Grots Andris

Vārda zobens

Andris Grots

Vārda zobens

Šo grāmatu veltu tiem, kuri par spīti visam, vēl tic.

.

Saturs

Pateicības ……………………………………………………………………..

Ievads ………………………………………………………………………….

Neparasti dzimušā pamācība sekotājiem …………………………..

Dieva radīts vai Ķīnā ražots trauks ………………………………….

Pirms piedalies akcijā, iepazīsties ar noteikumiem………………

Pakāpes debesīs……………………………………………………………..

Krustu nepērk pie suvenīru tirgotāja…………………………………

Svētā kara invalīds ………………………………………………………..

Koka mētelis no Diora ……………………………………………………

Sv. Pāvila izsniegta būvatļauja …………………………………………

Lūgums Dievam vai Ziemassvētku vecītim?……………………….

Krusta cels vai strupceļš………………………………………………….

The pause that refreshes………………………………………………….

Es Esmu! Gramatisks vingrinājums Dieva gaumē………………..

īstermiņa vārdi un ilgtermiņa Vārds…………………………………

Dieva stratēģija Pāvila aizsardzībai…………………………………..

Pazemīgie pāvi……………………………………………………………….

Režisors Dievs, aktieris cilvēks?……………………………………….

Likuma nezināšana neattaisno (Ignorance is no excuse)

Nekustamā īpašuma darījums …………………………………………

1000 gadi un viena diena…………………………………………………

Mans Dievs ir vētru pavēlnieks………………………………………..

Ja labi grib…………………………………………………………………….

Debesu mielasta ģenerālmēģinājums…………………………………

Meža kapi pret Kristus kapu……………………………………………

Kompass pareizajam ceļam………………………………………………

Pateicības

Vēlos izteikt savu pateicību visiem, kuri pielika roku un sirdi šīs grāmatas tapšanā.

Pateicos saviem vecākiem, Andrejam un Intai Grotiem, par valodniecības un satura konsultācijām. To nebija maz.

Pateicos Bilam Mauldinam, labam draugam un garīgam skolotajam, kura iedvesma ir palīdzējusi gandrīz vai ikkatrā šīs grāmatas svētrunā.

Pateicos evaņģēlistei (un manai dzīves biedrei) Ilzei Grotei par māksliniecisko noformējumu, kā arī par cita veida atbalstu.

Pateicos Annijai Jenčai un Pēterim Brūninām, kuri palīdzēja

ar datora darbiem.

Pateicos redaktorei Elmīrai Cacurei, viņas darba augļi ir acīm redzami.

Pateicos Jānim Bormanim, kurs ziedoja nopietnu atbalstu grāmatas izdošanai.

Ļoti pateicos Siguldas un Allažu ev. lut. draudzēm gan par finansiālu un morālu atbalstu, kā arī par to ka, pašām to nezinot, kalpoja kā izmēģinājuma trusīši.

Visbeidzot pateicos Kungam Svētajam Garam, Kurš tika lūgšanās piesaukts pie ikkatra šī sprediķa tapšanas. Gods Dievam augstībā!

Ievads

Jo Dieva vārds ir dzīvs un spēcīgs un asāks par katru abās pusēs griezīgu zobenu un spiežas dziļi iekšā, līdz kamēr pāršķir dvēseli un garu, locekļus un smadzenes, un ir domu un sirds prāta tiesnesis.

-    Ebr. 4:12

Ass. Spēcīgs. Nepārvarams. Dzīvs. Pāršķir locekļus un smadzenes. Dvēseli un garu. Ieduras. Izgaismo. Atklāj taisnību un netaisnību. Grēku un šķīstību. Neatvairāms. Bez kompromisa. Bez liekulības. Bez žēlastības. Ar žēlastību.

Vārda zobens.

/

Neparasti dzimušā pamācība sekotājiem

"Jo tik ļoti Dievs pasauli mīlējis, ka Viņš devis Savu vienpiedzimušo Dēlu, lai neviens, kas Viņam tic, nepazustu, bet dabūtu mūžīgo dzīvību, jo Dievs Savu Dēlu nav sūtījis pasaulē, lai Tas pasauli tiesātu, bet lai pasaule caur Viņu tiktu glābta. Kas tic Viņam, netiek tiesāts, bet, kas netic, ir jau spriedumu dabūjis, tāpēc ka nav ticējis Dieva vienpiedzimušā Dēla Vārdam."

Jņ. 3:16-18

“Bet tur bija kāds cilvēks no farizejiem, vārdā Nikodēms, jūdu valdības vīrs. Tas nāca pie jēzus naktī un sacīja Viņam: "Rabi, mēs zinām, ka Tu esi mācītājs, no Dieva nācis. Jo neviens nevar tādas zīmes darīt, kā Tu dari, ja Dievs nav ar to."Jēzus atbildēja: "Patiesi, patiesi, Es tev saku, ja cilvēks nepiedzimst no augšienes, neredzēt tam Dieva valstības."

Nikodēms saka Viņam: “Kā cilvēks var piedzimt, vecs būdams? Vai tad viņš var atgriezties savas mātes miesās un atkal piedzimt?"Jēzus atbildēja: “Patiesi, patiesi, Es tev saku, ja kāds neatdzimst ūdenī un Garā, netikt tam Dieva valstībā! Kas no miesas dzimis, ir miesa, un, kas no Gara dzimis, ir gars. Nebrīnies, ka Es tev esmu sacījis: Tev jāpiedzimst no augšienes. Vējš pūš kur gribēdams, un tu dzirdi viņu pūšam, bet nezini, no kurienes viņš nāk un kurp viņš iet. Tāpat ir ar ikvienu, kas piedzimis no Gara." Nikodēms atbildēja un Viņam sacīja: “Kā tas var notikt?" Jēzus atbildēja un viņam sacīja: "Tu esi Israēla mācītājs, un to nezini? Patiesi, patiesi, Es tev saku: mēs runājam, ko zinām, un liecinām, ko esam redzējuši, bet jūs mūsu liecību nepieņemat. Ja jūs neticat, kad Es jums stāstu par zemes lietām, kā jūs ticēsit, kad Es jums stāstīšu par debess lietām?'”’

Jņ. 3:1-12

Ja kādreiz mēs kaut ko pārāk labi pazīstam tad rodas risks, ka tas kļūst mums pārāk parasts. Un tas ir risks, jo, kā angļu sakāmvārds saka, pieradums vairo nicināšanu. Tā var rasties paviršība, ignorēšana, pat nievas vai vismaz vīzdegunīga pašpārliecinātība lūk, to jau es zinu.

Kālab es to saku? Tālab, ka abi teksti, ko vēlos aplūkot, nāk no Jāņa evaņģēlija 3. nodaļas, ko daudzi Bībeles pazinēji zina un varbūt pat pārāk labi zina. Ja mēs aptaujātu cilvēku grupu, kuri daudzmaz pazīst Jāņa evaņģēliju, un, ja mēs viņiem prasītu, kas rakstīts 3. nodaļā, tad lielum lielais vairums atbildētu ar 16. panta vārdiem: "Tik ļoti Dievs pasauli mīlējis, ka Viņš devis Savu vienpiedzimušo Dēlu."

Taču Jāņa evaņģēlija 3. nodaļā mēs arī atrodam Jēzus spraigo dialogu ar Nikodēmu. Nu, to jau arī visi zina. Varbūt; un tomēr šajā tekstā ir daudz apslēptu bagātību. Bet, lai pie tām piekļūtu, ir mazliet jāpavingrinās gan ar prātu, gan ar ticību.

Nikodēma pirmā uzruna jau šo to pasaka par Nikodēma attieksmi pret Kristu: "Rabi, mēs zinām, ka Tu esi Mācītājs, no Dieva nācis, jo neviens nevar tādas zīmes darīt, kā Tu dari, ja Dievs nav ar to.” No vienas puses, labi. Nikodēms atzīst, ka Jēzus ir Dieva pusē, ka Viņš nav savienībā ar sātanu. Turklāt viņš saprot, ka Jēzum ir zināšanas par Dieva lietām un ka ir vērts pie Viņa nākt un mācīties.

Tajāpašālaikā,NikodēmsnavsapratisKristusdievišķīgumu. Viņš uzskata Jēzu par pravieti, par Dieva inspirētu sludinātāju,

caur kuru Dievs dara brīnumus. Nikodēms nesaprot, ka šeit ir darīšana ar Dieva Dēlu, ar gaidāmo Mesiju, ar jūdu tautas un visu tautu cerību. Pravietis runā Dieva uzdevumā, Svētā Gara vadībā. Kristus runā kā Dēls, kā tāds, kam ir vara.

Un ko Viņš šeit saka? "Patiesi, patiesi, Es tev saku: ja cilvēks nepiedzimst no augšienes, neredzēt tam Dieva valstības." Daudzi no mums ir šo teikumu dzirdējuši. Un kurš gan nepazīst jēdzienu "jaunpiedzimušais kristietis”? Bet ko tas īsti nozīmē? Kā tas ir izpildāms? Es nebūtu pārsteigts, ja Nikodēmam prātā nāktu vesela jautājumu lavīna.

Taču aplūkosim tagad piedzimšanas jautājumu. Nikodēma izmisuma pilnais jautājums par atgriešanos mātes miesās norāda, ka viņš pilnīgi nesaprot, par kāda veida dzimšanu Jēzus runā. Un ja kāds to prasītu mums? Ko mēs atbildētu? Ir jāatdzimst garīgi! Labi. Kā to darīt? Kā to dabūt gatavu?

Kristus Savā atbildē domu mazliet attīsta, kaut arī ne tik skaidri, kā mēs to vēlētos. "Ja kāds neatdzimst ūdenī un Garā, netikt tam Dieva valstībā.” Jēzus lieto vārdu "atdzimt”. Tātad varam pieņemt, ka cilvēks jau ir piedzimis, jo piedzimšanai jau jānāk vispirms un tikai tad var atdzimt. Nē, nudien, mātes miesās nebūs jāatgriežas.

Taču Kristus saka atdzimst ūdenī un Garā. Atdzimst ūdenī

-  šeit nu būs runa par Kristību. Par Kristības sakramentu, ko Kristus pats bija piedzīvojis un pavēlēja to darīt arī turpmāk. Un Kristība var ļoti labi simbolizēt piedzimšanu. It īpaši, ja tā ir Kristība ar pilnīgu iegremdēšanu, kad, tiekot izceltam no ūdens gaisā, no relatīvas tumsas gaismā, nudien rodas tiešas paralēles ar piedzimšanu. Tikai pēc Kristībām parasti jaunkristītajam neuzšauj pa sēžamvietu, kā to mēdzot darīt pēc parastām dzemdībām.

Bet atdzimšana ūdenī ir tikai puse no Jēzus teiktā ir arī jāatdzimst Garā. Un, ja par atdzimšanu ūdenī, tāpat kā par piedzimšanu, var teikt, ka tā notiek vienā brīdī, un gatavs, tad to pašu nevar apgalvot par atdzimšanu

jo atdzimšana Garā prasa arī augšanu Garāt attīstīšanos Garā. Garā. Jo atdzimšana Garā prasa arī augšanu Garā, attīstīšanos Garā. Tā jebkuram kristietim ir nepieciešama. Jo padomāsim paši kāds ir cilvēkbērns tad, kad nupat ir piedzimis? Pilnīgi bezpalīdzīgs.

Pilnīgi atkarīgs no vecāku gādības un mīlestības. Ir jāpaiet daudz gadiem, kamēr cilvēks var kaut cik elementāri parūpēties pats par sevi.

Un tāpat ir ar mūsu ticību. Tai ir jāattīstās, tai ir jāpadziļinās, atziņai un paļāvībai ir jāaug diendienā. Nekad nebūs tā nekad nedrīkst būt tā, ka mēs sakām: nu es esmu sasniedzis ticību un es drīkstu atpūsties, nu es varu vairs garīgi neaugt. Jo tad mēs neesam garīgi atdzimuši; tad mēs esam garīgi miruši.

Vēl daudz ko varētu teikt par šiem Jēzus vārdiem. Visticamāk, tie nekad netiks pilnīgi izsmelti. Gluži tāpat kā Marka evaņģēlijā, arī Svētais Jānis bieži sniedz Kristus vārdus bez pamācības, bez redakcionāriem komentāriem, lai ticīgajam pašam būtu jāpiestrādā, pašam jāiedziļinās tajās bagātībās, kas tur atrodamas. Taču tas darbs, pareizi darīts, nekad nebūs veltīgs. Vienmēr mēs tur atradīsim ko derīgu.

Luters pareizi teica, ka mēs nekad neiepazīsim Svētos Rakstus līdz galam. Tātad neļausim, lai Bībeles vārdu bieža dzirdēšana mums liek tajos vairāk neieklausīties, tos pavirši klausīties vai pat noniecināt, bet iedziļināsimies tajos aizvien vairāk. Tad arī būsim uz pareizā atdzimšanas ceļa. Āmen.

Dieva radīts vai Ķīnā ražots trauks

"Un, pienācis tuvu, Viņš, pilsētu ieraudzījis, raudāja par viņu un sacīja: "Kaut arī tu šodien zinātu, kas tev pie miera vajadzīgs! Bet vēl tas ir apslēpts tavām acīm. Jo nāks dienas pār tevi, kad tavi ienaidnieki ap tevi cels nocietinājumus, tevi ielenks un no visām pusēm spaidīs. Tie tevi nopostīs līdz pamatiem un tavus bērnus, neatstādami no tevis akmeni uz akmens, tāpēc ka tu neesi atzinusi savu apžēlošanas laiku." Pēc tam Viņš iegāja Templī un sāka izdzīt pārdevējus, sacīdams uz tiem: "Ir rakstīts: Mans nams ir lūgšanas nams, bet jūs to esat pārvērtuši par laupītāju bedri.""

Lk. 19:41-46

"Taču stiprais Dieva pamats pastāv ar šādu zīmogu:

Tas Kungs pazīst savējos; un: lai atturas no netaisnības ikviens, kas daudzina Tā Kunga Vārdu. Lielā namā ir ne tikvien zelta un sudraba trauki, bet arī koka un māla, un citi godam un citi negodam; ja nu kāds nošķīstās no tādām lietām, tad viņš būs trauks godam, svēts, derīgs Tam Kungam, sataisīts ikkatram labam darbam. Bēdz no jaunekļa iekārībām un dzenies pēc taisnības, ticības, mīlestības, miera ar tiem, kas piesauc To Kungu ar skaidru sirdi. Bet aplamās un nemākulīgās prātošanas noraidi, zinot, ka tās rada karus; bet mūsu Kunga kalpam nepienākas ķildoties, bet būt laipnam pret visiem, izveicīgam mācīšanā un panest ļaunumu, tādam, kas ar lēnprātību pamāca pretiniekus varbūt Dievs kādreiz dotu viņiem atgriezties pie patiesības atziņas un viņi atkal atgūtu skaidru prātu, atraisīdamies no velna valga, ar ko tie sagūstīti, lai darītu viņa gribu."

2. Tim. 2:19-26

Šoreiz mazliet parunāsim par mājturību. Bet ne par mūsu parasto mājturību par tīrīšanu, remontiem, ciemiņu uzņemšanu un tā joprojām. Ak, nē tomēr runāsim par šīm lietām, taču ne no cilvēciskās, bet gan no Dieva perspektīvas.

Pavirši skatoties, varētu šķist, ka šiem tekstiem -Lk. 19:41-46un 2. Tim. 2:19-26 ir maz kas kopīgs, taču tā nav. Vispirms aplūkosim, kā Svētais Lūka apraksta ļēzus ierašanos Jeruzalemē. Lūka skaidri norāda, ka Jēzus vēl nebija iegājis pilsētā, kad Viņš apstājās un apraudāja pilsētu. Pievērsīsim uzmanību Tā Kunga vārdiem: "Kaut arī tu šodien zinātu, kas tev pie miera vajadzīgs! Bet vēl tas ir apslēpts tavām acīm… Tie tevi nopostīs līdz pamatiem., tāpēc, ka tu neesi atzinusi savu apžēlošanas laiku.”

Tātad Jeruzalemes ļaudis vēl būtu varējuši izvairīties no sava smagā likteņa, ja vien viņi būtu atpazinuši Dieva Dēlu viņu vidū. Un tas, ka Kristus paredzēja, pat pravietoja pilsētas bojāeju, nekādā ziņā neatņēma Jeruzalemes tautai nedz tās brīvo gribu, nedz arī tās atbildību par savas brīvās gribas īstenošanu. Un šī patiesība vēl ir pilnīgi spēkā arī mūsu tagadējā dzīvē Kristus ir tas, kas mums ir vajadzīgs mūsu ilgtermiņa, paliekošajam mieram; un, ja mēs Viņu atraidām, mēs atbildam par sekām, un tās būs smagas.

Un tad kas ir nākamais, ko Dieva Dēls darīja? Viņš gāja sakopt Sava Tēva namu. Viņš gāja piekopt "mājturību”. Tēva nams bija piesārņots ar atkritumiem, ar tādām lietām un tādiem cilvēkiem kuriem īsti tur nebija vietas. Un tā šis pats Jēzus, kurš nupat runāja par to, kas ir vajadzīgs cilvēka mieram, tagad ar pātagu rokā veic skarbu, taču efektīvu mājas tīrīšanu.

Taču diemžēl ne ilgstošu. Tā laika garīgā vadība un acīmredzot liela daļa tautas tā arī neatpazina Kristu ilgi gaidīto Mesiju un Lielās piektdienas rītā attiecīgi reaģēja. Un, kaut arī Dievs ļoti labi zināja visus gaidāmos notikumus sakarā ar Sava Dēla nāvi, tas nekādi neatbrīvo vaininiekus no viņu atbildības.

Bet kāds tam visam sakars ar 2. vēstules Timotejam tekstu? Jēzus tempļa tīrīšana bija mēģinājums, izmisīgs mēģinājums likt ļaudīm saprast mazliet ko vairāk par svētumu, par Dieva lietām, par pašu Dievu. Un, manuprāt, konceptuāli līdzīgu mācību kaut gan maigākā veidā sniedz Pāvils savam māceklim Timotejam un līdz ar to mums visiem.

Viņš sāk ar diviem vērtīgiem atzinumiem. Pirmais atzinums: "Tas Kungs pazīst savējos." Jā, Tas Kungs pazīst savējos. Neviens blēdis, neviena gluma mēle, nedz kāda meistarīga tēlošana nevar apvest Dievu ap stūri. Ir pietiekami daudz cilvēku, kuri sakās esam kristieši un spēj piemānīt daudzus; taču ar pašu Visvareno tas "neies krastā". Dievs lasa mūsu dvēseles kā atvērtas grāmatas šo faktu ir labi atcerēties. Otrais atzinums: "Lai atturas no netaisnības ikviens, kas daudzina Tā Kunga Vārdu." Es nebūtu īpaši pārsteigts, ja līdzīga doma Jēzum būtu bijusi prātā tad, kad Viņš tīrīja templi. Bez šaubām, dažs labs pārdevējs vai naudas mijējs, kurš sēdēja templī, sevi uzskatīja gluži vai par draudzes darbinieku. Diemžēl Dieva Dēls viņus par tādiem neuzskatīja. Ja daudzinām Tā Kunga vārdu ar lūpām, tad Tas

Kungs sagaida, ka to darīsim ar saviem darbiem, ar savu dzīvi.

Un tiešišo domu Pāvils attīsta ar savu līdzību par mājturību: "Lielā namā ir ne tikvien zelta un sidraba trauki, bet arī koka un māla, un citi godam un citi negodam.” Parunāsim mazliet vairāk par šiem traukiem: angļu "King James" Bībelē vārds "trauki” tiek tulkots kā "vessel" un vācu Lutera Bībelē kā "Gefaess”, un tas vārdam piešķir mazliet citādāku niansi. Tie ir trauki ar tilpumu. Varbūt latviski to šajā gadījumā varētu saukt par tvertni. Tad līdzības ilustrācija būtu skaidrāka. Jā, lielā un bagātā namā dzeramie kausi varēja būt no zelta un šķīvji un bļodas no sudraba. Taču kas tad ir šīs māla un koka tvertnes? Nu, ko grīdas spaiņi, atkritumu tvertnes, naktspodi visnotaļ nepieciešamas lietas ik namā.

Un tad mums ikvienam jāuzdod sev šāds jautājums: vai mēs gribam būt zelta dzeramais biķeris vai māla naktspods? Te apustulis iesaka savu risinājumu: "Ja nu kāds nošķīstās no tādām lietām, tad viņš būs trauks godam, svēts, derīgs Tam Kungam, sataisīts ikkatram labam darbam.” Šeit nav domāti garīdznieki, jo ir daudzi un dažādi labi darbi, kas ir Tam Kungam tīkami. Katrs mēs esam aicināti pielikt roku, katrs no mums var būt derīgs Dieva namā. Un ikviens var arī censties turēt savu personīgo, iekšējo templi dvēseli pēc iespējas šķīstu un taisnīgu, lai Visuvarenā nemaldīgajās acīs tas izskatītos līdzīgāks zelta kausam un ne… Āmen

.

Pirms piedalies akcijā, iepazīsties ar noteikumiem

"Bet čūska bija visviltīgākā no visiem lauku zvēriem, ko Dievs Tas Kungs bija radījis. Tā teica sievai: "Vai tad tiešām Dievs ir teicis: neēdiet ne no viena koka dārzā?”Sieva teica čūskai: "Mēs ēdam no koku augļiem dārzā, bet par tā koka augļiem, kas ir dārza vidū, Dievs teicis: no tā jums nebūs ēst, nedz to aiztikt, citādi jūs mirsit." Tad čūska teica sievai: "Jūs mirt nemirsit, bet Dievs zina, ka tanī dienā, kad jūs no tā ēdīsit, jūsu acis atvērsies un jūs būsit kā Dievs, zinādami labu un ļaunu." Un sieva redzēja, ka koks ir labs, lai no tā ēstu, un ka tas jo tīkams acīm un iekārojams, ka dara gudru. Un viņa ņēma no tā augļiem un ēda, un deva arī savam vīram, kas bija ar viņu, un viņš ēda.”

1. Moz. 3:1-6

"Tad Gars Jēzu aizveda tuksnesī, ka Tas taptu velna kārdināts. Un, kad Viņš četrdesmit dienas un četrdesmit naktis bija gavējis, tad Tam gribējās ēst. Un kārdinātājs piestājās pie Viņa un sacīja: "Ja tu esi Dieva Dēls, tad saki, lai šie akmeņi top par maizi." Bet Viņš atbildēja un sacīja: "Stāv rakstīts: cilvēks nedzīvo no maizes vien, bet no ikviena vārda, kas iziet no Dieva mutes." Tad velns Vinu noveda sev līdzi uz svēto pilsētu, uzcēla Viņu pašā Dieva nama jumta galā un saka: “Ja Tu esi Dieva Dēls, tad nolaidies zemē, jo stāv rakstīts: Viņš Saviem eņģeļiem par Tevi pavēlēs; un tie Tevi nesīs uz rokām, ka Tu savu kāju pie akmens nepiedauzi." Un Jēzus tam saka: “Atkal stāv rakstīts: Dievu, savu Kungu,

tev nebūs kārdināt." Atkal velns To ved sev līdzi uz ļoti augstu kalnu un rāda Viņam visas pasaules valstis un viņu godību. Un uz To saka: "To visu es Tev gribu dot, ja Tu, zemē mezdamies, mani pielūgsi. Tad Jēzus uz to saka: "Atkāpies, sātan! Jo stāv rakstīts: tev būs Dievu, savu Kungu, pielūgt un Viņam vien kalpot.'”’

Mt. 4:1-10

Senās dienās, kad vēl nebiju ordinēts, es savu mācītāja prakses laiku pavadīju Latvijā, prāvesta Beimaņa uzraudzībā. Atceros, ka izmantoju izdevību būt par brīvklausītāju teoloģijas kursos. Prātā vēl tagad ir paša prāvesta Beimaņa lekcijas par homilētiku, tas ir, par sprediķošanu, jo tajās ieguvu daudz vērtīgu un paliekamu atziņu.

Par vienas atziņas patiesumu esmu vairākkārt pārliecinājies, proti, nekad nevar par kādu Bībeles tekstu teikt: "Nu, lūk, tagad šis teksts ir izsmelts." Jo vienmēr atradīsies kāds, kuram būs pavisam cita atklāsme, pavisam svaiga interpretācija par augšminēto Bībeles vietu. Un tam tā ir jābūt, jo Bībeles bagātības cilvēkiem ir neizsmeļamas.

Abi teksti grēkā krišanas stāsts no Vecās Derības un Jēzus kārdināšana no Jaunās Derības ir kristiešiem diezgan pazīstami. Pat tik pazīstami, ka varbūt viens otrs pieļauj, ka tie jau ir izsmelti. Taču mēs zinām, ka tā tas nevar būt. Tātad ko jaunu mēs varam atrast šajos divos notikumos?

Sāksim ar Mozus 1. grāmatas tekstu, Ādama un Ievas grēkā krišanu. Cik daudz jau nav runāts par dažādām šī stāsta detaļām: vai čūska īstenībā bija sātans? Ko viņa gribēja panākt? Kāpēc mūsu senči tik ātri padevās kārdinājumam? Vai nebūtu bijis labāk klausīt Dievam? Vai tas auglis bija ābols vai kas cits? Šādus jautājumus mēs varētu uzdot dučiem.

Taču šoreiz pievērsīsimies teksta būtībai. Kas bija Ādams un Ieva? Cilvēki, kuri radīti pēc Dieva tēla un līdzības. Kādi viņiem Ēdenes dārzā bija dzīves apstākļi? Itin labi. Skaista vieta, ko ēst diezgan, nav jāstrādā, tuvība ar Dievu nudien paradīze.

Un tomēr čūska bija gudra. Gudra un jau nostājusies pret Dievu un Viņa plāniem cilvēces labā. Kā tagad šo idilli izjaukt? Kā panākt, lai Ādams un Ieva paši atsakās no šīs paradīzes? Ko viņiem varētu piedāvāt, kas būtu tik kārdinošs, ka viņi riskētu saņemt Dieva noteikto sodu par nepaklausību, tas ir nāvi?

Nudien, čūska trāpīja desmitniekā, jo piedāvāja to vienu lietu, kuras cilvēkam it kā trūkst un kuru viņš tomēr grib: "Jūs mirt nemirsit, bet Dievs zina, ka tanī dienā, kad jūs no tā ēdīsit, jūsu acis atvērsies, un jūs būsit kā Dievs.." Šeit ir tā "atslēgas frāze" jūs būsit kā Dievs. Jūs varēsit pacelties augstāk. Pāri noliktajam. Un tā iedarbojās: Ādams un Ieva to gribēja, viņi riskēja, un mēs visi zaudējām.

Nedomāju, ka kristieši īpaši bieži saista šo notikumu ar Kristus kārdināšanu tuksnesī. Un tomēr šeit ir viena otra intriģējoša līdzība. Par šiem Kristus kārdinājumiem ir rakstīts tik daudz, ir sprediķots tik bieži, ka šķiet, ka nav nekā jauna, ko teikt vai piemetināt. Un tomēr ir, it īpaši, ja mēs salīdzinām pirmā Ādama neveiksmi ar otrā Ādama, tas ir, Kristus, veiksmi.

Kas bija Kristus tad, kad Viņš stāvēja sātana priekšā tuksnesī? Dieva Dēls? Jā, "Dievs no Dieva, gaisma no gaismas, patiess Dievs no patiesa Dieva, caur ko viss ir radīts..". Tajā pašā laikā, Viņš bija miesā; paša radītā saule Viņu karsēja,

Viņa miesīgais vēders brēca pēc ēdamā. Jā, Viņš stāvēja sātana priekšā kā Dievs, bet arīdzan kā patiess cilvēks. Kā patiess cilvēks, jo to prasīja Viņa paša pestīšanas plāns.

Kā mēs zinām, sātans māk ļoti veiksmīgi atrast cilvēka vājāko punktu un tēmēt tieši tur. Kas šoreiz ir sātana kārdinājuma būtība? Tieši pretēja tam, ko viņš prasīja Ādamam un Ievai. Viņi tika kārdināti: vai jūs gribat būt kā Dievs? Jēzum sātans jautā: vai Tu vari, vai Tu gribi būt patiess cilvēks?

Vai Tu tiešām gribi būt patiess cilvēks?

Protams, mēs zinām, ka Kristus uzvarēja. Mēs zinām, ka Otrais Ādams (kā Pāvils Jēzu nosauca) izturēja to pārbaudi, ko pirmais neizturēja. Taču tas nedrīkst atņemt šim brīdim to drāmu, to izšķirīgumu. Mēs varētu ilgi spriedelēt, kas būtu noticis, ja Jēzus būtu kārdināšanai padevies. Tik daudz gan mēs zinām cilvēcei tas ir, man un mums visiem tas katrā ziņā nebūtu nācis par labu.

Un vēl kas: es jau uzsvēru, ka allaž var atrast jaunas bagātības visnotaļ pazīstamā tekstā. Tāpēc es gribu pieminēt vēl kādu atziņu. Mēs parasti runājam par trim Jēzus kārdinājumiem, bet būtībā to bija četri. Kamēr Jēzus tur stāvēja izsalcis, izslāpis, noguris, kad sātans atkal un

Uzvedies kā īsts Mesija, kā īsts Dievs to darītu. Vai Tu tiešām gribi būt patiess cilvēks?

maizes darba realitātei. Meties no tempļa jumta lejā. Saskaries ar risku bez jebkādām īstām briesmām. Baudi varu un slavu pasaulē, nepiedzīvojot atraidīšanu, kaunu, sāpes un nāvi. Uzvedies kā īsts Mesija, kā īsts Dievs to darītu.

Un tā arī te atrodam kārdinājumu "sāli”. Padari akmeņus par maizi. Baudi maizi, nepakļaujot sevi izsalkumam un

atkal centās Viņu atrunāt no Tēva paredzētā ceļa, iespējams, ka vislielākais kārdinājums Jēzum bija vienkārši sātanu uz vietas likvidēt. Viņš atturējās. Tāpat kā Dievs un Kristus vēl šodien atturas tā lietot varu. Dievs un Kristus spēj ļaunumu likvidēt, un varu iedomāties, ka atturēšanās šo varu lietot rada pastāvīgu spriedzi.

