Mikolaitis-Putins Vincas

Altāru ēnā

V. Mikolaitis-Putins

Altāru ēnā

I PĀRBAUDĪJUMU DIENAS

.

iztraucētā miega pēdējos uzplūdus, bet viņa tuvākais kaimiņš Jons Var joks, kas parasti viens no pēdējiem atstāja gultu, jau bija piecēlies un, iedams garām, nesaudzīgi viņam norāva segu. Vasaris izlēca no gultas un sāka steidzīgi ģērbties. Pēkšņi viņš atcerējās, ka šodien taču nav parasta diena. Tieši šodien viņi beigs piecu dienu rekolekcijas^1 un pirmo reizi uzģērbs sutanas. Sī doma strauji izšāvās caur smadzenēm, un Ļuds Vasaris, tāpat kā pārējie biedri, izjuta šā rīta svinīgās noskaņas varu pār sevi. Pagaidām viņi visi vēl vilka mugurā savas ģimnāzistu drēbes, jo sutanas uzģērbs tikai pēc meditācijas^2, kad ies noklausīties dievkalpojumu — misu un pirmo reizi pēc rekolekci-jām pieņemt svēto vakarēdienu.

Ļuds Vasaris ātri nomazgājās, saģērbās un kopā ar citiem naskākajiem steidzās uz parku, lai dažās atlikušajās minūtēs līdz zvanam atžirgtu svaigā gaisā un galīgi aizdzītu miegu. Viņš tikai pāris nedēļu bija nodzīvojis šajos mūros, bet jau paguvis pielāgoties semināra dzīves tempam un kļūt par ritentiņu milzīgajā mehānismā, kur visu dzīvi sadala pulksteņa rādītāji un skarba, nežēlīga zvana skaņa.

Mācību laikā, darbdienās, pulksten piecos deviņi zvana sitieni modināja viņus no miega. Pēc pusstundas trīs zvana sitieni aicināja uz kapelu rīta lūgšanās un meditācijā. Pusseptiņos zvanīja uz misu. Līdz astoņiem bija jāpaēd brokastis un vēlreiz jāapmeklē sanctissimum^3. No astoņiem līdz divpadsmitiem katru stundu trīs zvana sitieni vēstīja mācību sākumu un beigas. Pulksten divpadsmitos viņi devās uz kapelu, lai noskaitītu lūgšanu un izdarītu sirdsapziņas izmeklēšanu — examcn conscientiae. Pēc piecpadsmit minūtēm zvanīja pusdienās. Pēc pusdienām viņi vēlreiz apmeklēja sanctissimum. Līdz pulksten diviem bija brīvs laiks — rekreācija. Pulksten divos viens zvana sitiens vēstīja silentium^4, kas turpinājās līdz četriem un bija veltīts darbam. Pulksten četros pieci zvana sitieni atkal laida viņus starpbrīdī, bet pēc pusstundas tas pats zvans aicināja nodarbībās. Sešos trīs zvana sitieni pulcināja lielajā auditorijā, kur rektors viņus mācīja, kā jāuzvedas labam garīdzniekam, visbiežāk par to lasot priekšā īpašu mācību grāmatu, bet reizēm

strostējot par novērotiem pārkāpumiem un sliktu uzvedību. So stundu bieži aizstāja kapela un rožukroņa skaitīšana. Pusseptiņos pieci zvana sitieni aicināja viņus vakariņās. Pēc vakariņam — altāra sakramenta apmeklējums un rekreācija — ziemā pusstundu kopējā zālē, bet pavasarī, kamēr vēl gaišs, dārzā. Pulksten septiņos trīs zvana sitieni aicināja viņus uz kapelu vakara lūgšanās un sirdsapziņas pārbaudīšanai. Garīgais tēvs tepat nolasīja nākamā rīta meditācijas pantus. Pēc vakara lūgšanām līdz pulksten deviņiem bija sacrosanctum silentium — vissvētākais klusuma laiks, ko veltīja garīgu grāmatu lasīšanai un darbam. Deviņi zvana sitieni pulksten deviņos vēstīja darba dienas beigas. Tad viņi vēlreiz īsu brīdi apmeklēja altāra sakramentu un gāja gulēt. Semināra regula^5 un garīgās dzīves rokasgrāmatas ieteica viņiem pirms aizmigšanas atcerēties rītdienas meditācijas saturu, kura dzirdēta kapelā.

Sājā dzelžainajā darba kārtībā bija arī dažas izmaiņas. No mācībām brīvajās dienās un svētdienās viņi cēlās pulksten sešos, vienpadsmitos zvans aicināja viņus uz katedrāli dievkalpojumā, bet četros — uz vesperēm^6. Adventes laikā viņi gāja uz agrīno «roratu» misu, bet gavēnī — uz ārkārtīgi garajām «rūgtajām asarām», ko dziedāja kopā ar visu baznīcu. Lielie svētki — ziemsvētki, lieldienas, vasarsvētki, tā kunga miesas oktāva — uzlika arī jaunus pienākumus. Ceturtdienās, tūdaļ pēc pusdienām, līdz pulksten pieciem viņus visus kopā veda ārpus pilsētas pastaigāties pa šoseju vai mežiņu. Tādās reizēs pusdienās deva kāpostus. Sestdienās viņi gāja pie bikts, bet pēc vakara lūgšanām garīgais tēvs noturēja konferenci. Katra mēneša sākumā viņi izpildīja vienas dienas rekolekcijas, bet mācību gada sākumā un beigās, gavēnī un pirms svētību saņemšanas rekolekcijas ilga trīs līdz piecas dienas.

Ļuds Vasaris tikko pāris nedēļu bija nodzīvojis seminārā, tāpēc visu šo režīmu vēl nebija paguvis izbaudīt, taču šajā laikā jau bija pilnīgi pieradis pie zvana skaņas un, izdzirdis to, cēlās augšā un kopā ar gaitenī izlijušo klēriķu straumi peldēja turp, kurp aicināja Šī skaņa. Līdz šim viņš nevarēja pierast vienīgi pie modināšanas, un agrīnās zvana skaņas viņam vēl arvien bija gluži kā spēji un negaidīti sitieni, kas pārtrauc viņa visjaukāko miegu. It īpaši pirmajās dienās viņš cēlās nelabprāt, viņam mazliet reiba galva, un rīta meditācijas laikā Ļuds neaizmiga tikai tāpēc, ka apzinājās — viņš taču ir pirmā kursa klēriķis.

Ļ.uds gandrīz jau sāka iet otru apli pa diezgan lielo semināra parku, kad trīs zvana sitieni pagrieza viņu atpakaļ un viņš kopā ar citiem skriešus steidzās uz kapelu, lai nenokavētu lūgšanu. Kapelā katram kursam bija sava vieta, un katrs klēriķis zināja, kurā solā viņam jāsēž. Vasara vieta pēc alfabēta bija pēdējā solā.

Kapelu vāji apgaismoja caur režģoto logu ielauzusies miglainā rudens rīta gaisma un divas sveces: viena pie garīgā tēva faldistorija^7 un otra pie tā klēriķa, kas lasīja lūgšanas. Altāra priekšā sarkanā biķerītī vāji mirguļoja eļļas lampa.

Sī kapela kopš pirmās dienas atstāja uz Ļudu Vasari neizdzēšamu iespaidu. Allaž tīra, klusa un noslēpumaina ar saviem velvē sakļautajiem griestiem, ar mazo altāri, solu rindām, bikts-krēslu un ērģelēm tā bija īsta visa semināra dzīves sirds. Gandrīz desmit reižu dienā kā vilnis tajā ieplūda un no tās atplūda šie jaunekļi, kas, paši nepazīdami dzīvi, gatavojās dziedēt tās vainas. Un tikai kapelā slēpās iemesls un attaisnojums tai skarbajai dzīvei, ko viņi pavadīja šajos mūros, atsacīdamies no savas brīvības, jaunības un visiem pasaules vilinājumiem.

Ļudam Vasarim kopš pirmās dienas īpaši dūrās acīs uz kapelas iedobtajām sienām abās pusēs uzgleznotie ļoti lielie svētā Aloiza Gonzagas un svētā Staņislava Kostkas attēli. Viņi bija garīdzniecības jaunās paaudzes — klēriķu svētie aizbildņi. Gan dienas klusajās stundās, kad kapela stāvēja tukša, gan mirgojošajā sveču gaismā, kad kapela bija pilna ar sutanās tērptiem jaunekļiem, kas izdarīja rekolekcijas, abus šos dīvaini izliektos svētos sutanās un komžās, ar nevainīgām sejām un oreoliem ap galvām apņēma kaut kas neizprotams, mistisks un noslēpumains. Kad vien Ļuds Vasaris ielūkojās šajos lielajos attēlos, viņš allaž izjuta dziļu cieņu, bet reizē ari māņticības pilnas bailes. Viņš bieži iedomājās, cik šausmīgi tas būtu, ja viņam vienam naktī vajadzētu palikt šajā krēslainajā kapelā abu lielo, mēmo, svēto jaunekļu sabiedrībā. Viņš mēdza satraukt sevi ar tādām ainām un it kā nojauta, cik lieli dvēseles satricinājumi ar laiku viņam būs jāpārdzīvo šajā pašā kapelā,

so pašu svēto acu priekšā. Un jau pēc daudziem gadiem, kad Ļuda Vasara dzīve ievirzījās pavisam citā gultnē, šī kapela un šie svētie reizēm rādījās viņam sapņos, atgādinādami naivo, šķisto jaunības uzupurēšanos un ideālismu.

Tolaik seminārā visas lūgšanas skaitīja latīņu valodā ar iespraudumiem poļu valodā, bet meditāciju punktus poļu valodā. Konferences arī noturēja poļu valodā. Ļuds sākumā nesaprata ne šīs lūgšanas, ne konferences. Tāpēc pirmās rekolek-cijas viņiem, lietuviešu aspirantiem, bija vairāk brīvu pārdomu un apceres laiks nekā īstas rekolekcijas. Tikai vienu konferenci garīgais tēvs noturēja lietuviešu valodā. Sājā konferencē viņš izskaidroja garīdznieka aicinājuma cēlumu, kā arī motīvus, kas varējuši pamudināt viņus nonākt semināra sienās.

Motīvi? Ļuds Vasaris tolaik par tiem daudz nelauzīja galvu. Tā vajadzēja, citādi nebija iespējams — un cauri. Tikai pēc daudziem gadiem, kad viņš nostājās savas dzīves pusceļā un krustcelēs, kur aicinājuma jautājums vairs nebija teorētisku pārdomu objekts, bet sirds asinīs kvēlojoša vārīga brūce, tikai tad viņam kļuva pilnīgi skaidrs, ko bija vērts tie motīvi, kuru dēļ viņš iestājās seminārā. Tie nebija zemi vai karjeristiski, taču tiem nebija arī daudz kopēja ar garīdznieka darba īstajiem un tiešajiem uzdevumiem: pastorāciju, apustulisko darbību, Kristus mācības sludināšanu, garīgo pilnveidošanos ... Vecāku griba, protams, nozīmēja daudz. Jau no mazām dienām bija paredzēts Ļudu skolot par mācītāju. Viņš, pabeidzis piecas klases, kluss un paklausīgs sešpadsmit gadus vecs jauneklis, pat nemēģināja pretoties dzelžainajai, visu noteicējai tēva gribai un klusās, smalkjūtīgās mātes vēlējumam. Un tas viņam nenācās grūti, jo arī citi, viņam vien zināmi apsvērumi vilka viņu uz semināra pusi.

1905. gada revolūcija pārsteidza Ļudu Vasari vienā no ģimnāzijas pirmajām klasēm, bet revolūcijas sekas pavadīja viņu visus mācību gadus ģimnāzijā. Tai laikā pat zemāko klašu skolēnu vidū valdīja diezgan liela izlaidība. Divi notikumi it sevišķi briesmīgi satricināja Ļuda dvēseli. Kāds viņa draugs «reiz pārnesa no baznīcas svēto vakarēdienu, lai mēģinātu panākt brīnumu un pierādītu, ka tajā neesot dieva. 5ī iemesla dēļ ģimnāzijā un pilsētā izcēlās nepieredzēts skandāls, kas plaši atbalsojās arī visā apvidū. Katrs ģimnāzists sakarā ar to no saviem vecākiem un radiem dabūja noklausīties vaimanas, biedinājumus un draudus vairāk, nekā vajag. Drīz pēc tam otrs

Ļuda draugs nošāvās, jo bija saslimis ar venērisku kaiti un, kā viņš rakstīja savā vēstulītē, zaudējis dzīves mērķi, un viņam bija apnicis dzīvot. Šie divi notikumi kā divi likteņa pirksti Ļuda sirdsapziņā nezin kāpēc vērsās pret viņu pašu. Jā, viņš vēl bija ticīgais un ne par kādu naudu neiedrošinātos nopulgot svēto vakarēdienu. Bet šaubas radās. Viņš taču tika uzskatīts par uzticamu un progresīvu biedru. Viņš bija iesaistījies slepenā izglītības pulciņā, kurā pasaules izcelšanos, evolūciju, vēl šo un to no dabas zinībām izskaidroja pavisam citādi, nekā māca baznīca. Vismaz viņam tā šķita. Viņš virzījās uz reliģiskas krīzes un ticības zaudēšanas ceļu. Tomēr vēl saglabājusies ticība un vecāku audzināšanas ietekme aicināja glābties. Kur? Seminārā. Turklāt tie vēl bija viņa dzimuma nobriešanas gadi. Viņš dabūja no kāda sava drauga palasīties pseidomedicīniskas brošūras, kurās šie jautājumi, kā arī jaunietim draudošās briesmas bija attēlotas pārspīlēti un efektīvi. Daudzi viņam zināmi skolēnu uzvedības piemēri un beidzot drauga pašnāvība it kā apstiprināja šos secinājumus un padarīja dzīvi melnu, netīru un riebīgu. Reizēm viņam likās, ka viņš pats jau stāv bezdibeņa malā.

No otras puses — jauneklīgs ideālisms, entuziasms, ilgas pēc lieliem darbiem. Un jau tad Ļudu Vasari bija pārņēmis pirmais patriotisma vilnis. Strādāt Lietuvai! Ko strādāt? Rakstīt! Ļuds jau klasē bija izvirzījies ar rakstu darbiem. Viņš arī tāpat jau bija šo to mēģinājis. Tuvākie draugi par viņu kaut ko jau zināja un loloja cerības. Nesen LlJds bija lasījis Mairoņa «Jauno Lietuvu». Šīs poēmas iespaids viņu savaldzināja un apbūra. Maironis viņa acīs k]uva milzis, dievība, ideāls. Bel Maironis ir garīdznieks!

Pēdējo brīvdienu laikā Ļ,udam gadījās būt kāda sava radinieka, kas tikko saņēmis priestera svētību, pirmajā misā — primicijā. Cik daudz šeit bija prieka, cik daudz lietuviešu dziesmu, cik daudz runu! Jaunais mācītājs paņēma viņu pie rokas, un brīdi viņi abi staigāja pa augļu dārza taciņām.

— Kā tad ir? Dzirdēju, ka tēvs taisās vest uz semināru? — * mācītājs viņam jautāja.

— Varbūt vajadzēs braukt . . .

— Vai nebaidies?

— Baidīties nebaidos, bet stāsta, ka tur neesot viegli.

— Blēņas! Daudz ko pārspīlē. Nav tik briesmīgi, kā stāsta tie, kas tur nekad nav bijuši. Brauc, brālīt, nepievilsies. Lietu-

> .ii vajadzīgi darbinieki. Cīnīsimies ar krieviem un poļiem. K.ikstīsim, izdosim avīzes, grāmatas, dibināsim biedrības.

Vēl ilgi tā runāja primiciants, turpat parādīja Ļudam vairākus klēriķus, kas kaut kādā veidā jau izcēlušies. Re, šis sprog-:4.1ivis ar spalgo balsi, veselībā un dzīvībā kūsājošais sārtvaidzis, jau pārtulkojis un izdevis kādu grāmatiņu. Tas tur pētījot Lietuvas vēsturi, turpretim slaidais un kalsnais blondīns labi pazīstot literatūru un rakstot kritikas apcerējumus, bet šim skaistulim ar garajiem matiem esot ievērojams beletrista talants.

Ļuds kļuva priecīgs. Tātad taisnība! Raugi, kur glābiņš! Viņš jau zināja, ka gandrīz visi lielākie vārdi lietuviešu literatūrā pieder mācītājiem. Bet cik daudz viņu vēl aug! Un jau pēc daudziem gadiem, kad Ļuda Vasara dzīve bija ievirzījusies citā gultnē, viņš, atcerēdamies šo ainu dārzā un šos daudzsološos klēriķus, rūgti pasmīnēja: sproggalvainais sārtvaidzis noslīka alkoholā, vēsturnieks pazuda nomaļā draudzē, kritiķi pēc pāris gadiem padzina no semināra, bet apdāvinātais beletrists, kļuvis par mācītāju, pavisam pārstāja rakstīt. Un viņš pats, Ļuds Vasaris? . . .

Kad beidzās meditācija un lūgšanas, Vasaris skriešus steidzās augšā, lai uzģērbtu sutanu. Visi viņi, pirmā kursa klēriķi, tagad darīja to pašu. Bikses bija jānoslēpj zeķēs vai zābaku stulmos, uz krūtīm jāuzliek īpaša veste bez pogām, bet ar baltu apkakli, kas aizpogājama nevis zem zoda, bet mugurpusē, tā dēvētā «koloratka», beidzot jāuzģērbj sutana, skaitot īpašu lūgšanu. To izdarījis, Ļuds paņēma skaistu krustmātes dāvinātu komžu un devās uz kapelu.

Dega visas sveces. Pats rektors gatavojās noturēt misu, visi klēriķi vilka mugurā komžas un stājās rindā, lai pieņemtu komūniju^8. Brīdis bija sērīgs un svinīgs.

Ļuds Vasaris pamazām tuvojās dieva galdam, bet abās pusēs no sienu iedobumiem viņu pavadīja mierīgas, svētlaimīgas sv. Aloiza un sv. Staņislava sejas.

Tad sekoja misa. Dega daudz sveču, daudz klēriķu asistēja misai un grozījās ap altāri, smaržoja kūpināmais, dziedāja koris un visos solos skaitīja lūgšanas melnās sutanās un baltās komžās ģērbušies jaunekļi.

Ļuds Vasaris, pēc daudziem gadiem pārlapodams savu dzīves grāmatu, reizēm gribēja atrast tajā spēcīgus reliģiska pār-

dzīvo juma brīžus. Viņš ar smaidu atcerējās savas pirmās grēksūdzes, kurām gatavodamies nespēja atminēties nekādus grēkus, tāpēc tūdaļ tos izdarīja: nolamāja vistu, sita suni, nenoskaitīja pātarus. Viņš atcerējās arī savu pirmo komūniju, ko pieaugušie tik augsti vērtē un tad saņemtās svētbildītes glabā visu mūžu. Diemžēl, pat pirmā komūnija viņam nebija atstājusi dziļāku iespaidu. Šķiet, viņam kopš bērnības dziļāk sirdī iespiedusies ērģeļu dūkoņa vakara dievkalpojumā nekā šī pirmā dieva uzņemšana sevī. Viņš analizēja arī savas turpmākās grēksūdzes un komūnijas, taču arī tajās rada tikai apmierinājumu par izpildītu pienākumu nevis reliģisku prieku. Pēc komūnijas pieņemšanas viņš arvien gribēja jo ātrāk tikt ārā no baznīcas un skriet uz māju. Viņš atcerējās arī šo sutanas uzģērbšanas dienu un sakarā ar to pieņemto komūniju, pirms tam izdarot grēksūdzi par visu dzīvi. Nekā. Viņu aizkustināja tikai jaunumi, tikai ārējie apstākļi, tikai apziņa, ka viņš, lūk, tagad kļūst klēriķis — «baznīckundziņš». Vasaris nespēja konstatēt reliģiskās jūtas un dziļāku dvēseles lidojumu saskarē ar dievību. Bet viņš bija ticīgais, īsts kristīgais, dziļi reliģiozu vecāku dēls. Un viņš uzģērba sutanu, skaitīdams: Dominus pars haeredi-tatis meae^9.

Pēc dievkalpojuma viņi visi atstāja kapelu priecīgā noskaņā. Beidzot galā piecu dienu klusēšana — un visā ēkā sāka skanēt līksmas jaunās balsis. Pirmā kursa klēriķi bija dienas varoņi un visu uzmanības centrs. Vecākie viņus apsveica un skūpstīja, novēlēdami kļūt par labiem garīdzniekiem. Citi viņiem deva svētbildītes ar sutanas uzģērbšanas dienas piemiņai veltītiem ierakstiem. Viņi paši bija apmierināti, ka tagad vairs neatšķirsies no kopējā klēriķu pulka ar savu novalkāto ģimnāzistu uniformu. Viņi staigāja pa gaiteņiem, paši jokoja par sevi, ka garajā sutanā pinoties kājas, ka jūtoties kā pinekļos, un cits citu aplūkoja no visām pusēm. Patiesībā viņi arī izskatījās diezgan jocīgi. Reti kāda augumam un sejai bija piemērots šis nopietnais garīdznieka tērps. Viņi visi taču bija tik jauniņi.

— Ļud, sakārto savu koloratku. Re, viens gals jau izlīdis no apkakles, — Vasari brīdināja viņa draugs Petrīla, kad viņi atgriezās savā «labirintā».

— Un tev, skat, divas apakšējās pogas jau va]ā.

Man nez kāpēc te arvien ķeras aiz zābaka.

Vai redzēji, kā Balsēlim izlīda viena bikšu stara?

Tas jau nekas, bet es pēc komūnijas tikko neapgāzos, I hI bija jāpieceļas. Kaut kā uzkāpu uz sutanas — un ne no vielas.

Bet, raugi, Var joks! Oho! īsts vikārs.

Var joks tiešām izskatījās labāk nekā citi. Viņš bija druknāks, vairāk nobriedis un bija arī parūpējies, lai sutana būtu pienācīgi pašūta. Un, varbūt tāpēc, ka Var joka tēvocis bija mācītājs, viņš labāk prata ar to rīkoties.

— Ek jūs nožēlojamie! — Var joks iesaucās. — Nu, kas jus par mācītājiem? Kumēdiņi, vairāk nekas! Paskat, tas ir mācītājs! — viņš iesita sev pa krūtīm un, iepletis rokas, nodziedāja: Per omnia saecula saeculorum! . . .* — Un Vasarī-lis! . . . Dieviņ tētiņ! ... — Viņš divreiz apgrieza Vasari, apskatīja no visām pusēm un aizgāja prom, atkārtodams: — Kumēdiņi, īsti kumēdiņi. . .

Ļuds Vasaris tiešām izskatījās diezgan nožēlojami. Vājš, tievs, pavisam vēl bērnišķīgu seju, ar vaļīgi pašūtu sutanu viņš bija līdzīgs puišelim, kas uzvilcis tēva drēbes.

II

Semināram, tāpat kā jebkurai disciplinētai kopienai, bet it īpaši baznīcas kopienai, ir sava hierarhiska priekšniecība, kā arī zināmi orgāni un pastāvīgas vai katru nedēļu pēc kārtas norīkotas personas, kas izpilda dažādas funkcijas un pienākumus.

Pati augstākā semināra priekšniecība, piotams, bija bīskaps. Taču tajā seminārā, kurā bija iestājies Ļuds Vasaris, klēriķi maz juta bīskapa tiešo varu. Viņš tikai šad un tad parādījās seminārā un vai nu pateica īsu sprediķi, vai arī retu reizi apmeklēja stundas. Lielajos svētkos viņš noturēja svinīgu dievkalpojumu katedrālē, viņš dažādos gadījumos deva arī svētību. So dievkalpojumu un svētību gadījumos klēriķiem bija darba un raižu papilnam. Vieniem bija jāiemācās ļoti komplicētas ceremonijas — asistēt dievkalpojumā, citiem jāiemācās attiecīgas dziesmas, beidzot visiem jānomokās katedrālē, tā vai citādi piedaloties šajās svinībās. [10]

Galvenais tiešais semināra priekšnieks bija rektors. Viņa dzīvoklis atradās pašā seminārā, tepat līdzās klēriķu istabām. Viņš cītīgi sekoja visai semināra dzīvei, viņam iesniedza relā-cijas par klēriķu uzvedību, pie viņa bija jāgriežas katrā svarīgākā jautājumā: lai aizietu uz pilsētu, tiktos ar atbraukušajiem vecākiem un radiniekiem vai tāpat dabūtu kādu atļauju. Vasara mācību laikā par rektoru bija stalts sirmgalvis ar zeltītām brillēm — pre-lāts Valešķēvičs, vecās paaudzes un veco uzskatu cilvēks. Viņš, kaut arī nebija pārpoļošanas piekritējs tiešā nozīmē, tomēr neatzina lietuviešu jauno kultūru, zobojās par jauno «astaino»[10] rakstību, Kauņas «Draugiju» uzskatīja par bezdievīgu žurnālu un klēriķiem nekad neteica ne vārda lietuviski. Citādi bija labs, kaut arī bargs priekšnieks. Klēriķi baidījās no viņa kā no uguns. No tālienes izdzirduši viņu skaļi klepojam vai krekšķinām, muka kur spēdami, lai tikai nesastaptu sirmo galvu un briļļaino skatienu. Viņš reizēm vakaros apstaigāja istabas, lai pārbaudītu, ko dara klēriķi. Taču ejot tā klepoja un sita durvis, ka ikviens tūdaļ tika brīdināts un šai vizītei pienācīgi sagatavojās.

