jo nu viņš pieder pie šīs ģimenes. Viņam ne sapņos nerādās, cik daudz no viņa teiktā, no viņa uzskatiem viņi atpazīst vien kā atbalsi no viņiem pašiem. Un vēl mazāk viņš nojauš, cik daudz no baudījuma, ko sniedz šo cilvēku sabiedrība, izriet no meitenes erotiskās burvības, kura apņem visu, kas ar viņu saistīts.

Viņš domā, ka šo cilvēku sarunas un dzīvesveids šķiet patīkams tāpēc, ka ir kaut kas kopīgs viņu garīgajā līmenī, lai gan patiesībā šie ļaudis stāv tik tālu no viņa, ka, nebijis mīlestības, daudz kas no tā, ko viņš tagad pieņem, viņu mulsinātu vai biedētu. Viņš līdzinās sunim, kurš iedomājas, ka sajēdz kaut ko no šaujamieročiem tikai tāpēc, ka medību instinkts un pieķeršanās saimniekam ļauj tam izbaudīt medības.

Te nu ir tava izdevība. Kamēr Ienaidnieks ar erotisku mīlestību un dažu visai uzticami kalpojošu cilvēku palīdzību ceļ šo jauno barbaru līdz līmenim, kuru viņš citādi nekad nebūtu sasniedzis, tev jāliek sajust, ka viņš ir atradis savu līmeni — ka tie ir “viņam līdzīgi” un ka, nonākot viņu vidū, viņš ir pārnācis mājās. Kad viņš nonāks citā sabiedrībā, tā šķitīs garlaicīga, daļēji tāpēc, ka visā apkārtnē patiesi gandrīz vai ikviena cita sabiedrība ir daudz mazāk saistoša, bet galvenokārt tāpēc, ka tur viņam pietrūks jaunās sievietes burvīguma. Tev jāiemāca viņam domāt, ka atšķirība starp aizraujošu un garlaicīgu sabiedrību ir atšķirība starp kristiešiem un nekristiešiem. Tev jāliek viņam sajust (bet lai viņš labāk to neizsaka vārdos), “cik atšķirīgi mēs, kristieši, gan esam”, un ar “mēs, kristieši” viņam īstenībā, bet neapzināti jāsaprot “savējie” un ar “savējiem” jāsaprot nevis “cilvēki, kuri ir savā mīlestībā un pazemībā mani pieņēmuši”, bet “cilvēki, ar kuriem man ir tiesības būt saistītam”.

Ja tu viņu tā mulsināsi — tev sekmēsies. Ja liksi viņam būt apzināti un atklāti lepnam par to, ka viņš ir kristietis, visticamāk, piedzīvosi neveiksmi. Ienaidnieka brīdinājumi ir pārlieku labi zināmi. No otras puses, ja ļausi domai par “mums, kristiešiem” pilnīgi izkrist no viņa prāta un liksi būt vienkārši pašapmierinātam par piederību “savējiem”, tev neizdosies izraisīt īstu gara lepnību, bet tikai tukšu sabiedrisku augstprātību, kura salīdzinoši ir tikai tādi nieki, mazs, gaudens grēciņš. Tev jācenšas visām viņa domām piejaukt viltīgi slēptu pašslavināšanu un nekad nepieļaut uzdot sev jautājumu: “Par ko gan īsti es sevi slavēju?” Doma par piederību kādam noslēgtam cilvēku lokam, par piederību kaut kam slepenam viņam ir ļoti tīkama. Spēlē uz šīs stīgas! Iemāci viņam, izmantojot meitenes ietekmi, kad viņa uzvedas vismuļķīgāk, tēlot pieņemošu uzjautrinājumu par to, ko neticīgie saka. Te var izrādīties noderīgas dažas teorijas, kuras viņš varētu iepazīt mūsdienu kristiešu aprindās; ar to es domāju teorijas, kuras sabiedrības cerību liek uz kādu noslēgtu “kalpotāju” loku un saujiņu apmācītu teokrātu. Vai šīs teorijas ir pareizas vai ne, tā nav tava bēda, galvenais ir padarīt kristietību par noslēpumu reliģiju, kurā viņš justos viens no visvairāk iesvaidītiem.

Lūdzams, nepiebārsti savas vēstules ar visādiem niekiem par Pasaules karu. Bez šaubām gala iznākums ir svarīgs, bet par to rūpējas Augstākā Virspavēlniecība. Man ne vismazākajā mērā neinteresē, cik daudz cilvēku Anglijā gājuši bojā bombardēšanā. Kādā dvēseles stāvoklī viņi nomiruši, varu uzzināt no attiecīgajiem dienestiem. To, ka viņiem kaut kad bija jāmirst, zināju jau tāpat. Vairāk koncentrējies uz savu tiešo darbu!

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšnore »

25

Mans dārgais Vērmeli!

īstā nelaime ar aprindām, kurās tavs Aprūpējamais apgrozās, ir tā, ka tajās pastāv tīra kristietība. Protams, viņiem visiem ir arī personīgās intereses, taču vienojošā saikne paliek tīrā kristietība. Ja cilvēkiem vispār jākļūst par kristiešiem, tad mēs vismaz vēlamies paturēt viņus dvēseles stāvoklī, ko sauc par “Kristietība Un”. Tu jau zini — Kristietība un Krīze, Kristietība un Jaunā Psiholoģija, Kristietība un Jaunā Pasaule, Kristietība un Dziedināšana, Kristietība un Parapsiholoģija, Kristietība un Veģetārisms, Kristietība un Pareizrakstības Reforma. Ja viņiem jābūr kristiešiem, lai viņi ir kristieši ar piebildi. Pašu ticību aizstāj ar kādu kristīgi ietonētu Modi! Piestrādā pie viņu bailēm no Tās Pašas Vecās Lietas!

Bailes no Tās Pašas Vecās Lietas ir viena no vērtīgākajām kaislībām, ko esam radījuši cilvēku sirdīs — neizsīkstošs avots ķecerībām

reliģijā, muļķībām padomu došanā, neuzticībai laulībā un nepastāvībai draudzībā. Cilvēki dzīvo laikā un realitāti pārdzīvo secībā. Lai pārdzīvotu to pēc iespējas pilnīgāk, viņiem nākas pārdzīvot daudz dažādu lietu. Citiem vārdiem sakot, viņiem jāpiedzīvo pārmaiņas. Un, tā kā viņiem vajadzīgas pārmaiņas, tad Ienaidnieks (dziļi sirdī būdams hedonists) viņiem tās ir darījis tīkamas, gluži tāpat kā Viņš darījis patīkamu ēšanu. Bet, tā kā Viņš nevēlas, lai pārmaiņas, tāpat kā ēšana, kļūtu par pašmērķi, labpatiku uz pārmaiņām viņš līdzsvarojis ar labpatiku uz pastāvību. Savā paša radītajā pasaulē, savienodams pārvērtību un pastāvību, Viņš ir izmanījies apmierināt abas tieksmes. To sauc par Ritmu. Viņš ir devis tiem gadalaikus — atšķirīgus, tomēr katru gadu tos pašus, tā ka pavasaris arvien tiek izjusts kā atjaunotne, bet ikreiz arī kā no neatminamiem aizlaikiem atkārtota tēma. Savā baznīcā viņš tiem devis baznīcas gadu; gavēni nomaina svētki, bet tie ir tie paši svētki, kas bijuši jau agrāk.