Nu laikam gan būsim šos tekstus izsmēluši. Diez’ vai. Āmen.

.

Pakāpes debesīs

"Jo mēs esam Dieva darba biedri, jūs esat Dieva aramais tīrums, Dieva celtne. Pēc Dieva dotās žēlastības es kā gudrs namdaris liku pamatu, bet cits ceļ uz tā ēku. Bet katrs lai pielūko, kā viņš to ceļ. Jo citu pamatu neviens nevar likt kā to, kas jau ir likts, proti, Jēzus Kristus. Bet, ja kas ceļ uz šā pamata zeltu, sudrabu, dārgakmeņus, koku, sienu vai salmus, katra darbs tiks redzams: tiesas diena to atklās, jo tā parādīsies ar uguni, un, kāds kura darbs ir, to uguns pārbaudīs. Ja kāda darbs, ko tas uzcēlis, paliks, tas dabūs algu; ja kāda darbs sadegs, tam būs jācieš, bet viņš pats tiks izglābts, bet tā kā caur uguni."

1. Kor. 3:9-15

"Bet Jēzus tos pasauca un tiem saka: "Jūs zināt, ka tie, ko par tautu valdniekiem tur, tie tās apspiež, un viņu lielie kungi tām dara pāri. Bet tā lai nav jūsu starpā; bet, ja kas no jums grib tikt liels, tas lai ir jūsu sulainis. Un, ja kas starp jums grib būt pirmais, tas lai ir visu kalps. Jo arī Cilvēka Dēls nav nācis, lai Viņam kalpotu, bet lai pats kalpotu un Savu dzīvību atdotu par atpirkšanas maksu par daudziem."

Mk. 10:42-45

Ir dažādi uzskati par ticību un krietni daudz domstarpību. Viens no jautājumiem, par kuru var veidoties jo dzīvas diskusijas, ir tas, vai ticība ir līdzeklis vai galamērķis? Vai ticība ir process vai virsotne, kas jāsasniedz?

Bībelē var atrast pamatojumu abiem viedokļiem, taču es sliecos domāt, ka ticība beigu beigās ir process, ka tā ir līdzeklis, ar kuru kaut ko var sasniegt. Es tā uzskatu vairāku iemeslu dēj. Pirmām kārtām, mēs nekad nevarēsim, vismaz ne šajā saulē, sasniegt perfektu ticību. Mēs, kamēr esam šajā miesā, allaž būsim nepilnīgi, pakļauti grēkam, kārdinājumam un nāvei. Mums nekad nebūs un nekad nevar būt tāda ticība, kāda bija Jēzum Kristum. Ja kāds uzskata, ka viņam vai viņai ir šāda ticība, man ir pieņemšanas laiks. Nāciet, mazliet parunāsimies.

Otrām kārtām, mūsu ticībai taču ir galamērķis nonākšana debesu valstībā. Mēs nevaram nopelnīt ieeju ar labiem darbiem. Debesis ir Dieva dāvana, un ticībā mēs pasakām Tam Kungam: "Paldies." Es arī gribu. Lūdzu, laid mani iekšā! Lūk, apjomīgs mērķis pavadīt mūžību svētlaimē ar Trīsvienīgo Dievu. Patiesi, tas ir ko vērts.

Bet tagad palūkosimies kāda būs šī debesu valstība, īpaši daudz par to mēs nezinām šķiet, ka Dievs to tā ir gribējis -, un tomēr vienu otru norādi mēs Bībelē varam atrast. Es vēlos parunāt par tēmu, kura, šķiet, reti tiek aplūkota, par pakāpēm debesīs. Varbūt daži tūlīt teiks: stop! Tā ir gluži vai ķecerība! Mēs taču debesīs visi būsim vienādi! Nu labi, Dievs un Kristus stāvēs visiem pāri, bet visi citi pilsoņi būs vienā līmenī.

Jā, savā laikā arī man bija līdzīgas domas. Taču Raksti saka pavisam ko citu. Aplūkosim Marka evaņģēlija tekstu. Kristus saka: "Jūs zināt, ka tie, kurus par tautu valdniekiem tur, tie tās apspiež, un viņu lielie kungi tām dara pāri." Patiesi kurš no mums to nezina? Un ne jau tikai komunistu un nacistu režīmos vien. Arī demokrātijās ir korupcija, valdības un ierēdņu nelikumības un patvaļas. Tāda ir šī pasaule.

Šajā kontekstā Jēzus dod Saviem mācekļiem un Saviem ticīgajiem citu mērauklu: "Bet tā lai nav jūsu starpā.." Dieva

Dēls norāda, ka debešķīgā vara nav un nevar būt tādēļ, lai kādam darītu pāri, liktu citam ciest, tikai lai kaut kā paceltu vai izceltu sevi. Kristus sekotājiem tiek mācīts: "Ja kas no jums grib tapt liels, tas lai ir jūsu sulainis. Un, ja kas starp jums grib būt pirmais, tas lai ir visu kalps.”

Kādas bagātības ir šajos vārdos! Vispirms aplūkosim Bībeles tulkojumu. Šķiet, ka 1965. g. tulkojumā ir pieļauta maza, taču būtiska neprecizitāte. Pirmais teikums ir pilnīgi pieņemams, taču otrajā ir jānomaina viens vārds. Proti, kad Kristus runā par to, ko nozīmē būt pirmajam, Marks grieķu valodā lieto vārdu "doulos". Un "doulos" nav kalps, "doulos" ir vergs. Tādējādi Jēzus īstenībā saka ja gribi būt liels, esi citam kalps. Ja gribi būt pirmais, esi visiem vergs.

Tātad šie Kristus norādījumi skaidri dara zināmu, ka būs tādi, kas debesīs būs lieli, būs tādi, kuri būs pirmie vai starp pirmajiem. Lūdzu, visi ambiciozie kristieši var droši pieteikties. Klusums. Kā? Nav neviena, kas gribētu sākt vergot? Nu labi, pārmērīgas ambīcijas var nākt tikai par ļaunu. Taču kaut kā ir jāmēģina aptvert debesu valstības pakāpes.

Vismaz daļēju atbildi atrodam Vēstules korintiešiem tekstā: "Jo citu pamatu neviens nevar likt kā to, kas jau ir likts, proti, Jēzus Kristus." Tātad reiz pa visām reizēm ne jau mūsu darbi mums sagādās paradīzes pasi, bet gan Kristus nopelns un mūsu ticība, ka mēs šo nopelnu attiecinām uz sevi. Šeit darbiem nav vietas.

Taču tūlīt pēc tam teikts: "..ja kas ceļ uz šī pamata zeltu, sudrabu, dārgakmeņus, koku, sienu vai salmus, katra darbs tiks redzams: tiesas diena to atklās, jo tā parādīsies ar uguni, un, kāds kura darbs ir, to uguns pārbaudīs." Tātad mēs visi esam jeb visi esam aicināti būt ne tikvien garīgie ceļinieki, bet ari garīgie celtnieki. Proti, mēs varbūt pat būsim miruši, taču mūsu darbi, mūsu darbu augļi, iespējams, iespaidos citus vēl daudzus gadus.

Un, visticamāk, tas būs mūsu vērtējuma pamatā. Ja tas labais, ko esam darījuši, būs izturējis šo uguni, tas nesīs svētību arī mums. Gluži kā Pāvils raksta: "Ja kāda darbs, ko tas uzcēlis, paliks, tas dabūs algu." Un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka šeit ne tuvu nav runas tikai par Evaņģēlija sludinātajiem, kuri atgriež tūkstošiem dvēseļu, bet gan par šķietami sīkiem un nenozīmīgiem žēlastības darbiem, kurus cilvēki nemaz nepamana, taču Dievs tos pamana, un Dievs tos kompensēs.

Bet tad apustulis piemetina: "Ja kāda darbs sadegs, tam būs jācieš, bet viņš pats tiks izglābts, bet tā kā caur uguni." Tātad debesīs būs arī tādi, kuri ir maz strādājuši vai kuri ir strādājuši greizi. Kuri ir cēluši no salmiem un siena. Iegaumēsim viņi būs glābti, viņi būs debesu valstībā taču ar kaut kādām, kaut īslaicīgām, sāpēm un ar mazu algu. Te man nāk prātā daudzie pazīstamie kristīgie farizeji, kuriem, iespējams, būs jākonstatē, ka viņu nelokāmais pareizums, viņu bargā tiesāšana, nav bijis tāds darbs, kas Tam Kungam ir tīkams. Protams, mēs droši zināsim, kā tur būs, tikai tad, ja un kad mēs tur nonāksim. Taču man šķiet, ka šī ir diezgan reāla iespēja.

Un, visbeidzot, kāpēc tā? Kāpēc debesīs nevar būt pilnīga līdztiesība? Es atbildēšu ar pretjautājumu vai tas būtu taisnīgi? Vai tāds cilvēks, kurš ir pieņēmis Kristu, tikai uz savas nāves gultas guļot, būtu pilnīgi līdzvērtīgs ar apustuli Pāvilu, māti Terēzi vai Asīzes Francisku? Diez vai. Dievs ir taisnīgs Dievs, un Dievs ir žēlīgs Dievs, un Viņam noteikti ir prieks apbalvot labus un uzticīgus kalpus. Apbalvot tādus, kuri kalpo no sirds, kalpo ilgstoši, kalpo, nesagaidīdami šajā saulē dižu atmaksu. Kā ir rakstīts Vēstules ebrejiem6. nodaļā, 10. pantā: "ļo Dievs nav netaisns, ka aizmirstu jūsu darbu un mīlestību, ko esat parādījuši Viņa Vārdā ar to, ka esat kalpojuši svētajiem un vēl kalpojat." Āmen.

.

Krustu nepērk pie suvenīru tirgotāja

"Mans Dievs, mans Dievs, kāpēc Tu mani esi atstājis? Tu esi tik tālu no manis ar Savu palīdzību un nedzirdi manu saucienu vārdus! Es saucu dienā, bet Tu man neatbildi, un arī naktī, bet neatrodu mieru! Un taču Tu esi svēts, Tavs goda krēsls stāv pāri Israēla slavas dziesmām. Uz Tevi cerēja mūsu tēvi, viņi cerēja, un Tu viņus izglābi. Tevi viņi piesauca un tapa atpestīti, uz Tevi viņi cerēja un nepalika kaunā. Bet es esmu tārps un ne cilvēks, cilvēku apsmiets un ļaužu nievāts. Visi, kas mani redz, nievā mani, savelk lūpas un krata galvu: “Lai nu viņš pārmet to Tam Kungam, lai Tas viņu izglābj, lai izrauj no bēdām, jo Tam jau uz viņu labs prāts." Tu esi tas, kas mani izvedis no mātes miesām, kas mani mācījis paļauties uz Tevi no mātes krūts. Uz Tevi esmu vērsts no mātes miesām, no mātes klēpja Tu esi mans Dievs. Neesi tālu no manis, jo izbailes ir visapkārt, esi man tuvu, jo nav neviena, kas palīdz! Nikni vērši mani apstājuši, Basanas milzu tauri mani ielenkuši. Tie atpleš savu rīkli pret mani kā plēsīgs un rēcošs lauva. Es esmu kā izliets ūdens, visi mani kauli ir kā salauzti, mana sirds manās miesās ir kā izkusis vasks. Manas smaganas izkaltušas kā māla trauks, un mana mēle līp pie manām aukslējām, nāves pīšļos Tu mani esi guldījis. Ap mani sastājušies suņi, ļaundaru bars mani ielenc, manas rokas un kājas ir caururbtas. Es varu saskaitīt visus savus kaulus, bet viņi lūkojas manī ar prieku. Viņi dala manas drēbes savā starpā, un par manu apģērbu viņi met kauliņus. Neesi tik tālu, ak, Kungs,

Tu mans spēks, steidzies palīgā!"

Ps. 22:2-20

"Un tie nāca uz kādu vietu, kurai vārds Ģetzemane, un Viņš Saviem mācekļiem saka: "Palieciet šeitan, kamēr es Dievu lūgšu." Un Viņš paņēma līdzi Pēteri, Jēkabu un Jāni un iesāka baiļoties un trīcēt. Un tiem saka: "Mana dvēsele ir noskumusi līdz nāvei. Palieciet šeitan un esiet nomodā." Un, nedaudz pagājis, Viņš krita pie zemes un lūdza, ja tas varētu būt, lai tā stunda Viņam aizietu garām. Un Viņš sacīja: "Aba, Tēvs! Tu spēj visu. Ņem šo biķeri no Manis! Tomēr ne ko Es gribu, bet ko Tu gribi." Un Viņš nāk un atrod tos guļam, un saka Pēterim: "Sīmani, tu guli? Vai tu nevienu stundu nespēj būt nomodā? Esiet nomodā un lūdziet Dievu, ka neiekrītat kārdināšanā. Gars gan ir labprātīgs, bet miesa ir vāja." Un Viņš, atkal nogājis, Dievu lūdza, sacīdams tos pašus vārdus. Un Viņš griezās atpakaļ un atrada tos atkal guļam, jo viņu acis bija miega pilnas, un tie nezināja, ko Viņam atbildēt. Un Viņš nāk trešo reizi un tiem saka: "Jūs vēl guļat un dusat! Jau diezgan; tā stunda ir nākusi! Redzi, Cilvēka Dēls top nodots grēcinieku rokās. Celieties, ejam; redzi, kas Mani nodod, tas ir klāt."”

Mk. 14:32-42

Ko mums nozīmē Kristus ciešanu laiks? Mēs droši vien apzināmies, ka krusta nāve nav visjaukākais veids, kā šķirties no šīs saules. No otras puses, Jēzus taču bija Dieva Dēls, un tas varētu nozīmēt, ka Viņa ciešanas droši vien bija kaut kādā mērā neīstas vai vismaz Tēva atvieglinātas. Beigu beigās, vai Dievs spēj ciest? Un, ja nu Dievs nespēj īsti ciest, vai tad šī patiesība nav spēkā arī attiecībā uz Viņa Dēlu?

Nē, mēs nevaram, mēs nedrīkstam tik viegli, tik pavirši norakstīt Kristus ciešanas kā otršķirīgas, kā nenozīmīgas. Tāpat arī attiecībā uz pašu Dievu: jā, jā, Dievs spēj ciest.

Kā? Elementāri Dievs taču mīl. Un, ja kāds mīl otru, bet tas atsaucas ar naidu vai vienaldzību, tad tam, kas mīl, neapšaubāmi rodas ciešanas, īstas ciešanas. Ja Visuvarenais būtu pret pasauli un tās iemītniekiem vienaldzīgs, tad gan ciešanas Viņam paietu secen. Taču šādas vienaldzības bruņas Dievam ir svešas.

Taču tagad ķersimies pie pārdomām par Kristus ciešanām, jo Gavēņa laiks ir sācies. Marka evaņģēlija teksts desmit īsos pantos atklāj mums Kristus ciešanu būtību, jo tajos atrodam to, ko gaidāmās stundas prasīja no Jēzus. “Viņš paņēma līdzi Pēteri, Jēkabu un Jāni un iesāka baiļoties un trīcēt, un tiem saka: "Mana dvēsele ir noskumusi līdz nāvei..”’’ Šie nav vārdi, kurus mēs sagaidītu no Jēzus; šīs nav emocijas, kuras saistām ar Visuvarenā vienpiedzimušo Dēlu. Mēs esam pieraduši, ka Jēzus runā ar spēku un pārliecību, ka Viņš pavēl, un slimības un ļaunie gari, un pat sātans ar steigu atkāpjas. Mēs taču to sagaidām, jo, tik tiešām, Viņa vārdi ir vareni.

Jā, bet, ziniet, šie vārdi nav izņēmums. Kristus atklāj Savas dvēseles dziļākās domas Saviem mācekļiem, un šīs domas » » ' tiek izteiktas ar varenu, gandrīz vai satriecošu atklātību. Šie vārdi apstiprina, ka Dieva Dēls bija vārda vispilnīgākajā nozīmē arī Cilvēka Dēls. Dažkārt ticīgajiem ir vieglāk pieņemt un aptver Jēzus dievišķību nekā vienlaikus pieņemt, ka Viņš bija patiess Cilvēks.

"Nedaudz pagājis, Viņš krita pie zemes un lūdza, ja tas varētu būt, lai tā stunda Viņam aizietu garām." Šis teikums mums pasaka trīs ārkārtīgi būtiskas lietas par Jēzu Kristu šajā pasaules vēstures kritiskajā brīdī. Pirmkārt, tas nozīmē, ka Viņš skaidri paredzēja, kas Viņam strauji tuvojas. Vecās Derības vārds "stunda" šādā kontekstā norādīja uz kaut ko nopietnu un kaut ko nepatīkamu. Nav šaubu, ka Jēzus tajā brīdī nepārprotami saprata šīs tuvojošās "stundas" briesmīgo būtību. Jo daudz kas tajā brīdī atradās uz spēles, un Kristus to aptvēra.

Otrkārt, Kristus negribēja un baidījās šo "stundu" piedzīvot. Lai tā arī bija Dieva plānā paredzēta, lai arī Kristus pats bija pravietojis, ka šī stunda Viņam nāks, tad tas tomēr nepadarīja to patīkamāku vai vieglāk pieņemamu. Tāpēc Viņš lūdza Debesu Tēvam, lai šī baismā stunda paiet secen.

Treškārt, šis lūgums parāda to, ka Dievs, būdams visuvarens, būtu varējis paklausīt Jēzus karsti izteiktajām vēlmēm. Tieši to Dēls Tēvam atgādināja: "Tētīt, Tu spēj visu. Ņem šo biķeri no Manis!" Tātad šeit mēs redzam, ka Jēzus lūgšana, vismaz teorētiski, nekādā ziņā nebija nedz liekulīga, nedz tikai formas pēc. Jo Dievs, būdams visspēcīgs, būtu varējis apžēloties un šīs ciešanas un nāvi Jēzum Savam Dēlam atņemt.

Ja mēs runājam par Jēzus kārdinājumiem, mums, visticamāk, prātā nāk epizode tuksnesī, kur sātans ar saldiem kārdinājumiem centās novērst Kristu no Dieva paredzētā

Jēzus gars bija pilnīgi saskaņots ar Debesu Tēvu, taču Vina miesa, Vina cilvēciskā miesa, gribēja īstenot pašu elementārāko instinktu dzīvot.

cilvēces pestīšanas ceļa. Taču atļaušos teikt, ka tie kārdinājumi bija krietni vieglāk pārvarami nekā tas, kurš tagad mocīja Dieva Dēla dvēseli. Un cik velnišķīgi vienkāršs bija šis kārdinājums: atkāpies! Atsakies, aizbēdz, dzīvo, izvairies no krusta. Jēzus gars bija pilnīgi saskaņots ar Debesu Tēvu, taču Viņa miesa, Viņa cilvēciskā miesa, gribēja īstenot pašu elementārāko instinktu dzīvot.

Mums nav dots zināt, cik garš mirklis pagāja, pirms Jēzus teica nākamos vārdus: "Tomēr ne ko Es gribu, bet ko Tu gribi." Šie vārdi mums pavēsta, ka Jēzus pārvarēja Savas cilvēciskās miesas pašsaprotamo vājumu un ka Tēva gribai tika dota pirmā vieta. Taču kurš gan var apstrīdēt to, ka šī pārbaude Jēzum bija īsta, ka kārdinājums bija patiess un parastam cilvēkam reāli nepārvarams. Bet Kristus, lai arī pilnībā bija cilvēks, tomēr nebija parasts cilvēks.

Kā tad nu ir: vai viss labi, kas labi beidzas? No vienas puses, jā. Notika tas, ko mēs ik reizes skaitām Apustuļu ticības apliecībā: “..cietis zem Poncija Pilāta, krustā sists, nomiris.." Un skaitām. Un skaitām. Taču vai arī padomājam, ko šie vārdi nozīmē; vai padomājam, cik īstas bija Kristus ciešanas, gan miesīgās, gan garīgās; vai padomājam, kāds spēks Jēzum bija vajadzīgs, lai pieveiktu kārdinātāju, lai pieveiktu daļu Sevis paša?

Varbūt mums nav omulīgi šādas lietas apsvērt. Varbūt mums gribētos, lai Dieva Dēls būtu bijis imūns pret šādām izteikti cilvēciskām likstām. Evaņģēlijs mums sludina tieši pretējo. Vai varbūt mums ir neērti, ka Kristum tā bija jācieš mūsu grēku dēļ? Ā, tas jau ir labāk. Un vēl kas: ko šis teksts mums māca mūsu dzīvē? Nu, to, ka tad, ja mums ir kāda pārbaude, kāds kārdinājums, nekautrēsimies lūgšanās to uzticēt Kristum. Varbūt tā ir Viņa griba, ka arī mēs tiekam pārbaudīti ar kādām kārdināšanām vai arī ciešanām. Tad atliek censties sekot Kristus priekšzīmei jo Viņš pats to ir izjutis un izcīnījis. Gluži kā rakstīts Vēstulē ebrejiem: "Jo mums nav augstais priesteris, kas nespētu līdzi just mūsu vājībām, bet kas tāpat kārdināts visās lietās, tikai bez grēka. Tāpēc pieiesim bez bailēm pie žēlastības troņa, lai saņemtu apžēlošanu un atrastu palīdzību īstā laikā." Āmen.

Svētā kara invalīds

"Un, kad viņi runāja par šīm lietām, Jēzus pats stājās viņu vidū un viņiem sacīja: "Miers ar jums!"Bet tie ļoti izbijās un baiļojās, un viņiem šķita, ka garu redzot. Un Viņš tiem sacīja: “Kāpēc esat tā izbijušies? Un kāpēc tādas šaubas ceļas jūsu sirdīs? Redziet Manas rokas un Manas kājas! Es pats tas esmu. Aptaustait Mani un apskatait; jo garam nav miesas un kaulu, kā jūs redzat Man esam." Un, to sacījis, Viņš tiem rādīja Savas rokas un kājas. Bet, kad tie to aiz prieka vēl neticēja un brīnījās, Viņš tiem sacīja: "Vai jums še ir kas ēdams?” Un viņi Tam pasniedza gabalu ceptas zivs un tīru medu. Un Viņš ņēma un ēda to, viņiem redzot."

Ik. 24:36-43

“Šī bija trešā reize, kad Jēzus parādījās Saviem mācekļiem pēc Savas augšāmcelšanās no miroņiem. Kad viņi azaidu bija turējuši, Jēzus saka Sīmanim Pēterim: “Sīmani, Jāņa dēls, vai tu Mani mīli vairāk nekā šie?" Tas viņam saka: “Tiešām, Kungs, Tu zini, ka es Tevi mīlu!" Viņš saka tam: "Gani Manus jērus!" Vēl otru reiz Viņš tam saka: "Sīmani, Jāņa dēls. Vai tu Mani mīli?" Tas Viņam saka: "Tiešām, Kungs, Tu zini, ka es Tevi mīlu!" Viņš saka tam: "Gani Manas avis!" Trešo reizi Viņš tam saka: ",Sīmani, Jāņa dēls, vai tu Mani mīli?" Pēteris noskuma, ka Viņš trešo reizi viņam sacīja: vai tu Mani mīl?

-     un sacīja Viņam: "Kungs, Tu zini visas lietas, Tu zini, ka es Tevi mīlu!”Jēzus saka: "Gani Manas avis! Patiesi, patiesi, Es tev saku: jauns būdams, tu pats jozies un gāji, kur gribēji. Kad tu būsi vecs, tu izstiepsi savas rokas un cits tevi jozīs un vedīs tevi, kur tu negribi." Bet to Viņš sacīja, norādīdams,

kādā nāvē tas Dievu godinās. Un, to teicis,

Viņš tam saka: "Seko Man!’"’

Jņ. 21:14-19

Kristīgais sludinātājs un autors Brenans Menings [Brennan Manning) bieži vien izteicis ļoti dziļas domas par Dieva darbu, par Dieva raksturu, ja tā varētu teikt, ļo patiesi, Dieva un Viņa Dēla Jēzus Kristus attieksme vienā vai otrā jautājumā var būt ļoti pārsteidzoša. Pārsteidzoša un atsvaidzinoša, jo tā bieži vien ir dramatiski pretēja pasaulīgajai un cilvēciskajai attieksmei.

Meningam ir kāda spēcīga atziņa: "Mīlestības dienestā var dienēt tikai ievainoti karavīri." Ļoti savdabīga doma, vai ne? No militārās vēstures mēs mācāmies, ka ievainotie ir smags slogs jebkurai armijai, ka viņu aprūpe prasa lielas pūles un līdzekļus. Un, katrā ziņā, kamēr ievainojumi ir akūti, kamēr brūces ir jēlas, tikmēr karošanai tie ir nederīgi.

Un tomēr Tā Kunga dienestā lietas ir citādākas. Katrā ziņā, Visuvarenais ne vienmēr veltī pārdabiskas pūles, lai sargātu Savus ļaudis, pat Savus visdižākos kalpus no dažāda ļaunuma. Lūk, kas bija jāpiedzīvo pravietim Jeremijam (Jer. 37:12 u. trpm.): "Tad Jeremija atstāja Jeruzalemi, dodamies uz Benjamīna zemi.. Kad viņš nonāca Benjamīna vārtos.. virsnieks Jirija.. aizturēja Jeremiju, tam pārmezdams: "Tu gribi pāriet pie kaldejiem!" Jeremija tam atbildēja: "Nav taisnība!"”, un nepiegrieza viņam vairs vērības. "Bet Jirija.. apcietināja Jeremiju un veda to pie zemes varenajiem. Tie bija pret Jeremiju naidīgi noskaņoti, lika to pērt un ieslodzīt….Jeremija bija ievietots ūdens piegādes nama dziļajā pagrabtelpā un bija tur pavadījis jau ilgāku laiku."

Lūk, kā notika ar vienu no vislielākajiem Vecās Derības praviešiem. Un es domāju, ka te vietā būtu jautājumi: kāpēc? Kālab Dievs to pieļāva? Kāpēc pravieša vajātājus uz vietas neaprija zeme? Vai vismaz kādēļ Dievs nebrīdināja pravieti -  neej ārā no Jeruzalemes, tevi gaida nepatikšanas?

Atbildes varētu būt daudzas un dažādas, taču, ļoti iespējams, ka viens no galvenajiem iemesliem Dieva klusēšanā bija tas, ka mīlestības dienestā var dienēt tikai ievainotie karavīri. Varbūt tā bija svarīga daļa no Dieva plāna, ka Jeremija dabūja uz savas ādas izjust tādu netaisnību un pārestību, turklāt no tautības un ticības brāļiem. Jo, beigu beigās, Jeremijas kalpošana nebeidzās ar Jeruzalemes krišanu 587. gadā pirms Kristus. Viņam bija jābūt par mierinātāju un stiprinātāju tautai, kas bija cietusi vardarbību un sakāvi. Un, bez šaubām, viņš šādu kalpošanu varēja labāk un iejūtīgāk veikt tad, kad pats bija šādu pārbaudījumu upuris.

Taču abi teksti, ko vēlos aplūkot, ir no Jaunās Derības. Abi vēstī par to, kas notika pēc Jēzus augšāmcelšanās, kā

Mēs nekur, nedz Jēzus vārdos,

nedz Viņa rīcībā, nedz ari tonī neatrodam ne mazāko rūgtumu. Kristus nesāk Savu uzrunu: "Nu, mani pilnās bļodas draugi…"

Jēzus parādījās Saviem mācekļiem pēc Lieldienu rīta nozīmīgajiem notikumiem. Vispirms pievērsīsim uzmanību Lūkas tekstam. Jēzus runā ar Saviem mācekļiem. Jā, Viņš redz, ka viņiem tajā brīdī ir bailes un šaubas, un Viņš cenšas tās izkliedēt tās izkliedēt maksimāli iejūtīgi un maigi.

Bet šeit varam arī pieminēt to, kā nav. Mēs nekur, nedz Jēzus vārdos, nedz Viņa rīcībā, nedz arī tonī neatrodam ne mazāko rūgtumu. Kristus nesāk Savu uzrunu: "Nu, mani pilnās bļodas draugi…” Viņš nepiemin, ka Zaļās ceturtdienas vakarā tie bija laidušies lapās. Turpretī Viņš sākumā uzrunā mācekļus ar vārdiem: "Miers ar jums,” un tad sniedz tiem pierādījumus, ka Viņš ir augšāmcēlies no mirušajiem.

Līdzīgi Jēzus izturas arī pret Pēteri Tibērijas jūras krastā. Atcerēsimies, ka Pēteris bija Kristu trīs reizes noliedzis kaut gan citi mācekļi aizlavījās jau Ģetzemanes dārzā un tikai Pēteris un Jānis bija tik drosmīgi, ka turējās Jēzum līdzi arī pēc aresta. Īstenībā, ja Pēteris būtu aizbēdzis kopā ar citiem, viņam nebūtu tās iespējas noliegt savu Kungu.

Bet arī šoreiz Jēzus neaizrāda par Pētera īslaicīgajām bailēm. Jēzus liek Pēterim apliecināt viņa patieso mīlestību un uzdod misiju. Šī misija gan saistīta ar tādu kā dzeloni: ""Kad tu būsi vecs, tu izstiepsi savas rokas un cits tevi jozīs, un vedīs tevi, kur tu negribi.” Bet to Viņš sacīja, norādīdams, kādā nāvē tas Dievu godinās."

Atkal mēs varam taujāt: kāpēc pēc trīskārtīga nolieguma Jēzus Pēteri nesūtīja ratā? Vai vismaz kāpēc Viņš neizvēlējās citu mācekli par klinti, uz kuras celt baznīcu? Sak', tev bija iespēja, tu izgāzies, šo statusu došu citam. Kālab atstāt Pēteri šajā atbildīgajā postenī? Varbūt tieši tādēļ, ka Viņš zināja, ko nozīmē šaubas, ko nozīmē bailes, ko nozīmē izgāšanās. Visticamāk, tas apustulim deva papildu pazemību, iecietību un žēlastību tad, kad bija jāgana citas dvēseles. Ja pie viņa nāca kāds grēcinieks, kāds draudzes loceklis vai darbinieks, vai mācītājs, vai pat augstāks varenais, kurš bija kaut kā paklupis, tad mēs varētu pieņemt, ka Pētera pieredze viņam mācīja drīzāk piedot un nevis notiesāt, drīzāk apžēlot un nevis pazudināt. Un tāpat, zinādams, kāda nāve viņu gaida, Pēteris varēja būt daudz iedarbīgāks mierinātājs cilvēkiem, kuri cieš vajāšanas.