Pavisam citāds bija otrs semināra priekšnieks inspektors Mazurkovskis, resns plikpauris ar lielu muti, allaž saldu un dievbijīgu sejas izteiksmi. Taču klēriķi nezin kāpēc neticēja ne viņa labsirdībai, ne viņa svētulībai. Istabas viņš apmeklēja nejauši un klusi kā lapsa. Neviens nezināja un nedzirdēja, kad viņš nāk. Viņa dzīvoklis atradās tajā pašā gaitenī, kur klēriķu istabas. Mazurkovskis bija īsts Mazūrijas polis un viscītīgākais poļu tradīciju aizstāvis seminārā. Lai varētu sekmīgi izpildīt savus plānus, viņš pats bija mazliet iemācījies lietuviešu valodu un mudināja to mācīties poļu tautības klēriķus, lai vēlāk varētu sūtīt viņus uz lietuviešu draudzēm, bet lietuviešus — uz poļu draudzēm. Visā diecēzē un seminārā tolaik mutuļoja neatlaidīga cīņa par lietuviešu valodas tiesībām baznīcās. Sīs cīņas karstums un atbalsis iekvēlināja klēriķu jūtas, bet reizē arī demoralizēja viņus, jo grāva uzticību priekšniecībai un spieda ievērot konspirāciju. Patriotiskā dedzība, domājot par nākamo darbu un mācītāja aicinājumu, daudziem semināra audzēkņiem norādīja nevis reliģiskus, bet galvenokārt sabiedriski politiskus ideālus. Semināra priekšniecība, nespēdama nomierināt klēriķu [11]

LiinMkis, nejaudādama parādīt šeit tik nepieciešamo neitralitāti nu toleranci, kļuva par vienu no demoralizācijas faktoriem.

I .ielu ietekmi uz klēriķiem atstāja garīgais tēvs — visas viņu g,mgas dzīves vadītājs. Viņš kopā ar tiem skaitīja lūgšanas, sprediķoja viņiem, vadīja rekolekcijas, noklausījās viņu grēk-sucl/.i. Garīgais tēvs bija vienīgais cilvēks no vecākajiem, kura priekša klēriķi neklanījās, kuram gāja garām bez mākslotas pozas un sejas izteiksmes un kuru sastopot nesamulsa, jo garīgajam tēvam nebija nekādu mācību stundu, viņš nepiedalījās sēdēs un neko nevarēja kaitēt klēriķu labajai slavai un liktenim. Viņu ierobežoja grēksūdzes sakramenta noslēpums. Kamēr Ļuds Vasaris mācījās seminārā, garīgie tēvi mainījās diezgan Lieži, un nevienam nebijia skaidrs šīs maiņas iemesls. Klēriķi ari šeiil saskatīja nacionālās cīņas sekas, jo par garīgo tēvu parasti izraudzīja lietuvieti, lai tas varētu noklausīties visu klēri ķ li grēksūdzi. Jau pēc daudziem gadiem Vasaris ar zināmu pietāti pieminēja savus garīgos tēvus. Viņi visi bija tik labi, laipni un sirsnīgi, salīdzinot ar citiem uzpūtīgajiem, lielmanīgajiem un skarbajiem tā laika priekšniekiem. Bez tam visi šie garīgie tēvi bija mazliet naivi un ne gluži šīs pasaules cilvēki. Viņi visi runāja monotoni — tas iemidzināja meditāciju laikā, un nevienam no viņiem nebija labas dzirdes — tas radīja grūtības ērģelniekam un korim dziedāto dievkalpojumu laikā.

Paši mācītāji profesori neiejaucās klēriķu dzīve. Viņi dzīvoja atsevišķā mājā, par viņu uzvedību klēriķi maz ko zināja, bet dažas cilvēciskas vājības piedeva un pārāk neņēma ļaunā.

Taču bija priekšnieki ari no pašu klēriķu vidus. Visuzticamākais pēdējā kursa klēriķis tika iecelts par semināra dekānu. Viņam no tuvienes bija jāseko iestādes dzīvei un jākārto tā. Viņš norīkoja, kuram klēriķim kurā istabā un ar ko kopā jādzīvo. Tādi norīkojumi «translokācijas» — notika divreiz gadā. Sakarā ar tām radās diezgan daudz grūtību. Klēriķu dzīvē tām bija ļoti liela nozīme. Skaidrs, ka dekāna vietas dēļ sacentās lietuvieši un poļi. Bez tam dekānam katru vakaru bija jāsniedz ziņojums rektoram par dienas notikumiem.

Ne mazāk nozīmīgs bija ari galvenais ceremoniārs. Viņa pienākums rūpēties par visām svinībām vai nu katedrālē, vai arī semināra kapelā. Parasti svētdienās svinīgajā misā asistēja diakons, subdiakons, ceremoniārs, turiferārijs (kūpinātājs) un divi akoliti, kas gāja visiem priekšgalā un nesa pa svecei milzīgos svečturos. Tie abi arvien bija pirmā kursa klēriķi. Viņiem, nepieradušiem, bija liels posts, kamēr iemācījās, kā rīkoties ar šīm svecēm, kad ar kuru roku tās pieturēt, kur nomesties uz viena ceļa, kur palocīties, uz kuru pusi katram iet. Kad ce-lebrē^12 bīskaps, asista ir plaša un ceremonijas ļoti sarežģītas. Reizēm gadījās, ka, kļūdoties kādam, galvenais prelāts tepat no kapitulas sēdekļiem nolamāja to par ēzeli vai zirgu. Gadījās tādi nelaimīgie, kas nekādi nevarēja iemācīties šīs ceremonijas, un tāpēc viņiem nācās krietni ciest gan no draugiem, gan no priekšniekiem.

Viens klēriķis, kam bija labāka balss un kaut kada jēga mūzikā, tika iecelts par diriģentu. Viņa pienākums — ar dziesmu profesora palīdzību mācīt un vadīt semināra kori, bet vakara dievkalpojumos intonēt antifonas un psalmus. Viņam vispār bija jāgādā par ceremoniju un svinību dziedamo daļu, kā arī par seminārā notiekošo sarīkojumu koncertprogramu. Di riģenta pienākumi prasīja daudz darba, toties viņam nebija jāpiedalās asistā un ceremonijās.

Semināram bija arī savs ērģelnieks, jo daudzu vidu allaž atradās tādi, kas prata kaut cik klavieru spēli un varēja spēlēt ērģeles. Tāpat bija aptiekārs, jo gadījās arī tādi, kas strādājuši aptiekā vai ieguvuši kaut kādas zināšanas farmācijā. No tiem parasti nāca «dakterējošie» draudžu mācītāji, kas tik plaši bija pazīstami Lietuvas laukos un baudīja tik ārkārtīgu uzticību lauku sieviņu acīs. Seminārā viņi rūpējās par mazu aptieciņu un kopa savus saslimušos biedrus.

Otrā kursa klēriķi katru nedēļu pēc kārtas izpildīja kampa-nārija — zvaniķa pienākumus. Viņa rīcībā bija pulkstenis un zvans. Kampanārijs cēlās agrāk nekā citi un cauru dienu deva signālus, kad kas jādara.

Taču pirmā kursa klēriķiem visvairāk nozīmīgs bija viņu tuvākais aizbildnis — formārijs. Sājā amatā tika iecelts kāds no vispriekšzīmīgākajiem un uzticamākajiem pēdējā kursa klēriķiem, visbiežāk jau diakons. Viņa pienākums — tuvu draudzēties ar pirmā kursa klēriķiem, radināt viņus pienācīgi uzvesties, izskaidrot regulu, iemācīt lasīt rubriku^13, pakalpot misā, vārdu sakot, visu, kas jaunajam semināristam nepieciešams. Bet viņam bija arī jāpēta, vai semināristu vidū nav ielavījies kāds.

I I nepavisam nav piemērots garīdznieka kārtai, vai kāds nav и w is nepiedienīgi izturēties, vai visi ar nepieciešamo cītību i/pilda savus pienākumus. Tāpēc arī formārijs dzīvoja ar puma kursa klēriķiem vienā istabā, milzīgajā «labirintā», kaut или la bija vissliktākā un visneērtākā istaba visā seminārā. Ik < Idienu formārijs ziņoja rektoram visu, ko viņš nedēļas laikā novērojis, draudzēdamies ar jaunajiem klēriķiem.

Paši pirmā kursa klēriķi, protams, nekādi priekšnieki nevienam nebija, taču zināmus pienākumus katram pēc kārtas tāpat vajadzēja pildīt. Vienam agri no rīta auditorijās bija jāslauka no soliem putekļi. Otrs katru dienu garīgajam tēvam pakalpoja misā. Trešais skaloja savā istabā mazgājamo trauku un gādāja par tīrību. Divi, uzsējuši baltus priekšautus, lika galdā ēdienus, kurus ar īpašu liftu pacēla no virtuves, «elles», tieši refektorā^1. Viņi abi raudzījās, lai staigājot neklaudzinātu ar kājām un negrabinātu traukus, jo brokastu laikā tika lasīta bībele, pusdienās — kāda garīga satura grāmata, bet vakariņu laikā — Pētera Skargas «Svēto dzīves gājumi». Bez tam viens vai nu auditorijā, vai kapelā sēdēja malā un atvēra durvis aizejošiem profesoriem.

Tā darbojās un dzīvoja ši mazā jauno cilvēku kopiena. Tās hierarhiskā iekārta prasīja, lai ikviens stingri ievēro savu vietu un pienākumu, taču modināja arī lielu vēlēšanos tikt augstākā pakāpē. Palikt tajā pašā kursā otru gadu seminārā bija daudz sāpīgāk nekā jebkurā citā mācību iestādē. Toties saņemt kādu paaugstinājumu, it īpaši svētību, kaut arī zemāko, nozīmēja ne likai dieva žēlastību, bet arī ļoti svarīgu soli uz priekšu.

Ļuds Vasaris vēl pēc daudziem gadiem ar patiku atcerējās dažas semināra dzīves iezīmes un epizodes. Lai gan šeit bija labvēlīga augsne verdziskuma, lišķības un divkosības zelšanai, lāču bija arī daudz kā tāda, kas norūdīja gribu. Viņš pierada pie punktualitātes un kārtības, pierada nebaidīties arī ne visai grūta, lai gan melna darba. Viņš labprāt atcerējās, kā, uzsējis baltu priekšautu, staigāja uz pirkstu galiem un stiepa lielus putraimu zupas vai kāpostu podus, kā ar troksni sūtīja atpakaļ uz «elli» smeļamo kausu, ja putraimos atrada tārpu vai kaut ko citu neēdamu. Viņš labprāt atcerējās gan putekļu slaucīšanu, gan grīdas mazgāšanu — un vajadzības gadījumā nekad dzīvē nevairījās tāda darba.

* Tā sauc klosteru un garīgo semināru ēdamistabas. (Aut )

Līdzās lūgšanām, meditācijām un visiem citiem garīgiem pasākumiem, līdzās kārtības uzturēšanai un kopējās dzīves vajadzībām seminārā mācībām tomēr tika veltīts visvairāk laika. Pirmajā kursā garīdznieka zinības viņi gandrīz nemaz nemācījās, bet saskārās vienīgi ar dažiem liturģijas sīkumiem. Galvenais viņiem bija iemācīties poļu un latīņu valodu. Jau ar pirmo dienu it visas vispārējās darīšanas lika kārtotas poļu valoda. Visas mācību stundas izskaidroja poliski. Tā pirmajā gadā jau ap ziemsvētkiem viņi visu sāka saprast, bet gada beigās arī paši varēja runāt poliski. Ar latīņu valodu bija grūtāk. Tikai pēc diviem gadiem dienu dienā noturētām stundām viņi sāka saprast filozofijas un teoloģijas mācību grāmatas, bībeli un liturģijas tekstus. Bet klasiskā latīņu valoda viņiem tā arī palika neaizsniedzama. Pirmajā kursā viņi vēl mācījās vispārējo vēsturi. Vēl bija ari paris lietuviešu valodas stundu.

Tolaik seminārā necentās izņemt pilnu ģimnāzijas kursu, un šeit iegūtās zināšanas nedeva nekādas tiesības. Tāpēc tie, kas izstājās, gandrīz nevarēja turpināt izglītību citur, un viņiem atlika viens ceļš — kļūt par aptiekara palīgiem. Toties tiem, kas bija beiguši ģimnāziju, seminārs deva privilēģijas un uzņēma viņus uzreiz trešajā kursā.

Līdzās noteiktajai programai reti kāds klēriķis uzņemas studēt vēl kaut ko privāti. Viņam nebija ne laika, ne pamudinājuma. Tomēr viens otrs mācījās vācu vai franču valodu, vairāk radus tādu, kas gribēja iemācīties muziķu — spēlēt vijoli vai harmoniju. Tie pavadīja istabās vai zāle lielāko daļu brīva laika, ne mazumu kaitēdami savai veselībai.

III

Dzīve, kas Ļudam Vasarim ritēja seminārā, no malas raugoties, varēja likties ārkārtīgi drūma un garlaicīga. No agra rīta līdz vēlam vakaram ik stundu, bet reizēm ik pusstundu zvana sitieni, dienu dienā meditācijas, gari pātari, mācību stundas, silentium — nedēļas vai mēneša laikā var apnikt līdz riebumam. Tomēr patiesībā bija citādi. Nekur zvana sadalītais un sadrumstalotais laiks neskrēja tik ātri kā šajos mūros. Šeit nenācās garlaikoties. Un, ja atsevišķi dienas programas punkti bieži apnika, visa diena, nedēļa, mēnesis aizritēja nemanāmi ātri. Pie tam pirmā kursa klēriķiem allaž gadījās kaut kas

mm IK pieredzēts. Tā nemanot pagāja ziemsvētki ar saviem

"in-.ilirrn dievkalpojumiem, pagāja gavēņa laiks ar garām ми i.iin asarām» un krusla ceļiem, kuru laika viņi pa divām imid.im mocījās katedrālē, pagāja ari lieldienas ar vēl gara I к m dievkalpojumiem klusajā nedēļā un Kristus augšāmcel-ni.i svinībām. Gavēņa laika viņiem otrreiz bija trīs dienas dr.as rekolekcijas, kuras Ļ.uds Vasaris izpildīja apzinīgāk, jo • ai’.id saprata poļu valodu, tāpēc varēja sekot meditāciju un Ivmlrrenču saturam.

I Jn, ja tagad, pēc visām šim meditācijām, konferencēm, refleksijām, sirdsapziņas izmeklēšanām, pēc visām šīm reliģiska-Min praksēm, svētkiem un svinībām, kāds būtu jautājis: kāda nu ir tava ticība, kā ir ar šaubām, kuras atnesi uz šejieni, un kāds cilvēks tu esi tagad, salīdzinot ar to, kas biji agrāk? — tad lādi jautājumi klēriķi Vasari būtu nostādījuši diezgan kļūmīgā stāvoklī. Vai tad viņš zina? Taisnība, nu jau trīs reizes nedēļā viņš pieņēma komūniju. Taču viss notika pats no sevis. Vai viņš bija pilnveidojies vai tikai pildīja jaunās dzīves prasības, nemanot, pamazām pielāgodamies tām?

Viņš, iestādamies seminārā, mazliet citādi bija iedomājies to. kā ritēs klēriķa veidošanās process. Viņš diezgan naivi domāja, ka vispirms viņus sāks pārliecināt. Domāja, ka ar nesatricināmiem argumentiem pierādīs dieva esamību. Domāja, ka izkliedēs visas viņu šaubas un noskaidros iebildumus; ka viņu ticība līdz ar to kļūs stipra un dzīva. Taču nekā tamlīdzīga nebija. Neviens viņus nepārliecināja, iebildumus neuzklausīja un nenoskaidroja. Viņus kopā ar visiem pārējiem nosēdināja, lai izpilda rekolekcijas un skaita lūgšanas, it ka viņi būtu jaunekļi. kas tam visam jo dziļi tic. Neviens viņiem necentās pieradīt dieva esamību, bet viņus uzreiz ierāva tajā dzīvē, kuras visa jēga un attaisnojums ir dievs, dzīvē, kura bez dieva būtu neiespējama, absurda un viņu jaunajām sirdsapziņām pilnīgi neizturama. Šis psiholoģiskais un praktiskais arguments iedarbojās labāk nekā teorētiskie pierādījumi un apgalvojumi. Ja kāds nepadevās šā argumenta varai, tas bēga no semināra jau pirmajā vai otrajā gadā. Teorētiskie pierādījumi nāca vēlāk. Tie bija jāmācās, «jāiekaļ». Taču tie jau tad neko lielu neietekmēja praktisko ticību. Un varbūt arī nekad nav ietekmējuši. Vasaris seminārā nemitīgi dzirdēja, ka dzīvā ticība ir dieva žēlastība, kas jāizlūdzas no dieva, un to var zaudēt, ja nogrēkojas dieva priekšā.

Tas bija skaidrs. Taču Vasara sirdsapziņu jau pirmajā gadā reizēm satrauca cits jautājums. Tad viņš neprata visu šo jautājumu skaidri iztēloties un formulēt, tomēr to izjuta. Proti, kā izpaužas, kādas pazīmes un mērauklas ir dzīvajai ticībai dvēselē? Viņš, klēriķis Ļ.uds Vasaris, tic. Bet kā? Ar ko pamatota viņa ticība? Vai ar vecāku iepotētu tradīciju? Vai ar bailēm no nāves un pēcnāves dzīves? Ar semināra dzīves suģestiju? Prātu? Dieva mīlestību?

Jā! Dzīvās ticības pamatā jābūt dieva mīlestībai, jo tā nāk no dieva žēlastības. Bet dieva mīlestībai vajadzētu būt jūtamai. Ikviena mīlestība taču ir jūtama. Tā allaž mums atgādina mīļoto būtni, liek ilgoties pēc tās, bet zaudējot — skumt, turpretim klātbūtnē — priecāties. Mīlestība mūs aizkustina, ek-saltē, spiež mūsu sirdi straujāk pukstēt. Patiesībā tāda ir ari mīlestība uz dievu. Ļuds Vasaris ar skumjām atcerējās, kā un ar kādām jūtām viņa māte runāja par dievu. Kā viņa, kad visi * bija aizmiguši, vēlās vakara stundās, nometusies uz ceļiem, skaitīja lūgšanas, kā viņa katru notikumu un visu dzīvi uzņēma no savas ticības un dieva mīlestības viedokļa.

Bet viņš, klēriķis Vasaris? Nekad un nekur viņš vēl nebija konstatējis sevī nekādas jūtas, nekāda garīga siltuma pret dievu. Ja viņš spētu ar kādiem salīdzinājumiem raksturot dievu, kuram viņš bez jūtām ticēja, viņš pateiktu, ka viņa die/s ir gluži kā atmosfēra, kurā dzīvojam, kā gaiss, kuru elpojam, kā gaisma, kuru redzam. Bez visām šīm lietām mēs nevarētu dzīvot, bet uz tām nereaģējam ar jūtām, tās nemīlam.

Sis dvēseles saltums īpaši satrauca Vasari pēc komūnijas pieņemšanas. Bet sirdsapziņa taču nepārmeta viņam nekādu grēku, un viņa grēksūdzes, protams, bija labas. Tāpēc viņš pāris reižu iedrošinājās pastāstīt garīgajam tēvam par savu vienaldzību un jautāt padomu. Bet arī šeit viņš dabūja dzirdēt to pašu, ko parasti dzirdēja konferencēs un lasīja garīgajās rokasgrāmatās: ka nav jātīksminās ar dvēseles lietām; ka nav jāvēlas pārāk daudz jutekliska prieka un apmierinājuma no rekolekcijām; ka nebūtu liels nopelns, ja mēs par tām tūdaļ saņemtu arī atalgojumu; ka dievs varbūt tādējādi pārbauda mūsu ticību un uzticību — un vēl daudz līdzīgu mierinājumu un izskaidrojumu. Secinājums allaž bija viens: nav jāpievērš uzmanība šķietamai vienaldzībai, bet arī turpmāk visā cītībā jāpārvar sevi un jāpiespiežas izpildīt rekolekcijas.

Taču šeit garīgās pilnības dzinējspēks, pamests vienīgi gri-

I . ' iiii, bieži pilnīgi pārstāja darboties, bet vēl biežāk neva-

• i|м mi.» Ьi lukšās rutīnas bedrēs un it nemaz nedzina uz priekšu

i ни I . dzīves kuģi. Šīs briesmas nepagāja secen arī klēriķim V ,i .mm Jau semināra dzīves pirmajā gadā daudzi reliģiskie \ iиr i uiajumi viņam sāka kļūt par nedzīvu paradumu. To daudz...... un biežums vien tiem lēma tādu likteni. Nepieciešama

•и к. и liga cītība, dzīva ticība un askētiskas tieksmes, lai augām

• In u.un los pašus vārdus un žestus, kas atkārtojas ar pulksteņa ļin . i/itāti, arvien izpildītu ar možu apziņu. Tā Ļ.uds Vasaris ni.i un vakara lūgšanās vai litāniju ora pro nobis^1 laikā, kad kop.» ar visiem cītīgi atbildēja vajadzīgajās vietās, domās lidi-mijas neierobežotajos plašumos. Tas pats ar sirdsapziņas iz-nirkIešanu, tas pats ar meditācijām. Garīgais tēvs lasīja tās Ima, monotonā balsī ar garām pauzēm, kuras bija domātas l.isilā padziļināšanai un pārdomām. Temati bija dažādi un visbiežāk sadalīti ciklos: ticības patiesības, Kristus dzīve, grēka briesmīgums, žēlastības varenība, tikumi utt. Bet šeit bija va-ļadzīgs vēl kaut kas sevišķs, kā dažam labam no viņiem nebija — un kā nebija arī Ļ.udam Vasarim. Tāpēc ļoti bieži, it īpaši ziemā, ja viņš domās kaut kur neklaiņoja, tad snauda. Sols, kurā viņš sēdēja, atradās aiz izvirzīta sienas stūra — mūrīša, kas aizsedza sveces gaismu un lielu daļu kapelas. Par šo mūrīti sacentās visi, kas sēdēja šinī solā, lai tikai pagūtu agrāk nekā citi šeit ieņemt vietu. Citi «meditēja», vienkārši sakņupuši uz sola. Čaklākie, atvairīdami snaudienu, nometās ceļos.

Cīņai pret tādām parādībām bija divi galvenie līdzekļi: sirdsapziņas izmeklēšana, ko izdarīja divas reizes dienā, un grēksūdzes, kas notika katru nedēļu, retumis pa divām nedēļām reizi. Diemžēl, arī šie līdzekļi nespēja turēties pretī visu nive-lētājas rutīnas ikdienības spēkam. Sirdsapziņas izmeklēšanai tika izdomāti vēl palīglīdzekļi. Šīs izmeklēšanas sadalīja divās daļās: examen conscientiae generale — par visu izturēšanos vispār un examen conscientiae particulare — par savu galveno netikumu, ko gribam izskaust. Lai sekmīgāk cīnītos pret šo netikumu, formārijs izgudroja viņiem vēl tādu līdzekli — izdalīja visiem pa aukliņai ar cieši uzvērtām krellītēm, kas domātas galvenā netikuma izpausmju skaitīšanai: ja notvēri sevi, ka ļaujies netikumam, stum vienu krellīti līdz mezgliņam.

Ne mazumu bažu viņam sagādāja arī grēksūdzes. Jau kopš mazām dienām grēksūdzes sakraments viņam bija noslēpumai nībā un bailēs tīts. Mazais Uuds bija pārāk kautrīgs un sevi noslēdzies zēns, un vajadzēja vislielāko gribas spēku, lai pa teiktu mācītājam savus grēkus. Kas tie galu galā par grēkiem? Ikviens viņa paša pastrādāts nodarījums, ko viņš zināja ļaunu esam, ieguva kaut kādu neapjaušamu specifisku nokrāsu, ko viņš nekādi nevarēja izteikt un ko — viņš noteikti to juta — nespēs novērtēt, bet varbūt arī saprast mācītājs, kas sēž bikts-krēslā. Tālab viņš ārkārtīgi kautrējās stāstīt ari par pašu no darījumu, citiem vārdiem, par grēku. Bet pēc izstāstīšanas pa lika neapmierinātība, ka tomēr kaut kas nav labi. Sī neapmierinātība seminārā ne tikai neizgaisa, bet pastiprinājās. Ik sestdienu viņš atkārtoja garīgajam tēvam vienus un tos pašus nenozīmīgos nodarījumus: tik un tik reižu biju izklaidīgs medi tāciju laikā vai arī snaudu, tik un tik reižu sameloju, tik un tik reižu bija uznākušas ļaunas domas. ..

