Hjusa Džeremija

Vai mans trusītis nonāks debesīs

Džeremija Hjusa

Vai mans trusītis nonāks debesīs?

Autores pateicības

Es vēlētos izteikt pateicību daudziem, kas palīdzēja šis grāmatas tapšanā, un it sevišķi bērniem, kuru zinātkārais prāts radījis šos jautājumus un dažreiz arī atbildes, Vendijai Grīnai, kura aizpildīja robus manās zināšanās par "dzīvi pilsētā" un uzrakstīja dzejoli "It kā trīs, bet kopā viens", Rozmarijai Benkroftai, kurai pieder ideja uzrakstīt šo grāmatu, Ennai Deivijai, abiem maniem draugiem mediķiem, kas palīdzēja man jautājumos par seksu, daudziem skolotājiem, kas informēja mani par bērnu jautājumiem un atbildēm, īpaši bioloģijas skolotājai Pelai Ilīlai, Mērijai Morisai, Lizai Hokinsai, Annai Pērdonai, Dženetai Makenzijai, vecākiem, un it īpaši divām māmiņām, kuras varonīgi dalījās ar mani viņu bērnu smagajos pārdzīvojumos, Džīnai Hovitai, Filipam Mārsdenam, Mārgitas māmiņu grupai, Džoannai, kas piešķīra brīvu istabu man un mašīnrakstītājai. Visbeidzot, un nebūt ne lā mazākā pateicība pienākas manam vīram Krišam par padomiem teoloģijā, par palīdzību, pacietību un uzmundrinājumu.

Par papildinājumiem un pilnveidojumiem jaunajam izdevumam īpaša pateicība Kerolainai Filpsai, Tiptonas Seni Pola pamatskolas C un E klašu skolotājiem un skolēniem, skolotājām Silvijai un Kārenai, Viņa Svētībai Janam Lūfsam un Pletās Svētās Trīsvienības Baznīc as draudzes locekļiem, Greisai Vaiatai no Čārnvudas bērnu invalidu centra. Viņa Svētībai Ričardam un doktorei Džojai Mūrai, Vendijai Tilmenai no organizācijas Glābiet bērnus, Vivjenai Eičensonei, Seni Džailsa pirmsskolas iestādes C un E grupiņām, Ešlīdam un daudziem citiem.

Ievads

Parasti bērnu šokējošie jautājumi tiek uzdoti visnegai ditākajos brīžos kad sirmais kaimiņš atnācis ciemos uz tēju vai ari kad mēs līdz kaklam esam aizņemti mājas darbos.

Bērni nu gan izvēlas laiku, vai ne? Un dažreiz šie jautājumi ir tādi. kurus mēs, pieaugušie, neuzdrošināmies uzdot un uz kuriem mēs no sirds vēlētos zināt atbildes.

Pat trīs un četrgadīgie bārsta jautājumus par visu, sākot ar "Kā rodas salna?" un beidzot "Kad es miršu?". Dažreiz mums jāpadomā dziļāk, lai saprastu, ko īstenībā viņi vēlas zināt.

Mēs dzīvojam sabiedrībā, kur neviena tēma netiek uzskatīta par tabu. Runāt par seksu kļuvis par normu. Vai tikpat gatavi mēs esam apspriest nāvi? Par Dievu parasti izvairās runāt vai labākajā gadījumā pieklājīgā iecietībā šo tēmu piccieš.

Mūsdienās bērni uzdod tādus jautājumus, kuri viņu vecākiem vai skolotājiem daudz vēlākā attīstības stadijā pat prātā neienāca. Televīzija un izglītība liek bērniem daudz vairāk nekā savā laikā mums apzināties, kas notiek plašajā pasaulē. Tagad jau bērnudārza vecuma sarunās var dzirdēt vārdus, kādus iepriekšējās paaudzes uzzināja labi ja tīņu vecumā. Pat septiņgadīgie uzdod jautājumus par AIDS. izvarošanu. homoseksuālismu, nāvi un ciešanām, kā arī mūžvecos, tradicionālos "Kas radīja Dievu?" un "Vai vecmāmiņai debesīs būs vajadzīgas brilles?".

Bērni gaida atbildes uz saviem jautājumiem un parasti grib tās saņemt tūlīt. Kā gribētos atrunāties: "Ak. tagad nē, dārgumiņ, parunāsim par to vēlāk. Vai tad tu neredzi, ka es esmu aizņemta?" Un, ja jautājums ir par seksu, tad: "Tu vēl esi par mazu, lai to saprastu." Bet. kad bērns būs vecāks, varbūt būs jau par vēlu. Var gadīties, ka tad viņš vairs jums to nevaicās.

Mēs nevaram zināt pilnīgi visu, ko atbildēt uz viņu jautājumiem. Un dažreiz šie jautājumi tiešām tiek uzdoti visnepiemērotākajā brīdī. Bet nevajag bērnus mānīt. Labāk sakiet: "Mēs vēlāk apsēdīsimies un kopīgi apskatīsim to grāmatā,"vai: "To es tev pastāstīšu nākošreiz." Un nekādā ziņā neaizmirstiet savu solījumu. Dažreiz var atbildēt: "To es paskaidrošu vēlāk," ja vien tas netiek teikts tāpēc, ka mēs vienkārši nevēlamies lauzīt galvu par to. Lai izkļūtu no neveiklās situācijas, jāsargās ņemt talkā melus vai pat puspatiesību vēlāk j€is par to dārgi samaksāsiet!

Uz daudziem jautājumiem nav atbilžu stereotipu. Jāņem vērā gan bērna vecums, gan domāšana un pieredze. Jaunākā vecuma bērni uz jautājumiem par Dievu vai seksu parasti sagaida ātru, saprotamu atbildi (bet atbildēt ne vienmēr ir vienkārši, it sevišķi uz dažiem jautājumiem par Dievu!). Viņi negaida no mums teoloģisku vai fizioloģisku lekciju.

Mēs viegli aizmirstam arī valodas barjeru, kas pastāv starp pieaugušajiem un bērniem. Ja arī mēs zinām atbildi, ja mums ir gan pieredze, gan zināšanas, tomēr ir grūti to formulēt bērnam pietiekami saprotamos terminos. Kā, piemēram, lai atbild uz četrgadīga bērna jautājumu: "Kas ir elektrība?" Un kā, pēc jūsu domām, bērns lai saprot frāzi "Paskaties taču apkārt, tad tu sapratīsi!"?

"Nelieciet saviem bērniem izmežģīt smadzenes," kā teica kāds mans draugs, skolotājs, kam pašam bija divi kustīgi puikas. "Svarīgi ir atbildēt tikai to, ko viņi prasa, un nepārslogot viņus ar lieku informāciju. Tai pašā laikā nenovērtējiet viņu sapratnes līmeni par zemu. Daudz kas atkarīgs no bērna vecuma. Un dažreiz, kad mums licies, ka viņi mūsu atbildes sapratuši un teikto uztvēruši, vēlāk atkal uzpeld tie paši jautājumi un šķiet, ka visu. ko mēs pirms tam skaidrojām, viņi ir aizmirsuši. Ieteicams atbildēt tā. lai teiktais būtu pēc iespējas saistīts ar bērna paša dzīves pieredzi. Un tikpat svarīgi ir ļaut bērnam just, ka mēs paši nemaz pilnīgi visu nesaprotam."

Tas nu gan ir gudrs padoms! "Bet. mammu, es domāju, ka tu zini visu!" pārsteigts teica kāds vienpadsmitgadigais.

Mums jāklausās ne tikai ar ausīm, bet arī ar sirdi, jo dažreiz ar savu jautājumu viņi domā pavisam ko citu. Tāpēc bērni uzmanīgi jāuzklausa, viņiem nepieciešama individuāla pieeja un pacietība, ja apspriežamais jautājums ir nopietns un grūts.

Saskarē ar jaunākajiem bērniem visiem pieaugušajiem, kas iesaistīti situācijā, jābūt cik vien iespējams vienotam viedoklim uzdotajos jautājumos. Protams, šur tur mūsu viedoklis var atšķirties no tā, ko mūsu bērni uzzinās no citiem cilvēkiem, viņiem būs pašiem jānoskaidro patiesība. Vecākiem bērniem labāk zināt, ka mūsu viedoklis dažos jautājumos ir tikai viens no daudziem.

Ne visi bērni uzdod tiešus jautājumus. Bet tā nav nekāda atruna vecākiem! Dažreiz mums jāsniedz informācija, lai stimulētu šo jautājumu rašanos. Tieši ar jautājumiem bērni iegūst informāciju iepriekšējo zināšanu papildināšanai un turpina jautāt.

Šīs grāmatas ideja radās sarunās, kas risinājās starp astoņām māmiņām, kuru bērni bija pamatskolas vecumā, un māmiņu, kuras četri bērni nu jau ir pieauguši. Mēs tikāmies, lai pārrunātu jautājumus, ko uzdod mūsu bērni, sevišķi par Dievu un nāvi. Šo sarunu rezultātā radās raksts avīzei, bet vēlāk ari šī grāmata.

Tie. kas. tāpat kā es. ir kristieši, nepretendē uz spēju atbildēt saviem bērniem uz pilnīgi visiem jautājumiem par dzīvi, nāvi un cilvēku attiecībām. Bet mēs ticam Dievam kā zināšanu avotam, kurš radījis mūs "visa pilnībā" dvēseliski, garīgi, emocionāli un fiziski. Mēs ticam, ka Viņš grib, lai mēs liktu lietā prātu, ko Viņš mums devis, dzīves dziļāko patiesību atklāšanai, lai mēs katrs savā dzīvē īstenotu Viņa plānu un mierīgi dzīvotu šajā Viņa radītajā pasaule. Viņš māca mūs. kā mums jādzīvo ar Viņa Garu. pēc Bībeles mācības un kopā ar kristīgo draudzi. Un šī grāmata ir uzrakstīta ticībā, ka ari divdesmitā gadsimta situācijās un problēmās Bībelei ir būtiski svarīga nozīme.

Ir daudz labu grāmatu par tiem tematiem, par kuriem bērni uzdod jautājumus, to skaitā enciklopēdijas, vārdnīcas un pati Bībele. Tomēr daudzos jautājumos par dzīvi un attiecībām tiek skarta garīgā sfēra, bet visa kristietība ietver sevi dzīvi un attiecības.

Grāmatā apkopoti plaša bērnu loka jautājumi, sākot no divu līdz vienpadsmit gadu vecumam, gan no pilsētām, gan laukiem.

Dotās atbildes domātas tikai ideju rosināšanai. Dažas, par to esmu pilnīgi pārliecināta, ir nepilnīgas. Jautājumi par zinātni un tehniku atbildēti tādā līmenī, lai bērns tos saprastu. Uz dažiem jautājumiem iespējamas vairākas atbildes, bet citi nav atbildēti vispār. Lielāko daļu atbilžu snieguši skolotāji, vecāki un tie. kam ir pieredze būtiskās situācijās. Mūsu spēja atbildēt uz bērnu jautājumiem lielā mērā atkarīga no lā. kā mēs paši esam izpratuši dzīvi gan tās svarīgākās, gan mazāk svarīgas lietas.

1 jautajumi par dievu

Elizabete Anna izjautāja aukli: "KA radās Dievs? Pastāsti man! Kas Viņu radījis, kurš tas var būt? Gribu to zināt, lūdzu, pasaki gan." Un auklīte teica: "Nu…" Un Anna teica: "Nu?

Es zinu, ka tu zini, un vēlos, lai tu stāsti. Un auklīte izņēma matadatas un teica: "Tagad, dārgumiņ, tev laiks doties gulēt."

No A. A. Milna "Mums Jau seši gadi'

Vai tiešam Dievam patīk, kā bīskaps ir saģērbies?

Es negribu šodien iet uz baznīcu es negribu redzēt garu.

Vai Dievam nav par skaļu, kad mēs visi reizē lūdzamies?

"Ko mācītājs velk zem talāra? īsās bikses vai garās?" Sešgadīgā brāļa atbilde: "Nu, protams, ka garās!"

vai Dievs ir garš vai īss?

"Nez vai Dievs mīl sliktos cilvēkus, kuri veikalos zog?" Sešgadīgā atbilde: "Dievs mīl arī sliktos cilvēkus, bet ne to slikto, ko viņi izdarījuši."

Kāpēc mēs šodien nevaram apskatīt to kūtiņu?

Tāpēc, ka ta ir sabrukusi. Tētis tā teica.

' No kurienes radušās  vējbakas? Droši vien tās bija Dievam un Viņš mūs  aplipināja.

Dievs droši vien nesver daudz, vai ne?

Kā tā? Kāpēc?

Tu taču pats teici, ka Viņš bija gaisma.

Uzdodot jautājumus par Dievu, bērni spēj būt ļoti praktiski. Viņu jautājumi var rasties visnegaidītākajās vielās un bieži gaida tūlītēju atbildi. Tāpēe. ja jūs stāvat universālveikala rindā pie kases un lūkojaties blakusstāvošā iepirkumu grozā, un jūsu bērns pēkšņi pajautā: "Kas radījis Dievu. mamm?" jums jādomā ātri! Jūsu atbilde vismaz izklaidēs nogurdinošo gaidīšanu pārējiem.

Kas radījis Dievu?

(t risgadīgā jaulājums)

Neviens. Dievs bija. pirms vēl tika radīta pasaule. Viņš ir radījis mūs un visu. kas ir uz pasaules. Viņš bija šeit no paša sākuma. Ja kāds būtu radījis Dievu, tad tas nemaz nebūtu Dievs.

Cik Dievs ir vecs?

(trīsgadīgs)

Dievam nav vecuma. Viņš nekļūst vecāks tā ka mēs, cilvēki. Un Viņš nekad nemainās. (Vecākam bērnam var paskaidrot, ka Dievam nav laika robežu kā mums pasaulē.)

Kur dzīvoja Dievs tad, kad vēl nebija zemes un kosmosa?

(astoņgadīgs)

Neviens nezina atbildi uz šo jautājumu jo Dievs nav tāds kā mēs. Viņš nedzīvo tikai vienā vietā. Viņš ir visur. Mūsu prātam visas lietas nav aptveramas. Mūsu galvas pārsprāgtu, ja tām ļautu aptvert visu kosmosu, tam vajadzīgs laiks. Bet kādu dienu Dievs atbildēs uz visiem jautājumiem. kas mūs nomāc. Vai tad tētis vienmēr nesaka: "To cs paskaidrošu vēlāk?" Ari Dievs kādu dienu tā darīs.

Bērniem vienmēr interesē, kāds Dievs izskatās. Daži jautājumi. ko uzdod piecu līdz astoņu gadu veci bērni: Vai Dievs ir tāds pats cilvēks kā mēs? Vai Dievs ir radies tāpat kā mēs? Vai Dievs ir balts vai melns? Vai Dievs kaut kad iet gulēt un ceļas augšā? Vai Dievam ir drēbes mugurā?

Dievs nav tāds pats ka mēs. Viņam nav ķermeņa. Ja tas Viņam būtu. tad lā vietā, lai reizē aptvertu visu pasauli. Viņš spētu atrasties tikai vienā vieta.

Dievam nav ādas ne baltas, ne melnas. Un Viņam nav vajadzīgas drēbes, lai uzturētu ķermeni siltumā.

Dievs nekad neguļ. Ja Viņš ietu gulēt, tad jau mēs ne vienmēr varētu ar Viņu sarunāties.

Bet. kad Dievs radīja pirmos cilvēkus. Viņš tos radīja līdzīgus sev citās jomās. Mēs pēc izskata nelīdzināmies Viņam. Bet mēs spējam cits citu mīlēt, tā kā Dievs to dara. Mes spējam radīt dažādas lietas. Un mums ir prāts, mēs varam domāt.

Dievs sūtīja savu dēlu Jēzu pasaulē, lai palīdzētu mums saprast, kāds ir Dievs. Lasot par Jēzu. mēs uzzinām, ka Dievs mūs mīl un rūpējas par mums un vēl mums to labāko. Viņš vienmēr ir gatavs mums palīdzēt.

Mana mamma saka, ka Dievs ir visur un redz visu. Bet kā Viņš to var?

(septiņgadīgs)

Jo Viņš nav tāds kā mēs. Mēs nemaz to nevaram zināt un saprast. Bet Bībelē ir teikts, ka Viņš ir visur, nevis vienā vietā, ka Viņš redz mūs visus un zina visu, kas notiek. Jēzus teica, ka Dievs redz pat mazu zvirbulēnu, kas nokrīt

uz zemes.

Tas ir tāpēc, ka Viņš var būt visur, redzēt visu un rūpēties par visiem pasaulē.

* * *

Kas radīja pirmo vīrieti un sievieti?

(piecgadīgs)

Dievs. Bībele mums vēsta, ka Viņš radīja vīrieti un sievieti. lai tic nebūtu vientuļi un rūpētos par dzīvniekiem, putniem un augiem. Viņš 1os radīja arī tāpēc, lai tie kļūtu Viņa īpaši draugi.

Ja zinātnieki saka, ka mēs esam cēlušies no pērtiķiem, kāpēc tad Bībelē rakstīts, ka pirmie cilvēki bija Ādams un Ieva?

(desmitgadīgs)

Zinātne atbild uz citiem jautājumiem nekā Bībele. Bībele mums stāsta, kas radījis pasauli (Dievs) un kāpēc. Zinātnieki mēģina izskaidrot, kā tas viss notika. Ideja, ka cilvēki ir attīstījušies no pērtiķveidigiem radījumiem, ir tikai teorija. Tas pilnībā nav pierādīts. Bet, pat ja arī mēs to varētu pie*, rādīt, tas nenozīmē, ka stāsts par Ādamu un Ievu būtu nepatiess. Bībelē nav izskaidrots, kā Dievs mūs radījis. Tur ir tikai teikts, ka Viņš mūs radījis pēc sava tēla un līdzības. Cilvēki atšķiras no dzīvniekiem. Atšķirībā no dzīvnieka cilvēks spēj atbildēt Dievam un kļūt par Viņa draugu.

Dievs mums devis ari brīvu izvēli rīcībai. Stāsts par Ādamu un Ievu vēsta, ka pirmais vīrietis un sieviete padevās kārdinājumam un neklausīja Dievam. Un šī viņu izvēle ienesa Jaunumu, sāpes un nāvi tai labajā pasaulē, ko bija radījis Dievs.

Kāpēc Bībelē teikts, ka Dievs radījis pasauli sešās dienās? Manā enciklopēdijā rakstīts, ka attīstība norisinājusies tūkstošiem gadu.

(septiņgadīgs)

Bībelē minētā "diena" nenozīmē, ka tai jābūt divdesmit četru stundu garai. Tādā veidā var būt apzīmēts loti ilgs laika periods. Bībele vēsta par Dieva darbiem un cilvēku īpašo vietu Dieva plānā. Tā neizklāsta notikumu secību laikā.

Kāpēc Dievs radīja vēl citas planētas?

(septiņgadīgs)

Dievam bija "meistarisks plāns" kosmosam, kad Viņš to radīja. Mēs joprojām varam redzēt un izprast tikai nedaudz no tā. Mūsu planēta ir tikai ļoti maza daļa no kosmosa, tāpat arī pārējās planētas mūsu Saules sistēmā.

Vērojot mūsu pasauli, mēs saprotam, ka Dievs visu radījis ar ;nodomu un nekas nav tāpat vien. Pagaidām mēs vēl nezinām, kāpēc radītas planētas. Iespējams, ka tās kaut kādā veidā ietekmē dzīvi uz zemes tāpat kā mēs esam atkarīgi no saules siltuma.

Kāpēc Dievs mūs radījis katru savādāku? Viņam taču būtu bijis vieglāk radīt mūs visus vienādus.

(prakt isks astoņgadīgais)

Savā ziņā jau mēs visi esam vienādi. Bet Viņš radīja gan sievietes, gan vīriešus, lai tie viens otru papildinātu un turpinātu cilvēku cilti. Katru no mums Viņš radīja mazliet citādu, jo katrs mēs esam unikāls un Dievam īpašs. Tas, ka mēs esam dažādi, dara dzīvi interesantāku un mēs varam viens otru atšķirt! (Katram no mums ir unikāli pirkstu nospiedumi.)

Tāpat kā mēs atšķiramies pēc izskata, mums katram ir ari savs talants lietas, kas mums padodas un kas ne. Tāpēc mēs viens otram esam vajadzīgi un varam mācīties kopīgi strādāt. Radot mūs katru savādāku, Dievs māca mūs būt noderīgiem citiem cilvēkiem.

Ja Dievs zina, kas būs nākotnē, tad kāpēc Viņš radīja Ādamu un Ievu, ja zināja, ka viņi rīkosies nepareizi?

Kad māmiņa un lēlis rada bērniņu, viņi zina, ka bērniņš izaugs un izvēlēsies, kā rīkoties pareizi vai nepareizi. Viņi tic un cer ja viņi bērniņu mīlēs un pareizi audzinās, tad bērns pieņems pareizus lēmumus. Tas ir cilvēka dabā. Ja mums nebūtu dota iespēja izvēlēties, mēs būtu tikai roboti. Dievs vēlējās, lai mēs no savas brīvas gribas izvēlētos baudīt Viņa mīlestību un draudzību. Tāpēc Viņš mūs radīja. Bet vienmēr pastāv risks, ka cilvēki no Viņa novērsīsies. Padomā, kas būtu nolicis ar mums, ja Dievs nebūtu uzņēmies šo risku! Mēs nemaz nebūtu dzīvi un nevarētu pajautāt "kāpēc". Ņemot vērā mūsu nepaklausību un mūsu nepareizo izvēli, tas ir pārsteidzoši, ka Dievs joprojām mīl mūs un ir tik iecietīgs.

Es (nesaprotu to vietu par Ievu un Ādamu, kur viņi ēd ābolu. Kāds tam sakars ar labo vai ļauno?

(astoņgadīgs)

Mums katru dienu jāpieņem lēmumi: kur doties, ko teikt, kā uzvesties. Dažreiz mūsu izvēle ir pareiza, dažreiz mēs kļūdāmies. Dažreiz mēs viens ar otru esam laimīgi, runājamies un smejamies: citreiz mēs ķildojamies un liekam Dievam, paši sev un apkārtējiem ciest. Tāpat bija ar Ādamu un Ievu. Dievs aizliedza Ādamam un Ievai tikai vienu lietu: viņi nedrīkstēja ēst kāda noteikta koka augļus Ēdenes dārzā (nav tieši teikts, ka tas būtu ābols). Bet viņi domāja, ka ir gudrāki. Viņi nepaklausīja Dievam, un tas bija slikti. Vēlāk viņi bija ļoti nelaimīgi. Un kopš tā laika cilvēkiem ir tieksme darīt slikto.

Ja Dievs radīja pasauli,. Ādamu un Ievu, kāpēc tad Viņš neuzlika velnu uz atsevišķas planētas, lai tas tur dzīvotu kopā ar saviem cilvēkiem?

(desmitgadīgs)

Mēs īsti nezinām atbildi uz šo jautājumu. Bet mēs noteikti zinām, ka Dievs gribēja, lai cilvēkiem būtu brīva iespēja izvēlēties starp labo un slikto. Un mēs zinām, ka Dievs ļauj velnam mūs kārdināt, lai pārbaudītu, vai mēs tiešām mīlam Dievu un gribam būt Viņam paklausīgi. Bet velns nevar darīt visu, ko grib. Dievs to pieļauj līdz zināmai robežai, jo Viņš to kontrolē.

Ko Dievs visu dienu dara?

^četrgadīgs)

Ko tētis visu dienu dara? Ko māmiņa visu dienu dara? Mēs strādājam, lai aprūpētu ģimeni. Dievs mīl un pieskata visus cilvēkus, tāpēc Viņam ir daudz ko darīt rūpējas par viņiem, uzklausa viņus, atbild uz viņu lūgšanām. Naktī, kad mēs guļam, ļaudis otrā zemeslodes pusē ir nomodā, tāpēc Viņam ari tad ir ko darīt.

Kāpēc Dievs spēlē ar mani paslēpes? Kāpēc es nevaru Viņu atrast?

(četrgadīgs)

Mēs Dievu nevaram redzēt, bet Viņš mūs neķircina un nespēlē paslēpes. Bībelē teikts, ka Viņš ir ar mums vienmēr, pat ja mēs viņu nevaram redzēt, kā redzam citus cilvēkus.

Kāpēc Dievs man nepalīdzēja atrast rotaļlietu, kad es Viņam to lūdzu?

Kāpēc Dievs nesalaboja manu velosipēdu, kad es Viņam to lūdzu?

(vīlies sešgadīgais)

Dievs nav burvis. Viņš liek cilvēkiem darīt daudzus darbus. Tētis salabos tavu velosipēdu, kad pārnāks māmiņa, viņa tev palīdzēs atrast rotaļlietu. Dievs mums palīdz, kad mēs viņam lūdzam. Viņš var palīdzēt tev atcerēties, kur tu noliki savu mantiņu. Bet Viņš ne vienmēr visu dara tā, kā mums gribētos. Mums jāmācās pašiem rūpēties par savām lietām.

Kāpēc Dievs darīja tik daudz brīnumu Vecās Derības laikos, piemēram, izglāba Dāniēlu no lauvu bedres, bet nedara tos šodien?