Tāpēc gluži tāpat, kā mēs ņemam un pārspīlējam ēšanas prieku, lai izraisītu rijību, tāpat mēs ņemam arī šo dabisko slieksmi pēc pārmaiņām un, izkropļojot to, pārvēršam prasībā pēc kaut kā absolūti jauna. Šī prasība visā pilnībā ir mūsu meistardarbs. Ja mēs neizpildītu savu pienākumu, cilvēki būtu ne vien apmierināti, ber pat justos aizgrābti, redzot pirmreizīgā un pazīstamā miju šī janvāra sniegpārsliņās, šī rīta saullēktā, šo Ziemassvētku pudiņā. Bērni, kamēr viņus neesam pāraudzinājuši, ir pilnīgi apmierināti ar gadalaikiem piemērotu rotaļu secību, kurās sunīšu spēli nomaina kastaņu mētāšana tikpat nemainīgi, kā vasarai seko rudens. T ikai ar mūsu nerimstošām pūlēm tiek uzturēta prasība pēc bezgalīgām jeb neritmiskām pārmaiņām. Šī prasība ir vērtīga no dažādiem viedokļiem. Pirmkārt, tā mazina prieku, tai pat laikā vairojot iegribas. Pēc savas iedabas pirmreizīguma prieks ir visvairāk pakļauts “sarūkošā gandarījuma likumam”. Turklāt nepārtraukta pirmreizība maksā naudu, tāpēc vēlme pēc tās vedina uz alkatību vai uz neapmierinātību, vai uz abiem diviem reizē. Un vēl: jo šī kāre ir nesātīgāka, jo drīzāk tā aprij visus nevainīgos priekus un noved pie tā, ko Ienaidnieks ir aizliedzis. Tāpēc, uzkurinot bailes no Tās Pašas Vecās Lietas, pēdējā laikā, piemēram, Mākslu esam padarījuši mums daudz nekaitīgāku nekā jebkad agrāk. “Akadēmiskie” un “populārie” mākslinieki visi kā viens ik dienas stieg aizvien jaunās baudkāres, absurda, ļaunuma un lepnības pārmērībās. Un, beidzot, vēlme pēc nebijušā ir vienkārši nepieciešama, lai mēs turpinātu radīt Modi vai Popularitāti.

Intelektuālā dzīvē Modes uzdevums ir novērst cilvēku uzmanību no tās īstajām briesmām. Katrā paaudzē modes kliedzienu mēs vēršam pret tiem netikumiem, kas tai vismazāk var kaitēt, un liekam godāt tikumu, kas ir vistuvāk netikumam, kuru šai periodā cenšamies padarīt visaptverošu. Mūsu spēlīte liek viņiem plūdos skraidīt apkārt ar ugunsdzēšamajiem aparātiem un grimstošā laivā mesties uz to galu, kurš jau ir zem ūdens. Kad cilvēki kļuvuši vienaldzīgi un remdeni, mēs ieviešam modi uzsvērt entuziasma bīstamību, bet kādu gadsimtu vēlāk, kad padarām viņus īsti baironiskus un apreibušus no jūtām, modes kliedziens tiek vērsts pret “vienkārša saprātīguma” briesmām. Nežēlīgie laikmeti tiek nocietināti pret sentimentalitāti, nevarīgie un dīkie gadsimti — pret godīgumu, izlaidīgie — pret puritānismu, un, kad vien ļaudis patiesi tiecas būt vergi vai tirāni, par lielāko biedu mēs padarām liberālismu.

Tomēr vislielākais triumfs tiek sasniegts, ja izdodas bailes no Tās Pašas Vecās Lietas pacelt līdz filosofijas līmenim, un tā gribas samaitātību papildināt ar intelekta aplamībām. Tieši šeit ļoti noderīgs ir Eiropas mūsdienu filosofiskās domas evolucionārais un vēsturiskais raksturs (daļēji arī tas ir mūsu darbs). Ienaidnieks mīl nodrāztas patiesības. Cik man zināms, Viņam tīk, ja par piedāvātiem ieteikumiem cilvēki uzdod ļoti vienkāršus jautājumus. Vai tas ir taisnīgi? Vai tas ir saprātīgi? Vai tas ir iespējams? Bet, ja mēs varam piespiest cilvēkus jautāt: “Vai tas saskan ar mūsdienu galveno virzienu? Vai tas ir progresīvi vai reakcionāri? Vai tas ir virziens, kurā virzās vēsture?”, tad par būtiskajiem jautājumiem viņi piemirsīs. Uz jautājumiem, kurus viņi uzdod, protams, atbildēt nav iespējams, jo nākotni viņi nepazīst, un tas, kāda šī nākotne būs, ir lielā mērā atkarīgs no tiem lēmumiem, kurus viņi cenšas saskaņot ar nākotni. Un visa tā rezultātā, kamēr viņu prātiņi maļ tukšus salmus, mēs iegūstam labu izdevību tiem piekļūt un likt darīt to, ko mēs esam nolēmuši. Un šai jomā ir jau ne mazums paveikts. Kādreiz viņi zināja, ka dažas pārmaiņas ir uz labu, citas — uz ļaunu, un citas ir vienkārši neitrālas. Šīs zināšanas mēs esam cilvēkiem atņēmuši gandrīz pilnīgi. Aprakstošo apzīmētāju “nemainīgs” esam aizstājuši ar emocionālo “stagnātisks”. Par nākotni viņiem esam iemācījuši domāt kā par apsolīto zemi, kuru sasniedz izredzētie varoņi, nevis kā par ko tādu, ko sasniedz ikviens ar ātrumu sešdesmit minūtes stundā, lai ko viņš darītu un lai kas viņš būtu.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

26

Mans dārgais Vērmeli!

Jā, gan, aplidošanas laiks ir kā radīts, lai iesētu sēklas, kas desmit gadus vēlāk būs sazēlušas ģimenes naidā. Cilvēciskām būtnēm var likt maldīgi iedomāties, ka nepiepildītās iekāres burvības iespaidi ir mīlestības rezultāti. Izmanto savā labā vārda “Mīla” divdomīgo nozīmi: lai viņi domā, ka ar Mīlu ir atrisinājuši problēmas, ko Mīlas burvības ietekmē viņi patiesībā tikai piemirsuši vai atlikuši to risināšanu uz vēlāku laiku. Kamēr vien burvība pastāv, tev ir iespēja šīs problēmas slepenībā briedināt un padarīt hroniskas.

Vislielākās iespējas saistās ar Nesavtību. Šeit ievēro vēlreiz mūsu Filoloģijas Biroja lielisko veikumu: Ienaidnieka pozitīvo vārdu Mīlestība nomainīt ar negatīvo jēdzienu Nesavtība. Pateicoties tam, tu vari mācīt cilvēkam jau no paša sākuma atteikties no labumiem nevis, lai citi būtu laimīgi, bet lai, no tiem atsakoties,

viņš justos “nesavtīgs”. Tas tad ir ievērojams solis pareizā virzienā. Un, ja vēl iejaukts vīriešu un sieviešu dzimums, tad uzskatu atšķirības par Nesavtību, ko esam uzcēluši dzimumu starpā, arī ir liels palīgs. Sievietei Nesavtība galvenokārt nozīmē rūpes par citiem, vīrietis ar to saprot citu netraucēšanu. Līdz ar to sieviete, kura izvirzījusies Ienaidnieka dienestā pat visai tālu, apkārtējiem var kļūt par daudz nopietnāku traucēkli nekā jebkurš vīrietis (izņemot tos, kurus Mūsu Tēvs pārvalda pilnībā). Turpretī vīrietis ilgu laiku pavadīs Ienaidnieka nometnē, pirms viņš spontāni uzņemsies otru cilvēku iepriecināt tā, kā jebkura sieviete to dara katru dienu. Tā nu sieviete, rūpējoties, kā citiem pakalpot, un vīrieši, respektējot citu tiesības, bez jebkāda acīmredzama iemesla uzskata viens otru par galēji savtīgu!