Un šī patiesība ir spēkā šobaltdien, ja mēs ejam pie kāda ticības brāļa vai māsas ar savām bēdām un tie atrod īstos vārdus, lai mūs mierinātu un stiprinātu, tad ir ļoti ticams, ka tie ir piedzīvojuši tādas pašas likstas kā mēs, ja ne vēl smagākas un sāpīgākas. Jo ievainotais var ievainoto neizsakāmi labāk saprast nekā tāds, kas neieskrambāts ir izgājis cauri dzīvei arī ticības dzīvei.

Gribētu nobeigt ar šādu domu. Mēs ticības apliecībā sakām, ka Jēzus pēc nāves ir nokāpis ellē, mirušo valstībā. Tur, kā baznīcas tradīcija to māca, Viņš sludināja Evaņģēliju, Dieva žēlastību un grēku piedošanu tām dvēselēm, kas tur mita. Varbūt tā bija atsvaidzinoša pārmaiņa salīdzinājumā ar tiem superpareizajiem, ar kuriem Viņam bija bieža saskarsme… Āmen.

.

Koka mētelis no Diora

"Bet mēs neesam dabūjuši pasaules garu, bet to Garu, kas nāk no Dieva, lai saprastu, ko Dievs mums dāvājis.

1. Kor. 2:12-16

"Nekrājiet sev mantas virs zemes, kur kodes un rūsa tās maitā un kur zagļi rok un zog. Bet krājiet sev mantas debesīs, kur ne kodes, ne rūsa tās nemaitā un kur zagļi nerok un nezog. Jo, kur ir tava manta, tur būs arī tava sirds… Tāpēc Es jums saku: nezūdaities savas dzīvības dēļ, ko ēdīsit un ko dzersit, ne arī savas miesas dēļ, ar ko ģērbsities… Jo pēc visa tā pagāni dzenas; jo jūsu Debesu Tēvs zina, ka jums visa tā vajag. Bet dzenieties papriekš pēc Dieva valstības un pēc Viņa taisnības, tad jums visas šīs lietas taps piemestas."

Mt. 6:19-21,25, 32-33

Mēs visi vairāk vai mazāk esam norūpējušies par savas dzīves kvalitāti. Un tas ir tīri dabīgi: kurš gan negrib dzīvot labi vai vismaz labāk? Protams, ir daudz kategoriju, ar kurā

mēs mērām dzīves kvalitāti, veselība, turība, sabiedriskās attiecības un tā joprojām. Un, visticamāk, mēs visi gribētu būt veselāki, bagātāki, slavenāki, iecienītāki utt.

Bet vai jūs nebrīnāties, ka es šajā sarakstā nepieminēju mūsu garīgo labklājību, mūsu garīgās dzīves kvalitāti? Taču ne jau tāpēc, ka būtu to aizmirsis. Tieši otrādi, es gribēju to pieminēt kā pēdējo, jo tā mēs varam paši pārbaudīt savu attieksmi. Vai man garīgā labklājība vispār ir būtiska? Vai materiālais nav svarīgāks? Kas ir manas prioritātes? Kas ir manas dzīves kvalitātes galvenais rādītājs?

Tas man atgādina kādu nesenu situāciju. Biju iegājis kādā birojā, lai pārbaudītu, vai visi priekšdarbi zināmam pasākumam ir veikti. Kamēr tur gaidīju, acīs nejauši iekrita žurnāla "Pastaiga" eksemplārs. Tur viens no virsrakstiem uz vāka vēstīja, ka kāda Latvijā visai redzama un augsti stāvoša politiķe mēra dzīves kvalitāti smaržu pudelītēs. Un šī garīgā tukšība man trāpīja tieši starp acīm, jo es biju iegājis izvadīšanas birojā un gaidāmais pasākums bija bēres.

Un tieši šis kontrasts lika mazliet padomāt telpā, kurā tuvinieki nāk kārtot kāda aizgājēja izvadīšanu mūža ceļā. Interesanti, cik smaržu pudelīšu aizgājējam vai aizgājējai bija mājās? Un vai mūžības priekšā šāds dzīves kvalitātes rādītājs daudz ko nozīmēs?

Viens no pieņemtākajiem dzīves kvalitātes rādītājiem mūsdienās ir bagātība. Cik turīgi mēs esam, cik daudz mums pieder. Šo cilvēcisko faktu apzinājās arī Jēzus Kristus, jo Viņš nebūt nebija pret to, ka cilvēki sarūpē uzkrājumus. Viņš tikai ieteica cilvēkiem būt gudriem savu pašu interešu labad un tiekties pēc bagātības, kura pastāvēs ilgtermiņā.

Patiesi, zemes bagātība, laicīgā bagātība ir patīkama. Taču ar to ir saistītas uzglabāšanas problēmas. Mūsu Kungs izteikti lakoniski norāda uz šiem trūkumiem: "Nekrājiet sev mantas virs zemes, kur kodes un rūsa tās maitā un kur zagļi rok un zog."

Tātad laicīgajai mantai ir, tā sacīt, iekšējieunārējieienaidnieki. Kodes un rūsa cik labi tas raksturo laika zoba iedarbību uz materiālajām vērtībām. Piemēram, mums ir automobilis, kurš stāv jauns un nebraukts garāžā, pēc vairākiem gadiem ar to vairs nevarēs braukt. Apģērbi arī ātri novalkājas, lieli pārtikas krājumi sarūk. Viss, viss, kas ir no pasaules, ir pakļauts šai patiesībai.

Un zagļi jā gan, kā tad bez tiem? Protams, jo vairāk mums bagātības, jo vairāk būs arī tādu, kuri vēlēsies mūs no tās atbrīvot un ne jau mūsu dvēseļu glābšanas dēļ. Un tā nu bagātnieki ir spiesti ieguldīt lielus līdzekļus, lai viņu bagātība būtu drošībā. Ieliec naudu bankā tā var pazust. Glabā zeķē to var atrast. Ieguldi akcijās firma var bankrotēt.

Patiesi, laicīgā bagātība ir nedroša lieta. U n, arī j a turīgs cilvēks spēj savu mantību paturēt, tad viņš tomēr nespēj to paturēt ilgi. Man ir bijuši gadījumi, kad es izvadu nabadzīgu cilvēku, un tas dabū sešas pēdas zemes. Un man ir bijuši gadījumi, kad es izvadu bagātu cilvēku, un arī tas dabū sešas pēdas zemes. Laicīgā mantība pāriet citiem, un mūžības priekšā visi esam vienlīdz nabagi, tas ir, no laicīgā viedokļa.

Kristus ir par to, ka cilvēks savā mūžā krāj mantas; tikai mums pašiem ir jāizvēlas mūsu prioritātes: ar kādu mūsu dzīves kvalitātes mērauklu mēs tās mērīsim Viņš gribētu redzēt mūs visus debešķīgi bagātus, jo tādiem tiek dots solījums tur tā manta ir droša. Tā nenovecos. Tā nepazudīs. Tā ir patiesa ilgtermiņa vērtība. Un cilvēks, kam ir šāda bagātība, var patiesi būt apmierināts, jā, laimīgs, ar savu dzīves kvalitāti. Tai ir jēga. Tai ir jēga šeit, šajā pasaulē, un vēl jo vairāk nākamajā.

Mēs jau varētu Kristum uzreiz teikt: "Kungs, dod(i) mums tādu mantību." Taču Kristus mums saka: "Krājiet sev mantas debesīs." Tas ir mūsu darbs. Tāpat kā mums ir jāstrādā laicīgā darbā, lai saņemtu laicīgu mantu, tāpat arī mūžības sfērā nekas no gaisa nekrīt, ikvienam pašam pie tā ir jāpiestrādā. Bet kā to darīt? Kā lai mēs kļūstam bagāti debesīs? Un vai tas automātiski izslēdz jebkādu laicīgu mantu?

Kristus dod kristietim lielisku "biznesa plānu", kur visas vajadzības ir apmierinātas: "Bet dzenieties papriekš pēc Dieva valstības un pēc Viņa taisnības, tad jums visas šīs lietas taps piemestas." Tieši tā. Krāt mantas debesīs nozīmē uztvert debesu valstības sasniegšanu kā mūsu dzīves pirmo un svarīgāko lietu. Tas nozīmē pēc tās tiekties, to gribēt, to meklēt un nebūt mierā, kamēr tā nav sasniegta. Ja mēs tā darām, tad patiesi laicīgā pasaule un visa tās bagātība tiks nolikta īstajā vietā.

Rūpēties par savas dzīves kvalitāti ir dabīga un pat vēlama lieta. Tikai vispirms ir jānoskaidro, vai tā kvalitāte, pēc kuras tiecamies, ir to pūļu vērta, vai tā ir ilgstoša, paliekoša kvalitāte. Un, ja tā ir, tad visgudrāk ir sekot Tam, kurš pats Savu dzīvību upurēja mūsu labad. Jo Dievs un Kristus dāvā mums to, ko pasaule nespēj, to ilgtermiņa svētlaimi, kas, galu galā, ir vispatiesākais dzīves kvalitātes rādītājs. 0, jā un cik jums ir smaržu pudelīšu? Āmen.

.

Sv. Pāvila izsniegta būvatļauja

"Un Hīrāms deva Salamanam ciedru un ciprešu kokus, kā tas pats bija vēlējies. Bet Salamans nodeva Hīrāmam divdesmit tūkstošu koru kviešu pārtikai un divdesmit tūkstošu koru sagrūstu olīvu eļļas. To Salamans Hīrāmam nodeva ik gadus. "

1. Ķēn. 5:24-25

"Jo citu pamatu neviens nevar likt kā to, kas jau ir likts, proti, Jēzus Kristus."

1. Kor. 3:11

Man nesen nācās lasīt Dziesmu grāmatas[2] 316. dziesmas veco versiju. Tās sākumā teikts: "Es esmu nu to grunt’ atraddis,/ Kur enkurs stahv pastahvvigi./ Eeksch Jēzus vvahtim to noskattij's,/ Kur winsch jau bija muhzchigi." Apustuļa Pāvila 1. vēstules korintiešiem teksts runā par pamatu, un 328. dziesmā arī lietots šis vārds. Taču šīs dziesmas vecā versija lieto vārdu "grunts”.

Ar to tad arī sāksim. Ikviens no mums, kam ir bijusi kāda saskare ar celtniecību, kaut mazliet zinās par pamatiem, zinās, ka bez tiem jebkura celtne ir nedroša. Zinām, ka, jo lielāki, jo dziļāki ir pamati, jo stabilāks būs nams uz tiem. Zinām, ka, jo labākas kvalitātes betons, jo vairāk tērauda stieņu, jo labāk. Tiesa, mēs Svēto Pāvilu labāk pazīstam teoloģijas un ne celtniecības jomā. Taču, runādams par

Jēzu Kristu kā kristietības pamatlicēju, apustulis trāpa desmitniekā.

Un, tā kā uz pamatiem var celt dažāda veida celtnes, tā arī mēs 1. Kor.3:ll tekstā varam atrast vairākas dziļas un būtiskas atziņas. Prātā nāk vismaz trīs.

Pirmkārt, paraudzīsimies uz Evaņģēliju, šo Kristus sludināto vēsti. Evaņģēlijam ir jābūt mūsu ticības pamatam, citādi mums nav tiesību saukties par kristiešiem. Parasti Ticības atjaunošanas svētkos mēdz atgādināt Mārtiņa Lutera lomu. Viņš paplašināja Evaņģēlija pieejamību visiem ticīgajiem un ne tikai garīdzniekiem. Jā, tas bija ārkārtīgi nozīmīgi 16. gadsimta sākumā, taču mūsdienās līdz ar grāmatu drukāšanu, grāmatveikaliem un internetu Svētie Raksti ir pieejami dažnedažādās valodās, ikvienam, kuram nav slinkuma tos lasīt.

Taču kāda tam nozīme mūsu dzīvē? Ļoti liela, varbūt pat lielāka nekā Lutera laikos. Jo mūsdienās kristīgā ticība cieš divkāršu triecienu no ārienes un no iekšienes. No ārienes nāk visādas citas ticības, sektas, filozofijas, kulti, baisas un bīstamas maldu mācības. Piemēram, musulmaņi gan lielās, ka viņu ticība visā pasaulē aug visstraujāk, gan daudzviet nogalina tos, kuri šai ticībai neklanās. Kur viņi ir stipri, viņi ir varmācīgi, Kur viņi ir vāji, viņi melo un maldina. Un, jā, rezultāti diemžēl neizpaliek.

Un vēl ļaunāks ir trieciens, ko Evaņģēlijs saņem no iekšienes. Eiropā, Amerikā, būtībā visā Rietumu civilizācijā, kristīgā ticība tiek nicināta, ignorēta un norakstīta vēstures mēslainē. Cik nav dzirdēts par lepnajām Vācijas katedrālēm, kur uz svētdienas dievkalpojumiem atnāk pieci vai desmit cilvēki. Par mācītājiem, kuri atklāti atzīst, ka viņi nav ticīgi. Nemaldināsim sevi, domādami, ka tās ir izolētas, izņēmuma parādības. Pasaules daļa, kura savā laikā ar pamatotu lepnumu sevi uzskatīja par kristīgu, tagad ir drīzāk gatava par to kaunēties. Vēl sliktāka ir vienaldzība, kura ir pārņēmusi daudzus tā sauktos kristiešus. Vai tiem Evaņģēlijs ir vispār būtisks? Vai tas atgūs nozīmi tikai tad, kad sitīs nāves stunda? Tad varbūt būs par vēlu.

Ja ir kaut kāda nākotne aiz kapa, ja mūs gaida kaut kas vairāk nekā vien zārks un satrūdēšana, tad padomāsim tagad, kas tas varētu būt. Jo tas ir Kristus, kas ir licis pamatu, uz kura ir celtas visas mūsu ilgtermiņa cerības. Tas ir Evaņģēlijs nevis jebkāda cita mācība vai jebkāda materiāla vērtība -, kas mūs var attālināt no elles un dāvāt mūžīgu sadraudzību ar debesu un zemes Radītāju. Un, jā, tas vien ir ko vērts.

Tālāk parunāsim par nopelnu. Jo Jēzus Kristus nopelns ir mūsu mūžīgās svētības pamats. Mēs dzirdam vārdu "nopelns” ik reizes, kad ir dievkalpojums ar dievgaldu, kad mācītājs pasludina absolūciju. Mēs tad bieži dzirdam vārdus: "Kad nu jūs., ticībā kļūstat stiprināti ar mūsu Kunga Jēzus Kristus nopelnu.." Jā, mēs šos vārdus dzirdam bieži, taču, visticamāk, tos reti pārdomājam. Nopelnu teoloģija ir bijusi, teiksim, ļoti savdabīga. Indulgences, par kurām mūsdienās gan luterāņi, gan katoļi var pasmieties, Lutera laikā nebija nekāds joks. Cilvēki klausījās ļoti uzmanīgi, kad mūks Tecelis sludināja par tā laika katoļu baznīcas nopelnu mācību; ļaudis ar atplestām acīm uzlūkoja Teceļa naudas lādi ar uzrakstu: "Kad nauda krīt šai lādītē, iekš debess ieskrien dvēsele.”

Ha-ha-hā cik apmāti bija ļaudis, kas ticēja, ka var ar monētām nopirktu nopelnu iekļūt debesīs! Labi gan, ka mūsdienās mēs neesam tik tik muļķīgi, tik lētticīgi, tik primitīvi savā garīgumā. Ak, tā gan? Jūs būtu pārsteigti, ar

kādām atbildēm esmu ticis apbērts tad, kad prasu kāda aizgājēja biogrāfiskos datus. Kad tiek jautāts, vai aizgājējs vai aizgājēja bija ticīgi, tad gan dzirdu dažnedažādus brīnumus. Nelaiķis ir bijis labs cilvēks, palīdzējis citiem, nav bijis pret Dievu. Ļoti labi, īpaši pēdējais Dievs nudien jutās atvieglots, to dzirdot.

Taču ko šādas atbildes liecina? Tās liecina, ka ir cilvēki vai viņu piederīgie -, kuri (ja viņi vispār domā par mūžību, par debesu valstību) īsti nesaprot Kristus nopelna būtību. Mums debesu vārti neatvērsies tikai tālab, ka esam bijuši labi, izpalīdzīgi, čakli, viesmīlīgi vai neesam bijuši pret Dievu. Mums debesu vārti stāv vaļā, jo Kristus bija gatavs mirt mūsu dēļ, un Jēzus nāves dēļ Dievs ir gatavs uzskatīt mūs par taisnotiem Viņa priekšā. Lūk, nevis cilvēka, bet gan Dieva Dēla nopelns.

Visbeidzot, parunāsim par cerību un tās pamatu. Pasaulē ir tik daudz ļaunuma, tik daudz kārdinājumu. Gan individuāliem kristiešiem, gan baznīcai ir sīvi pretinieki. Un, ja mēs iepriekš aplūkojām tos gluži kā trešajā personā, tad tagad to darīsim pirmajā personā. Noteikti daudzi no mums ir piedzīvojuši kādu ļaunumu, kādu netaisnību. Bez šaubām, mēs visi esam tikuši kārdināti. Un varbūt, kad redzam ap mums tik daudz nebūšanu, tik daudz ļauna, tik

Pat jebkuras jomas visizcilākie cilvēki ir piedzīvojuši neveiksmes, sakāves, pagurumu.

gūst virsroku, tad mēs savā ticībā pagurstam, mūsos rodas cinisms vai bezcerība, vai vienaldzība.

Nedomāsim, ka mēs vien esam šai laivā. Pat jebkuras jomas visizcilākie cilvēki ir piedzīvojuši neveiksmes, sakāves, pagurumu.

daudz pierādījumu, ka nelabais

Un arī Bībelē mēs lasām, ka gan praviešiem, gan apustuļiem, gan dažam labam Bībeles grāmatas autoram nav bijusi sveša šī realitāte. Tā ir daļa no dzīves, un kristīgā ticība nepadara cilvēku imūnu pret šo realitāti.

Un tomēr mēs runājam par cerību. Jo, lai arī cik tumšs ir ap mums, lai arī kā mēs esam nomocīti, mums ir cerība, jo Dievs vēl ir debesīs un valda. Kristus ir nāvi uzvarējis, augšāmcēlies no mirušajiem, un tam ir jābūt mūsu cerības, mūsu dzīves pamatam. Vēlreiz jāuzsver "citu pamatu neviens nevar likt kā to, kas jau ir likts, proti, Jēzus Kristus”. Viņa augšāmcelšanās apzīmogo Dieva neizbēgamo uzvaru un līdz ar to Dieva ļaužu neizbēgamo uzvaru. Beigu beigās, ceļš uz Lieldienām ved caur Golgātu. Tā tas bija Kristum; tā, zināmā mērā, būs arī mums.

No sākuma es pieminēju 316. dziesmas veco versiju, kur "pamata" vietā lietots vārds "grunts”. Vārds "pamats" ir, tā sacīt, pamatīgs, taču "grunts" man atgādina veselu būvlaukumu, varbūt pat veselu apbūves gabalu un varbūt vēl vairāk. Pasauli, Dieva radību, visumu un tur mums ir jāredz Kristus. Tas viss ir radīts caur Viņu, Viņam un Tēvam ir tāda vara un tāds spēks. Nudien, tas ir pamatīgi, un tas ir gruntīgi, ne tā? Āmen.

.

Lūgums Dievam vai Ziemassvētku vecītim?

"Lūdziet, tad jums taps dots; meklējiet, tad jūs atradīsit; klaudziniet, tad jums taps atvērts, jo ikviens, kas lūdz, dabū, un, kas meklē, atrod, un tam, kas klaudzina, taps atvērts. Jeb vai ir cilvēks jūsu starpā, kas savam dēlam, kad tas maizi lūdz, dotu akmeni? Jeb, kad tas zivi lūdz, tam dotu čūsku? Ja tad nu jūs, ļauni būdami, protat saviem bērniem dot labas dāvanas, vai tad jūsu Tēvs debesīs nedos daudz vairāk laba tiem, kas Viņu lūdz?"

Mt. 7:7-11

"Tāpēc arī mēs kopš tās dienas, kad esam par to dzirdējuši, pastāvīgi piesaucam Dievu savās lūgšanās, lai jūs, bagātīgi apveltīti ar garīgu gudrību un atziņu, visā pilnībā izprastu Viņa gribu. Tad jūsu dzīve būs mūsu Kunga cienīga un Viņam viscaur patīkama un jūs nesīsit augļus ar visāda veida labiem darbiem un pieaugsit Dieva atziņā. Bet Viņš Savā godības varenībā jūs bagātīgi apveltīs ar spēku būt izturīgiem un pacietīgiem, un jūs ar prieku pateiksities Tēvam, kas jūs darījis cienīgus dabūt savu tiesu pie svēto mantojuma gaismā. Viņš mūs ir izrāvis no tumsības varas un pārcēlis Sava mīļā Dēla valstībā, kurā mums dota pestīšana, grēku piedošana."

Kol. 1:9-14

"Tāpēc arī mēs..pastāvīgi piesaucam Dievu savās lūgšanās, lai jūs, bagātīgi apveltīti ar garīgu gudrību un atziņu, visā pilnībā izprastu Viņa gribu.” Neteiksim, ka Pāvilam vienmēr bija nogludināti teikumi. Katrā ziņā, šis teikums ir vērtīgs, taču to būs vieglāk saprast, ja mēs to aplūkosim pa daļām.

Pašā sākumā apustulis rāda priekšzīmi. Pirms viņš māca kolosiešiem, kā lūgt, viņš tiem atgādina, ka viņš par tiem aizlūdz. Kaujas laukā viena no visefektīvākajām pavēlēm, kuras virsnieks var dot, ir: "Sekojiet man!” Jo tas nozīmē, ka Pāvils nemāca neko tādu, ko viņš pats nav gatavs darīt. Es atceros kādu vecāku amatbrāli, kurš man mācīja nekad nesludini no kanceles kaut ko tādu, kam tu pats netici. Acīmredzot arī Pāvils turējās pie šāda uzskata.

Tālāk aplūkosim to, ko Pāvils īsti lūdz. Viņš vēlas, lai kolosieši un, visticamāk, visi kristieši būtu bagātīgi apveltīti ar garīgu gudrību un atziņu. Ja apdomājas, tā būtu viena no svarīgākajām lūgšanām ikvienai draudzei jebkurā laikmetā. Ne jau vienmēr ir viegli zināt Dieva gribu, un vēl grūtāk ir pielāgot savu gribu Tam Kungam un nevis otrādi. Proti tas ir ļoti labi, ka lūdzam "Tēvreizi", tas ir lieliski, ka Dievam sakām: "Tavs prāts lai notiek," arī ja tas ir pretrunā mūsu prātam. Un tas ir ļoti grūti. Daudz vieglāk ir teikt: "Mjā, Tavs prāts lai notiek…, bet tagad es Tev pateikšu, ko gribu."

Bet, ja mēs patiesi meklējam Dieva gribu, esam gatavi lūgt par to un esam gatavi nogremdēt savu lielo "es", tad, kā "stāv” rakstīts, rezultāts ir neizbēgams. Lūk, Jēkaba vēstulē ir šādi vārdi: "Bet, ja kādam no jums trūkst gudrības, tas lai to lūdz no Dieva, kas visiem dod devīgi un nepārmezdams, un viņam taps dots” (Jēk. 1:5). Es domāju, ka ne tikai indivīdi var šādi lūgt, bet veselas draudzes un veselas baznīcas arīdzan. Un, ja tā apdomājas, gan indivīdam, gan draudzei pats labākais rezultāts ir tas, ka Dieva prāts notiek un ka dievišķa gudrība mūs vada.

Taču nepietiek, ka mēs tikai zinām Tā Kunga gribu. Zināt to, ko Dievs vēlas, bet nemēģināt to īstenot nozīmētu, ka kaut

kas te nav kārtībā ar ticību. Tāpēc Pāvils izlūdzas Visuvarenā palīdzību, lai kolosiešu draudze var arī izprast Viņa gribu. Un kas ir Tēva un Kristus griba? Lai pēc iespējas vairāk cilvēku varētu mantot debesu valstību. Un kā tas ir panākams? Kad draudzes, kad katra atsevišķa draudze piekopj garīgu dzīvi ar lūgšanām, ar Dieva vārdu, ar sakramentu, ar sadraudzību, ar tādu vidi, kurā ir patīkami, interesanti un pat saistoši piedalīties. Kad draudzes locekļi ar vārdiem un ar savu dzīvi parāda tiem, kam nav ticības, ka dzīve Kristus ticībā ir vēlama.

Tālāk Pāvils turpina: "Tad jūsu dzīve būs mūsu Kunga cienīga un Viņam viscaur patīkama un jūs nesīsit augļus ar visāda veida labiem darbiem, un pieaugsit Dieva atziņā." Pirmajā acumirklī šie vārdi pat varētu šķist liela pārgalvība no apustuļa puses. Kā jeb kura cilvēka grēcīga, nešķīsta radījuma dzīve varētu kaut vai tikai pretendēt būt Tā Kunga cienīga? Un tomēr Svētais Pāvils tā raksta. Un

Jā uzsver: kad Jēzus mūs aicina, sacīdams: sekojiet Man, Viņš to dara ar visām tiesībām. Jo Viņš mums nepavēl iet tur, kur pats nav bijis gatavs iet.

ļoti ticams, ka viņam bija prātā paša Kristus piemērs. Vēstulē filipiešiem apustulis pauž šādu atziņu: "Savā starpā turiet tādu pat prātu, kāds ir arī Kristū Jēzū, kas, Dieva veidā būdams, neturēja par laupījumu līdzināties Dievam, bet Sevi iztukšoja, pieņemdams kalpa veidu, tapdams cilvēkiem līdzīgs, un, cilvēka kārtā būdams, Viņš

pazemojās, kļūdams paklausīgs līdz nāvei" (Fil. 2:5-8).

Jāuzsver: kad Jēzus mūs aicina, sacīdams: sekojiet Man, Viņš to dara ar visām tiesībām. Jo Viņš mums nepavēl iet tur, kur pats nav bijis gatavs iet. Un, Viņš, būdams Dieva Dēls, būdams ar Tēvu vienāds būtībā, būtu drīkstējis sīksti

turēties pie tām dievišķajām pilnvarām un privilēģijām, kas Viņam pienācās. Turpretim Viņš bija gatavs gandrīz no visa tā atteikties. Un tā mēs varam vismaz censties būt Viņa cienīgi, ja mēs mazliet mazāk rūpējamies par sevi, savām pilnvarām, savām vēlmēm, savām ērtībām un vairāk domājam par citiem, par kalpošanu viņiem, gan garīgi, gan miesīgi.

Ja tā rīkojamies, tad tas nesīs tos augļus, par kuriem raksta apustulis. Taču, kā jau tas ir dabā, ir vairāku veidu augļi. Varbūt daži no mums domā, ka Dieva acīs augļi skaitās tikai tad, ja ir kāds rezultāts. Apmēram tā aizvedu mašīnu pie meistara, viņš to salabo. Slimais aiziet pie ārsta, atnāk vesels. Aizeju uz kino, atnāku iepriecināts, izsmīdināts vai izraudināts. Rezultāti. Taču Tam Kungam būtiski ir ne tikai rezultāti, bet arī nodomi, kas ir to pamatā. Arī tie ir augļi, kas Dievam labpatīk. Bieži vien mūsu kalpošana var būt tāda, kur mums pašiem nav dots augļus redzēt. Varbūt mūsu vārdi, mūsu darbība atstās iespaidu pēc kādām dienām, mēnešiem, gadiem. Un varbūt nebūs nekāda iespaida, būs tukšumā izšauts pulveris. Gadās arī tā.

Taču Visuzinošais, kurš lasa mūsu dvēseles kā atvērtu grāmatu, māk novērtēt to, ka esam centušies. Ka esam mēģinājuši. Arī nesekmīgi mēģinājumi ir augļi Dieva acīs. Un vēl kas Pāvils teikuma beigās atgriežas pie atziņas pie augšanas atziņā, par kuru viņš arī ir aizlūdzis lūgšanā par kolosiešu draudzi. Tā mēs redzam, ka tas ir cikls, kurā veiksme baro veiksmi, augšana veicina augšanu. Proti jo vairāk izprotam Dieva gribu, jo vairāk augam atziņā, jo vairāk mūsu dzīve un kalpošana kļūst Tā Kunga cienīgas, tad mēs vairāk nesam augļus, kas ir Dievam patīkami, un tā mēs labāk saprotam Dieva gribu un tā augam atziņā.

Lūk, ceļa karte kā kolosiešu draudzei, tā arī Siguldas (vai Allažu) un jebkurai draudzei. Un atcerēsimies, ka tas viss sākās ar lūgšanu. Nekas paliekoši labs nevar būt bez Tā Kunga spēka, bez Viņa vadības, bez Viņa līdzdalības. Tātad pirmais solis ir par to lūgt un pašiem gribēt iet tai virzienā, ko Dievs rāda. Un tad būs tik bagātīgi augļi, ka paši īsti to nevarēsim aptvert. Āmen.

.

Krusta ceļš vai strupceļš

"Pateicieties Tam Kungam ar cītaru, spēlējiet Viņam uz desmitstīgu arfas! Dziediet Viņam jaunu dziesmu! Skandiniet jauki ar bazūnēm! Tiešām, taisni ir Tā Kunga vārdi, un visi Viņa darbi ir pilni uzticības. Viņš mīl taisnību un tiesu, zeme ir pilna Viņa žēlastības. Ar Tā Kunga vārdu ir radītas debesis, un viss debesu spēks ir radīts ar Viņa mutes elpu. Viņš sakrāj jūras ūdeņus kā kādā traukā, Viņš glabā straumes Savās krātuvēs. Lai To Kungu bīstas visa pasaule,

Viņa priekš lai dreb visi zemes iedzīvotāji!"