(vicnpadsmitgadīgs)

Dievs dara brīnumus arī mūsdienās, bet dažreiz mēs to neapzināmies. Daudz reižu Dievs ir dziedinājis cilvēkus. Brīnums katrreiz notiek, kad kāds cilvēks izlemj sekot Dievam. Noziedznieks var novērsties no noziegumiem un vardarbības, var sākt cilvēkus mīlēt un tiem palīdzēt.

Mēs zinām par Bībeles brīnumiem tāpēc, ka tur par tiem ir rakstīts. Bet Bībelē ir ietverts ļoti ilgs laika periods un tikai neliela pasaules daļa. Lielākā daļa brīnumu, kas aprakstīti Bībelē, nolika noteiktos laika periodos.

Es nekad neesmu redzējusi tādus brīnumus kā to. kad Dāniēls tika izglābts no lauvu bedres, bet esmu lasījusi par aizraujošiem gadījumiem dažādās pasaules malās un arī pie mums kad ļaudis dziedināti no narkomānijas un smagām slimībām.

Kāda Dievam ir ādas krāsa?

Dievam nav ķermeņa vai ādas kā mums. Bet Jēzum bija tumša ādas krāsa, kad Viņš dzīvoja uz zemes kā pārējiem cilvēkiem tajā zemē, kur Viņš piedzima.

Ko nozīmē "Āmen"?

Tas nozīmē "lai tā būtu", "lai tā notiek". Tas nozīmē, ka lūgšana beigusies kaut kas līdzīgs kā "beigts un nodots Dievam". Ja mēs to sakām pēc. kāda cita lūgšanas, tas nozīmē, ka mēs piekrītam tam, ko viņš teicis: mēs esam lūguši kopā ar viņu.

Ko nozīmē "mūžīgs"?

Tas nozīmē kaut ko tādu, kas vienmēr ir bijis un vienmēr būs. Tas ir ārpus laika robežām, tātad tas nekad nebeigsies. Dievs ir mūžīgs. Viņš tāds būs "mūžīgi mūžos". Un Viņš dod mūžīgo dzīvību tiem, kas kļūst kristieši un seko Jēzum. Mes varam dzīvot šo īpašo jauno dzīvi jau tagad šeit pat ūfe'zemes, un tā turpināsies, kad mēs nomirsim un aiziesim pie Dieva.

* * *

Bērns ātri saprot lai gan mēs runājam ar Jēzu. dziedam un lasām par Viņu. fiziski Viņu nevar redzēt. Reiz kādā Ziemassvētku dievkalpojumā kāds prātīgs divgadīgais pajautāja: "Kāpēc Jēzus nav atnācis uz savu dzimšanas dienu?" Cits trīsgadīgais gribēja zināt, kāpēc Jēzus nekad nav baznīcā. Zinādams, ka ceturtdienā vietējais mācītājs viesosies skolā, kāds piecgadīgais jautāja: "Vai Jēzus šodien arī būs skolā?"

Daudzi bērni uzdod visdažādākos jautājumus par šo tēmu: "Kā var zināt, ka Jēzus ir šeit?". "Kāpēc es Viņu nejūtu?", "Ja Jēzus ir visur, kā tad es Viņam neuzduros?"

Lūk, ko pastāstīja kāds tēvs šajā jautājumā:

"Līdz šim ncsastapics ne ar kādām grūtībām sava dēla Džonatana audzināšanā, kuram nu jau ir desmit gadu, es kādu vakaru jutos šokēts, kad vakara lūgšanas laikā atvēru aeis un sastapos ar kategorisku, plaši ieplestu sava trīsgadīgā dēla Džeimsa acu skatienu. Viņš cieti paziņoja: "Es neticu visai šai lietai par Jēzu… Es Viņu neredzu; es Viņu nedzirdu: es Viņu nejūtu."

Ja viņš būtu vecāks, es būtu ar to vieglāk ticis galā. Bet nu, dziji ievilcis elpu, es viņam paskaidroju, ka. kaut arī viņš mani neredz, nedzird un nejūt, ja esmu apakšstāvā, tomēr viņš zina, ka es tur esmu, jo es to esmu viņam pateicis. Un tāpēc, ka es viņu mīlu, es nemeloju un tur būšu."

"Jēzus ir apsolījis ja mēs Viņu mīlēsim, Viņš būs kopā ar mums vienmēr. Ja Viņam būtu ķermenis kā mums. tad Viņš vienlaikus spētu būt tikai vienā vietā. Viņš nespētu turēt savu solījumu visiem cilvēkiem reizē. Mēs zinām, ka Viņš savu solījumu ir turējis, jo mēs varam ar Viņu sarunāties un Viņš atbild mūsu lūgšanām."

Lūk, kā kāds skolotājs paskaidroja trīs un četrgadīga bērnu grupiņai, kuri gribēja zināt, kāpēc Jēzus nebija baznīcā:

"Jēzus vienmēr ir baznīcā, bet mēs Viņu nevaram redzēt, jo Viņš ir visās baznīcās. Ja mēs Viņu redzētu, tad Viņš nevarētu tai pašā laikā būt citās baznīcās vai kur citur. Jēzus var būt kopā ar mums visur, ne tikai baznīcā, gan iekšā, gan ārā."

Vecāki, ienākot baznīcā, bieži saka: "Kuš! Te dzīvo Dievs." Mazam bērnam tas var sajaukt prātus. Viņš var sākt brīnīties, kāpēc Dieva māja nav tāda kā viņam, kāpēc Dievs nav mājās, vai "Kāpēc man jābūt klusu vai Dievs guļ?" Baznīca būtībā nav vairāk Dieva mājoklis, kā tava māja ir

Dieva mājoklis. Vārds "baznīca" Jaunajā Derībā nozīmē "Dieva draudze", nevis ēku kā tādu. Bībelē teikts, ka Dievs vispār nedzīvo nevienā ēkā. Dievs dzīvo cilvēkos un nav piesaistīts kādai vienai noteiktai vietai.

Varbūt mēs varam paskaidrot, ka baznīca ir īpaša vieta, kur kristieši godā Dievu, pielūdz to, dzied un kopīgi mācās par Viņu. Ja baznīcā trokšņo, tad tas traucē cilvēkiem domāt par Dievu. Tāpēc aiz cieņas pret citiem būtu jāuzvedas klusi.

Vai Jēzus ir Dievs?

(septiņgadīgs)

Jā. Jēzus saka: "Es un Tēvs mēs esam viens."

Vai Dievs ir Jēzus?

Jā. Jēzus teica: "…manī ir Tēvs, un es Tēvā."

Kāpēc Dievs pats nenāca uz zemi? Kāpēc Viņš sūtīļa Jēzu?

Kad Dievs sūtīja Jēzu. Viņš nāca arī pats, tikai cilvēka izskatā. Mēs nevaram redzēt vai sataustīt Jēzu. Bet cilvēki, kas dzīvoja, kad Viņš atradās uz zemes, varēja Viņu redzēt un aptaustīt, un dzirdēt, kā Viņš stāsta tiem par savu tēvu Dievu. Un Jēzus teica, ka katrs, kurš redzējis Viņu, redzējis Dievu.

Nosūtot Jēzu uz zemes kā sēkliņu, no kuras izveidojās bērns, kas izauga par vīru, kurš pazina badu, asaras, laimi un bēdas, Dievs mums parādīja sevi tādā veidā, kādu mēs saprotam. Un tāpēc, ka Viņš sūtīja Jēzu, mēs zinām, ka Dievs mūs pilnībā saprot. Viņš ir bijis viens no mums, tāpēc var palīdzēt mums visās likstās.

Kapec Jēzum bija divi tevi?

(četrgadīgs)

Dievs ir Jēzus īstais tēvs. Bet uz zemes Jēzum bija "pieņemtais" tēvs Jāzeps, lai Viņš varētu dzīvot ģimenē tāpat kā tu.

Vecākam bērnam var dot šādu atbildi:

Jāzeps bija Jēzum tēvs uz zemes, kas palīdzēja aprūpēt Viņu, Viņa māti. brāļus un māsas. Bet Jēzus nav parasts cilvēks. Viņš ir Dieva dēls. Un Dievs sūtīja Viņu, lai mācītu mums. kā dzīvot un kā mums kļūt par Viņa ģimenes locekli.

Arī tu vari teikt, ka tev ir divi tēvi. Mēs taču lūdzam Dievu "Mūsu Tēvs debesīs", un katram no mums ir savs tēvs šai pasaulē.

Vai Jāzeps dusmojās, kad uzzināja, ka Marija kļuvusi grūta, pirms vēl bija precējusies?

(septiņgadīgā jautājums viņa pārsteigtajai vecmāmiņai)

Domāju, ka sākumā droši vien jā. bet tad Dievs viņam sapni izskaidroja, ka bērns būs īpašs. Tas būs Dieva bērns^

Kad gani devās uz Bētlemi, kas tad pieskatīja aitas?

(deviņgadīgs)

Bībelē tas nav teikts. Var būt , ka mājās palika aitu ganu palīgs. Bet Dievs noteikti par to parūpējās, lai aitām nenotiktu nekas ļauns.

Cik cilvēku Jēzus izdziedēja?

(deviņgadīgs)

Ļoti daudz, kaut gan precīzu skaitli mēs nezinām. Mēs zinām, ka Viņš dziedēja katru, kas Viņam to lūdza. Bībelē stāstīts par daudziem šādiem gadījumiem.

Kāpēc tik daudz cilvēku Jēzu ienīda?

(vienpadsmitgadīgais jautā savam skolotājam)

Cilvēki ienīda Jēzu daudzu iemeslu dēj. Romieši ienīda Viņu tāpēc, ka Viņam sekoja Joti daudz jūdu. un viņi domāja, ka tie var uzsākt sacelšanos. Jūdu priesteri Viņu ienīda, jo Viņš teica, ka esot Dievs, un norādīja uz viņu kļūdām. Viņiem skauda, ka vienkāršs galdnieks ir lik gudrs un bauda tādu autoritāti. Daži necieta Viņu vienkārši tāpēc, ka Viņš bija tik labs: tas viņiem lika justies neērti.

Kāpēc Jēzus piedod grēkus?

(vienpadsmitgadīgs)

Tu zini, ka tad. ja tu esi sāpinājis savus vecākus vai draugus, tevi pārņem slikta sajūta. Bet, kad tu esi atvainojies un viņi tev ir piedevuši, tu jūties daudz laimīgāks un priecājies atkal būt ar viņiem kopā. Mēs visi esam darījuši kaut ko. zinādami, ka tas Dievam nepatīk. Mēs esam pārkāpuši Viņa likumus. Mes neesam darījuši tā, kā Viņš to gfibējiš. Viņš grib. lai mēs mīlētu Viņu no visas sirds un mīlētu citus cilvēkus. Neviens no mums nav to darījis vienmēr. Tāpēc mēs iedragājām savas draudzīgās attiecības ar Dievu. Jēzus zina. ka tas. ko mēs darām nepareizi, liek mums justies nelaimīgiem un vainīgiem. Tāpēc Viņš grib mums piedot. Viņš spēj "noslēgt rēķinus ar pagātni", ja mēs to lūgsim un patiesi nožēlosim.

Kā Jēzus izturētos pret zagļiem un laupītājiem?

(vienpadsmitgadīgs)

Jēzus viņiem teiktu, ka viņi rīkojas slikti. Viņš vēlētos tiem dot iespēju laboties nevis laupīt un ielauzties citu cilvēku mājās, bet gan mīlēt un cienīt tos.

Divus laupītājus sodīja reizē ar Jēzu. Viens no viņiem tikai ņirgājās par Jēzu, bet otrs lūdza piedošanu un to ari saņēma.

Jēzus nāve un augšāmcelšanās ir kristietības mācības pamats. Bet, stāstot bērniem par pirmajām Lieldienām, var rasties virkne problēmu.

Mazākos bērnus var satraukt stāsts par sišanu krustā. Daži skolotāji nepiekrīt šā fakta mācīšanai un koncentrē uzmanību uz jaunās dzīves tēmu Lieldienu laikā; citiem liekas, ka bērna garīgā izpratne nedrīkst tikt novērtēta par zemu. Krustā sišanu var izskaidrot no vēsturiskā aspekta un uzsvaru likt uz augšāmcelšanos.

Četrgadīgais vel tikai cenšas aptvert realitāti. Īstenība un fantāzijas jaucas kopā viņa galviņā. Viņam vispirms jāaprod ar faktu, ka muša, tārpiņš, vardīte vai jūras cūciņa ir beigta. Mazi bērni bieži vien baksta vai krata mirušas radības, lai tās atkal atdzīvotos.

Tāpēc apspriest ar četrgadīgu kāda cilvēka nāvi ir veltīgi. Ne viņa prāts, ne jūtu pasaule tam nav gatavi.

Bet agrāk vai vēlāk mēs būsim spiesti atbildēt uz šādiem bērnu jautājumiem:

Kāpēc Jēzum bija jāmirst?

Par ko Viņš tika sists krustā?

Lieldienu stāstā teikts, ka Jēzus mira, lai glābtu mūs no grēkiem, bet kā tas liecina, ka Dievs mūs mīl?

(septi ņgadīgo j au t āj u mi)

Jēzus būtu varējis izlikt bez šim ciešanām. Viņš būtu varējis jebkurā brīdī apstāties, jo tika kārdināts to darīt. Bet. Viņš mūs loti mīlēja un zināja, ka galvenais iemesls, kāpēc Viņš ieradies uz zemes, ir mūs glābt. Mirstot Viņš izcieta sodu, ko mēs bijām pelnījuši par saviem sliktajiem darbiem. Viņš izglāba mūsu dzīvības lai mēs varētu dzīvot saskaņā ar Dievu. Tas ir apmēram tā, ka mamma vai tētis lēktu upē, lai glābtu savu slīkstošo bērnu pat ja viņiem pašiem būtu jāiet bojā. Viņi to dara, jo ļoti mīl savu bērniņu.

Kā gan Jēzus varēja atdzīvoties? Nevar vienu dienu nomirt, bet otrā dienā būt atkal dzīvs.

(septiņgadīgs)

"Viņš varēja. Viņš bija Dieva Dēls. Viņš bija īpašs!" atbildēja viņa draugs. (Jaunākiem bērniem ar tādu atbildi pietiktu.)

Tev taisnība. Miruši cilvēki nevar atkal atdzīvoties. Tas, ka Jēzus to varēja, ir viens no lielākajiem Dieva brīnumiem. Tā kā Dievs ir radījis likumus, kas valda mūsu pasaulē, Viņš var tos izmantot savam īpašam nolūkam. Visu pasauli Viņš radīja no nekā! Tāpat Viņš spēja atdzīvināt mirušu cilvēku. Mes nezinām, kā Viņš to izdarīja. Bet tam Viņam bija |oti svarīgs iemesls. Atdzīvinādams Jēzu, Dievs ar to mums pierādīja, ka Viņam ir vara pār grēkiem un nāvi.

Vai Jēzus kļuva par garu, kad Viņš atkal atdzīvojās?

(septiņgadīgs)

Nē. Pēc atdzīvināšanas Viņš devās satikt savus draugus. Sākumā viņi noturēja to par garu. Bet Viņš teica: "Redziet manas rokas un kājas! Es tas esmu! Aptaustait mani un apskatait, jo garam nav miesas un kaulu, kā jūs redzat man esam."(Lūkas evaņģēlijs, 24, 39).

Viņš pat paēda brokastīs zivi kopā ar viņiem. Gari taču neēd!

Kāpēc Jēzus atgriezās debesīs? Kāpēc Viņš nevarēja palikt uz zemes?

Viņš atgriezās debesīs, jo bija izpildījis pienākumu, ko Dievs Viņam bija uzlicis. Viņš devās atpakaļ pie Dieva, sava Tēva. Un, ta kā tagad Viņš neatrodas tikai vienā vietā uz zemes. Viņš var mums palīdzēt un būt kopā ar mums visur un vienmēr.

Viņš ir apsolījis, ka kādu dienu atgriezīsies. Mēs nezinām, kad tas būs. bet mums ir pēc kā ilgoties.

Vai Jēzus ir katrā mājā?

(četrgadīgā jautājums)

Viņš grib būt katrā mājā, bet tikai tad, ja ļaudis paši lo vēlas. Jēzus nekad neuzspiež sevi. kur Viņu nevēlas. Ja Viņu kādā mājā gaida, viņš vienmēr ierodas. Viņš ir katrā mājā, kur ļaudis viņu mīl.

Ja pie tavām dui"vīm ieradies kāds īpašs viesis, tu taču neatstāsi viņu tur, vai ne? Tu vai mamma, vai tētis aicināsiet Viņu iekšā. Daži cilvēki nepazīst Jēzu: citi varbūt nesaprot, ka viņiem jālūdz Jēzu ienākt viņu dzīvēs; bet daži vienkārši negrib sevi apgrūtināt ar Viņa ieaicināšanu.

(Vecākiem bērniem būtu lietderīgi parādīt II. Manta gleznu. kur Kristus stāv, klauvēdams pie dunam. Durvju ārpusē nav roktura durvis var atvērt tikai no iekšpuses. Tas var palīdzēt izskaidrot, ka Jēzus pats nelaužas durvīs, bet gaida.

lai Viņu uzaicina ienākt cilvēka dzīvē.)

* * *

Kas ir Svētais Gars?

(septiņgadīgā jautājums)

"Svētais Gars" ir Jēzus Gars jeb Dieva Gars.

Viņš ir Dievs, tāpat kā Jēzus ir Dievs. IJn Viņam ir dots īpašs uzdevums. Viņš nav baltā palagā ietinies spoks, nedz arī skotu viskija spirts! Bībele lieto tēlu valodu vējš, uguns, balodis -, lai palīdzētu mums saprast, kāds ir Svētais Gars.

Dažreiz bērni spēj paši labāk atbildēt uz šo jautājumu nekā mēs:

"Tas ir Dieva sūtīts vējš. kas kā Jēzus elpa pūš pāri visai pasaulei."

(trīsgadīgā izteikums)

"Viņš man palīdz saprast Jēzu. Viņš man norāda uz Jēzu. Viņš ir ceļš, caur kuru Jēzus nāk pie mums visiem. Viņš pārliecina ļaudis, ka Jēzus ari šodien ir dzīvs."

(desmitgadīgs)

"Viņš ir mans palīgs un pavadonis cauri visai dzīvei. Viņš mani mierina un dara mani priecīgu un mierīgu. Viņš man palīdz saprast, kad esmu kļūdījies."

(desmitgadīgs)

Kādā ģimenes lūgšanu grāmatiņā teikts:

"Viņš man palīdz līdzināties Jēzum, vada un stiprina mani manā ikdienas dzīvē, palīdz man kalpot Dievam nian^p raudzes ģimenē."

Kā var zināt, ka Viņš tur ir, ja es Viņu neredzu?

Lai saprotamāk to izskaidrotu, skolotāja ņēma talkā spēli. Viņa lika bērniem aizvērt acis un paskaidroja, ka ies apkārt pa istabu un nostāsies aiz kāda bērna muguras. Kad bērnam liekas, ka viņa ir nostājusies aiz tā muguras, viņš paceļ roku. Daži kļūdījās, bet daži to noteica ļoti precīzi.

Viņa pajautāja bērniem: "Ka tu zināji, ka es tur esmu?" Un atbilde skanēja: "Es tevi jutu."

Viņa vilka paralēles ar Svēto Garu (pat ja mēs viņu "nejūtam") un deva arī piemērus, kā mēs varam viņu "just", izmainām cilvēku dzīves, atbildam lūgšanām un palīdzam mums pārvarēt dusmas, skaudību un savtīgumu mūsu pašu dzīvē.

Vai Dievs, Jēzus un Svētais Gars ir trīs personas vienā vai viena un tā pati persona?

(astoņgadīgs)

Uz šo jautājumu ir ļoti grūti atbildēt. Es pati pilnībā to neizprotu.

Katrai mūsu ķermeņa daļai ir savas funkcijas: ar acīm mēs skatāmies, ar ausīm klausāmies, ar kājām staigājam. Katra ķermeņa daļa ir savādāka, bet tomēr pieder vienai un tai pašai personai. Tāpat ari Dievs, Jēzus un Svētais Gars dara katrs savu darbu, bet ir viena un tā pati persona.

* * •

Teic man, lūdzu, labi drīz, Dievs ir viens, bet kāpēc trīs?

Tēja, cukurs, tasīte,

It kā trīs, bet kopā viens.

Pākstis, stublājs, zirnītis It kā viens, bet kopā trīs.

Piliens, upe, plašā jūra It kā trīs, bet kopā viens.

Tētis, māmiņa un es, Kopā iznākģimene.

Dievs Tēvs, Dievs Dēls, Dievs Svētais Gars Lai gan trīs, bet Dievs ir viens.

Kas ir eņģeļi?

(desmit un vairāk gadu)

Tie ir Dieva vēstneši. Bībelē ir daudz piemēru, kad Dievs ar eņģeļu palīdzību sūta vēsti vīriešiem un sievietēm. Tajā teikts, ka eņģeļi aizstāv tos, kas mīl Dievu. Jaunās Derības Vēstulē ebrejiem ir teikts, ka eņģeļi ir kalpotāji gari, kas izsūtāmi kalpošanai to labā, kas mīl Dievu.

Kādi viņi izskatās?

Dažreiz viņi izskatās kā parasti cilvēki. Lieldienu rītā pie Jēzus kapa sievietes redzēja divus eņģeļus. Viņas raksturoja tos ka jaunus vīriešus spožās, mirdzošās drēbēs. Dažreiz viņi parādās cilvēkiem sapņos, nesot īpašu vēsti no Dieva. Eņģelis sapni pavēstīja Jāzepam par Marijas bērniņu. Daži cilvēki, piemēram, gani Bētlemes laukos, nobijās, ieraugot eņģeļus, jo zināja, ka tos sūta pats Dievs. Bet eņģeļi viņiem teica, lai nebaidās.

Vai cilvēki kļūst par eņģeļiem?

Nē! Eņģeļi pilnīgi atšķiras no cilvēkiem.

Vai viņi ir tas pats, kas fejas?

Nē! Fejas mēs esam iztēlojušies. Eņģeļi ir īsti.

Vai tu tici sargeņģeļiem?

Dievs liek saviem eņģeļiem sargāt un rūpēties par Viņa ļaudīm. Daži kristieši tic, ka katram cilvēkam ir savs sargeņģelis. Mums tas noteikti nav zināms, bet mēs varam lūgt Dievu, lai Viņš sūta savus eņģeļus mūs aizsargāt.

Kad jālūdz Dievs?

(septiņgadīgs)

Tu vari lūgt jebkurā laikā un jebkurā vietā. Bieži cilvēki lūdz Dievu noteiktā laikā, piemēram, katru rītu vai katru vakari i.

Kāpēc jālūdz Dievs?

(piecgadīgs)

Dievam jālūdz piedošana, jālūdz tas. ko vēlas, kā arī jāpateicas. Ja mēs ar tevi nesarunātos, mēs taču viens otru tā īsti nepazītu, vai ne? Tāpēc man ar Dievu lūgšanās jārunā. lai Viņu labāk iepazītu. Jēzus ir mācījis mūs lūgt, griezties pie Dieva kā sava Tēva. Mēs varam lūgt Dievu palīdzēt mums un dot mums to. kas mums vajadzigs. Jēzus lūdza, tāpēc mums ari jālūdz.

Vai jāiet uz baznīcu, lai lūgtu Dievu?

(deviņgadīgs)

Nē. Tu vari runāt ar Dievu visur. Jēzus lika mums dažrcia* pabūt vienatnē ar Dievu. Klusumā un mierā ir vieglāk koncentrēties un domāt par Dievu. Turklāt Jēzus solīja, ja divi vai trīs no mums kopīgi lūgs Dievu, Viņš atbildēs mūsu lūgumiem. Mēs varam sanākt kopā baznīcā, lai lūgtu Dievu, un tas palīdz mums ieplānot laiku lūgšanām katru nedēļu.

Kā var lūgt kaut ko tam, ko tu neredzi?

(septiņgadīgs)

Lūgšana sastāv no runāšanas un klausīšanās. Es neredzu vecmāmiņu, kad runāju ar viņu pa telefonu, bet varu viņai kaut ko pateikt un dzirdēt, ko viņa saka man.

Kā lai zina, ka Dievs mani dzird?

Viņš ir licis mums lūgt, tāpēc Viņš noteikti klausās. Bībelē teikts, ka Dievs vienmēr ir vairāk gatavs mūs uzklausīt un atbildēt nekā mēs lūgt. Vislabākais, kā to noskaidrot un uzzināt, iitev pašam to pamēģināt. Tad tu zināsi.

Kā var dzirdēt Dieva balsi vai tā skan tāpat kā mana balss?

(sešgadīgs)

Nē, tā nav tāda kā mūsu balsis. Tā ir tava iekšējā balss.

Vai tiešām Dievs dzird mūsu lūgšanas?

(četrgadīgi un vecāki)

Jā. Viņš grib, lai mēs ar Viņu runātu. Viņš vienmēr arī atbild. Dažreiz Viņš saka: "Jā," dažreiz: "Nē," un dažreiz: "Gaidi."

Vai cilvēki Viktorijas laikmetā zināja par Jēzu?