Visu šo jucekli tu vari sarežģīt vēl vairāk. Erotiskās burvības apmātība rada savstarpēju gatavību otram izdabāt un patiesu prieku piekāpties otra vēlmēm. Viņi arī saprot, ka Ienaidnieks sagaida tādu mīlestības pakāpi, kas, ja ir sasniegta, izraisa tieši tādu attieksmi. Tāpēc jāpanāk, lai par savas laulības dzīves uzdevumu viņi pieņemtu šo savstarpējo uzupurēšanās pakāpi, kas šobrīd no Mīlas burvības izplūst gluži dabiski, bet kuru, burvībai gaistot, viņi nevarēs uzturēt. Lamatas viņi nepamanīs, jo atrodas dubulta akluma varā: viņi jauc seksuālo uzbudinājumu ar mīlestību un iedomājas, ka šis uzbudinājums turpināsies vienmēr.

Ja reiz Nesavtība tiek pasludināta par kādu oficiālu, likumīgu vai formālu pienākumu un šī likuma pildīšanai nepieciešamās emocionālās rezerves jau ir izsīkušas, bet garīgās rezerves vēl nav izaugušas — tad seko visiepriecinošākie notikumi. Pārrunājot kādu kopīgu pasākumu, lai abi pieņem principu, ka A iestāsies par iedomātām B vēlmēm un noliegs savas un B darīs tāpat. Tad vairs nevarēs uzzināt, kādas ir katra patiesās vēlmes. Un, ja mums veicas, tad beigās abi darīs to, ko neviens no viņiem nav vēlējies darīt, un tai pašā laikā kvēlos paštaisnumā, un slepus gaidīs, ka viņu Nesavtība tiks īpaši apbalvota, un ļaunosies uz otru, ka tas šo uzupurēšanos tik viegli pieņēmis. Vēlāk tu vari izmēģināt spēlīti, ko varētu saukt par Augstsirdīgo Konflikta Ilūziju. To gan vislabāk spēlēt, ja ir iesaistīti vairāk nekā divi cilvēki, piemēram, ģimenē ar pieaugušiem bērniem. Kāds ierosina kaut ko gluži parastu, kaut vai tējas dzeršanu dārzā. Viens no ģimenes locekļiem gādā, lai pārējiem taptu skaidrs (lai arī tas netiek tik daudzos vārdos izteikts), ka viņš gan labprātāk nepiedalītos, bet, protams, ir gatavs to darīt aiz Nesavtības. Tūlīt — arī aiz šķietamas Nesavtības, pārējie atsauc savu piedāvājumu, jo viņi negrib tikt izmantoti kā kaut kādas figūriņas, ar kurām pirmais runātājs vingrinās savā sīkajā pašaizliedzībā. Taču viņš arī nepieļauj, ka tiek noliegta viņa izkropļotā Nesavtība. Viņš pastāv uz to, ka darīs “to, ko grib citi”. Tie savukārt pastāv uz to, ka darīs, kā viņam patīk. Uzvirmo kaislības. Drīz vien kāds jau saka: “Labi, tad es vispār nedzeršu tēju!” — un sākas īsts ķīviņš ar rūgtiem pārmetumiem no abām pusēm. Vai redzi, kā to dara? Ja katrs atklāti cīnītos par savu patieso vēlmi, tad visi paliktu saprāta un pieklājības robežās, bet tieši tāpēc, ka strīds ir netiešs un abas puses izcīna otras puses cīņu, viss rūgtums, kas patiesībā plūst no aizturētās paštaisnības, stūrgalvības un pēdējo desmit gadu laikā uzkrātajiem savstarpējiem pārmetumiem, visā viņu rīcībā tiek paslēpts zem Nesavtības. Abas puses patiesībā ļoti labi uztver sava pretinieka lēto un nepatieso Nesavtības pozīciju, kurā tas cenšas viņus ievilkt, bet katrs pamanās justies kā nevainīgs cietējs, kam nav vairāk negodīguma kā vien tas, kas “jebkuram cilvēkam gluži dabiski piemīt”.

Kāda saprātīga cilvēciskā būtne reiz teica: “Ja ļaudis zinātu, cik daudz savstarpējas nepatikas izraisa Nesavtība, no kanceles to tik bieži nesludinātu”, un vēl: “Viņa ir no tām sievietēm, kas dzīvo citu labā — un tos citus mēs vienmēr atpazīstam pēc viņu samocītajām sejas izteiksmēm.” To visu vari sākt jau aplidošanas laikā. Mazliet īstas patmīlas no tava Aprūpējamā puses bieži vien izrādās mums mazāk derīga, lai iegūtu viņa dvēseli, nekā smalki izstrādātie un aprēķinātie Nesavtības pirmie asni, kas kādu dienu var izplaukt par tādu ziedu, kā nupat aprakstīju. Jau tagad viņu starpā var slepus ienest nedaudz neīstuma — piemēram, pārsteigumu, ka meitene ne vienmēr ievēro, cik Nesavtīgs viņš ir. Kultivē šīs lietas un, pats galvenais, neļauj jaunajiem muļķīšiem to pamanīt! Ja viņi to ievēros, viņi sāks atklāt, ka ar “iemīlēšanos” nepietiek, ka ir nepieciešama mīlestība, kas vēl nebūt nav sasniegta, un ka to nevar aizstāt ar kādiem ārējiem nosacījumiem.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

27

Mans dārgais Vērmeli!

Šķiet, šobrīd no tevis nav nekāda labuma. Ir pats par sevi saprotams izmantot Aprūpējamā “mīlu”, lai novērstu viņa domas no Ienaidnieka. Tomēr sakot, ka jautājums par nekoncentrēšanos un klejojošām domām kļuvis par viņa lūgšanu galveno tematu, tu parādi, cik nemākulīgi to izmanto. Tas nozīmē, ka esi pamatīgi izgāzies. Kad viņa domas aizmaldās pie vienas vai otras lietas, tev viņš jāmudina atvairīt šo izklaidību ar tīru gribasspēku un mēģinājumu turpināt lūgt, it kā nekas nebūtu noticis, ja reiz viņš atzīst, ka nekon-centrēšanās ir viņa pašreizējā problēma, un noliek to Ienaidnieka priekšā, un padara par savu lūgšanu un pūliņu galveno tēmu, tad tu nevis esi panācis kaut ko derīgu, bet kaut ko bīstamu. Jebkas, pat grēks, ja vien tā kopējā iedarbība tuvina viņu Ienaidniekam, beigu beigās darbojas pret mums.

Daudzsološāka būtu sekojoša rīcība: tā kā patlaban viņš ir iemīlējies, viņa prātā ir uzaususi jauna doma par pasaulīgu laimi, un no tās izriet jaunā dedzība viņa aizlūgšanās par karu un citām tamlīdzīgām lietām. Nu ir īstais brīdis radīt intelektuālus iebildumus šāda veida lūgšanām. Neīsts garīgums allaž ir jāveicina. Ar šķietami dievbijīgo pamatojumu, ka “patiesā lūgšana ir Dieva slavēšana un kopība ar Viņu”, cilvēciskās būtnes bieži var ievilināt tiešā nepaklausībā Ienaidniekam, kurš (savā parastajā garlaicīgajā, vienkāršajā un neinteresantajā veidā) viņiem skaidri noteicis izlūgties dienišķo maizi un aizlūgt par slimnieku atveseļošanos. Protams, tev jānoslēpj no viņa fakts, ka lūgšana pēc dienišķās maizes, pat skaidrota “garīgajā nozīmē”, ir tikpat rupji paģēroša kā jebkurā citā nozīmē.