Ps. 33:2-8

"jo vēsts par krustu ir ģeķība tiem, kas pazūd, bet mums, kas topam izglābti, tas ir Dieva spēks. Jo ir rakstīts: Es samaitāšu gudro gudrību un likšu kaunā prātnieku prātu. Kur paliek gudrie? Kur rakstu mācītāji? Kur šīs pasaules vārdu meistari? Vai tad Dievs nav pārvērtis pasaules gudrību ģeķībā?Jo, kad pasaule ar savu gudrību Dievu Viņa gudrībā neatzina, tad Dievam labpatika izglābt ticīgos ar ģeķīgu sludināšanu. Jūdi prasa zīmes, un grieķi meklē gudrību. Bet mēs sludinām Kristu, krustā sisto, kas jūdiem apgrēcība un pagāniem ģeķība; bet tiem, kas aicināti, tiklab jūdiem, kā grieķiem, Dieva spēks un Dieva gudrība. Jo Dieva ģeķība ir gudrāka nekā cilvēki, un Dieva nespēks ir stiprāks nekā cilvēka.’’

1. Kor. 1:18-25

Kas tas ir, ko pasaule mums piedāvā? Kas ir tie viskārdinošākie labumi, kurus varam saņemt šajā saulē?

Parasti tiek pieminēti trīs vara, slava un bagātība. Ak, ko gan viens otrs cilvēks nedarīs, lai šos labumiņus satvertu. Aplūkosim tās nebūšanas, kas ir ap mums. Vai lielum lielā daļa no tām nav radušās tādēļ, ka cilvēks vai cilvēki grib sev sagrābt aizvien vairāk no šiem “kārdinātājiem"? Liela mēroga zādzības, korupcija, varmācība, pārlieku lielas ambīcijas, citu cilvēku vajadzību neievērošana vai pat cilvēku tīša apspiešana vai izmantošana to visu mēs redzam, jo šie ļaudis ir padevušies šiem kārdinājumiem un grib sev vairāk varas, slavas vai bagātības.

Taču šeit, lūk, slēpjas liela ironija. Šie kārdinājumi, par kuriem viens otrs ir gatavs likt savu dvēseli ķīlā, visi ir pārejoši. Tie nepastāv un nevar pastāvēt mūžīgi, jo tas cilvēks, kas tos ir sagrābis, pats šajā saulē nepastāv un nevar pastāvēt mūžīgi. Tātad iznāk tā, ka šajā pasaulē eksistē it prāva cilvēku suga, kuri ir gatavi upurēt savu mūžību, lai sev gūtu izteikti īstermiņa labumus. Ziniet, tas nav īpaši gudri.

Ir vēl viena lieta, kuru piedāvā pasaule un kuru arīdzan dažs labs, pielūdz kā elku. Tā ir gudrība. Tas gan nenozīmē, ka gudrība ir kas slikts. Cilvēkam ir dots prāts, lai viņš to lietotu, lai viņš izpētītu un aizvien vairāk saprastu savu dzīvi, savu vidi un to, kā tas viss darbojas. Taču arī gudrībai ir savi bīstami zemūdens akmeņi. Cilvēks var aizrauties ar savu gudrību, var sākt to mīlēt kā kādu dievekli, var to uzskatīt par augstāko lietu visā kosmosā. Un tas būtu pavisam aplami, jo augstākais, kas kosmosā ir, ir Tas, kurš to ir radījis, Tas, kurš cilvēkam gudrību ir devis.

Tātad mēs redzam, ka būtībā ir divas gudrības. Ir cilvēka gudrība, kura gan ir Dieva dota, bet kuru cilvēks tomēr bieži noved tādās galējībās, ka rezultātā tā nevis pietuvina, bet gan attālina no visu lietu Radītāja. Un tad ir Dieva gudrība, kura ir tik nesalīdzināmi augstāka un cēlāka par cilvēku prātojumiem, ka tā bieži vien ļaudīm šķiet neizprotama, greiza, samudžināta un, lietojot vienu ļoti senatnīgu vārdu, ģeķīga.

1. Kor. 1:18-25 tekstā mēs redzam vienu no lielākajām šķietamajām ģeķībām, kuras mēs vispār varam atrast cilvēces vēsturē, un tas ir Kristus krusts. Tas, nudien, ir tāds ģeķības piemērs, ka cilvēki vēl šo baltu dienu to īsti nespēj sagremot. Tas ir tik pretējs visam tam, ko pasaule mums cenšas uztiept, ka mēs ar savu cilvēcisko prātu paliekam neziņā.

Protams, mēs varam vispirms jautāt, kādā ziņā Kristus krusts ir ģeķība? Kādā sakarībā apustulis citē Dievu: "Es samaitāšu gudro gudrību un likšu kaunā prātnieku prātu"? Taču ko gan pasaulīgā gudrība domātu par Visuvarenā Dieva Dēlu? Protams, to, ka Viņš nāks ar varu, ar slavu, ar bagātību un ar uzvaru. Viņš satrieks Dieva pretiniekus druskās un valdīs ar stingru roku. To sagaidītu gudro gudrība, jo tā uzvestos jebkurš pasaules augstmanis. Un tieši tāpēc Kristus krusts pasaulīgajiem prātiem šķiet ģeķība. Jo, loģiski, krusts nenozīmē uzvaru, bet gan galīgu sakāvi. Dieva Dēls nepieveica Dieva ienaidniekus tieši pretēji -tie šķietami pieveica Viņu. Dieva Dēls tika nodots ļoti briesmīgā nāvē; un, ja tā nav sakāve, tad kas ir?

Tieši tāpēc apustulis var skaidri rakstīt: "Kad pasaule ar savu gudrību Dievu Viņa gudrībā neatzina, tad Dievam labpatika izglābt ticīgos ar ģeķīgu sludināšanu." Un vēl joprojām gadās cilvēki, kas apgalvo, ka Dievam nav humora izjūtas. Taču svarīgākais te ir tas, ka dažiem cilvēkiem Kristus krusts ir ģeķība, klupšanas akmens, kurš drīzāk novērš no Dieva; un savukārt citiem krusts patiesi ir Dieva spēks. Un

tas tā var būt, jo, pirmkārt, Dieva spēks izpaužas mīlestībā. Mīlestība pret cilvēci, pret katru cilvēku bija tā, kas lika Dievam sūtīt un upurēt Savu Dēlu. Otrkārt, Dieva mīlestībā ir apslēpts patiesais spēks, patiesā uzvara, jo Kristus nāve bija pārejoša. Kristus tagad dzīvo mūžam, un Viņš ir izrādījies stiprāks par saviem ienaidniekiem -gan par visu ļaunumu, gan par pašu nāvi.

Protams, pasaulē ir tādi cilvēki un diezgan daudz tādu kuri meklē kādu augstāku garīgu realitāti, kuri neapmierinās ar to, ko ikdienas pasaule piedāvā. Taču arī tiem bieži vien Kristus krusts ir ģeķība. Apustulis īsi un lakoniski apraksta šādus meklējumus: "Jūdi prasa zīmes, un grieķi meklē gudrību. Bet mēs sludinām Kristu, krustā sisto, kas jūdiem apgrēcība un pagāniem ģeķība." Būtu jau labi, ja katram no mums būtu sava zīme no Dieva, katram savs degošais krūms vai Damaskas ceļš. Taču tad pastāvētu risks, ka mūsu ticība nogrimtu sensāciju meklējumos. Vai mēs apmierinātos ar vienu šādu brīnumu, vai arī mēs meklētu arvien jaunu, lielāku, iespaidīgāku? Taču Dievs mums visiem ir devis zīmi -  Kristus krustu.

Grieķi meklē gudrību. Un ne tikai grieķi vien. Dažs labs garīgais cilvēks cenšas izdibināt dievišķos noslēpumus, iegūt slepenas zināšanas, kuras tam parādītu ceļu uz debesīm, uz laimi. Un tas nenotika tikai senbaznīcas laikos vien. Pat mūsdienās agnostiķu baznīcas tādas baznīcas, kuras nodarbojas ar apslēptas gudrības meklēšanu -dažviet pasaulē ir uzplaukušas. Bet vai Dievs ir paredzējis pestīšanu caur slepenām zināšanām, kuras būtu pieejamas tikai dažiem, tikai pāris izredzētajiem? Nebūt nē! Dieva gudrības, Dieva plāna pilnība pasaulē ir pieejama ikvienam ticībā, un tas ir Kristus krusts.

Tieši to Svētais Gars atklāja Svētajam Pāvilam, kad viņš sniedza šādu kopsavilkumu: "Bet tiem, kas aicināti, tiklab jūdiem, kā grieķiem, Dieva spēks un Dieva gudrība.” Vārds īstajā vietā. Ja mēs ticībā apkampjam šo Kristus krustu, tad tas mums dod pilnīgu sātu; pilnīgu sātu pasaules kārdinājumu priekšā, jo tas ir vērtīgāks nekā viss, ko pasaule spēj dot; un pilnīgu sātu garīgajās lietās, jo caur to Dieva mīlestība un Dieva spēks pasaulē parādījās un parādās vispilnīgākajā formā.

Jebkāda elkdievība ir nepareizi centieni remdināt tās garīgās slāpes, kuras katram cilvēkam ir dotas. Garīgās slāpes nevar apmierināt ar materiālām lietām. Garīgās slāpes nevar dzesēt ar jebkādām pasaulīgām zināšanām. Garīgu tukšumu var sekmīgi aizpildīt tikai un vienīgi ar garīgām vērtībām. Un, ja nu mēs alkstam pēc Dieva spēka, Dieva gudrības, Dieva mīlestības un labvēlības apliecinājuma, tad nav ko tālāk meklēt tas mums ir papilnam dots Kristus krustā. Āmen.

.

The pause that refreshes

"Nāciet šurp pie Manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, Es jūs gribu atvieglināt. Ņemiet uz sevi Manu jūgu, mācaities no Manis, jo Es esmu lēnprātīgs un no sirds pazemīgs; tad jūs atradīsit atvieglojumu savām dvēselēm. Jo Mans jūgs ir patīkams un Mana nasta viegla Mt. 11:28-30

"Bet notika tanīs dienās, ka Viņš aizgāja uz kalnu Dievu lūgt; un Viņš pavadīja visu nakti Dieva lūgšanā. Un, kad gaisma ausa, tad Viņš sasauca Savus mācekļus un izredzēja no tiem divpadsmit, kurus Viņš nosauca par apustuļiem: Sīmani, kuru Viņš nosauca par Pēteri, viņa brāli Andreju, Jēkabu, Jāni, Filipu un Bartolomeju, Mateju, Tomu, Jēkabu, Alfeja dēlu, Sīmani, sauktu Zelotu, Jūdu, Jēkaba dēlu, un Jūsu Iskariotu, kas vēlāk kļuva par nodevēju."

Lk. 6:12-16

Šoreiz sāksim, ar kādu lietu, kas man ir ļoti tīkama. Un te nebūs runas par Dieva žēlastību, par Svētā Gara spēku, par Jēzus varenajiem vārdiem. Te pat nebūs runas par kādu militārās vēstures grāmatu vai notikumu. Nē sākumā parunāsim par kokakolu.

Jā, jā, zinu, ka jūsu vidū ir tādi, kuri gribētu redzēt mani to mazāk lietojam. Un jums droši vien ir taisnība, ka tas nav visveselīgākais dzēriens pasaulē. Taču patlaban es gribu aplūkot kādu lietu saistībā ar kokakolu, proti kā tā savā laikā ir tikusi reklamēta. Jo, protams, tik lielai un pazīstamai "markai" nāk līdzi arī ļoti daudz reklāmas dolāru. Un šie reklāmas dolāri var nopirkt vadošo reklāmas aģentu pūles un zināšanas. Un tā gadu desmitu gaitā kokakolai ir bijuši daudzi plaši izplatīti un plaši pazīstami saukļi un reklāmas dziesmas.

Viens no saukļiem bija pazīstams Amerikā piecdesmitajos gados. Un par šo saukli gribu vairāk parunāt. Jo kokakolu izgudroja neilgi pēc Amerikas pilsoņu kara, taču saukļa būtība bija pazīstama jau Bībeles laikos. Nu kā tad piedāvāja kokakolu piecdesmitajos gados? Tas reklāmas sauklis skanēja: "The pause that refreshes," jeb: "Pauze, kas atspirdzina."

Cilvēkam dzīves gājumā kā pauze, tā atpūta un atspirdzinājums ir nepieciešams veselīgai dzīvei. Tas nav un nedrīkst būt luksuss, bet gan dzīves ritma neatņemama daļa. Ja cilvēkam netiek dotas pietiekamas iespējas šādus mirkļus baudīt, tam var sekot izdegšana, sajukšana prātā un pat nāve. Par atspirdzinājuma pauzes būtību stāstīts jau 1. Mozus grāmatā pašā Bībeles sākumā: "Un Dievs pabeidza septītajā dienā Savu darbu, ko Viņš bija darījis, un atdusējās septītajā dienā.. Un Dievs svētīja septīto dienu un iesvētīja to, jo Viņš tanī atdusējās no visa Sava darba, ko radīdams bija darījis" (1. Moz. 2:2).

Tā ir rakstīts, un tomēr neviļus rodas jautājums vai Dievam šī atpūta pašam bija nepieciešama? Jā, darba apjomam bija grandiozs vēriens, gan plašumā, gan sīkās detaļās. Un tomēr, ja Dievs ir visuvarens un Viņš ir tad vai atdusēšanās Viņam bija vajadzīga? Zīmīgu mājienu varam atrast Marka evaņģēlijā, kur pats Kristus saka: "Sabats ir celts cilvēka dēļ un ne cilvēks sabata dēļ" (Mk. 2:27). Tātad Dievs nav iestādījis sabatu paša vajadzībām, bet gan cilvēkiem par svētību. Jo Radītājs saprata, ka radījumam, būdamam vājam, šāda pauze, kas atspirdzina, ir lieti derīga.

Lk. 6:12-16tekstā aprakstīts, kā Jēzus aicina mācekļus. Mēs varētu pavadīt daudz laika, pārrunājot par ikvienu no šiem divpadsmit, ko par viņiem saka Bībele un ko māca baznīcas tradīcija. Taču šoreiz gribu pievērst uzmanību tam, ko Jēzus darīja tieši, pirms Viņš šos divpadsmit izraudzīja: "Bet notika tanīs dienās, ka Viņš aizgāja uz kalnu Dievu lūgt; un Viņš pavadīja visu nakti Dieva lūgšanā” (Lk. 6:12).

Tikai viens teikums un tomēr kāda bagātīga viela pārdomām. Pirmām kārtām par ko Viņš īsti lūdza? Nu, atbilde šeit būtu šķietami skaidra: Tēvs, lūdzu, palīdzi Man izvēlēties pareizos mācekļus, kuri varētu turpmāk kalpot kā apustuļi. Jā, bet kāpēc tad lūgt visu nakti? Vai tad Debesu Tēvs nevarētu minūtes laikā nosaukt divpadsmit vārdus? Un, ja atbilde uz Jēzus lūgšanu bija Dieva rīkojums: "Izvēlies pats”, tad Jēzus būtu varējis tūdaļ nonākt lejā un doties uz labi pelnītu nakts dusu. Abos gadījumos paliek atklāts jautājums

-  kāpēc Kristum pavadīt visu nakti, lūdzot Dievu?

Šķiet, ka ļoti loģiska būtu atbilde, ka Jēzus gribēja kārtīgi izbaudītto pauzi, kas atspirdzina. Prom no klausītāju pūļiem, prom no slimajiem un apsēstajiem, prom pat no Saviem mācekļiem, kalnā, saldā vienatnē, lai divatā parunātos ar Savu Tēvu. Būdams miesā, Dieva Dēls lielā mērā atteicās no Savas iepriekšējās varas un statusa; ļoti iespējams, ka daļēji tā bija arī automātiska vienotība ar Tēvu, ar ko Viņš bija vienāds būtībā. Taču tagad, kad Jēzus atradās miesā, būdams arī Cilvēka Dēls, Viņam bija jānoiet savrup, lai smeltos no Tēva spēka. Lai baudītu to pauzi, kas atspirdzina.

Un ko tas viss pasaka mums? Pirmkārt, tas pasaka, ka ikvienam no mums ir nepieciešama pauze, kas atspirdzina;

lai arī cik mēs būtu enerģiski, sparīgi vai sprauni, mums tomēr vajag šad tad atpūsties, atraisīties, palēnināt dzīves ritmu ap mums. Otrkārt, tas tikpat lielā mērā attiecas kā uz garīgo, tā fizisko slodzi. Ja nu Visuvarenais ir mūsu ķermeņus tā ieprogrammējis, ka mums vajag 8 stundas miega ik pa 24 stundām, tad Viņš arī ir paredzējis, ka vismaz vismaz reizi pa septiņām dienām mums ir nepieciešama tā pauze, kas atspirdzina. Un šeit es nerunāju par kādu galda lūgšanu vai steigā nobirdinātu "Tēvreizi”. Nē, šeit ir runa par to, ka atrodam kādu stundu, kurā apzināti noliekam pie malas ikdienišķās raizes un vai nu aizejam uz dievkalpojumu, vai vismaz mājā palasām Svētos Rakstus, pārdomājam tos un nopietni pielūdzam Dievu; vai vienkārši ar Viņu patērzējam.

Treškārt, tas būtu jādara, nevis kā pildot pienākumu un, tā kā tas ir ar baznīcu saistīts, kā drūmu pienākumu, bet gan kā tiekšanos pēc atspirdzinājuma. Paturēsim prātā Kristus vārdus Mt. 11:28-29: "Nāciet šurp pie Manis visi, kas esat bēdīgi un grūtsirdīgi, Es jūs gribu atvieglināt. Ņemiet uz sevi Manu jūgu, mācaities no Manis, jo Es esmu lēnprātīgs un no sirds pazemīgs; tad jūs atradīsit atvieglojumu savām dvēselēm." Un, ja jau Dieva Dēls mūs tik sirsnīgi aicina, ja Viņš patiesi kāro mūs pie Sevis redzēt, tad atliek tikai atsaukties uz tik mīļu ielūgumu un tuvoties Viņam, lai saņemtu to pauzi, kas atspirdzina, lai saņemtu to atspirdzinājumu, kurš var vest uz mūžīgu dzīvošanu.

Izrādās, ka kokakola nav vienīgā "pauze, kas atspirdzina". Āmen.

Es Esmu! Gramatisks vingrinājums Dieva gaumē

"Un tie Jēzu noveda pie augstā priestera, un tur sapulcējās visi augstie priesteri, vecaji un rakstu mācītāji. Bet augstie priesteri un visa tiesa meklēja liecību pret Jēzu, lai Viņu nonāvētu, un neatrada. Jo daudzi deva viltus liecības pret Viņu, un viņu liecības nebija vienādas. Un citi cēlās un deva nepatiesu liecību pret Viņu, sacīdami: "Mēs esam dzirdējuši, ka Viņš sacījis: Es gribu šo rokām taisīto Templi noplēst un trijās dienās uzcelt citu, kas nav rokām taisīts." Bet arī šī viņu liecība nebija vienāda. Un augstais priesteris piecēlās, nostājās vidū un jautāja Jēzum, sacīdams: "Vai Tu uz to nekā neatbildi, ko šie pret Tevi liecina?" Bet Viņš cieta klusu un neatbildēja nekā. Un atkal augstais priesteris Viņam jautāja un sacīja: "Vai Tu esi Kristus, Augsti Teicamā Dēls?" Bet Jēzus sacīja: "Tas Es esmu. Un jūs redzēsit Cilvēka Dēlu sēžam pie Visuspēcīgā labās rokas un nākam ar debess padebešiem.”” Mk. 14:53, 55-62

“Un notika, kad Viņš kādā dienā Templī mācīja ļaudis un sludināja Evaņģēliju, Viņam piestājās augstie priesteri un rakstu mācītāji kopā ar vecajiem un jautāja Viņam: “Saki mums, ar kādām tiesībām Tu to dari vai kas Tevi uz to ir pilnvarojis?” Bet Viņš tiem atteica: "Arī Es jums vienu vārdu vaicāšu: sakait man Jāņa kristība, vai tā bija no debesīm vai no cilvēkiem?" Bet tie savā starpā sāka spriest: “Ja mēs teiksim no debesīm, -Viņš sacīs: kāpēc tad jūs viņam neticējāt? Bet, ja mēs teiksim: no cilvēkiem, -visa tauta metīs uz mums akmeņus, jo viņa ir pārliecināta, ka Jānis ir pravietis." Un tie atbildēja: "Mēs nezinām, no kurienes."

Tad jēzus viņiem sacīja: "Tad arī Es jums nesaku, kā pilnvarā Es šīs lietas daru.""

Lk. 20:1-8

Viena no sūdzībām, kādas bieži dzird par Bībeli, ir tās skaidrības trūkums. Jā, šādām sūdzībām ir zināms pamats. Jo Bībele, tās grāmatas nav tik skaidras, kā mēs dažkārt to vēlētos. It īpaši pravietojumu grāmatas šeit tūlīt nāk prātā Daniēla un Jāņa atklāsmes grāmatas Dieva dotā vēsts tiešām ir miglaina un grūti interpretējama.

Taču skaidrības trūkums ir pārmests arī pašam Kristum. Jau Viņa dzīves laikā bija klausītāji, kas gribēja no Viņa dzirdēt skaidru atbildi vai Viņš ir Dieva Dēls vai nav. Vai Viņš ir gaidāmais Mesija vai ne. Vai Viņš ir Dieva Jērs, vai būs gaidīt citu.

Lk. 20:1-8 ir pieminēts viens no šādiem gadījumiem, kur Jēzus klausītāji meklē šķietami meklē skaidru informāciju par Jēzus būtību un sūtību. Notikums ir šāds: Jēzus māca ļaudis Jeruzalemes templī. Ir Sākusies klusā nedēļa. Jēzus zina, ka Viņa dienas, tā teikt, ir skaitītas. Un tātad var teikt, ka Viņš sludina Savus pēdējos vārdus, Savas atvadu runas. Un ne bez iedarbības. Ļaudis nāk un klausās, nāk tādiem pulkiem, ka Jēzus pretinieki augstie priesteri, rakstu mācītāji un vecajie nevar šādas sekmes atstāt bez ievērības.

Un tā viņi nāk pie Kristus un taujā par Viņa tiesībām un pilnvarām. No pasaulīgā viedokļa skatoties, tas būtu it kā saprotams: Jēzus nav nedz priesteris, nedz Ievīts, Viņš nav pabeidzis teoloģijas fakultāti, Viņš ir labākā gadījumā teologs pašdarbnieks. Un turklāt še nav runas par kādu lauku sinagogu, šeit ir pats Jeruzalemes templis, neapstrīdami augsto priesteru teritorija.

Tātad, no laicīgā viedokļa, loģiski. Taču augstie priesteri negaida laicīgu atbildi. Ko viņi vēlas panākt? Visticamāk to, ka Jēzus teiks apmēram šādi: "Man ir tiesības šeit sludināt, jo Es esmu Dieva Dēls un Man ir pilnvaras sludināt Mana Tēva vārdu." Ar to būtu viss nokārtots. Viņš publikas priekšā būtu zaimojis Dievu, un Viņu varētu arestēt un nogalināt kā bīstamu ķeceri. Un vēl kas liecinieku būtu papilnam.

Jēzus šo nodomu izjauca ar meistarīgu retorikas paņēmienu. Viņš ar Savu pamatjautājumu pārņēma iniciatīvu, liekot uzbrucējiem aizstāvēties un beidzot padarot tos nespēcīgus. Visticamāk, tie ar drūmām un saīgušām sejām aizgāja projām, lai turpinātu kaldināt savus Jēzus apklusināšanas plānus.

Bet vai mēs ievērojām vienu ļoti nozīmīgu faktu? Jēzus tieši un skaidri nav atbildējis uz priesteru uzdoto, kaut neapšaubāmi provokatorisko jautājumu. Viņš nav publiski apliecinājis, ar kādām tiesībām Viņš sludina vai kas Viņu uz to ir pilnvarojis. Protams, daļa Viņa klausītāju ļoti labi saprata, ka Viņš ir no Dieva un ka Jēzum pilnvaras ir izsniegušas "visaugstākās instances".

Un tomēr netrūka un mūsdienās arī netrūkst tādu, kuri būtu apmierinātāki, ja Jēzus būtu skaidrāk izteicies. Bērnībā mani mazliet kaitināja, ka Jēzus Sevi dēvē par Cilvēka Dēlu. Man šķita: ja reiz Viņš ir Dieva Dēls, lai tad arīdzan lieto šo titulu, kurš turklāt izklausās krietni iespaidīgāks.

Mēdz teikt, ka gudrība nāk ar gadiem. Ja tagad man kāds izteiktu līdzīgu domu, es vismaz zinātu, ko atbildēt. Jo atbilde, protams, ir atrodama Bībelē, taču nepavisam ne tajā vietā, kur mēs to loģiski meklētu. Kur mēs ar savu pasaulīgo prātu un cilvēcisko domāšanu meklētu Jēzus visaugstāko pašapliecinājumu? Evaņģēlijos, protams, bet kurā Jēzus

dzīves posmā? Nu, vislielākā triumfa brīdī, vai ne? Viņa augšāmcelšanās rītā? Viņa triumfālajā iejāšanā Jeruzalemē? Tad, kad Viņš paēdināja tos piecus tūkstošus? Tad, kad Viņš dziedināja vai izdzina ļaunos garus? Vai varbūt tempļa pagalmos, kad bija klāt labvēlīgi noskaņots klausītāju pulks, kas bija gatavs uzņemt Mesiju un sekot Viņam?

Nekā tamlīdzīga. Mk. 14:61-62 apraksta šo visizšķirīgāko brīdi: "Augstais priesteris Viņam jautāja un sacīja: "Vai Tu esi Kristus, Augsti Teicamā Dēls?” Bet Jēzus sacīja: "Tas Es esmu.” Tā. Beidzot. Jēzus ir ar nepārprotamiem vārdiem apliecinājis Sevi kā Dieva Dēlu. Šeit nu nav vairs šaubu, Jēzus to tagad saka bez līdzībām, bez Vecās Derības citātiem. Šeit, kā rakstīts Marka evaņģēlijā, sinedrija priekšā Viņš pasaka, kā tas ir.

Ar vienu vārdu sakot,

visā Jeruzalemes

pilsētā Jēzus ir Tas,

kurš vismazāk šķiet /

esam Dieva Dēls, Viņš vismazāk atgādina Mesiju.

No vienas puses, tas pat šķiet loģiski, ka tas notiek augsto priesteru sapulcē. Te ir Dieva svarīgākie kalpi, tie nu būtu tie, kuriem Dieva Dēlam vajadzētu Sevi atklāt. Liekas pašsaprotami: ja jau Jēzus patiesi ir Dieva Dēls, tad augstie priesteri būs Viņa tuvākie palīgi un asistenti, tie būs tie, caur kuriem Evaņģēlijs plūdīs tautā un tautās.

Jā, bet kādi ir tie apstākļi, kuros Jēzus atrodas sinedrijā? Viņš ir arestēts, sinedrijs grasās Viņu notiesāt un nevis cildināt. Visi Jēzus atbalstītāji ir pazuduši, un Viņš viens stāv apsūdzēto vietā. Daudz viltus liecinieku Viņu apmelo, un neviens i nedomā par Viņu kādu labu vārdu teikt. Viņam draud nāvessods. Ar vienu vārdu sakot, visā Jeruzalemes pilsētā Jēzus ir Tas, kurš vismazāk šķiet esam Dieva Dēls, Viņš vismazāk atgādina Mesiju.

Un tieši tajā brīdī Jēzus apliecina Savu patieso esamību. Kā Dievam patīk atkal un atkal apgriezt pasaulīgo domāšanu vēkšpēdus! Un Viņa Dēls turpina šo tradīciju. Tātad, ja kāds ko zina par Dieva darbības metodēm, tad nav nemaz neloģiski meklēt Jēzus ārkārtīgi būtiskos vārdus visneiedomājamākajā vietā. Un tur tie arī ir. Jēzus apliecina, ka Viņš ir Kristus, Dieva Dēls. Skaidrības meklētāji var būt apmierināti, vismaz šajā būtiskajā jautājumā.

Tad nu paliek vēl viens kritisks moments mūsu reakcija. Ja šis Jēzus melo, ja Viņš nepatiesi uzņēmies šādas pilnvaras, nu Viņš krustu ir pelnījis; Bet, ja Viņš runā patiesību, ja Viņš patiesi ir Dieva Dēls… Par to mums ikvienam ir jāizšķiras. Āmen.

.

īstermiņa vārdi un ilgtermiņa Vārds

"Kungs, nesodi mani Savās dusmās un nepārmāci mani Savā bardzībā! Esi man žēlīgs, Kungs, jo es esmu noguris; dziedini mani, jo izbailes pārņēmušas visus manus locekļus! Arī mana dvēsele ir ļoti iztrūkusies, bet Tu, Kungs, kavējies cik ilgi vēl? Pievērs man Savu vaigu, izglāb manu dvēseli, palīdzi man pēc Savas lielās žēlastības! Jo nāvē Tevi vairs nepiemin! Kas gan pazemē Tevi slavēs? Esmu paguris savās nopūtās, nav miera manai sirdij. Ar asarām naktī es slacinu savu gultu, mana guļasvieta pludo asarās. Mana acs ir noģindusi aiz skumības, un tās skata jaukums zūd manu baiļu asaru dēļ daudzo ienaidnieku priekšā. Atkāpieties no manis, visi ļauna darītāji, jo Tas Kungs uzklausa manu raudāšanu!

Tas Kungs klausa manu lūgšanu, manu saukšanu Viņš ir dzirdējis."