(deviņgadīgs)

Jā. zināja! Ļaudis Britānijā ir zinājuši par Jēzu jau simtiem gadu pirms tam. Viktorijas laikmetā ļaudis bija lieli baznīcā gājēji. Bet mēs nezinām, cik no viņiem pazina Jēzu kā reālu personu, kas ir kopā ar viņiem katru dienu vadīdams un sargādams. Daži vienkārši domāja, ka pieliek svētdienās aiziet uz baznīcu un tad aizmirst Jēzu un to, kā viņš gribēja, lai viņi dzīvotu visu nedēļu.

Kā lai zina, ka Bībelē rakstītais ir patiesība?

Ir daudz pierādījumu tam, ka Bībele ir vēsturiska patiesība. Jēzus eksistencei ir daudz vairāk vēsturisku liecību nekā, piemēram, Jūlija Cēzara eksistencei. Drīz pēc Viņa nāves tika uzrakstīti četri evaņģēliji.

Arheoloģiskie izrakumi ir apstiprinājuši daudzu Bībeles stāstu vēsturisko patiesību. Ja tu aizietu uz Britu muzeju Londonā vai uz kādu citu lielu muzeju, tu tur redzētu loti vecus Bībeles eksemplārus un pat Jaunās Derības grāmatu fragmentus.

Bībele ir zinātnieku visvairāk pētītā grāmata pasaulē un ir izturējusi laika pārbaudi.

Gadsimtu gaitā kristieši ar savu pieredzi un ikdienas dzīvi ir pierādījuši, ka Bībeles mācība ir patiesa.

Bībele ir Dieva vēsts mums Viņa "vārds". Mēs zinām, ka Dievs ir patiesības Dievs kāpēc lai Viņš gribētu mūs mānīt?

Tie ļaudis, kas saka, ka netie Bībelei, patiesībā baidās no ticības. Viņi zina. ka tad viņiem būtu jāmaina sava dzīve.

Kā kļūst par kristieti?

Kristietis ir Jēzus sekotājs. Būt labam, iet baznīcā, pat piederēt pie kristīgas ģimenes vēl nenozīmē būt kristietim. Kad Jēzus sauca savus pirmos sekotājus, viņiem bija jāpasaka "jā" vai "nē" Jēzum. Un mums ir jāsaka "jā" Jēzum, laj kļūtu par kristieti.

Kopš pirmie cilvēki sāka dzīvot uz zemes, viņi izvēlējās paši noteikt savu likteni. Viņi izdarīja tik daudz kļūdu, it kā siena šķirtu viņus no Dieva. Tā kā Dievs ir absolūti taisnīgs un labs. Viņš nevar samierināties ar grēku un ļaunumu.

Dievs sūtīja savu dēlu Jēzu. lai salauztu šo ļaunuma sienu un pavērtu ceļu katram atpakaļ pie Dieva. Un tāpēc mums jāatzīst, ka esam darījuši nepareizi, un jāatzīst, ka Jēzus mira mūsu slikto darbu dē[ (tā bija nāve mūsu dēļ), lai Dievs varētu mums piedot.

Tad mēs varam pateikties Jēzum par to, ko Viņš izdarīja, un lūgt, lai Viņš dod mums savu jauno dzīvi un turpmāk palīdz mums vairāk līdzināties Viņam. Būt kristietim nenozīmē būt labākam par citiem, bet to, ka mēs lūdzam Jēzu mums palīdzēt dzīvot tā, kā Dievs to grib.

Vai tu esi kādreiz redzējis, kā loči vada kuģi uz ostu? Viņi zina, kur ir dziļāko ūdeņu kanāli, un rāda kuģim visdrošāko ceļu uz ostu. Kļūt par kristieti savā ziņā nozīmē nodot sava "dzīves kuģa" vadību Jēzus rokās, uzticēt Viņam to. kā mums jādzīvo.

Kas būs ar tiem cilvēkiem, kas ticēja Dievam, pirms vēl Jēzus bija atnācis?

Ja viņi mīlēja Dievu un klausīja tam, Jēzum ar to pilnīgi pietiek. Viņš zina, kas ir viņu sirdis. Lai gan to ir grūti aptvert, bet Jēzus un Dievs ir viena persona. Viņš vienmēr ir šeit bijis, pat tad. pirms vēl bija nonācis uz zemes kā cilvēks.

Vai, lai būtu par kristieti, jāiet baznīcā?

Iešana baznīcā nepadara tevi par kristieti, bet, ja tu to nedari, ir ārkārtīgi grūti būt par kristieti vienam pašam. Tev vajag satikties ar citiem kristiešiem, lai godinātu Dievu, lūgtu un kopīgi studētu Bībeli.

Dzīve visu laiku nebūs viegla tikai tāpēc, ka tu esi kristietis, tev ir vajadzīgs citu kristiešu atbalsts un palīdzība. Un arī tu esi vajadzīgs citiem kristiešiem draudzē. (Draudze ir vietējo kristiešu grupa, nevis tā ēka, kur atrodas baznīca.)

Ja tu spēlē futbolu, nav nekāda labuma to visu laiku spēlēt vienatnē. Lai izbaudītu īstu spēli, tev jāspēlē komandā un jāpieliek savi spēki kopējām pūlēm. Būt par kristieti ir kaut kas līdzīgs. Atsevišķi kristieši ir kā ķermeņa daļas visas tās ir vajadzīgas, un, lai ķermenis darbotos pareizi un būtu vesels, tām visām jāstrādā kopā.

Kāpēc mēs baznīcā dziedam un runājam par to, ka Dievs mums dod spēku mūsu cīņā, ja mēs nemaz nedomājam cīnīties?

Šīs himnas un lūgšanas attiecas uz garīgo cīņu dažreiz nav viegli darīt tā, kā Dievs grib, ja mēs gribam darīt tā, kā mums gribas, un tā ir ciņa. Te nav domātas fiziskas cīņas.

Kas ir grēks?

Grēks ir nočiept šokolādes cepumu, ja mamma ir teikusi to atstāt uz rītu. Grēks ir nejaut draugam paspēlēties ar rotaļu vilcieniņu un bakstīt viņam acis, ja draugs to dara! Citiem vārdiem, grēks ir nostādīt sevi pirmajā vietā un darīt pretēji tam, kā Dievs grib. Grēks ir "zaudēt mērķi", kā loka šāvējam, kas aizšauj garām mērķim. Tas nozīmē atkāpties no tiem standartiem, ko Dievs mums uzstādījis.

No avīzēm, radio un televīzijas mēs uzzinām par kariem, slepkavībām, laupīšanām un daudz citām sliktām lietām, kas ir grēka rezultāts pasaulē. To ir izraisījuši naids, vardarbība, alkatība un savtīgums. Un, ja mēs esam godīgi un stin gri izvērtējam sevi, mēs arī savā dzīvē varam atrast sliktas domas un darbus. Grēks ir ne tikai sliktās lietas, ko mēs darām, bet ari labās, ko mēs nedarām.

Vicnpadsmitgadīgarn var atbildēt šādi: "Grēks ir pretoties Dieva gribai."

Kāpēc es nevaru grēkot?

Tu vari. Un mēs visi to darām. liet grēks nav izklaidēšanās, tas mūs sarūgtina. Tas sāpina mūsu ģimenes locekļus un mūsu draugus un dara mūs pašus nelaimīgus. Vēl ļaunāk, tas tūlīt pat izjauc mūsu draudzību ar Dievu, jo Viņam tas nav pieņemami. Jēzus var piedot mums mūsu grēkus un ļaut mums sākt visu no jauna, ja mēs to tiešām vēlamies.

Interesanti, vai Dievs mīl sliktus cilvēkus, kas zog veikalos?

Kāds sešgadīgais uz šo jautājumu atbildēja tā: "Dievs mīl sliktus cilvēkus, bet ne viņu sliktos darbus."

* * *

Daudziem bērniem ir draugi ar citu reliģiju ievirzi, un skolā viņiem bieži tiks skaidrota citu lielāko ticību svētku nozīme. No tā nevajadzētu vairīties. Tas tikai bagātinās bērnus un liks viņiem cienīt citu cilvēku ticību un uzskatus, nevis nervozi ķiķināt par nepazīstamo.

Liet galu galā viņiem būs tiesības zināt, vai šīs ticības ir pareizas. Un, ja tā. tad vai kristiešiem ir taisnība?

Tas ir svarīgs un arī ļoti smags jautājums. Ja bērni secinās, ka visas reliģijas ir vienādi pareizas tām tikai ir atšķirīgs-skatījums uz vienu un to pašu -. tad iznāk, ka mēs i

vienkārši tikai priviligejam to, kurai piederam.

Vai citas reliģijas ir pareizas?

Kristieši tic, ka Dievs sūtīja Jēzu. lai mēs Viņu iepazītu un lai Viņš ietu nāvē, lai katram, kas Viņam tic, tiktu piedoti viņa grēki un viņš mūžīgi varētu dzīvot kopā ar Jēzu. Tāpēc kristietim jāatzīst, ka citu reliģiju mācības, kas sludina, ka Dievs nav atklājies caur Jēzu vai ka grēku piedošanu var sasniegt kādā citādā veidā, ir nepatiesas. Bet ir lietas arī citās reliģijās, kas nav pretrunā ar Jēzus mācību, un tās var būt patiesas pat tad, ja gan vārdos un darbos tās mums šķiet dīvainas.

(Šī atbilde daudz ko atstāj neatrisinātu, bet tāda ievirze palīdzēs mūsu bērnos saglabāt atvērtību Dieva garam, lai kur tas nebūtu, kā ari ticību Jēzum ka patiesībai, caur kuru tiek mērotas visas mācības par Dievu.)

Vai ir arī citi Dievi?

Ir tikai viens Dievs, kas radījis pasauli un valda pār visu. kurš mīl un gādā par mums. Bībele liek mums skaidri saprast, ka citi "dievi" ir tikai cilvēku izgudroti tēli. kam nav reālas dzīves un varas.

2 jautajumi par nāvi un ciešanām

'Tu esi noguris," teica svešinieks, "bet es varu tev palīdzēt. Atnācu tev pajautāt, vai tu nevēlētos nākt mums ar Ousliju līdzi. Mēs priecātos, ja tu nāktu, un arī tev tas patiktu. Ja tu esi ar mieru, tad varam tūlīt doties ceļā."

Viņi pagāja garām jaunam sargkareivim, kas nepievērsa atnācējiem nekādu uzmanību. Spīdēja saule, un, par spīti aukstumam, pāris briežu un stirnu aizvējā skrubināja pavasara zāles asnus.

Heizels nosprieda, ka viņam tā ķermenis vairs nebūs vajadzīgs, tāpēc viņš pameta to guļam grāvja malā…

No R. Edamsa "Nogrimušais kuģis"

Kas notiek, kad mēs nomirstam?

Vai Dievs paņem tos ziedus, ko liek uz zārka?

"…bet visskaistākais parasti nāk beigās, kā došanās uz debesīm. Piedzimšana ir diezgan spaidīgs process, bet došanās uz debesīm ir brīnišķīga. Man vienmēr liekas, ka tas ir kā ēst kāpostus pusdienās. Šausmīgi. Es vienmēr apēdu tos vispirms (vai vismaz cenšos), bet garšīgāko paturu uz beigām." - . - (piecgadīgs)

Kad nomirst dzīvnieki, kāpēc Dievs tos padara J __ par mākoņiem?

Tu beidz dzīvot!

Tētim vairs nevajadzēs brilles. Viņš tagad vairs neredz.

Vai Dievs lasa kapu uzrakstus?

Tāpēc, ka tu teici, ka viņa dvēsele ir aizgājusi uz debesīm.

"Nebēdājies, vecmāmiņ, vectēvs ir miris. Tev vienkārši būs jāpierod dzīvot

Labāk ir nomirt kā cilvēkam, nevis kā dzīvniekam, jo tu nonāc mūžībā, bet dzīvnieki sabirst putekļos.

Mans vectētiņš nomira ar sirdslēkmi, un, kad es eju augšā pa kāpnēm, man liekas,

ka es būšu nākamais un kāds man tūlīt iedurs dunci mugurā. Tajā dienā, kad viņš nomira, viņš vienmēr atnāk pie manis guļamistabā.

Kāpēc tu tā domā?

Kapec teti apglabāja bez kājām?

bez viņa." (sešgadīgā lietišķi centieni mierināt savu vecmāmiņu)

Kur paliek suņi, kad tie nomirst? Viņus jau nenoslīcina tualetē kā zelta zivtiņas.

Šķiet, ka mazākie bērni vieglāk samierinās ar nāvi nekā pieaugušie. Lielākā da|a no viņiem grib un ir gatavi runāt par to, pretēji dažiem pieaugušajiem, kas mūsdienās to uzskata par tabu. Bērni jautā par nāvi, attēlo to un dažreiz ari izrāda bailes no tās. Tomēr daži, iespējams, baidās jautāt, tāpēc, viņi ir jāiedrošina par to runāt, lai tie nepaliktu ar saviem jautājumiem vieni.

Mums jārēķinās ar sapratnes grūtībām un, apspriežot jautājumu par nāvi ar mūsu bērniem, jācenšas izvairīties no senajām klišejām. Ne vienmēr ir vēlams uzsvērt, ka "Dievs paņēma vectētiņu pie sevis", jo tad Dievs var tikt uzskatīts kā "cilvēku nolaupītājs". Arī teiciens "Vecmāmiņa aizgāja pie Jēzus" var likt domāt, ka vecmāmiņai nepalika mūsu sabiedrība un viņa labāk izvēlējās būt kopā ar Jēzu.

Kāda māte pavēstīja saviem bērniem Ričardam (astoņi gadi), Mārgaretai (septiņi) un Džillai (pieci) -, ka Rozas tante pēc ilgas slimības ir mirusi. Abi vecākie bērni kļuva klusi un noskuma, jo bija ļoti mīlējuši tanti, bet Džilla klusiņām smējās, līdz Ričards sadusmojās un lūdza māti viņu sabārt. Māte prātīgi nogaidīja, līdz paliks ar Džillu divatā, tad pajautāja, kāpēc Džilla smējusies.

"Nu." Džilla atbildēja, "mūsu svētdienas skolas skolotāja teica, ka tad, kad mēs nomirstam, mūsu ķermenis paliek šeit, bet mēs paši nonākam debesīs."

"Pareizi," teica māte.

"Nu. man liekas, ka mēs izskatītos jocīgi, rokām un kājām karājoties virs galvas, un es iedomājos, cik smieklīgi izskatās Rozas tante!" Džilla paskaidroja.

Cik viegli mēs izsakām dažādus apgalvojumus, nepadomājot, ka bērns tos var uztvert, ļoti burtiski.

Padomājiet, cik daudzi bērni notur īstas bēru ceremonijas atrastam beigtam putniņam vai savai mīļotajai jūrascūciņai.

"Kur jūs visu to nesīsiet?" jautā vnāte, ieraugot, ka viņas abi bērni (astoņus un sešus gadus veci) kaut kur dodas, nesdami lāpstu, kurpju kasti, izplūkātu spalvu kušķi un vecu lūgšanu grāmatu.

"Mēs dodamies apglabāt šo nabaga putniņu un lūgt, lai Jēzus viņu pieņem," dzīvespriecīgs atbildēja jaunākais bērns.

L3ieži vien bērna pirmā saskarsme ar nāvi ir tieši caur mirušu mājdzīvnieku vai putniņu un tas var palīdzēt izskaidrot radinieka vai drauga nāvi attiecīgajā brīdi. Viņiem ir skaidrs, ja dzīvnieciņš ir miris, tas vairs neelpo un neko nejūt. Kāds trīsgadīgais, turēdams roka beigtu peli, sacījis: "Cauri, 11u tu vairs nestaigāsi."

Vai mans trusītis nonāks debesīs, kad nomirs?

(deviņgadīgā jautājums)

Dievs radīja dzīvniekus un uzdeva mums būt atbildīgiem par tiem. Dievs rūpējās par visu dzīvo radību, un Jēzus mums mācīja, ka Dievam rūp katrs mazais putniņš, kas pakrīt zemē beigts. 'Tāpēc mēs varam Viņam ticēt, ka Viņš parūpēsies par tavu trusīti, kad tas nomirs.

Kas notika ar vectētiņa suni?

(sešgadīgs)

Viņš nomira. Viņš k|uva loti vecs un nevarēja vairs paskriet. Viņam nebija vairs nekāda prieka dzīvot, un viņa ķermenis bija nolietojies. Viņš nomira vectētiņa rokās, sajuzdams, cik |oti vectētiņš to mīl.

Arī vectētiņš vairs nevar paskriet vai arī viņš nomirs? Kāpēc cilvēki mirst?

(četrgadīgs)

Parasti cilvēki mirst, kad viņi ir veci un noguruši no dzīves. Viņu organisms ir nolietojies, tāpat kā nolietojas drēbes. Tāpēc ja, ari vectētiņš reiz mirs. Kad tas notiks, viņam būs pienācis laiks atstāt veco ķermeni un doties pie Jēzus uz debesim. (Ar šādu atbildi, iespējams, četrgadīgam pietiks; vecākam bērnam būs vajadzīga plašāka atbilde.)

Vienmēr kāds mirst, tāpat kā kāds piedzimst. Daži nomirst jauni. jo ir ļoti slimi, vai ari nelaimes gadījumā, kad tiek smagi savainots viņu ķermenis. Bībelē ir teikts, ka katram savs laiks dzīvot un savs mirt. Un Dievs zina, kad katram cilvēkam šis laiks pienāk.

Vai visi pēc nāves nonāk debesīs?

Katrs, kurš mīl Jēzu un seko Viņam, var būt drošs, ka nonāks debesīs tad, kad būs pienākusi viņa nāves stunda. Bet Dievs nespiež cilvēkiem dzīvot debesīs kopā ar Viņu, ja viņi to negrib. Viņi var izvēlēties.

Kas notiek ar mums, kad mēs nomirstam?

Tas pats, kas notiek, ja mēs izvārāmies no savas mājas. Tu izej no ēkas un paņem līdzi sev pašu dārgāko. Tavs ķermenis ir kā māja, kuras iekšienē atrodas viss tev nepieciešamais. Kad mēs nomirstam, mēs atstājam savu veco ķermeni, jo tas mums vairs nav vajadzīgs. liet līdzi mēs paņemam tikai pašu svarīgāko, savu īsto "es". Tāpat kā čūskas nomet veco ādu, ari mēs nomirstot šķiramies no sava vecā ķermeņa, un mūsu īstais "es" dodas uz debesīm.

Vai tu esi kādreiz novērojis kāpuru? Vai tu zini, ka viņš pārvērtīsies par skaistu tauriņu? Tas ir gandrīz tas pats. kas notiek ar mums. Kad mēs dzīvojam uz zemes, mēs esam līdzīgi kāpuriem. Mums svarīga ir ēšana un gulēšana, lai uzturētu dzīvību, bet labākais tikai vēl sekos. Kad mēs nomirstam, mēs atstājam savu veco ķermeni (tāpat kā kāpurs, kad tas iekūņojas kūniņā). Un tad mūsu iekšējais "es" iegūst brīnišķīgu veidolu dzīvošanai kopā ar Dievu tāpat kā kāpurs kļūst par tauriņu.

Ja jau Dievs mums devis dzīvību, kāpēc mums jāmirst?

(desmitgadīgs)

Kad Dievs radīja pasauli. Viņa plānos neietilpa cilvēkiem mirt. Nāve ir pretīga un nedabiska. Dievs teica pirmajiem cilvēkiem, ka tie mirs. ja neklausīs Dieva pavēlei. Viņi izvēlējās Dievu neklausīt. Un tā pasaulē radās nāve. Bet pat tad Dievs izplānoja, kā dot cilvēkiem dzīvību. Viņš nosūtīja Jēzu, lai caur Viņu sniegtu cilvēkiem "mūžīgo dzīvību" kā dāvanu. Jo visiem, kas pieņems šo Viņa dāvanu, nāve nav beigas. Tā ir tikai vārti jaunai dzīvei ar Viņu.

Es gribētu pajautāt Jēzum, vai Viņam nebija bailes no nāves? Viņš droši vien atbildētu, ka ne, bet, ja Viņš jautātu man, es gan teiktu, ka baidos.

(vien pad sn i it gad īgs)

Lai gan Jēzus bija ieradies uz zemes, lai nomirtu par mums. Viņš lūdza Dievu, ja iespējams, aiztaupīt Viņam šis šausmīgās sāpes un ciešanas. Tāpēc Viņš zina. kas ir bailes no nāves, un Viņš var mums palīdzēt. Mums nav jāuztraucas par to, kas ar mums notiks pēc nāves, jo, ja mēs mīlam Jēzu, mēs zinām, ka ar Viņu mēs būsim laimīgi un drošībā.

Vai visi, kas nonāk slimnīcā, nomirst?

(kāds septiņgadīgais jautā mātei pirms viņas došanās uz slimnīcu)

Ne, protams. Slimnīcās cilvēkus ārstē. Lielākā dala cilvēku izveseļojas un dodas mājās. Ārsti un māsiņas visu laiku iemācās aizvien labāk palīdzēt cilvēkiem. Senos laikos nebija slimnīcu, daudz cilvēku saslima un nomira. Dažreiz loti vcci cilvēki, kuru ķermeņi ir nolietojušies, vai ari tie, kas ir ļoti slimi, slimnīcā nomirst. Vai ari. ja kāds ir smagi cietis negadījumā un viņam nevar palīdzēt, viņš var slimnīcā nomirt.

Kāpēc cilvēkus rok zemē? Vai tad viņiem šādā aukstumā nesalst?

(kāds sešgadīgais jautā ziemas rītā)

Aukstumam nav nekādas nozīmes. Kad cilvēks nomirst, viņa ķermenis vairs nejūt sāpes vai karstumu un aukstumu. Mirušā ķermenis tiek ierakts zemē, kur viņš kļūst par zemes sastāvdaļu. Ja tu mīli Jēzu, tā tava daļiņa tā, kas jūt. domā un mīl, dodas pie Viņa.

Vai manu mazo brālīti liks mazā vai lielā zārkā, kad viņš nomirs?

Normāli cilvēks nemirst, pirms nav k|uvis vecs un viņa ķermenis nolietojies. Bet, ja bērniņš saslimst un viņu nevar izārstēt, viņš var nomirt, un tad. jā, viņu liek mazā zārciņā.

Kad es miršu?

Vēl ilgi. ilgi ne. Kaut kad jau visiem reiz jāmirst, bet neviens nezina, kad tas būs. Parasti tas ir tad, kad cilvēks ir • i

ļoti vecs.

Vai tad, kad mēs nomirstam, mēs tūlīt nonākam debesīs?

Jā. Jēzus teica zaglim, kas mira blakus pie krusta: "Patiesi, es tev saku. šodien tu būsi ar mani paradīzē."

Vai tad, kad mēs nomirstam, mēs kļūstam par gariem?

Nē. Debesīs mums būs īpašs, jauns ķermenis. Kā Jēzum, kad Viņš atdzīvojās. Mūs neietekmēs vecums, slimības vai sāpes.

Kāpēc cilvēki uz bērēm nes puķes?

Ļaudis nes ziedus, lai parādītu savu mīlestību un cieņu mirušajam un viņa tuviniekiem. Ir cilvēki, kas nevēlas ziedus savās bērēs, un dažreiz viņi pirms nāves (vai arī viņu radinieki) lūdz ziediem paredzēto naudu ziedot labdarībai.

Kāpēc bērēs cilvēki brauc ar melnām mašīnām?

Kāpēc bērēs velk melnas drēbes?

(septiņgadīgs)

Rietumu pasaulē jau no seniem laikiem ir pieņemts bērēs vilkt melnas drānas. Turpretī Āfrikā, daļā Ķīnas un citās valstīs bērēs ģērbjas baltā vai purpursarkanā. Patiesībā melns jau nemaz īsti nav "krāsains". Tāpēc tas likās piemērots sēru gadījumos, tāpat kā košas krāsas jautros svētkos. Melnais it kā liecina ne tikai par aizgājēja radinieku un draugu skumjām, bet las atgādina pārējiem, ka tepat blakus kāds ir miris. Tad ļaudis uzmanās, lai kaut kā nesāpinātu tuviniekus. Melnās mašīnas, tāpat kā melnas drēbes, izvēlas atbilstoši šim skumjajam notikumam.

Daži kristieši lūdz, lai ļaudis viņu bērēs ģērbtos košās krāsās, jo viņiem nāve nozīmē jaunu dzīvi kopā ar Dievu. Tāpēc tie ir svētki, kaut arī viņu draugiem šis zaudējums ir skumjš.

Kāpēc ļaudis bērēs raud?

Viņi raud tāpēc, ka viņiem žēl, ka nekad vairs neredzēs šo mirušo. Kristieši zina, ka kādu dienu viņi atkal satiksies debesīs. Bet pat tad viņiem ir skumji šķirties no tuvinieka šai bridi. Raudāt un (ā parādīt savas skumjas ir labi. Tas palīdz mums dziļāk just, pieņemt, to, ka šis cilvēks ir miris, un ļaut jūtām nākt uz āru, nevis apspiest tās sevī. Jēzus nekautrējās raudat, kad Viņa draugs Lācars mira.

Kad tu nomirsi, vai tu gribi, lai tevi aprok vai sadedzina?

(septiņgadīgais jautāja savai mātei)

"Es gribu, lai mani kremētu," viņa atbildēja. "Tas ari nozīmē sadedzināšanu. Kremēšana speciālā krāsnī, ko veic krematorijā, ietaupa zemi. Tā kā man būs jauns ķermenis, kad es došos uz debesīm, tad man nebūs vajadzīgs šis vecais, un labāk tikt no tā vajā, cik ātri un kārtīgi vien iespējams! Citi cilvēki dod priekšroku apbedīšanai, un piederīgie tad apmeklē viņu kapus."