Tā kā tavs Aprūpējamais ir aplipis ar šo briesmīgo paklausības ieradumu, tad viņš droši vien turpinās savas “rupjās” lūgšanas, lai ko tu arī darītu. Tomēr tu viņam vari sagādāt raizes, vajājot ar aizdomām, ka šādas lūgšanas ir bezjēdzīgas un tām nepiemīt praktisks iznākums. Neaizmirsti izmantot arī “slikti, ja dari, slikti, ja nedari” loģiku. Ja tas, ko viņš lūdz, nenotiek, tad tas ir vēl viens pierādījums, ka lūgšanas “par kaut ko” nedarbojas; ja tas tomēr notiek, viņš, protams, spēs saskatīt kādus fiziskus cēloņus, kas pie tā noveduši, un “tāpēc tas būtu noticis tik un tā”, un tādējādi izpildīta vai noraidīta lūgšana ir mums vienādi noderīga.

Tā kā tu esi gars, tev varētu būt grūti izprast, kā viņā rodas šāds apjukums. Taču tev jāatceras, ka viņš uzskata Laiku par visīstāko īstenību. Viņš iedomājas, ka Ienaidnieks, tāpat kā viņš, redz dažas lietas tagadnē, citas atceras pagātnē un vēl citas sagaida no nākotnes; vai, pat ja viņš domā, ka Ienaidnieks neskatās no šāda viedokļa, tomēr pašos sirds dziļumos viņš atzīst to par Ienaidnieka uztveres veida īpatnību — viņš nav gluži pārliecināts (lai gan viņš pats teiktu, ka ir gan), ka Ienaidnieks redz pasauli tādu, kāda tā ir patiesībā! Ja tu censtos viņam izskaidrot, ka cilvēku šodienas lūgšanas ir tikai viena no neskaitāmām koordinātām, ar kuru palīdzību Ienaidnieks harmonizē rītdienas pasauli, viņš atbildētu, ka tad jau Ienaidnieks vienmēr ir zinājis, ka cilvēki raidīs šīs lūgšanas, un, ja tā, tad viņi nav lūguši no brīva prāta, bet bijuši nolemti to darīt. Un vēl viņš piebilstu, ka jebkuras dienas laika apstākļus var izsecināt pēc cēloņiem pagātnē, līdz pat matērijas pirmradīšanai — tā ka viss gan no cilvēciskās, gan materiālās puses ir cēlies no “vārda, kas bija sākumā”. Mums, protams, ir pavisam skaidrs, ko viņam vajadzēja sacīt: ka kādu laika apstākļu savienošana ar kādām īpašām lūgšanām rikai norāda šajos divos aspektos uz lielo pamatjautājumu — kā garīgā pasaule vispār savienojas ar materiālo pasauli; ka radīšana kopumā ir iedarbīga visā telpā un laikā vai drīzāk, ka cilvēku apziņas īpatnības liek viņiem uztvert vispārējo, likumsakarīgo radīšanas aktu kā secīgu notikumu virkni. Kāpēc šis radīšanas akts atstāj viņiem brīvas gribas izpausmes iespēju, ir problēmu problēma, noslēpums, kas slēpjas aiz Ienaidnieka muļķībām par Mīlestību. Kā tas notiek, nepavisam nav problēma, jo Ienaidnieks neparedz cilvēku brīvās gribas devumu nākotnei, bet redz viņus darbojamies savā neierobežotajā Tagad. Un skaidrs, ka nolūkošanās, kā cilvēki dara kaut ko, nav tas pats, kas likt viņiem to darīt.

Varētu iebilst, ka daži uzmācīgi cilvēku rakstnieki un, konkrēti Boēcijs šo noslēpumu ir izpļāpājuši. Tomēr tajā intelektuālajā gaisotnē, kādu mums ir izdevies radīt vismaz visā Rietumeiropā, tev par to nav jāraizējas. Vecas grāmatas lasa tikai izglītoti ļaudis, un izglītotos mēs esam tā intelektuāli apstrādājuši, ka no visiem tieši viņi vismazāk gūst gudrību lasot. To mēs esam panākuši, iepotējot viņiem Vēsturisko Viedokli. īsi sakot, Vēsturiskais Viedoklis nozīmē to, ka izglītots cilvēks, sastapies ar kāda sena rakstnieka apgalvojumu, nekad nevaicās, vai tas ir patiess. Viņš jautās, kas ietekmēja šo seno rakstnieku, kā šis apgalvojums saskan ar to, ko viņš teicis citās grāmatās, un kādu rakstnieka vai vispārējās domas attīstības posmu tas ilustrē, kā tas ietekmē vēlākos autorus, cik bieži to pārpratuši (īpaši jau šī izglītotā cilvēka paša kolēģi) un kāda bijusi pēdējo desmit gadu kritika par šo jautājumu, un “kāda ir jautājuma pašreizējā nostādne”? Uzskatīt seno rakstnieku par iespējamu zināšanu avotu — pieļaut, ka tas, ko viņš teicis, varētu ietekmēt domāšanu vai izturēšanos — tāds viedoklis tiktu noraidīts kā neizsakāmi vientiesīgs. Un, tā kā mēs nevaram piemuļķot visu cilvēku dzimumu visos laikos, tad ir ārkārtīgi svarīgi, lai katru paaudzi spējam atšķelt no visām pārējām, jo kur vien pastāv brīvi mācību sakari starp dažādiem laikmetiem, tur vienmēr pastāv briesmas, ka vienas paaudzes raksturīgākās kļūdas izlabos citas paaudzes raksturīgākās patiesības. Pateicoties Mūsu Tēvam un Vēsturiskajam Viedoklim, šodienas ievērojamie akadēmiķi saņem tikpat maz labuma no pagātnes kā visneizglītotākais mehāniķis, kurš domā, ka “vēsture ir blēņas”.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

28

Mans dārgais Vērmeli!

Kad teicu tev, lai tu nepiebārsti savas vēstules ar blēņām par karu, ar to es, protams, domāju, ka nevēlos lasīt tavus diezgan infantilos savārstījumus par cilvēku miršanu un sagrautām pilsētām. Tomēr, ciktāl karš patiešām skar Aprūpējamā garīgo stāvokli, es, dabiski, vēlos saņemt pilnīgus ziņojumus. Bet tu gan šai ziņā, šķiet, esi izcili neaptēsts. Piemēram, tu man līksmi pavēstī, ka pilsētā, kurā dzīvo šis radījums, gaidāmi nopietni bombardēšanas uzlidojumi. Tas nu ir kliedzošs piemērs tam, par ko jau esmu sūdzējies — tavai gatavībai mirkļa priekā pārcilvēkā ciešanām aizmirst būtisko. Vai tad tu nezini, ka bumbas nogalina cilvēkus? Vai arī tu neaptver, ka tieši šobrīd Aprūpējamā nāve ir tieši tas, no kā mums būtu jāizvairās? Viņš ir pametis pasaulīgos draugus, ar kuriem tu centies viņu sapīt, viņš ir iemīlējies ļoti kristīgā sievietē un uz laiku kļuvis