Ps. 6:2-10

"Un pēc tam Viņš gāja uz pilsētu, vārdā Naine, un Viņa mācekļi un daudz ļaužu gāja Viņam līdzi. Bet, kad Viņš bija tuvu pie pilsētas vārtiem, lūk, tad iznesa mironi, kas bija savas mātes vienīgais dēls, un tā bija atraitne, un liels pulks pilsētnieku tai gāja līdzi. Un, to redzējis, Tas Kungs par to iežēlojās un tai sacīja: ''Neraudi!'’ Un piegājis Viņš aizskāra zārku, un nesēji apstājās, un Viņš sacīja: "Jaunekli, Es tev saku: celies augšā!” Un mironis cēlās sēdus un sāka runāt, un Viņš to atdeva viņa mātei. Tad izbailes pārņēma visus, un tie slavēja Dievu, sacīdami: "Liels pravietis mūsu starpā

ir cēlies, un Dievs Savus ļaudis uzlūkojis." Un šī slava par Viņu izpaudās pa visu Jūdeju un pa visu apkārtni."

Lk. 7:11-17

Tā ir veca patiesība, ka katram sava sāpe ir tā tuvākā. Un tas nav īpašs pārsteigums. Lai arī cik mēs esam simpatizējoši, līdzjūtīgi un patiesi norūpēj ušies par citiem, tikai retam izdosies par citu likstām bēdāties un rūpēties vairāk nekā par savām.

Taču arī šeit mēs atrodam vienu zemūdens akmeni. Ja mums ir kāda bēda un kāds cilvēks no malas nāk un, kaut vai labi domādams, cenšas mierināt ar nepareiziem vārdiem, tad rezultāts var būt gluži pretējais. Mēs varam pat sadusmoties par šī cilvēka pūlēm, uztver viņa vārdos smalkjūtības trūkumu un, teiksim, stāvokļa galīgu neizpratni. Un tā, gribēdams labu, cerību pilnais mierinātājs mums ir izdarījis ļaunu.

Ja Vecajā Derībā ir vēstīts par kādu cilvēku, kurš ar ciešanām ir bijis uz "tu”, tad tas, visticamāk, ir bijis Ijabs. Kad viņš bija sātana vajāts, zaudējis bērnus un lielu bagātību, viņš tika trīs draugu apmeklēts vai varbūt būtu pareizāk teikt piemeklēts. Jo visām likstām pa virsu šie "mierinātāji” vēl centās ījabam uzvelt vainas sajūtu, it kā viņa grēcīgums būtu bijis viņa neveiksmju cēlonis. Protams, mēs zinām, kas tas tā nebija, jo Ijaba grāmatas autors jau pašā sākumā mums dara zināmu, ka Ijabs "..bija sirdsskaidrs un taisns, jo viņš bijās Dieva un vairījās no ļauna”. To zinām mēs, un to zināja Ijabs.

Un nu viņam ir jādzird, ka viņš nemaz nav bijis tik taisnīgs, ka Dievam ir pilnīgs pamatojums viņu sodīt, ka ciešanas ir dabīgas viņa rīcības sekas. Bieži vien tiek runāts par šī cietēja pacietību. Taču 16. nodaļas sākumā Ijabs "bliež no abiem stobriem": "Tamlīdzīgu runu es jau esmu dzirdējis, jūs visi esat man ļauni un nožēlojami mierinātāji. Vai tukšām runām nu ir pienācis gals, vai kaut kas tevi tirda, ka tev vēl jārunā?" (Ij. 16:2-3).

Šajos vārdos mēs dzirdam patiesu dvēseles sāpju kliedzienu. Ijabs saka šiem trim draugiem un būtībā visai pasaulei, ka viņam nu ir gana un tukši vārdi nekādu labumu nenesīs, tie drīzāk kaitēs. Šo domu viņš attīsta tālāk: "Es arī runātu līdzīgi jums, ja vien jūsu dvēseles būtu manas dvēseles vietā; es pret jums virpinātu vārdus un šūpotu savu galvu pārjums" (īj. 16:4).

Ar vienu vārdu sakot ja jūs būtu manā vietā un es jūsējā, tad gan jūs saprastu. Tad es varētu spēlēt lielo garīgo gudrīti, tad es varētu jūs daiļrunīgi apvārdot un papildināt to ar pienācīgiem žestiem. Un tad jūs redzētu, cik maz labuma ir no šādām tukšām runām.

Nav grūti sasaistīt šo tekstu ar Lk. 7:11-17 tekstu. Centīsimies iejusties Naines atraitnes ādā. Šeit, protams, ir personīga traģēdija, turklāt šī atraitne atrodas arī ekonomiskā bezizejā. Atcerēsimies, ka tais laikos nebija nedz pensiju, nedz sociālo dienestu. Sieviete šādos apstākļos patiesi bija strupceļā viņai reāli draudēja bada nāve.

Un nu pienāk kāds svešinieks un saka atraitnei: "Neraudi!" Savā ziņā tas ir viens no viscietsirdīgākajiem vārdiem, ko šai atraitnei tajā brīdī varēja pateikt. Viņa nebija bērns, kas pakritis un nobrāzis ceļgalu. Šī nebija kāda maza likstiņa, kuras sekas pazudīs pēc pāris dienām. Šai sievietei dzīve, kādu viņa bija pazinusi, bija beigusies, turklāt ar strauju kritumu. Kā lai neraud? Šoreiz nudien asaras ir īstajā vietā. Šoreiz jau nekas vairs nevar līdzēt.

Jā. No cilvēciskā viedokļa nekas vairs nevar līdzēt. Dēls ir miris, un nāve ir neatgriezeniska, vai ne tā? Bet varbūt tomēr nē. Jo šeit padomu "neraudi" dod Jēzus. Iegaumēsim,

ka Svētais Lūka sniedz tādu kā redakcionāru komentāru, redakcionāru mājienu. Jo Viņš neraksta: Jēzus iežēlojās un tad sacīja: "Neraudi." Nē. Iežēlošanās un ieteikums neraudāt nāca no Tā Kunga tas bija vārds, kas tā laika jūdiem nozīmēja tikai un vienīgi Dievu. Taču šinī gadījumā pirmo reizi savā evaņģēlijā Lūka nosauc Jēzu par To Kungu.

Protams, tam irtālejošas sekas. Jo Jēzus varpilntiesīgi teikt: "Neraudi," un tam ir pamatots segums. Būtu attaisnojami, ja atraitne atcirstu: "Tamlīdzīgu runu esmu jau dzirdējusi, kas tu esi par cietsirdīgu un nožēlojamu mierinātāju!" Taču viņai tūlīt būs iemesls mainīt savas raudas pret gavilēm. Jo Jēzum ir Tā Kunga spēks. Jēzus var padarīt nāvi, jā, pat nāvi, par atgriezenisku. Nāvei nepieder pēdējais vārds. Ir Kāds, kas ir varenāks par nāvi.

Un to Kristus pierāda ar atraitnes dēla piecelšanu no mirušajiem. Protams, apkārtējiem tas bija liels šoks bez šaubām, patīkams šoks bet tomēr šoks: "Tad izbailes pārņēma visus, un tie slavēja Dievu." Taču vai viņi saprata šī notikuma un citu līdzīgu gadījumu tālejošo nozīmi? Jēzus uzmodināja šo mironi; taču viņa patlaban nav pasaulē starp dzīvajiem. Un tomēr atraitnes dēla piecelšana no mirušajiem parādīja Jēzus klausītājiem, ka Viņam ir pamatīga "aizmugure", ka Viņa rīcības pamatā ir varens spēks.

Un tas savukārt piešķir jo lielu ticamību vārdiem, kurus Jēzus saka. Ja Viņš mūs aicina uz paliekošu dzīvību Tēva valstībā, ja Viņš mums dāvā paliekošu uzvaru pār nāvi un Viņš to arīdzan dara -, tad Viņam ir pilnas tiesības teikt katram no mums: "Neraudi!" Jā, mūsu šīs dzīves likstas ir būtiskas, mūsu sāpes ir īstas. Taču tās, paldies Dievam, ir pārejošas. Mūs gaida valstība, kurā nevienam nebūs jāsaka: "Neraudi!”, jo nebūs vairs nekāda iemesla bēdām. Āmen.

Dieva stratēģija Pāvila aizsardzībai

"Kad ļaudis redzēja, ko Pāvils bija darījis, tie sāka runāt, likaoniešu valodā sacīdami: "Dievi kļuvuši cilvēkiem līdzīgi un nokāpuši zemē pie mums.'Vn tie sauca Barnabu parZevu un Pāvilu par Hermeju, tāpēc ka viņš bija runātājs. Zeva priesteris, kura templis atradās ārpus pilsētas, atvedis vēršus un vainagus pie vārtiem, gribēja kopā ar ļaudīm upurēt. Kad apustuļi Barnaba un Pāvils to dzirdēja, viņi saplēsa savas drēbes un ieskrēja ļaužu vidū, saukdami un sacīdami: "Vīri, ko jūs darāt? Mēs arī esam tādi paši mirstīgi cilvēki kā jūs, kas jums sludinām Evaņģēliju, lai jūs no šiem nīcīgajiem atgrieztos pie dzīvā Dieva, kas radījis debesis un zemi, un jūru, un visu, kas tur iekšā; kas pagājušajos laikos visām tautām ļāvis iet savus ceļus; jebšu Viņš Sevi nav pametis neapliecinātu, labu darīdams, no debess jums dodams lietu un auglīgus laikus, mūsu sirdis pildīdams ar barību un prieku." To runādami, viņi ar pūlēm savaldīja ļaudis, ka tie viņiem neupurēja. Bet no Antiohijas un Ikonijas atnāca jūdi un, pierunājuši ļaudis un apmētājuši Pāvilu akmeņiem, vilka to ārā no pilsētas, domādami, ka viņš ir miris. Kad mācekļi ap viņu bija sapulcējušies, viņš uzcēlās un iegāja pilsētā. Nākamajā dienā viņš ar Barnabu devās ceļā uz Derbi."

Ap.d. 14:11-20

"Bet jūs, mīļie, pieminiet vārdus, kurus jums mūsu Kunga Jēzus Kristus apustuļi ir sacījuši savā laikā; to viņi teica jums: pēdējā laikā būs smējēji, kas dzīvos savās pašu bezdievīgajās kārībās, tie, kas nošķiras, laicīgi cilvēki, kam nav gara. Bet jūs, mīļotie, stiprinādamies savā visusvētākajā ticībā, lūdziet

Dievu Svētajā Garā. Un pasargait sevi Dieva mīlestībā, gaidīdami mūsu Kunga jēzus Kristus žēlastību, lai iemantotu mūžīgo dzīvību. Un citus, kas šaubās, apžēlojiet, glābiet, no uguns izraudami, citus apžēlojiet ar bailēm, nīzdami pat miesas apgānītās drēbes. Bet Tam, kas spēj jūs pasargāt, ka neklūpat, un nostatīt nevainīgus un līksmus Savas godības priekšā, Vienīgajam Dievam, mūsu Glābējam, lai ir caur Jēzu Kristu, mūsu Kungu, godība, varenība, spēks un vara no mūžības, tagad un mūžu mūžos! Āmen."

Jūd. 17-25

Daži, varbūt pat daudzi no jums zina, ka militārā vēsture ir mans vaļasprieks. Tādēļ atļaušos parunāt par stratēģiju un aizsardzību. Nē, nē, neuztraucieties: šeit nebūs runas nedz par tankiem, nedz par artilēriju, kara aviāciju, bataljoniem, divīzijām un korpusiem. Kaut arī tas varētu būt visai interesanti…

Nē, runāšu par Dieva stratēģiju apustuļa Pāvila aizsardzībai. Mēs esam dzirdējuši, ka Dievs ir visuvarens, mūžīgs, visu zinošs un tā joprojām. Bet Viņš ir arī izcils stratēģis, kurš turklāt māk "sakombinēt" vairākus cilvēkus dažādās vietās, dažādos laikos un radīt vienotu rezultātu pavisam negaidītā veidā. Un tādiem cilvēkiem kā man, kam ir ļoti vāja iztēle, atliek tikai brīnīties par Tā Kunga spējām šajā jomā.

Sāksim ar vienkāršāko. Vai tad Visuvarenais nevarēja apvilkt loku ap apustuli teiksim, divu metru diametrā un vienkārši neļaut nekādam ļaunumam tur parādīties? Tam nevarētu tikt cauri nedz slepkava, nedz zobena vai dunča asmens, nedz indes malks, pat mests akmens ne. Puķes? jā, protams. Garšīgs kumoss? Bez šaubām. Visu to labāko, taču nekādu ļaunumu.

Protams, Dievam tas būtu vienkāršāk par vienkāršu. Taču bija vairāki iemesli, kāpēc tā gluži nevajadzēja rīkoties. Pirmām kārtām, Pāvilam kā bijušajam Kristus vajātājam bija par to jāuzņemas atbildība. Kā Kristus pats teica par Pāvilu: "..viņš Man ir izredzēts ierocis nest Manu Vārdu tautu, ķēniņu un Israēla bērnu priekšā. Jo Es viņam rādīšu, cik daudz viņam Mana Vārda dēļ jācieš" (Ap. d. 9:15).

Otrām kārtām, ja Visuvarenais būtu šādu ļaunuma atvairīšanas loku radījis ap šo apustuli, tad visi varētu viņam pārmest: "Jā, tev ir viegli sludināt Kristu, jo Viņš tevi brīnumaini sargā. Viņš tevi būtībā nes uz rokām. Bet kā būs ar mani? Ja es sākšu ticēt Evaņģēlijam, vai arī es saņemšu šādu aizsardzību? Vai tāds loks būs arī ap mani? Nē? Nu tad kāpēc lai es sekotu tādam Dieva Dēlam, kurš starp Saviem sekotājiem piekopj radu būšanu?”

Tie ir diezgan pamatoti iebildumi pret šādu aizsardzības loku. Bet ko nu? Pāvils bija lieliski piemērots apustuļa darbam. Bezšaubām, sātans ļoti labprāt būtu ticis no viņa vaļā uz visiem laikiem. Taču Visuvarenais negribēja ļaut Pāvilu tāpat novākt kalpošanas sākumā. Un tas arī nenotika.

Tagad aplūkosim mazliet tuvāk mazu fragmentu no Apustuļa darbu grāmatas teksta (Ap. d. 14:19-20): "Bet no Antiohijas un Ikonijas atnāca jūdi un, pierunājuši ļaudis un apmētājuši Pāvilu ar akmeņiem, vilka to ārā no pilsētas, domādami, ka viņš ir miris. Kad mācekļi ap viņu bija sapulcējušies, viņš uzcēlās un iegāja pilsētā.” Nu, ko? Interesants jautājums. Vai Dieva aizsardzības stratēģija nostrādāja? Vai šoreiz nošāva greizi?

Šoreiz gan jāteic, ka aizsardzība nostrādāja labi. Apustulis bija pūļa varā. Tie un nevis mācekļi viņu izvilka no pilsētas. Iedomājieties, kā viņš izskatījās asiņains, ar neskaitāmām

brūcēm, bezsamaņā guļošs zemē. Nav brīnums, ka naidīgais pūlis domāja, ka viņš ir uz visiem laikiem apklusināts. Bet kā ar sātanu? Vai viņš zināja, ka apustulis vēl ir dzīvs? Pieļauju, ka jā. Taču Visuvarenais liedz viņam to darīt zināmu linča tiesai. Un, ja tā ir, tad patiesi Tā Kunga frontes līnija bija sekmīgi noturējusies.

Beigu beigās, mēs taču baznīcas

Beigu beigās, mēs

taču baznīcas himnā

iziedami "Dievs neļaus

Savai laivai grimt."

Jā gan. Taču vairāku

iemeslu dēl Viņš ļaus j f f

tai piedzīvot vētras, ikmeņus, sūces, varbūt torpēdas.

himnā dziedam: "Dievs neļaus

*

Savai laivai grimt." Jā gan. Taču vairāku iemeslu dēļ Viņš ļaus tai piedzīvot vētras, akmeņus, sūces, varbūt torpēdas. Un tāpat ir ar katru atsevišķo ticīgo. Un tāpēc mēs nedrīkstam sākt rāties uz Dievu, ja mums dzīvē kaut kas aiziet greizi. Kā nekā, arī mācītājiem, prāvestiem, jā, pat bīskapiem un arīdzan arhibīskapiem nākas piedzīvot dažnedažādas likstas, sāpes, rūpes, netaisnību un tā tālāk.

Tāpēc smelsimies gudrību un iedvesmu par stratēģiju kas pausta Jūd. 1:21 u. trpm. tekstā. Pirmkārt: "Pasargait sevi Dieva mīlestībā, gaidīdami mūsu Kunga Jēzus Kristus žēlastību.." Tas, ka Dievs mūs mīl, tas, ka Kristus mūs apžēlo, tas vien jau ir tādas bruņas, kādas pat vislabākie ieroču meistari nespēj izgatavot. Jo Visuvaldītājs stāv pāri pasaulei, kā arī visai garīgajai realitātei. Ja Viņš mūs aizsargā, tad patiesi būsim droši. Šķiet, ka tas ir tieši tas, ko Svētais Jūda mums grib pateikt.

Otrkārt: "..citus, kas šaubās, apžēlojiet, glābiet, no uguns izraudami, citus apžēlojiet ar bailēm.. Bet Tam, kas spēj jūs

pasargāt, ka neklūpat, un nostatīt nevainīgus un līksmus Savas godības priekšā., lai ir caur Jēzu Kristu, mūsu Kungu, godība, varenība, spēks un vara.." Tātad mēs esam aicināti ne tikvien patverties Tā Kunga aizsardzībā, bet arī palīdzēt aizstāvēt citus. Jo sātans neguļ. Viņš ir ļoti čakls. Un varbūt mūsu palīdzība ir tieši tāda, kas var brāli vai māsu pasargāt no ļaunā triecieniem. Pasargāt ar lūgšanu, ar uzmundrinošu vārdu. Dāvinot laiku un izpratni uzklausot. Ar līdzjūtību.

Dievam ir Sava aizsardzība un stratēģija katram no mums. Tas nenozīmē, ka kādreiz nedabūsim pa mizu. Taču paļāvība uz Tā Kunga gādību, par spīti visiem uztraukumiem, parāda, ka esam pareizi sapratuši, ko nozīmē pasargāt sevi Dieva mīlestībā, rūpējoties par saviem līdzcilvēkiem. Āmen.

.

Pazemīgie pāvi

"Uz Tevi, Kungs, es paceļu savu dvēseli, mans Dievs, uz Tevi es ceru, nepamet mani kaunā, lai mani ienaidnieki par mani nepriecājas. Tiešām, neviens, kas uz Tevi gaida, nepaliks kaunā. Kaunā paliek tie, kas vieglprātīgi Tevi atstāj. Kungs, dari man zināmus Tavus ceļus, māci man Tavas tekas! Vadi mani Tavā patiesībā un māci mani, jo Tu esi mans Dievs, kas palīdz. Uz Tevi es gaidu vienumēr. Piemini, Kungs, Savu laipnību, Savu žēlsirdību un žēlastību, kas ir mūžīga. Nepiemini manus jaunības grēkus un pārkāpumus, bet piemini mani pēc Savas žēlastības Savā lielajā laipnībā, ak, Kungs! Tas Kungs ir laipnīgs un taisns, tāpēc Viņš atgriež grēciniekus uz pareiza ceļa. Pazemīgos Viņš vada Savā taisnībā, un tiem, kas pazemoti, Viņš māca Savu ceļu. Visi Tā Kunga ceļi ir žēlastība un uzticība tiem, kas tur Viņa derību un Viņa liecības."

Ps. 25:1-10

“..visi, cits citam padodamies, apjozieties ar pazemību. Jo Dievs stāv pretim lepniem, bet pazemīgiem Viņš dod žēlastību. Tad nu pazemojieties apakš Dieva varenās rokas, lai Viņš jūs paaugstinātu savā laikā. Visu savu zūdīšanos metiet uz Viņu, jo Viņš gādā pārjums. Esiet skaidrā prātā, esiet modrīgi! Jūsu pretinieks velns staigā apkārt, kā lauva rūkdams, un meklē, ko tas varētu aprīt. Tam turieties pretī stipri ticībā, zinādami, ka tās pašas ciešanas ir uzliktas jūsu brāļiem pasaulē. Bet visas žēlastības Dievs, kas jūs Kristū ir aicinājis Savā mūžīgajā godībā, tas jūs pēc īsām ciešanām pats sagatavos, stiprinās, spēcinās, darīs pastāvīgus. Viņam vara mūžu mūžos."

1. Pēt. 5:5-10

Šoreiz es gribētu mazliet aplūkot kaut ko, kas dažiem, pat daudziem cilvēkiem ir ļoti raksturīgs; taču, aplūkojot to loģiski, pilnīgi neracionāls. Un šī liksta, šī slimība, jā, šis lāsts jo to var raksturot arī šādi bieži skar tieši tos, kurus uzskata par gudriem, par spējīgiem, ar vienu vārdu sakot tos, kuriem vajadzētu zināt labāk.

"Kaut tu lepns paliktu!" skan labi pazīstamais čigānu lāsts. Un lāsts tas ir. Jā, liksta par, kuru es runāju, ir lepnība. Šī ir īpašība, kas tikai cilvēkam raksturīga nav nācies sastapt lepnu suni vai zirgu, putnu vai pat ziloni. Lepnus cilvēkus, jā, tādus esmu saticis gana. Un tomēr vai viņu lepnumam ir patiess pamats? Jo vairāk par šo jautājumu domā, jo vairāk jākonstatē: bieži vien šim pašlepnumam nav pamata. Latviešu valodā lepnumu sauc arī par iedomību. Varam pieņemt, ka vārds cēlies no vārda iedomas ne jau patiesības. Mūsu lepnais cilvēks tikai iedomājas, ka viņa panākumi ir vienīgi viņa paša nopelns.

Aplūkosim to loģiski. Kas mēdz darīt cilvēku lepnu? Vai nu kaut kas no materiālās pasaules laicīgā bagātība, slava, vara; vai arī kaut kas no nemateriālās sfēras gudrība, atjautība, spējas vienā vai otrā nozarē un tamlīdzīgi.

Ir saprotams kārdinājums kļūt lepnam, ja cilvēkam pieder daudz materiālo labumu. Saprotams un tomēr neloģisks. Cilvēkam var piederēt daudz māju un citu nekustamo īpašumu, kā arī automobiļi, bankas konti, dārglietas vai pat veselas pilsētas vai valstis. Nu, un kas par to? Esmu savā ne pārāk garajā mūžā apglabājis vairākus simtus cilvēku un zinu, ka viņi no šīs pasaules šķīrās vienādi turīgi, proti -   ar tukšām kabatām. Vecais sakāmvārds, ka "mantu nevar paņemt līdzi", ir pilnīgi pareizs. Mūsu materiālie labumi nepieder mums ilgtermiņā. Tie mums ir "aizdoti", turklāt uz izteikti ierobežotu laiku. Ticīgais zina, ka visa pasaule pieder tās Radītājam, taču arī ateists vai agnostiķis ir pakļauts -neapšaubāmi pakļauts šai patiesībai. Patiesi, materiālās vērtības nevar paņemt līdzi.

Mazliet citādāk ir ar garīgajām vērtībām. Ja cilvēks ir gudrs, sekmīgs, spējīgs, arī tad rodas tīri dabīga vēlme par

"Ja Izaks Ņūtons

būtu uzaudzis

laupītāju bedrē, viņš

diez vai būtu

ko atklājis vai izgudrojis,

izņemot kādu jaunu

mūķīzeri."

to lepoties, visu to piedēvēt paša nopelnam. Es esmu sekmīgs, tāpēc ka es esmu spējīgs. Esmu spējīgs, jo esmu gudrs. Esmu gudrs, jo… jā, jo esmu gudrs, un, protams, tas ir mans nopelns. Taču vai tas tā patiešām ir? Kur tad paliek vecāku nopelns, ģenētiskais mantojums, sabiedrības un izglītības ieguldījums? Par ģeniālo angļu zinātnieku seru Izaku Ņūtonu ir izteikta šāda atziņa: "Ja Izaks Ņūtons būtu uzaudzis laupītāju bedrē, viņš diez vai būtu ko atklājis vai izgudrojis, izņemot kādu jaunu mūķīzeri."

Patiesi, mūsu pašu valoda dod šādu liecību: ja kāds cilvēks ir īpaši talantīgs kādā nozarē, tāds bieži tiek dēvēts par apdāvinātu. Angļu valodā ir tas pats vārds "gifted". Ir loģiski secināt: ja kāds ir apdāvināts, tad taču ir bijis kāds, kas viņu apdāvina.

Varbūt tas mums palīdzēs labāk saprast vienu otru vietu Svētajos Rakstos, piemēram, šos vārdus no pravieša Mihas grāmatas: "Kā lai es tuvojos Tam Kungam? Vai lai es nometos zemē augstā Dieva priekšā? Vai lai es tuvojos Viņam ar dedzināmiem upuriem, veltījot Viņam gadu vecus telēnus? Vai var iegūt Tā Kunga labpatiku ar daudziem tūkstošiem aunu, ar desmit tūkstošām eļļas straumju? Jeb vai man jādod par manu pārkāpumu mans pirmdzimtais, manas miesas auglis par manas dvēseles grēkiem? Tev, cilvēk, ir sacīts, kas ir labs un ko Tas Kungs no tevis prasa, proti: darīt taisnību, mīlēt žēlastību un pazemīgi staigāt sava Dieva priekšā” (Mih. 6:6-8).

Tā nu ir viselementārākā loģika. Visi gadu vecie telēni, visi auni, visas eļļas straumes pieder Tam Kungam tik un tā. Un ne jau tāpēc, ka Dievam tas viss būtu vajadzīgs. Gluži otrādi, tas ir radīts cilvēku dēļ. Tātad, upurēdami šādas lietas, mēs Dievam nedodam neko tādu, kas jau Viņam tik un tā nepiederētu. Bet mūsu ticību un mīlestību, mūsu vēlmi dzīvot pēc iespējas taisni un mūsu sirds pazemību, jā šādas lietas Dievs no mums vēlētos saņemt.

Un laikam visļaunākā ir garīgā lepnība, iedomība un augstprātība garīgajās lietās. Cik mūsu sabiedrībā nav garīdznieku un draudzes locekļu, no kuru dvēselēm farizejisks pašlepnums gluži vai pil. Taču no kurienes nāk mūsu ticība? No mums pašiem? Nu nē. Gluži kā apustulis Pāvils ir rakstījis, mūsu ticība nav no mums, tā ir Dieva dāvana.

Un, ja mūsu ticība, kas ir mūsu garīguma pamats, ir no Dieva, tad kur nu vēl vairāk visas citas garīgās dāvanas vai kalpošanas spējas, vai Dieva vārda atziņas. Taču tā jau dažkārt notiek, ka pat lietas, kuras šķistu pašas par sevi saprotamas, tomēr ir jāatkārto un jāatgādina atkal un atkal. Varbūt tieši tālab apustulis Pēteris raksta gluži vai tādā psalmu vai praviešu grāmatu stilā: "Visi, cits citam padodamies, apjozieties ar pazemību. Jo Dievs stāv pretim lepniem, bet pazemīgiem Viņš dod žēlastību. Tad nu pazemojieties apakš Dieva rokas, lai Viņš jūs paaugstinātu Savā laikā."

Varbūt arī šāda pazemība ir Gara dāvana, jo, pēc manas pieredzes, jo ticīgāku cilvēku esmu saticis, jo no sirds pazemīgāks viņš vai viņa ir bijuši. Patiesi, tā saujiņa cilvēku, kurus es varētu nešaubīgi raksturot kā patiesi un dziļi ticīgus, par tādiem nekad neuzdodas, neuzsver savu kalpošanu, savu labestību, savas gara dāvanas, savu taisnību un tā joprojām. Viņu darbs un tā augļi, viņu paļāvība Dievam runā viņu vietā.

Un kā ir ar mums, atlikušajiem? Izmantosim loģiku, arī atbildot uz šo jautājumu. Apzināsimies, ka Dievs ir Tas, kurš Savā varenībā un žēlastībā mums ir dāvājis kā ticības dāvanu, tā arī spējas, kas mūs ir darījušas gudrus vai turīgus. Ja esam ar šādām veltēm apveltīti, tam mūsos vajadzētu izraisīt dziļu pazemību un ne lepnību. Mēs paši esam gauži niecīgi šīs varenības un labestības priekšā. Apzināsimies, ka mēs tādi esam, un nevis lepnībā, bet pazemībā gaidīsim, lai Dievs mūs paceļ, paaugstina Savā laikā, kad varēsim būt patiesi svētīti, bagāti, apdāvināti un aplaimoti taču ne lepni. Āmen.

.

Režisors Dievs, aktieris cilvēks?

"..un, tā kā mums ir liels priesteris pār Dieva namu, tad tuvosimies patiesīgu sirdi pilnā ticībā, apslacīti savās sirdīs un atsvabināti no ļaunās apziņas, un miesu nomazgājuši ar tīru ūdeni. Turēsimies nešaubīgi pie cerības apliecināšanas, jo uzticams ir Tas, kas apsolījis. Un vērosim cits citu, lai paskubinātu uz mīlestību un labiem darbiem, neatstādami savas sapulces, kā daži paraduši, bet cits citu paskubinādami un jo vairāk, redzot tuvojamies to dienu."

Ebr. 10:21-25

"Bet Dievs, bagāts būdams žēlastībā, Savā lielajā mīlestībā, ar ko Viņš mūs ir mīlējis, arī mūs, kas savos pārkāpumos bijām miruši, darījis dzīvus līdz ar Kristu: žēlastībā jūs esat izglābti! Viņš iekš Kristus Jēzu, un līdz ar Viņu mūs ir uzmodinājis un paaugstinājis debesīs, lai nākamajos laikmetos Kristu Jēzū mums parādītu Savas žēlastības un laipnības pāri plūstošo bagātību. Jo no žēlastības jūs esiet pestīti ticībā, un tas nav no jums, tā ir Dieva dāvana. Ne ar darbiem, lai neviens nelielītos. Jo mēs esam Viņa darbs, Kristū Jēzū radīti labiem darbiem, kurus Dievs iepriekš sagatavojis, lai mēs tajos dzīvotu.”