* * *

Bet no dažiem loti tiešiem jautājumiem nevar izvairīties, it sevišķi, ja miris kāds tuvs radinieks.

"Vai vecmāmiņai debesīs ir acis?" jautāja kāda trīsgadīgā un turpināja uzdot šādus jautājumus bez gala un malas. Viņas mātei tas ļoti sāpēja. Lai gan vecmāmiņa jau kādu laiku bija slimojusi, tomēr mātei tas bija trieciens, kad viņa nomira. Meitenes māte pati brīnījās par savu reakciju un dziļajām skumjām, ko tā juta. Un, kā par nelaimi, bērns uzdeva šos jautājumus tieši vakaros, kad abas bija nogurušas.

"Tajā laikā mans vīrs bija tādā vecumā, kādā bija miris mans tēvs, tāpēc es raizējos arī par viņu. Es vienkārši nezināju, kā tikt galā ar visiem šiem šausmīgajiem jautājumiem. Beigu beigās tas viss mani bija tā nomocījis, ka meklēju palīdzību."

Viņa apmeklēja kādu flotes kapteini, kam bija pieredze to cilvēku mierināšanā, kas bija zaudējuši tuviniekus vai pārcietuši smagas traģēdijas savā dzīvē. Viņš paskaidroja, ka bērns baidās, ka tagad, kad vecmāmiņa ir mirusi, arī viņa pati var nomirt un tāpat viņas māte arī. Viņš ieteica mātei nerisināt šos jautājumus vakarā, bet atrast piemērotu bridi, kad pārrunāt tos ar bērnu, un iedrošināt viņu. Viņa lā arī izdarīja, un jautājumi vairs netika uzdoti. Bailes bija atvairītas.

Viņa paskaidroja, ka Dievs mums katram ir nolicis savu dzīves laiku. Mēs piedzimstam, attīstāmies no bērna par pieaugušo, tad kļūstam veci, mūsu ķermeņi nolietojas, un pienācis mūsu laiks mirt. "Tu taču nemirsi, māmiņ, vai ne?" Uz šādu jautājumu iebaidītajam bērnam jāatbild pēc iespējas iedrošinošāk, jo viņš ne tikai baidās zaudēt māti, bet arī uztraucas, kā bez viņas iztiks.

Kāds holandiešu tēvs iedrošināja savu šņukstošo mazo meitiņu šādi:

"Kad mēs ar tevi braucam uz Amsterdamu kad es tev iedodu biļeti?"

"Nu. pirms iekāpšanas vilcienā," atbildēja bērns.

"Tieši tā… un mūsu gudrais Debesu Tēvs tāpat zina, kad mums kas paredzēts. Nedomā Viņu apsteigt. Kad pienāks laiks un kādam no mums būs jāmirst, tu ielūkosies savā sirdī un radīsi tur vajadzīgo spēku izturēt tad, kad vajadzēs."

Bērnus bieži nomāc daudz kas tāds, ko viņi nemāk izteikt vārdos, un viņiem jādod iespēja brīvi apspriest savas jūtas.

Bērns var pārdzīvot, ka pārāk neskumst pēc kāda tuvinieka. kurš nomiris, īpaši tad. ja nav bijis tuvu pazīstams ar viņu, un viņam vajadzīgs mierinājums, ka par to nav jājūtas vainīgam.

Kāds cits bērns izsaka šādi savas jūtas: "Viss, ko es atceros no savas pirmās saskarsmes ar nāvi mūsu ģimenē, ir sajūta, ka noticis kaut kas svarīgs, par ko man būtu jāraud."

Un. lai atgādinātu, ka bērni domā pavisam savādāk nekā mēs. par piemēru kāda bērna uzdotie jautājumi kapsētā: "Priekš kam tie lielie akmeņi vajadzīgi?" Kad viņam tika paskaidrots, ka tic norāda vietu, kur apglabāti cilvēki, skanēja pretjautājums: "liet vai tie nespiež cilvēkiem, kas gu] tur apakšā?"

Līdzīgi kā kādu četrgadīgo atrada rokam dārzā bedri nedēju pēc vecāka brāļa bērēm. Viņa vecāki izdzirdēja, ka

mazais sauc bedrē: "Den. vai tu mani dzirdi? Ko tu dari?"

* * *

Vecāku nāve rada bērniem visdažādākos jautājumus. Bērni, kas zaudējuši vienu no vecākiem, baidās, ka zaudēs arī otru. Uz jautājumu 'Tu taču neesi veca, vai ne, rnārniņ?" jāatbild īpaši pārliecinoši. Tālākie jautājumi, ko uzdevuši bērni no četru līdz astoņu gadu vecumam, atklāj dažāda veida bažas, kas uzmanīgi un iejūtīgi jānovērš.

Kas notiks ar tētiņa ķermeni?

Ja to apbedīs, tas pēc daudziem gadiem saplūdīs kopā ar zemi. Ja to kremēs, tad miesa un kauli sadegs un pāri paliks tikai saujiņa pelnu, liet to, kas notiek ar cilvēka ķermeni pēc nāves, mirušais vairs nejūt. Ķermenis ii" tikai čaula. īsta cilvēka tajā vairs nav.

Kur ir tētis?

Vai viņš ir pie Dieva?

Vai viņš ir laimīgs?

Vai viņš mūs redz?

Vai viņš skumst pēc mums?

Tētis ir miris. Tā kā viņš mīlēja Dievu, viņš tagad ir debesīs pie Dieva. Viņš ir ļoti laimīgs, un viņam klājas labi. Viņš vairs nav slims un nejūt nekādas sāpes. Viņš vairs neatrodas mūsu pasaulē, tāpēc nespēj skumt pēc mums. Mēs viņu atkal satiksim, kad paši nonāksim debesis, un tētim tas nemaz neliksies ilgi. Esmu pārliecināts, ka viņš zina visu, kā mums te iet. Viņš joprojām mūs mīl un mēs viņam esam dārgi.

Kā gan Dievs var būt labs, ja Viņš neatdod atpakaļ mums mūsu tēti?

Dievs ir labs. Viņš negrib, lai mēs būtu nelaimīgi. Tieši tagad Viņš mūs loti mīl, jo zina, cik ļoti mēs skumstam pēc tēta. Bet mēs nevararņ gribēt, lai tētis atkal būtu slims. Viņam labāk ir būt pie Dieva.

Kā tad tagad paliks ar manu aviomodelīti, ko mēs taisījām? Es domāju, ka es ar tēti kopā visu ko būvēšu, gan vilcieniņus, gan lidmašīnas.

Mums būs grūti iztikt bez tēta palīdzības. Viņš mūsu labā tik daudz darīja. Bet viņš negrib, lai mēs skumstam. Viņš grib, lai mēs pabeidzam visus darbus, ko bijām iesākuši. Palūgsim tēvocim Džonam, vai viņš nevar palīdzēt pabeigt modelīti.

Kāpēc tu nevari apprecēt Deivida tēti? Es negribu visu mūžu dzīvot bez tēta.

Atrast citu tēti nav nemaz tik vienkārši! Arī citi cilvēki ir zaudējuši tēti vai mammu tāpat kā mēs. Un mēs zinām, ka Dievs mums palīdzēs. Mums tikai Viņam jālūdz. Un var būt, ka Viņš mums dod citu tēti kaut kad nākotnē.

Vai mēs redzēsim tēta garu?

Nē. Kad mēs nomirstam, mēs nekļūstam par gariem. Kad kāds nomirst un dodas pie Dieva, mēs viņu vairāk neredzam. Tētis taču negribētu tevi biedēt, vai ne?

Kāpēc mans mazais brālītis nomira?

(Atbilde uz šo jautājumu noteikti būs atkarīga no tā, kādos apstākļos bērniņš ir miris un kāda vecuma bērns uzdod šo jautājumu. Jāatbild ļoti konkrēti, kaut gan vecāks bērns var pajautāt šādi: "Kāpēc Dievs lika manam mazajam brālītim nomirt?")

Viņš piedzima, pirms vēl viņa ķermenis bija pietiekami stiprs, lai izdzīvotu. Viņš bija ļoti slims. Parasti cilvēki nemirst, kamēr ir maza bērna vecumā. Tagad mūsu bērniņam klājas labi. un viņš ir laimīgs pie Dieva. Mēs viņu atkal satiksim, kad paši dosimies uz debesīm. Un varbūt Dievs kādreiz mums atkal dāvās citu bērniņu.

Kāpēc nomira mana mazā māsiņa?

Kāda pavecāka kundze uz šo jautājumu atbildējusi šādi: "Kas gan būtu debesis bez bērniem?"

Kāds sešgadīgais atbildēja pats uz šo jautājumu: "Es zinu. kāpēc. Dievs kļūdījās! Viņa bija tik skaista, ka Dievs viņu paņēma atkal atpakaļ pie sevis!"

* * *

Kad mums jārisina jautājumi par ciešanām, tūlīt pat jāatzīst, ka mēs nevaram visu izprast un uz visu atbildēt. Jēzus nekad pilnībā visu neizskaidroja, bet vienmēr remdēja sāpes.

Jāuzsver tas, ka Dievs nav apsolījis, ka mums nebūs grūtību, bet Viņš ir apsolījis mums palīdzēt tās novērst. Apustulis Pāvils lūdza Dievu, lai tas aptur viņa ciešanas, bet Dieva atbilde bija: "Tev ir mana žēlastiba."

Kāpēc vecmāmiņai nekļūst labāk? Es taču to lūdzu Dievam.

Var būt, ka vecmāmiņa atlabst lēnām, bet mēs esam pārāk nepacietīgi. Vai varbūt vecmāmiņa ir pārāk veca, viņas ķermenis ir nolietojies, un tāpēc pienācis viņas laiks mirt un doties pie Dieva debesīs.

Kāpēc Dievs lika manai māmiņai nomirt?

Varbūt tāpēc, ka viņš negribēja, lai tava māmiņa cieš vēl ilgāk. Dažreiz mēs neizprotam visas lietas, kāpēc tā notiek, jo mums nav iespējams zināt Dieva plānu pilnībā. Bet mēs zinām, ka Dievs ir mīlošs un labs. Dzīve ir gandrīz kā attēla salikšana pa daļām (puzlis): Dievam ir viss attēls kopumā, bet mēs redzam tikai atsevišķas daļiņas, kas veido mūsu dzīves ceļu. Dažreiz ir grūti atrast vietu dažām daļiņām, bet mēs zinām, ka Dieva plāns ir pilnība.

Katra dzīvē ir gan priecīgi, gan skumji brīži. Svarīgi ir, kā "mēs uzņemam katru no tiem. Grūtībās mēs rūdāmies būt stipri un izturīgi. Kaut kad jau mums visiem būs jāmirst. Bet Jēzus ir devies atpakaļ pie Dieva, lai sagatavotu mums vietu debesīs. Kopā ar Viņu mūs vairs nemāc sāpes un bēdas. Tāpēc palicējiem nav jāskumst. Jēzus rūpējas arī par viņiem un noteikti neatstās tos viņu bēdās.

Vai tu esi nelaimīga, ka saslimi ar tādu slimību?

(piecgadīgais jautā savai ar vēzi slimajai māmiņai)

Visvienkāršākā, parastākā atbilde varētu būt:

"Nē, katrs jau var saslimt. Tev taču arī bija cūciņas. Vecmāmiņai bija gripa, un mazais bija saaukstējies. Parasti slimības nav pārāk nopietnas un cilvēki ātri izveseļojas. Dažreiz cilvēki saslimst ļoti nopietni, piemēram, ar vēzi, kad ārstēšanās ir ilgstoša, kādu laiku jādodas uz slimnīcu un jāpaliek gultā ilgāk, nekā esam paraduši."

Jau pati situācija, kā izskaidrot mazam bērnam neārstējamu vai nopietnu, ar invaliditāti saistītu slimību, kā arī palīdzēt samierināties ar vecāku, brāļa vai māsas nāvi, ir ārkārtīgi sarežģīta.

"Vai tu esi nelaimīga, ka saslimi ar tādu slimību?" Ko tad bērns īstenībā jautā?

Veeumā no diviem līdz septiņiem gadiem bērns veidojas par domājošu būtni. Bet viņam trūkst pieredzes, tātad viņš nevar izdarīt loģiskus secinājumus. Viņš savus vecākus uztver kā Dievu. Tai morālei, ko viņš pazīst, ir autoritārs raksturs. Ja viņš dara blēņas, viņš tiek sodīts (notiek kaut kas nepatīkams). Ja notiek kaut kas nepatīkams, tātad viņš ir izdarījis kaut ko sliktu. Iedarbojas sirdsapziņa, un tā no jauna rada bažas.

Tātad šajā jautājumā ir divi svarīgi vārdi. Pirmais ir "nelaimīga". Bērna galviņā varētu risināties šāda doma: "Kāpēc Dievs izvēlējies tieši tevi. māmiņ? Vai es esmu izdarījis kaut ko sliktu, tāpēc Dievs mani soda? Vai tu saslimi ar vēzi tāpēc, lai sodītu mani, jo esmu slikti uzvedies? Vai tas ir saistīts ar mani?" %

Otrs vārds ir "vēzis". Vai bērns zina, ka ar vēzi var nomirt? Vai viņš baidās, ka tā notiek vienmēr agrāk vai vēlāk? Cik laika vēl atlicis? Vai viņš zina par ģimenes locekļu bažām? Vai viņš pārdzīvo citu ģimenes locekļu attieksmi, kas izraisa bailes no šīs slimības? Vai viņš ir dusmīgs, ka tā noticis? Vai viņš ir greizsirdīgs, ka tagad visa uzmanība ir pievērsta viņa mātei?

Šāda veida emocijas var risināties piecgadīgā bērnā, un tās vajadzētu atklāt pieaugušajam. Šinī gadījumā īsa un vienkārša atbilde ne vienmēr būs tā labākā. Tas nav tā kā jautājumos par seksu, kuri tiek uzdoti vienkārši ziņkārības pēc. Šeit pieredzi bērns cenšas izvērtēt. Tam ir vajadzīgs laiks. Pieaugušajam bērns uzmanīgi jāuzklausa, jāpavēro rotaļu laikā, lai varētu noteikt, tieši kuras emocijas ir viņa galvenā problēma. Lai palīdzētu bērnam atrisināt šo situāciju, var griezties pēc padoma arī pie speciālista.

Stāstot par slimībām, gan ļaunām, gan ne tik ļaunām, bērnam var pastāstīt, ka dažas slimības, kā. piemēram, vēzis, var būt neārstējamas.

"Ar vēzi var nomirt. Dažreiz ārsti var to izārstēt, bet dažreiz ne. Ļoti bēdīgi, ka man ir vēzis, tas ir briesmīgi. Man ir bail un droši vien tev ari. Mēs nezinām, kāpēc man vai jebkuram citam cilvēkam bija jāsaslimst ar vēzi. Katram dzīvē nākas kaut ko izciest, un dažiem cilvēkiem daudz vairāk nekā citiem."

"Mēs īsti nezinām, kas notiks. Mēs zinām, ka mums apkārt ir cilvēki ārsti, māsiņas, draugi -, kas palīdzēs, cik vien būs viņu spēkos. Un mēs zinām, ka Dievs joprojām mīl mani un mīl arī tevi."

Ja tomēr bērnam jāpiedzīvo mātes nāve, ļoti būtiska nozīme ir dabiskumam. Sāpes nedrīkst apspiest. Bērnam brīvi jāļauj skumt un raudāt. Ļaut emocijām vaļu ir ļoti svarīgi. Varbūt māte pati gribēs sagatavot bērnu šim notikumam, ja iznākums jau ir skaidri zināms:

"Ja man būs jāmirst, mēs zinām, ka Dievs par mani parūpēsies un ņems mani pie sevis. Viņš parūpēsies arī par tevi un liks kādam tevi pieskatīt. Tev būs ļoti bēdīgi un gribēsies raudāt. Bet ne jau visu mūžu tu būsi nelaimīgs. Pēc kāda laika tu jutisies labāk. Tu zināsi, ka es gribu, lai tu būtu laimīgs un priecājies par dzīvi, kaut ari manis vairs nebūs."

Kāpēc mana māsa ir krople? Es ienīstu Dievu!

Kāpēc Dievs mani nemīl un radījis mani par invalīdu?

Kāpēc lai es Viņam būtu pateicīgs?

Dievs tevi mīl. Tu Viņam esi sevišķs. Kad Viņš redz cilvēkus ciešam, Viņš par tiem īpaši rūpējas. Viņš negribēja, lai tu būtu invalīds. Viņa plāns ir, lai mēs visi būtu veseli un mums nekas nekaitētu. Dažreiz ar mūsu ķermeņiem notiek kaut kas slikts, kamēr mēs augam mātes miesās. Mēs ne vienmēr zinām, kāpēc tā notiek, bet mēs zinām, ka Dievs rūpējas par mums un zina, kā mēs jūtamies. Viņš mums ir apsolījis, ka tad, kad mēs būsim pie Viņa debesīs, mums būs jauns ķermenis, kas būs perfekts. Vairs nebūs sāpju, slimību, vecuma vai invaliditātes.

Svarīga ir mūsu attieksme pret invalīdiem un nespējīgiem cilvēkiem. Mēs varam to rūgti pārdzīvot un tā sabojāt savu dzīvi, bet mēs varam ari to atstāt Dieva ziņā, kuram ir plāns katrai dzīvei. Viņš invalīdus bieži apveltī ar īpašām dāvanām. Viņi iemāca veselajiem cilvēkiem lietas, ko varbūt citādi tie nekad neapgūtu rūpēties par otru cilvēku,% nežēlot sevi, būt izturīgam vai vienkārši būt tam, kas tu esi… Mēs varam mīlēt Dievu un godāt Viņu, būdami veseli vai slimi. Tas ir svarigi. Mums nav Dievam jāpateicas par to, ka esam invalīdi, bet mēs Viņam varam pateikties, ka Viņš palīdz mums ar to tikt galā; par tiem. kas par mums rūpējas un par Viņa mīlestību.

Kas tam cilvēkam kaiš?

Kāpēc šeit tik daudz cilvēku ir invalīdu ratiņos?

Atbildēt uz jautājumiem par invalīdiem nav viegli daļēji tāpēc, ka mēs neesam pietiekami labi informēti par to, kā arī tāpēc, ka baidāmies kaut kādā veidā aizskart šo cilvēku jūtas, sevišķi tad, ja bērna jautājums izskan, viņiem dzirdot, vai ari, ja bērns uzkrītoši un ilgi skatās.

Lielākā daļa invalidu neapvainojas, ja bērns lūkojas vai uzdod jautājumus. Attiecīgā gadījumā var pat iedrošināt bērnu pajautāt invalīdam par viņa stāvokli.

Daudzas organizācijas un biedrībās iesaka sabiedrībai vairāk izprast un pieņēmi invalidus kā tādus. Ja bērnu iedrošinās uzsmaidīt un dabiski sarunāties ar viņiem jau no agras bērnības, tas būs ieguvums mums visiem.

Sastapšanās ar pieaugušo vai bērnu, kurš ir fizisks vai garīgs invalīds (dažreiz abi šie gadījumi), ir laba iespēja pārrunāt to vēlāk, iedrošinot bērnu uzdot jautājumus, lai nākamreiz viņi to izprastu jau labāk. Tā ir arī iespēja uzsvērt, ka neviens cilvēks nav pilnība. Nevienam no mums nav ideāls ķermenis vai prāts mēs neesam visuvareni. Katram no mums ir kāds trūkums. Bet dažiem cilvēkiem jācieš no slimības, nelaimes gadījuma vai invaliditātes kopš dzimšanas, un tāpēc viņiem ir grūtāk nekā citiem.

Kāpēc Liza ir invalīde?

Tas ir dabisks jautājums, ko mazi bērni uzdod par saviem draugiem. Lai bērnam sniegtu izsmeļošu informāciju par invaliditāti, mums jāgriežas pie vecākiem, skolotājiem vai attiecīgā organizācijā.

Lūk, kā organizācija MENCAI' definē garīgo invaliditāti:

"Tā ir slimība, kas var rasties katrā ģimenē. Garīgi atpalikušais bērns ir piedzimis ar smadzenēm, kas neattīstās vai nefunkcionē tik atri kā normālam bērnam. Šai atpalicībai ir daudzi iemesli, no kuriem lielāko daļu mēs joprojām pilnībā neizprotam. Mēs zinām, ka Dauna sindromu izraisa īpaša hromosoma; ka bērna smadzenes var tikt traumētas dzemdībās; ka saslimšana ar masaliņām bērna iznēsāšanas laikā var izraisīt garīgi atpalikuša bērna piedzimšanu un tā tālāk.

Bet bieži vien mēs pilnībā nespējam izskaidrot, kā un kāpēc tas notika.

Vieglāk izskaidrot fiziskos trūkumus. Tas ir tad, ja kāda ķermeņa daļa ir traumēta, deformēta vai trūkst. Vai arī, kad smadzenes nesūta signālus uz dažādām ķermeņa daļām.

"Ei, tavas kājas šodien atkal neuzvedas, kā nākas, vai ne?" kāds sešgadīgs vesels bērns uztraukti mēģināja palīdzēt tikpat uztrauktam bērnam invalīdam.

Lielākā daļa organizāciju un apvienību izskaidro un izglīto sabiedrību par invalīdiem. Beidzot ir izprasts, cik svarīgi ir viņus integrēt sabiedrībā, un tagad bērnudārzos, sagatavošanas grupās un pamatskolās uzņem bērnus invalīdus, kam agrāk bija jāapmeklē speciālas iestādes.

Kāpēc es nevaru paskriet? Vai man ir lauztas kājas?

Tu nevari paskriet nevis tāpēc, ka tev būtu lauztas kājas, bet tāpēc, ka tavi mugurkaula nervi nav kārtībā un tavas kājiņas nekustas. Bet tu vari darīt daudz ko citu. Un mēs tevi mīlam, un Dievs tevi arī mīl.

Kāpēc es esmu muļķis? Kāpēc man skolotājs dod savādāku zīmuli nekā citiem bērniem, ar kuru viņi raksta pa līnijām?

Tu neesi muļķis, un nejau zīmulis te vainīgs. Vienkārši tavas smadzenes nespēj pietiekami ātri nodot signālu taviem pirkstiem, kā pareizi turēt zīmuli. Bet mēs pie tā pastrādāsim. Ir cilvēki, kas vispār nevar noturēt zīmuli, un ne jau tāpēc, ka viņi būtu muļķi. Ir daudz labu lietu, ko tu vari izdarīt.

Vai Dievs man piešķirs citu roku, ja es zaudēšu šo?

Nē, citu roku viņš tev nedos, bet to varēs izārstēt, ja tā nebūs pārāk savainota. Dažiem cilvēkiem ir mākslīgās rokas. Mūsu ķermenis ir sarežgits mehānisms, tāpēc mums jārūpējas par to un ari jāsaudzē, citi cilvēki.

Vai invalīdi var peldēties?

Vai invalīdi var braukt ar lidmašīnu kā es?

Jā, daudzi invalīdi peld, pie tam daži to dara ļoti labi. Viņiem patīk atrasties ūdeni, jo tā viņiem ir vieglāk kustēties. Viņi nodarbojas ar daudziem sporta veidiem, rīko savas sacensības un olimpiādes. Viņiem lielu prieku sagādā sacensties ātruma braucienos ratiņos vai arī spēlēt hokeju.

Viņi, tāpat kā tu, var brīvdienās braukt ar lidmašīnu un doties slēpot, kāpt kalnos vai jāt. Bet tas viss maksā naudu, un mums visiem jādara, ko varam, lai vairāk invalīdu varētu šādi pavadīt brīvdienas un izmantot visas iespējas.

Kāpēc mūsu valstī ir invalīdi?

Tam nav nekāda sakara ar valsti, kurā tu dzīvo, ja vien tu nedomā par tiem nelaimīgajiem cilvēkiem, kas Krievijā cieta no atomstacijas avārijas vai Indijā kļuva akli, kad indīgas ķīmiskas vielas izplūda atmosfērā. Visās valstīs ir invalidi. Trešās pasaules valstīs ir invalidi, kas tādi ir kļuvuši no bada un nepietiekama uztura. Mums jādara viss iespējamais. lai rūpētos par savu nāciju un palīdzētu citām tautām saudzēt savu zemi un dabu, tā samazinot iespēju slimībām.

Kāpēc tie bērni nevar paši paēst?

(Tāds jautājums tika uzdots, skatoties televīzijas pārraidi, kā arī Ziemassvētku raidījumu, ko bija organizējusi MENCAI'.)

Kāpēc viņš nevar noturēt rokā nazi un dakšiņu?

Kad viņš varēs pats paēst?

Vai tu atceries, kad tavs brālītis bija mazs un viņš bija jābaro, kā viņš noķellējās, kad pats sāka ēst? Ir tādi bērni, kas pēc izskata neatšķiras no tava vecuma bērniem, bet kuru prāts un ķermenis ir tādā līmenī kā mazam bērnam. Tāpēc viņiem ir ļoti grūti pašiem iemācīties ēst. Viņi aizmirst, ka mute jātur ciet pat tu to dažreiz aizmirsti! Citi bērni varbūt māk paši ēst, bet, tā kā viņu smadzenes ir slimas, viņi nespēj kontrolēt savu roku un pirkstu kustības. Ja tu gribi zināt, ēšanas process ir ļoti sarežģīta darbība tajā iesaistītas tik daudzas ķermeņa daļas.