— Vai labprāt tās pieļāvi?

— Nē, vairījos . . .

— Ko vēl atceries?

Vai arī:

— Pasaki kādu smagāku grēku no pagājušās dzīves!

Bet pagājušajā dzīvē to tāpat nav viegli sameklēt. Kas ag rak likās grēks, tagad izbalējis, šķiet nenozīmīgs.

Viņu pārņēma neizturams kauns ikvienā grēksūdzē atkārtot to pašu. Tad viņš sāka šķirot savus «grēkus». Dažus atstāja rezervē nākamajai nedēļai, bet tos, ko tagad sacīja, nākamaja nedēļā vairs neatkārtoja. Viņš jau tik lielā mērā bija teologs, ka zināja — grēksūdze būs laba diezgan, ja ari nepateiksi visus vieglos grēkus. Viņš ar piespiešanos meklēja jaunus grēku veidus un bija apmierināts, ja atrada. Visā semināra audzināšanā par vislielāko rakstura netikumu tika uzskatīta lepnība. Ja rektors kādu rāja un sacīja русЬя masz\ tad tam vajadzēja būt ļoti piesardzīgam, lai neizlidotu no semināra. Un, lūk, pēc kāda laika Ļuds Vasaris sāka teikt jaunu grēku: tik un tik reižu biju ļāvies lepnībai . . . Kaut gan šī viņa «lepnība» izpaudās visvienkāršākās apmierinājuma jūtās par kādu panākumu vai nevainīgā nākotnes sapnī, tomēr aiz bailēm viņš ari šeit redzēja grēka draudus. Bez tam tas bija jauns materiāls

i'H'k'.ndzci Pēc «lepnības» sekoja «skaudība , «vecāko kriti-• .нм un citi «briesmīgi grēki».

1,.uds sava sirdī juta lielu nemieru un sarūgtinājumu par • "l.mi grēksūdzēm, tāpēc reizēm aprunājās ar biedriem, ko viņi I- tini nedēļu saka garīgajam tēvam. Izrādījās, ka daži darīja rlu/i lapat ka viņš, daži neko nevarēja atbildēt uz tādu jau-ttiuniu, daži neapmierināti novirzīja sarunu uz blakuslietām. I и iiiba, viņš redzēja pie biktskrēsla lodziņa arī tādus, kas tin uzkavējās gan piecpadsmit minūtes, gan pusstundu, kaut I <• dedzīgi čukstēdami, par kaut ko dedzīgi strīdēdamies ar I irigo tēvu, kaut ko vaicādami, l ādi, protams, uz Vasara lautā jumiem neko neatbildēja. Bet visi draugi zina ja, ka tic ir sikmanīši», un raudzījās uz viņiem ar nožēlu.

Jauniņais pirmā kursa klēriķis I^uds Vasaris tai laika īsti nezināja, taču labi nojauta, ka tādas grēksūdzes ka viņa paša un citu it nemaz nav garīgas pilnveidošanas līdzeklis; ka zem •aem banālajiem «sameloju», «snaudu», «noskaitos» ... slēpjas dziļš un tumšs cilvēka dvēseles bezdibenis, kura glūn lielu nākotnes netikumu saknes. Gan īsta lepniba, gan mantrausība, gan nežēlība, gan nesavaldība, gan žūpība, gan krāpšana, gan hipo-krizija līn citi dvēseles triīdu mikrobi, kas uzplauks tikai pēc aiziešanas no seminārā, tikai pēc desmit vai divdesmit mācītāja darba gadiem, bet kas varbūt jau tagad, neviena nemanīti, sak dzīt pirmās saknītes. Seminārā dzīves rutīna lieliski tās pasarga no ravētāja nagiem.

Rekolekcijas, šķiet, bija veltītas tam, lai iedziļinātos sevi, iepazītu sevi, pārbaudītu savu ceļu un sirdsapziņu. Taisnība, tajās bija mirkļi, kad kaut kas it ka atklājas, it ka pamirdzēja. Bet tikai mirkļi. Domu un sirdsapziņas stars tūdaļ atkal tika raidīts uz virspusi, uz dogmu, uz doktrīnu.

Ļuds Vasaris, jau daudz vēlāk atcerēdamies šīs seminārā rekolekcijas, brīnījās, cik maz tajās bijis garīga siltuma, cik tās bijušas psiholoģiski nepamatotas un nepedagoģiskas. Visas pārdomās, iztirzājumi un rakņāšanās sirdsapziņā notika divu polu —' dieva un cilvēka savstarpējo attiecību plāksnē. Dievs — bezgalīga labsirdība, pilnība un visu pozitīvo atribūtu summa. Cilvēks — bezgalīga niecība un visādu ļaunumu nesējs. Cilvēks jau piedzimst grēkā, viņa daba sliecas uz grēku, un visa viņa dzīve ir bezgalīga grēku virkne. Un šie grēki ir lieli un briesmīgi! Lai izpirktu vienu no tiem, visas mūžības ciešanu nepietiktu. Jau pēc daudziem gadiem Ļudam Vasarim arvien vēl skanēja ausīs garīgā tēva sērīgā balss, kad tas noslēdza grēku briesmīguma meditāciju ar iespaidīgu frāzi: Jaka pro-cesja grzechow!1 Un Ļ.uds lieliski atcerējās, ka visa šī meditācija toreiz viņam, pirmā kursa klēriķim, likās pavisam veltīgi un nepārliecinoši pūliņi. Viņš nekādi to nespēja pielāgot sev un tam stāvoklim, kādā atradās viņi visi. Un nekādi nespēja atvairīt domu:

«Kāpēc tas viss tiek sacīts? Kas mēs esam? Slepkavas? Laupītāji? Izvirtuļi? Un kas tie par nešķīstiem grēkiem, ar ku riem mēs tik briesmīgi esam nokaitinājuši dievu?»

Neko viņam nedeva arī citas šo rekolekciju meditācijas par grēku nožēlošanu, par dieva žēlastību, par elli, šķīstītavu un debesīm. Tās bija sausas doktrīnas, kas nespēja viņus aizraut, sajūsmināt vai mierināt ar kaut ko tiešām viņiem izprotamu un viņu sirdsapziņai un garam atbilstošu. Viņi visi taču bija tik jauniņi, visiem bija daudz vēlējumos, daudz ideālu, daudz cerību. Viņi alka, lai tiktu uzpūsta viņos pašos kvēlojošā uguntiņa, stiprināta viņu pašpaļāvība, norādītas un audzinātas viņu labās, gluži cilvēciskās īpašības. Visa tā vietā ar pirmajiem soļiem viņus sagaidīja barga un salta teoloģija un rezonanse, kas vienus pakļāva nežēlīgai rutīnai, citus veda uz morālisko kazusu un sirdsapziņas moku dumbrājiem, trešos spieda ierauties savas individualitātes čaulā un tur slepeni radīt jaunus un garīdznieka darbam svešus ideālus. Un tikai nedaudziem dieva izredzētajiem un saudzētajiem bija lemts saglabāt dzīvu ticību un rosīgu apustuliskās darbības garu.

Ļuds Vasaris pirmajā klēriķu gaitu gadā skaidri neizprata savu stāvokli, tāpat kā vairākums viņa biedru. Kaut kas viņam patika, kaut kas nepatika, bet gan vienu, gan otru viņš uzņēma kā dzīves nepieciešamību. Šeit viņš neko nepanāks un neko citādi neiegrozīs. Jo vairāk tāpēc, ka kritizēt vecākos tika uzska tīts par grēku. Un kāda galu galā ir viņa attieksme pret visu semināra dzīvi un kāda ir viņa paša kā klēriķa rakstura galvenā iezīme, viņš arī pats nezināja. Bet kāds visai nenozīmīgs gadījums uz īsu mirkli viņam parādīja sevi paša acīs.

Proti, viņu formārijs, tiešām nopietns klēriķis un diakons «no dieva žēlastības», lieldienu brīvlaikā kādā sarunā piedāvājās, ka ikvienam no viņiem pateikšot galvenās rakstura iezīmes un

ill . k«> viņš esot novērojis. Pēc dažām dienām arī Vasa-

.. и 111 šo jās pajautāt, ko formārijs domā par viņu.

Par jums es varu pateikt vismazāk, — brītiņu klusējis,

I...........; sacīja. — Es jūs vismazāk pazīstu. Jūs esat pārāk

им l.il/irs. slēpjaties.

I .īd raksturojums Ļudam bija pavisam negaidīts. No sa-■ и in biedriem viņš nekad netika dzirdējis, ka piederētu pie in in. kas slēpjas. Viņš pret visiem bija vaļsirdīgs un sirsnīgs. \ иг. t pat apzinājās, ka nav slēpies arī no vecākajiem. Viņš ļi.ii bija pārāk piekāpīgs un paklausīgs — un to darīja nevis liekuļodams, bet no tīras sirds. Un pēkšņi — «noslēdzies, slēp-i.г• . Tomēr formārija vārdi viņam it nemaz nebija nepatī-

Lttni. Viņš juta, ka viņā it kā slēptos kaut kas dārgs, kas jā-.iiul/ē no citiem, viņš juta sevi pretsparu nepadoties — kam, in viņš lāgā nezināja, bet kaut kam, kas katrā ziņā mēģinās nolaupīt viņam šo dārgumu. Un pirmo reizi viņš manīja, ka ra • lies kaut kāds vairogs starp viņu un visa semināra atmosfēru un ka šī dzīve nekad vairs nesaskanēs ar viņa sirds un prāta intīmo dzīvi.

IV

Lieldienu brīvlaika pēdējā nedēļa gāja uz beigām. Saulaina, silta pēcpusdiena izvilināja viņus semināra parkā. Togad lieldienas bija vēlīnas, bet pavasaris agrīns, tāpēc parka takas jau bija pavisam nožuvušas, no zemes spraucās jauna maura asniņi, bet piebriedušie ķiršu, ābeļu un bumbieru pumpuri vienā otrā vietā jau rādīja pirmās ziedlapiņas. Viņi, vairāki pirmā kursa klēriķi, sēdēja uz soliņa piesaulē un, izstiepuši kājas, atmetuši galvas, dzertin dzēra valgo pavasara siltumu un maigo, glāstošo saules gaismu.

Viņi runāja par šo un to — sīkām ikdienas lietām un notikumiem, kamēr beidzot pieskārās jokiem un piezīmēm visbagātīgākajam tematam — asistai un ceremonijām. Otrajās lieldienās visiem smieklus bija sagādājis akolits Balsēlis. Viņam bija vāja redze, un dievkalpojumu laikā, kad vajadzētu nodzēst sveces pirms sprediķa, viņš nekādi nevarēja tām uzlikt kausiņu un, bāzdams to gar sveci, grabināja kaut kur pie svētā Pētera tēla bārdas. Sī sveču nodzēšana celebransa, visu klēriķu un ļaužu klātbūtnē tuvredzīgajiem bija vislielākās mocības.

— Varu jūs iepriecināt, — Balsēlis sacīja. — Formārijs teica, ka akolitiem vairs nebūs jānodzēš sveces. Atcelts.

— Baidās, brālīt, lai nākamreiz tu svētajam Pēterim neno- \ lauz degunu! — klēriķis Varjoks paņirgājās par viņu.

— Paga, paga, parit tava kārta. Palūkosim, ka tu trāpīsi. Tas taisnība, ka atcelts. Zēl. Tad redzētu.

— Tu doma, es butu tāds muļķis ka tu? — Varjoks uz bruka viņam. — Ja manītu, ka neesmu trāpījis, pagrieztos un ietu prom.

— Viegli tev tagad lielīties, bet mums neticēt. Nebūs vairs iespējas pieradīt, — pārtraukdams tālāko strīdu, piezīmēja Vasaris.

Ar Varjoku neviens ari negribēja strīdēties viņa nesavaldības, aizvainojošā toņa un neslēptā nicinājuma dēļ pret saviem biedriem. Saruna pārtrūka. Viens otrs piecēlās, lai ietu prom. Varjoks pievirzījās pie Vasara.

— Vai gribi? Iesim pastaigāties. Man šis tas tev jāpasaka.

Varjoks un Vasaris alnaca uz semināru no vienas ģimnāzijas,

bet viņi nebija draugi. Varjoks ģimnāzijā vāji mācījās, nekādos pulciņos neiestājās, viņam patika grozīties ap jaunkundzēm, un viņš bija liels švīts. Tāpēc viņa iestāšanas seminārā diezgan stipri pārsteidza ka Vasari, tā citus paziņas. Semināra viņi tāpat nesadraudzējās, tomēr Vasaris ievēroja, ka Varjoks viņu ne tikai nenicina kā citus biedrus, bet reizēm it ka mēģina pat tuvoties viņam. Tāpēc ari šis konfidenciālais aicinājums pastaigāties un kaut ko pasacīt ne visai pārsteidza Vasari.

— Nu, kā tad tu? Vai esi te apradis? — Varjoks iesaka.

— Nekas. Drīz būšu pieradis.

— Tev patīk?

— Par patiku cits jauta jums. Bet neko nevar darīt, — Vasaris nelabprāt un nevērīgi atbildēja. Varjoks nerimās:

— Kā — neko? Ja nepatīk, tad met vien pie malas.

— Vēl par agru. Jāpagaida, jāizmēģina.

— Ja tagad par agru, tad pēcāk būs par vēlu. Piemini manus vārdus! — Varjoks uzsvēra.

— Zini ko, runāsim vaļsirdīgi, — viņš turpināja. — Lai gan tu esi švaks pulveris, tomēr spiegs neesi. Uz tevi es varu paļauties. Tu uz mani jo vairāk. Saki, — kāpēc tu iestājies seminārā?

Vasarim pašam bija diezgan skaidra atbilde uz šo jautājumu, bet pateikt to Varjokam vai kādam citam viņš tik ātri

м« I Mil и iedrošinājies. Tādos gadījumos viņš, bieži vien pats Ih m in.mīdams, runāja vispārīgās frāzēs.

Kā — kāpēc? ... Mācītāja darba lauks ļoti plašs. Dau-I r |.i«la ziņā vari būt noderīgs sabiedrībai.

la, jā, runā kā no grāmatas, — Varjoks ironiski pa-vilināja. — Tu, protams, no visas sirds gribi būt labs mā-

I ll .1 |S ?

No visas sirds ...

Brītiņu viņi gāja klusēdami. Bet Varjoks atkal iesāka:

Saki, — vai tu pazīsti mācītāju dzīvi?

Nr. Vasaris to nepazina.

Vai tev nekad nav gadījies dzīvot mācītājmājā vai vistu.1/ kādreiz tur būt baznīcas svētku laikā?

Ne, Vasaris vispār nekad nav bijis mācītājmājā.

Varjoks triumfējoši uzsvilpa.

Nu, protams. Uz Šejieni visvairāk tādi ari nāk, kas neko nezin un nepazīst. Bet es, brālīt, esmu redzējis mācītāju dzīvi. Tēvocis ir mācītājs, viņš mani laida skola. Es vispār dzīvi pazīstu vairāk nekā jūs visi kopa.

Vasaris zināja, ka ta nebija Varjoka tukša lielība. Gandrīz katra klase nosēdējis divus gadus, Varjoks bija daudz vecāks par saviem biedriem. Bagata tēvoča prāvesta gādībā dzīvodams, viņš patiešām varēja diezgan labi pazīt mācītāju dzīvi.

— Un man nav nekādu ilūziju. Kumēdiņi, brālīt, viss ir kumēdiņi! — Varjoks nicinoši atmeta ar roku.

Kas ir kumēdiņi? — Vasaris nesaprata.

— Viss! Šie pātari, meditācijas, ceremonijas, — viss ir kumēdiņi. Saki man, — vai tu labi izpildi šīs meditācijās un rakņāšanos sirdsapziņa? Nestāsti: zinu, ka pusi noguli, bet otru pusi nosapņo. Vismaz divas trešdaļas klēriķu izpilda tāpat ka tu un es. Bet vai tu zini, kas būs pēc desmit divdesmit gadiem 110 ši labo un godīgo klēriķīšu pūļa?

— Protams, — Vasaris šaubījās, — gadīsies visādi. , .

Varjoks iesmējās.

— Gadīsies visādi? . . . Puse 110 viņiem kaitinās ļaudis ar kaut kādu netikumu: vieni žūpos, citi izputēs kāršu spēlē, trešie dzīvos ai kādu mācītājmājas jumpravu vai pilsētiņas kundzīti. Pieņemsim, ka otra puse labi izpildīs mācītāja pienākumus, tātad būs labi baznīcas ierēdņi. Bet vismaz pusei no viņiem nebūs ne dzirkstelītes īsta mācītāja gara. Tā paliek pāri div-

desmit pieci procenti labu mācītāju, bet es tev apgalvoju, ka tas ir pārāk optimistisks aprēķins.

«Ciniķis,» Vasaris nodomāja. Tādus pārmetumus mācītājiem viņš bija dzirdējis arī ģimnāzijā, bet uzskatīja, ka visi lie ir pārspīlēti un baznīcas ienaidnieku izdomāti.

Kāpēc tad lu iestājies seminārā? ne bez zobgalības viņš jautāja Varjokam. Bel tas jautājumu uztvēra gluži nopietni un it kā bija pat gaidījis to.

—- Es iestājos, zinādams, ka būšu slikts mācītājs, un tāds gribēdams būt. Vienkārši karjeras deļ. Mācītāja dzīve nav slikta. Vispirms, es domāju, ka ar tēvoča gādību tikšu par vikāru labā draudzē, varbūt kaut kur pilsētā. Tur nebūšu muļķis un pratīšu patīkami iekārtot savu dzīvi. Iztapība priekšniecībai un liekulība — tie ir divi visuzticamākie garīgās karjeras kumeļi. Domāju, ka pratīšu tos valdīt. Tad tikšu pie mācītājmuižas, pēc tam kļūšu dekāns, iesēdīšos kapitulā, bel savā privātajā dzīvē nevienam neļaušu bāzt degunu.

Tādus vārdus dzirdot, Ļudu Vasari pārņēma šausmas. «Lūk,» viņš domāja, «kādi gadās manu biedru vidu. Vai tiešām viņš visu to runā nopietni?» Bet Var joks it kā bija uzminējis viņa domas.

Vai nav taisnība, ka esmu briesmīgs cilvēks? Draugs Ļud! un viņš paņēma Vasari aiz elkoņa. — Viss, ko es tev saku, ir taisnība. Un tu vari nicināt mani. Bet iegaumē, ka tādas cerības lolo ne viens vien, kam līdz altārim vairs atlicis tikai pāris soļu. Taču viņi neiedrošinās paši sev atzīties. Viņi uzskata, ka paši esot citādi, tomēr izturas tā.

Tai brīdī viņiem garām pagāja divi piektā kursa klēriķi, no kuriem viens, spēcīgs liela auguma puisis labi šūdinātā sutanā, glīti apcirptiem un sasukātiem matiem, apmierinātu sejas izteiksmi, kaut ko dzīvi un priecīgi stāstīja otram. Varjoks pavadīja viņu ar nicinājuma pilnu skatienu.

— Raugi, šis vērsēns. Prelāta favorīts. Diakons. Pagājušajā vasarā es tikos ar viņu kādās kāzās. Būtu tu redzējis, ko viņš tur iereibis strādāja. Sāka gāzt gultā meitenes. Tad ņēmās knakstīties ap manu māsu. Vēl mazliet, un es būtu zvēlis pa purnu. Nu, tāds tālu tiks! Zinu, ka viņš neieredz mani. Viņš, bez šaubām, ar prelāta starpniecību centīsies izurķēt mani no semināra. Tikai, protams, nokavēs.

— Ko tad tu domā darīt? — Vasaris jautāja.

— Pats izstāšos ātrāk. Tas ir nolemts.

Vasaris uzreiz nevarēja atrast atbildi uz šādu atzīšanos. Bet Viii joks pats turpināja:

Redzu, brālīt, ka esmu kļūdījies. Par mācītāju karje-liulu var kļūt, tikai sevi krāpjot, tikai uzskatot sevi par labu, hkai iemidzinot sirdsapziņu. Turpretim apzinīgi tas nav iztu-i aim Pārāk grūti. Sešus semināra dzīves gadus var izturēt tikai in kas no sirds tic, tie, kas sevi krāpj vai arī ir galīgi nekauņa .. kamieļi. Es nepiederu nevienai no šīm trim kategorijām. Es in par kādu naudu neizturēšu šos kumēdiņus. Kaut vai tās ceremonijas! Te ņem sveci ar to roku, te ar otru; te nometies и/ viena ceļa, te noliec galvu; te pagriezies pa labi, te pa kicisi... Nē, tos kumēdiņus nevaru izturēt.

Arī man nepatīk ceremonijas, — atzinās Vasaris, kas liesām ar šausmām gaidīja svētdienu, kad viņu norīkos par .ikolitu.

— Nepatīk gan, bet vai dzirdēji rekolekcijas, ka baznīcas ceremoniju iemīļošana esot viena no aicinājuma pazīmēm?

Vasaris neko neatbildēja.

— Zini, brālīt, man tevis žēl, — Varjoks atkal saka runai.

Nu kāds gan no tevis iznāks mācītājs? Cik tev gadu?

— Septiņpadsmit, — Vasaris atzinās.

— Nu, protams, vēl zēns. Te daudzi no jums tādi. Es jus vēroju kopš pirmās dienas. Arī tevi vēroju. Nezinu, kāpēc tu man patīc. Tu allaž turies no visiem malā, tev nav nekādu darīšanu ar formāriju, tavas grēksūdzes ir ārkārtīgi īsas, tu pirms rīta pātariem neapmeklē kapelu, tu izpildi tikai visne pieciešamākos pienākumus. . . Nē, brālīt, seminārs nav priekš tevis.

Dīvaini, Vasarim tomēr patika tādi Varjoka ieskati par viņu. Bet viņš negribēja padoties.

— Šeit arī visneatliekamāko pienākumu ir tik daudz, ka nav nekādas vajadzības uzvelt sev jaunus.

— Protams, protams, — Varjoks piekrita, bet pirmā kursa klēriķiem tas raksturīgi. Pirmā kursa klēriķi taču gada beigās, kā stāsta, esot viscītīgākie no visiem klēriķiem. Nu, pietiek! Tu neņem ļaunā, ka es tevi tā eksaminēju. Domāju, ka arī tev interesanti aprunāties par tādiem jautājumiem. Tas taču, brālīt, visas dzīves liktenis, nākotnes minējums. Vai tu esi mēģinājis kādreiz skaidri iztēloties, kas būsi, teiksim, pēc desmit gadiem?

— Nē. Un tas taču nav iespējams! — Vasaris iesaucās.

— Kāpēc nav iespējams? Ir vairāki varianti. Lūk, viens. Tu pieminēji visneatliekamākos pienākumus. Kādi ir mācītāja visneatliekamākie pienākumi? Breviārs, grēksūdzes, misas, celibāts, sakramentu administrēšana, darbs draudzē. Iedomājies, ka pēc desmit gadiem mācītāja amatā lu esi mitējies skaitīt breviāru, tikai skata pēc izdari grēksūdzi, pa nakti žūpo un tad ej noturēt misu, esi pavisam aizmirsis teoloģiju, pārkāp celibātu, bet klausies bikti un izpildi visus mācītāja pienākumus, beidzot tev rodas pietiekami drosmes atzīties, ka netici daudzām baznīcas dogmām, varbūt arī pašam dievam.

Šausmu drebuļi dzeldēja Ļuda Vasara sirdi. Tikpat ka zibens iešāvās viņa apziņā, bet vienīgi uz mirkli. Tas, ko runā Varjoks, taču ir absurds un pilnīgi neiespējams. Ļuds pat mēģināja pasmieties.

— Nu, to gan tu pārspīlē. Tads mācītājs jau nu nebūšu, un vispār tada mācītāja nav visā pasaulē — un nevar būt.

Bet tagad Varjoks rūgti pasmaidīja.

— Nestrīdēšos. Tuvākā nākotne tev pieradis to labak nekā es. Bet pieņemsim — brīnumainā kārtā tev izdotos pārliecināties, ka tevi pašu sagaida tāda nākotne?

— Tad es negaidītu nevienu dienu un aizbēgtu no semināra. Tomer man nav nekāda pamata domāt, ka būšu tāds. Mani nodomi ir vistīrākie.

— Lai dievs dod, — Varjoks salti novēlēja, — ka tu atrastos to apšaubamo divdesmit piecu procentu vidū. Tomēr padomā. Ja kaut kas, braucam reizē.

Zvans pārtrauca viņu pastaigu un sarunu.

Pēc paris dienam Vasaris pārsteidza Varjoku kādā zāle šķirstam lielo poļu ilustrētā žurnāla «Klosi» komplektu. Varjoks aicinaja kopa paskatīties ilustrācijas. Pec vairakam lappusēm viņi uzšķīra lielu gleznu ar nosaukumu «Brauku w jasyrze» — «Verdzene gūstā», kura attēlota pavisam kaila, jauna, ar virvēm sasieta sieviete. Kaut ari gleznas saturs bija bēdīgs, skaistās verdzenes pozu mākslinieks darinājis vilinošu, pat pikantu.