Ef. 2:4-10

Mani ļoti priecē tas, ka pēdējā laikā ir manāmas jaunas vēsmas draudzes iesvētāmo starpā. Agrāk nereti uz iesvētībām nāca cilvēki, kas vēlējās baznīcā laulāties. Tas gan nav mainījies; bet viņu attieksme ir krietni uzlabojusies. Jo agrāk šķita, ka viens no topošajiem laulātajiem visbiežāk tas bija līgavainis nāca uz iesvētes mācībām tikai tādēļ, ka līgava kategoriski pieprasīja laulāšanos baznīcā. Ja nelaulāsimies baznīcā, nelaulāsimies vispār. Un tā tas nabaga cālītis tur sēdēja, ar savu sejas izteiksmi bezmaz vai brēkdams: "Ātrāk, melnsvārci, lai tiekam no šejienes prom!”

Taču pēdējā laikā iesvētāmie patiesi vairāk interesējas par garīgām lietām. Nereti izraisās dzīvas diskusijas, tiek uzdoti interesanti un pārdomāti jautājumi. Nesen nācās runāt par grēku un kāpēc Dievs pieļauj visādas nebūšanas un nelietības. Par cilvēkam doto brīvo gribu varētu daudz sprediķot; taču šoreiz es uz iesvētāmās jautājumu atbildēju ar vēl vienu jautājumu: kāpēc Dievs ir radījis cilvēku?

Tajā brīdī iestājās klusuma brīdis. Jūs lielākoties esat iesvētīti. Vai jūs varat atbildēt šo jautājumu? Varbūt tas nemaz nav tik viegli. Kas bija Dieva mērķis, radot cilvēku? Es uzskatu, ka Visuvarenais gribēja sev draugu, līdzgaitnieku, tādu, ar ko dalīties Viņa neizmērojamajā mīlestībā.

Bet tad varētu prasīt vai Tam Kungam nepietiktu ar suni? Vai zirgu? Vai ar baltajiem, pūkainajiem jēriņiem? Acīmredzot, nē. Jo šiem radījumiem nav brīvas gribas, tie nav radīti pēc Dieva tēla un līdzības. Un draudzība vai mīlestība ir kaut kas tāds, uz ko ar varu nevar piespiest. Ar varu var panākt paklausību, padevību, pazemošanos. Bet ar varmācību gan nevienu mīlēt nevar piespiest. Draudzībai un mīlestībai jānāk brīvprātīgi.

Tiktāl labi. Dievs ir radījis cilvēku šim mērķim. Bet tagad tālāk vai Tas Kungs ir radījis cilvēku ar pašam savu mērķi, savu uzdevumu? Šeit atbilde arī ir jā. Un, ja kāds no mums sevi uzskata par Kristus cilvēku, ja kāds pats sevi uztver kā debesu valstības kandidātu, tad arī mums būtu jācenšas noskaidrot, ko Visaugstākais no mums sagaida, ko Viņš gribētu redzēt.

Vēstulē ebrejiem ir šāda vērtīga pamācība: "Turēsimies nešaubīgi pie cerības apliecības, jo uzticams ir tas, kas apsolījis. Un vērosim cits citu, lai paskubinātu uz mīlestību un labiem darbiem, neatstādami savas sapulces, kā daži ir paraduši.." Vai mēs šajos vārdos atrodam kādu kopsaucēju? Jā gan uzsvars šeit ir uz darīšanu, uz aktivitātēm. Draudzes ļaudīm būs turēties pie apliecināšanas, paskubināt citam citu un piedalīties draudzes sapulcēs. Savā ziņā šie pāris panti der kā visas Vēstules ebrejiem kopsavilkums, jo visas šīs vēstules jēga ir izsakāma šādi: Kristus ļaudīm atpūta nāk, tuvojas nedēļas nogale, taču, kamēr ir darbadienas, ir jāstrādā. Un šī darbība nav domāta, lai nopelnītu pestīšanu, lai mēs saņemtu debesu valstību kā algu. Nē, pestīšana ir Dieva darbs, un Viņš caur Kristu ir to jau paveicis. Mūsu darbība izriet no tā, ka mēs esam Kristus ļaudis, ka mūsu pienākums ir rīkoties pēc iespējas Dievam tīkamā veidā.

Līdzīgu domu izsaka Svētais Pāvils Ef. 2:4-10 tekstā, īpašu uzmanību pievērsīsim teksta noslēgumam: "Jo no žēlastības jūs esat pestīti ticībā, un tas nav no jums, tā ir Dieva dāvana. Ne ar darbiem, lai neviens nelielītos. Jo mēs esam Viņa darbs, Kristū Jēzū radīti labiem darbiem, kurus Dievs iepriekš sagatavojis, lai mēs tajos dzīvotu.” Tātad šeit ir lakonisks pārskats par to, kā Tas Kungs uzlūko darbus, Viņa paša un arī mūsu. Dievs mums ir devis ticību, iespēju ticēt patiesi, tas nav no mums, tā ir Svētā Gara iedarbība mūsos. Lūk, kā Dievs vēl cenšas pasargāt no lepnības tos, kuriem ir stiprāka ticība vai dziļāka atziņa, tas viss nāk no "Augstākajām Instancēm”, lai nebūtu pamata lielībai.

Taču tad seko otrā daļa tie darbi, kurus Dievs no mums sagaida. Mēs esam "Kristū Jēzū radīti labiem darbiem, kurus Dievs iepriekš sagatavojis, lai mēs tajos dzīvotu". Tas ir pateikts skaidri un nepārprotami. Mums visiem, mums ikvienam Dievs jau ir sagatavojis darbu, jau sen to paredzot. Kas tad ir šis uzdevums, kāda ir mūsu misija? Ne jau neiespējamā misija, jo Tas Kungs ļoti labi zina, ko mēs spējam un ko mēs nespējam. Vai mums ir dots zināt, ko tieši Dievs gribētu redzēt mūs darām? Bieži vien jā. Dieva aicinājums var izpausties arī tādējādi, ka mūsu priekšā tiek nolikta acīmredzama vajadzība un mums ir iespēja šo vajadzību apmierināt.

Un, ja tā nav, tad apdomāsimies, kādas ir kalpošanas iespējas draudzē. Ir tik daudzas nozares, kur gandrīz jebkurš var pielikt roku. Piepalīdzēt garīgā kalpošanā, baznīcas uzpošanā, vecu vai slimu draudzes locekļu apciemošanā vai aprūpē, piedalīties talkās, dāmu komitejas darbā. Lūk, šis saraksts ir itin garš.

Tātad, cerams, ir kļuvis mazliet skaidrāks jautājums par to, kāpēc Dievs ir radījis cilvēku. Tāpat ceru, ka ir radusies labāka izpratne par to, ko Tas Kungs no mums sagaida šajā dzīvē. Būtu žēl konstatēt, ka mūsu gadījumā Dievs un Kristus ir velti pūlējušies. Āmen.

.

Likuma nezināšana neataisno (Ignorance is no excuse)

"Tad Ahimaācs izsaucās un sacīja ķēniņam: "Miers!" Un viņš noliecās ķēniņa priekšā uz sava vaiga pie zemes un sacīja: "Slavēts lai ir Tas Kungs, tavs Dievs, kas ir uzveicis tos vīrus, kuri bija savas rokas izstiepuši pret manu kungu un ķēniņu, tos nododams mūsu varā!” Tad ķēniņš sacīja: “Kā labi klājas tam jauneklim Absalomam?” Tad Ahimaācs atbildēja: “Kad ķēniņa kalps Joābs tavu kalpu nosūtīja, tad es gan redzēju lielu ļaužu drūzmu, bet es nezinu, ko tas nozīmēja." Tad ķēniņš sacīja: "Paej tālāk un nostājies te!" Tad viņš gāja un nostājās. Pa to laiku bija jau pienācis etiopietis un sauca: "Mans kungs un ķēniņ, atļauj man pasludināt labu vēsti, ka Tas Kungs ar taisnu spriedumu ir tev piešķīris uzvaru pār visiem tiem, kas vien bija pret tevi sacēlušies!" Tad ķēniņš jautāja etiopietim: "Bet vai jauneklim Absalomam klājas labi?" Un etiopietis atbildēja: “Lai tā, kā šim jauneklim klājas, klātos visiem mana kunga un ķēniņa ienaidniekiem un visiem tiem, kas pret tevi ar ļaunu nolūku saceļas!"

2. Sam. 18:28-32

“Jo no Tā Kunga es esmu saņēmis, ko arī jums mācīju: ka Tas Kungs tanī naktī, kad tas tapa nodots, ņēma maizi, pateicās, pārlauza un sacīja: ņemiet, ēdiet, tā ir Mana miesa, kas par jums top dota; to dariet, Mani pieminēdami, -tāpat arī biķeri pēc vakarēdiena un sacīja: šis biķeris ir jaunā derība Manās asinīs, To dariet, cikkārt jūs to dzerat, Mani pieminēdami. Cikkārt jūs no šīs maizes ēdat un no šī biķera

dzerat, pasludiniet Tā Kunga nāvi, tiekams Viņš nāk. Tad nu, kas necienīgi ēd šo maizi vai dzer Tā Kunga biķeri, tas būs noziedzies pret Tā Kunga miesu un asinīm. Bet lai cilvēks pats sevi pārbauda, un tā lai viņš ēd no šīs maizes un dzer no šī biķera. Jo, kas ēd un dzer, tas ēd un dzer sev pašam par sodu, ja viņš neizšķir Tā Kunga miesu. Tādēļ jūsu starpā ir daudz vāju un neveselu un diezgan daudz ir mirušu. Ja mēs paši sevi pārbaudītu, tad netiktu sodīti.’’

1. Kor. 11:23-31

2.    Sam. 18:28-32 teksts ir, ja tā var teikt, krietni savdabīgs. Vēl vairāk, varbūt pat būtu jāpabrīnās, kāpēc tas Bībelē vispār atrodas. Taču, ja tas tur rakstīts, tad jāsecina, ka Svētajam Garam bijis kaut kāds iemesls, kālab tas tur atrodas.

Samuēla 2. grāmatas 18. nodaļā aprakstītā situācija ir šāda: ķēniņa Dāvida dēls Absaloms ir sacēlies pret savu tēvu

-   un vienlaikus sacēlies arī pret savu ķēniņu. Katrai pusei ir savs karaspēks, un notiek asiņaina kauja. Absaloma spēkiem kauju zaudējot, pats Absaloms, visticamāk, metās bēgt. Taču, kad viņš jāja zem zaraina ozola, viņa mati aizķērās zaros, bet viņa rumaks devās tālāk. Tā Absaloms palika karājoties un viņu varēja viegli nogalināt, kas arī tika darīts.

Un tad nu gadījās, ka šī vēsts vienlaikus priecīga un tomēr sēru pilna bija jādara ķēniņam zināma. Ieradās divi vēstneši kāds etiopietis un Ahimaācs, Cadoka dēls. 2. Samuēla grāmatas tekstā tad arī aprakstītas abu vēstnešu gaitas. Ahimaācs pienāca pirmais un Dāvidam pavēstīja labās ziņas dumpinieki bija pieveikti; taču sliktās ziņas viņš paturēja pie sevis, lai gan pats labi zināja, ka Absaloms bija miris. Toties etiopietis pavēstīja ķēniņam pilnu vēstījumu, gan prieka, gan sēru vēstis.

2. Samuēla grāmatas 18. nodaļa it labi varētu iederēties kādā vēstures grāmatā vai pat politisko zinātņu lekcijā. Bet kāds visam tam sakars ar Svētajiem Rakstiem? Kāda tur ir saistība ar mūžību, ar debesu valstību, ar garīgajām realitātēm? Ko Svētais Gars vēlas mums šeit pateikt?

ļa būsim pavirši, tad varbūt secināsim: jā, laikam ceturto bausli vajadzētu arī ievērot. Kā to vēsta no mana tēva un sievastēva atmiņu vācelēm ņemtais pantiņš:

Nāciet bērni šurp ar bariem,

Skatieties uz ozolu:

Redziet tur zem kupliem zariem Absalomu pakārtu.

Mācieties tad vēl turklāt Tēv’ un māti godināt.

Nevajag sacelties pret vecākiem. Ja kāds to darīs, tad varbūt nāksies karāties aiz matiem zem kupla ozola zariem. Vai, ja nu tomēr ir jādumpojas pret tēvu, tad pirms tam vajag matus nogriezt īsus.

Esmu pārliecināts, ka šeit varam atrast daudz dziļāku nozīmi. To mums labāk palīdzēs aptvert fragments no pravieša Ecēhiēla grāmatas 37. nodaļas (Ecēh. 37:1-3): "Tas Kungs mani garā aizveda kādas ielejas vidū, kas bija pilna ar miroņu kauliem. Un Viņš mani vadāja starp tiem pa klajumu šurpu turpu, un to bija ļoti daudz.. Un Viņš man jautāja: "Cilvēka bērns, vai šie kauli var kļūt atkal dzīvi?"Es atbildēju: "Kungs, mans Dievs, Tu to zini.""

No vienas puses, labi, ka pravietim bija pietiekami goda prāta, ka viņš bija gatavs atzīties savā nezināšanā un nevis Tā Kunga priekšā spēlēt viszinīti. Ir tāda mācītāju kategorija

-   un ne tikai mācītāju vien kuriem patīk izlikties, ka viņi

visu zina, it īpaši par Dieva lietām. No šādiem cilvēkiem būtu ieteicams pēc iespējas izvairīties, bet tās ir tikai manas domas. Katrā ziņā Ecēhiēls neuzskatīja sevi par tādu gudrīti. Un viņš tad arī dabūja spēcīgu mācību stundu no paša Visuvarenā, un pēc tam pravietis dalījās arī ar mums šajā vīzijā.

Un ko mēs no tā varam mācīties? To, ka mums visiem būtu jābūt gataviem mācīties. Mēs drīkstam nezināt visu par Dieva lietām patiesi, neviens cilvēks vienkārši to nespēj aptvert. Pat Kristus Savā miesas laikā pasaulē bija atteicies no Savas dievišķās zināšanas. Tātad nav nekas slikts, ja mēs kaut ko nezinām.

Slikti ir tas, ja mēs negribam zināt, ja mums šīs lietas neinteresē. Jo mēs ikviens kādreiz stāvēsim Ķēniņa priekšā un mums būs jāatskatās ne tikvien par mūsu darbiem, ne tikvien par mūsu vārdiem, bet arī par mūsu domām. Ko esam domājuši, kam esam pievērsuši uzmanību, un kam mēs neesam pievērsuši uzmanību, kas ir bijis būtisks mūsu dzīvēs, un ko mēs esam pametuši novārtā. Dievs mums nepārmetīs, ja mēs nezinām to, ko vispār nespējam zināt. Taču būs daudz sliktāk, ka mēs troņa priekšā nespēsim atbildēt par to, kas mums būtu bijis jāzina.

Ņemsim to vērā, aplūkojot šo 1. Kor. 11:23-31 tekstu, kura daļa ir mums labi pazīstama, jo to mēs dzirdam katru reizi, kad tiek iestādīts Svētais Vakarēdiens. Taču daudz mazāk pazīstami ir nākamie vārdi. Pārlasīsim vēlreiz, ko apustulis Pāvils grib darīt mums zināmu: “Tad nu, kas necienīgi ēd šo maizi vai dzer Tā Kunga biķeri, tas būs noziedzies pret Tā Kunga miesu un asinīm. Bet lai cilvēks pats sevi pārbauda, un tā lai viņš ēd no šīs maizes un dzer no šī biķera."

Pirmām kārtām, es ceru, ka šie vārdi neatturēs kādu no

Vakarēdiena baudīšanas. Protams, neviens ar pilnu prātu negrib noziegties pret Tā Kunga miesu un asinīm. Nav sagadīšanās, ka Pāvils nākamajā teikumā uzsver baudīšanu, gan tikai pēc tam, kad baudītājs ir pats sevi pārbaudījis. Vakarēdiens, tāpat kā jebkura Dieva dāvana, mums nekam neder, ja mēs to nelietojam.

Otrām kārtām, tomēr vairāk parunāsim par šo sevis pārbaudīšanu. Dažs labs varbūt liks uzsvaru uz to, ka mums ir sevi jāatzīst par nožēlojamiem grēciniekiem un ka mums nebūtu tiesību nākt pie Tā Kunga galda. Taču pats Visuvarenais mums saka: tieši tādiem kā jums šis galds ir klāts. Un tā arī ir; ja tikai taisnīgajiem un bezgrēcīgajiem tur ir vietas, tad Kristus tur sēdēs viens pats, un Dievs to nav tā paredzējis, ļa Dievs dod kādu dāvanu, tad Viņš grib, lai tā darbojas un nevis stāv dīkā; lai to lietotu un nevis pamestu nelietotu. Un, tā kā šī dāvana nāk no paša Visuvarenā un tā ir tik būtiska mūsu mūžīgajai dzīvei, tad sevis pārbaudīšanai, sevis skološanai būtu jānododas ar visu sirdi un dvēseli, bez jebkādas paviršības.

Patiesi, šis nav vienīgais sevis pārbaudīšanas veids, kas būtu attiecināms uz Vakarēdiena sakramentu un, patiesi, uz visām mūsu attiecībām ar To Kungu. Mēs esam aicināti padziļināt savu garīgo atziņu, savas zināšanas Dieva lietās. Ja mums kaut kas patiesi interesē cilvēks, mājlops, automobilis, mūzikas instruments -, mēs taču, gluži dabiski, gribam par to vairāk zināt, gluži dabiski, sāksim ievākt informāciju. Un tas mums nebūs slogs mēs to darīsim ar pacilātu sirdi.

Un kā ir ar mūsu pestīšanu? Ar mūsu pēcnāves nākotni? Vai šis temats mūs interesē? Jā? Tad tas ir mūsu aicinājums, un vienlaikus mūsu pašu interesēs ir būt aizvien vairāk tajā iesaistītiem, aizvien labāk informētiem par to. Ķēniņa Dāvida priekšā nāca divi ziņneši, taču tikai viens jaudāja pateikt visu, kas bija nepieciešams. Tātad šeit ir gan labs, gan ne tik labs piemērs, no kā varam mācīties. Negribētos taču nonākt visu ķēniņu Ķēniņa priekšā, lai tad, kad Viņš prasītu: "Nu kā tad ir ar tavu dzīvi? Kāpēc tu šeit nāci? Ko tu no Manis gribētu?" es atbildētu: "Ak, es īsti nezinu." Āmen.

.

Nekustamā īpašuma darījums

"Jūs esat dzirdējuši, ka Es jums esmu sacījis: Es aizeimu un atkal nākšu pie jums. Ja jūs Mani mīlētu, jūs priecātos, ka Es aizeimu pie Tēva, jo Tēvs ir lielāks nekā Es. To Es jums jau tagad esmu sacījis, pirms tas notiek, lai, kad tas būs noticis, jūs ticētu. Es vairs daudz nerunāšu ar jums, jo nāk šīs pasaules valdnieks; pār Mani viņš gan nenieka nespēj. Bet lai pasaule zina, ka Es Tēvu mīlu un daru, kā Tēvs Man ir pavēlējis: celieties, iesim no šejienes!"

Jņ. 14:28-31

"Bet čūska bija visviltīgākā no visiem lauku zvēriem, ko Dievs Tas Kungs bija radījis. Tā teica sievai: "Vai Dievs Tas Kungs tiešām jums būtu aizliedzis ēst no visiem dārza kokiem?" Sieva teica čūskai: "Mums ir atļauts ēst no visiem dārza koku augļiem, bet par tā koka augļiem, kas ir dārza vidū, Dievs teicis: no tiem jums nebūs ēst, nedz to aiztikt, citādi jūs mirsit.” Tad čūska teica sievai:'Jūs nemirsit vis, bet Dievs zina, ka tanī dienā, kad jūs no tiem ēdīsit, jūsu acis atvērsies un jūs būsit kā Dievs, zinādami, kas labs un kas ļauns."

Un sieva vēroja, ka koks ir labs, lai no tā ēstu, un ka tas acīm ir tīkams un iekārojams, to uzskatot. Un viņa ņēma no koka un ēda, un deva arī savam vīram, kas bija pie viņas, un tas arī ēda."

1. Moz. 3:1-6

"Ko viņš te meklē? Kāda bezkaunīga iedrošināšanās! Nē, šāda provokācija Man gan nav jāpanes. Ir pienācis laiks šim bezkauņam darīt galu!” Šos vārdus mēs neatrodam Bībelē, taču nemaz nebūtu tik liels pārsteigums, ja Dievs kaut ko tādu būtu teicis, konkrēti, Ijaba grāmatas 2. nodaļā. Tur ir rakstīts: "Un notika kādu dienu, kad Dieva dēli [t. i., eņģeļi] nāca, lai nostātos Tā Kunga priekšā, tad arī sātans nāca viņu starpā, lai nostātos Tā Kunga priekšā. Un Tas Kungs sacīja sātanam: "No kurienes tu nākdams?" Un sātans atbildēja Tam Kungam: "Es klejoju apkārt pa zemes virsu un to pārstaigāju"" (īj. 2:1-2).

Tātad eņģeļu sapulce Dieva priekšā. Varbūt pilnsapulce. Varbūt nozaru vadītāju sapulce. Varbūt… planētu pārvaldnieku sapulce. Un te, lūk, sātans arī ir klāt. Viņš ir nācis no ceļojuma, no klejojuma pa visu zemes virsu, jā, mēs varam nešaubīties, ka sātans eksistē un ka viņš pasaules gaitās ir ļoti aktīvs.

Patiesi, aktīvs. Taču -ar kādu nolūku? Kas viņam dod ' * tiesības pastaigāties pa pasauli tā, it kā tā būtu viņa mājas pagalma mauriņš? Un kā tas nākas, ka viņš var nesodīts parādīties Dieva priekšā, it kā viņam būtu kādas tiesības to darīt? Un kāpēc Dievs neuztver sātana klātbūtni kā nepanesamu bezkaunību un attiecīgi nereaģē?

Atbildes uz šiem jautājumiem varam meklēt 1. Mozus grāmatā. Vispirms paskatīsimies uz 1. nodaļas 26. pantu: "Tad Dievs sacīja: "Darīsim cilvēku pēc Mūsu tēla un pēc Mūsu līdzības; tie lai valda pār zivīm jūrā un pār putniem gaisā, un pār lopiem, un pār visu zemi.."" Lūk, kā Dievs, radot cilvēku, darīja to pēc Sava tēla un līdzības un vienlaikus deva viņam valdīšanu pār zemi un visu, kas tanī. Lieliski… Un tomēr starplaikā ir noticis kaut kas, kas šo varu ir cilvēkam atņēmis un atdevis citam proti sātanam. Kā tas notika?

1.  moz. 3:1-6 tekstā aprakstīta Ādama un Ievas grēkā krišana. Tajā laikā nebija 10 baušļu, nebija piecu Mozus grāmatu ar daudzajiem Dieva likumiem. Bija tikai viens vienīgs Visuvarenā aizliegums neēst no laba un ļauna atzīšanas koka augļiem. Viens pats "nedrīkst" un ko cilvēks dara? Varat trīs reizes minēt.

Sekas nepārprotami bija daudz smagākas, nekā cilvēks spēja iedomāties. Vispirms nāve ienāca pasaulē. Varbūt Ādams un Ieva nesaprata, kas īsti ir nāve, jo viņi to nekad nebija pieredzējuši. Varbūt kaut kas tik miglains, tik abstrakts tiem nešķita īpaši bīstams. Taču tas varbūt nav viss. Jums varbūt šajā jautājumā ir savas domas, un es manis teikto nepasniedzu kā dievišķo patiesību, taču man šķiet, ka šeit ir noticis negaidīts "nekustamā īpašuma" darījums. Sātans ir pārņēmis pasaules valdīšanu no "sākotnējiem pilnvarniekiem” Ādama un Ievas.

Kā tas varētu būt noticis? Iespējams, ka šādi: sātans, nomaskējies par čūsku, kārdina mūsu senčus. Tie pakļaujas un grēko. Taču kas bija tas grēks? Ēst vienu augli vairāk? Nē pamatā grēks bija nepaklausība, Dieva vienīgā baušļa pārkāpšana. Sātans nespēja piespiest cilvēkus grēkot, bet šoreiz ar kārdināšanu vien pietika.

Bet kas tālāk? Kā šī lietas izskatījās, skatoties no Dieva, no Dieva taisnības puses? Varbūt, ka Tas Kungs sprieda šādi: ak, tā, jūs drīzāk klausīsit sātanu nekā Mani? Labi, lai tā notiek. Viņš tagad ir noteicējs pasaulē. Redzēsim, kā jums patiks dzīvot tādā pasaulē, kuras kungs ir viņš.

Jā, tas diez kas nav. Vai Visuvarenajam īstenībā bija šāds domu gājiens, to nevaram droši apgalvot. Taču to, ka sātanam ir valdīšana šinī pasaulē kaut vai ierobežota, -to apstiprina Svētie Raksti. Kārdinot Jēzu (laimīgā kārtā šeit velns cieta neveiksmi), sātans apgalvoja: "Es tev došu visu šo varas pilnību un šo godību, jo tā man nodota, un, kam

es gribu, tam es to varu dot” (Lk. 4:6). Ievērosim, ka Jēzus nesāka sirsnīgi smieties un neteica: "Ko tu te māžojies, Manam Tēvam pieder visa varas pilnība un godība.”

Jāņa evaņģēlijā šo domu izsaka pats Kristus. Kā rakstīts Jāņa evaņģēlija tekstā, Jēzus saka: "Es vairs daudz nerunāšu ar

Kas tad ir šis pasaules valdnieks?

Augstais priesteris Kajafa? Poncijs Pilāts? Romas imperators? Baraks Obama?

jums, jo nāk šīs pasaules valdnieks; pār Mani viņš gan nenieka nespēj.” Kas tad ir šis pasaules valdnieks? Augstais priesteris Kajafa? Poncijs Pilāts? Romas imperators? Baraks Obama? Nu nē. Tas, šajā kontekstā, var būt tikai un vienīgi pats nelabais. Jā, Dievam un Jēzum viņš kaitēt nevar, vismaz ne tieši. Taču tas neatņem nelabajam to "zemesgrāmatas ierakstu", kuru viņam iedeva divu cilvēku nepaklausība.

Pēc Visaugstākā plāna, sātanam ir dota reāla vara. Taču tā izvēle, kura bija Ādamam un Ievai, ir arī mums. Mēs varam klausīt vai nu Tam Kungam, vai tam otram kungam. Neviens mūs nevar piespiest rīkoties tā vai citādi Dievs mūs skubina uz labo, bet sātans kārdina. Taču par sekām, tāpat kā Ādams un Ieva, arī mēs atbildēsim paši. Āmen.

.

1000 gadi un viena diena

"Bet tagadējās debesis un tagadējo zemi glabā un uztur tas pats vārds ugunij un bezdievīgo cilvēku tiesas un pazušanas dienai. Bet to vien turiet vērā, mīļie, ka viena diena Tam Kungam ir kā tūkstoš gadi un tūkstoš gadi kā viena diena. Tas Kungs nevilcina Savu apsolījumu, kā dažiem tas šķiet, bet ir pacietīgs ar jums, negribēdams, ka kādi pazustu, bet ka visi nāktu pie atgriešanās. Bet Tā Kunga diena nāks kā zaglis, tanī debesis ar lielu troksni zudīs, un pasaules pamati degdami izjuks un zeme, un viss, kas uz tās radīts."

2.     pēt. 3:7-10

"Redziet, Dievs Tas Kungs nāk ar lielu spēku, un Viņa elkonis dod Tam uzvaru, Viņa alga ir pie Viņa, un Viņa atmaksa ir Viņa priekšā. Kā gans Viņš ganīs Savu ganāmo pulku. Viņš ņems jērus Savās rokās un tos nesīs Savā klēpī, un sargās avju mātes. Kas ir izmērījis ūdeņus ar sauju un aptvēris debesis ar savām rokām? Kas saņēmis zemes pīšļus traukā un kalnus nosvēris ar svariem un pakalnus rokas svaru kausā? Kas ir Tā Kunga Garam noteicis Tā apjomu, un kas bijis Viņa padoma devējs? Pie kā Viņš meklējis padomu, ka tas Viņam būtu mācījis gudrību un Viņam rādījis pareizo ceļu, Viņam devis atziņu un Viņu vadījis patiesības ceļā? Redzi, tautas ir kā piliens pie spaiņa, tās Viņam ir kā puteklītis svaru kausā! Salas ir kā smilšu arauds, ko Viņš pacel." jes. 40:10-15

Bībeles teksts no 2. Pētera vēstules atgādina man kādu gadījumu. Stāsta, ka reiz kāds ļoti sīksts un mantkārīgs

cilvēks lūdzis Dievu, teikdams apmēram šādi: "Dievs, Tava varenība un bagātība ir neizmērojama. Tev tūkstoš gadi ir kā viena diena. Mazs mirklītis! Cilvēkam tūkstoš gadi, Tev viens mirklītis. Tātad, pēc loģikas, desmit tūkstoš eiro būtu kā viena maza kripatiņa, kā desmit centu. Nu tad iedod man šo kripatiņu, iedod man to, kas Tev būtu kā desmit centu.” Stāsta, ka Dievs lūgšanu esot uzklausījis labvēlīgi, teikdams: "Labi. Došu tev šo kripatiņu. Pagaidi tikai vienu mirklīti.”

Varbūt šī anekdote var mums likt mazliet pasmaidīt. Bet varbūt, ka tā mums var likt mazliet dziļāk apsvērt apustuļa Pētera vārdus. Ko tad viņš īsti ir gribējis pateikt ar vārdiem: "Viena diena Tam Kungam ir kā tūkstoš gadi, un tūkstoš gadi kā viena diena."

Mazliet detalizētāku izklāstu varam atrast Vecajā Derībā, proti, pravieša Jesajas grāmatas 40. nodaļā. Te pravietis runā par gaidāmo tiesas dienu, par to brīdi, kad Tas Kungs parādīsies Savā spēkā un godībā. Taču, ja bijām uzmanīgi, mēs varējām kaut ko uzzināt par Dieva mērogiem, par to, kā Viņš rīkojas ar vērienu un, tajā pašā laikā, neskopojas ar detaļām, ar šķietamiem sīkumiem.