Bērniem var būt grūtības atšķirt, parastas slimības, ar kādām viņi paši slimojuši, no invaliditātes. Viņi var prasīt: "Vai par invalīdu piedzimst, vai ar to var saslimt? Kāpēc cilvēki padara bērnus par invalīdiem?" Mums jāpārliecina viņi, ka invalīdus drīkst droši samīļot. Invaliditāte nevar pielipt kā gripa vai vējbakas.

3 jautajumi par debesīm, elli, burvestībām

Vienradzis nostājās ar savu labo priekšējo pakavu uz zemes: "Beidzot esmu mājās! Te ir mana īstā dzimtene! Te es esmu piederīgs. Visu dzīvi esmu meklējis šo zemi, lai gan es to uzzināju tikai tagad. Iemesls, kāpēc mēs mīlējām savu veco Nārniju, bija tas, ka tā dažreiz mazliet līdzinājās šai vietai."

Viņi visi iegāja pa zelta vārtiem un nokļuva burvīgā smaržu mākoni, kas plūda no dārza, un veldzējošā saules un ēnu spēlē, kas krita no kokiem, dodoties pa atsperīgu zālienu. kas bija kā nosēts ar baltām puķēm. Pirmais, kas visus pārsteidza, bija tas, ka iekšā bija daudz plašāk, nekā bija licies no ārpuses.

Eslans pagriezās pret viņiem un jautāja:

"Jūs pagaidām neizskatāties tik laimīgi, kā es domāju."

Lūcija teica: "Mēs tā baidāmies, ka mūs aizsūtīs projām, Eslan…"

"Par to jums nav jābaidās," teica Eslans, "…jūs visi esat kā parasti teica Ēnu valstībā miruši. Mācībās beigušās sākas brīvdienas. Sapnis ir beidzies: ir rīts."

No K. S. Lūisa "Pēdējā kauja"

Vai visas vecmāmiņas, kas ir vecas, dodas uz debesīm?

Kapec Visu svēto diena cilvēki pārģērbjas par raganām un baida citus cilvēkus un bērnus?

Vai slotas vai lidot?

Vai Dievs ir burvis?

Vai Visu svēto diena mājas gariņi parādās?

Kā Dievs tiek galā ar visiem tiem cilvēkiem debesīs?

"Svetie ir tādi cilvēki, kuriem gaisma spīd cauri."

(piecgadīgs)

Man liekas, ka Dievs ir līdzīgs eņģelim. Viņš

ir labs, ģērbies baltās drēbēs, ar gariem brūniem matiem. Viņš piedod mūsu grēkus. Viņam ir laipna, smaidoša seja. Viņš dzīvo debesīs virs kosmosa, un man liekas, ka tur izskatās kā baltu mākoņu guba.

Man liekas, ka es rīt došos uz debesīm. Vai tas varētu būt taisnība?

Vai mums būs spārni, lai aizlidotu uz debesīm?

Ne tikai mazi bērni uzdod jautājumus par debesim. Jautājums var izskanēt gan no zinātkāra piecgadigā, gan tikpat labi no viņa gudrā vectētiņa mutes, kurš atklāti atzīst, ka labprāt uzzinātu, kas tās debesis īsti ir.

Krievu kosmonauts, uzlidojis kosmosā, varbūt bija pārsteigts. Dievu tur neatrazdams, bet kristieši šodien patiesībā nemaz nedomā, ka paradīze ir, kā dziesmā teikts. "virs spožajām zilajām debesim".

Daudzi mēģinājuši aprakstīt debesis kā pavisam citu pasauli, lietojot poētiskus tēlus. Bērni paši no sevis iztēlojas "debesis, kur dzīvo Dievs" tur augšā, bet elli, kur dzīvo velns, tur, lejā.

Kāds trīsgadīgais, atbildot uz mātes pavēli paēst pusdienas, teica: "Nē, Dievs nav man licis ēst. Viņš neskatās uz mani caur debesu spraugu. Viņš to darīs tikai tad, kad satumsīs."

Bērnam augot, mātei būs jāpaskaidro, ka debesis nav tikai viena konkrēta vieta. Jo, ja mēs nepalīdzēsim bērniem to saprast, izauguši viņi noraidīs kristietību kā pasaku. It īpaši jau pēc tā, ka kosmonauti debesis neatrada Dievu!

Bībelē, Jāņa atklāsmes grāmatā, apustulis Jānis apraksta savu vīziju par jaunu zemi un jaunām debesim. Savā darbā Nārnijas hronikas. īpaši Pēdējā cīņā, K. S. Lūiss skaisti attēlo, kādu viņš iedomājas paradīzi. Lasot to ieteicams, skali -, bērns (ari pieaugušais) neatkarīgi no sava garīgā attīstības līmeņa var stādīties priekšā paradīzi.

Kāda māte jautāja savai septiņgadīgajai meitai, ko viņa vēlētos, ja tai būtu dotas trīs vēlēšanās. Bērns sāka domāt. Tad māte paskaidroja, ka viņa pati būtu vēlējusies, lai nekad vairs nebūtu kara un nemieru, lai nebūtu sāpju un ciešanu, lai nebūtu bada un slimību.

Tad māte atšķīra meitai Jāņa atklāsmes grāmatas 21. nodalu. kur debess ir aprakstīta kā vieta, kur "nāves vairs nebūs, nedz bēdu, nedz vaidu, nedz sāpju vairs nebūs", jo Dievs būs kopā ar saviem ļaudīm un "nožāvēs visas asaras no viņu acīm".

Viņa ierosināja bērnam iztēloties paradīzi kā fantastisku vietu, daudz labāku par visu, ko viņš jebkad ir pazinis, un tad izlasīt dažus pantus no šīs nodaļas Jāņa atklāsmes grāmatā. Viņa paskaidroja, cik grūti mums ir iztēloties paradīzi vai kaut ko citu, kur nevienam no mums nav nekādas pieredzes (mūžīgo kosmosu, dzīvi uz citām planētām, citāda veida būtnes nekā tās, ko mēs pazīstam).

Ja nepieciešama vienkāršāka atbilde jaunāka vecuma bērnam, var līdzēt Jēzus tēlainais salīdzinājums: "Mana Tēva namā ir daudz mājokļu. Ja tas tā nebūtu, vai es jums tad būtu teicis: "Es noeju jums vietu sataisīt?"" (Jāņa evaņģēlijs. 14, 2).

Bērnudārza jaunākās grupiņas audzinātāja uzskatīja, ka viņas četrgadīgajiem audzēkņiem pietiek ar paskaidrojumu, ka paradīze ir tā vieta, kur nonāk visi Jēzus draugi, kad tie riomirst.

Kāda māte uz sava septiņgadīgā jautājumu atbildēja šādi: "Ka tu jūties, kad nav tēta vai mammas? Tāpat ir ar Dievu. Šī siltā drošības sajūta, kad tu esi kopā ar mammu un tēti. tevi var apņemt visu dzīvi, ja tu piederi Dievam. Būt kopā ar Dievu, kad mēs esam atstājuši savus zemes ķermeņus, nozīmē būt paradīzē. Brīnišķīgākais ir tas, ka mēs tūlīt pat varam sākt nojaust, kā tur ir, ja mēs mīlam Jēzu un cenšamies viņam sekot."

Cita māte teica tā: "Iedomājies paradīzi kā pasauli, kur nekad neviens nedara neko sliktu un pat nedomā sliktas domas. Tā ir ideāla. Tādu Dievs to gribēja jau pašā sākumā, bet to sabojāja cilvēku savtīgums un nepaklausība."

Vai paradīze ir virs kosmosa?

(septiņgadīgs)

Nē. Paradīze ir tur, kur ir Dievs, un Viņš nedzīvo vienā konkrētā vietā.

Vai debesīs visu dienu būs jāsēž? Es negribu garlaikoties.

(astoņgadīgs)

Tu taču negarlaikojies, kad esi kopā ar saviem draugiem un cilvēkiem, ko mīli, vai ne? Paradīzē tu būsi kopā ar Jēzu, un, ja mēs Viņu mīlam, mēs ilgosimies Viņu redzēt un būt kopā ar Viņu. Esmu pārliecināts, ka Dievs ir mums sagatavojis daudz ko tādu, par ko mēs tagad pat iedomāties nevaram.

Vai mums debesīs būs šokolāde, pārslas un konfektes… viss, ko mēs gribam?

Esmu pārliecināts, ka mēs dabūsim visu, ko gribēsim. Domāju, ka mēs būsim tik saviļņo!i un laimīgi, ka mums pat prātā nenāks mūsu iemīļotie saldumi. Dievam priek% mums būs tik daudz patīkamu lietu. Viņš gādās, lai visi ir laimīgi.

Vai es esmu pietiekami labs, lai nonāktu debesīs, vai es esmu palaidnīgs?

(vienpadsmitgadīgs)

Ja jau debesīs nonāktu tikai labie, tad tās būtu tukšas! Neviens nav pietiekami labs Dievam, lai cik daudz laba viņš ari nebūtu darījis. Mēs varam nonākt debesīs, tikai ticot Jēzum un dzīvojot pēc. Viņa prāta. Mēs varam nonākt debesīs tikai tāpēc, ka Jēzus nomira pie krusta, saņemot sodu par visiem mūsu grēkiem, un atkal augšāmcēlās. Caur

Viņu mēs varam iepazīt un mīlēt Dievu un ticēt, ka Dievs pazīst un mīl mūs tādus, kādi mēs esam.

Kad nonākšu debesīs, vai es satikšu vectētiņu?

(deviņgadīgs)

Jā. Bībelē ir teikts, ka mūsu zemes ķermeņu vietā mums būs jauni, īpaši ķermeņi un mēs varēsim pazīt cilvēkus.

Kāpēc mēs nevaram sazināties ar Dievu debesīs, tad es redzētu vectētiņu?

(sešgadīgs)

(Ak. kā gribētos atbildēt, ka vectētiņš, iespējams, grib kaut brītiņu atpūsties!)

Cilvēki nestaigā uz debesīm turp un atpakaļ. Tā nav kaut kāda vieta kosmosā. Un uz turieni nevar aizbraukt ar autobusu, vilcienu vai nonākt ar kādas ķīmiskas reakcijas palīdzību. Mēs tur varam nokļūt tikai nomirstot un tad mēs atkal Satiksim vectētiņu.

Tagad tēvocis Bils ir debesīs; vai es varu viņam pajautāt, kā tur izskatās?

(astoņgadīgs)

Nē. Dievs neļauj sarunāties ar mirušajiem. Tie ir Viņa ziņā, un Viņš tos pieskata. Viņš ir mums pavēstījis par debesīm (ik daudz, cik mēs pašlaik saprotam.

Tagad, kad vectētiņš ir debesīs, vai viņš ir atkal jauns?

Vectētiņam debesīs ir jauns un pavisam cits ķermenis: viņš nejūt sāpes, viņš vispār nejūt to. Nedomāju, ka viņu varētu nosaukt par jaunu vai vecu tādā nozīmē, kā mēs to saprotam šeit, uz zemes.

Jautājumi par paradīzi novedīs pie jautājumiem par elli. Ar pirmajiem nekādas grūtības neradās, bet ar otrajiem noteikti būs!

Reti kurš no mums grib runāt par elli. turpretī bērni apspriež to .visos sīkumos iespējams, saklausījušies no vecākās paaudzes lādēšanās. Viņi apraksta vietu, kurā dzīvo drausmīgi radījumi ar ragiem, astēm un durkļiem, vai nu jautri, vai šausminādamies un attēlo elles ugunis un mocības, kādas ļaudīm tur jāpārcieš.

Vai mums nelikties ne zinis par to, vai iesaistīties sarunā? Mums pašiem var rasties dažādi jautājumi: Vai elle ir vieta, kur Jēzus ir aizliedzis cilvēkiem dot padzerties? Vai tur ir karsts? Vai tur ir uguns un sērs? Vai ļauni cilvēki nonāk ellē? Kas notiks ar mani, kad es nomiršu? (Šo jautājumu uzdeva gudrs, cienījama vecuma skolotājs, kuru joprojām vajāja bērnībā iesēdušies simboli, ko atsvaidzināja televīzijas pārraide par sātana pielūgšanu.)

Ieteicams par elli runāt kā par atrautību no Dieva, nevis kā par kaut kādu karstu vietu, vai vispār par vietu kā tādu. Par dažiem cilvēkiem var teikt, ka viņi jau tagad ir "ellē" iekšēji degdami no dusmām, naida, greizsirdības, ļaunuma un aizvainojuma. Mēs sakām, ka paradīze ir tur, kur ir Dievs, tā var būt ari cilvēku dzīvē šeit, gluži tāpat ari elle ir stāvoklis, kad esam atrauti no Dieva, un tas var notikt šeit pat. uz zemes.

Ja kāds guļ slims slimnīcā un ja viņš ir ļauns, vai viņš nonāk ellē, kad nomirst?

(astoņgadīgs)

Ne jau katrs, kas ir slimnīcā, nomirst. Lielāka daļa cilvēku izārstējas un dodas mājās. Mēs nevaram zināt, kāds cilvēks īstenībā ir to zina tikai Dievs. Pat ja viņš ir tik slims, ka nespēj parunāt un nesaprot, ko mēs viņam sakām, esmu pārliecināts, ka Dievs var viņam piekļūt. Ja viņš tiešām nožēlos savus ļaunos darbus un lūgs Dievu piedot. Viņš piedos. Kamēr mēs vien dzīvojam, nekad nav par vēlu lūgt Dievam piedošanu. Jēzus teica zaglim, kas blakus viņam mira pie krusta, ka viņš būs kopā ar Jēzu paradīzē jeb debesīs.

Kāds izskatās velns?

Mēs to nezinām, kāds viņš izskatās. Tas, ko mēs redzam bildēs, ir vienīgi mākslinieka fantāzijas, mēģinājumi attēlot kaut ko nejauku, ļaunu un šausmīgu. Bet Bībelē teikts, ka viņš var pieņemt visdažādākās formas: čūskas, rūcoša lauvas, viņš var būt gars, kas valcla pār cilvēkiem, kuri zaimo Dievu .Viņš pat var nomaskēties par "gaismas eņģeli".

Lielākā daļa pieaugušo mēģina izskaidrot sātanu kā ļaunos spēkus, kā "Dieva ienaidnieku", kuru mēs neredzam, bet kura ietekmi un varu mēs jūtam savā dzīvē. K. S. Lūiss srcaidri attēlojis labo un ļauno spēku cīņu savā grāmatā Ļauna, Ragana un Drēbju skapis. Ari filmā Zvaigžņu kari skarta šī tēma.

Bērni var just bailes no velna, un mums jāuzsver, ka viņi var justies droši kopā aiJēzu.

Ja mēs viņu neredzam, kā lai mēs zinām, ka viņš te ir? Vai kāds ir redzējis velnu?

Mēs varam neredzēt velnu, bet mēs redzam viņa darbības sekas pasaulē: karu, cietsirdību, alkatību, savtīgumu un visa veida nelaimes. Mēs esam sajutuši viņa klātbūtni paši savā dzīvē, kad viņš kārdina mūs domāt un darīt kaut ko sliktu. Dažreiz kāda balss mums iekšā mudina izdarīt sliktas lietas: "Aizej un iesit viņam", "Neklausi mammai", "Atvainoties nevajag", "Redz, cik tev šodien bēdīga diena", (nevis justies pateicīgam par to labo, kas bijis), "Tu to gribi? Tad ej un paņem! Kas tev daļas gar citiem." Varam būt pārlie cināti, ka šīs domas mums pienes velns. Jēzus zināja, ka velns eksistē, jo tas kārdināja Viņu tuksnesī.

Kā lai es zinu, kad manī runā Dievs, kad velns un kad tās ir vienkārši manas domas?

(Mātei šis jautājums patika, jo viņai pašai tas sagādāja grūtības.)

Pajautā sev, ko tev šīs iekšējās balsis saka. Vai tas varētu būt kaut kas tāds. ko teiktu Dievs, vai tāds, ko teiktu velns? Velns parasti sēj šaubas tavā prātā, apšauba Dieva pavēles un kārdina mūs domāt, sacīt vai darīt kaut ko sliktu un nejauku.

Dieva "balss" parasti mierina un iedrošina mūs, saka, ka Viņš mūs mīl, iedvesmo mūs sekot Viņam, nedarīt ļaunu, vada mūs un aicina kalpot Viņam pasaule.

* * *

Vai mūsdienās ir raganas?

Ja to jautā mazs bērns, tad ar šo jautājumu droši vien domātas nejaukas vecenes spicās cepurēs, kas jāj uz slotas un nobur cilvēkus. Tādā gadījumā atbilde ir noteikts "nē". Tādas raganas ir vienīgi pasakās.

Kaut gan nav tik sens tas laiks, kad vientuļus cilvēkus, kas dzīvoja mazliet neparastu dzīvi, uzskatīja par raganām un baidījās no viņiem, jo cilvēki viņus nesaprata. Ar tādu atbildi pietiktu vecākam bērnam, kurš vēl nav aizrāvies ar mūsdienās uzplaukušo interesi par okultismu. Situācija ir kardināli mainījusies, un šodien ir ļautiņi, kas ziedo savu dzīvi burvestībām un maģijai un sauc sevi par raganām.

Bērniem jāsaprot, ka tā ir ļaunuma pasaule un tur nedrīkst iejaukties. Tā kā veikali ir pārpludināti ar grāmatām par maģiju, raganām un spokiem, šim jautājumam jāpievērš liela vērība. Atkal no jauna bērni jāpārliecina, ka Dieva varai ir lielāks spēks nekā tumsas kalpiem.

Protams, strupi noraidīt: "Nē, šo grāmatu tu nelasīsi." nebūtu prātīgi. Ar to momentā būtu izraisīta interese. Bet neuzbāzīgs, stingrs brīdinājums par šāda veida literatūru un iejaukšanos visā, kas saistīts ar okultismu, būtu vajadzīgs.

Jautājumi par raganām parasti uzpeld Visu svēto dienā. Vēl nesen šie svētki ar ābolu ripināšanu pa ūdeni, ķirbju laternām un pārģērbšanos par raganām tika uzskatīti par izklaidēšanos. Bet mūsdienās šis uzskats mainās. Sakarā ar okultisma uzplaukumu, aizraušanos ar balto un melno maģiju daudzi Visu svēto dienā saskata potenciālas briesmas, jo tā robežojas ar okultismu un var novest līdz nopietnai saistībai ar to. Tapec arī daudzi kristieši nejauj saviem bērniem apmeklēt šo svētku izdarības.

Problēmas rodas arī ar svinēšanām skolās. Kāda māte, kas savā skolā ir Vecāku un skolotāju asociācijas biedre, negribēdama būt par svētku noliedzēju, bet reizē cieši uzskatīdama, ka kristiešiem nevajadzētu svinēt Visu svēto dienu, ierosināja, ka skola šos svētkus varētu atzīmēt ar karnevālu, izmantojot tēlus no Nārnijas hronikām.

Kāpēc ir pieņemts, ka Visu svēto dienā parādās raganas?

Šos svētkus svin jau gadsimtiem ilgi. Tie sākās kā pagānu svētki, kad tie skaitījās raganu svētki. Baznīca šos svētkus padarīja par Visu svēto dienu, ko svin 1. novembrī. Tāpēc arī tiem ir saistība ar raganām.

Vai ta ir taisnība, ka raganas iznāk Visu svēto diena un pārvērš mūs par dzīvniekiem?

Nē!

Dažreiz vajadzētu mēģināt noskaidrot, kāpēc bērns uzdod šādu jautājumu. Kad apkārt ir pieejams tik daudz okultisko grāmatu, nebūt ne tik nevainīgu okultisko spēļu un iespēja dzirdēt kaul ko tamlīdzīgu pa televīziju, iespējams, ka bērns ir nobijies. Nav ieteicams iztirzāt okultismu sīkumos ar maziem bērniem, vienīgi tad. ja viņi kaut kādu iemeslu pēc ir iesaistīti tajā. Dažus bērnus nepieciešams atkārtoti pārliecināt. ka nekas viņiem nevar notikt. Dievs ir varenāks par Jaunajiem spēkiem, un Viņa palīdzība ir vienmēr pieejama ne tikai bērniem vajadzības gadījumā, bet arī pieaugušajiem.

Kas ir burvestība?

(deviņgadīgs)

Ir daži loti gudri cilvēki, kuri ir ļoti spējīgi, kā viņi paši saka, burvji. Tu dažreiz esi tādus redzējis pa televīziju, kad viņi liek cilvēkiem noticēt, ka tie pazūd, vai kad izņem trusīšus no cepurēm. Viņi taisa aizraujošus trikus. Mes neredzam, kā viņi to dara, tāpēc mēs dažreiz sakām: "Tā ir burvestība." Bet tā nav.

Uz jautājumiem par šo tēmu jāatbild ļoti piesardzīgi, jo bērnu var |oli viegli nobiedēt. Un labāk šādas sarunas nerisināt vakaros!

Vai ir spoki?

Kāda māte pārliecināja savu nobijušos piecgadīgo meitu ar šādu atbildi: "Nē. Neviens, ietinies baltā palagā, nenāks tev naktī pakaļ." Citā reizā savam vienpadsmitgadīgajam dēlam viņa teica: "Liekas, ka kaut kas varētu būt. Tā nav dzīva būtne, kas atgriežas. Bet kaut kāda "klātbūtne" reizēm var būt jūtama tāpat kā mājās var būt gan priecīga, gan bēdīga atmosfēra. Ja tā, tie varētu būt gari. Daži iedomājas, ka redzējuši spoku, vai ari viņus maldinājis slikts apgaismojums vai pašu bailes."

* * *

Vai būs pasaules gals?

(uztraucies astoņgadīgais)

Jā, kādreiz, bet droši vien vēl tūkstošiem gadu ne. Par to tev nav jāuztraucas. Ja cilvēki aiz savas muļķības sāks atomkaru, tad dzīvība beigsies, kā mēs to zinām, bet tas vēl nenozīmēs visas pasaules galu. Bībelē teikts, ka pirms paša pasaules gala Jēzus nāks vēlreiz pēc ļaudīm, kas Viņu mīl. Un Bībelē teikts, ka pēc šīs pasaules gala būs jauna zeme un jauna debess.

Kāpēc Dievs nenāk tagad?

Dievs ir noteicis laiku, kad Jēzus atgriezīsies uz zemes, bel neviens, izņemot Viņu pašu, nezina, kad tas būs. Dievs ir ļoti pacietīgs un dod cilvēkiem iespēju atbrīvoties no sava savtīguma, bezatbildības un nepaklausības un pieņemt lēmumu sekot Jēzum. Kristiešiem jālūdz un jābūt gataviem, ka Jēzus reiz atgriezīsies.

4 jautajumi par pasauli

Kapec gan zāle ir tik zaļa Un vējš nav redzams savā vaļā?

Kā putni zin sev ligzdas vīt Un koki zarus ēnā tīt?

Kur paliek mēness maliņa, Kad šī zelta bumba nav apaļa?

Un kas liek zvaigznēm iedegties Un zibens gaismai plosīties?

Kurš uzzīmēja varavīksni Un mākoņus tik pūkainus?

Ja mīļais tētis to zin gan. Vai tiešām nepateiks viņš man?

"Brīnos es" no Dž. Kērbijas "Nāc man līdzi"

Ja zeme pārtrauks griezties vai mēs nokritīsim?

Kā Dievs zina, cik tev matu uz galvas?

Kapec dzīve sākas ap četrdesmit, tētiņ?

Kad Viņš mūs radījc Viņš, tos ielikdams saskaitīja.

Kāpēc cilvēki izdod tik daudz naudas, tik daudz ēd, tik daudz dzer, strīdas ar ģimenes locekļiem . un pēc tam saka, ka jauki Nepavadījuši Ziemassvētkus?

Džounas vecāki ir ļoti bagāti.

Džounas vecāki ir ļoti bagāti.

Kur paliek klēpis kad mēs pieceļamies?

Ka tu zini?

Jo viņiem ir katram sava  gulta, nevis kā mūsu mamma un tētis guļ vienā gultā./

Zini, tēti, es no pēršanas nemaz nepalieku labāks

Vai pērkons var pārdurt balonus?

Teti, ko vaļi ed pie tējas?

Kurš atbild par visu ļ pasauli? J

Kāpēc tukšajos veikalos un ēkās cilvēkiem nevar > ierīkot mājas? ^

Kur jurā ir visdziļākā v vieta?

Vai bez cilvēku rases ir vēl kāda rase?

Kā mes noķeram elektrību?

Bērnus viņu dzīvesprieka un vitalitātes dēļ interesē un dažreiz pilnīgi aizrauj dažādas lietas, kas pieaugušajiem var likties sīkas un nenozīmīgas.

Šīs grāmatas mērķis nav iztirzāt pilnīgi visus jautājumus, kas bērniem radušies par pasauli. Atlasītie jautājumi vienkārši ir mēģinājums attēlot fascinējošo bērna skatu uz pasauli kā viņš to redz un brīnās par to.

Kā ozols varēja ietilpt zīlē?