imūns pret taviem uzbrukumiem viņa šķīstībai, un daudzveidīgās garīgās dzīves samaitāšanas metodes, kuras esam izmēģinājuši, līdz šim bijušas nesekmīgas. Šobrīd, kad tuvojas kara lielākais trieciens, viņa prāts, kas nodarbināts ar aizsarga pienākumiem un meiteni, proporcionāli mazāk pievēršas cerībām uz šo pasauli. Par saviem tuvākajiem viņš ir spiests rūpēties vairāk nekā jebkad agrāk un ar lielāku patiku, nekā viņš varēja iedomāties. Kā teiktu cilvēki, viņš ir “novērsis uzmanību no sevis” un, jo dienas skaidrāk apzinādamies savu atkarību no Ienaidnieka, gandrīz pilnīgi droši būs mums zudis, ja šonakt ies bojā. Tas ir tik acīmredzams, ka man pat kauns par to rakstīt. Reizēm domāju, vai tik jūs, jaunie velni, pārāk ilgi netiekat nodarbināti ar kārdināšanas pienākumiem — vai tikai neesat pakļauti briesmām inficēties ar tām izjūtām un vērtībām, kas piemīt cilvēkiem, kuru vidū jūs strādājat. Viņi, protams, sliecas uzskatīt nāvi par lielāko ļaunumu un izdzīvošanu par lielāko labumu; tas ir tikai tāpēc, ka viņiem esam to iemācījuši. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka inficējamies paši ar savu propagandu. Zinu, tas šķiet dīvaini, ka par tavu šībrīža galveno mērķi — Aprūpējamā fizisko drošību — lūdz mīļotā meitene un māte. Tā nu tas ir, tev viņš jāsargā kā acuraugs. Ja viņš tagad nomirst, tu viņu pazaudē. Ja viņš pārdzīvo karu, vēl paliek cerība. Pirmā lielā kārdinājuma vilnī Ienaidnieks ir viņu no tevis pasargājis. Taču, ja vien iespējams nosargāt viņa dzīvību, laiks būs tavs sabiedrotais. Garie, vienmuļie, monotonie pusmūža labklājības vai neveiksmju gadi ir izcila vide mūsu darbībai.

Saproti, šiem radījumiem visgrūtākais ir pastāvība. Grūtību ik-dienišķums, pakāpenisks jaunības mīlestību un jaunības cerību sabrukums, kluss izmisums (kur sāpes tikpat kā nejūt), nemitīgi pārvarot hroniskos kārdinājumus, ar kuriem mēs atkal un atkal viņus sakaujam, pelēcība, ko ienesam viņu dzīvēs, un neskaidrais aizkaitinājums, ar ko mēs viņus mācām uz to atbildēt — tas viss sniedz apbrīnas vērtas iespējas, novājinot dvēseli, to nodeldēt. Taču, ja, gluži pretēji, pusmūža gadi izrādās veiksmīgi, mūsu pozīcijas ir pat vēl stiprākas. Veiksme piešuj cilvēku Pasaulei. Viņš jūt, ka “ir atradis savu vietu tajā”, lai gan patiesībā tā ir atradusi savu vietu viņā. Viņa arvien augošā reputācija, paziņu loka paplašināšanās, sava svarīguma apziņa, visu pārņemošā un patīkamā darba spriedzes palielināšanās, tas viss cilvēkā izveido sajūtu, ka uz Zemes viņš patiesi ir mājās. Tieši tas mums vajadzīgs. Tu pamanīsi, ka jaunie cilvēki visumā tik ļoti nebaidās mirt kā pusmūža un vecie cilvēki.

Patiesībā, savā dīvainībā nolēmis šos kustoņus dzīvei mūžībā, Ienaidnieks diezgan droši pasargājis viņus no briesmām justies kā mājās jebkur citur. Tāpēc mums bieži nākas saviem Aprūpējamiem vēlēt ilgu mūžu: septiņdesmit gadi nav ne sprīdi par daudz sarežģītajam uzdevumam — atraut viņu dvēseles no Debesīm un izveidot ciešu pieķeršanos Zemei. Kamēr vēl ir jauni, viņi mūždien novirzās no mūsu ceļa. Pat ja mēs pamanāmies viņus turēt neziņā par reliģiju tās būtībā, pat tad neaprēķināmās fantāzijas vēji, mūzika un dzeja, kādas meitenes seja, putna dziesma vai apvāršņa burvība vienmēr visu mūsu uzcelto aizpūš vējiem līdzi. Jaunībā viņi diemžēl nenododas pasaulīgajiem panākumiem, prātīgu sakaru veidošanai vai drošības ievērošanai. Viņu tieksme pēc Debesīm ir tik nelabojama, ka labākā metode, ko šai posmā varam lietot, lai piesaistītu viņus Zemei, ir likt ticēt, ka kādā nākotnes dienā ar politikas, ģenētikas, “zinātnes”, psiholoģijas vai sazin kā vēl palīdzību Zemi iespējams pārvērst par Debesīm. īsts pasaulīgums nāk ar laiku, kam, protams, palīdz arī augstprātība, jo tādējādi mēs viņiem iemācām nāves pie zagšanos aprakstīt kā Saprātīgumu, Briedumu vai Pieredzi. Starp citu, Pieredze ir visnoderīgākais vārds, tai īpašajā nozīmē, kādā mēs mācām viņus to izprast. Kāds izcils cilvēcisko būtņu filosofs gandrīz jau mūsu noslēpumu izpļāpāja, kad pār l ikumu teica: “Pieredze ir ilūziju māte.’’ Bet, pateicoties Modei un, protams, arī Vēsturiskajam Viedoklim, esam visumā viņa grāmatu padarījuši nekaitīgu.

To, cik vērtīgs mums ir laiks, var aplēst pēc tā, cik maz no tā mums atvēl Ienaidnieks. Lielākā daļa cilvēku dzimuma nomirst jau bērnībā, no tiem, kuri izdzīvo, laba tiesa nomirst jauni. Ir acīmredzams, ka cilvēka piedzimšana viņam ir svarīga galvenokārt kā kvalificēšanās nāvei, un nāve ir tikai vārti uz cita veida dzīvi. Mums ir ļauts strādāt tikai ar izlasītu cilvēku dzimuma mazākumu, jo tas, ko cilvēki sauc par “normālu dzīvi”, ir izņēmums. Acīmredzot viņš vēlas, lai daži — bet tikai ļoti nedaudzi no šiem cilvēkveidīgajiem dzīvniekiem, ar kuriem Viņš piepulcina Debesis, iegūtu savā sešdesmit vai septiņdesmit gadu ilgajā zemes dzīvē pieredzi, ko dod pretošanās mums. Tāda ir mums dotā iespēja. Jo mazāka tā ir, jo labāk mums tā jāizmanto. Lai ko tu arī darītu, sargi savu Aprūpējamo, cik labi vien spēj.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

29

Mans dārgais Vērmeli!

Tagad, kad ir skaidrs, ka vācu cilvēciskās būtnes bombardēs tava Aprūpējamā pilsētu un ka viņa pienākumi liks viņam atrasties pašā briesmu virpulī, mums jāapsver, kā rīkoties. Uz ko tēmēsim — uz gļēvumu vai drosmi (un no tās izrietošo lepnumu), vai uz naidu pret vāciešiem?

Nu, baidos, ka nav nekādas jēgas censties padarīt viņu drosmīgu. Mūsu Pētniecības nodaļa vēl nav atklājusi (lai gan jebkuru brīdi tiek gaidīti panākumi), kā radīt pat vienu tikumu. Tas ir nopietns kavēklis. Lai cilvēks būtu patiesi un iedarbīgi ļauns, viņam nepieciešams kāds tikums. Kas gan būtu bijis Atila bez savas drosmes vai Seiloks bez pašnolieguma pret miesīgām iekārēm? Tā kā paši šīs īpašības nevaram sagādāt, mēs varam izmantot tikai to, ko dod Ienaidnieks — un tas nozīmē atstāt Viņam sava veida ietekmi šajos cilvēkos, kuri citādi pilnīgi piederētu mums. Ļoti neapmierinošs stāvoklis, bet es ticu, ka reiz būsim veiksmīgāki.