"Redziet, Dievs Tas Kungs nāk ar lielu spēku, un Viņa elkonis dod Tam uzvaru..Kā gans Viņš ganīs Savu ganāmo pulku. Viņš ņems jērus Savās rokās un tos nesīs Savā klēpī, un sargās avju mātes." Varbūt mēs šādus vārdus sagaidītu kādā Jaunās Derības tekstā. Varbūt tie mums atgādina To, kurš Sevi dēvēja par Labo Ganu. Bet šeit ir runa par Dievu Tēvu. Un, lūk, jau pravieša Jesajas laikā Svētais Gars ļāva šim Dieva runasvīram saprast, kā tad īsti izpaužas Tā Kunga varenība. Jā, Viņš nāk kā uzvarētājs; jā, Viņa pretinieki nespēs Viņa triecienus izturēt; un tomēr Viņš atradīs ir laiku, ir vēlmi nodarboties ar šķietamiem sīkumiem.

Un patiesi, turpmāk tekstā pravietis neskopojas ar Dieva varenības apliecinājumiem: "Kas ir izmērījis ūdeņus ar sauju un aptvēris debesis ar savām rokām? Kas ir saņēmis zemes pīšļus traukā un kalnus nosvēris ar svariem..?.. Redzi, tautas ir kā piliens pie spaiņa, tās Viņam ir kā puteklītis svaru kausā! Salas Viņam ir kā smilšu grauds, ko Viņš paceļ!"

Jesaja runā tēlaini, un tomēr viņa vārdi neatstāj ne mazāko šaubu par Tā Kunga varenības apjomiem, kuri patiešām ir neizmērojami. Debesis tas ir, kosmosu, tas ir, visumu Dievs gluži kā ar rokām aptver, kā kaut ko tādu, ko var ar pieciem pirkstiem satvert vai paņemt. Tā ir vara "ar lielo burtu".

Un tāpēc ir vēl jo vairāk apbrīnojami, ka šādai varai ir laiks nodarboties ar sīkumiem. Sīkumiem? Vai tad tā nav? Uz šī fona, salīdzinot ar šo varenību, vai tad viena cilvēka liktenis nešķiet sīkums? Nenozīmīgs? Aizmirstams? Ja vesela tauta, jā, vairākas tautas ir puteklītis Visuvarenā svaru kausā, kur nu vēl viens cilvēks, viena ģimene vai viena draudze…

"Viņš ņems jērus Savās rokās un tos nesīs Savā klēpī." Te, lūk, ir atbilde. Visuvarenajam Kungam katrs indivīds ir ievērojams, saudzējams, aprūpējams, neaizmirstams. Nav tāda cilvēka šajā pasaulē, par kura likteni Dievs neinteresētos. Šajā ziņā Tas Kungs bieži vien ir izteikts pretstats cilvēkam. Vēl tagad atceros kādas bēres, kurās nācās izvadīt sievieti, kas bija zaudējusi cīņu ar savu atkarību. Liela daļa sērotāju bija tādi, kuriem pašiem, nepārprotami, it labi garšoja grādīgi dzērieni un kuri tomēr pie kapa izrādīja tādu kā pārākuma sajūtu. Nācās tiem atgādināt, ka aizgājējai piederēja neizsakāmi liela bagātība viņa bija cilvēks, par kuru Kristus, kā par ikvienu cilvēku, bija miris.

Šīs patiesības palīdz mums saprast to, ko apustulis Pēteris gribēja pateikt savā otrajā vēstulē. Ja tūkstoš cilvēku gadi ir pielīdzināmi vienai dienai Dieva priekšā, tas nozīmē, ka Visuvarenajam ir savs ilgtermiņa plāns. Tas ir bijis jau kopš pasaules radīšanas, un tas tiks īstenots. Paaudžu paaudzes nāk un iet, un laiks, kas cilvēkam šķiet neaptverami garš, Dievam patiesībā ir mirklītis. Nebūtu pārspīlēti teikt, ka Dievs plāno laika mērogos, kuri ir mērojami gadu simtos un tūkstošos, un ka vienmēr Viņa plāna sekmīgais noslēgums tuvojas.

Tajā pašā laikā, cilvēkam sekundes vai pat minūtes kādreiz var šķist ļoti īsas, ļoti pārejošas un varbūt nebūtiskas. Es atnākšu tā ap trijiem vai četriem viena stunda šurpu vai turpu, kāda tur starpība? Bet ar Dievu tā nav. Viņam ir gan laiks, gan enerģija, gan vēlme iedziļināties līdz pat tādām detaļām, ko cilvēks norakstītu kā sīkumus.

Kālab visi šie vārdi ir nozīmīgi? Ja cilvēks jūtas pamests, ja liekas, ka ļaunums trako un gūst virsroku, ja šķiet, ka Dievs ir zaudējis kontroli vai ir kļuvis vienaldzīgs, tad šiem vārdiem būtu jābūt par lielu mierinājumu un stiprinājumu. Visuma pavadas nav izslīdējušas Dievam no rokas, un Viņam nebūt nav vienalga, kas notiek ar Viņa radību. Viņam nav vienaldzīgs tā cilvēka liktenis, par kuru Viņa Dēls ir miris.

Viņa žēlastība nāk, Viņa saudzēšana kopā ar Viņa tiesu. Viņš pats grib saudzēt it īpaši tos, kas ir Viņa ļaudis. Vai mēs gribam Tā Kunga svētību? Labi, mēs to arī dabūsim… Kaut arī varbūt būs jāpagaida viens mirklītis. Āmen.

.

Mans Dievs ir vētru pavēlnieks

"Tas Kungs ir ķēniņš! Lai līksmojas zeme, lai priecājas līdzi jūras salas lielā pulkā! Padebeši un tumsa ir ap Viņu, taisnība un tiesa ir Viņa troņa balsti. Uguns iet Viņa priekšā un sadedzina visapkārt Viņa ienaidniekus. Viņa zibeņi apgaismo pasauli, zeme to redz un trīc bailēs. Kalni izkūst kā vasks Tā Kunga, visu zemju augstā valdnieka, priekšā. Debesis sludina Viņa taisnību un taisnīgumu, un visas tautas redz Viņa godību. Apkaunoti lai kļūst visi elku tēlu kalpi, kas lepojas ar saviem elkiem; Viņa priekšā zemojas visi elki, Ciāna klausās un priecājas, Jūdas meitas līksmo par Tavām tiesām, ak, Kungs! Jo Tu, Kungs, esi Visuaugstākais pār visu pasauli, esi ļoti augstu pacelts pār visiem dieviem. Jūs, kas To Kungu mīlat, ienīstiet ļaunu! Viņš pasargā Savu svēto dvēseles, Viņš tās izglābj no bezdievju rokas. Gaisma atspīd taisnajam, un prieks atmirdz tiem, kas sirdī skaidri. Priecājieties, jūs taisnie, par To Kungu un teiciet Viņa svēto Vārdu!"

Ps. 97

"Un Viņš iekāpa laivā, un Viņa mācekļi Tam sekoja.

Un redzi, liela vētra sacēlās jūrā, tā ka viļņi laivai gāzās pāri, bet Viņš gulēja. Un tie piegāja pie Viņa un modināja Viņu, sacīdami: "Kungs palīdzi mums, mēs grimstam!" Un Viņš uz tiem saka:"Kam esat tik bailīgi, jūs mazticīgie?" Un Viņš cēlās, apsauca vēju un jūru, un iestājās pilnīgs klusums.

Bet cilvēki brīnīdamies sacīja: "Kas Tas tāds, ka vēji un jūra Tam paklausa?"”

Mt. 8:23-27

Kāda ķiniešu prātula mums māca, ka ūdens gan nes kuģi, taču ūdens to arīdzan spēj apgāzt. Šajos vārdos atrodama liela patiesība. Vislielākie braucamrīki, kādus cilvēks darina, ir tieši kuģi. Neviena lidmašīna, neviens sauszemes transportlīdzeklis lieluma un smaguma ziņā nevar sasniegt to patiesi iespaidīgo masu, kāda ir mūsdienu superlielajiem tankkuģiem vai arī Amerikas Savienoto Valstu lidmašīnu bāzes kuģiem. Patiešām, lielākie kuģi ir milzīgi, un tie var nest iespaidīgu kravu vai tūkstošiem cilvēku.

No otras puses, ūdens spēj nogremdēt pat visvarenākos kuģus. Kad saceļas īsta vētra, pat vislielākais, visdrošākais kuģis ir pakļauts nopietnām briesmām, -jo īsti spēcīga jūras vētra, orkāns vai taifūns jebkuru kuģi mētās pa viļņiem kā nieka skaliņu. Vienīgā starpība ir tā, ka, īstajam skaliņam nogrimstot, liels cilvēku skaits netiek pakļauts nāves briesmām.

Senie jūdi nebija jūrnieku tauta. Tieši otrādi, viņiem ne visai patika kuģot, un sirds dziļumos dažs labs pat baidījās no jūras. Un ne jau nu bez iemesla to laiku kuģi ne tuvu nebija tik droši kā mūsdienu. Jūra jūdiem bija kaut kas svešs, kaut kas atbaidošs, kaut kas loti mulsinošs. Taču to var loti

' j »

labi saprast, jo pat pieredzējuši jūrnieki saskata viļņos kaut ko neizdibināmi lielu un varenu. Savā laikā pazinu kādu bijušo Amerikas kara flotes matrozi. Viņa liecība par to, kā uz cilvēka psihi un ticību iedarbojas kārtīga okeāna vētra, bija ļoti iespaidīga. Viņš bija secinājis, ka, redzot un, piedzīvojot šādu dabas varenību, nevar nejust bijību tās Radītāja priekšā.

Pievērsīsimies Bībeles fragmentam par grēku plūdiem: "Tad Dievs atcerējās Nou, kā arī visus zvērus un visus lopus, kas bija ar viņu šķirstā. Un Dievs lika vējam pūst pār zemi, tad ūdeņi kritās. Dzelmju avoti un debesu logi aizvērās, un lietus mitējās līt no debesīm. Un ūdeņi sāka kristies pēc simts piecdesmit dienām, šurpu turpu noskriedami, bet desmitā mēneša pirmajā dienā nāca redzamas kalnu virsotnes. Un pēc četrdesmit dienām Noa atvēra šķirsta logu, ko bija taisījis, un izlaida kraukli. Tas laidās, šurp un turp lidinādamies, kamēr ūdeņi nokritās zemes virsū. Tad viņš izlaida balodi no to vidus, kas bija ar viņu šķirstā, lai vērotu, vai ūdeņi nav noskrējuši zemes virsū. Bet balodis neatrada vietu, kur apmesties, un atgriezās šķirstā..Un viņš gaidīja vēl septiņas dienas un pēc tam atkal izlaida balodi no šķirsta. Tad balodis atgriezās tā ap vakara laiku, un, redzi, noplūkta olīvas lapa bija viņa knābī,un Noa tūdaļ noprata, ka ūdeņi zemes virsū bija noskrējuši" (1. Moz. 8:1-11).

Kad domājam par grēku plūdiem, dažkārt mēs pievēršamies tam, kā Noa, kaimiņu apsmiets, būvē šķirstu tālu prom no jūras un kā Dievs padara dzīvniekus paklausīgus, tā darot iespējamu viņu izglābšanu. Taču padomāsim arī par to, kāda pasaule izskatījās tad, kad Dieva pacietības mērs bija piepildīts, kad cilvēku grēcīgums Tam Kungam vienkārši bija apnicis. Ir viena lieta piedzīvot kādu jūras vētru, kas ilgst pāris stundu vai pat pāris dienu. Bet pavisam cita lieta ir izjust tādu Dieva varenību un bardzību, ka lietus gāž četrdesmit dienas, ka applūdusi visa pasaule, ka pat kalni ir nogremdēti un ka tikai pēc desmit mēnešiem

-   trīssimt dienām kalnu virsotnes kļūst redzamas.

Dievs nemēdz lietot teatrālas metodes, nemēdz apžilbināt cilvēkus ar Savu varenību, tā padarot tos ticīgus vai dievbijīgus. Tas Viņam būtu smieklīgi viegli, taču tas nav Viņa stils. Tomēr šad un tad Visuvarenais nolemj viena vai otra iemesla dēļ parādīt pasaulei un tās cilvēciņiem mazu, mazu kripatiņu no Sava spēka. Un to var raksturot ar vārdu "iespaidīgs”.

Mt. 8:23-27 tekstā aprakstītais notikums šķietami atšķiras no grēku plūdiem, kaut vai mēroga ziņā. Pirmām kārtām, šeit nav runas par visu pasauli vai vismaz lielu tās dalu, bet tikai par vienu, kaut palielu, ezeru. Otrām kārtām, briesmām pakļauti nebija cilvēku simti vai tūkstoši, bet gan tikai Jēzus Kristus un Viņa 12 mācekļi. Un, kaut gan Galilejas jūrā vētras mēdz būt pēkšņas, bez brīdinājuma un visnotaļ bargas, tās bija tādas, ar kurām vietējie zvejnieki, no kuru vidus nāca arī daudzi mācekļi, bija iemācījušies rēķināties. Protams, ja tās uznāk, daudz drošāk būtu justies uz sauszemes…

Taču tai brīdī Jēzus un Viņa mācekļi bija uz jūras. Un ko šai briesmu brīdī dara Jēzus? Viņš mierīgi snauž. Tas var nozīmēt tikai vienu: ka Viņš bija tik noguris, ka Viņš varēja aizmigt mazā zvejas laivā. Kā varam iedomāties, tā nav visērtākā guļasvieta. Tomēr, ja cilvēks ir strādājis, viņa nogurums ir saprotams un viņa vēlme atpūsties ir godam nopelnīta. Jā, un šī patiesība attiecas arī uz pašu Kristu, jo, pieņemdams miesu, Viņš pieņēma arī tās vājumu izsalkumu, slāpes, sakaršanu un nogurumu.

Un tad nu uznāk vētra un pārbijušies mācekļi modina Jēzu, jo šķiet, ka būs slikti. Žēl mācekļu un Jēzus kopīgās gaitas ir tik tikko sākušās, un nu tam visam būs gals kādā Galilejas jūras vētrā. Protams, Jēzus ir runājis ar vēl neredzētu spēku un autoritāti, Viņš ir dziedinājis slimos, bet, skaidra lieta, tam tagad ir maz nozīmes. Vētra ir spēcīga, laiva maza, viļņi augsti, un kurš tad var līdzēt šādā situācijā? Bet nu vismaz Jēzus ir jāuzmodina, jo Viņš ir tas, kurš vienmēr ir zinājis, ko darīt. Tā arī mācekļi modināja Jēzu, un viņu vārdos ir

jaušama sensenā un tomēr mūsdienās bieži lietotā frāze: dari taču kaut ko!

Neskatoties uz mācekļu lielo izbīli, Jēzus, šķiet, nemaz neuztraucās. Turpretim Viņš tiem uzdod "teoloģijas eksāmenu”: “Kam esat tik bailīgi, jūs mazticīgie?” Kam esat tik bailīgi? Kā Tu pats ļoti labi redzi, mēs taču grimstam! Ā, bet Jēzus kaut ko zina, ko mācekļi nezina. Šis pats Kristus, gan pazīdams nogurumu, slāpes un tā joprojām, tomēr ir Sava Tēva Dēls. Viņa Tēvs var applūdināt visu pasauli un pēc tam likt lietum apstāties. Dēlam ir tik vien pūles kā apsaukt kādu diezgan nelielu vētriņu. Jēzus “neļaus Savai laivai grimt", un Viņam ir tāda vara, ka Viņš var to panākt, to glābt, tikai "Savu vārdu sakot".

Interesanta lieta, šis brīnums. No vienas puses, tas bija vienkāršas nepieciešamības motivēts. Jēzum nākotnē gan bija paredzēta nāve, bet ne noslīkšana. Tāpat apustuļiem arī nākotnē bija paredzēti savi uzdevumi. Tas viss nedrīkstēja beigties Galilejas jūras dzelmē. Un

tālab arī Jēzus rīkojās izšķirīgi. No otras puses, Kristus nepārprotami atklāj Sevī tādu varu, kas daudziem likās un vēl tagad liekas neiespējama. Jo mācekļi izbrīnās un varbūt mazliet baiļu pilni uzdod jautājumu mums šodien, šeit: "Kas Tas tāds, ka vēji un jūra Tam paklausa?" Āmen.

Jo mācekļi izbrīnās un

varbūt mazliet baiļu

pilni uzdod jautājumu mums šodien, šeit:"Kas Tas tāds, ka vēji un jūra Tam paklausa?"

.

Ja labi grib…

"Un jūs būsit visu ienīsti Mana Vārda dēļ. Bet, kas pastāv līdz galam, tas taps izglābts. Bet, kad tie jūs vajā šinī pilsētā, tad bēdziet uz citu. Patiesi Es jums saku: jūs nebūsit vēl izstaigājuši Israēla pilsētas, tiekams Cilvēka Dēls nāks. Māceklis nav augstāks par savu mācītāju, nedz kalps par savu kungu. Māceklim pietiek, ja tas top kā viņa mācītājs un kalps kā viņa kungs; ja tie nama kungu saukuši par Belcebulu, tad jo vairāk viņa saimi."

Mt. 10:22-25

",Bet kam Es šo cilti līdzināšu? Tā ir līdzīga bērniem, kas sēd tirgus laukumā un uzsauc saviem biedriem, sacīdami: mēs jums stabulējām, un jūs nedejojāt; mēs jums sēru dziesmas dziedājām, un jūs neraudājāt. Jo Jānis atnāca, viņš ne ēda, ne dzēra; un tie saka: viņam ir ļauns gars. Cilvēka Dēls atnāca, Viņš ēd un dzer; un tie saka: redzi, kāds negausis un vīna dzērājs, muitnieku un grēcinieku draugs, un gudrība attaisnojas ar saviem darbiem."

Mt. 11:16-19

Stāsta, ka reiz Padomju Savienībā notikuši čekas skolas gala eksāmeni. Instruktors esot aizvedis kursantus pļavas vidū, kur stāvējis vientuļš ozols. Gala eksāmena uzdevums bijis ļoti vienkāršs kursantiem šim kokam "jāpiesien lieta". Tie apmulsuši esot staigājuši kokam apkārt un skatījušies: jā, tur aug koks, lapas jau zaļo, un viss. Kursanti instruktoram esot atbildējuši, ka ozolam lietu piesiet nevar.

Vecais čekists sācis ārdīties: "Truliķi, pašus uz Sibīriju vajadzētu aizsūtīt! Es jums rādīšu, kā tā lieta darāma.”

Iespiedis dūres sānos, ar lepni paceltu galvu vienreiz apgājis ozolam apkārt, tad pēkšņi apstājies un niknā balsī uzbrēcis: "Ahā! Metīsi ēnu uz Padomju zemi?"

Nav būtiski, vai šāds gala eksāmens ir jebkad noticis. Šoreiz svarīga ir tā gudrība, ko no šī stāsta varam mācīties. Proti, ja labi gribēs, tad vienmēr būs kādi, kuri piekasīsies par mazāko sīkumu. Un, pat ja nav šī sīkuma, tad arī to var sarūpēt, ja tikai pieliek pietiekamas pūles. Ja labi grib…

Abi minētie Bībeles teksti ir atrodami Mateja evaņģēlijā un turklāt diezgan tuvu viens otram. Kāda ir stratēģiskā situācija? 10. nodaļā Jēzus ir devis mācekļiem varu pār nešķīstiem gariem, tos izdzīt, kā arī dziedināt visādas sērgas un slimības. Un kopā ar šīm pilnvarām Tas Kungs iedeva, tā sacīt, "kaujas uzdevumu": sludināt debesu valstības tuvumu, dziedināt slimos, uzcelt mirušos un izdzīt ļaunos garus.

Tiktāl labi. Mācekļi jau ir pietiekami nobrieduši, ka Kristus tos var izsūtīt vienus pašus, bez Viņa personīgās uzraudzības. Turklāt tiem ir dota grandioza vara viņi var veikt brīnumus! Viņi var dziedināt, izdzīt ļaunos garus un pat uzmodināt mirušos! Varbūt vienam otram šī vara sāka sakāpt galvā; varbūt daži no viņiem sāka justies lieli.

Un varbūt tieši tāpēc Jēzus deva līdzi arī šo brīdinājumu: "Jūs būsit visu ienīsti Mana Vārda dēļ. Bet, kad tie jūs vajā šinī pilsētā, tad bēdziet uz citu." Jā, ar visām šīm jaukajām pilnvarām jūs tiksit ienīsti. Jūs tiksit vajāti. Ar visu to, ka ļaudis redzēs jūs darām tādus brīnumus, dzirdēs jūs runājam ar tādu Svētā Gara spēku, jums būs pretestības papilnam.

Varbūt tieši šādā kontekstā ir saprotami Jēzus vārdi: "Māceklis nav augstāks par savu Mācītāju, nedz kalps par savu kungu. Māceklim pietiek, ja tas top kā viņa Mācītājs, un kalps kā viņa kungs; ja tie nama kungu saukuši par

Belcebulu, tad jo vairāk viņa saimi.” Jā, cienījamie apustuļu "kursanti". Jums visa šī opozīcija, visas šīs vajāšanas notiks, taču tas nav nekas nebijis. Jūsu Kungam un Mācītājam ir bijusi jāpiedzīvo opozīcija un zaimi, par spīti tam, ka Viņš ir pats Dieva Dēls. Savā veidā tas varbūt bija vissāpīgākais zaims, kas Kristum bija jādzird ka Visuvarenā Dēlu dēvē par sātanu. Ko gan grēcīgu cilvēku prāti nevar izdomāt… Ja labi grib…

Bet nu dzīve rit tālāk, mācekļi tiek izsūtīti, un arī pats Jēzus turpina ceļot, turpina sludināt. Tad atnāk Jāņa Kristītāja mācekļi ar svarīgu jautājumu. Tos atlaidis, Jēzus dod Savu visnotaļ pazīstamo vērtējumu par Jāni: "..tas ir augstāks nekā pravietis. ..no sievām dzimušie neviens nav cēlies lielāks par Jāni Kristītāju; bet mazākais debesu valstībā ir lielāks par viņu."

Un tad Jēzus atgādina vēl vienu rūgtu patiesību par Savu un apustuļu kalpošanu. Kā jau dzirdējām šīs dienas sprediķa tekstā: "Jānis [Kristītājs] atnāca, viņš ne ēda, ne dzēra; un tie saka: viņam ir ļauns gars.” Jā, Jānis turējās pie visaskētiskākajām praviešu tradīcijām. Kaut pats būdams no priesteru ģimenes, viņš netiecās pēc grezni rotātiem talāriem un dārga vīraka. Viņš dzīvoja tuksnesī, ēda siseņus un valkāja kamieļu spalvas drēbes.

Nu, par to jau vajadzētu viņu uzslavēt. Pasaulīgā godība, pasaulīgās ērtības, pasaulīgā manta viņam neko nenozīmēja. Viņam dzīves prioritāte bija Dieva vārda sludināšana, aicināšana uz grēku nožēlu un ceļa gatavošana Kristum. īsts pravietis, īsts Dieva vīrs. Taču tā laika čekistu sugas radinieki apgalvoja: viņam ir ļauns gars. Tāds acīmredzams dīvainis, tāds pusķerts kas tad cits tas varētu būt?

"Cilvēka Dēls atnāca, Viņš ēd un dzer; un tie saka, redzi, kāds negausis un vīna dzērājs, muitnieku un grēcinieku draugs." Ja nu Jāņa askētisma un bargās valodas dēļ varētu saprast viņam piedēvēto apsēstību, tad savukārt Jēzus ir pavisam citādāks sludinātājs: sabiedrisks, žēlīgs, gatavs saudzēt un nevis nosodīt grēcinieku. Viņš parāda Dieva mīlestību un piedošanu, īsts Dieva vīrs. Bet šoreiz Viņš tiek dēvēts par negausi un plītnieku, kas turklāt apgrozās pavisam nepareizās aprindās. Atkal slikti.

Un tad nāk Kristus gala vērtējums par šādu attieksmi: "Gudrība attaisnojas ar saviem darbiem." Ko tas īsti nozīmē? Nu, šķiet, to, ka, ja labi grib, var piekasīties jebkur. Ka var atrast argumentu, lai jebkuru sludinātāju, jebkuru pravieti, pat Dieva Dēlu pierakstītu sātana komandā. Un vai mums ir ilgi jāgudro, kura interesēs darbojas tas, kas patiesus Dieva ļaudis saista ar nelabo? Vai, visticamāk, tas nav pats velns, kurš tādus mājienus dod, šādas domas uzkurina? Jā gan, tāda "gudrība" iet labi roku rokā ar citiem Belcebula ļaužu darbiem.

Bet Kristus pats to piedzīvoja, un Viņš neslēpa to, ka Viņa ļaudīm būs jāpiedzīvo tieši tas pats. No pārbaudījumiem mēs neesam un nebūsim atsvabināti. Taču mēs varam lūgšanās griezties pie Tā, kurš zina, kā šāds cilvēks varētu justies, un kurš var un grib iežēloties par mums. Turklāt, ja mēs piedzīvojam šādus uzbrukumus, šādas zākāšanas, tad tā tomēr ir zīme, ka kaut ko darām pareizi. Āmen.

.

Debesu mielasta ģenerālmēģinājums

"Gavilējiet Dievam, jūs, visas zemes! Dziediet Viņa Vārda godībai, veltījiet Viņam jo diženu cildinājumu! Sakait Dievam: "Cik bijājami lieli ir Tavi darbi! Tavas varenības dēļ Tavā priekšā noliecas pat Tavi ienaidnieki! Visa pasaule lai zemojas Tavā priekšā un dzied Tev, slavē Tavu Vārdu!’’"

Ps. 66:2-4

"Trešajā dienā bija kāzas Kānā, Galilejā, un Jēzus māte bija tur. Bet arī Jēzus un Viņa mācekļi bija aicināti kāzās. Kad nu pietrūka vīna, Jēzus māte saka Viņam: "Viņiem nav vīna."Jēzus saka tai: “Kas Man ar tevi, sieva? Mana stunda vēl nav nākusi." Viņa māte saka sulaiņiem: "Ko Viņš jums teiks, to darait!’’ Bet tur stāvēja seši akmens ūdenstrauki pēc jūdu šķīstīšanās paražas, un katrā no tiem sagāja divi līdz trīs mēri. Jēzus saka viņiem: “Piepildait traukus ar ūdeni!” Un tie tos piepildīja līdz malai. Tad Viņš saka tiem: "Tagad smeliet un nesiet galda uzraugam!" Un tie to aiznesa. Kad nu galda uzraugs bija nobaudījis ūdeni, kas bija kļuvis par vīnu, nezinādams, no kurienes tas ir, kamēr sulaiņi, kas ūdeni bija smēluši, to zināja, tad galda uzraugs aicina līgavaini un viņam saka: “Ikviens cilvēks papriekš ceļ priekšā labo vīnu un, kad viesi ieskurbuši, mazāk vērtīgo, bet tu labo vīnu esi pataupījis līdz šim." Šī ir pirmā zīme, ko Jēzus darīja Kānā, Galilejā, atklādams Savu godību, un Viņa mācekli sāka Viņa ticēt."

Jņ. 2:1-11

Tā vien šķiet, ka netrūkst tādu, kas gribētu mums pateikt, ko mums būs darīt. Ko mums būs darīt, ko mums būs nedarīt,

kad mums būs darīt, kā mums būs darīt un tā joprojām. Mūs ir aplenkuši likumi, reglamenti, rīkojumi, normējumi un pavēles; un mēs no tā nevaram aizbēgt. Protams, tas viss mūs var nospiest, garīgi nogurdināt un padarīt vai nu vienaldzīgus, vai ciniskus.

Diemžēl cilvēkam nereti ir šāda attieksme arī pret Bībeli, pret Svētajiem Rakstiem. Arī tur, šķiet, Dievs to vien grib, kā cilvēkus aprakt ar likumiem un rīkojumiem. Tev nebūs grēkot. Tev būs klausīt To Kungu. Tev būs pildīt bauslību un arī Kristus pavēles. Tev būs mīlēt savu tuvāko. Tev būs domāt par citiem vairāk nekā par sevi. Un tā tālāk.

Taču šī attieksme ir greiza, jo ne tā Dievs to ir paredzējis. Labs piemērs ir Ps. 66:2-4 teksts: "Gavilējiet Dievam, jūs, visas zemes! Dziediet Viņa Vārda godībai, veltījiet Viņam jo diženu cildinājumu! Sakait Dievam: "Cik bijājami lieli ir Tavi darbi! Tavas varenības dēļ Tavā priekšā noliecas pat Tavi ienaidnieki! Visa pasaule lai zemojas Tavā priekšā un dzied Tev, slavē Tavu Vārdu!""

Kā lai mēs šo tekstu izprotam? To, protams, var interpretēt dažādi. Visi teikumi beidzas ar izsaukuma zīmēm, tātad skaidrs tā ir pavēle. Mums būs Dievam gavilēt, teikt Viņu par Viņa lielajiem darbiem un zemoties Viņa priekšā kopā ar visu pasauli. Atkal kārtējais rīkojums no Bībeles, un mums būs sakostiem zobiem drūmi apjozties un šo pavēli izpildīt.

Nu, šī varētu būt viena interpretācija attiecībā uz 66. psalma sākuma pantiem, taču ne vienīgā. Varbūt šis šķietami smagnējais teksts nav domāts kā bauslis, bet gan kā uzaicinājums. Varbūt tas nav noteikums, bet ierosinājums vai pat iedvesmojums. Varbūt šī teksta pamatā ir nevis drūma pienākuma sajūta, bet gan pacilātība un prieks. Un, ja ir tā, tad šiem vārdiem uzreiz rodas daudz celsmīgāka nozīme un

pieskaņa. Jā, gavilējiet Dievam! Nevis spiesti, bet spontāni un no patiesa prieka.

tas ir prieks. Ir pareiza atziņa: ja mūsu ticība mums nedod prieku, tad kaut kas ar to nav kārtībā. Kāpēc Dievs ir radījis cilvēku? Lai viņš būtu drūms kalps vai vergs? Nebūt nē. Dievs ir paredzējis cilvēkiem būt Visuvarenā draugiem un līdzgaitniekiem. Un, kā mēs zinām, draudzība un mīlestība nerodas pēc pavēles. Tātad, ja Dievs ir aicinājis mūs pie Viņa šajā saulē un vēl vairāk nākamajā, tad Viņš ir paredzējis, ka cilvēkam, kas uz šo aicinājumu atsaucas, būs prieks par to.