— Necerēts atradums! — Varjoks iesaucas. — Tādas bildes parasti aizvac no klēriķiem domātām gramalam.

— Ja, es ari redzeju zālē, — Vasaris apliecināja, — ka no žurnāla «Tygodnik» bieži kaut kas izgriezts vai izkasīts.

— Ka tev patīk šī sieviete? — apskatīdams «Verdzeni , jautāja Varjoks.

V i t.iiis, kas nekad nebija redzējis tādas ilustrācijas, juta, ka hi • и interesanti un nepieklājīgi skatīties šo attēlu, vēl jovai-i il In analizēt. Bet viņš negribēja likties nejēga Varjoka acīs, liiļhi šaubīdamies piebilda:

Pārāk tieva. Re, gurni resnāki nekā viduklis.

Muļķis! — Varjoks nopēla viņu. — Te arī slēpjas viņas Iniuiii bagātība. Tā ir tīras rases austrumniece ar karstām «mlnim. ,

Si saruna Vasarim bija pirmā mācību stunda par sievietes Līmeņa skaistumu. Bet nākamā sestdienā pie bikts viņš atzinās Kimgajam tēvam, ka «nav pasargājis acis, skatījies neķītras bildītes». Garīgais tēvs diezgan ilgi mācīja viņu, cik bīstami rHot nepasargāt acis, un atgādināja pat ķēniņa Dāvida piemēru. IYc tam Varjoka autoritāte bija krietni iedragāta Vasara acīs.

Re, kas viņu interesē,» klēriķis Ļuds pie sevis domāja, «viņš 1<ш ģimnāzijā bija palaidnis, tāpēc arī viņam tik netīri uzskati par garīdzniecību.»

Tomēr daudzas Varjoka domas iespiedās Vasara sirdī, un viņš sāka kritiskāk skatīties uz semināra dzīvi un saviem biedriem. Reizēm viņam radās dažādi jautājumi un šaubas par aicinājumu, par mācītāja pienākumiem un dzīvi, bet sava bailīgā un pasīvā rakstura dēļ viņš nevarēja sadūšoties un aprunāties par to ar vecākajiem biedriem. Viņam labāk patika visu to nēsāt sevī, kamēr viss pats no sevis saruka un zaudēja asumu, bet dienas atkal ritēja kā kaut kāda nepieciešamība, kura jāpieņem un kurai jāpielāgojas.

Ar dažiem sava kursa biedriem viņš iepazinās tuvāk, bet īsta drauga viņam nebija neviena. Viņi visi vēl lāgā nebija izšķīrušies, lāgā neorientējās un dzīvoja kā avju bariņš formā-rija uzraudzībā. Bez tam tuvāku draudzēšanos, «partikulā-rismu», stingri aizliedza arī semināra regula — formārijam bija jāraugās, lai tādas sadraudzēšanās nebūtu. Ja ievēroja, ka divi vairākas reizes pēc kārtas pastaigājas kopā, viņus tūdaļ brīdināja, lai to vairs nedara. Regula noteica, ka ceturtdienas pastaigās jāiet ar pirmo, kas pagadās, neizvēloties pāri. Ar tādiem bieži vien galīgi nebija par ko runāt.

Ļ.uds Vasaris pēc sarunas ar Varjoku nemanāmi sāka kritiskāk vērot savus biedrus un vecāko kursu audzēkņus. Viņam likās, ka īsti dievbijīgu klēriķu bija visai maz. Viņu kursā no divdesmit — kādi četri vai pieci. Vecākajos kursos to proporcija nebija lielāka. Visi dievbijīgie it nemaz nebija tik attīstīti

un tik apzinīgi dievbijīgi kā viņu formārijs. Daži izskatījās vai nu smieklīgi, vai arī stipri aprobežoti. Vasaris zināja, ka īsti dievbijīgie ir, bez šaubām, arī to vidū, kas tādi neizskatās, bet par daudziem citiem viņš bija pārliecināts, ka tie it nemaz nav dievbijīgi, un tādu, pēc viņa domām, bija visvairāk. Un savādi, ka tādi secinājumi ne tikai nenobiedēja Vasari, bet, gluži otrādi, uzmundrināja viņu un bija viņam gandrīz vai patīkami. Tādu jūtu pamatā laikam slēpās šādi neskaidri apsvērumi:

— Ko gan? Ne jau es viens esmu tāds. Lielais vairums — tādi kā es. Mani nodomi ir tīri: es tiešām gribu būt labs mācītājs. Citi tāpat grib. Un mēs būsim. Tāda dievbijība kā mūsu formārijam vai arī Balsēlim ir īpaša dieva dāvana, izņēmums. Pietiek ar tīriem nodomiem, labu gribu, stingru apņēmību, — to saka arī garīgais tēvs.

Tā Ļuds Vasaris pamazām saka iesakņoties seminārā, saaugt ar tā dzīvi, pierast pie tā atmosfēras. Viņš ar saviem uzskatiem un izturēšanos atbilda vidusmēram, vairākumam, viņš līdzsvarojās. Bija vajadzīgs kaut kas pavisam niecīgs, lai viņš noslietos vai nu pa labi, vai pa kreisi. Bet šis kaut kas acīm redzot viņā vēl nebija izaudzis.

V

Pagāja pāris nedēļu pēc minētās Vasara sarunas ar Varjoku. Kādā ceturtdienā pēc ilgas pastaigas pa šoseju klēriķu bariņš sapulcējās otrajā zālē un, līdz zvanam sarunādamies un jokodami, gaidīja rekreācijas beigas. Pēkšņi atvērās durvis, un ienāca Varjoks. Visi ievēroja, ka viņš bija ārkārtīgi uzbudināts. Apklusa valodas un joki, jo daudzi vairījās no Varjoka, bet šoreiz vēl bija jūtams kaut kas neparasts. Taču viņš pats tūdaļ sāka runāt:

— Nu, puiši, šodien mana pēdēja diena semināra. Rit braucu prom. Varbūt kāds grib lēti pirkt sutanu?

Ka Varjoks izstāsies, to zināja gandrīz visi. Tomēr šie vārdi atstāja dziļu iespaidu ... Visi sakustējās savās vietās, bet neviens nezināja, ko lai saka.

— Nedomāju, ka jau tik drīz, — Vasaris ierunājās pirmais.

— Tu saki — drīz? Apnikušas, brālīt, līdz kaklam apnikušas visas tās ceremonijas un kumēdiņi. Ek, ātrāk brīvībā! Un ko tu? Vai nevari saņemties?

Ibrdii izbrīnījās. Vai Vasaris arī būtu domājis par izstāšana * Ne, viņš nav tāds.

Vasari neizdzīsi pat ar mietu. Tāds svētulis, — Petrīla |il»/imeja.

Vasaris laikam pat sapņot nav sapņojis par izstāša* piebilda cits.

I .īdas biedru atsauksmes kaitināja Vasari.

Es domāju, — viņš sacīja, — ka izstāšanās jautājums Iмина kursā ikvienam paceļas diezgan bieži.

Tikai ne tev, — Petrīla pieķērās.

Hc! Varjoks vērsa uz viņu asu skatienu.

Un kas tu tāds esi? Vai biji ielīdis viņa sirdsapziņa nu viņa domas? Viņš tev nevaicās un izdarīs, kā gribēs.

Varjoka satraukums visus atbaidīja no tālākiem jautāju-mieni un sarunām.

Vai biji jau pie rektora? — Vasaris vel pa jauta ja.

— Biju.

Nu un kas?

Nekas. Novēlēja, lai es vismaz būtu krietns cilvēks, ja nevaru kļūt par mācītāju. Bet es domāju, ka tāpēc ari būšu labs cilvēks, ka nevaru būt mācītājs.

Vasaris zināja, kādi motīvi Var joku bija atveduši uz semināru, un apbrīnoja šī izteiciena pareizību. Varjoka drosme viņam patika jo vairāk tāpēc, ka viņš pats savā raksturā ne vienreiz vien ar nožēlu bija konstatējis stingrības un drosmes trūkumu.

Viens zvana sitiens paziņoja silcnliurn, un viņi izklīda savās vietās. Bet Varjoka solis, viņa pašpaļāvība, viņa rītdienas brīvība satrauca visu domas un neļāva iedziļināties mācību grāmatu lappuses. It ka veldzējoša gaisa strāva būtu uzpūtusi klēriķiem no šo biezo mūru viņas puses, no plašajiem laukiem un vēl plašakas dzīves. Varbūt ne vienam vien no viņiem galvā bija iešāvusies doma: un kas notiktu, ja iedrošinātos? .. . Šeit nav mana vieta ... Šeit man par šauru, šeit man smacīgi. Un tagad, lūk, viņi redz, ka šī doma pēc tam, kad viens viņu biedrs izšķīries, pārvēršas darbībā. Tāpēc ari viņi uztraucās, ka briesmas bija tepat, viņu pašu vidū.

Tomēr Vasaris uzbudinājās mazak nekā citi. Pirmkārt, viņš bija vairak apradis ar Varjoka izstāšanās iespeju, otrkārt, viņš bija salīdzinājis un pārdomājis, ka Varjoks — tas nav viņš un nav jebkurš cits no viņa biedriem. Varjoks bija nobriedis,

pazina dzīvi, daudz tika redzējis, viņam bija paziņas, bija līdzekļi. Bet viņš, Vasaris, savā dzīvē vēl nebija redzējis dzelzceļu un bija pilnīgi atkarīgs no vecāku žēlastības. Bez tam Varjoka uzskati un viedokļi pilnīgi attaisnoja viņa izstāšanos, bet Vasara ideālisms tēloja cēlu un skaistu mācītāja dzīvi.

Liekas, pats liktenis šinī bīstamajā brīdī gribēja stiprināt Vasara garu. Viņš vēl pārdomāja Varjoka un savu stāvokli, kad atnāca sargs un paziņoja, ka viņš sagaidījis ciemiņus — ieradušies vecāki. Vasarim tas bija ārkārtīgs notikums: pirmais vecāku apmeklējums, pirmā viņa — klēriķa tikšanās ar vecākiem.

Palūdzis un saņēmis rektora atļauju, Ļuds aizgāja uz parla-toriju — viesu pieņemamo istabu.

Pirmā tikšanās nebija tik sirsnīga, kā tika gaidījuši gan vecāki, gan dēls. Vecāki, ieraudzījuši dēlu garīdznieka drēbēs, samulsa un nezināja, kā izturēties pret viņu. Tēvs sasveicinoties taisījās nobučot Ļudam roku, — tas ļoti nokaunējās. Abi samulsa un nezināja, ko viens otram lai saka. Mātes acīs parādījās prieka asaras, dēls metās viņai pie rokas, un sasveicināšanās ceremonija beidzās, nevienam nebilstot ne vārda.

— Tad nu esat gan pārmainījies, baznīckundziņ.. . Pat nebūtu pazinusi, — māte sāka runāt žēlabainā balsī.

— Izskatāties tā kā izaudzis, — tēvs piezīmēja.

— Izaudzis gan, bet, šķiet, vēl vairāk novājējis, — māte aplūkoja dēlu.

— Tas laikam tikai garās drēbēs tā izskatās, — Ļuds aizstāvējās.

Vecāki sāka taujāt par veselību, par semināra dzīvi, viņš — kas dzirdams mājās. Vecāki viņu uzrunāja ar «jūs» un «baznīckundziņ», un šis daudzskaitlis sākumā kaut kā neparasti, kaut kā sāpīgi atbalsojās Ļuda sirdī. Šie tēva un mātes godbijīgi sacītie «jūs» un «baznīckundziņ» ik reizi šaustīja viņu ar kautrīgu sarūgtinājumu. No šīs nepiemērotās godbiji bas viņš noslēdzās sevī, centās apvaldīt savu jūtelību, bel nekādi nevarēja iedrošināties palūgt vecākus, lai viņu uzrunā ar «tu, Ļud», tāpat kā agrāk. Radās kaut kāds absurds kontrasts. Viņiem, zemniekiem, šis «jūs, baznīckundziņ» bija viņu lepnums, visu viņu cerību, visu viņu vēlējumu piepildījums, bel viņam tas bija nekādi nepelnīts, tāpēc arī nepatīkams pagodi nājums, tā bija degradēšana no vienkāršām, sirsnīgām ģimenes attiecībām uz oficiālām formām. Ļuds Vasaris ar savu jūtīgo

.1 n il pirmo reizi pamanīja, ka starp viņu un vecākiem no-«1.11.1 . kaut kāda prizma, kas viņu attiecības un jūtas lauž un и iiiio nedabiskā plāksnē. Jau tagad vecāki atšķīruši viņu no I>m|ii un māsu vidus, uzcēluši uz pjedestāla, izrotājuši ar cerī-1^14 tīti nn ilgām, priecājas, tīksminās un godina viņu. Kāpt nost ...... pjedestāla, graut viņu ilūzijas būtu nežēlīgi un egoistiski.

I\.id bija izstāstīti visi jaunumi un Ļuds iepazīstinājis vecā-liin ar savas jaunās dzīves kārtību, caur parlatoriju izgāja Vujoks, acīm redzot dodoties atvadīties no garīgā tēva, jo i uni istaba bija šeit blakus. Ķerdamies pie jauna sarunas !• mata, bez tam gribēdams uzzināt, ko vecāki teiks par izstūmos, Vasaris sacīja:

Lūk, šis, kas pagāja garam, viens no maniem draugiem, i -l.ijas no semināra. Rīt aizbrauc.

Ļuds ieraudzīja, kā vecāki, kas laipniem skatieniem bija pavadījuši Var joku, pēkšņi pārmainījās. Tēvs raidīja bargu •katienu uz durvīm, kurās nozuda vaininieks, māte nobažīju-aes paskatījās uz dēlu un iesaucās:

Ak vai, ak vai! Tik skaists baznīrkundziņš! Kas tad noticis ar viņu?

Redzi, kādi palaidnieki gadās, — tēvs piebilda niknā balsī. — Seminārā viņam nav labi!

Nevis tas, ka nebūtu labi, — Ļuds mēģināja izlabot.

Aicinājuma nejūt. Ne katrs var būt mācītājs.

— Zināms, ko dievs neapveltī ar svēto garu, no tā nebūs labuma ne baznīcai, ne ļaudīm, — tēvs pēc sava prāta iz-kaidroja aicinājuma trūkumu.

— Kāpēc? — Ļuds nerimās. — Mācītājs nebūs, bet var lāpāt būt labs cilvēks.

— Ek, baznīckundziņ, pazīstam mēs tos labos, — tēvs kategoriski apstrīdēja. — Are, Pakalnišķu Kmīna dēls viņgad jau no trešā kursa izstājās. Vecākus pataisīja par ubagiem. Mājas bija vienos parādos. Tēvs gribēja pakārties. Kaimiņi tikko izglāba. Bet ko viņš? Aizgāja uz aptieku. Nozuda kaut kur Krievijā. Ja jau kāds semināru atstāj, to arī dievs atstāj. Godīgs cilvēks no tāda neiznāks. Un vecākiem tāds kauns, kur lai acis liek? ...

Māte mīļi un bažīgi pētīja dēla sejas izteiksmi.

— Jūs sakāt, baznīckundziņ, ka jūsu draugs? Kaut jel nebūtu jums kādas nepatikšanas! ...

— Kas nu, māmiņ, par draugu, — I^uds nomierinā ja māti.

— Bijām vienā kursā, kopā mācījāmies, tas arī viss.

Pagāja vēl pusstunda, runājot par visādām lietām, un zvans

noskandināja uz rožukroni. Ļuds atvadījās no vecākiem un smagu sirdi devās uz kapelu.

«Nesapratis, nekad nesapratīs,» viņš domaja, aulomatiski atkārtodams lūgšanas. «Tāds ir mūsu — laucinieku liktenis! Starp mums un mūsu vecākiem uzkrājas vesela virkne pārpra ļumu, un vecāku mīlestība mūs moca, bet reizēm varbūt ari pazudina.»

Iespaids no šis pirmās tikšanās ar vecākiem Ļudu Vasari pavadīja visu laiku, kamēr viņš atradas semināra.

Nākamajā dienā pēc brokastīm, pirms mācību sākuma, «la birintā» sapulcējās Varjoka draugi un nedraugi, lai atvadītos no viņa un. ja kaut kas būtu, ап nopirktu no viņa. Varjoks pārdeva tikai sutanu. Seminārā bija skaists paradums pabalstīt biedru, kas izstājas, ar savāktiem ziedojumiem. Bet Varjoks jau iepriekš atteicās no pabalsta.

— Vēl esmu pārāk nenozīmīgs klēriķis, — viņš sacīja,

— lai varētu izmantot klēriķu ziedojumus. Pratīšu iztikt ar to, kas man ir.

Vakar, paziņodams par savu izstāšanos, viņš bija satraukts, bet šodien izskatījās pavisam mierīgs un pat priecīgs.

— Ko man žēlot, — viņš sacīja sanākušajiem klēriķiem.

— Vispār man nevajadzēja uz šejieni braukt. Pietiek to kumēdiņu. Labāk iešu uz aptieku, nekā introibo ad altare dci', kas it nemaz ne ladificat juventutem meam^14 [15].

Izdzirdējuši šos vārdus, klēriķi sašuta un saka izklīst, bet savā sirdī priecājās, ka šis nekauņa Varjoks viņus beidzot atstāj svētā mierā. Varjoks sirsnīgi atvadījās tikai r.o dažiem, kuru vidū bija ari Ļuds Vasaris.

— Varbūt ir labi, ka tu paliec, — spiezdams roku, viņš sacija Jaudām. — Nobriedīsi kaut cik, kļūsi stiprāks. Bet tagad kas gan tu par vīru! Nu paliec sveiks. Varbūt vēl dzīvē kādreiz tiksimies.

Un viņš sekoja apkalpotajam, kas nesa viņa čemodānu.

Pēc atvadīšanās no Varjoka pie Vasara pienāca trešā kursa

Uniķi*. Innelaitis un, tā kā līdz stundas sākumam bija vēl i H.ļudsmit minūtes, aicināja viņu pastaigāties parkā.

Innelaitis bija semināra bibliotekārs, un Vasarim jau vairā-!t . irizcs gadījās sastapties ar viņu. Semināra nacionālās poli hl i . sfērās Jonelaitis bija pazīstams kā stingrs, bet arī ļoti |n< ..irdzigs lietuviešu pīlārs, kas pratis iemantot pat rektora к/1n ibu. Viņiem, pirmā kursa klēriķiem, šīs politikas jautājumi \e| bija ļoti tāli, bet uz Jonelaiti un vēl dažiem citiem arī viņi

i. ni raudzījās ar cieņu.

Ka ir? Vai nevari laga nomierināties seminārā? — Jo-nelaitis iesāka, kad viņi abi bija nokļuvuši parkā.

Visādi izdomājos, — Vasaris atzinās, — bet izšķirties

ii. iv tik viegli.

Bez šaubām. Varjoka stāvoklis pavisam citāds, uz viņa i/slašanos tev nevajadzētu vērst lielu uzmanību.

Seminārā dzīve tomēr pārāk sastingusi, vienmuļa, kaut an laiks šeit skrien ātri. Bet varbūt tikai mums pirmajā kursā la liekas?

Viņš gribēja izteikt savu nožēlu, ka nav atradis nekā no la. par ko bija dzirdējis vasarā sava radinieka pirmajā dievkalpojumā. Jonelaitis saprata, kas Vasarim uz sirds. Jā, ari lonelaitis atzina, ka semināra oficiālā, ārējā darba dzīve patiešām ir monotona un katru nevar apmierināt. Jonelaitis pat sāka diezgan asi kritizēt daudzas semināra dzīves puses un profesorus.

— Bet, — viņš sacīja, — vēl paliek plaša druva pašu iniciatīvai. Jālasa, jāmācās, jāsāk interesēties par kādu zinātnes nozari, literatūru vai sabiedrisku darbu. Aizejot uz drau dzi. tas viss būs vajadzīgs. Šeit mums jāsagatavojas uz to. Kas apmierināsies tikai ar pienākumu izpildīšanu un mācībām, tie dzīvei nebūs pietiekami sagatavojušies. Jums, pirmā kursa klēriķiem, protams, vēl grūti kaut ko uzsākt, bet, paga, kad atbrauksi nākamgad pēc brīvlaika, ieraudzīsi daudz jauna.

Tā viņi runāja līdz pašam stundas sākumam. Sī saruna uzmundrināja sašļukušo Vasara garu. Viņš saprata, ka nepārredz visu semināra dzīvi, ka ir vēl kaut kas atklātībai slēpts, ka viņš šajā slepenajā dzīvē tiks ielaists.

«Šeit,» viņš domāja, «arī atradīšu to, kā dēļ iestājos seminārā. Jonelaitis, bez šaubām, ir viens no tiem. Re, arī viņi kritizē semināru, arī viņi ar daudz ko nav apmierināti, tomēr

cieš, strādā un Lietuvai būs noderīgāki nekā Varjoks un citi viņam līdzīgie.»

Tās pašas dienas pievakarē, īsās rekreācijas laikā, pulksten piecos, klēriķis Petrs Kasaitis norunāja ar dažiem draugiem uzbrukt Vasarim, proti, iet ciemos pie viņa.

— Vakar pie Vasara bija vecāki un atveda visādus labumus, — Kasaitis sacīja, — bet šodien pusdienas bija plānas. Iesim, lai atver savu lādi.

Lādes atvēršanā bez paša Vasara un Kasaiša piedalījās vēl divi tuvākie draugi — Jozs Petrīla un Kazis Balsēlis. Sis kvartets seminārā tā bija saradis, ka formārijs jau pievērsa viņiem uzmanību un dažu brīdināja par partikulārisma briesmām.

Klēriķu lādītes un liekās mantas bija sakrautas kādā liela stūra istabā, kuras vienīgās durvis vērās uz gaiteni un diezgan nožēlojamas kāpnes veda uz neapdzīvotajām semināra mūru pažobelēm. So istabu dēvēja par «žurku midzeni», jo sausiņu un pīrāgu druskas, desu ādas un visādu taukainu pa pīru bagātība šeit radīja lieliskus apstākļus, lai ieviestos peles un žurkas. Gar dažāda lieluma un visvisāda izskata lādēm šeit tikko varēja tikt garām, jo gandrīz katram klēriķim bija kāda pārtikas rezerve, visbiežāk sausiņi, ko no rītiem iedrupināja šķidrajā putrā, kuru nezin kāpēc nosauca par «biezputru». «Žurku midzeni» galīgi pieblīvēja drēbju pakaramo rindas, kur klēriķi glabāja mēteļus, liekās sutanas un citus nevajadzīgus apģērbus. Starp šiem drēbju pakaramiem un aiz tiem radās jaukas vietiņas maltītes ieturēšanai, bet vajadzības gadījumā tur varēja paslēpties no svešām acīm.

Kad draugi ar kabatas nažiem rokās bija sapulcējušies ap Vasara lādīti, tika izvilkts milzīgs pīrāgs un atvērta ievārījuma burka. Sākās īsts mielasts.

— Sakiet, ko gribat. — Petrīla iesaucās, — bet semināra, neraugoties uz visu, ir labi!

— Ja tikai tu dabū paēst, tad tev ari labi, — allaž pesimistiski noskaņotais Kasaitis nokaunināja viņu.

— О quam bonum et jucundum est, fratres, habitarc in unum\ — nodeklamēja Balsēlis, kas bija dievbijīgākais no viņiem un, ja gadījās iespēja, labprāt citēja latīņu tekstus, [16] viņu hirklāt bija labs latīnists, tāpēc priekšniecības acīs jau i• M'iivis iemantot apdāvināta klēriķa vārdu.

I a ja brīdī atskanēja zvans uz silentium, un Vasaris jau gri-I t-t aizsiet burku, bet Petrīla protestēja:

Ko tu, cilvēk mīļais?! Sakairināji apetīti un atņem? Liec al|>akaļ!

Zvans jau bija, vēl uznāks inspektors, atgādināja I la Isēlis, kas bija bailīgākais no viņiem.

Tieši šodien Mazūrs nu katrā ziņā tevi šeit ķers, — arī Kasaitis iebilda.

Kā gribat. Man galu galā pietiek. Un Balsēlis aši

aizsteidzās.

Ir gan bailīgais! — Petrīla pavadīja viņu. Aicināsim vel tādu!

Mielasts turpinājās, bet nebija pagājušas ne piecpadsmit minūtes, kad kāds iebāza galvu durvīs un izbīļa pilnā balsī nosēca: «Rektors!» Gadījās tādi labdari, kas, pamanījuši, ka lektors vai inspektors nāk pa sānu gaiteni, steidzās brīdināt žurku midzeņa» apmeklētājus un, apmierināti par viņu domājamo apjukumu, paguva aizmukt uz savu istabu vai zāli.

Petrīla un Kasaitis, izdzirduši šausmīgo vārdu, brītiņu svārstījās, tad metās pa kāpnēm augšā uz pažobeli, bet Vasaris samulsis tā arī palika stāvot pie atvērtās lādītes, vaļējās burkas un pīrāga. Tajā mirklī atskanēja klepus, nograbēja durvis un prelāta baltā galva paraudzījās gar drēbju pakaramo.