Naidu mēs protam izmantot. Cilvēku nervu spriedze trokšņa, briesmu un pārguruma brīžos dara viņus atvērtus jebkurām varmācīgām emocijām, un atliek tikai šo atvērtību novadīt pareizajos kanālos. Ja sirdsapziņa pretojas, apstulbini to. Lai viņš saka, ka jūt naidu nevis pats sevis dēļ, bet sieviešu un bērnu dēļ un ka kristietim ir jāpiedod saviem, nevis citu cilvēku ienaidniekiem. Citiem vārdiem sakot, lai viņš uzskata, ka ir pietiekoši iejuties sieviešu un bērnu stāvoklī, lai justu naidu viņu vārdā, bet ne tik ļoti iejuties, lai viņu ienaidniekus uzskatītu par saviem un līdz ar to par piedošanas objektiem.

Naids vislabāk sader kopā ar Bailēm. No visiem netikumiem gļēvulība vienīgā ir pilnīgas mokas, kuras ir šausmīgi gaidīt, šausmīgi sajust un šausmīgi atcerēties. Naidam ir savi prieciņi. Tāpēc bieži vien naids ir kompensācija, ar kuru nobijies cilvēks sev atlīdzina par draņķīgo Baiļu sajūtu. Jo vairāk viņš baidās, jo vairāk nīst. Naids ir arī lielisks līdzeklis pret kaunu. Tāpēc, lai dziļi ievainotu viņa cilvēkmīlestību, tev vispirms jāsatriec viņa drosme. Taču tas ir visai kutelīgs uzdevums. Esam cilvēkus padarījuši lepnus par lielāko daļu netikumu, bet ne par gļēvulību. Ikreiz, kad mums jau gandrīz izdevies to panākt, Ienaidnieks pieļauj, ka sākas karš, zemestrīce vai kāda cita nelaime, un pat cilvēku acīs drosme uzreiz kļūst tik acīmredzami pievilcīga un svarīga, ka viss mūsu darbs ir vējā. Tā nu vēl joprojām turpina pastāvēt vismaz viens grēks, par kuru viņi jūt neviltotu kaunu.

Tāpēc, ja saviem Aprūpējamiem iedvešam gļēvulību, pastāv briesmas, ka ar to mēs viņos izraisām īstu sevis apzināšanos un riebumu pret sevi, un no tā izrietošo grēku nožēlu un pazemību. Patiesībā

pēdējā kara laikā tūkstošiem cilvēku, atklājuši savu gļēvumu, pirmoreiz atklāja ari visas tikumiskās pasaules pastāvēšanu. Miera laikā mēs daudziem cilvēkiem varam likt vispār neievērot labo un ļauno, bet briesmās ar šo problēmu viņi spiesti saskarties tādā veidā, ka pat mēs nespējam to noslēpt. Mūsu priekšā ir nežēlīga dilemma. Ja cilvēku starpā veicinām taisnīgumu un savstarpēju mīlestību, mēs ievadām tos tieši Ienaidnieka rokās, bet, ja mēs viņus vadām uz pretēju rīcību, tad tas agrāk vai vēlāk izraisītu karu vai revolūciju (jo Ienaidnieks ļauj tam notikt), un nenoslēpjamā gļēvuma vai drosmes problēma pamodinās no morālās bezsamaņas tūkstošiem cilvēku.

Patiesi, varbūt tieši tas arī bija viens no iemesliem, kāpēc Ienaidnieks radīja tik bīstamu pasauli — pasauli, kurā morālās problēmas kļūst patiesi izšķirošas. Tikpat labi kā tu ari Viņš saprot, ka drosme nav vienkārši viens no tikumiem, bet pārbaudes brīdī — t. i., īstenības patiesākajā izpausmes brīdī — ikviena tikuma izteiksmes veids. Cilvēkmīlestība, godīgums vai žēlsirdība, kas padodas briesmu priekšā, ir mīloša, godīga un žēlsirdīga tikai uz zināmiem noteikumiem. Pilāts bija žēlsirdīgs tik ilgi, līdz tas kļuva riskanti.

Tāpēc, padarot tavu cilvēku par gļēvuli, varam zaudēt tikpat, cik esam ieguvuši: viņš var pārlieku daudz uzzināt pats par sevi! Protams, vienmēr pastāv iespēja nenomērdēt kauna jūtas, bet saasināt tās un radīt Izmisumu. Tā būru liela uzvara. Tas parādītu, ka viņš ir ticējis un pieņēmis Ienaidnieka piedošanu par citiem saviem grēkiem rikai tāpēc, ka viņš pats līdz galam nav izjutis to grēcīgumu — ka attiecībā uz vienu grēku, ko viņš patiesi izprot līdz pat tā negoda dziļumiem, viņš nevar nedz prasīt žēlastību, nedz arī tai noticēt. Tomēr es baidos, ka tu jau esi ļāvis viņam tikt par daudz tālu Ienaidnieka skolā un viņš zina, ka Izmisums ir lielāks grēks nekā jebkurš cits grēks, kas to izraisījis.

Par tehniku, kā pavedināt uz gļēvulību, man nekas daudz nav sakāms. Galvenais— piesardzība palielina bailes. Tomēr piesardzība, kas tavam Aprūpējamam ir sabiedriski uzspiesta, drīz vien kļūs par rutīnu, un efekts zudīs. Tev jācenšas izdarīt tā, lai viņa domās nemitīgi (līdz ar apzinātu vēlmi izpildīt savu pienākumu) rosītos neskaidri priekšstati par visādām lietām, kuras viņš savu pienākumu ietvaros varētu un nevarētu izdarīt un kuras šķietami liktu viņam

justies drošāk. Novirzi viņa domas no vienkāršā likuma (“Man jāpaliek šeit un jādara tas un tas”) un ļauj tām klejot pa iedomātām iespējamību takām (“Ja notiktu A — lai gan ļoti ceru, ka tas nenotiks, — es varētu izdarīt B — un, ja notiktu pats ļaunākais, es vienmēr varu izdarīt C”). Vari pamodināt arī māņticību, ja tik viņš to nepamana. Galvenais, lai viņš arvien jūt, ka bez Ienaidnieka un Ienaidnieka dotās drosmes viņam ir vēl kaut kas, uz ko balstīties, tā ka tas, kam bija lemts būt par pilnīgu nodošanos pienākumam, viscaur tiek izcaurumots ar mazām neapzinātām atrunām. Radot viņa iztēlē virkni iespējamo pretlīdzekļu, lai novērstu “pašu ļaunāko”, tu vari viņa gribas neapzinātajā līmenī radīt apņemšanos, ka ļaunākais nedrīkst notikt. Tad īstajā šausmu brīdī, iepludini to viņa nervos un muskuļos, un tu panāksi, ka liktenīgā rīcība tiks izdarīta, pirms viņš apjēgs, ko tu esi darījis. Jo atceries: svarīgs ir vienīgi gļēvuma akts, baiļu sajūta pati par sevi nav grēks un, lai gan mums ļoti tīkama, tomēr nenes nekādu labumu.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

30

Mans dārgais Vērmeli!

Reizēm es domāju, vai tik tev nešķiet, ka esi sūtīts pasaulē, lai izklaidētos. Ne jau no tava nožēlojami nemākulīgā ziņojuma, bet gan no Pekles Policijas uzzinu, ka pirmā uzlidojuma laikā tava Aprūpējamā uzvedība ir bijusi tik slikta, cik vien iespējams. Viņš ļoti nobijās un domā, ka ir liels gļēvulis, un tāpēc nejūt nekādu lepnumu, taču viņš ir izdarījis visu, ko prasīja viņa pienākums — varbūt pat vairāk. Viss, ko tu šim postam vari likt pretī, ir dusmu izvirdums pret suni, kas pagadījies viņam pa kājām, pārlieku bieža smēķēšana un piemirstas lūgšanas. Ko tu man gaudies pāršāvām grūtībām? Ja tu turies pie Ienaidnieka priekšstata par “taisnīgumu” un pieprasi, lai tiktu ņemtas vērā tavas iespējas un nodomi, tad neesmu drošs, vai neesi pelnījis apsūdzību par ķecerību. Lai nu kā,

drīz vien tu atskārtīsi, ka Elles tiesa ir vienkārši lietišķa — tai rūp tikai rezultāti. Sarūpē mums barību vai arī pats kļūsi par barību.