Un šeit mēs tad arī redzam vienu mūsu ticības, mūsu baznīcas dzīves elementu, kuru, šķiet, sastopam it reti, un

Un šeit mēs tad ari redzam vienu mūsu ticības, mūsu baznīcas dzīves elementu, kuru, šķiet, sastopam it reti, un tas ir prieks. Ir pareiza atziņa: ja mūsu ticība mums nedod prieku, tad kaut kas ar to nav kārtībā.

Jņ. 2:1-11 teksts mums arī var dot vērtīgas atziņas par šiem psalma vārdiem. Manuprāt, Kristus brīnums Kānas kāzās ir viens no vissirsnīgākajiem visā Bībelē. Šeit nav runas par kādu mirstošu vai kroplu cilvēku. Šeit nav darīšanas ar veselu klausītāju pulku. Šeit ir vienkāršas kāzas, uz kurām bija aicināts Jēzus, Viņa ģimene un Viņa mācekļi. Un pēkšņi tiek padota ziņa ir pietrūcis vīna. Jādomā, ka, vai nu diena bija karsta un viesi vairāk izslāpuši, vai to bija vairāk, nekā plānots, vai jaunā pāra ģimenes nebija no turīgākajām, bet fakts bija pietrūka vīna. Ja nekas netiks darīts lietas labā, tad neviens nedz mirs, nedz arī zaudēs savu dvēseli. Vēlāk varbūt jaunais pāris varētu pasmieties, atceroties jaunības

dienas. Taču tanī brīdī kāziniekiem prieks būtu mazinājies. Un tieši to Kristus novērsa ar šo vienkāršo, tomēr brīnumaino paņēmienu Viņš ūdeni padarīja par vīnu un turklāt par ļoti labu vīnu.

Taču tā jau ir ar Dievu un Viņa Dēlu. Viņi mīl cilvēci un katru atsevišķo cilvēku un vēlas tos iepriecināt. Teksts par ūdens pārvēršanu vīnā minēts Jāņa evaņģēlijā, un mums it labi der atcerēties, ka vārds "Evaņģēlijs” nozīmē "labā vēsts", "labās ziņas". Un vai mums šajā dzīvē labu ziņu ir par daudz? Es esmu pārliecināts, ka daudzi man piekritīs: labu ziņu drīzāk ir par maz. Un tāpēc, ja pats Visuvarenais ar Savu Vārdu mums pavēstī labas ziņas, tad gan prieks ir īstajā vietā.

Un tomēr nereti ir nojaušams, ka daudziem ļaudīm ticība un ticīga dzīve nav prieka avots. Mēs bieži vien vairāk domājam par to, ko mēs kā ticīgi cilvēki nedrīkstam darīt, par to, kas mums ir liegts, par tiem daudzajiem noteikumiem, kuri mūs nospiež kā dzirnakmeņi. Un šī attieksme ir nepareiza. Jo Dievs dāvā saviem ļaudīm tik daudz, par ko ir vērts priecāties. Viņš dāvā mums to, ko pasaule pat gribēdama nespēj mums pasniegt. Mūžīgu dzīvību. Svētību šajā saulē. Gatavību aizvien uzklausīt. Stipru pili un patvērumu priekos un bēdās. Līdzdalību Kristus miesā zemes virsū, kur mums allaž vajadzētu atrast prieku un atspirdzinājumu kopīgā ticībā.

Šīs ir tās lietas, ko ikdienas trauksmē var aizmirst. Un arī baznīcā var gadīties, ka vairāk domājam par mūsu pienākumiem un nevis par to, ko Dievs mums grib dot. Un, ja nu mēs esam pieraduši pie tā, ka Bībele un mācītājs mums aizvien saka, ko darīt un kā dzīvot, tad, lūk, ko saka apustulis Pāvils Vēstulē filipiešiem (Fil. 4:4, 6-7): "Priecājieties iekš

Tā Kunga vienumēr; es vēlreiz teikšu priecājieties! .. Nezūdaities nemaz, bet jūsu lūgumi lai nāk zināmi Dieva priekšā ar pateicību ikvienā pielūgšanā un lūgšanā. Un Dieva miers, kas ir augstāks par visu saprašanu, pasargās jūsu sirdis un jūsu domas Kristū Jēzū." Āmen.

.

Meža kapi pret Kristus kapu

"Labāk ir paļauties uz To Kungu nekā cerēt uz cilvēkiem! Labāk ir paļauties uz To Kungu nekā cerēt uz dižciltīgajiem! Visas tautas bija aplenkušas mani, bet Tā Kunga Vārdā es viņus izdeldēju. Viņi bija apgājuši man visapkārt, bet Tā Kunga Vārdā es viņus iznīcināju. Viņi lidoja ap mani kā bišu spieti, bet viņi izdzisa kā uguns ērkšķos. Tā Kunga Vārdā es viņus uzveicu. Manigrūstin grūda, lai es kristu, bet Tas Kungs man palīdzēja. Tas Kungs ir mans stiprums un mana slavas dziesma, Viņš ir mans glābējs. Gaviles un uzvaras prieks atskan taisno teltīs: "Tā Kunga labā roka dara varenus darbus, Tā Kunga labā roka ir augstu pacelta, Tā Kunga labā roka dara varenus darbus!" Es nemiršu, bet dzīvošu un sludināšu Tā Kunga darbus."

Ps. 118:8-17

"Un, kad sabata diena bija pagājusi, tad Marija Magdalēna un Marija, Jēkaba māte, un Salome pirka dārgas svaidāmās zāles, lai ietu un Jēzu svaidītu. Un pirmajā nedēļas dienā ļoti agri, saulei lecot, tās gāja uz kapu un runāja savā starpā: "Kas mums novels akmeni no kapa durvīm?"

Un paskatīdamās tās redzēja, ka akmens bija novelts; tas bija ļoti liels. Un, kapā iegājušas, tās redzēja kādu jaunekli pa labo roku sēžam, apģērbtu garās baltās drēbēs.

Un tās izbijās. Viņš tām sacīja:"Nebīstieties! Jūs meklējat Jēzu no Nacaretes, kas bija krustā sists; Viņš ir augšāmcēlies, Vina nav šeit: redziet še to vietu, kur Vinu nolika; bet noeita un sakait to Vina mācekļiem un Pēterim, ka Viņš jums pa priekšu noies uz Galileju, tur jūs Viņu redzēsit, kā Viņš jums ir sacījis.""

Mk. 16:1-7

"Un, ja Kristus nav uzmodināts, tad veltīga ir jūsu ticība, tad jūs vēl esat savos grēkos. Tad arī tie ir pazuduši, kas Kristū aizmiguši. Ja mēs tikai šinī dzīvē vien ceram uz Kristu, tad esam visnožēlojamākie cilvēki. Bet nu Kristus ir uzmodināts no miroņiem, Viņš kā pirmais no mirušajiem. ..Jo, kā Ādamā visi mirst, tāpat arī Kristū visi tiks dzīvi darīti. Bet ikviens savā kārtā; vispirms Kristus, pēc tam tie, kas pieder Kristum pieder Viņa atnākšanas dienā. Un tad nāk gals, kad Viņš nodod valstību Dievam un Tēvam, kad Viņš būs iznīcinājis katru valdību, varu un spēku. Jo Viņam vajag valdīt, tiekams Viņš noliek visus ienaidniekus Sev zem kājām. Kā pēdējais ienaidnieks tiks iznīcināta nāve. Jo Tas Viņam ir visu nodevis zem Viņa kājām; bet, kad saka: viss Viņam nodots, tad, protams, izņemot To, kas Viņam visu nodevis. Bet, kad Viņam viss būs nodots, tad arī Dēls pats pakļausies Tam, kas Viņam visu nodevis, lai Dievs būtu viss iekš visa."

1. Kor. 15:17-28

Šodien sāksim ar kapakmeņiem. Ar kapu pieminekļiem, ar mauzolejiem, ar zārkiem. Kāpēc tā? Tāpēc, ka gribu jums pajautāt vai nav tā, ka cilvēka izvadīšanas apstākļus bieži vien nosaka viņa dzīve? Vai nav tā: jo slavenāks, svarīgāks vai bagātāks kāds cilvēks ir bijis, jo viņš vai viņa dabū smalkākas bēres, lepnāku zārku un iespaidīgāku kapa vietu?

Domāju, ka mūsu dzīves pieredze apstiprinoši atbild uz šo jautājumu. Lai paraugāmies uz mūsu valsti. Diez vai kāds latvietis noliegs mūsu pirmā valsts prezidenta Jāņa Čakstes ieguldījumu šīs zemes vēsturē. Viņa darbs sākās daudzus gadus pirms Latvijas proklamēšanas un auglīgi turpinājās pēc neatkarības nostiprināšanās. Bez viņa ieguldījuma, iespējams, Latvija nebūtu ieguvusi neatkarību.

Tāpēc ir ļoti pienācīgi, ka Čakstēm Meža kapos ir piemineklis, kas vērotājam paliek ilgi prātā. Mūsu vidū vairs nav daudz tādu, kuri dzīvoja tai laikā, kad Čakste bija Latvijas prezidents, tālab iespaidīgais kaps atgādina nākamajām paaudzēm to darbu, ko šis valstsvīrs ir veicis tautas labā. Tā arī mūsdienu cilvēki, kaut varbūt vāji zinādami Latvijas vēsturi, sapratīs jā, šis cilvēks ir bijis īpašs.

Protams, ārpus Latvijas būs pavisam maz tādu, kuri zinās kaut mazliet par Jāni Čaksti. Tad nu pieminēsim citu cilvēku, par kuru kaut cik izglītoti ļaudis zina visās valstīs un kontinentos. Parunāsim par Napoleonu. Tas bija cilvēks, kura ēna, ja tā var teikt, pārklāja visu Eiropu un pat visu civilizēto pasauli. Viņa naudas un likumu reformas vēl šobaltdien pastāv. Militārajā vēsturē viņš ir viens no vissekmīgākajiem karakungiem.

Tātad būtu sagaidāms, ka Francija šim cilvēkam būtu sarūpējusi piemērotu atdusas vietu. Un ir ar'. Un kā vēl. Pats esmu redzējis Napoleona kapu Parīzes Place des Invalides piemiņas vietā. Ziniet, nebūtu viegli to uzstādīt, piemēram, Siguldas baznīcas altāra telpā. Tas ir pārāk liels, darināts no skaista pulēta granīta. Patiesi, Napoleons bija liels cilvēks, viņš ir pelnījis piemērotu mūža atdusas vietu.

Pieminot Napoleona valstsvīra, ekonomista, reformatora un karavadoņa dotības, jāatgādina vēl viena joma, kurā imperators gan nav īpaši pazīstams; un tomēr kāda viņa atziņa ir bijusi, varētu teikt inspirēta. Sv. Helēnas salā

Napoleons ir teicis savam līdzgaitniekam ģenerālim Bertrānam šādus vārdus:

"Ir viena lieta, kas man absolūti pierāda Kristus dievišķību. Es biju spējīgs iedvesmot ļaužu masas nolikt savas dzīvības. Taču man pašam bija jābūt klāt, lai ar savu acu un balss spēku viņos iedegtu iedvesmas liesmu. Neapšaubāmi, man bija šis noslēpumainais spēks, ka varēju skubināt ļaudis triecienā; taču es nespēju šo spēku nodot saviem ģenerāļiem, nedz viņu sirdīs uzturēt mīlestību uz mani un ar šo mīlestību darīt brīnumus. To pašu var teikt par Jūliju Cēzaru un Maķedonijas Aleksandru. Pēc laika mēs būsim aizmirsti un mūsu vārdi būs tikai tēmas skolēnu vēstures grāmatās. Kāda aiza ir starp manu vientulību un Jēzus Kristus mūžības valstību; Viņu mīl, Viņu pielūdz un par Viņu sludina."

Doma, ka Napoleons būtu bijis vērā ņemams teologs, mums daudziem būs sveša. Tomēr šeit viņš dod loģisku, dzīvē pamatotu Kristus dievišķības pierādījumu. Ir daudzi tā sauktie kristieši, pat teologu vidū, kuri Jēzu uzskata par labu cilvēku, par pozitīvu varoni; taču nekādi nevar samierināties ar to domu, ka Viņš ir arī Dieva Dēls un tāpēc dievišķs. Interesanti, ka viņus tik lakoniski atspēko politiķis un karavadonis.

Tačumēstesākāmrunātparkapiemunkapu pieminekļiem. Un, ja nu Napoleonam ir tik patiesi grandioza atdusas vieta, tad, pēc visas cilvēciskās loģikas, Jēzum Kristum, Dieva Dēlam, būtu jābūt vēl lielākam un iespaidīgākam kapam. Ar mauzoleju vien nepietiktu. Vajadzētu piemiņas parku. Varbūt pat veselu pilsētu.

Parunāsim mazliet par Kristus kapu. Tas nebija īpaši smalks. Klintī cirsta ala, kurai priekšā pievēla lielu akmeni.

Ne tur piemineklis, ne statuja, ne lepns zārks, ne mūžīga uguns. Vai tad pasaule nav kaut kur greizi aizmaldījusies savā uztverē, ka neuzceļ piemērotu kapu visvarenākajam, visslavenākajam Cilvēkam, kas šajā pasaulē ir spēris kāju?

Nu jā, varbūt tādēļ, ka Kristus mira mocekļa nāvē, izciezdams nāvessodu kā jebkurš noziedznieks, Viņu toreiz neapbedīja ar pienācīgu pompu, taču cilvēce šo kļūdu varēja labot. Arī Napoleonam bija vairāk nekā 10 gadus jānoguļ vienkāršā kapā mazajā Sv. Helēnas salā, pirms viņu ar godu atveda uz Franciju. Tagad, kad kristietība ir pasaules vadošā ticība, kristieši varētu savākt līdzekļus un uzcelt Kristum tādu kapu, tādu pēdējās dusas vietas pieminekli kā nevienam.

Taču tas nav darīts un arī netiek darīts. Un tas netiek darīts viena vienkārša iemesla dēļ. Kristum nedz kaps, nedz arī kapa piemineklis nav vajadzīgs. Jo kaps ir vajadzīgs tikai mironim, kā Jānim Čakstēm un Napoleonam Bonapartam. Jēzum kaps nav vajadzīgs, jo Viņš ir dzīvs.

Ko tas nozīmē? Vispirms ko tas nozīmē pašam Kristum? Nu to, ka Viņam ir darbs vēl darāms. Gluži, kā ir rakstīts: "Un tad nāk gals, kad Viņš [Kristus] nodod valstību Dievam un Tēvam, kad Viņš būs iznīcinājis katru valdību, varu un spēku. Jo Viņam vajag valdīt, tiekams Viņš noliek visus ienaidniekus Sev zem kājām.” Tātad šeit ir skaidri redzams: Kristus ir augšāmcēlies, lai pabeigtu Dieva plānu pasaulei. Ar Kristus augšāmcelšanos Viņa dievišķība ir atkal pierādīta un Viņa ienaidnieku šķietamā uzvara ir pārvērsta sakāvē. Un, kā apustulis raksta, Kristus nāks kā valdnieks, Viņš galīgi pieveiks visus tos, kas ir pret Viņu, un pēc tam atdos valstību atpakaļ Savam Debesu Tēvam. Un tas viss ir un būs iespējams, tikai pateicoties tam, ka Jēzum Kristum nekāds kaps nedz smalks, nedz vienkāršs nav vajadzīgs.

Tiktāl par Kristu. Labi, pasaules lielākais bieds nāve ir Viņam pagājis secen. Bet kā būs ar mums, nabaga cilvēkiem, kuri esam šajā pasaulē un kuri nemitīgi gatavojam zārkus un kapakmeņus, un kapsētas, jo zinām, ka tie mums būs vajadzīgi? Vai tad mēs spēsim darīt zināmu savu attieksmi par un pret augšāmcelto Kristu? Un, ja esam par Viņu, vai mēs, miruši būdami, dabūsim līdzdalību Viņa uzvarā un Viņa valstībā?

Jā jo tanīs dienās arī mēs vairs nebūsim miruši. Pāvils, Svētā Gara iedvesmots, turpina: “Kā pēdējais ienaidnieks tiks iznīcināta nāve.” Protams, patlaban nāve nav iznīcināta. Tā darbojas pilnā sparā. Taču Dieva plānā parādās tāds laikmets, kad nāves vairs nebūs. Un, kas ir vēl labāk, šis Visuvarenā spriedums tiks pieņemts juridiskā valodā runājot ar atpakaļejošu datumu. Ne tikvien Kristus, bet arī mēs visi tiksim augšāmcelti vienalga, cik smalkā vai pieticīgā kapā mēs arī nebūtu guldīti.

Šī cerīgā nākotnes vīzija ir iespējama, tikai un vienīgi pateicoties šim vienam faktam, ka Kristus ir augšāmcelies. Kā stāv rakstīts: "Ja Kristus nav uzmodināts, tad veltīga ir jūsu ticība.. Bet nu Kristus ir uzmodināts no miroņiem.." Loģisks, precīzs pierādījums ar visām no tā izrietošajām sekām.

Daži domās, ka Lieldienu rīts nav īstā reize runāt par kapakmeņiem, par kapu pieminekļiem, par mauzolejiem. Kapusvētki vai Mirušo piemiņas diena lūk, tā ir īstā reize. Varbūt. Bet būsim godīgi mums arī tad ir neomulīgi par šīm lietām dzirdēt un domāt. Bet es jau šinī Lieldienu rītā runāju par tukšiem kapiem, par nevajadzīgiem zārkiem. Un tas taču ir pavisam kas cits, vai ne? Āmen.

Kompass pareizajam ceļam

"Aleluja! Svētīgs tas cilvēks, kas bīstas To Kungu, kam ir sirsnīgs prieks par Viņa baušļiem! Viņa dzimums būs varens virszemes, tas būs svētīts kā taisno cilts. Turība un bagātība būs viņa namā, viņa taisnība paliek mūžīgi. Taisnajiem Viņš tumsībā uzaust kā gaisma; Viņš ir žēlīgs, žēlsirdīgs un taisns. Labi tam cilvēkam, kas ir žēlsirdīgs un labprāt aizdod, viņš tiesā panāks savu taisnību; viņš savā garā neļodzīsies nemūžam, taisnais paliek mūžīgā piemiņā. Viņš nebīstas no ļaunas slavas, viņa sirds ir stipra savā paļāvībā uz To Kungu. Viņa sirds ir droša, viņš nebīstas, tiekams ar gandarījuma prieku viņš var noskatīties uz saviem ienaidniekiem. Viņš ir devīgs un dod nabagiem bagātīgi. Viņa taisnīgums stāv nelokāmi vienumēr, viņa rags paceļas godā. Bezdievis to redz ar nepatiku un dusmām, bet viņš tomēr, kaut zobus griezdams, iznīks.

Tas nenotiks, ko bezdievji vēlas."

Ps. 112

"Vai tāda gavēšana lai Man patiktu, vai tā ir tāda diena, kad cilvēks patiesi sagādā savai miesai ciešanas? Kad cilvēks nokar galvu kā niedri, kad apvelk maisu un sēd pelnos vai tu to vari saukt par gavēšanu un par tādu dienu, kas Tam Kungam patīk? Vai drīzāk tā nav gavēšana, kāda Man patīk, proti: kad atraisa jūga važas, kad tos, kam pāri nodarīts, atlaiž svabadībā un noņem no viņu pleciem ikkatru jūgu? Vai ne tā? Kad tu savu maizi lauz izsalkušam un nabagus, kas bez pajumtes, uzņem savā namā; kad tu redzi kailus un tos apģērb un neatraujies no sava tuvākā, tad tava gaisma atmirdzēs kā rīta blāzma, tava atdzimšana notiks ātrāk, tava taisnība ies tavā priekšā, un Tā Kunga godība tevi pavadīs. Kad tu sauksi, Tas Kungs tev atbildēs; kad tu sauksi pēc palīdzības, Tas Kungs sacīs:

"Redzi, še Es esmu!’"’

Jes. 58:5-9

Mūsdienu valodā vārdu "taisnība” bieži vien lieto kā sinonīmu vārdam "patiesība”. Piemēram, ja kāds melo, tam var vienlīdz aizrādīt: "Saki taisnību," vai :"Runā patiesību.” Tāpat arī, ja gribam kaut ko apstiprināt, mēs varam tiklab teikt: "Patiesi,” kā arī: "Taisni tā.”

Taču, šādi izsakoties, mēs mazliet aizēnojam vārda "taisnība" dziļāko nozīmi, jo šim vārdam, to pareizi lietojot, ir arī dziļāka, garīgāka nozīme. Bībelē šis vārds tiek saistīts ar taisnošanu, kas ir daudz kas vairāk nekā tikai patiesības apliecināšana. Taisnošana tā ir pastāvēšana Dieva priekšā, salīdzināšanās ar Viņu.

Svētajos Rakstos daudz tiek runāts par taisnību un taisnošanu. Piemēram, Kristus Kalna runā, kas ir atrodama Matejaevaņģēlijā, Jēzus saka: "Jo Es jums saku: ja jūsutaisnība nav labāka par rakstu mācītāju un farizeju taisnību, tad jūs nenāksit debesu valstībā." Šeit ir izteiktas vairākas atziņas. Dieva vērtējumā visas taisnības nav vienādas. Tas Kungs vērtē vienu vai otru taisnības paveidu augstāk par citiem. Turklāt var secināt, ka dažas taisnības būs nepieņemamas godības troņa priekšā. Un šeit Kristus nerunā par bezdievju taisnību, bet gan par rakstu mācītāju un farizeju taisnību.

Nu, tad atliek pajautāt: kāda ir tā farizeju taisnība, lai mēs no tās varētu izvairīties? Kā izpaužas rakstu mācītāju taisnība, lai mēs to varētu atpazīt un nepieņemt? Jesajas

grāmatas teksts dod ļoti skaidru piemēru. Pravietis, runādams Tā Kunga vārdā un Garā, saka: "Vai tāda gavēšana lai Man patiktu, vai tā ir tāda diena, kad cilvēks patiesi sagādā savai miesai ciešanas? Kad cilvēks nokar galvu kā niedri, kad apvelk maisu un sēd pelnos vai tu to vari saukt par gavēšanu.., kas Tam Kungam patīk? Vai drīzāk tā nav gavēšana, kāda Man patīk, proti: kad atraisa jūga važas, kad tos, kam pāri nodarīts, atlaiž svabadībā.. Kad tu savu maizi lauz izsalkušam.. ..kad tu redzi kailus un tos apģērb.."

Kas šeit sacīts par Vecās Derības laikmeta gavēšanu? Mēs redzam, ka bija cilvēki dievbijīgi cilvēki -, kuri gribēja ar miesas mērdēšanu, ar sevis aizliegšanu, ar "maisiem un pelniem” izpatikt Dievam. Taču Tas Kungs caur pravieti Jesaju saka: tas nav tas, ko Viņš gribētu redzēt. No konteksta mēs varam skaidri saprast, ka šāds gavētājs tomēr nav uzskatījis par nepieciešamu padomāt par citiem un, ja tas ir iespējams, izpalīdzēt. Tā nu var secināt, ka Dievs nevēlas redzēt to, ka dievbijīgie rada sev ciešanas, tā pavairojot ciešanas zemes virsū; gluži pretēji -Dievs vēlas, ka viņi palīdz remdināt citiem sāpes un trūkumu, tā mazinot ciešanas šajā pasaulē.

Un tieši to Dievs caur pravieti pavēsta. Ja dievbijīgais ar sevis aizliegšanu ir nesis sev tikai ļaunu un citiem ne kripatiņas labuma, tad Visuvarenais neuzlūko šādu gavēšanu ar labpatiku. Un, ja mēs jautājam, no kādas taisnības mūs brīdina Kristus, tad man šķiet, ka vismaz viena no atbildēm varētu būt šāda.

Kristus Savās mācībās allaž ir uzsvēris ticīgā cilvēka pienākumu pret saviem līdzcilvēkiem. Protams, Dieva Dēls grib katru no mums redzēt pēc iespējas taisnu, ticīgu un dievbijīgu mūsu individuālajā dzīvē. Taču arto vien nepietiek. Nepietiek vispirms tāpēc, ka mēs bez Dieva palīdzības, bez

Viņa žēlastības nevaram stāvēt taisni Viņa pagalmā. Mēs varam tikt taisnoti tikai caur Dieva žēlastību un pateicoties Kristus nopelnam. Mēs visi esam grēka aptraipīti, un bez Tā Kunga palīdzības mēs vienmēr tiksim atzīti par netaisniem Dieva priekšā.

Turklāt atcerēsimies, ka Kristus ir sacījis: "Kā jūs gribat, lai ļaudis jums dara, tāpat darait viņiem" (Lk. 6:31). Un, ja nu mēs griežamies pie Dieva un Kristus pēc palīdzības,

Un šeit tad ir farizeju un rakstu mācītāju taisnības vājā vieta.

Tā ir taisnība, kas rūpējas tikai par sevi. Tai ir svarīgi, lai šī viena dvēsele stāvētu taisna Dieva priekšā.

cerēdami, ka tie mūsu lūgumus uzklausīs un mums palīdzēs, tad var loģiski secināt, ka Dievs un Kristus sagaida, ka mēs esam bijuši un būsim gatavi palīdzēt citiem. Dots pret dotu, ja tā var teikt.

Un šeit tad ir farizeju un rakstu mācītāju taisnības vājā vieta. Tā ir taisnība, kas rūpējas tikai par sevi. Tai ir svarīgi, lai šī viena dvēsele stāvētu taisna Dieva priekšā. Citas? Tas šai taisnībai nav būtiski. Ne(i) mana cūka, ne(i) mana druva, kā teica mūsu senči. Taču ir sacīts, ka tā dvēsele, kurai rūp tikai un vienīgi viņas pašas pestīšana, par citām nedomājot, būtībā ir pakļauta lielam riskam šo savu pestīšanu pazaudēt.

Vai, to visu sacīdams, es kaut kādā ziņā sludinu pestīšanu caur labiem darbiem? Lai mēs lūkojam debesu valstību nopelnīt kā algu? Nebūt nē! Ticība nerodas no labiem darbiem, bet tieši otrādi ja mums ir ticība Jēzum Kristum, ja tā ir dzīva un patiesa, tad mūsos, gluži dabiski, rodas vēlme pasniegt roku citiem, apžēloties par tiem un palīdzēt tiem, gluži kā Tas Kungs ir apžēlojies par mums. Protams, mēs nekad nespēsim un pat nevaram cerēt saviem līdzcilvēkiem izrādīt tādu labestību, kādu Dievs ir parādījis mums. Taču mēs ikviens varam svelmainā dienā pasniegt izslāpušajam krūzi ūdens…

Un, lūk, cik uzmundrinoši pravietis pavēsta, kas notiks, kad mūsu attieksme pret savu līdzcilvēku būs pareiza: "Tad tava gaisma atmirdzēs kā rīta blāzma, tava atdzimšana notiks ātrāk, tava taisnība ies tavā priekšā, un Tā Kunga godība tevi pavadīs. Kad tu sauksi, Tas Kungs tev atbildēs; kad tu sauksi pēc palīdzības, Tas Kungs sacīs :"Redzi, še Es esmu!"”

Savā ziņā pravietis pasaka to pašu, ko Kristus mācīja daudzus gadus vēlāk to, ar ko jūs mērojat, jums atmēros. Dievam mūsu attieksme ir ļoti būtiska. Protams, Viņš sagaida, ka mēs būsim norūpējušies par mūsu pašu dvēselēm; taču, ja tās ir savtīgas, citus izslēdzošas rūpes, Tas Kungs varētu izrādīties tikpat neiejūtīgs pret mūsu vajadzībām, kā mēs esam pret mūsu līdzcilvēku vajadzībām. Bet, ja atradīsim sevī vēlmi domāt arī par citiem, par viņu miesu un dvēseli, tad Dievs ir solījis būt klāt, kad mēs pie Viņa griežamies. Un, ja mēs varam atrast dzirdīgu Dieva ausi, tas ir labs ceļš uz taisnību, uz taisnošanu Viņa priekšā. Āmen.

/

Vārda zobens

Andris Grots

Redaktore: Elmīra Cacure Vāka mākslinieciskais noformējums: Ilze Grote Vāka dizains un makets: Aigars Truhins Iespiests tipogrāfijā Latgales druka

ISBN 978-9984-613-83-6 www.atradums.lv

Atradums personības attīstības resursi Rīga, Latvija

[1] Šeit un turpmāk izmantots bībeles 1965. gada izdevuma revidētais teksts.

[2] dzeesmu=grahmata, eeksch ka tik labbi tahs aprastas, kā arri jaunas garrigas dzeesmas baznicā un mahjās dzeedamas Deevam par gohdu, kristigahm latvveeschu Luttera draudzehm par labbu ir salassitas. R. Millera grāmatudriķķes, 1861.

Content

Grots Andris Vārda zobens

Saturs

Pateicības

Ievads

Neparasti dzimušā pamācība sekotājiem

Dieva radīts vai Ķīnā ražots trauks

Pirms piedalies akcijā, iepazīsties ar noteikumiem

Pakāpes debesīs

Krustu nepērk pie suvenīru tirgotāja

Svētā kara invalīds

Koka mētelis no Diora

Sv. Pāvila izsniegta būvatļauja

Lūgums Dievam vai Ziemassvētku vecītim?

Krusta ceļš vai strupceļš

The pause that refreshes

īstermiņa vārdi un ilgtermiņa Vārds

Pazemīgie pāvi

Režisors Dievs, aktieris cilvēks?

Likuma nezināšana neataisno (Ignorance is no excuse)

Nekustamā īpašuma darījums

1000 gadi un viena diena

Mans Dievs ir vētru pavēlnieks

Ja labi grib…

Debesu mielasta ģenerālmēģinājums

Meža kapi pret Kristus kapu

Kompass pareizajam ceļam