(četrgadīgs)

Viņš nemaz neietilpa. Zīle ir sēkla, un tajā ir viss, lai tā izaugtu par ozolu, ja tai būs pietiekami daudz ūdens, gaisa un saules gaismas. (Vislabāk to var parādīt, iestādot zīli ūdens glāzē vai arī parādot bērnam sīku pumpuriņu. ja ir atbilstošs gadalaiks. Iepazīstiniet bērnu ar koka augšanas stadijām un salīdziniet tās ar cilvēka mūžu.)

Kāpēc debesis nekrīt lejā?

(piecgadīgs)

Tāpēc, ka tās nemaz neeksistē. Tām nav svara, lai tās kristu lejā. Tas. ko mēs redzam kā debesis, ir tikai gaisma un sīkas atmosfēras daļiņas. Tās veido biezu slāni ap zemi, ko tad mēs arī saucam par debesīm.

Kā kosmonauts varēja nostāvēt uz Mēness?

Ar gravitācijas spēka palīdzību. Lieli objekti pievelk sev klāt citus, mazākus objektus. Ar to pašu spēku Zeme pievelk mūs. L3ez tā mēs karātos gaisā. Mēness ir pietiekami liels, lai piesaistītu cilvēku savai virsmai.

Kāpēc Zeme nepārstāj griezties?

(septiņgadīgs)

Mūsu Zeme ir daļa no planētu sistēmas, kas riņķo ap Sauli. Šī kustība turpinās, jo nav tāda spēka, kas spētu to apturēt.

Kas notiktu, ja zemeslode apstātos? Vai mēs nokristu?

(astoņgadīgs)

Nē. Gravitācijas spēks mūs turpinātu pievilkt Zemes centram. Mēs justu, ja Zeme sāktu griezties lēnāk, tāpat kā mēs jūtam, kad mašīna vai vilciens bremzē. Bet, kad tā pārstātu griezties, mēs justos tāpat kā tagad.

Cik ilgi pasaule turpināsies?

Mēs nezinām. Atomkarš to varētu pārvērst līdz nepazīšanai. Pēc simtiem miljonu gadu tā varētu sadegt Saulē. Bet. Bībelē ir teikts, ka Dievs ir noteicis, cik ilgi pasaule turpināsies. un mums tas nav jāzina.

Kā Dievs dabūja košas krāsas?

(deviņgadīgs)

Dievs radīja gaismu, un baltā gaisma ir citu krāsu kopums. Kad mēs skatāmies uz varavīksni, ūdens pilieni gaismu ir sadalījuši, un mēs varam redzēt visas krāsas. Mēs varam atšķirt krāsas, jo Dievs mums ir devis acis, ar kuru palīdzību mēs varam noteikt, cik daudz sarkanā, cik zaļā, cik zila ir visā, ko mēs uzlūkojam. Acu jutīgās šūniņas sūta signālus mūsu smadzenēm. Mēs sakām, ka roze ir sarkana, jo tās ziedlapiņās ir sarkanas krāsas pigments. Kad baltā gaisma to apspīd, roze uzsūc visas pārējās krāsas, izņemot sarkano. Tā atstaro sarkano, un tāpēc mūsu acis redz sarkanu krāsu.

Kā Dievs radīja ūdeni, ko mēs dzeram?

(deviņgadīgs)

Mēs zinām, no kā sastāv ūdens: no ūdeņraža un skābekļa. Bet mēs droši vien nekad precīzi neuzzināsim, kā Dievs no nekā radīja visas vielas, no kurām sastāv mūsu zeme.

Vai Dievs radījis mašīnas?

Nē, pats Viņš tās neradīja. Kad Dievs radīja pasauli, Viņš uzlika cilvēkiem atbildību par to. Viņš deva mums izejvielas, kā arī dažādus zemes izrakteņus. Un Dievs mūs apveltīja ar spējām izgatavot dažādas lietas un izmantot visu, kas atrodas uz zemes. Gadu gaitā cilvēki ir izgudrojuši aizvien vairāk dažādu priekšmetu un mašīnu. Mašīnas ir izgudrotas tikai pirms kādiem simt gadiem.

Kā Dievs izveidoja mūs? Droši vien bija šausmīgi likt kopā mūsu iekšas?

(astoņgadīgs)

Mūsu fiziskie ķermeņi ir tikai ļoti komplicēts to pašu sastāvdaļu sakopojums galvenokārt, ogleklis, ūdeņradis, skābeklis un slāpeklis. Mūsu iekšas ir apbrīnojamas, jo tās ir ideālas savu funkciju veikšanai.

Kad es būšu liels?

(četrgadīgs)

Lai kļūtu pieaudzis, ir ļoti ilgi jāaug, daudz gadu. Sākumā tu biji pavisam mazs zīdainis, nevarēji ne runāt, ne staigāt (parādiet fotogrāfiju). Tagad taču tu esi daudz lielāks, vai ne? Tātad tu pamazām audz. Tomēr ir jauki būt maziņam, tāpēc priecājies par to. Kad tu būsi tik liels kā es, tev liksies, ka laiks ir paskrējis ātri.

Kāpēc man jāiet skolā?

(četrgadīgs)

Lai tu būtu kopā ar draugiem, mācītos lasīt, rakstīt un rēķināt, gatavotu stundas, ietu rotaļās ar skolotājiem un lai pēc gadiem varētu sākt strādāt un veidotu pats savu ģimeni un māju.

Kas liek manām asinīm ritēt pa manu ķermeni?

(piecgadīgs)

Tava sirds. (Parādiet bērnam, kur tā ir, un ļaujiet viņam sajust tās pukstus.) Tā ir kā pumpis, kas sūknē tavas asinis uz visām tava ķermeņa daļām un tad atkal atpakaļ. Tā nekad neapstājas, pat tad, kad tu guli.

Kāpēc man aug mati?

(četrgadīgs)

Dievs mums radījis matus uz galvas, lai to pasargātu līdzīgi kā motociklistam ir aizsargcepure. Kad mati izaug pārak gari, tie sāk dalīties, bet visu laiku aug atkal jauni mati, lai klātu tavu galvu.

Nejauša sastapšanās ar bērniem, kuriem ir citāda ādas krāsa, bieži izraisa jautājumus, īpaši tajās zemēs, kur nav tik daudz sveštautiešu kā lielākajās pilsētās. Ir jautājumi, kas skan skumji. Daži parāda, ka bērni pārņēmuši no pieaugušajiem rasu aizspriedumus. Citi, tāpat kā nodaļā par invalīdiem, vienkārši liecina par neizpratni un atšķirību, kā bērni reaģē uz to, ko redz, un kā pieaugušie.

Uz jautājumu: "Kā viņš var būt Anglijas čempions, ja viņš ir pakistānietis?" ir viegli atbildēt, jo angļi vai jebkuras citas tautības pārstāvji ādas krāsai nav nozīmes var būt Anglijas pilsoņi, ja viņi šeit dzimuši.

Līdzīgs ir jautājums, ko uzdeva kāds trīsgadīgais, atteikdamies sēdēt blakus indiešu puisītim: "Kāpēc man jāsēž blakus tādam, kurš nekad nemazgā rokas?" Viņa māte tūlīt pat paskaidroja: "Tā nav, ka viņš nemazgā rokas. Viņš mazgā. L3et viņa āda ir brūnā, nevis baltā krāsā, tā tam ir jābūt."

Mums jādara viss, lai bērna neizpratne nepārvērstos aizspriedumos un cietsirdībā. Kāds piecgadīgs jamaikietis nikni teica: "Kāpēc viņi saka, ka melnie ir pretīgi? Viņi melo. Tieši rozā bēbji izskatās pretīgi."

Kāpēc cilvēki ir gan melni, gan balti?

Dažādās pasaules malās cilvēku ādai ir dažāda krāsa. Dievs mūs ir radījis piemērotus dažādu klimatu apstākļiem. Bet mūsdienās, kad ir iespējas ceļot, cilvēki ar melnu, brūnu un baltu ādu dzīvo kopā. Mēs iedzimstam savos vecākos, tāpēc mūsu ādas, matu un acu krāsa ir atkarīga no tā, kāda tā bija viņiem, nevis no tā. kur mēs esam dzimuši. Lai gan mēs esam dažādi. Dievs mīl mūs visus un rūpējas par mums. Mēs visi esam Viņam dārgi.

Kāpēc man nevarēja būt brūna ādas krāsa, nevis tik melna?

Kāpēc es neesmu baltais?

(astoņgadīgo jautājumi)

Bērni iedzimst savos vecākos. Tev ir tumša ādas krāsa tāpēc, ka mēs ar tēti abi esam melni. Karstākajās zemeslodes pusēs cilvēki pārsvarā ir ar melnu ādas krāsu. Dievs tiem devis tumšu ādu, lai saudzētu no karstās saules apdegumiem.

Kapec viņa ir melna, bet viņas mamma baltā?

(piecgadīgs)

Viņas tēva dzimta nāk no zemes, kur cilvēkiem ir tumša ādas krāsa, bet mammas dzimtenē gaiša. Tumšo ādu viņa ir mantojusi no tēta.

Ja es ilgi būšu saulē, vai es kļūšu tik brūns kā Nikolass?

(piecgadīgais jautā par savu draugu, kura ģimene ieradusies no Āfrikas)

Nē, tu nekļūsi brūns kā Nikolass, bet vari palikt koši sarkans un apdegt. Nikolass ir brūns, jo viņa vecākiem ir brūna ādas krāsa. Viņi nāk no tādas zemes, kur visiem ir brūna āda.

Kāpēc baltie/melnie cilvēki ar mums nedraudzējas?

Ļoti. ļoti daudzi melnie un baltie cilvēki draudzējas. Bet ir daudz iemeslu, kāpēc baltajiem un melnajiem ir grūti kļūt draugiem. Vienmēr ir ļoti skumji, ja ļaudis ar dažādu ādās krāsu nespēj būt draugi. Dažreiz tas ir tāpēc, ka cilvēki baidās no tiem, kas ir citādāki nekā viņi. Tas varētu būt tāpēc, ka mēs neizprotam citas tautas kultūru un dzīvesveidu. Un dažreiz tas ir tāpēc, ka cilvēki ir alkatīgi un visu grib tikai sev. Atceries, ari cilvēki ar vienādu ādas krāsu ne vienmēr ir draugi!

Neskatoties uz šiem jautājumiem, pēc sarunām ar daudziem pedagogiem izrādās, ka bērnu attieksme pret atšķirīgu ādas krāsu dzeltenu, brūnu, melnu vai baltu parasti ir normāla, gluži tāpat kā pret atšķirīgu matu vai acu krāsu. Tikai noklausoties pieaugušo vai vecāku bērnu rasistiskas piezīmes, viņu domas ievirzās savādāk un nepareizā virzienā. Kaut gan arī bailes var ietekmēt viņu uzvedību, kā tas var būt gadījumos ar invalīdiem.

Kāds sešgadīgais, kurš bija audzis izteikti baltādaino vidē, izrādīja lielu pretestību tuvoties cilvēkiem, kuriem bija tumša ādas krāsa. Iemeslu atklāja viņa jautājums: "Ja es viņiem pieskaršos, vai es palikšu melns?" Pārliecinājies, ka tā nevar notikt, bērns nomierinājās.

Kāds cits piecgadīgais lepni pavēstīja mātei, ka viņš sadraudzējies ar krāsaino zēnu skolā. Kad viņa jautāja, kā tad sauc jauno draugu, dēls atbildēja: "Es nezinu."

"Ko tu viņam teici?"

"Es neko neteicu."

"Bet kā tad jūs varējāt sadraudzēties, ja nesarunājāties?"

"Ak, es tikai izstiepu roku un pataustīju viņa matus. Tie bija jauki."

Kāpēc dažādu krāsu cilvēki nosoda viens otru vai tad viņi nemāk uzvesties?

Mums daudz jācenšas, lai pieņemtu citus tādus, kādi viņi ir. Dažreiz mēs viens otru nesaprotam aiz bailēm, dažreiz aiz nenovīdības, dažreiz tāpēc, ka mums ir dažāda attieksme un audzināšana.

Lielāko daļu jautājumu par atšķirībām ādas krāsā uzdevuši septiņu astoņu gadu veci bērni. Mazākos vairāk interesēja tāda veida jautājumi kā: "Kāpēc mums ir āda?"

Jautājumi, ko bērni uzdod par apkārtējo pasauli, neaprobežojas tikai ar to. ko viņi redz. Bērniem nepaslīd garām tādas lietas kā iebrukumi vienā vai otrā valstī, runas par trešo pasaules karu un, kas vēl satraucošāk, diskusijas par iespējamo atomkaru. Viņi var uzdot tādus jautājumus kā: "Vai būs vēl kāds karš?" un "Vai nākamajā karā uzmetis bumbu un visi cilvēki būs beigti?".

Dažiem vecākiem liekas, ka bērnus labāk pasargāt no tās informācijas, kas notiek pasaulē. Jūtīgākiem bērniem, kas ir viegli iebaidāmi, būtu īpaši rūpīgi jāizvēlas, kādus televīzijas raidījumus skatīties, sevišķi nebūtu ieteicams skatīties ziņas.

Citi savukārt domā. ka jāskatās acis patiesībai un nav pareizi izlikties, ka nekas tāds nevar notikt. Kāda māte saviem bērniem paskaidroja:

"Mēs lūdzam Dievu, lai kara vairs nebūtu. Bet pasaulē ir daudz bīstamu situāciju, kas var novest pie kara. Mēs visā pasaulē lietojam akmeņogles un naftu. Tie, kam pieder šie energoresursi, var pakļaut sev pārējos. Ir tādi cilvēki, kuri savā varas un naudas kārē neaptstāsies ne pie kādiem šķēršļiem. Pēc Otrā pasaules kara vairākas reizes varēja izcelties jauns pasaules karš, bet. par laimi, zinot šausmīgās kara sekas, karam ir daudz pretinieku."

Viņa citēja arī piemērus no Dieva paredzējumiem cilvēkiem un īpašo palīdzību vajadzības gadījumos, pat lielās nelaimēs': Bībelē Noass un Mozus, divdesmitajā gadsimtā tādi ļaudis kā misionāre Gledisa Eilvorda ("mazā sieviete") vai holandiešu kristietis Kristiāns Korijs ten Būms Eiropas nāves nometnēs.

Vēl būtu ieteicams mācīt bērnus lūgt par mūsu vadoņiem un valdību. Uz kādas mātes jautājumu, par ko viņas desmitgadīgais bērns lūdz vakarlūgšanā, viņš atbildējis: "Par Amerikas prezidentu un mieru visā pasaulē."

Vai piedalīties karā ir labi?

Ja es kara laikā tēmētu uz lidmašīnu bāzes kuģi un mums būtu dota pavēle to nogremdēt ar visu komandu, vai pareizi būtu gribēt uzvarēt?

(kāds astoņgadīgais, kurš ilgojas dienēt flotē)

Daži cilvēki pacifisti uzskata, ka piedalīties karā jebkurā gadījumā ir slikti. Ir skaidrs, ka uzsākt karu ir slikti.

Bet mums ir armija un flote, lai aizsargātu valsti. Ja kāda valsts mums uzbrūk, lai nodarītu postu mūsu zemei, labāk ir doties karā nekā ļaut viņiem darīt, ko grib. Tāpēc mēs arī piedalījāmies Otrajā pasaules karā.

Ja mēs dodamies karā pret ļaundariem, mēs gribam uzvarēt. Tas nozīmē arī, ka mums jāiznīcina ienaidnieka kuģis, apzinoties, ka daļa komandas ies bojā. Mēs jau negribam. lai viņi mirtu. Mēs darām visu, lai izglābtu viņus. Bet, ja mēs šo kuģi izlaidīsim cauri, karš turpināsies vēl ilgāk un tiks zaudēts daudz vairāk dzīvību. Pieņemt šādu lēmumu vienmēr ir ļoti grūti.

Ko domā Dievs, kad karakuģi grimst?

(septiņgadīgs, skatoties vecu filmu par karu)

Domāju, ka ļoti skumst. Dievam sāp visi šausmu darbi, ko mēs darām karā. Viņš ļauj šīm visām lietām nolikt, jo tad, kad Viņš mūs radīja. Viņš gribēja, lai mums būtu iespēja izvēlēties nevis dzīvot kā robotiem, kas tikai sekotu Viņa pavēlēm. Viņš grib, lai mēs paši izvēlētos mīlēt Viņu un līdzināties Viņam. Ja mēs visi tā darītu, tad karu vairs nebūtu.

Angļu un amerikāņu filmās vācieši joprojām tiek iemūžināti kā ienaidnieka tēls, un bērni to uztver tieši tā. Kāda māte, sēžot pludmalē vasaras brīvdienās netālu no kādas vācu ģimenes, bija šokēta, izdzirdot , kā viņas atvases bļaustās netālu kāpās: "Še tava šautene (nūja). Tu būsi vācieši, un es tevi nošaušu!"

Vai būs atomkarš?

Visi pasaulē cer, ka nebūs. Daudzu pasaules valstu vadītāji dara visu iespējamo, lai aizliegtu kodolieročus. Es ticu. ka Dievs kontrolē savu pasauli un nepieļaus, lai to pilnībā iznīcinātu. Pats svarīgākais tev ir atcerēties, ka Dievs tevi mīl un vienmēr par tevi gādās. Daudzi cilvēki dara visu. kas ir viņu spēkos, lai nepieļautu atomkaru.

Šo jautājumu Deirdrai Rīs-Tomasai uzdeva viņas dēls Teo. Viņa bija tik satriekta par to. ka nespēj uz to atbildēt, ka rakstīja vēstules pasaules valstu vadītājiem, tautas līderiem, izklaides raidījumu vadītājiem, prasot, kā viņi atbildētu uz tādu jautājumu. Tika publicēta grāmata ar šim atbildēm. Kad radio raidījumā Teo jautāja, vai tas viņam līdzējis pret šiem "kodolkara murgiem", viņš atbildēja, ka jā, jo tas devis viņam cerību. Vislielākās bailes bija tāpēc, ka viņš nezinājis, ko tas nozīmē. Kad viņš redzējis, ka māte sēž un raksta visas šīs vēstules, tas viņam licis sajust, ka kaut ko var darīt, un iedvesis viņam vairāk pašpaļāvības un ticības savām un citu spējām spert soļus, lai novērstu to.

Kāpēc mēs karojam?

Kāpēc tu kaujies? Kad tu skaties, kā divi mazi bērni kopā spēlējas un abiem iegribas vienu un to pašu mantiņu, kas notiek? Mēs esam savtīgi. Mēs cīnāmies, ja mums netiek dots kaut kas, ko mēs gribam, vai ari tad. ja kādu aizstāvam. Valstis cīnās savā starpā parasti par zemi vai par zemes bagātībām -, jo pašos pamatos ļaudis ir alkatīgi. Dažreiz kāda valsts karo, lai aizstāvētu citu valsti pret iebrucējiem.

Ja būs vēl kāds karš, vai tajā piedalīsies visa pasaule?

Droši vien, ka ne. Ari pašlaik pasaulē notiek kari, bet ne jau visas valstis tajos ir iesaistījušās.

Mazākus bērnus aizrauj karš, kara spēles, tanki, ieroči un raķetes, kā ari varoņdarbi, tādi kā gūstekņu atbrīvošana.

"Vareni! Nu īsts Džeimss Bonds!" kāda skolotāja citēja savu skolnieku izsaucienu.

Daži bērni nepārdzīvo citu ievainojumus vai nāvi. līdz tas nenotiek ar kādu viņu piederīgo vai draugu. Pasaules ļaunums bieži skar mūs biedējoši tuvu, kad mūsu mājā ielaužas zagļi, kad vecmāmiņai uzbrūk laupītāji vai kad tiek nodarīts pāri bērnam. Nevajadzīgus upurus nes bumbu uzlidojumi, zemestrīces vai bada nāve. Bērniem grūti saprast, kāpēc jācieš nevainīgiem.

Ko viņi sliktu izdarījuši?

Kāpēc viņus soda par to, ko viņi nav darījuši?

Kāpēc bērniem jācieš?

(sešgadīgo jautājumi)

Kāpēc viņiem jādzīvo badā?

(septiņgadīgs)

To dara pieaugušie viņiem taču jāzina labāk! Viņiem jāmāca mūs. Kā lai mēs viņus cienām?

(deviņgadīgs)

To nedarīja viņi. Viņi nav sliktāki kā mēs pārējie. Pasaulē?* ir netaisnība, jo ir izjaukta Dieva noteiktā kārtība. Viņš ir labs un taisnīgs, bet cilvēki negrib līdzināties viņam, viņi labāk izdabā savām iegribām.

Daļai cilvēku jādzīvo badā, jo daudzi no mums ir alkatīgi, savtīgi un bezatbildīgi. Mes bez apdomas tērējam dabas resursus. Mēs negribam ne ar vienu dalīties. Tāpēc dažiem ir pārāk daudz, bet citiem pārāk maz.

Kāpēc Dievs pieļauj viesuļvētras, plūdus un zemestrīces?

Dažās zemeslodes vietās ir lielāks risks dabas katastrofām. jo tur zeme ir nestabilāka, ir izcirsti meži, ir īpaši laika apstākļi. Dažreiz cilvēki uzbūvē mājas bīstamos rajonos, jo nesaprot, ka tas ir liels risks, vai arī viņiem citur nav kur dzīvot. Un, kad nelaime notiek, viņi ir pagalam.

Tā, protams, ir nepilnīga atbilde. Šie un citi līdzīgi jautājumi īstenībā nozīmē: "Kāpēc pasaulē ir ciešanas?" Šis jautājums ir vecs kā pasaule. Uz to, protams, ir ļoti grūti atbildēt. Dažas varbūtības mēs jau esam apskatījuši nodaļā par nāvi.

No Bībeles mums ir zināms, ka sāpes neietilpa Dieva sākotnējos plānos. Ciešanas radīja ļaunuma ierašanās pasaulē. Tās nav sods cilvēkam par sliktiem darbiem.

Dievs ir noteicis sāpju un ciešanu robežu. Viņš mums palīdz un mierina tajās. Caur tām Viņš pārmāca mūs un citus. Viņš pats tās ir izbaudījis Jēzus personā. Un caur Jēzus ciešanām mēs esam saņēmuši piedošanu un brīvību.

Nāve kā tāda vairs nav beigas. Tas nav pats sliktākais, kas var ar mums notikt, un nenozīmē, ka visam pienācis gaM Tas ir sākums kaut kam daudz labākam, ko mēs jebkad esam zinājuši.

Kāpēc Dievs ļauj cilvēkiem darīt ļaunu?

Kad Dievs radīja vīriešus un sievietes, Viņš deva tiem brīvību izvēlēties, ka izturēties. Viņš neizveidoja viņus par robotiem. Bībelē mēs varam izlasīt Dieva likumus, kur viņš nosaka, kā mums jādzīvo. Un Dievs nosūtīja Jēzu, lai parādītu, kā jādzīvo. Ja cilvēki izvēlas neklausīt Dieva likumiem, tad notiek sliktas lietas un ļaudis dara ļaunus darbus.

Kāpēc cilvēki zog un nogalina?

Dažreiz cilvēki, kas zog un nogalina, nevar to nedarīt. Viņu prāts ir slims. Viņiem vajadzīga mūsu palīdzība. Citi ir alkatīgi, skaudīgi vai cietsirdīgi un padodas ļaunumam, kas mīt viņu iekšienē. Ja cilvēki neklausa Dieva pavēlēm, tad viņiem neatliek nekas cits kā dzīvot saskaņā ar savu egoismu. Tāpēc, ja viņi ko vēlas, tad ņem to, un, ja tie kādu ienīst, tad var to nogalināt.

Kā mēs varam rūpēties par citiem cilvēkiem? Vai tas nozīmē, ka viņiem jādzīvo pie mums?

Nē, ne vienmēr. Ir daudz un dažādu veidu, kā parādīt, ka mēs rūpējamies par saviem līdzcilvēkiem un gribam, lai viņi būtu laimīgi. Mēs varam dalīties savās spēlēs un rotaļlietās ar citiem bērniem, izdarīt kādu pakalpojumu vecmāmiņai vai vectētiņam vai nodot daļu savas kabatasnaudas labdarībai. Māmiņai bieži vajadzīga palīdzība mājās vai kādam jāpalīdz iepirkties. Ir daudz iespēju palīdzēt citiem cilvēkiem, ja vien mēs turēsim savas acis un ausis vaļā.

Kāpēc es nedrīkstu lādēties?

Daudzi lāsti veltīgi valkā Dieva vārdu. Ja mēs mīlam Dievu, mēs negribam Viņa vārdu tādā veidā zaimot. (Šad tad bērni no skolas "pārnes" neglītus vārdus par seksa tēmu un lielo tos. Ja bērniem izskaidro šo vārdu nozīmi un citu cilvēku sajūtas, tos dzirdot, tad lielākā daļa bērnu respektē to, protams, ja šos vārdus nelieto pašu friājās.)

Kāpēc es nevaru darīt to, ko gribu?

(sešgadīgs)

Tāpēc, ka viss, ko mēs darām un sakām, atstāj iespaidu uz citiem cilvēkiem.Tas, ko tu konkrētajā brīdī gribi darīt, var aizskart kādu citu vai traucēt tam. Dievs mūs ir radījis, lai mēs dzīvotu kopā ar citiem cilvēkiem, tāpēc tev jārēķinās ar viņiem.

Kāpēc mums jāsargā daba?