Vienīgā sakarīgā rindkopa tavā vēstulē ir tā, kurā tu saki, ka joprojām sagaidi labus rezultātus no Aprūpējamā pārguruma. Tas jau ir diezgan labi. Tomēr arī tas tev neiekritīs rokās pats. Pārgurums var radīt ārkārtīgu jūtīgumu, mieru un pat kaut ko līdzīgu apskaidrībai. Ja esi bieži redzējis, ka nogurums cilvēkos rada dusmas, ļaunumu un nepacietību, tas izskaidrojams ar šo cilvēku straujo raksturu. Paradoksālā kārtā labākā augsne aizkaitinātībai ir mērens nogurums, nevis pilnīgs spēku izsīkums. Daļēji tas saistīts ar fiziskiem cēloņiem, bet daļēji ar kaut ko citu. Ne jau nogurums izraisa dusmas, bet gan negaidītas prasības nogurušajam cilvēkam. Cilvēki ātri vien sāk domāt, ka viņiem ir tiesības saņemt to, uz ko cerējuši: ar nelielu palīdzību no mūsu puses vilšanās sajūtu var pārvērst par aizvainotību. Tieši tad, kad cilvēki ir padevušies nenovēršamajam, kad izmisumā vairs negaida atvieglojumu un ir rimuši domāt pat pusstundu uz priekšu, sākas nogurums, kas ir vienkāršs un maigs. Lai no Aprūpējamā noguruma iegūtu vislabākos rezultātus, tev viņš jāiebaro ar viltus cerībām. Dod viņa prātiņam šķietami pārliecinošus apsvērumus, lai viņš ticētu, ka uzlidojums vairs neatkārtosies. Lai viņš mierina sevi ar domu, cik jauki gulēs nākošnakt savā gultā. Pārspīlē viņa nogurumu, liekot domāt, ka tas drīz beigsies. Parasti cilvēkiem šķiet, ka vairs nespēj grūtības izturēt ne brīdi ilgāk tieši tad, kad tās jau beidzas vai arī viņi domā, ka tās beidzas. Te, tāpat kā gļēvulības jautājumā, viņš jāattur no pilnīgas nodošanās. Lai ko viņš saka, lai viņš apņemas nevis panest jebko, kas varētu gadīties, bet panest “iespēju robežās” — un lai šīs iespēju robežas ir šaurākas nekā pārbaudījuma apmēri. Tām nav jābūt daudz šaurākām; ļoti uzjautrinoši uzbrukumos pacietībai, šķīstībai un izturībai ir likt cilvēkam padoties tieši tad (būtu viņš to zinājis), kad atvieglojums ir jau gandrīz klāt.

Es nezinu, vai šajos saspringtajos apstākļos viņš vēlēsies tikties ar savu meiteni. Ja tas notiek, izmanto, cik vari, apstākli, ka zināmā noguruma pakāpē sievietes runā vairāk un vīrieši mazāk. Ar to pat mīlētāju starpā var radīt diezgan lielu slēptu aizkaitinājumu.

Visticamāk, ka tas, ko viņš tagad pieredz, nedos vielu intelektuālam uzbrukumam viņa ticībai — tavas iepriekšējās neveiksmes šo iespēju tev jau ir atņēmušas. Tomēr vēl var izmēģināt noteikta veida uzbrukumu emocijām. Kad viņš pirmo reizi uz sienas ieraudzīs sašķaidīta cilvēka atliekas, tas liks viņam just, ka “pasaule īstenībā ir tāda” un ka reliģija ir bijusi vien fantāzija. Ievēro, ka mēs esam pilnīgi aizmiglojuši viņu galvās vārda “īsts” nozīmi. Viņi stāsta viens otram par kādu lielu garīgu pārdzīvojumu: “Viss, kas īstenībā notika, bija mūzika apgaismotā namā”; šeit “īsts” nozīmē kailus fiziskus faktus, kas bija daļa no šī notikuma. No otras puses, viņi saka: “Ir jau viegli spriest par lēkšanu no tramplīna, sēžot atzveltnes krēslā, bet pagaidi, kad tu būsi tur augšā, tad redzēsi, kā tas ir īstenībāšeit “īsts” tiek lietots pretējā nozīmē, nevis norādot uz fizisku faktu (kas viņiem jau zināms, sēžot atzveltnes krēslos), bet gan uz emocionālo iespaidu, kādu šie fakti atstāj uz cilvēku apziņu. Varētu aizstāvēt abus šī vārda lietojumus, taču mūsu uzdevums ir panākt, lai tie abi darbotos vienlaicīgi, tā ka vārda “īsts” emocionālais svars var tikt pārvietots te uz vienu, te otru pusi, kā mums izdevīgāk. Mums ir diezgan labi izdevies cilvēkos nostiprināt vispārējo likumu, ka no visām pieredzēm, kas varētu viņus darīt laimīgākus vai labākus, “īsti” ir tikai fiziskie apstākļi, kamēr garīgie elementi ir “subjektīvi”, bet visās pieredzēs, kas viņus varētu iebaidīt vai samaitāt, galvenā realitāte ir garīgie elementi, un tos neievērot nozīmētu nebūt reālistam. Tādējādi cilvēka dzimšanā “īstas” ir asinis un sāpes, un prieks ir tikai subjektīvs viedoklis; nāvē šausmas un neglītums pauž, ko “īsti nozīmē” nāve. Naidā “īsts” ir nīstamais cilvēks — naidā tu cilvēkus redzi tādus, kādi viņi ir, tu esi zaudējis ilūzijas, bet mīlēta cilvēka pievilcība ir tikai subjektīva migliņa, kas aizsedz “īsto” seksuālās iekāres kodolu vai materiālo aprēķinu. Kari un nabadzība ir šausmīga “īstenība”, miers un pārpilnība ir tikai fiziski fakti, pret kuriem cilvēki lolo zināmas jūtas. Šie radījumi mūždien apsūdz viens otru vēlmē, “lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva”, bet, pateicoties mūsu pūliņiem, viņi daudz biežāk nonāk situācijā, kad par kazu gan samaksā, bet apēst to nevar. Ja vien prasmīgi apiesies ar savu Aprūpējamo, ieraugot cilvēka iekšas, viņam neradīsies nekādas grūtības savas emocijas uzskatīt par realitātes atklāsmi un emocijas, kas rodas, redzot laimīgus bērnus vai jauku laiku, tikai par jūtelību.

Tavs mīlošais tēvocis Skrūvšņore

31

Mans mīļais, mans ļoti dārgais Včrmelīti, mans mazulīti, mana sivēnastīte!

Cik gan tu ļoti maldies tagad, kad viss zaudēts, smilkstot prasīdams, vai visi mani mīlestības apliecinājumi neko nav nozīmējuši jau no paša sākuma. Tas ne pavisam nav tā! Esi drošs — tie vienmēr nākuši no sirds, un mana mīla uz tevi un tava mīla uz mani ir kā divi zirņi no vienas pāksts. Arvien esmu tevi gribējis, gluži tāpat kā tu (nožēlojamais muļķi) esi gribējis mani. Starpība ir tikai tā, ka es esmu stiprāks. Domāju, ka tagad viņi tevi atdos man, vai vismaz kādu gabaliņu no tevis. Vai es tevi mīlot? Nu, protams! Kā ikvienu garšīgu kumosiņu, no kura esmu uzbarojies trekns.