— ZiapaiemV — viņš iesaucās, ieraudzījis nobijušos Vasari. — Ko tu de dari?

— Tāpat. . . neko ... vakar bija vecāki... — nabaga klē-riķītis stostījās, nezinādams, kā taisnoties.

— Kas te aizskrēja tikko pirms manas atnākšanas?

Piedodiet, prelāt. Neredzēju, nezinu...

— Ktamiesz^17 [18]! Jūs taču te bijāt kopā?

— Nē, biju tikai es viens... Varbūt aiz tām drēbēm...

— Un tu nezini, ka tagad silentium, ka jāsēž savā vietā un jāgatavo stundas?

Vasaris zināja, ka tādos gadījumos vienīgais glābiņš ir bučot rektoram roku un atvainoties. Visāda taisnošanās tikai kaitināja prelātu, un tad viņš pārmeta vainīgajam bijības un pazemības trūkumu. Tāpēc Vasaris netaisnojis, bet bučoja rektoram roku un atvainojās.

— Kā sauc? — jau maigāka balsī jauta ja prelats.

— Vasaris!

— Vasaris? Varjoks bija tavs draugs?

— Jā. No vienas ģimnāzijas.

— Ģimnāzijā draudzējāties?

— Nē, tikai bijām paziņas.

— Vai tu zini. ka Var joks bija bezdievis un lepnības pilns?

.— Nē. nezināju.

— Redzi nu. Bet tu ar viņu pastaigājies!

— Piedodiet, prelāt. — Un viņš otrreiz nobučoja rektoram roku.

— Ej sava vietā un mācies.

Kad rektors bija prom, augšēja caurumā parādījās Petrilas un Kasaiša priecīgās sejas. Vasaris dusmojās, kāpēc ļāvis sevi notvert. Viņš noteikti būtu paguvis aizvērt lādi un aizmukt pa kāpnēm augšā. Un viņš savā sirdī apsolījās nākamreiz rīkoties piesardzīgāk. Sis samērā niecīgais notikums bija viens no tiem dzīves sīkumiem, kas pamudināja Vasari slēpties, tāpat ka dara visi kaut cik atjautīgāki semināra audzēkņi no pirmā līdz pēdējam kursam. Viņš kļuva instinktīvi piesardzīgs. Izgājis gaitenī silcntium laikā, viņš ausījās, vai nesaklausīs kaut kur rektora vai inspektora soļus. Staigādams pa parku, viņš pūlējās ieraudzīt, vai Mazūrs neskatās pa logu. Katedrālē lielo dievkalpojumu laikā viņš arvien pārliecinājās, vai rektors un inspektors redz, ko viņš dara, tāpēc centās iekļūt tādā solā, kur viņš nebūtu redzams... Ja viņš silentium laikā gribēja la sit kaut vai visnevainīgākā satura grāmatu, it īpaši lietuviski, tad tepat gulēja arī atvērta latīņu valodas grāmata. Ja tas bija sacrosanctum silentium, tad atvērta gulēja bībele jeb De imita-tione Christi]. Viss tika sagatavots, lai, priekšniekam ienākot, varētu acumirkli paslēpt nepiedienīgo grāmatu un izlikties, ka lasa to, kas tajā laikā paredzēts un priekšnieka acīs varētu sagādāt tev labu slavu.

Laba slava — tas ir ļoti nozīmīgs apstāklis seminārista dzīvē!

— Tu, Ģud, pielūko, šis Varjoks sabojās tavu labo slavu, — biedri reizēm brīdināja Vasari.

Šodien viņš pārliecinājās, ka tā bija taisnība. Viņa labā [19]

I.tvd rektora acīs, kā redzams, jau bija krietni iedragāta, un līkai Vasara bērnišķīgi nevainīgais izskats modinājis šaubas I>.ii viņa sakariem ar Varjoku.

Вес pāris dienam divi klēriķi, atgriezušies no zobārstes, palasi ija, ka redzējuši pilsētā Varjoku pastaigājamies kopa ar l.tunkundzi. Pēc tam neviens vairs neiedrošinājās bilst labu vardu par paklīdušo.

Vt

Beidzot noslēdzās pirmais mācību gads. laimīgi pagāja • ksāmeni, un Vasaris priecīgs taisījās braukt mājup brīvdienās. Sis pirmās brīvdienas viņu satrauca tāpat kā agrāk iestāšanās seminārā. Ka viņš izlurēsies mājās, ko viņš runās ar bijuša-liom draugiem un paziņām. ka pa radīsies atklātībā savas drau dzēs baznīcā? Viņš bija satraukts jo vairāk lāpēc, ka arī garīgais tēvs konferencēs un rektors audzināšanas stundās īpaši iztirzāja brīvdienu jautājumu.

— Brīvdienas, — garīgais tēvs sacīja, — ir ne tikai atpūtas, bet arī jūsu pārbaudes laiks. Mājās jūs nesargās modrā vecāko biedru acs, ari garīgais atbalsts netiks sniegts tik bagātīgi kā šeit. Bet jums ne mirklīti nav jāaizmirst, ka jūs sarga vēl modrāka un visu redzošā dieva acs. Brīvdienu laiks reizē ir arī briesmu laiks. Jūs liksieties ar dažādiem cilvēkiem, ar saviem bijušajiem draugiem, kuru izturēšanās jūs varbūt kaitinās, un, iespējams, tie pat tīšu pratu gribēs jūs novirzīt no taisna ceļa. Taču jums jāiegaumē, ka neviens laicīgais nevar būt jums par paraugu.

Vēl ilgi tā runāja garīgais tēvs un, šķiet, neaizmirsa nevienu iespēju, kas varētu apdraudēt jauna levita dvēseli. īpaši lika pie sirds nepamest novārtā rekolekcijas, pātarus, meditācijas, sirdsapziņas izmeklēšanu, grēksūdzes un komūnijas. Arī rektors mācīja, kā viņiem jāuzvedas brīvdienu laikā savā ģimenē, mācītājmājā un ciemos, lai visur viņi būtu bikli, dievbijīgi, visiem rādītu labu priekšzīmi. Rektors uzskatīja par nepieciešamu brīdināt, ka viņiem, kam draudzes mācītāji un prāvests brīvdienās būs semināra priekšniecības vietā, tomēr esot jābūt uzmanīgiem, jo reizēm varot redzēt sliktas uzvedības piemērus arī amata brāļu vidū. Kad viņi pēc brīvdienām atgriezīšoties seminārā, no prāvesta jāatvedot rektoram apliecība, ka labi uzvedušies brīvdienu laikā.

Beidzot viņus pamācīja ari formārijs, dodams veselu virkni praktisku padomu, kā jāizmanto laiks brīvdienās, kādas grā matas jāņem līdzi, kas jālasa, kā jāizturas baznīcā un ārpus baznīcas.

Kad aizbraukšanas diena bija klāt, seminārā sākās īsts jucek lis. Visi skraidīja, kravājās, klaigāja, atvadījās, dalīja adreses un dega nepacietībā jo ātrāk izsprukt no drūmajiem mūriem.

Vasara tēvs, kas bija ieradies, lai pārvestu dēlu, apmierināts un priecīgs, pat it kā jaunāks kļuvis, arī pats gribēja ātrāk atgriezties mājās, jo zināja, cik nepacietīgi māte un visi mājinieki gaida neparasto ciemiņu.

Pilsēta jau tālu, mežs aizsedzis katedrāles un semināra tor ņus — un, jo dziļāk viņi grima gaišajā vasaras dabā, jo karstāk svelmēja saule caur melno sutanu, jo vieglāka kļuva klēriķa Vasara sirds un gaišākas acis. Viņš neko nedomāja, neko ne prātoja, tikai visam viņa ķermenim it kā strāvoja cauri viena sajūta, un visai garīgajai dzīvei — vienas jūtas. Un viņš tie šām reiba, viņš nevarēja izturēt šīs sajūtas un šo jūtu lielumu.

Lēni lēni gar viņa acīm slīdēja tievas un slaikas priedes, zarainas egles, vietām arī balti bērzi. Pēc tam kad mežs bija beidzies, parādījās līkumoti, stāvi Dzukijas ezeru krasti, tad atkal nožēlojami priežu pudurīši un kadiķiem apauguši kal niņi. Taču ainava un atsevišķi tās skati slīdēja garām, ļoti maz saistīdami Ļuda Vasara skatienu. Viņš tagad izjuta pašu dabu, pašu tās kopumu, kas izpaudās gan mežos, gan ezeros, gan sienāzīšu čīgāšanā, gan putnu dziesmās, gan visādu citu parādību pārpilnībā.

Līdzīgas jūtas pārņemtu cilvēku, kas ilgu laiku bijis ieslodzīts tumsā un pēkšņi izvests skaistā dienvidus saules apmirdzētā dārzā. Viņš neievērotu ne ķiršu ziedus, ne bērzu lapu mirdzumu, ne plaukstošās rūtas, ne tauriņu lidināšanos, bet viņš izjustu visu šā dienvidus prieku un baudītu neizsakāmas laimes brīdi.

Vai arī, ja kurlais pēkšņi dabūtu dzirdēt daudzu instrumentu simtbalsīgo simfoniju, — viņš nedzirdētu ne vijoļu melodiju, ne čellu raudas, ne ragu vaidus, ne bungu un timpānu dunoņu, bet dzirdētu tikai varenu harmoniju un viņam vai lauztos no krūtīm šo skaņu diženuma pamodinātā sirds.

Klēriķis Ļuds Vasaris, braukdams mājup no semināra, pirmo reizi savā dzīvē tik spēcīgi izjuta dabas visumu un tā atbalsi sevī.

Ļuds Vasaris mīlēja dabu un kopš agras bērnības bija uzņēmis no tās neizdzēšamus iespaidus. Viena no viņa agrīnajam atmiņām bija tāda. Siena laikā viņš vārtījās siena vālos un, nokritis augšpēdu, sāka skatīties debesīs. Bet tur peldēja lieli baltu mākoņu blāķi. Un pamazām milzīgas bailes sāka žņaugt mazā Ļuda sirdi. Viņš pārbijies metās skriet pie mālēs, caur asarām kliegdams: «Māmiņ, debesis gāžas!»

Kad Ļuds jau bija paaudzies, kādā siltā vasaras naktī tēvs paņēma viņu līdzi uz mežu pieguļā un mežā sakūra lielu ugunskuru. Sā ugunskura liesmas, dūmi, dzirksteles, svelme un visapkārt mežā baismīgā tumsa, neredzamo zirgu sprauslāšana, kaut kādas nesaprotamas balsis un it īpaši tēva sasprindzinātā sejas izteiksme Vasara bērna dvēselē pirmoreiz viņa dzīvē modināja mistisku iespaidu, un viņam radās miglaina nojauta, ka dabā kaut kas slēpjas.

Kad Ļuds bija ģimnāzists, viņam brīvdienās reizēm rītausma vajadzēja aizjāt ar zirgiem uz mežu, bet dienvidū vai vakarā pārjāt ar tiem. Viņš vēl lieliski atcerējās šādas izjādes možo noskaņu, ko modināja ausmas vai saulrieta dabas fons.

Viņš varētu atsaukt atmiņā arī vairākus citus brīžus, kad dziļi izjuta dabu, taču tādu pārdzīvojumu, kādu izjuta tagad, braucot mājās no semināra, viņš nespētu atcerēties.

So pārdzīvojumu pavadīja klusas skumjas un dziļa rezigna cija, kas šajā gadā nemanot uzkrājusies viņa sirdī un tagad, iegrimstot gaišajā vasaras dabā, turēja viņu savā varā.

Ļuds Vasaris nedomāja, bet izjuta, ka viņš ir nomākts pirmā kursa klēriķītis, kam allaž tika stāstīts par grēkiem, grēku nožēlošanu un mērdēšanos, par atteikšanos no pasaules priekiem, par pazemību un paklausību, ka viņam no visiem jābaidās un visu priekšā jāklanās, bet tagad, lūk, viņš jutās ieniris pašā lielajā dabā, kur tik daudz brīvības, tik daudz gaismas, krāsu un prieka. Tomēr gada laikā uzkrātā pieredze viņā modināja rūgtu nojautu: taču tas viss nav lemts tev... tu atgriezīsies stingras askēzes vientulībā, tevi aizvainos un pazemos, tev nebūs nekādas godkārības, tu atteiksies no mīlas un laimes, tu atteiksies pats no sevis... Kāpēc? Kālab? Prāts minēja veselu virkni seminārā dzirdētu formulu, bet sirds klusēja.

Ja klēriķis Vasaris būtu viens, ja nekautrētos no sava tēva, viņš nokristu uz šim noriņām, kas smaržoja pēc kumelītēm un mārsiliem, un raudātu, raudātu.

Tā jau pirmais semināra dzīves gads starp Vasara dveseli un dabu, pasauli sāka celt to emocionālo žogu, kuram vēlāk bija tik liela nozīme visā viņa daiļradē. Ideoloģiskais žogs tik strauji nešāvi jās, un Vasaris daudz ātrāk spēja atbrīvoties no tā.

Savā sādžā viņi iebrauca jau krēslojot. Kaimiņi un garāmgājēji, sastapuši viņus, pacēla cepures un ziņkārīgi noraudzījās uz viņiem. Visa sādža zināja, ka Vasaris šodien pārved no semināra klēriki. Vieni priecājās, citi apskauda.

Ļuds jau no tālienes vēroja, kad ieraudzīs savas dzimtās mājas, un ieraudzījis nevarēja atraut no tām skatienu. Tās stāvēja, pieplakušas pie kalniņa, lieliem kokiem apaugušas, ļoti klusas un sērīgas. Pagalmā viņu sagaidīja māte ar prieka asarām acis. Bikli parādījās brāļi un māsas. 7'ie kautrējās no viņa, ne zināja, kā sasveicināties, bet sasveicinājušies atkāpās sāņus.

— Tad nu esam sagaidījuši baznīckundziņu, — māte sacīja. — Lūdzu iekšā. Nogurāt tik tālā ceļā.

— Nē, māmiņ. Bija ļoti patīkami braukt. Tik jauka diena, — viņš mierināja māti, iedams uz istabu. Iegājis Ļuds paslavināja Kristus vārdu, — nekad agrāk to nelika darījis,— un visi juta, ka Ļuds tagad patiešām ir klēriķis — baznic-kundziņš.

Viņi visi sasēdās lielaja istabā, ēda vakariņas, tēvs stāstīja, ko redzējis seminārā. Ļuds šo to papildināja, šo to paskaidroja. Ātri ritēja siltais vasaras vakars, tad māte atģidās, ka jau laiks atpūsties pēc ceļojuma, un vēlreiz apskatīja augsti ar spilveniem piekrauto gultu.

Klēriķis Ļuds Vasaris pirmajā nakti savās dzimtajās mājās aizmiga mierīgā bērna miegā, priecādamies, ka rīt pulksten piecos viņu nemodinās deviņi zvana sitieni.

Pēc pāris dienam viņš devās pieteikties savas draudzes prāvestam. Prāvests bija vēl ne visai vecs vīrs, vikāra tam nebija, jo draudze maza, tāpēc tas Vasari saņēma kā gaidītu ciemiņu un atstāja pie sevis līdz svētdienai. Vienīgais viņa pienākums bija dievkalpojuma laikā uzģērbt komžu un baznīcā vākt ziedojumus.

Šīs pirmās brīvdienas nekādus spēcīgākus pārdzīvojumus vai pieredzējumus Vasarim nesagādāja. Viņš centās savu dzīvi iekārtot tā, kā seminārā bija norādīts. Ja dzīvoja pie vecākiem, tad katru rītu gāja augļu dārzā noskaitīt pātarus un izpildīt meditācijas. Vakaros viņš turpat lasīja vakara lūgšanas un skaitīja daļu rožukroņa, kā semināra bija piekodināts. Regulāri

I Iиl(III šos pienākumus prasīja ne mazumu pūliņu, taču jaunā Uniķa cītība pārvarēja visus kārdinājumus. Ja kādu dienu ne-bil.i lo izpildījis, tad grēksūdzes laikā pastāstīja prāvestam, kas, apbrīnodams jaunā klēriķa centību, nezināja pat, kādā veidā ' ii,i.uii lai liek nožēlot tādus «grēkus». Katru otro vai trešo «Im nu viņš gāja uz baznīcu, asistēja misā un pieņēma komūniju.

Divas trīs dienas nedēļā viņš pavadīja mācītājmājā un klau-• i ļ<is nebeidzamos prāvesta stāstus, kāda dzīve seminārā bijusi viņa laikos. Ļ.uds ar izbrīnu dabūja dzirdēt, ka vecāko kursu klcriķi vienā istabā pulcējušies žūpot un kas noticis, kad viņus lin pārsteidzis kāds priekšnieks. Semināra parkā drīkstējuši nakl arī civilie ciemiņi un pat sievietes. Prāvests sīki pastāstīja, ka viens klēriķis ticies ar kādu pilsētas jaunkundzi, kā viņi .kupstījušies un kā rektors* reiz novērojis viņus ar tālskati un lajā pašā naktī aiztriecis vainīgo. Prāvests mēdza stāstīt kle-liķim Vasarim arī par savām nesaskaņām ar draudzes locekļiem. Stāstīja par saviem piedzīvojumiem citās draudzēs, kādās sadursmes viņam bijušas ar prāvestiem un to saimniecēm, kamēr bijis vikārs.

No šiem stāstiem Vasarim kaut cik noskaidrojās mācītājā dzīves aina draudzē, un šī aina it nemaz nebija pievilcīga. Taču Vasaris nekad nebija mēģinajis iedomāties sevi draudzes dzīves apstākļos. Tas viss viņam likās vēl nereāls, pārāk tāls.

— Jā, baznīckundziņ, prāvests viņam sacīja, — vislaimīgākās dienas ir semināra Kas jums nekait? Sēžat ka dieva azotē.

Vasarim pārlieku apnika prāvestā runas, un viņš steidzas uz dzimtajām mājām, kur neviens viņam netraucēja klejot pa laukiem un mežu, sildīties saulē, kaut ko lasīt, vārdu sakot, neierobežoti baudīt vaļas dienu brīvību. Taču brīvdienas ritēja ārkārtīgi strauji. Varbūt tās ari būtu beigušās, it nemaz nesatraucot klēriķa Vasara garu un iztēli, ja prāvests kādu dienu nesadomātu ņemt viņu līdzi uz Klevišķa draudzi, kas slavena ar sv. Labrenča atlaidām, pie prāvesta Kimšas, kurš ne mazāk slavens ar savu viesmīlību. Turklāt šeit bija arī Ļuda drauga klēriķa Petrīlas dzimtā puse.

Viņi aizbrauca iepriekšējā vakara — uz pirmajām vesperem. Ieradās vēl daži mācītāji, ļaužu bija daudz, un jau no vakara varēja spriest, ka atlaidas būs tiešām lielas gan cilvēku pieplūduma ziņā, gan ar dieva dāvanām.

— Labi, ka atbrauci, Ļud, — Petrila priecājās, sasveicina-damies ar draugu. — Brīvlaiks beidzas, vismaz paplītēsim pie mana prāvesta. Viņš, brālīt, prot cienāt viesus. — Un abi aizgāja uz baznīcu, jo tūdaļ vajadzēja sākties vesperēm.

Viņi uzģērba skaistas komžas, asistēja mācītājam vesperu laikā un ar degošām svecēm rokās kopā ar citiem mācītājiem gāja procesijā apkārt baznīcai. Abi juta, ka ļaužu acis visvairāk vēro viņus, jaunākos no visiem, un tāpēc gāja taisni, bikli, neskatīdamies apkārt, kā klājas labiem klēriķiem un kā seminārā viņiem mācīts.

Pēc vesperēm pāris jaunāko mācītāju — vikāru atgriezās biktskrēslos, citi pastaigājās draudzes mājas parkā, skaļi sarunājās un jokoja. Abiem klēriķiem bija jāpaliek vakariņās un jāpārnakšņo mācītājmājā, jo tāda bija prāvesta stingrā pavēle. Vakariņās sanāca desmit cilvēku, uirklēriķis Vasaris apbrīnoja bagātīgi klāto prāvesta galdu. Vecākie mācītāji dzēra kaut kādus dzērienus, kuriem nosaukumus Vasaris nezināja. Klēriķa Petrīlas pienākums bija piepildīt glāzītes.

— Vairāk nedod, — prāvests pavēlēja, kad vakariņas bi)a pusē. — Mūs vēl gaida grūts darbs. Ja piedzersies, kas tie vairs būs par darboņiem.

Pēc vakariņām prāvests atkal pavēlēja klēriķim Petrīlam sagatavot visu, kas nepieciešams «darbam». Tas jau zināja sava mācītāja mājas kārtību, izvilka salona vidū saliekamu, ar zaļu vadmalu apsistu galdiņu, izņēma krītu, uzlika aizdedzinātas sveces un atnesa kārtis. Tikai tagad Vasaris saprata, kāds «darbs» tas būs. Ap galdiņu sasēdās pats prāvests un trīs ciemiņi.

— Nu tagad mēs šeit esam lieki, — Petrīla sacīja Vasarim. — Iesim drusku pastaigāties parkā, bet pēc tam uzmeklēsim savas guļvietas.

No parka viņi redzēja, ka virtuvē tāpat kūsā liels darbs: šņirkst naži, šķind trauki, kaut kas čurkst, kaut kas vārās un cepas.

Vasarim bija interesanti uzzināt no sava drauga kaut ko par vietējiem mācītājiem un mācītājmāju, un viņš, uzsākdams sarunu, sacīja:

— Tad tāda ir ta mācītājmājas dzīve, ar kuru mani biedēja Var joks. Līdz šim ne savā mācītājmājā, ne šeit neko sevišķu neesmu redzējis.

Bet Petrīla jau bija mazliet citādos ieskatos.

— Pie sava prāvesta tu, arī simt gadu dzīvodams, neko

« vīšķu neieraudzīsi. Turpretim Šeit, brālīt, drusku citādāk. Es Im « brīvdienām atgriezīšos seminārā diezgan pamatīgi izskolot •, Galu galā arī mācītājs ir cilvēks. Ne visi taču var būt hk svēli kā tavs prāvests vai Silušu vikārs.. .

Kas tad ir te pie jums?

Ek, kā tev lai izstāsta visu. Kad dzīvosi, tad redzēsi, — IVlrīla atrunājās.

Bet Vasaris ar to neapmierinājās.

Ja redzēšu, tad arī tu vari pastāstīt. Es taču nelūdzu tevi .11klāt noslēpumus. Tikai tāpat gribas apmainīties iespaidiem.

Redzi, vispirms ir vesela virkne atšķirību. Tavs prāvests nedzer, mans dzer; tavam prāvestam ir veca saimniece — kalpone, bet mana prāvesta saimniece ir jauna un kundziska. Pie lava prāvesta nedzīvo nekāda radiniece, bet pie mana — dzīvo. Tavam prāvestam nav vikāra, turpretim manam ir. Redzi, no šim atšķirībām daudz kas arī sanāk citādi...

Vasaris manīja, ka drauga vārdos slēpjas kaut kas aizdomīgs, bet viņam likās, ka izprašņāt sīkāk nebūs pieklājīgi, ka viņi nevarēs izvairīties no aprunāšanas un vecāko garīdznieku kritizēšanas. Turklāt viņš redzēja, ka arī Petrīla nelabprāt atbild uz jautājumiem.

Viņi klusēdami gāja tālāk pa taku, kurai abās pusēs auga augsti jāņogu krūmi. Nakts bija klusa un silta. Pļavā sisināja sienāži, mācītājmājas pagalmā iečīkstējās akas vinda. Pēkšņi luvu viņiem priekšā atskanēja spalgi sievietes smiekli.

Abi klēriķi sastinga savās vietās, taču, ko sacīja zema vīrieša balss, viņi nesadzirdēja. Petrīla tīšām skaļi noklepojās un, sagrābis Vasari aiz sutanas stūra, viņu no takas ievilka krūmos. Pēc brītiņa viņi ieraudzīja, kā gaišs un tumšs stāvs aizgāja katrs uz savu pusi.

— Trikauskis un Ļuce, — Petrīla paskaidroja. — Ak tu trakais skuķis! ...

— Kas tā par Ļuci? — Vasaris jautāja, tikko spēdams izrunāt vārdus.

— Prāvesta māsasmeita. Audžumeita.

Viņi taustīdamies kā zagļi uzkāpa mācītājmājas jumtista-biņā, kur bija sagatavotas guļvietas, un, neiededzinājuši gaismu, apgūlās. Vasaris tovakar ilgi nevarēja aizmigt.

Viņš varbūt nemaz neaizmigtu, ja nojaustu, kādi pārsteigumi viņam būs jāpieredz rīt.