Tāpēc, lai mēs saglabātu visas skaistās un burvīgās lietas, kas ir uz zemes, taviem bērniem un bērnubērniem. Diemžēl industrializētajā pasaulē cilvēki alkatīgi ir izrīkojušies ar dabas resursiem. Mēs esam arī piesārņojuši zemi, gaisu un ūdeni ar atkritumiem, kas nesadalīsies, un ķimikālijām, kas iznīcina dzīvos augus un radības, un mežus. Mums tas jāizbeidz, pirms vel nav par vēlu.

Daudz tiek darīts skolās un masu saziņas līdzekļos, lai bērnus iepazīstinātu ar dabas aizsardzību daudz vairāk nekā iepriekšējās paaudzes.

Kāda pirmskolas bērnu iestādes skolotāja ar divdesmit piecu gadu stāžu pamanīja izmaiņas attieksmē kādā vienkāršā situācijā. Pa klases logu varēja redzēt, kā milzīgs buldozers gāza kokus. Viņas piecgadīgo grupiņa pieskrēja pie loga un iesaucās: "Ak. mis, viņi ir nocirtuši mūsu kokus!" Neliiaz ne tik sen skanētu: "Skatieties, mis, kas par milzīgu buldozeru!"

Kāda piecgadīga meitenīte vēroja, kā viņas vecāki mājās raka ārā ligustra žogu, tad jautāja: "Diez vai Dievam tas patiktu, ka jūs tā darāt?"

Kāpēc mums ir vajadzīgi koki?

Kāpēc mums par viņiem jārūpējas?

Ja par kokiem un augiem nerūpēsies, viņi nomirs, tāpat kā citas dzīvas radības.

Mūsu pasaulē koki un augi ir nepieciešami gan skābeklim. gan barībai, gan pajumtei, gan daudz kam citam. Tic stiprina augsni, lai vējš to neaizpūš un lietus neaizskalo. Tie mums sniedz ari daudz skaistuma. Daudzus kokus pasaulē nocērt, un mums jādara viss. lai tos aizsargātu.

Kāpēc cilvēki nogalina dzīvniekus?

Dažādu iemeslu dēļ. Pirmkārt, cilvēki nogalina dzīvniekus, lai izdzīvotu barībai, apģērbam, aizsargājoties. Eskimosi izmantoja nogalinātos dzīvniekus visā pilnībā, un viņiem bija jānogalina, lai izdzīvotu. Nu vairs šādai nogalināšanai nav attaisnojuma. Bieži vien tas vairs nav nepieciešams, jo ir citas patēriņa preces. To dara aiz tīrās alkatības. Mums atšķirībā no eskimosiem nav vajadzīgas zvērādas, lai aizsargātos no aukstuma. Dažreiz dzīvniekus nogalina pētniecības nolūkā. Daudz tiek darīts, lai aizsargātu no nogalēšanas lielos dzīvniekus, tādus ka ziloņi un tīģeri. Ari ūdri un āpši ir aizsargājami, kā arī citas sugas, kuras izmirs, ja mēs turpināsim tās izkaut. Pārliecinošs piemērs ir vaļi. Mums vairs nav nepieciešama viņu gaļa vai eļļa.

Kā radās dabas aizsardzība?

Sākumā, kad Dievs lika cilvēkiem dzīvot Viņa pasaulē, Viņš noteica tiem būt atbildīgiem un rūpēties par visu. Bet cilvēki savā alkatībā lietoja visu aizvien vairāk un nesaudzīgāk, tā sabojādami pasauli. Tagad mums jācīnās, lai sagla^e bātu to lietderīgu un skaistu un nepieļautu reālas briesmas. Ievērojami cilvēki, tādi kā Deivids Bclemijs, Zaļās partijas biedri, kā ari citi indivīdi un organizācijas dara visu. kas viņu spēkos, lai saglabātu pasauli par labu vietu, kur mums dzīvot un kuru mēs nodosim tālāk nākamajām paaudzēm. Mēs katrs te varam pielikt savu roku, kaut arī nedaudz.

Kāpēc mums jāpaceļ citu nomestie atkritumi?

Ja mēs rūpēsimies par apkārtni, dzīve mums visiem kļūs labāka. Dažiem liekas, ka tas nav svarīgi. Bet, ja mēs gribam rūpēties par Dieva pasauli, tad mūs sadusmos cilvēku nomestie atkritumi vai saplēstās pudeles, vai uzraksti uz sienam. Ja mēs parādīsim, ka mums rup mūsu apkarlne, ari citi cilvēki to redzēs un sekos mūsu piemēram.

* * *

Vai Ziemassvētku vecītis ir?

Jā, vai viņš eksistē? Nu. decembri viņus var redzēt daudz. Pieņemot, ka nav labi melot, atbildiet ar pretjautājumu: "Un kā tu domā?"

Bērns parasti uzdod šādu jautājumu, kad kāds draugs pateicis, ka tāda Ziemassvētku vecīša nemaz nav. Ja viņš grib turpināt ticēt, viņš labprāt sevi ļaus mānīt. Ziemassvētku vecītis vienmēr nāk un nāks uz mūsu mājām, lai gan neviens nesaka, ka tic vai netic viņam. Bet es savai meitai pateicu, ja viņa vairs tam netic, viņai nav jāsabojā prieks citiem speciāli uzsverot, ka tāda vecīša nemaz nav.

Tomēr pārāk noslogot bērna iztēli ar stāstiem par Ziemassvētku vecīti nav labi. Dažreiz tas beidzas ar to. ka tas viņiem asociējas ar Dievu, varbūt tāpēc, ka viņi to neredz, viņš ir vecs, labs un viņam ir bārda. Dažus bērnus patiesi biedē doma. ka kāds vīrs var rāpties lejā pa skursteni, tāpēc viņi jāiedrošina, starp citu sakot: "Nē. Ziemassvētku vecītis nenāks lejā pa skursteni. Tētis atnesīs tev mantiņas," vai: "Tētis (mamma) būs šeit. neuztraucies. Ej nu gulēt vai arī mantiņu nebūs!" Reiz mūsu mājā Ziemassvētku vecītis sajauca zeķes. Kas tie pie bija par brēcieniem piecos no rīta. kad mūsu desmitgadīgais dēls savā zeķē atrada lelles drēbes!

5 jautajumi par seksu un ģimenes dzīvi

"Laikam jau ari man kādreiz būs jāprecas." teica Pēteris. "L3et viņa gan mani šausmīgi traucēs, visu laiku te būdama. Es gribētu apprecēt lēdiju, kas būtu transā un atmostos tikai kādas pāris reizes gadā."

No E. Nes bita "Dzelzceļa bērni"

*

Ka es esmu radies?

"Kāpēc Dievs neiedeva bēbim līdz

drēbītes? Viņai taču tās vajag." Vecākais brālis: "Neesi nu muļķis. Dievs nemāk adīt!"

Vai bēbis no vienas krūts saņem zupu, bet no otras pudiņu?

Maza meitene strista saviem skolasbiedriem:

AIDS, AIDS, AIDS, to tik vien mēs dzirdam visu dienu. Tikai vienā raidījumā vēl nav par to

runāts, un tas ir ^^"Rotallaukums". ^

Mana mate dzer AIDS tabletes."

Vai viņai jāiet

slimnīcā? Vai vina mirs?

Ne. Tās ir novājēšanas tabletes. >

Māmiņ, vai tev tāpēc ir divi bērni, ka tev ir tikai divas krūtis, ar kurām mūs barot?

Kada piecgadīgā dusmīgi saka medmāsiņai: "Kāpēc šis bēbis ēd manu mammu? Viņa ir šausmīga. Ja jūs viņu atnesāt, kāpēc nevarat nest viņu atpakaļ?"

Vai tava jurascūciņa ir zēns vai meitene?

Nu, tā ir "viņš"… bet \ nedēļas nogalēs "vina".

Mis, ka jaraksta vārds

"sekss"?

Tas ir interesants vārds. Kāpēc tev tas jāzina?

Nu, es rakstu par \ 'insektiem." "In" es jau uzrakstīju, bet nemāku v uzrakstīt "sekss". ^

"Vai tu mani iejauci kā šo te miklu?" jautāja kācls četrgadīgais, lūkodamies miklas bļodā.

Te nu mēs nonākam pie jautājumu sērijas, kas ir neizbēgama sastāvdaļa grāmatai par bērnu jautājumiem.

Ja bērns apbrīno fascinējošo un interesanto veidu, kā viņš ir radies, pieaugušais var justies ļoti apmulsis, kad viņam jādod šāda informācija, un parasti bērns grib to zināt. Un, lai gan gudrie pieaugušie uzskata sevi par seksuāli izglītotiem, šādi jautājumi var novest viņus neziņā.

Tāpat kā jautājums "Kur dzīvo Dievs?" parasti tiek izteikts visnepiemērotākajā brīdī, tā aii "Kā es esmu radies?"uzrodas vismulsinošākajā situācijā. Tas var rasties jebkurā laikā, tikt uzdots jebkurā formā jau agrā vecumā, to var uzdot gan mūsu pašu ziņkārīgās un ieintriģētās atvases, gan vēl ļaunāk citu vecāku ziņkārīgās un ieintriģētās atvases.

Braucot uz kādu skolas pasākumu, kad mašīna bija "pielādēta" arī ar dažāda vecuma kaimiņu bērniem, kāds piecgadīgais pēkšņi jautāja: "Mammu, kā rodas bērni?" Tā kā māte tai brīdī bija koncentrējusi uzmanību uz sarežģītu ceļa likumu, viņas septiņgadīgais dēls atbildēja viņas vietā;, "Neuzdod dumjus jautājumus, Edvard. Tu taču zini. ka nāk M. A. vīrs." (M. A. mākslīgā apsēklošana.vai sievietes mākslīgā apaugļošana). Izrādās, ka šai ģimenei piederēja ferma. Varbūt tāpēc par šiem jautājumiem ir vieglāk runāt ar lauku bērniem, jo viņiem tas visapkārt notiek pilnīgi dabiski bet arī šeit var tikt pielaistas kļūdas.

Prast atklāti un godīgi pārrunāt ar bērniem jautājumus, kas skar seksuālo audzināšanu, nav nemaz tik viegli, kā mums šai mūsdienu it kā bezaizspriedumu laikmetā šķiet. Viktorijas laikmeta attieksmei pret seksu būs daudz ilgāks mūžs, nekā daudzi to var iedomāties. Uz mums joprojām lielu iespaidu atstāj mūsu vecāku attieksme, un mums katram ir dažādi uzskati, kā vislabāk paskaidrot šo veselīgo un dabisko dzīves procesu.

Zālamana pamācībās Bībelē ir teikts: "Māci savam bērnam Viņa ceļu." Tāpat kā jebkurā citā dzīves jomā. arī seksuālajā sfērā vecākiem ir jāinstruē savi bērni, un no šīs atbildības nedrīkst izvairīties. Daudz labāk taču, ja bērns šo infomāciju iegūs dabiskā atmosfērā, ģimenē, nevis no čukstiem skolā vai uzrakstiem uz sienas tualetē.

Ja mēs spēsim atbildēt uz mazāko bērnu jautājumiem par seksuālajiem jautājumiem daži no tiem ir ārkārtīgi uzjautrinoši -, tad daudz vieglāk spēsim rast kontaktu ar saviem bērniem vētrainajos pusaudžu gados. Bet sagaidāms arī, ka lielākā daļa jautājumu par seksu mums tiks uzdoti, kad bērni būs vecumā līdz vienpadsmit divpadsmit gadiem.

Bibliotēkās un grāmatnīcās ir daudz grāmatu, kas varētu vecākiem palīdzēt izskaidrot šos jautājumus. Ne jau uz visiem jautājumiem mums jāmāk pašiem atbildēt. Informācija no grāmatām palīdzēs mums to izveidot par dubultuzdevumu un dalīties pieredzē. Bērni ir pieraduši pie vizuālās informācijas, un daudzās šādās grāmatās ir vienkāršas, skaidri saprotamas ilustrācijas. Tikai mutiska izskaidrošana vien var būt ļoti nepilnīga. Ja teiksim savam četru piecu gadu vecajam bērnam, kuram ir bagāta fantāzija, ka māmiņas vēderā ir bēbis, viņš var pārdzīvot, redzot, kā māmiņa brokastīs sukā iekšā grauzdētu maizīti ar marmelādi.

Protams, ar grāmatām ir viena problēma. Jums taču nebūs šo grāmatu pie rokas, kad pēkšņi autobusā parādīsies šie "kā, kad. kāpēc" jautājumi. Kāda māte sēdēja autobusa priekšējā sēdeklī, bet viņas piecgadīgā meita, kas sēdēja viņai pretī, lūkojās ārā pa autobusa logu. Te pēkšņi māte salēcās no meitas sauciena: "Ilei, māmiņ! Vai vistām olas krīt ārā no dibena tāpat kā es izkritu no tevis?"

"Kā radās mana mazā māsiņa?" kāda četrgadīgā jautāja mācītājam, ko satika pie baznīcas.

"Viņa izauga māmiņai vēderā. " mierīgi skanēja atbilde.

Dažus šī atbilde apmierinās, bet citos tikai iekvēlinās interesi jautāt tālāk, kā šo trīsgadīgo:

Māmiņ, vai tu Benu apēdi?

Nē. es Benu neapēdu. Kad tētis un māmiņa grib bērniņu, tētis ieliek savu sēkliņu mātes vēderā, kur tā savienojas ar olšūnu un pamazām izaug bērniņš.

Kā es tiku ārā?

Tu iznāci pa spraugu man starp kājām.

Šāda veida jautājumus bērni uzdod vairākas reizes dažādos vecumos. Dažreiz vecākiem ir grūti noteikt, cik daudz informācijas sniegt. Pilnīgi pietiek atbildēt konkrēti uz jautājumu. Ja jautājums patrāpījies ļoti neveiklā brīdī un dažreiz bērns uzdod tādu jautājumu, lai redzētu jūsu reakciju, tad paskaidrojiet, ka jūs atbildēsiet vēlāk un varbūt abi kopā apskatīsiet kādu grāmatu. Bet tikai pielūkojiet, lai tas tiešām notiktu tajā pašā dienā.

Agri vai vēlu liks uzdots pats kutelīgākais jautājums (jums. nejau bērnam), varbūt tāpēc, ka tas ir tik personisks. Cerēsim, ka pēc iespējas agrāk vieglāk ir to izskaidrot piecgadīgam nekā desmitgadīgam bērnam.

Kā tēta sēkliņa nokļuva tavā vēderā?

Tētis ieliek savu dzimumlocekli māmiņas vagīnā, tā ir sprauga viņai starp kājām. Sēkliņa jeb sperma, kas veidojas tēta oliņās (tās ir divas bumbiņas viņam starp kājām), ceļo no viņa locekļa uz māmiņas vagīnu un tālāk uz dzemdi. Tā ir vietiņa viņas vēdera lejasdaļā, kur augs bērniņš.

To visu paskaidrojusi, kā viņai pašai likās, vēsi un medicīniski savai sešgadīgajai meitai, māte bija šokēta, kad viņas mazā meitene palūkojās uz viņu un teica: "Bet. māmiņ. kā tad tētis to var izdarīt, ja viņam ir pidžama mugurā?"

Kāda jūtīga astoņgadīga meitene, kuru šis izskaidrojums satrauca, tūlīt pat jautāja:

Māmiņ, vai tas sāp?

Nē. kad māmiņa un tētis ļoti mii viens otru. viņi vēlas atrasties viens otram ļoti tuvu un samilēt viens otru. Dažreiz viņi vēlas kopīgi radīt bērnu. Tas ir mīlas akts starp sievu un vīru.

Cik ilgi es augu tavā vēderā?

Deviņus mēnešus. Tēta sperma kopā ar māmiņas olšūnu, ko radīja viņas olnīcas, deviņu mēnešu laikā māmiņas dzemdē izauga par bērniņu. Dzemde ir speciāla vietiņa māmiņas vēderā, kur bērniņš aug tik ilgi. līdz ir gatavs piedzimt.

№ * j

Ko es tavā vēderā ēdu?

(sešgadīgs)

To pašu, ko es. Bērniņu pie māmiņas vēdera saista tāda kā caurule, un pa to ēdiens šķidrā veida nonāk bērniņā.

Vai es apprecēšos, kad izaugšu?

(piecgadīgs)

Lielākā daļa cilvēku apprecas, kad kļūst pieauguši. Bet ne visi. Ir cilvēki, kas iemīl kādu un grib to precēt. Ir tādi, kuri grib palikt vieni. Tu to uzzināsi tikai tad, kad izaugsi tik liels kā māmiņa un tētis.

Kāpēc es nevarētu precēt tēti, kad izaugšu?

(mīloša piecgadīga meita)

Kad tu izaugsi liela, tu droši vien sastapsi kādu, kas tev liksies ipašs un kurš domās, ka tu esi īpaša viņam. Jūs abi kopā izlemsiet, vai gribēsiet precēties vai ne. Tētis jau ir precējies. Turklāt tēvi neprec savus bērnus, tāpat kā māsas brāļus.

Kāpēc tu mani mīli savādāk nekā tēti?

Mīlestība ir daudzveidīga. Vai tad tu mani mīli tieši tāpat kā savu mazo brālīti vai savu draugu? Tā mīlestība, kas liek pieaugušam vīrietim un sievietei apprecēties, ir īpaša. Un māmiņas mīlestība uz saviem bērniem ir pavisam savādāka.

Kā es zināšu, kad manā vēderā var izveidoties bērniņš?

(sešgadīgā)

Tev vēl ilgi, ilgi nevarēs būt bērniņš. Tev augot, organismā notiks pārmaiņas, kas sagatavos tevi bērna radīšanai.

Ja vecāki ļaus bērniem sevi apskatīti kailus, varbūt tad nebūs jāpiedzīvo tāda situācija kā kādā ģimenē, kad uz tēju bija atnākusi vecmāmiņa dāma ar Viktorijas laikmeta uzskatiem.

"Māmiņ, kāpēc Deividam pie dibena karājas pirksts?" atskanēja skaļa trīsgadīgās meitas balstiņa.

"Tāpēc, ka viņš iizēns. dārgumiņ, un zēni ir savādāki nekā meitenes. Tas nav pirksts, to sauc par peni, un ar to zēni čurā. Vccmāmiņ, ņem, lūdzu, cepumus!" (Vēlāk var paskaidrot. ka ar peni arī taisa bērnus.)

Tāpat arī. kad bērni kļūst vecāki, jārespektē viņu tiesības uz privāto dzīvi.

Kas man te karājas pie peņa?

(pārsteigts piecgadīgais vannā)

Tos sauc par sēkliniekiem. Kad tu izaugsi par pieaugušu vīrieti, tajos tev bus spermotozoidi tie ir tik sīki. ka nav redzami, kuri savienojumā ar mātes olšūnu veidos bērniņu.

Kā rodas dvīņi?

(vienpadsmitgadīgs)

Identiskie dvīņi ir viena dzimuma un pilnīgi vienādi. Viņi rodas, ja tā olšūna, kas savienojusies ar spermu, sadalās. Katra puse tad attīstās bērniņā. Mātes organismā ir divas olnīcas, kur glabājas mātes olšūnas. Parasti katru mēnesi veidojas tikai viena olšūna. Atšķirīgie dvīņi rodas, ja izveidojas un tiek apaugļotas divas olšūnas.

Vai tev, māmiņ, nav "saudzējamais laiks"?

(jautā kāds astoņgadīgais, kuram nav atļauts izvest suni ārā, jo pašlaik ir "saudzējamais laiks")

Nē. Ir atšķirība starp to, kad suņiem rodas kucēni un cilvēkiem bērni. Kucīte var palikt stāvoklī tikai divreiz gadā. Tāš ir tad, kad viņa rada olšūnu, ko suņu tēviņš var apaugļot. Tikai tad suņiem var rasties kucēniņi. bet māmiņai olšūna veidojas katru mēnesi.

Dažreiz bērni publiskajās tualetēs ierauga tamponu vai higiēnisko pakešu automātu un grib zināt, kas tie tādi ir. Atkarībā no vecuma un apstākļiem tā būtu izdevība atkal, protams, vēlāk un ar grāmatas palīdzību izskaidrot zēniem un meitenēm, kas ir menstruācija. Meitenēm, protams, jau savlaicīgi jāizskaidro šo periodu norise.

Vienkāršākais paskaidrojums varētu būt šāds: "Sieviete ražo olšūnu vienreiz mēnesī. Ja vien tā nav apaugļota ar vīrieša spermu, tad dzemdes porainā odere un īpaši sagatavotie asins krājumi tās barošanai nav vajadzīgi. Tāpēc katru mēnesi asinis un gļotas tiek izvadīti ārā caur vagīnu. To uztveršanai lieto tamponus vai paketes."

Kā viņai var būt bērns, ja viņa nav precējusies?

(septiņgadīgs)

Ne jau no precēšanās tas atkarīgs. Tiklīdz meitenes organisms ir gatavs iznēsāt bērnu parasti tas notiek vecumā starp vienpadsmit un piecpadsmit gadiem -, viņai var būt bērns, ja vīrietis ir ar viņu mīlējies.

Bet meitenei jābūt ari citādi pietiekami pieaugušai, lai viņa varētu un prastu kopt savu bērniņu. Mazu bērnu kopšana prasa ārkārtīgi daudz laika un pūļu. Ja tev ir bērns, tu vairs nevari domāt tikai par sevi. Vairs nebūs tik viegli atrast iespēju aiziet izklaidēties. Strādāt un audzināt bērnu ir grūti. Bez tam arī tēviem patīk pieskatīt mazuļus. Ja tu vēl pats neesi tik pieaudzis, lai rūpētos par sevi, tad tu nebūsi spējīgs uzturēt bērnu.

Dievs mūs ir radījis, lai mēs dzīvotu ģimenēs. Viņš grib, lai bērnam būtu māte un tēvs, kas laimīgi dzīvo kopīgās mājās, kur viņi viens otram palīdz uzaudzināt mazuli, līdz viņš kļūst patstāvīgs.

Kāpēc māmiņai vairs nebūs bērniņš? Kas notika ar to bērniņu, kas bija māmiņas vēderā?

Vecāki izskaidroja saviem sešu un astoņu gadu vecajiem bērniem, kas ir spontānais aborts. "Bērniņš nomira. Dažreiz sēkliņa, no kuras aug bērniņš, neattīstās tā. kā vajag. Tā saraujas un nomirst." Tēvam bija iespēja izvest bērnus dārzā un parādīt pērnās pupas, ko viņš bija iesējis, bet kuras tā arī neuzdīga. Bērnus tāds izskaidrojums apmierināja, un tagad viņiem ir cita. skaista māsiņa. Bet jābūt uzmanīgiem, jo bērni ļoti viegli var uztvert nepareizi analoģiju ar dārza sēklām, arī ar olšūnu, ja pie tā nonāk.

Skatoties televīziju, bērni dzird tādus vārdus kā "izvarošana", "homoseksuālisms", "aborts" un dažreiz jautā, ko tas nozīmē. Bieži vien vecāki par šīm tēmām nekad nav zinājuši, kad paši bijuši tādā vecumā.

Kas ir izvarošana?

Izvarošana notiek, ja vīrietis varmācīgi liek sievietei stāties ar viņu dzimumattiecībās.

(Jaunākiem bērniem vai" paskaidrot, ka izvarošana ir tad, ja vīrietis rupji uzbrūk sievietei.)

Kas ir homoseksuālists?

Tāds, kurš seksuāli pieķēries sava. nevis pretēja dzimuma pārstāvjiem vīrietis vīrietim un sieviete sievietei.

Kas ir aborts?

."T%s ir tad. ja sieviete, kura ir stāvokli, lūdz ārstam izņemt apaugļoto olšūnu, pirms tā vēl nav izaugusi par bērniņu.

Kas ir prostitūta?

(Kāds sešgadīgais atbildēja uz gadu jaunākas masas jautājumu šādi: "Viņa, tāpat kā mēs, protams, ir anglikāne.")

Tā ir sieviete, kas stājas seksuālos sakaros ar daudziem vīriešiem par naudu.

Kas ir bordelis?

Māja, kur dzīvo prostitūtas.

Kas ir ekshibicionists?

Tas ir cilvēks, kas novelk bikses un publiski rāda savu peni parasti parkos vai uz ielas.

Kā mammas un tēti var izsargāties, lai tiem nebūtu bērni, ja viņi tos negrib?

Ir Joti daudz veidu, kā to izdarīt. Māmiņas dzer pretapaugļošanās zāles: tēti lieto prezervatīvus, tas ir gumijas maisiņš, ko uzmauc uz peņa. Ir ārsti speciālisti, kas iesaka vecākiem tieši viņiem vispiemērotāko metodi, kā nodrošināt, lai bērniņu nebūtu pārāk daudz un tie dzimtu tad. kad vecāki to vēlas.

Kas tās ir par zālēm, ko tu dzer?

Tās ir pretapaugļošanās zāles, lai olšūna manā organismā

neapaugļotos un lai es droši zinātu, ka man nebūs bērniņš.

* * *

AIDS, AIDS, AIDS, to tik vien mēs dzirdam visu dienu. Tikai vienā raidījumā vēl nav par to runāts, un tas ir "Rotaļlaukums".

(deviņgadīgā)

Neesi nu dumja. Hamptijam-Damptijam taču nevar uzvilkt prezervatīvu!