Tu esi ļāvis caur saviem pirkstiem izslīdēt dvēselei. Šī zaudējuma radītā bada kauciens šobrīd atbalsojas visos Trokšņa Valstības līmeņos līdz pat pašam Tronim. Par to domājot, kļūstu vai traks. Man zināms pārlieku labi, kas notika brīdī, kad Viņi Aprūpējamo izrāva tev no rokām! Pirmo reizi ieraugot tevi un to daļu no viņa, kas reiz piederēja tev, un atskārstot, ka tā tev vairs nepieder, viņa skatiens pēkšņi noskaidrojās (tā taču bija, vai ne?). Iedomājies tik (un lai šī doma kļūst par tavas agonijas sākumu), ko viņš tai brīdī sajuta, it kā viņš norautu kreveli no senas brūces, it kā viņš izkāptu no baisma murga, it kā viņš uz visiem laikiem nomestu netīru, slapju, miesai pielipušu apģērba gabalu. Zvēru pie Pekles, pietiekami mokoši jau ir noraudzīties, kā viņi savās mirstīgajās dienās, novilkuši sasmērētās un neērtās drēbes, metas karstā ūdenī, aiz baudas krekstēdami un staipīdami savus atvilgušos locekļus. Ko tad vēl runāt par šo galīgo atbrīvošanos, šo pilnīgo attīrīšanos?

Jo vairāk par to domā, jo ļaunāk kļūst. Viņš tik viegli izspruka sveikā! Nekādu pakāpenisku svārstību, nekādu ārstu slēdzienu, nekādu nespējnieku namu, ne operāciju zāles, ne veltu cerību uz izdzīvošanu: tīra, mirklīga atbrīvošanās. Vienu brīdi viņš jutās kā mūsu pasaulē: sprāgstošu lādiņu kaukoņa, brūkošas mājas, sprāgstvielu smaka un garša uz lūpām un plaušās, dedzinošs gurdums pēdās, sirds sasalusi šausmās, smadzenes drudžaini darbojas, sāpes kājās — nākošajā brīdī tas viss bija pazudis, gluži kā ļauns sapnis, kam nekad vairs nebūs nekādas nozīmes. Sakautais, apmānītais muļķi! Vai ievēroji, cik dabiski — it kā viņš būtu tam dzimis — šis zemes žurka iegāja jaunajā dzīvē? Cik smieklīgas vienā acumirklī kļuva visas viņa agrākās šaubas! Zinu, ko tas radījums pats sev tobrīd teica! “Jā. Protams. Tā taču vienmēr ir bijis. Visas šausmas vienmēr tā ritējušas, kļūdamas arvien ļaunākas un ļaunākas, iedzīdamas tevi tādā kā šaurā pudeles kakliņā, un tieši tai brīdī, kad tev jau šķiet, ka esi pagalam, skat! Tu jau esi ārā no šaurās bezizejas, un pēkšņi viss ir kārtībā. Zoba raušana sāp arvien vairāk un vairāk, un pēkšņi

zobs jau ir laukā. Sapnis kļūsr par murgu, un tad tu pamosties. Tu mirdams mirsti, un tad tu jau esi viņpus nāves. Kā gan es jelkad varēju par to šaubīties?”

Ieraudzījis tevi, viņš ieraudzīja arī Viņus. Zinu, kā tas bija. Apdullināts un apžilbis tu atkriti, Viņi tevi bija ievainojuši sāpīgāk nekā bumbu lādiņi to cilvēku. Kāds pazemojums! — šis pīšļu un gļotu veidojums var braši stāvēt un sarunāties ar gariem, kuru priekšā tu, gars, vari tikai bailēs sarauties. Varbūt tu cerēji, ka visa notiekošā pārdabiskais neparastums aizbiedēs viņa prieku. Tā jau ir tā nolādētā lieta — dievi ir sveši mirstīgām acīm un tomēr nav sveši. Līdz pat pēdējai stundiņai viņam nebija ne bālākās nojausmas, kādi tie varētu izskatīties, viņš pat apšaubīja to eksistenci. Taču, kad viņš tos ieraudzīja, viņš saprata, ka vienmēr ir Viņus pazinis un apjauta, kādu lomu katrs no tiem spēlējis dažādās viņa dzīves situācijās, kad viņš bija domājies esam viens. Viņš tiem visiem pēc kārtas nu varēja teikt nevis “Kas tu esi?”, bet gan “Tātad tas visu laiku biji tu”. Tas, kas viņi bija un ko viņi tiekoties teica, pamodināja atmiņas. Beidzot bija guvusi izskaidrojumu nojauta, kas kopš bērnības vientulības brīžos viņam nedeva miera, ka visapkārt ir draugi; ka ikviena tīrā pārdzīvojuma pamatmelodija, kas allaž pagaisa no atmiņas, tagad ir atgūta. Šī atpazīšana viņu atbrīvoja no viņa paša locekļiem vēl pirms viņa mirusī miesa norima. Vienīgi tu biji ārpus visa tā.

Viņš redzēja ne tikai Viņus, viņš redzēja Viņu. Šis dzīvnieks, šī nožēlojamā gultā ieņemtā būtne drīkstēja ieraudzīt Viņu. Tas, kas tev ir acis žilbinoša gaisma, smacējoša liesma, viņam ir veldzējoša gaisma, visa skaidrība, un tai ir Cilvēka tēls. Ja gribi, sava Aprūpējamā zemošanos Viņa klātbūtnē, riebumu pret sevi un dziļo grēkapziņu (jā, Vērmeli, viņš tagad savus grēkus redz skaidrāk nekā tu), tu vari izskaidrot salīdzinājumā ar savām smacējošām un paralizējošām izjūtām, kad tu ieelpo nāvējošo gaisu, kas dveš no Debesu valstības sirds. Tomēr tas viss ir blēņas. Viņam vēl nāksies ciest, bet cilvēki šīs sāpes apskauj ar prieku. Viņi tās nemainītu ne pret kādiem zemes priekiem. Visas jutekļu, sirds vai prāta baudas, ar kurām tu kādreiz viņu varēji kārdināt, pat no tikumības gūtais prieks, tagad salīdzinot viņam liekas kā šķebīga ielasmeita, kā cilvēkam, kurš uzzinājis, ka viņa īstā mīļotā, kuru viņš visu mūžu mīlējis un domājis esam mirušu, ir dzīva un stāv pie durvīm. Viņš ir iecelts pasaulē, kurā sāpes un prieks iegūst pārlaicīgu vērtību un kur sajūk visas mūsu kalkulācijas. Un atkal mēs sastopamies ar neizskaidrojamo. Līdzās tādiem nekur nederīgiem kārdinātājiem kā tu mūsu lielākais lāsts ir Izlūkošanas Nodaļas neveiksmīgā darbība. Ja vien mēs reiz spētu izdibināt, ko īsti Ienaidnieks grib panākt! Ak vai, ak vai, šīs zināšanas, kas savā būtībā ir mums naidīga un salkana lieta, tomēr tik ļoti vajadzīgas Varai! Reizēm es gandrīz krītu izmisumā. Mani uztur vienīgi pārliecība, ka mūsu Reālismam, mūsu noraidošajai attieksmei (par spīti visiem kārdinājumiem) pret visām muļķīgajām blēņām un lētajiem trikiem, beigās tomēr jāuzvar. Taču līdz tam man vēl jānorēķinās ar tevi.

Patiesā sirsnībā apakšā parakstījies tavs aizvien stiprāk un rijīgāk mīlošais tēvocis

Skrūvšņore

1

Lūiss, K. S., Vienkārši Kristietība, Rīga: Klints, 2006.

Content

Lūiss Klaivs Steiplzs Skrūvšņores vēstules

PRIEKŠVĀRDS

AUTORA PRIEKŠVĀRDS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

1