Todien viņi piecēlās diezgan agri, cenzdamies neatcerēties [20]

49

vakar notikušo, gāja pie bikts, pieņēma komūniju, brokastoja, un tā nemanot pienāca dievkalpojuma laiks. Atbrauca vēl pāris augstāko kursu klēriķu, un viņi visi asistēja, dziedāja koris un spēlēja orķestris, liela drūzma bija ne tikai baznīcā, bet arī ārpusē, vārdu sakot, notika lielum lielas atlaidas. Mācītāji strādāja vaiga sviedros, biktskrēsli krakšķēja no grēku sūdzētāju spiediena, un tikai dažu pieredzējušu prāvestu sparīguma dēļ drīz pēc vesperēm izdevās pabeigt baznīcā visu darāmo. Mācītāji un klēriķi pulcējās mācītājmājā, un vieni salonā, citi lievenī pārrunāja iespaidus un jokoja.

— Nu, dzērāji, turieties! — ienācis iesaucās kāds maza auguma sārts un resns prāvests. — Turieties! Ieradies «apustulis»!

Petrīla paskaidroja klēriķiem, ka prāvesti par «apustuli» dēvē Silušu vikāru, zvērinātu atturībnieku un atturības sludinātāju. Tajos laikos šis jautājums bija ļoti ass, un pašās mācītāj-mājās garīdznieku vidū uzliesmoja dažādi incidenti.

— Vienalga! Lai šeit ierodas kaut vai desmit «apustuļu», — prāvests paziņoja, — ja cilvēks pēc tāda darba cēliena nevarēs pat iedzert, nu, tad jau pasaulei gals!

— He-he-he! ... — resnītis priecājās. — Ko tad, pamēģināsim, pamēģināsim...

— Turēsimies, turēsimies! — arī citi piekrita.

Tajā laikā atnāca arī pats «apustulis» — spēcīgs liela auguma vīrs drosmīgu, lepnu skatienu.

Aicināja pusdienās. «Apustulim», Silušu vikāram, bija jāsēžas apmēram galda vidū. Vienā galā, šaipus viņa, sēdēja prāvesti un vecīgāki mācītāji, otrā galā, aiz viņa, vikāri un klēriķi. Uz galda bija nolikta karafe ar degvīnu, konjaka pudele, vairākas vīna pudeles.

Iesāka ar uzkožamiem, un klēriķis Petrīla tūdaļ tika norīkots izpildīt savus pienākumus, tas ir, raudzīties, lai glāzītes nestāvētu tukšas. Kad Petrīla ķērās pie savu pienākumu pildīšanas, šilutietis demonstratīvi apgāza savas glāzītes un skaļi sacīja:

— Es aicinu jauno paaudzi nesekot veču priekšzīmei. Nost ar degvīnu! Ei, Morta, atnes mums akas ūdentiņu, — viņš griezās pie kalpones.

Bet prāvests Kimša bija godkārīgs un bargs cilvēks. Pieļaut, lai pie viņa galda saimniekotu kaut kāds vikārs, viņš uzskatīja par pazemojumu un kaunu.

Klēriķi Joz, — viņš uzsauca Petrīlam, — ielej visiem, kad es saku, neatstājot bešā arī Silušu vikāru.

Vecie prāvesti jau bija izdzēruši pa glāzītei. Klēriķis Petrīla saka atkal ieliet, bet, kad pienāca pie šilutieša, tas atņēma viņam visu karafi un nolika sev priekšā.

— Arestēts! Un nemēģini vairs te līst.

Prāvests nikni pablenza uz «apustuli», atkal izdzēra savu glāzīti, uzsita ar roku pa galdu un, valdīdams dusmas, sacīja:

— Manās mājās, pie mana galda es lūgtu mīļos ciemiņus nejaukt kārtību. .. Klēriķi Joz, ielej, atstājot bešā Silušu vikāru.

Bet «apustulis» pats uzrunāja savu kaimiņu, jaunu un lēnīgu baznīckundziņu:

— Vai gribi kļūt lempis? Temp, es pats tev ieliešu!

Tas paraustīja plecus, šaubīdamies, kurā pusē turēties.

— Negribi! Tad esi vīrs! — «apustulis» secināja un nolika pie malas degvīnu.

— Gribi! prāvests iesaucās. — Ielej, kad es saku!

Kad ielēja, «apustulis» atkal grasījās atņemt karafi, netīšām

pieskārās cita kaimiņa glāzītei un apgāza to uz galdauta. Izcēlās apjukums.

— Mācītāj! .. . Kas tas ir?! — prāvests kliedza, vairs nespēdams savaldīties. — Kas tev ļāva šeit saimniekot? Tu esi nevis mans ciemiņš, bet nekauņa! Es tevi apsūdzēšu bīskapam — tu lūgsi piedošanu, nometies manā priekšā uz ceļiem! ...

Silušu vikārs, neko neteicis, pieceļas no galda, izgāja un lika jūgt zirgus. Sākās tracis. Vieni metās pie prāvesta, citi pie «apustuļa» — mierināt un pierunāt, bet viss bija veltīgi. Prāvests pārāk daudz bija dzirdējis par «apustuļa» darbiem, bet tas pārāk ilgi griezis zobus par prāvesta ballītēm, lai beidzot, kad radusies iespēja savstarpēji iedzelt, tūdaļ atkal izlīgtu. «Apustulis» aizbrauca, neatvainojies prāvesta priekšā.

Kad beidzās pusdienas, ciemiņi pārcēlās uz plašo, tīro un bagāto mācītājmājas salonu, kur saimnieks atkal visus cienāja ar cigāriem, kafiju un liķieriem.

Kafiju pasniedza jaunkundze, kuru klēriķis Vasaris redzeja pirmo reizi. Bet, tiklīdz viņš dabūja dzirdēt, ka tās vārds Ļuce, juta dīvainu nemieru un ziņkāri. Viņš sāka uz to vērīgi skatīties. Ļuce bija skaista meitene, apmēram divdesmit gadus veca, tumšmate, saulē iedegusi. Viņas mazliet līkais deguns un mirdzošo acu straujie skatieni padarīja seju drosmīgu un pat izaicinošu. Klēriķis Ļuds redzēja, kā viņa, pasniegdama kafiju, cieši noskatās jaunajos mācītājos, katram kaut ko pasaka, uzsmaida vai pasmejas aprautā, kā zvaniņš skanīgā balsī. Viņš ievēroja, ka pāris vikāru un mācītājs Trikauskis kāri seko viņai ar acīm, un atcerējās vakardienas notikumu dārzā. Tas vēl vairāk modināja viņā ziņkāri. Viņš jau iepriekš uztraucās, gaidīdams savu kārtu, kad tā pienāks pie viņa un piedāvās kafiju. Viņš nemanot virzījās uz pēdējo vietu, lai šo brīdi pēc iespējas attālinātu.

Beidzot viņa pienāca.

— Jums, baznīckundziņ, atnesu visgaršīgāko, jo jūs esat pēdējais, — viņa priecīgi čivināja un nozibsnīja uz viņu ar acīm.

Vasaris juta, ka viņš jau nosarcis, viņam pat kļuva karsti. Ieliekot cukura graudiņu, viņš to neveiksmīgi ielaida tasītē un apšļāca Ļucei roku.

— Ai, degu! ... — viņa iesaucās un kratīja pirkstus.

Nabaga klēriķītis šai brīdī gribēja vai zemē ielīst.

— Tas nekas! ... — Ļuce nomierināja viņu. — Man patīk viss, kas ir karsts. — Un apsēdās viņam blakus.

«Ko es viņai tagad lai saku? ...» Vasari tirdīja uzmācīga doma, neļaudama viņam atrast nevienu vārdu. Laime, ka prāvests pasauca Ļuci kaut ko atnest, un Vasarim gluži kā akmens novēlās no krūtīm. Bet reizē bija dusmas uz sevi: muļķis es esmu, muļķis. Taču nepateicu viņai ne vārda. Ko viņa domās par mani? Vasaris jutās apkaunots un smieklīgs. Bet viņš arī baidījās, lai šī nekaunīgā meiča atkal neatgrieztos pie viņa. Viņš piecēlās no savas vietas un iejuka klēriķu pulkā.

Viņš atgriezās mājās noguris no daudzajiem iespaidiem. Viņš neko nespēja domāt par redzēto un dzirdēto. Viņš ne uz vienu neļaunojās un neko nenosodīja. Taču viņš jutās tā, it kā nestu sevī kādu smagumu, ko nekad agrāk nebija izjutis. Gūtie iespaidi grima dziļumā, un neviens nezināja, kad tie atkal pacelsies viņa apziņā un radīs dzīvāku jūtu un domu bangojumu.

Tēva māju lielā istaba, kas smaržoja pēc noēvelēta koka, tovakar viņam bija vispatīkamākā vietiņa pasaulē. Tur neviens nevarēja satraukt viņa sirdi, kas sāka nomierināties pēc tās dienas trokšņa.

Un viņš iemiga dziļā plaukstošās jaunības miegā.

\

Nakamajā nedēļā sv. Labrenča atlaidu notikumi klēriķa Ļuda Vasara atmiņā kļuva krietni blāvāki. Prāvesta incidents ar Silušu vikāru, protams, bija ļoti nepatīkams un aizvainojošs, bet galu galā ne uz vienu nemeta ēnu. Vasaris nostājās Silušu vikāra pusē, tomēr atzina, ka tas nav izturējies visai smalkjūtīgi un ir apvainojis prāvestu. Ka mācītāji baznīcas svētku laikā mēdz iedzert, tas nevienam nebija noslēpums, un ļaudis par to daudz nedusmojās. Kas tur pirmajā vakarā notika dārzā, viņi ar Petrīlu neko skaidri nezināja. Vasaris jau gribēja ticēt, ka tur nekas nav bijis, ka viņiem tāpat vien spokojies tumsā. Bet, ja arī bija kaut kas, tad noteikti tas nebija vikārs un Ļuce.

No visiem tās dienas iespaidiem visdzīvākās viņam saglabājas atmiņas par Ļuci. Visu šo laika posmu kopš viņas parādīšanās līdz aiziešanai, kad prāvests viņu kaut kur sūtīja, Vasaris ne tikai lieliski atcerējās, bet arī dzīvoja tādā pašā jutoņā: kāds nemiers viņu pārņēma, kad tā tuvojās, kā viņš uztraucās, kad tā sāka runāt, kā nokaunējās, kad apšļāca tās roku, un kādas dusmas viņu pārņēma paša idiotiskās kautrības un tūļības dēļ. Šīs neapmierinātības jūtas neizgaisa visu nedēļu, te krizdamās, te atkal celdamās arvien jaunos variantos. Pēdējais variants bija tāds, ka Vasaris stingri apņēmās pie pirmās izdevības labot savu kļūdu. Viņš iztēlojās savā fantāzijā to pašu — tikai jau izlabotu kafijas saņemšanas skatu, — ko viņš sacītu vispirms un kā ieliktu cukuru, un kāda saruna sekotu pēc tam, izdomādams dažādas iespējas un apstākļus. Nemanot viņš turpināja šo skatu tālu pāri minētā notikuma robežām. Ļuda Vasara sapņaini romantiskā fantāzija pēc viena gada klēriķa askēzes draudēja uzliesmot no pavisam niecīgas dzirkstelītes. Bet visas šīs ainas bija tik naivas un nevainīgas, un viņam ne reizes neradās aizdomas, ka tās klēriķim varētu būt nepiemērotas vai bīstamas. Taisnība, tās ne tik daudz modināja erotiskas jūtas kā jauneklīgu patmīlību, kas bija aizvainota, pirmo reizi tiekoties ar jaunu, skaistu meiteni.

Kad Vasaris savā fantāzijā bija izstrādājis darbības plānu, viņš no sirds nožēloja, ka brīvdienas jau beidzas un viņam varbūt tikai pēc gada radīsies iespēja piemērot praksē šo plānu. Tāpēc viņš bija ārkārtīgi priecīgs, kad, pēdējā svētdienā aizgājis uz rnācītājmāju, tur atrada klēriķa Petrīlas vēstuli un izlasīja, ka draugs lūdz viņu izbraukt no mājām dienu agrāk,

iegriezties pie tā uz atvadībām, lai tad nākamā rītā abi kopā ceļotu tālāk. Vasaris, ilgi nedomājot, pieņēma priekšlikumu. Viņš nešaubījās, ka Petrīlas atvadībās būs abi mācītāji un Ļuce.

Ja Vasaris kaut cik tuvāk pazītu Ļuci, viņš droši vien tā neraizētos par pirmo tikšanos un tā negaidītu otro. Bet viņš bija tādā vecumā un tik sapņaini noskaņots, ka viņa izturēšanās, iespējams, it nemaz nebūtu citāda, ja Ļuces vietā gadītos jebkura cita jauna un samērā skaista meitene.

Prāvesta audžumeitas Lūcijas, ko visi dēvēja par Ļuci, iz celšanās nevienam nebija labi zināma, neviens galu galā par to tuvāk arī neinteresējās. Prāvests nebijā tā novada cilvēks, radu un tuvu paziņu viņam šeit nebija, arī pašiem mācītājiem viņa biogrāfija nebija īsti skaidra. Ļuce esot viņa mirušās māsas meita, kas vēl agrāk zaudējusi tēvu, prāvests devis viņai patvērumu, audzinājis un skolojis. Tas arī viss. Ļaunas mēles runāja, ka Ļucei ne izskatā, ne temperamentā neesot nekā kopēja ar lietuvieti, ka prāvests jaunību pavadījis Polijā un tur tuvu pazinis kādu jautru salmu atraitni. Vārdu sakot, prāvestam līdz atlidoja šādas tādas tencinās, kas, neatradušas labvēlīgu augsni, šeit tā arī neuzplauka. Ļuce pabeidza ģimnāziju Viļņā, kur tēvocis viņu bija iekārtojis pieklājīgā pansijā, un palika atpūsties mācītājmājā. Tēvocis gribēja izraudzīt viņai piemērotu vīru, bet māsasmeita par precībām acīm redzot nopietni nedomāja. Viņai daudz labāk patika grozīties mācītājmājā, it īpaši pēc tam, kad tuvāk iepazinās ar vikāru.

Tās draudzes vikārs mācītājs Zigms Trikauskis šeit ieradās pirms gada, tieši tajā pavasarī, kad Ļuce beidza ģimnāziju. Viņš pats bija beidzis Pēterburgas Garīgās akadēmijas trīs kursus. Kāpēc viņš neatgriezās, lai pabeigtu izglītību, bet tika norīkots uz šo draudzi, neviens lāgā nevarēja pateikt. Daži minēja, ka veselības stāvokļa dēļ, bet citi apgalvoja, ka bīskaps atsaucis viņu par kaut kādiem grēciņiem galvaspilsētā. Tātad mācītājs Trikauskis vēl bija pavisam jauns cilvēks, bet kā «akadēmiķis» zināja savu vērtību un uz vienkāršiem vikāriem skatījās no augšas. Akadēmijā pavadītie trīs gadi tomēr viņam nebija pagājuši veltīgi. Kaut arī nekādu zinātnisko grādu viņš no turienes nepārveda, toties pārveda lieliski pašūtu sutanu ar pelerīnu, spieķi ar sudraba rokturi un monogramām, pensneju aukliņā un vairākus operu libretus. Bez tam viņš prata nospēlēt uz klavierēm pazīstamākās ārijas, bet dažas ari mākslinieciski nodziedāt, jo balss viņam bija jauka. Ar tādu garīgo bagātību, skaistām manierēm, labām runas dāvanām un akadēmiskās izglītības iespaidiem mācītājs Trikauskis kaut kur pilsētā, kaut arī vienkāršs vikārs būdams, ātri paceltos saviesīgās dzīves virsotnēs. Tāpēc, nokļuvis tikai klēriķa Petrīlas dzimtās puses draudzē, viņš juta netaisnīgu pārestību un, nezin kam spītēdams, apņēmās slikti pildīt savus pienākumus. Tomēr tās draudzes prāvests Kimša, savā mūžā daudz pieredzējis cilvēks, tūdaļ caur un cauri izdibināja savu jauno vikāru un tā prata izmantot viņa vājības, ka pēc dažām nedēļām mācītājs Trikauskis aiz muguras dēvēja mācītāju Kimšu par vispriekšzīmīgāko prāvestu dekanātā un, pats to neapjauzdams, izpildīja katru viņa iegribu. Labas attiecības lielā mērā palīdzēja nostiprināt arī prāvesta audžumeita Ļuce.

Kad mācītājs Trikauskis ieradās vikāra darbā, Ļuce jau bija atbraukusi no ģimnāzijas un apmetusies mācītājmājas jumt-istabiņā. Ieraudzījusi simpātisku, labi ģērbtu vikāru ar labām manierēm, viņa tūdaļ cītīgi piepalīdzēja to iekārtot. Vispirms pierunāja tēvoci, ka jāizremontē vikariāts, kas tiešām bija diezgan nolaists. Trikauskis pagaidām apmetās mācītājmājas salonā. Iepazīšanās ar skaisto prāvesta radinieci straujiem soļiem virzījās uz priekšu. Abiem patika mūzika, Ļuce diezgan labi spēlēja, tāpēc bieži apmeklēja salonu, kur atradās klavieres. Mācītājs Trikauskis izņēma savus operu libretus un ārijas — tad viņi koncertēja, dalījās iespaidos — viņa no Vilnas, viņš no Pēterburgas laikiem, — un abpusējas simpātijas kļuva aizvien spēcīgākas.

Bet pagāja gads, un Ļuces možais raksturs sāka stumt viņu jaunu iespaidu meklējumos mācītājmājas dzīvē, jo tā kļuva pelēcīga. Viņa sāka pievērst uzmanību jaunajiem mācītājiem un klēriķiem, kas apmeklēja prāvestu, bet tādu iespēju nebija daudz, un viņai neizdevās nodibināt jaunas interesantas iepazīšanās. Klēriķi Petrīlu viņa lika mierā, jo tas viņai šķita slikti audzināts un patiešām bija diezgan rupjš. Viņai bija bezgala patīkami, ja viņa ievēroja, ka «atstājusi uz kādu iespaidu», un tāpēc meklēja iespēju šo iespaidu uzturēt un padziļināt.

Svētā Labrenča atlaidu laikā Ļuce skaidri ieraudzīja, ka vislielāko iespaidu viņa atstājusi uz jauno klēriķīti, kas aiz satraukuma apšļāca viņai roku un nevarēja pateikt ne vārda. Klēriķītis viņai patika. Dabūjusi zināt, ka viņš ir ne visai tāls kaimiņš, Ļuce nolēma neizlaist viņu no acīm, un jau šis nodoms vien sagādāja viņai diezgan lielu prieku.

— Kādi ciemiņi būs jūsu atvadībās? — viņa jautāja klēri-ķim Petrīlam. — Vai nebūs garlaicīgi?

Dabūjusi dzirdēt, ka, neskaitot citus, ieradīsies arī klērikis Vasaris, apsolījās katrā ziņā piedalīties.

Norunātajā dienā klēriķis Ļuds, atsveicinājies no mājiniekiem, mātes pavadīts un svētīts, piepildījis lādi ar sausiņiem un visādiem labumiem, sēdās kopā ar tēvu ratos un brauca pie Petrīlām, nomierinājis vecākus ar solījumu, ka nākamgad būšot viņu kārta rīkot atvadības. Braukdams, viņš domāja par iespējamo tikšanos ar Duci un gatavojās tai gluži kā lieliem eksāmeniem. Ceļa pirmajā pusē viņš bija pārliecināts, ka šos eksāmenus vīrišķīgi izturēs, taču no pusceļa viņa drosme sāka saplakt, viņam arvien uzmācīgāk rēgojās apšļāktā jaunkundzes roka, bet nemiers sagrāva visus iepriekš sagatavotos plānus un pārvērta absurdā sadomātos teikumus un vārdus. Kad tālumā parādījās Petrīlu viensētas koki. klēriķis Vasaris jau nožēloja, ka pieņēmis drauga ielūgumu. Cik labi būtu, ja nevajadzētu piedalīties šajā jandāliņā svešu cilvēku vidū!

Iebraucot pagalmā, vecie Petrīlas un pats klēriķis saņēma viņus kā ilgi gaidītus ciemiņus.

— Tagad mēs tādi kā radi, — vecais Petrīla runāja, sasveicinādamies ar veco Vasari. — Veries, dēli reizē stāsies pie altāra.

— Ja tikai dievs dotu svētību, — vecais Vasaris apmierināts atbildēja. — Iedomājieties, vēl pieci gadi!

— Vai nu tas ilgi ies, — Petrīliene mierināja. — Skaties, vēl divi trīs gadiņi, un jau subdiakoni, diakoni, saka sprediķus, dala komūniju, notur vesperes. Nu bet, lūdzu, ciemiņi, iekšā ...

Veči aizbrauca novietot zirgus un apskatīt piedarbu, bet māte aizveda klēriķus uz lielo istabu. Sev par lielu apmierinā jumu klēriķis Ļuds dzirdēja, ka no mācītājmājas ciemiņi vēl nav.

Kad viņi palika divata, klēriķis Petrīla uzsita draugam uz pleca un, viltīgi pasmaidījis, sacīja:

— Tu, Ļud, man pielūko! Mūsu Ļuce uz tevi metusi aci. Neatlaidīgi taujāja par tevi.

Petrīlas vārdi bija tik negaidīti, ka Ļuds pat nosarka un nezināja vairs, ko atbildēt.

Nu, ko gan tu! ... — viņš turējās pretī. — Nezin uz ko viga vairāk metusi aci...

— Es taču tev saku, ka viņa neieredz mani. Viņa tikai tāpēc brauc šurp, lai redzētu tevi.

Ļuds zināja, ka draugs visu saka tikai pa jokam, tomēr šie joki uzlaboja viņa noskaņojumu, un viņš vairs nenožēloja, ka atbraucis uz šejieni.

Augļu dārzā jau bija sapulcējies paprāvs bariņš ciemiņu. Aizgāja arī viņi abi. Klēriķis Petrīla iepazīstināja Vasari ar saviem kaimiņiem un radiniekiem, kuru vidū acīs dūrās divas skaistas meitenes, Joza māsīcas, un briļļains students, kas gatavojās braukt uz Maskavu.

— Ko jūs visi lienat tajā seminārā?—viņš iesaucās, sasveicinājies ar Vasari. — Lietuvai šodien vajag tik daudz laicīgo inteliģentu, bet jūs visi uz mācītājiem un mācītājiem!

— Bet ko mums dod tie laicīgie inteliģenti? — kāds tēvocis atcirta. — Pabeidzis skoloties, vai nu pats aizkulsies uz Krieviju, vai arī krievieti pārvedīs par sievu.

— Tā, tēvoc, varēja runāt pirms kādiem desmit gadiem, bet šodien mēs vairs nesapņojam ne par Krieviju, ne krievietēm sievām. Šodien mums jau ir diezgan lietuviešu. Kas gan to nezina, ka laicīgā inteliģenta maize Lietuvā ir daudz sūrāka nekā mācītāja.

— Tālab, ka baznīckundziņi kalpo dievam, arī viņu maizītei jābūt vieglākai, — iejaucās kāda vecmāmuļa.

Klēriķim Vasarim nepatika strīdi par šādiem tematiem, bet, klausoties laucinieku argumentus un izskaidrojumus, viņam bija pat kauns. Tāpēc, gribēdams novirzīt sarunu uz citu pusi un nosprostot ceļu laucinieku prātojumiem, viņš griezās pie studenta:

— Bet jūs taču piekritīsiet, ka garīdzniecībai ir daudz nopelnu lietuviešu tautas priekšā. Valančus, Baranausks, Mai-ronis...

— Bez šaubām, piekrītu, — students pārtrauca viņu. — Bet tā ir tikai medaļas viena puse. Es jums sacīšu, ka nezin vai Valanču un Mairoņu nopelni atsver katoļu garīdzniecības piekopto pārpoļošanos darbību Lietuvā. Kas gan cils, ja ne katoļu garīdzniecība ar baznīcas starpniecību kopā ar bajāriem pār-poļoja trešo daļu mūsu tautas, bet varbūt arī vairāk? Un kāds nacionālais gars vēl šodien oficiāli valda jūsu pašu seminārā? Kas notiek Vilnas diecēzē? Jā, atsevišķām personām no jūsu vidus ir nopelni, bet jūs tik drīz vēl nevarēsiet lepoties, ka esat izlabojuši jūsu priekšgājēju nodarītās pārestības lietuviešu tautai!