(viņas vienpadsmitgadīgals brālis)

Mūsdienās, kad tik daudz runā par AIDS, īpaši televīzijā, bērni uzdod par to jautājumus un šī tēma, protams, tiek apspriesta arī skolu rotaļlaukumos.

Tas, ko viņi dzird un redz, var iedvest bailes, un dažiem bērniem nepieciešams mierinājums. Tik daudz kas var tikt pārprasts. Sešgadīgais Saimons raudāja katrreiz, kad redzēja valdības ziņojumu par AIDS. Viņa vecāki nevarēja saprast, kāpēc, līdz viņš paskaidroja, ka vienmēr ir gribējis kļūt par lidmašīnas pilotu un nu tas nav iespējams. Kāpēc tad ne, viņi jautāja. Jo viņš šajos ziņojumos bija dzirdējis, ka lidmašīnu piloti ietilpst augstākajā AIDS riska grupā. Ja viņš

kļūs par pilotu, viņš nomirs bet viņš negrib mirt. Tāpat ari bērni, kas bija izdzirdējuši saukli: "Neatdod savu dzīvību paviršības pēc!" bija nobijušies, ka nesaķer AIDS.

Lai gan dažus vecākus māc bažas, ka sarunas par AIDS ievirza bērnu seksuālo audzināšanu nepareizā gultnē, būtībā AIDS apspriešana ir lieliska iespēja vispārējai izglītošanai veselības un seksa jomā. Vecāki vismaz būs lietas kursā, cik daudz viņu bērns ir spējīgs saprast, un bērna vecums acīmredzami noteiks, cik daudz viņi bērnam stāstīs. Tālāk seko vienkārši atbilžu piemēri uz dažiem grūtiem jautājumiem.

Kas ir AIDS?

(piecgadīgs)

AIDS ir nopietna slimība.

Kas ir AIDS?

(deviņgadīgs)

Pirmie burti no vārdu salikuma akūts imūndeficīta sindroms. AIDS ir ļoti smaga slimība, ko izraisījis vīruss, kas nomāc cilvēka organisma spējas cīnīties ar citām infekcijām. Tāpēc slimnieks var nomirt. Līdz šim nav izgudrotas iedarbīgas zāles pret AIDS, tāpēc tik daudz raksta, cik svarīgi ir izsargāties no tā.

Vai es varu ar to saslimt?

(piecgadīgs)

Nē. Ar AIDS nevar aplipt kā ar gripu vai vējbakām.

Ja tiek pieprasīta plašāka informācija, jūs varat izskaidrot, ka ar to nevar aplipt ne peldoties, ne elpojot, ne arī vienkārši kontaktējoties ar cilvēkiem. Ja bērns pēc tam jautā: "Bet kā tad ar to var saslimt?" jūs varat vienkārši atrunāties, ka paskaidrosiet to tad, kad viņš būs vecāks, jo tagad viņam to būs grūti saprast. Jūs varētu teikt, ka tas tiek pārnēsāts ar ķermeņa izdalījumiem kaut gan to būs grūti izskaidrot, neizraisot uztraukumu jaunākajos bērnos. Ir pieejama dažāda medicīniskā literatūra, kas palīdzēs vecākiem un bērniem labāk izprast AIDS.

Vai tu, māmiņ, vari ar to saslimt?

(piecgadīgs)

Nē. jo es zinu, kā no tās izsargāties.

Kā var saslimt ar AIDS?

(deviņgadīgs)

AIDS var pielipt no tieša kontakta ar AIDS slimnieku vai šī vīrusa "nēsātāju" parasti seksuālo sakaru rezultātā. īpaša riska grupa ir narkomāni, jo viņi sev injicē adatas, ko lietojuši citi cilvēki. AIDS tiek pārnēsāts caur ķermeņu izdalījumiem un asinīm. Ar to nevar aplipt. sasveicinoties vai lietojot kopēju tualetes podu. nedz arī mākslīgās elpināšanas laikā. Vislabākais, kā izvairīties no AIDS izplatības, ir uzturēt seksuālās attiecības vienīgi ar savu laulāto draugu un būt uzticīgam savam partnerim, kāds bija ari Dieva mērķis un

plāns, lai cilvēki dzīvotu laimīgi.

* * *

Kāpēc sveši cilvēki uzbrūk bērniem?

Kāpēc vecākiem vajag bērnus, ja viņi tos grib seksuāli izmantot?

Kam lai es par to saku?

Tāpat kā mēs mācām saviem bērniem būt uzmanīgiem uz ielas, brīdinām no uguns, no pieskaršanās vaļējiem vadiem vai kontaktiem, tāpat mūsu pienākums ir aizsargāt viņus no iespējamās seksuālās varmācības.

Mēs vienmēr esam viņiem teikuši nesarunāties ar svešiniekiem. Tagad mums jāpārliecinās, lai viņi saprastu, ka iespējama seksuāla varmācība ari no pazīstamiem cilvēkiem. Kā lai sāk sarunu ar bērniem par tik kutelīgu tēmu, nenobaidot viņus, neliekot turēt aizdomās visus pieaugušos vai vispār iedragājot viņu uzticību sirsnīgām attiecībām?

Šajā grāmatā nav paredzēts sniegt nepieciešamo palīdzību. Bet ir grāmata Vītoliclas bērni, ko speciāli bērniem ir uzrakstījusi Mišele Eliota, diplomēta psiholoģe un divu bērnu māte. Šī grāmata sastāv no patiesiem notikumiem, ko stāsta bērni, un tās mērķis ir norūdīt bērnus pret briesmām, iedrošinot viņus risināt dažādas situācijas, kādās tie varētu atrasties. Stāstu tēmas ir: svešinieku tuvošanās bērnam uz ielas, huligāni, ekshibicionisti, biedējoši telefona zvani, vecāku cilvēku pieskārieni, kas bērnam liktos nepatīkami. Lasot par bērniem, kas palīdz eits citam, un skolotāju, kas māca viņiem, kā pasargāt sevi, kā arī par atsevišķiem gadījumiem, kuros bērni tiek galā ar bīstamām situācijām, tiek iedrošināts bērns un arī vecāki.

Mišele Eliota ir sarakstījusi praktisku padomu krājumu Kā pasargāt sevi. Tajā ir padomi vecākiem, kā sākt mācīt bērnus jau no mazotnes pasargāt sevi, iekļautas jautras mācību spēles par galvenajām tēmām, kas palīdz bērniem izkopt spējas sevi aizsargāt, tā rūdot viņus pret iespējamām briesmām.

Uz jautājumu Kāpēc vecākiem vajag bērnus, ja viņi tos grib seksuāli izmantot? mēs varam teikt, ka parasti vecāki Joli mīl bērnus un dara visu. kas viņu spēkos, lai mīlētu un sargātu tos. Dažreiz var notikt, ka kāds no vecākiem smagi nodara pāri bērnam, un tas nav normāli. Stress vai nespēja pārvarēt sarežģītas situācijas, vai arī garīga slimība var izraisīt viņu nenormālu rīcību. Viņiem vajadzīga palīdzība, ārkārtējos gadījumos viņus pat ievieto cietumā, lai viņi pārstātu darīt pāri bērniem.

Jārūpējas, lai vecāki vai skolotāji izprastu, kāpēc vispār šāds jautājums tic.k uzdots. Vai to ierosinājusi kāda televīzijas pārraide, lasītais vai skolā dzirdētais? Vai viņi ar to vēlas pateikt kaut ko daudz smagāku…ka viņi kaut kādā veidā ir seksuāli izmantoti?

Daudzās valstīs praktiska palīdzība pieejama Bērnu aizsardzības un ģimenes krīžu centros un sociālajās iestādēs. Britānijā ir noorganizēta speciāla kampaņa Kidscape (Glābiet bērnus), kas sniedz praktisku palīdzību visiem bērniem (kopā ar vecākiem, skolotājiem un citiem), lai pasargātu viņus no briesmām galvenokārt no seksuālās varmācības. Viņi apgalvo, ka tikai bērnu brīdināšana vien no svešiniekiem būtu tas pats, kā mācīt viņus, šķērsojot ielu, uzmanīties tikai no sarkanajām mašīnām. Vecāki var palīdzēt bērniem, mācot viņiem, kā noteikt bīstamas situācijas un aizdomīgus pieskārienus; pateikt "Nē" un bēgt prom; atteikties glabāt "sliktus noslēpumus". Kidscape apgalvo, ka bērni, kas zina. kā rīkoties iespējamās bīstamās situācijās, ir ne tikai mazāk pakļauti riskam, bet ir arī daudz pašpārliecinātāki. Kampaņas sauklis ir "Aizstāvies ar gudru ziņu", tā apgādā skolas un vecākus ar izglītojošu materiālu, kurā sniegti desmit "zelta likumi", ka pasargāt sevi. Austrālijā un Amerikas Savienotajās Valstīs atsevišķos štatos ir iestādes, kas apgādā

ar informāciju un sniedz palīdzību.

* * *

Ne jau vienmēr bērna dzīve ģimenē ir laimīga, brīva un droša. Visatļautība seksa jomā un lielais laulību šķiršanas procents ģimenēs mūsu sabiedrībā nozīmē, ka bērns var palikt ar vienu no vecākiem vai vispār bez vecākiem. Šajā pēdējā noda]ā ir mēģināts apskatīt jautājumus, ko varētu izraisīt šīs situācijas: adoptēts bērns grib uzzināt, kur ir viņa īstā māte, vai ari bērns no šķirtās ģimenes nesaprot, kāpēc tētis aizgājis no mājas.

Par adopciju jārrunā ar bērnu jau no agrīna vecuma kā par vienu no mūsu dzīves sastāvdaļām, un pamazām tas jāizskaidro atbilstoši bērna izpratnes līmenim. Ja vārdu "adopcija" lieto jau no agras bērnības, tad pie tā pierod un tas liekas dabiski.

Lūk. kādas ģimenes pieredze:

"Mūsu meita uzauga, uztverdama adopcijas faktu kā pašu par sevi saprotamu…lai gan bez dažām problēmām neiztikām, kad meita cilvēkiem stāstija. ka viņa ir "viltota". Tajā vecumā, kad viņa jau bija spējīga kaut ko saprast, mēs viņai paskaidrojām, ka viņas īstā māte diemžēl nebija spējīga viņu uzaudzināt. Mazpamazām mēs viņai izskaidrojām, kāpēc. tā, lai viņa saprastu. Māte viņu bija ļoti mīlējusi un izmisīgi centusies uzaudzināt. Mēs to ļoti uzsvērām, rādīdami dažas glītas mazbērnu drēbītes un mantiņas, ko bijām saglabājuši, lai viņa redzētu, ka tā ir taisnība.

Mums bija problēmas, kad pārējie mūsu bērni vēlējās zināt, kā viņi dzimuši, bet viņai mums bija jāstāsta, kā mēs viņu pārvedām no bērnunama. Par laimi, adopcijas ierēdne ieteica šo dienu padarīt par svētkiem. Vecākie bērni atcerējās braucienu ar vilcienu, parkā pavadīto dienu un golfa spēlēšanu, nevis formalitātes, kas bija jānokārto. Tagad viņa labprāt apskata šos dokumentus (adopcijas izziņu), kas pierāda, ka viņa ir mūsu ģimenes locekle."

Kāds cits pāris, kuru trīs adoptētajiem bērniem nebija nekādu pierādījumu no viņu īstajām mātēm, stāstija, ka vienu bērniņu sociālās iestādes atradušas vienīgi autiņos ietītu. "Bet mēs tik un tā šim bērnam stāstām, ka viņa māte bija gribējusi viņam to labāko, jo zināja, ka pati nespēs viņu uzaudzināt. Mēs esam fiksējuši viņu atvešanas dienas, bet labprātāk svinam viņu dzimšanas dienas un Ziemassvētkus."

Katrai ģimenei būs savādāka pieredze, un paskaidrojumi bērniem atšķirsies; tomēr jebkurā gadījumā mēs varam piebilst. ka katrs kristietis ir Dieva "adoptēts" bērns Viņa ģimenes loceklis, mīlēts un gaidīts.

Kas ir adopcija?

(četrgadīgs)

Ja māmiņa un tētis grib bērnus, bet viņiem pašiem tie nevar būt. dažreiz viņi pieņem mazu meitenīti vai puisīti, kura vecāki nav spējīgi paši viņu uzaudzināt. Adopcija nozīmē, ka viņi ņem šo bērniņu pie sevis mājās un mīl un gādā par viņu kā par pašu bērnu. Tas nozīmē, ka viņi šo bērnu uztver kā savu un viņš pieder pie viņu ģimenes.

Kāpēc mana īstā māte mani nepaturēja? Vai viņa mani nemīlēja?

Viņa ļoti gribēja tevi paturēt, bet saprata, ka vēlāk 1as būtu ļoti grūti. Viņai nebija ne vīra, ne māju. Un viņai būtu jāmeklē darbs un jāatstāj tevi pie citiem. Viņa tevi ļoti mīlēja tik ļoti. ka bija spiesta šķirties no tevis, jo nespēja tevi tā uzaudzināt, kā būtu vēlējusies.

Vai es kaut kad satikšu savu īsto māti?

Pēc jaunās likumdošanas tev kādreiz būs tiesības uzmeklēt savu īsto māti. Bet tev būs ļoti nopietni jāpārdomā šis jautājums. Tava māte var būt ļoti atšķirīga no tēla, ko tu esi iedomājusies. Tu viņai radītu arī problēmas gadījumā, ja viņai būtu cita ģimene un viņa nebūtu tai stāstījusi par tevi.

Kāpēc tu esi melns, bet tava māte baltā?

(kādam krāsainajam jautā skolasbiedri)

Tāpēc, ka mani īstie vecāki ir melnādainie, bet viņi nespēja mani uzaudzināt. Mani adoptēja balto ģimene, un es tagad dzīvoju pie viņiem.

Kāpēc mana īstā māte un tēvs audzina manu mazo brālīti, nevis mani?

(piecgadīga savai audžumātei)

Tava māmiņa nav tik vesela, lai spētu audzināt jūs abus, tāpēc mēs audzinām tevi, līdz viņai paliks labāk. Zīdaiņi prasa ārkārtīgi daudz rūpju. Tu esi liela meitene, un tu jau vari mums palīdzēt. Bet neaizmirsti, ka tava īstā māte tevi loti mīl un mēs arī.

(Dažādās situācijās būs citādas atbildes. Bet ir svarīgi, lai bērns zinātu, ka kaut kad viņš reiz atgriezīsies atpakaļ pie saviem īstajiem vecākiem.)

•M * *

Atšķirtība un šķiršanās neizbēgami rada grūtus un sāpi gus jautājumus. Parasti uz tiem jāatbild mātei, jo bērni paliek pie viņas. Tie, kas ir praktiski izbaudījuši šīs situācijas, uzsver, ka bērni nekādā gadījumā nedrīkst domāt, ka tā ir viņu vaina, ka tētis vai mamma ir aizgājuši. Viņiem nekādā gadījumā nedrīkst melot. Situācija jāizskaidro vienkārši un bez aizspriedumiem. Ārkārtīgi svarīgi ir nekūdīt bērnu pret aizgājušo pusi (īpaši vilinoši tas ir iespējamās jaunās laulības kandidātam) vai izgāzt dusmas un spītu uz bērniem, ja tie līdzinās viņai vai skumst pēc tās.

Lai gan vislielākās ciešanas iznāk pārdzīvot pirms šķiršanās visi šie strīdi, cīniņi un apvainojumi tomēr šķiršanās ir liels zaudējums. Nebūs viegli atbildēt uz jautājumiem. un gan pieaugušajiem, gan bērniem būs smagi pārdzīvojumi.

Kāpēc tētis ir dusmīgs? Mēs taču neko sliktu neesam izdarījuši.

Kur tētis ir aizgājis?

Kāpēc tētis ir aizgājis?

Tu zini, kā tas ir. kad tu sastrīdies ar saviem draugiem. Tu nerunā ar viņiem vairākas dienas. Tāpat tas dažreiz notiek ar mammām un tētiem arī. Tētis vienmēr paliks tev tētis, un viņš joprojām mīl tevi. Bet mamma un. tētis vairs nemīl viens otru. Tāpēc, lai izbeigtu visus šos strīdus, kas mūs visus sāpina, tētis nolēma vairāk nedzīvot pie mums.

Kāpēc tu neņem tēti atpakaļ?

Dažreiz divi pieaugušie tā sāpina viens otru. ka viņi vairs nespēj dzīvot kopā. Mēs ar tēti vairs nevaram būt laimīgi kopā. Kādreiz es tev par to pastāstīšu vairāk.

Kāpēc mēs visi nevaram dzīvot kopā?

(piecgadīgais, kura māte apprecējusies otrreiz)

Tas nav iespējams. Mēs ar tēti nebūtu laimīgi, un mūsu strīdu dēļ tu ciestu. Es tagad esmu precējusies ar Deivu (tavu patēvu), ne ar tēti. tāpēc viņš dzīvo pie mums. Svarīgi ir tas, ka es tevi mīlu, Deivs tevi mīl un ari tētis tevi mīl.

Ko nozīmē šķiršanās?

(sešgadīgs)

Dažreiz vīrietis un sieviete, kas ir precējušies, vairs negrib palikt kopā un galu galā nolemj dzīvot atsevišķi. Viņu laulība tiek šķirta oficiāli, to sauc par šķiršanos. Kopš tā brīža viņi vairs nav vīrs un sieva.

Vai tas ir labi, ja ir divi tēti?

(septiņgadīgs)

Ne visai; las nav dabiski. Varbūt būtu jauki, ja mēs saņemtu divus dāvanu komplektus, bet laime taču nav tikai saņemt dāvanas, vai ne? Dievs ir lēmis, lai mēs dzīvotu ģimenēs, kur ir tikai viena mamma un viens tētis. Tas ir vislabākais variants, un neviens negrib, lai viņa bērniem būtu divi tēvi. Bet dažreiz mamma ar tēti tik bieži strīdas, ka viens no viņiem aiziet. Un tad viņi var apprecēties ar kādu citu.

Kāpēc Džeka tētis dzīvo kopā ar Mērijas mammu?

(astoņgadīgs)

Džeka tētis un mamma vairs nemīl viens otru, tāpēc viņi vairs nedzīvo kopā. Tāpat arī Mērijas tētis un mamma vairs nemīl viens otru, tāpēc arī viņi nolēma šķirties.

Džeka tētis un Mērijas mamma nolēmuši dzīvot kopā. Džekam un Mērijai tas droši vien ir liels pārdzīvojums. Tas tiesām ir loti bēdigi. Kad vīrietis un sieviete baznīcā slēdz laulību, viņi apsola, ka paliks kopā, līdz nāve tos šķirs. Dievs ir lēmis, ka tas ir vislabākais cilvēkiem, un ģimeņu iziršana viņu apbēdina.

Vai es vēl kādreiz satikšu savu īsto māmiņu?

(vienpadsmitgadīgā savai pamātei)

Jā. iespējams, ka kādreiz. Tagad viņa dzīvo Kanādā, bet es esmu pārliecināta, ka, gadiem ritot, viņa daudz domās par tevi un gribēs redzēt, kāda tu izskatīsies pieaugusi.

Rodžeram ir tētis, Deividam ir tētis kāpēc man nav tēta?

(četrgadīgs)

Tev ir tētis, tikai viņš vairs nedzīvo pie mums. Bet mums ir vectētiņš un tēvocis Bcns. Viņi ir īpaši un var izdarīt daudz ko tādu, ko tēvi dara.

Vai mums jāiet pie tēta?

Kāpēc tētis nenomira, tad mums nevajadzētu visu laiku staigāt turp un atpakaļ?

Tētis joprojām tevi mīl un grib tevi redzēt. Lai gan viņš vairs pie mums nedzīvo, viņš grib, lai tu apciemo viņu, un grib būt ar tevi kopā.

Vienā ziņā bērni, kas uzdeva šos jautājumus, ir laimīgi. Par spīti viņu sāpīgajai pieredzei, viņi tomēr uzticas pieaugušajiem un jautā. Viņiem ir daudz vieglāk nekā tiem bērniem, kas daudz nerunā, bet ļoti pārdzīvo, ka viņiem nav abu vecāku, un kurus pārņem asaru vai dusmu lēkmes par izbrīnu skolotājiem vai citiem pieaugušajiem, kas nav bijuši lietas kursā par viņu mājas apstākļiem.

Pēcvārds

Bērnu jautājumiem nav gala. Tie. kurus esam apkopojuši šajā grāmatā, ir tikai aisberga redzamā dala. Un bērnu uzdotie jautājumi bieži vien izraisa mūsu pašu jautājumus. Ja mēs paši šaubāmies, kā tad lai mēs apgaismojam viņu jaunos prātus?

Bet dažreiz, uzklausot viņu jautājumus, mēs varam nonākt līdzīgā situācijā kā šis deviņgadīgais.

"Zini, māmiņ, visi tie stāsti, ko stāsta baznīcā, "viņš kādu dienu teica mātei, "nu tādas lietas kā tie pieci maizes kukuļi un tās divas zivis… dažreiz man ir grūti tam visam noticēt. Kā gan Dievs to varēja izdarīt? Lai tam noticētu, man tas jareclz."

Toms, viens no divpasmit Jēzus tuvākajiem draugiem, domāja tieši tāpat. Viņš vienkārši neticēja, ka Jēzus ir augšāmcēlies no kapa, lai gan viņš to redzēja un pat aptaustīja naglu rētas uz Jēzus miesas.

Jēzus viņam teica:

"Tāpēc, ka tu mani esi redzējis, tu tici.

Svētīgi tie, kas neredz un tomēr tic!"

Mums visiem ir šaubas un jautājumi. Dažreiz mēs kļūdāmies un neesam ar sevi apmierināti. Svarīgi ir, lai mēs tiktu galā ar savām kļūdām, šaubām un jautājumiem. Lai mēs nepārstātu jautāt, mācīties un augt.

"Lūdziet, tad jums taps dots." teica Jēzus. "Meklējiet, tad jūs atradīsiet. Klaudziniet, tad jums taps atvērts." Tas ir solījums katram no mums.

Saturs

Ievads…………………………………………………………………….

Jautājumi par Dievu ………………………………………………

Jautājumi par nāvi un ciešanām……………………………

Jautājumi par debesīm, elli, burvestībām

Jautājumi par pasauli…………………………………………….

Jautājumi par seksu un ģimenes dzīvi ….

Pēcvārds ………………………………………………………………..

Sagatavota iespiešanai SIA "Nordik". Rofļ. apl Nr. 2-0792. •se — Daugavgrīvas ielā 36—9. Kīgā. LV—1007. iālr. 7G02 Noliktavas adrese — Jēzusbazniras ielā 7a.

Rīgā. LV—1050. iālr. 7225669. Iespiesta un iesieta SIA "Apgāds Jaņ.i sēia".

Grāmatas LATVIJAS LUTERĀŅU DIEVNAMU ŠODIENA veidotāji Vilnis Auziņs un Ojārs Spārīus 454 publicistiskās fotoversijās parāda Dievnamu zīmīgo vietu Latvijas ainavā un sniedz ieskatu domās un izjūtās, ar kādām evaņģēliski luteriskā Baznīca dzīvo šodien.

Priekšvārds un attēlu skaidrojumi tulkoti ari angļu un vācu valodā.

Izmantojiet izdevību un iegādājieties šo vērtigo izdevumu!

Draudzes grāmatu var iegādāties ar atlaidi. Zvaniet — tālrunis 7225669.

PIRMOREIZ IA TVIJД!

nordik

jauns macidu paiigiiazenii:»

Rakstniece Doroteja Kīla-Martini savam romānam "Merilina pāvestam Jānim XXIII" devusi apakšvirsrakstu "Vēstules starp debesīm un elli". Merilina Monro un pāvests Jānis XXIII ir divi 20. gadsimta simboli, protams, katrs savā jomā. Viņiem abiem lēnus sastapties fiktīvās vēstulēs. Varbūt tā ir provokācija?

^)tapals

Šī grāmata ir ievads svarīgākajos vides aizsardzības jautājumos. Tā palīdzēs vidusskolēniem, tālmācibas studentiem, skolotājiem un pārējiem interesentiem iegūt plašu informāciju par dabas procesiem uz Zemes gadu tūkstošu mijā.

Meklējiet grāmatnīcās vai nāciet uz Jēzusbaznīcas ielu 7a!

Tālrunis 7225669

nordik

Mūžseno sapni lidot cilvēks pirmo

reizi īstenoja ar gaisa balonu. Tas notika pirms vairāk nekā 200 gadiem.

Kopā ar mums šo vienreizējo un neaizmirstamo sajūtu ir iespējams izbaudīt arī šodien.

Noslēpumaini, fascinējoši gaisa baloni, pieredzējuši piloti un

prasmīgi apkalpes locekļi piedzīvojumā aicina ari tevi.

Nekavējies!

Izbaudi piedzīvojumu!

Tālrunis: 7611614 Fakss 7860206 E-pasts: altius@com.var.lv www.balticballoons.lv

LIDOSIM KOPĀ!

mŠĒjjmSĒS.

Content

Hjusa Džeremija Vai mans trusītis nonāks debesīs

Ievads

1 jautajumi par dievu

2 jautajumi par nāvi un ciešanām

3 jautajumi par debesīm, elli, burvestībām

4 jautajumi par pasauli

5 jautajumi par seksu un ģimenes dzīvi

Saturs