— Galu galā, — students uztraucās, — paskatīsimies, kāds ir jūsu un kāds mūsu stāvoklis. Taisnība, valdība jūs tāpat apspiež, bet jūs tomēr paliekat savu ļaužu vidū, mums turpretim nav viegli atrast kaut kādu vietiņu Lietuvā. Jūsu ir ļoti daudz! Jūsu kārtā vecāki katru gadu sūtījuši un tagad sūta simtiem spējīgu jauniešu. Taču no jums tikai viens otrs nezaudē savu individualitāti un izceļas ar kaut ko labu. Mūs var saskaitīt uz pirkstiem, mēs pret vecāku un radinieku gribu esam tikuši pie zinībām, diloņa mocīti, kā Kudirkas un Vai-čaiši, bet tādu, kam ir nopelni Lietuvas priekšā, mūsu vidū noteikti ir lielāks procents! Jūsu pienākumi atstāj jums bez gala daudz brīva laika, jums maize nodrošināta, — mums tur pretim visa sava enerģija jāizšķiež darbā, lai uzturētu sevi un ģimenes. Kas galu galā pamodināja Lietuvu? Vai Valančusun Baranausks? Nē, pamodināja Basanavičus, Jankus, Sļūps. Kudirka, Vileišis! «Aušra» un «Vārpās» — lūk, divi lietuviešu tautas atmodas veicinātāji, bet tos abus garīdzniecība nolādējusi. Ja pašķirsim atpakaļ vēstures lappuses, to pašu ainu redzēsim sešpadsmitajā gadsimtā protestantisma un katolicisma cīņā. Kas pirmie sāka iespiest lietuviešu grāmatas? Re formāti! Katoļi tikai tad sāka rakstīt lietuviski, kad bija jācīnās pret reformātiem, kad bija jāglābj sava āda!

Varbūt students vēl būtu turpinājis, lai zemniekus saniknotu vēl vairāk un klēriķos radītu bažas, bet tobrīd iedārdējās rati, un mācītājmājas ciemiņi iebrauca pagalmā. Vieni devās sagaidīt tos, citi tāpat izklīda dārzā. Vasaris palika divatā ar studentu un arī pamazām virzījās uz pagalma pusi.

— Jūs redzat, — students sacīja, paņemdams klēriķi pie rokas, — es tāpēc runāju tik asi, ka nokļuvu uzbrukuma upura lomā. Šeit taču visi ir pret mani. Es arī tikko nenokļuvu semi nārā. Galu galā katrai medaļai ir divas puses. Un man jau briesmīgi apriebies allaž dzirdēt, kā mācītāji lielās ar Daukšām, Sirvīdiem, Valančiem un Mairoņiem. Pēc kāda laika jūs pats pārliecināsieties, ka garīdzniecībā ir daudz mazāk radošās enerģijas un gara, nekā jūs, jaunais seminārist, domājat.

— Tā, protams, būtu liela vilšanās, — klēriķis Vasaris atbildēja. — Es ticu, ka garīdzniecības jaunajai paaudzei šā gara ir ļoti daudz.

Novēlu, lai jūs tā ticētu vismaz pēc pieciem garīdznieka darba gadiem, — students piezīmēja ar zināmu ironiju.

Tai brīdī viņu priekšā parādījās atbraucēji: pats prāvests, mācītājs Trikauskis, skolotājs un Ļuces jaunkundze saimnieku un visu pārējo pavadībā. Klēriķim Vasarim bija patīkami parādīties kopā ar tik nopietnu, bārdainu studentu.

Ar Luci viņš sasveicinājās pēdējais. Viņa spēcīgi paspieda lam roku un, pazibsnījusi ar acīm, smējās:

— Jūs tik ātri aizmukāt no mums toreiz baznīcas svētkos. Ls pat nepamanīju. Nebūtu laidusi, nebūtu ...

— Man todien vispār neveicās, — klēriķis Vasaris viņai atbildēja. — Jums roku noplaucēju. Varbūt arī tagad vēl sāp.

— Re, skatieties! — Viņa sniedza tam savu roku. — Vai uzminēsiet, kurā vietā?

— Vairs nav nekādas zīmes, — klēriķis paskatījās, bet neiedrošinājās paņemt roku. Tomēr redzēja, ka rociņa bija skaista.

Te vecā Petrīliene aicināja jaunkundzi, lai kaut ko apspriestos par ēdieniem, un Vasaris palika viens. Viņš bija ap mierināts ar sevi. Tikšanās un sasveicināšanās noritēja gludi, dabiski.

Mācītājs Trikauskis pa to laiku jau bija paguvis ar Petrīlas māsīcām apskriet augļu dārzu un papurināt visgaršīgākos bum bierus, bet prāvests, skolotājs un students strīdējās par augļu vīna produkciju Lietuvā. Zemnieki runāja par ražu un nā kamo sēju, bet klēriķis Petrīla klētī ņēmās ap savu lādi.

Vasaris, neviena nemanīts, ielavījās augļu dārzā, lai baudītu šo pēdējo silto vakaru un saulrieta klusumu. Viņu bija pārņēmusi sērīga atvadu noskaņa. Brīvdienas paskrējušas kā īss sapnis, un rītvakar viņš jau staigās pa krēslainajiem, putekļu pilnajiem gaiteņiem, stāvēs, nometies ceļos, šaurajā kapelā, redzēs svētā Aloiza un svētā Staņislava Kostkas izliektos at tēlus un dzirdēs monotono garīgā tēva balsi. Uzgūlies žogam, viņš skatījās uz norietošo sauli un bija iegrimis atvadu sapņos.

Pēkšņi kādas rokas no mugurpuses aizspieda viņam acis tik negaidīti, ka viņš pat satrūkās.

— A! ... Ko? ... Lūdzu uzminēt! ... — pie pašām ausīm atskanēja priecīga, mundra sievietes balss, no kuras Vasarim sirds vai stāja pukstēt.

— Lūcijas jaunkundze ...

— Nē! ... Tā nē! ... Nelaidīšu! ...

Ļuds tagad juta ne tikai viņas pirkstus un plaukstas, bet ari elkoņus, krūtis, visu augumu un elpu pie pašas sejas. Pirmās tīksmās jūtas ātri nomainīja kauns un nepatika par aizspiestajām acīm, traucēto elpošanu un visu šo jocīgo pozu. Un viņš nepacietīgi, gandrīz vai lūdzošā balsī tikko spēja izdvest:

— Kā ne! Es zinu, ka Luces jaunkundze.. . Lūdzu, laidiet...

Viņa vienā mirklī atlēca no I^uda pāris soļu atpakaļ, zobodamās atdarināja tā balsi un šļupstēja:

— Lūdzu, laidiet! ... Kungs dievs* kāda nevainība! ... Neaizskaramais! . . . Fi! ... — Un pagriezusies vaibstīdamās un draiskodama aizskrēja uz istabu.

Klēriķis Vasaris tā arī palika stāvot — apkaunots un desmitreiz vairāk nonicināts nekā toreiz baznīcas svētkos. Tādu apstākli viņš tiešām nebija paredzējis, kad gatavojās otrreiz sastapties ar Luci. Ļ-uda sirdēsti bija jo lielāki tāpēc, ka viņš nekādā ziņā nejutās vainīgs. Kas tad bija jādara, ja viņam aizspieda ne tikai acis, bet arī degunu un viņš vairs nevarēja paelpot. Kāpēc gan viņa apvainojās? Nē, šeit laikam kāds pārpratums. Tomēr dažādi minējumi par Luces aizskriešanas iemesliem viņu it nemaz nenomierināja. Viņam arvien skaidrāka kļuva nojauta, ka šis «lūdzu, laidiet» tiešām nebija vīrišķīgs, bet gan nožēlojams un smieklīgs.

Viņš aizgāja uz augļu dārza otru galu, apskatīja kokus, meklēja nokritušus ābolus, bet Luces nicinošais «fi» joprojām skanēja viņam ausīs. Viņš neiedrošinājās pat domāt, kā tagad sastapsies ar Ļuci un ko viņai teiks.

Klēriķa Petrīlas balss pārtrauca viņa klaiņojumu pa dārzu.

— Kas tad baznīckundziņam kaiš, ka tik bēdīgs? — Petrī-liene noraizējusies viņam vaicāja. — Lūdzu pakavēties kopā ar mums, papriecāties.

— Ai māt, arī tu bēdātos, ja viņa gados tevi ieslodzītu klosterī! — students priecīgi iesaucās.

Bet Ļuce sataisīja tādu sejas izteiksmi, it kā gribētu aizstāvēt klēriķi Ļudu:

— Nav tiesa! Es redzēju, ka baznīckundziņš dārzā skaitīja pātarus. Viņam nemaz nav žēl braukt uz semināru.

Mācītājs Trikauskis caur savu pensneju pārlaida viņam skatienu no galvas līdz kājām, uzsita ar plaukstu uz pleca un sacīja:

— Jā! Tikai no tādiem nevainīgiem puisīšiem izaugs īsti dieva kalpi. Un svētulēm sieviņām tad būs ko mocīt. Ne tā kā mēs — viens, divi, trīs, un vari sist pie krūtīm.

Tagad Ļuds Vasaris kā gliemezis ierāvās savā vākā, un viņam jau bija vienalga, kas ko sacīs par viņu. Viņš redzēja, ka Trikauskis, bet varbūt arī Ļuce uzskata viņu par muļķīti, un liesi tāpēc jutās augstāk stāvam par Trikauski un par Ļuci. Tādos brīžos viņš auga un kļuva stiprāks tik strauji kā ievainots, bet zemē dziļi ar saknēm ieķēries kociņš.

VIII

Otrajā mācību gadā no paša sākuma Ļuds Vasaris seminārā jutās daudz patstāvīgāks un apzinīgāks. Viņam tagad jau bija zināma pieredze un zināma pagātne. Pirmajā mācību gadā viņš bija saradis ar semināra kārtību un garu, un no tādiem jaunumiem, kas spētu viņu samulsināt vai saglabāt ieskatu, ka joprojām vēl esi sīks un galīgs nejēga iesācējs, vairs nebija jābaidās. Nu viņam ierādīja vietu nevis riebīgajā «labirintā», bet istabā, kurā dzīvoja tikai četri klēriķi. Taisnība, viņš šajā istabā nāca vienīgi pārgulēt, bet pa dienu uzturējās aulā, tomēr tas bija labāk nekā «labirintā».

Nebija arī formārija, kas viņus allaž lūrēja acīs, kontrolēja, aicināja uz visādām pārrunām, pamācībām un reizēm izdomāja dažādus apnicīgus pasākumus. Viņiem tagad bija ļoti patīkami just, ka nav vairs pēdējie, ka ir citi, kas zemāki par viņiem.

Pirmajās brīvdienās Ļudam Vasarim tomēr izdevās kaut cik redzēt mācītāju dzīvi, tāpēc dažādas konferences viņam tagad bija saprotamākas, bet pamācības — konkrētākas. Turklāt viņa paša intīmie pārdzīvojumi, kaut arī tie nebija bagāti un spēcīgi, tomēr lika iedziļināties sevī, un parādījās pirmie vilcieni, kas vēlāk iezīmēja visu viņa dvēseles dzīvi.

Pirmās triju dienu rekolekcijas viņš pavadīja brīvdienu atmiņu noskaņā. Garīgais tēvs lasīja par briesmīgu grēku procesijām, par grēku nožēlošanu un dieva žēlastību, par elli un debesīm, bet Vasaris bija iegrimis saulainajā vasaras dabā, grozījās savu mājnieku vidū, analizēja prāvesta Kimšas un «apustuļa» strīdu, debatēja ar studentu vai, kas gadījās visbiežāk, šķetināja visādus notikumus un dialogus ar Ļuci. Visas šīs ainu, domu un jūtu drumslas te kļuva sīkas, te atkal izauga par aizkustinošiem dramatiskiem skatiem. Bez šaubām, Ļuces atstātais iespaids bija visspēcīgākais visā brīvdienu dzīvē. Taču, kāda rakstura bija šis iespaids, Vasaris necentās noskaidrot. Visdrīzāk, tā vēl nebija iemīlēšanās. Tā bija tikai pirmā neveiksmīgā jauneklīgās patmīlības un iztēles mošanās. Sapņodams par viņu, Vasaris vairāk sapņoja par sevi, ilgojās nevis viņas, bet tā, lai pats kļūtu vīrišķīgāks. Tomēr viņš, tajos laikos vēl būdams tik jūtīgs pret savu sirdsapziņu un pa! savdabīgi «ilgodamies» pēc jauniem grēku veidiem, lai radītu dažādību savās grēksūdzēs, ne reizi nemēģināja biktstēvam dot vielu no savas iepazīšanās ar Ļuci.

Taču iespējams arī, ka viņš tikai pieredzes trūkuma dēļ nesa prata, ka tas nemiers, ko viņa sirdī radījusi prāvesta Kimšas radiniece, bija pirmās neskaidrās ilgas pēc sievietes, pirmais erotisko jūtu saviļņojums.

Ļuce bija pirmā sieviete, kas pamodināja Vasara iztēli un viņa jauneklīgo patmīlību. Mācīdamies ģimnāzijā, viņš nekad netikās ar meitenēm, un nekādas iepazīšanās ar tām viņam nebija. Sieviete viņam tajā laikā bija tikai vispārējs dzimuma atšķirības jēdziens, kas viņu intriģēja un modināja viņā ziņkāri. Turpretim Ļuce pamodināja nevis ziņkāri, bet vēlēšanos izcelties un patikt.

Salīdzinādams sevi ar 1^.uci, viņš redzēja veselu virkni krasu atšķirību. Viņa bija drosmīga, pašpārliecināta jaunkundze; viņš — neglīts (tā viņam likās), lēns, bikls un neveikls klēri-ķītis. Viņa ne no kā nekautrējās, neviena priekša nezemojās, katram, kas viņu aizskars, bija gatava lēkt acīs; bet viņš visu priekšā locījās un bija gatavs skūpstīt roku katram, kas tikai gribēs to pastiept. Taču viņš juta, ka Ļucei tomēr paticis, lai gan tā'viņu izzoboja un nonicināja. Tāpēc jāaug, jāpieņemas spēkā, jākļūst vīrišķīgam! Nē, Ļuce vairs nevarēs viņu zobot, Izcelties Ļuces acīs tagad viņam likās svarīgāk nekā iemantot labu slavu semināra priekšniecības acīs. Šī vēlēšanās, gluži kā piemērotā augsne iemests graudiņš, palika viņā un pamazām sāka laist saknītes. Kopš tā laika sieviešu sabiedrība Vasaris juta tādu kā gara pacilātību, un viņa psihiskā enerģija auga straujākā tempā.

Tā nu izrādījās, ka tad, kad saka nobriest Vasara personība, varens šā brieduma veicinātājs atradās ārpus semināra audzināšanas sistēmas paredzētajiem faktoriem, un tāpēc liela daļa viņa dvēseles dzīves sāka plūst ārpus semināra garīgās dzīves gultnes. Sievietes un jauna garīdznieka sakarus emo riju novadā semināra mācība asi nosodīja kā bīstamus un bieži pat grēcīgus. Mācītājam, kas solās visu mūžu dzīvot šķīstībā un stingri ievērot celibātu, protams, pa gabalu jāvairas no sievietes, kura var vājināt viņa gribu šos solījumus izpildīt. Tāpēc seminārs un visi mācītāju garīgās dzīves vadītāji ir izstrādājuši veselu sistēmu, kā pasargāt mācītāju no sievietes un kā iepotēt viņa sirdī pretspara jūtas.

Gandrīz katru rekolekciju laikā seminārā Vasaris dzirdēja pantu, kas veltīts garīdznieka un otra dzimuma personu attiecību iztirzājumam. Dvēseles ziņā sieviete, protams, ir līdzīga vīrietim. Kristiānisms ne tikai atbrīvojis sievieti no verdzības, bet arī cēlis to augstībā, novietodams uz altāriem Mariju un simtus citu svēto sieviešu. Tomēr sieviete esot arī vissmagāko grēku iegansts un miesīgo kaislību modinātāja. Klēriķim un mācītājam jāvairoties no bīstamas iepazīšanās un draudzības ar sievietēm. «Sargies sievietes un vairies no tās,» — tas ir galvenais mācītāja izturēšanās likums. Seminārā to ilustrēja ar dažādiem svēto dzīves un ikdienas notikumu piemēriem. Tika atkārtots kāds tēlains baznīcas tēva salīdzinājums: ūdens ir laba lieta, un zeme ir laba lieta, bet, kad sajauc abus, rodas dubli.

Semināra dzīves ietekmē mācītāja un sievietes attiecības iekļāvās šādā shēmā: reliģiskajā kultā — sievietes cildināšana, ikdienas dzīvē — sievietes noliegšana; dzejiskajos jaunības sapņojumos — sievietes idealizēšana, prozaiskajā dzīves realitātē — sievietes nicināšana. īstenības izpratnes, vidusceļa šeit nav, jo arī mācītāja dzīvē nav sirsnīgas, vienkāršas, dabiskas attieksmes pret sievieti.

Seminārā ieslodzīto briestošo jaunekļu vidū retais tādā vai citādā veidā nebija sastapies ar patīkamu sievieti. Visuzticamāko draugu pulciņā vaļsirdības uzplūdu brīžos viņi runāja par to, cits citam atzinās, reizēm pat nožēloja savu — mūžīgo vientuļu — likteni. Palikuši vieni, savos sapņojumos šīs «māsiņas» viņi iztēloja kā pašu pilnību, kā visskaistākās, vismaigākās debešķīgās būtnes, bet atklātās sarunās lielākā barā viņi uzskatīja, ka piemērots tonis un stils ir izmest par «sievišķiem» kādu nicinošu teicienu vai vārdu. Tomēr īsta cinisma šeit vēl nebija. īstais cinisms radās vēlāk, jau pildot mācītājā pienākumus, it īpaši to vidū, kas no jauneklīgiem idealizējumiem un sapņojumiem pāriet uz praktisku sievietes izmantošanu un nievāšanu. Tādi uzskata sievieti par nekur nederīgu un zemu radījumu, kam nav nekādas nozīmes ne daiļrade, ne cilvēces civilizācijā.

Kad Vasaris pirmajās rekolekcijās pēc brīvdienām klausījās garīgā tēva lasījumu par mācītāja šķīstību un tai draudošajām briesmām, viņš atcerējās, kā abi ar Petrīlu svētā Labrenča svētku priekšvakarā uzdūrās aizdomīgajam skatam mācītāj-mājas dārzā, un garīgā tēva vārdi tūdaļ viņam ieguva brīdinošu jēgu.

— Bet, ja es Trikauska vietā būtu vikārs, kā es izturētos? — klēriķis Ļuds pārbaudīja sevi. Un viņam likās, ka viņš ar Ļuci nekad tik tālu neaizietu. Līdzīgu jautājumu kādreiz viņam bija uzstādījis Varjoks, bet tagad to uzstādīja īsts dzīves notikums. Un Vasaris bieži tirdīja sevi ar šo jautājumu. Un arvien nomierinājās, jo vēl nezināja senās filozofiskās parunas jēgu: ignoti nulla cupido^21. Viņš nezināja arī, kādas briesmas slēpjas viņa romantiskajā sapņotāja dabā. Viņa ārējā kautrība, lēnība un bailība maldināja ne tikai citus, bet arī viņu pašu.

Piemēram, reiz notika tāds diezgan sīks, bet raksturīgs gadījums. Bija aizritējušas pāris nedēļas kopš mācību gada sākuma. Viss semināra mehānisms jau darbojās pilnā sparā, un Vasaris nevarēja nopriecāties vien, ka bija otrā kursa klēriķis. Refektorā un kapelā viņu vietas bija labākas, bet galvenais — nebija jādzīvo ienīstajā «labirintā». Istaba, uz kuru Vasaris lagad pārcēlās, bija gluži apmierinoša, un iemītnieki, izņemot kādu poli, visi lietuvieši. Istabas vecākais bija piektā kursa klēriķis, jautrs un patīkams puisis, kas diezgan brīvi raudzījās uz silentium un daudziem citiem regulas pantiem. Reizēm, aizgājuši gulēt, viņi vēl aprunājās vai taisīja kādus nevainīgus jokus, it īpaši, ja bija uzoduši, ka «Mazūra» tajā vakarā nav mājā. Un, lūk, pēc divām nedēļām pienāca gals šīs istabas idi-liskajai dzīvei. Slimības dēļ aizkavējies, seminārā atgriezās kāds trešā kursa klēriķis polis, un Vasarim pavēlēja atdot tam savu vietu un pārcelties uz «labirintu» pie pirmā kursa klēri-ķiem, lai gan pāris jauno klēriķu kaut kādu apsvērumu dēļ bija iekārtoti nevis «labirintā», bet istabās. Šī negaidītā un netaisnīgā pavēle sacēla Vasara dvēselē vislielāko protesta vētru.

— Kāpēc tieši man pavēlēts izvākties? Man, otrā kursa klē-riķim, kad divi pirmgadnieki paliek istabās?! — Vasaris sev jautāja, un sašutums plosīja viņa krūtis.

Лк laikam tāpēc, ka esmu kluss, mazs un melns, — pro-leslrja viņa aizvainotā patmīlība. — Protams, ar mani neviens nerēķinās. Allaž pēdējā vietā. Iegrūdīs kaut kur, un diezgan. Citus negrib aiztikt! ...

Un te vēl draugi kaitina un kūda:

Baidās, lai mēs Vasari nesamaitātu. Tik svēts puisītis! Re, Vasari atdod formārijam, lai iemāca asistēt dievkalpojumā, — citi smējās.

— Nabaga Vasaris! — trešie žēloja. — Tagad tev atkal būs jāmazgā lavatorijs.

Bet istabas vecākais nolēma, ka te būšot viņu ienaidnieku poļu intrigas vai arī Mazurkovskis vienkārši nodomājis iebāzt viņa istabā spiegu.

— Vasaris bija lāga zēns. Nu dabūsim to poli, tad nevarēs ne muti atvērt. Tas ķēms taču saprot arī lietuviski, — viņš sacīja savas istabas iemītniekiem. — Kaut kas jādara.

Un visi sāka kūdīt Vasari, ka viņam jāejot pie inspektora un jālūdzot, lai vājās veselības dēļ viņu atstājot istabā, lai ne-pārceļot uz auksto un drēgno «labirintu». Vasaris piekrita un tūdaļ sāka visos sīkumos iztēloties ainu pie inspektora, kā parasti visu stipri pārspīlēdams un dramatizēdams. Viņš iztēlē redzēja sevi kā īstu varoni, kas ārkārtīgi drošsirdīgi strīdas ar Mazurkovski un apņēmies gandrīz vai atstāt semināru, bet neizpildīt šo netaisnīgo un aizvainojošo rīkojumu. Tā sakūdījis sevi pēcpusdienas pārtraukuma laikā, viņš beidzot ar pukstošu sirdi nonāca pie priekšnieka durvīm.

Iegāja, paslavināja dievu — un puse apņēmības jau bija vējā.

— Co powiesz dobrego, moj drogiP^1 — salicis rokas un piešķiebis galvu, saldā balsī viņam vaicāja Mazurkovskis.

Vasaris juta, ka grimst bezcerības bezdibenī.

— Es gribēju lūgt kanoniķi, lai mani nepārceļ no sestās istabas uz «labirintu» ... — Viņa balss nepauda ne stingru toni, ne protestu.

— Bet kālab tā? — visai skarbi un ar izbrīnu vaicāja kanoniķis.

— Man vāja veselība, bieži sāp galva un ...

— Blēņas! — inspektors viņu pārtrauca. — Tu esi gluži vesels. Pielūko, lai vakara brīvlaikā pārceltos. Nu vari iet. [22]

65

Un klēriķis Vasaris, nobučojis Mazūram roku, izgāja. Istabā viņš pastāstīja, ka inspektors stipri rājies un it nemaz negribējis uzklausīt viņa argumentus.

Vakarā viņš pārkravājās uz «labirintu», bet, aizgājis gulēt un pārspīlēti iztēlojies situāciju, raudāja par nodarīto pārestību un savu nevarību. Pēc dažām dienām viņš nomierinājās, un šī pārestība vairs nelikās tik liela. Nākamajā sestdienā, iedams pie bikts, viņš formulēja kaut kādu neveiksmīgu atzīšanos par «pretošanos vecākajiem» un dzirdēja no garīgā tēva pāris oficiālu pamācošu un norājošu teikumu. Ātrā piekāpība glāba viņa labo slavu priekšnieku acīs, bet rezignācija — paša ieskatos. Tomēr viņš toreiz vēl neredzēja, ka šī rezignācija bija tikai pielāgošanās dzīves nepieciešamībai un apstākļiem, bet ne iekšēja sevis pārvarēšana. Skabarga palika neizrauta, vienīgi apdzijusi.

Tāda viņa iztēles dumpība, gribas piekāpība un tik viegla samierināšanās ar pretišķībām bija ne tikai liela viņa rakstura vājība, bet arī īpašība, kas līdzās citai viņa īpašībai, noslēgtībai, palīdzēja viņam izturēt seminārā un neļāva tik viegli viņu samalt.

Jaunā klēriķa Vasara dvēselē notika dīvainas lietas. Retais no viņa draugiem likās piekāpīgāks par viņu, bet tai pašā laikā retais bija tik tālu no šā principiālā klēriķa tikuma. Viņš piekāpās un rezignēja un reizē dziļi cieta pazemojuma dēļ un mocījās domās, ka pasaule un visa plašā dzīve vairs nav viņam lemta, ka viņam vairs nav ko sapņot, ar kaut ko izcelties — un ne jau viņš vairs kādam patiks, kādu savaldzinās. Kad drīz pēc tam atklājās viņa talants, bet pēc dažiem gadiem draugi uzskatīja viņu par atzītu dzejnieku, viņam pašam nebija drosmes to atzīt, un viņš atkārtoja pie sevis: tas viss nav man lemts, kāpēc no daudziem tūkstošiem dievs tieši mani būtu apveltījis ar talantu?

Ja tajā laikā neviens nebūtu apslāpējis viņa centienus, ja viņam būtu uzspīdējis kaut viens brīves stars no plašā debess juma, ja viņš būtu noticējis savam talantam, viņa dzīve un daiļrade būtu aizgājusi pavisam citus ceļus.

IX

Tuvojās Marijas bezvainīgās ieņemšanas dienas atlaidas, ko katedrālē atzīmēja ar īpašām svinībām. Tādos gadījumos klēri-ķiem radās divreiz vairāk darba. Reti kādam tajā laikā nebija и /.(lot as ladas vai citādas funkcijas. Pirmās vesperes, «roratu» misas, jo tad bija advente, — svinīgā misa, kuru gatavojās cclcbrēt bīskaps, pēc tam otrās vesperes prasīja vairākas asistas maiņas. Vasarim par laimi, viņš otrajā kursā jau bija brīvs no asistas. Viņš kopš paša sākuma sevišķi cītīgi piedalījās semināra korī, iemācījās balsī lasīt notis, spēlēt harmoniju un pamatīgi prata savu balss partiju visos kora dziedājumos. Tādu Vasara spēju dēļ viņu paņēma savā aizbildniecībā dziedāšanas profesors un kora diriģents — un kā visnepieciešamāko kora dziedātāju izglāba viņu no asistas. Šādā kārta viena neciešama nasta seminārā — ceremonijas — novēlās no viņa pleciem. Koristiem bija vēl arī tāda privilēģija, ka dievkalpojuma laikā viņi vispār bija brīvāki un bieži gāja nevis uz presbiteriju, bet pie ērģelēm, kur atkrita grūtā un mokoša stāvēšana uz ceļiem un pielāgošanās ceremonijām.

Bet korim pirms bezvainīgās ieņemšanas atlaidām bija vai-iak darba. Tā repertuārs šajos svētkos bija ļoti plašs, vajadzēja iemācīties daudz ko jaunu, un jau sen visi brīvie brīži lika veltīti mēģinājumiem. Tuvojoties svētkiem, darba temps paātrinājās un svinību noskaņa jau iepriekš sāka pārņemt klē liķus. Togad svinību nozīmi palielināja tas apstāklis, ka atlaidās iekrita pirmdienā, tātad svētkiem seminārā bija jāsākas jau sestdienas vakarā.

Sestdien ieradās daudzi kleriķu radinieki. Parlatorija skanēja valodas un sieviešu smiekli. Vienu māsas citiem bija paziņas. Tajās dienās iekļūšana seminārā bija brīvāka un tikšanas vieglākā. Kam nebija ciemiņu, tie atrada iemeslu vismaz iziet caur parlatoriju un ieraudzīt jaunas sejas, dzirdēt jaunas balsis un jaunu meiteņu smieklus.

Ļudu Vasari neviens paziņa neapciemoja, un viņam bija bēdīgs prāts, dzirdot šīs jautrās balsis un smieklus. No mūru viņas puses atkal bija uzpūtusi brīvās dzīves elpa — un ziemas vidū pavīdēja vilinoša vasaras ainava. Atmiņā atkal atdzīvojās Ļuces tēls, kas pēdējā laikā bija sācis izgaist no viņa domu un iztēles loka. Viņš izgāja parkā. No jauna uzsnidzis sniegs maigi gurkstēja zem kājām, aiz semināra parka skanēja kamanu zvaniņi, kāds klaigāja, kāds runāja. Sparīgi soļodams pa semināra parka takām, viņš atcerējās skatu, kā Petrīlas dārzā Ļuce viņam aizspieda ar plaukstām acis un degunu, ka viņa izsmēja Ļudu un aizskrēja. Bet tagad, to atceroties, viņam vairs nebija ne kauns, ne dusmas, tikai nāca smiekli.

— Nebēdne meitene, — viņš sacīja pie sevis, priecīgi pasmaidīja un turpināja savu ceļojumu apkārt parkam.

Viņš vairs nebaidījās likties zēniski smieklīgs, un viņam bija vairāk pašpaļāvības. Tagad viņam šķita, ka, sastapis Luci, pats atgādinātu to skatu un pats pasmietos par sevi kopā ar viņu. Viņš vēl gribēja paildzināt atmiņas par Ļuci, radīt jaunas ainas un skatus, bet šodien viņam tas vairs neizdevās. Viņa domas klīda prom, ainas aprāvās un jaucās. Atmiņas par Ļuci viņu vairs neaizkustināja un nerosināja iztēli. Tomēr viņš juta sevī dīvainu tukšumu, plaisu, nemieru — un kaut kādas tikšanās, jaunas neparastas iepazīšanās gaidas.

Viņš viens staigāja pa tukšajām parka takām, bet agrīnais ziemas vakars jau pārklāja ar pelēki bālganu zilgmi katedrāles torņus, semināra ēkas un visu, kas tikai bija viņa acu priekšā. Sāka lēni snigt, krita retas un lielas sniega pārslas, kas pieķērās pie viņa mēteļa un, maigi pieskardamās, ķutinā ja plakstiņus.

Pamazām viņu pārņēma sapņaina noskaņa. Likās, ka viņš nestaigā apkārt, pa augstas sienas iežogoto semināra parku, bet iet un iet nemitīgi uz priekšu bālganās zilgmes virzienā pa nepazīstamu un nebeidzamu ceļu. Viņš ar apskaidrotu seju un klīstošu smaidu lupās ne tikai sapņoja, bet arī pārdzīvoja vienu no savas bēdīgās jaunības pasakām. Un viņam likās, ka no otras puses pretī nāk tā Nezināmā, Neredzētā, kuras tuvošanos viņš tik dziļi izjūt.

Silts tīkamu jūtu vilnis pārplūdināja viņa krūtis, un tik laimīgu brīdi viņš ļoti sen nebija pieredzējis. Viņš bija aizmirsis gan semināru, gan nīsto «labirintu», garlaicīgās meditācijas, gan grēksūdzes, kas nenomierina, — it visu, kas viņu ierobežoja un šķīra no plašās dzīves un skaistās pasaules.

Kad tajā vakarā Ļuds Vasaris no pastaigas pa parku atgriezās semināra mūros, viņš loloja neskaidru cerību, — varbūt patiešām viņu gaida kāda pavisam necerēta tikšanās parlato-rijā. Un viņš neizturēja, neizgājis uz. turieni un nepaskatījies. Vasaris, protams, tur neko neatrada, taču neskaidrā cerība viņu neatstāja.

Nākamajā dienā, svētdienā, viņš visu pēcpusdienu piedalījās kora mēģinājumā gandrīz līdz. vesperēm, ar ko arī vajadzēja sākties Marijas bezvainīgās ieņemšanas atlaidām. Gaidīdami zvanu, viņi pulcējās gaitenī un klusi sarunājās, juzdami tuvojošās stundas svinīgumu. Daudziem komžas bija greznotas ar platām mežģinēm un visiem baltas kā sniegs. Viņu galvas . .I/Л melnas, četrstūrainas beretes ar zīda pušķi. Rokās bija birvuii vai kādas citas lūgšanu grāmatas. Sagaidījuši zīmi,

\ un sakārtojās pa divi un klusēdami sāka iet, bet, iegājuši baz-пи л, slacīja sevi ar svētīto ūdeni un, nometušies ceļos pie lielā altāra, palocīja galvu uz abām pusēm, un gāja vieni pa labi, «ih pa kreisi, vecākie uz augšu — uz faldistorijiem, jaunākie и/ leju — uz vienkāršiem soliem. Ar dzīviem ziediem un jaunam svecēm izpušķotais altāris un ar mīkstu, milzīgu, sarkanu paklāju nosegtais presbiterijs iespaidīgi liecināja par šo svētku lielumu un cildenumu. Viņiem, kas nebija raduši pie greznības, likās dīvaini sajust zem kājām šo mīksto plīšu, un viņi saudzīgi lika kājas uz paklāja fantastiskā zīmējuma. Aiz viņiem nāca kapitulas locekļi — prelāti un kanoniķi, uz komžām uzvilkuši sarkanas un zilas dīvaina izskata zīda togas, kas pa darīja viņus vēl resnākus un tūļīgākus.

Beidzot ģērbkambara durvīs parādījās celebra. Vispirms nāca divi akolīti, abās rokās nesdami lielas sveces lākturos, tad tribulārijs ar kūpināmiem traukiem, aiz tā ceremonijmeistars, tad subdiakons un diakons ar albām un baltām, ar zeltu izšūtām dalmatikām, bet galā pats celebranss, uzģērbis smagu kapu, kas laistījās zīdā, vizuļoja sudrabā un zeltā.

Iedārdējās ērģeles, sāka smaržot kūpināmais un pacēlās zilganu dūmu mākonis par godu vissvētākajam sakramentam, ko uzstādīja uz altāra.

Klēriķis Vasaris no savas vietas sekoja šo svinību norisei un jutās kopīgās noskaņas varā, kas bija apņēmusi visu baznīcu. Viņš bija ar visiem tiem, kas redzēja tikai šo altāri, dzirdēja šīs ērģeles un elpoja ar kūpināmiem piesmaržināto katedrāles gaisu. Neviens nepievērsa viņam uzmanību un neizjauca svinīgo patosu, ko viņā modināja visa svētku apkārtne. Viņam šķita, ka nekad tik sērīgi nav degušas sveces, ka nekad tik reibinoši nav smaržojuši kūpināmie un nekad tik vareni nav dārdējušas milzīgās ērģeles. Un, kad pienāca laiks dziedāt psalmus, viņš, sēdēdams savā solā, ar lielu patiku un pilnā balsī kopā ar visiem vilka vienmuļo meldiju, kas atkārtojās pantu pēc panta.

Vesperes jau bija pusē, kad viņš pacēla acis un nejauši paskatījās uz baznīcas vidu — uz cilvēkiem. Un tas, ko viņš ieraudzīja, vienā mirklī samulsināja viņu, un viņš steigšus nodūra acis. Taču pēc īsa brītiņa, jau saņēmies, viņš atkal paskatījās uz to pašu vietu. Šķērsām viņam pretī, netālu no balustrādes, kas šķir presbiteriju no baznīcas, pie pīlāra stāvēja kāda sieviete. Viņa bija par tālu, lai Vasaris varētu saskatīt sejas vaibstus. Viņš uztvēra tikai viņas kopējo tēlu un varbūt tikai viņas vīziju. Viņa izskatījās vēl jauna, taču jau pilna brieduma gados. Viņa bija liela auguma un slaida, ģērbusies tumšās drēbēs, bet galvu un seju apsegusi ar baltu šalli. Viņas tumšie mati uz pieres un deniņiem kontrastaini pasvītroja gan šalles baltumu, gan iegarenās sejas maigo un gaišo sārtumu. Vasarim radās iespaids, ka viņas seja ir mierīga, tomēr sērīga, ka viņas tumšās acis raugās tālē it kā ar iekšēju skatienu un ka viņa nemaz neredz un neko nejūt, kas notiek apkārt.

Sis skats sapņotājam klēriķim šķita gluži kā vīzija, kas pacēlusies no viņa paša sasprindzinātā noskaņojuma, kura varā viņš bija kopš iepriekšējā vakara. Bez šaubām, tas bija jauneklīgu ilgu projicējums varbūt gluži parastā ikdienišķā sievietē, kas ar kādu iezīmi spējusi ievīties šo ilgu radītajā teiksmā. Bet Vasaris nepētīja, nedz kas tas bija, nedz kā notika, nedz kāpēc. To dvēseles kaktiņu, ap kuru kopš paša viņa brieduma sākuma klaiņoja neskaidrs, aizraujošs sievišķības tēls, kaktiņu, kuru pavēra Ļuce, pati tajā neiegājusi, tagad ieņēma Nezināmā. Un viņš izpušķoja šo Nezināmo ar visu savas tīrās sirds ideālismu, ko nekad vēl nav skāris brutālais cinisms.

Tas viss bija tik dabiski un vienkārši, ka klēriķis ar jūtīgo sirdi, vismaz tajā brīdī, neuzskatīja par nepieklājīgu reizēm palūkoties uz pīlāra pusi un ieraudzīt sievieti ar balto zīda šalli, tumšo matu vaiņagu un sārti bālo seju, kas joprojām bija tikpat mierīga un sērīgi raudzījās tālē savā priekšā. Viņam nebija grūti to izdarīt pilnīgi nemanot, jo viņš sēdēja netālu no balustrādes, sāniski pret altāri un baznīcu, un tādējādi Nezināmās pīlārs bija gandrīz viņam taisni pretī. Taču Ļudam nebija nekādas vēlēšanās pievērst sev viņas uzmanību. Gluži otrādi, viņš būtu pat vairījies no tā. Viņš apmierinājās ar to, ka viens pats glabā savu noslēpumu. Tomēr, iznācis presbiterija vidū dziedāt Magnificat^23, viņš juta krūtīs vairāk entuziasma, viņa balss kļuva pilnskanīgāka, viņš dzirdēja jaunus akordus un nianses, un visa šīs himnas noskaņa modināja viņā vēl nepieredzētu prieku.

Kā viens mirklis viņam paskrēja dievkalpojuma turpinājums. No baznīcas viņš pārnāca labā omā un gandrīz priecīgs. Viņš

I,tinaja, sarunājās un jokoja ar draugiem vairāk nekā jebkad .igrak. un ne viens vien, to pamanījis, sacīja:

Skatieties, kā Vasaris šodien atplaucis! Kā tad tas

nācis?

Mūsu ļ-udam šodien acīm redzot ir ciemiņi, ka tik priecīgs!

Skatieties, arī Vasaris prot jokot! Necerēti! . . .

Bet viņš apmierināts smaidīja un neapskauda tos, kam bija i iemini, arī pats negaidīja viņus.

Tikpat priecīgi pagāja vakariņas. Svētku dienās netika lasīti Skargas «Svēto dzīves gājumi» un neviens profesors nesēdēja pie atsevišķa galdiņa. Tāpēc ēdamzālē dūca un skanēja priecīgas balsis. Vakara brīvstundā viņi dziedāja dziesmas — un Vasaris bija viens no pirmajiem. Izdzirduši zvana aicinājumu uz vakara pātariem, viņi dziedāja psalmu Laudate dominum omnes gentes^24 un, cenzdamies koncentrēties, kaut arī vēl paklusām jokodami, devās uz kapelu. Pēc vakara lūgšanām todien vairs nepalika daudz laika. Vasaris aizgāja uz aulu, un, tā kā bija drošs, ka tovakar ne rektors, ne inspektors neieradīsies, rad atlikušo pusstundu viņš pusčukstus notērzēja ar biedriem.

Sagaidījis deviņus zvana sitienus, viņš devās uz savu auksto «labirintu» un, atlaidies gultā, aizmiga, juzdams patīkamu gurdumu ķermenī un garā. Pēdējais, kas pavīdēja viņa apziņā, bija sērīga sievietes seja, tumši mati un balta zīda šalle.

Bezvainīgās ieņemšanas svētku dienā, no brokastīm līdz dievkalpojumam, viņš piedalījās kora mēģinājumos, jo pirmo reizi bija jādzied jauniemācītu misu. Todien celebrēja pats bīskaps. Svinības bija lielas, un Vasaris no ērģelēm lejā baznīcā redzēja galvu jūru, tālāk, presbiterijā, no abām pusēm baltas klēriķu rindas, bet pie altāra sveču gaismu, zilganus kūpināmā dūmus, ar sudrabu un zeltu izšūtus liturģijas tērpus un asistas apdomīgās kustības.

Tomēr, ko slēpa no viņa acīm resnais pīlārs, kur vakar ieraudzīja savu Nezināmo, viņš nevarēja saskatīt un pirmo reizi nožēloja, ka atrodas pie ērģelēm, nevis presbiterijā solos.

Todien pēc pusdienām, kas aizritēja tikpat priecīgi un trokšņaini kā iepriekšējā dienā vakariņas, Petrīla aicināja Vasari pastaigāties parkā.

— Zini ko? Man jāpasaka tev jauna vēsts, — viņš sacīja

Vasarim. — Saņēmu vēstuli no prāvesta. Gatavojas atbraukt pirms ziemsvētkiem. Esot darīšanas pie bīskapa. Taisās apciemot arī mūs. Atvedīs ciemkukuli no vecākiem. Bet vai zini, kas vēl brauc kopā ar prāvestu?

— Kas tad? Tava māsa?

— Kur nu māsa! ... Ļuce!

— Kas tad viņai te meklējams? — Vasaris vienaldzīgi jautāja.

— Gribot kaut reizi redzēt semināru. Protams, arī tevi,— un viņš iegrūda Vasarim dunku sānos.

— Kāpēc katrā ziņā mani? Kāpēc ne tevi? — Vasaris turējās pretī, mazliet aizvainots par drauga zobgalību.

— Es tev saku, ka viņa metusi aci uz tevi, — Petrīla turpināja jokot. — Pielūko, brālīt, viņa aizvedīs tevi no semināra. Traks meitietis.

— Nebaidies, nekādas briesmas man nedraud. Kāpēc gan prāvests viņu tur mācītājmājā? Izdevis pie vīra.

— Protams, — Petrīla piekrita. — Kavalieru viņai netrūkst. Vai redzēji manās atvadībās studentu Brazģi? Zini, to bārdaino ... Iemīlējies līdz ausīm.

Vasaris, protams, to labi atcerējās:

— Ko tad? ... Nopietns puisis, kaut ari progresists.

— Bet viņa negrib ne virsū skatīties. Viņas vājība ir garīdznieki, un cauri.

— Es arī dzirdēju no sava prāvesta, ka esot tādas sievietes, — Vasaris atcerējās.

Vēsts, ka ieradīsies Ļuce, tomēr intriģēja viņu. Tagad viņam likās, ka tikties ar Ļ.uci nebūs grūts uzdevums; viņš vienkārši palūkosies, kā 1,.uce izskatīsies, ko un kā runās ar viņu.

Taču tuvojās vesperes — un Nezināmās tēls no Vasara prāta atkal izstūma atmiņas un domas par Ļuci. Viņš mēģināja uzminēt, vai šodien ieraudzīs sievieti ar balto šalli, tik tālu un noslēpumainu — un reizē it kā tik ļoti tuvu. Kad pienāca laiks doties uz baznīcu, viņš aizmanījās uz pirmajām rindām, lai varētu ieņemt vakardienas vietu. Baznīcā viņš sajuta, ka viņa seja pamazām sāk piesarkt, un viņš nekādi nevarēja saņemties un mest skatienu uz pīlāra pusi. Tikai tad, kad visi klēriķi jau bija sanākuši, kad celebranss ar asistu palocīja galvas pret kori, bet viņi pagriezās sāniski pret altāri un baznīcēniem, Vasaris nemanāmi palūkojās tajā virzienā.

Jā. Viņa tur stāvēja, gluži tāpat ģērbusies un gluži lādu n

pašu sejas izteiksmi kā vakar. Vasarim kļuva vieglāk ap sirdi. Gaidīšana un cerības nebija viņu pievīlušas. Viņš jutās mierīgs. Viņš sekoja dievkalpojuma gaitai un pacilātā noskaņā dziedāja vesperu psalmus, reizi pa reizei palūkodamies pīlāra virzienā. Viņa skatiens slīdēja turp pats no sevis, bez domas, bez sa gatavošanās, bez gribas, it kā tas būtu zīdaiņa smaids saules staram, kas iespīdējis pa šauro lodziņu.

Pēc vesperēm baznīcā vajadzēja notikt svinīgai procesijai. Viņi visi ar degošām svecēm rokās pavadīja celebransu, kas zem balta baldahīna nesa smagu zelta monstranci, ko no abām pusēm pieturēja diakons un subdiakons, kā arī kūpināja ar smaržīgiem vīraka dūmiem. Drīz procesija pagriezās gar stūra pīlāru, un Vasaris augošā nemierā tuvojās tai vietai, kur, viņš to zināja, stāv noslēpumainā Nezināmā. Viņš, kā par spīti, gāja iekšējā rindā no pīlāra puses un zināja, ka viņus šķirs varbūt tikai viens solis, bet varbūt viņš. iedams garām, pat pieskarsies tās drēbēm. Tuvojoties tai vietai, Ļudu ārkārtīgi satrauca apziņa, ka pietiek viņam pacelt acis — un viņš ieraudzīs to pa visam tuvu, tās vaibsti iespiedīsies viņam atmiņā, un viņš varbūt pat sastaps tās sapņaino, skumjo acu skatienu. Jā, viņš zināja, ka tiešām sastaps šo skatienu — un nobijās un nevarēja saņemties. Viņš pagāja tai garām nodurtu galvu, tikai ar savu sutanu un balto komžu pieskardamies tās apģērbam, vienu mirkli reibinoši sajuzdams tās tuvumu un, viņam šķita, arī tās sejas siltumu.

Viņš toreiz nezināja, ka šis viņa drosmes trūkums tuvumā palūkoties tai sejā varbūt izglāba no rūgtas bojā ejas viņa skaistāko jaunības vīziju, kas vēl ilgi saudzēja viņa jūtīgo un vārīgo dvēseles kaktiņu. Varbūt ideālo skumju vietā, ar ko viņš no tālienes bija ietinis tās seju, ieraudzītu garlaicības uzspiestu vienaldzību, bet dvēseli sasildošā, dziļā skatiena vietā sastaptu izbrīna vai izsmiekla pilnu smīnu par viņu, jauno kle-riķīti, kas tā samulsis no skaistules skatiena.

X

Sekoja quies — atpūtas diena, ko mācību laikā šad un tad deva pēc lieliem svētkiem, lai klēriķi varētu mazliet atvilkt elpu pēc nogurdinošas asistēšanas un koriem, kā arī sagatavot stundas nākamajai dienai. Tādas dienas visbiežāk bija pelēkas un garlaicīgas, kā parasti pēc tam, kad izsīkuši enerģijas uzplūdi. Vakarējā diena likās gluži kā nepiepildīts uzmundrinājums, bet rītdiena draudēja ar savu apnicīgo vienmuļību. Tomēr viņi gai dīja šos «kviesus» un sagaidījuši priecājās. Savdabīgs jau kūms bija arī šo dienu pelēkajā melanholijā.

Ļudam Vasarim šie «kviesi» patika vairāk nekā paši svētki. Viņš lielākā mērā nekā pārējie draugi sliecās uz sapņošanu, atmiņām un gūto iespaidu analīzi, tāpēc «kvieša» laikā viens pats klusībā vēlreiz pārdzīvoja iepriekšējo dienu, tikai tagad to vērtēdams citādā skatījumā un citādā noskaņā. Šoreiz viņš dzīvoja ar vienu vienīgu domu, izjūtu un tēlu — nezināmo sie vieti ar balto šalli. Ļ,uds redzēja to savā iztēlē gluži tādu pašu kā vakar un aizvakar dievkalpojuma laikā, tikai viņa noska ņojums tagad bija pavisam citāds. Vakar un aizvakar viņš bija mundrs un pat priecīgs. Viņš juta sevī pilnvērtīgāku dzīves pulsu un vairāk entuziasma — it viss, ko viņš redzēja sev ap kārt, šķita jauks un mīļš. Turpretī tagad viss, kas vakar bija gaišs, — sadrūma, kas bija jauks, — kļuva rūgts, kas modināja prieku un entuziasmu, — to visu nomāca skumjas un apātija. It kā burvja roka būtu pavirzījusi bultu uz citu pusi, un viss sāka apmākties un mainīties, izņemot nezināmās sievietes tēlu. Sī pārmaiņa sākās jau vakardien kopš tās stundas, kad proce sijas laikā viņš pagāja garām šai sievietei, neiedrošinādamies palūkoties uz viņu. Viņš to nenožēloja un sev nepārmeta, taču arī pats nezināja, kāpēc viņam pēc tam kļuva skumji. Iespe jams, ka Vasara skumju iemesls bija viņa, klēriķa — nākamā mācītāja, nojauta, ka ikviens prieks, kas izriet no tādām vai citādām attiecībām ar sievieti, viņam ir liegts, nekad visā pil nībā viņš to neizbaudīs un pat nedrīkstēs to iekārot. Sī nojauta varēja mosties tieši tai brīdī, kad viņš gāja garām Nezināmajai un kad viņa sutana — garīdznieka kārtas zīme — pieskārās tās drēbēm. Tovakar klēriķis Vasaris vairs nedziedāja un nejokoja ar draugiem rekreācijas laikā, bet viens nonīka zāles kaktiņā, pārlapodams «Tygodnik» komplektus, no kuriem bi ja izdzēsti vai izgriezti Varšavas teātru skaistuļu attēli.

No rīta viņš pamodās drusku žirgtāks, bet ikreiz, kad atcerē jās nezināmo sievieti, viņa sirdi sažņaudza skumjas. Un viņš sāka atcerēties to arvien biežāk, kamēr «kvieša» dienas pelēkā noskaņa pārvērtās dziļā melanholijā.

Pēcpusdienas garā silentium laikā viņš atvērtas grāmatas priekšā kavējās svētku atmiņās, pieskardamies arī, šķiet, tik sen jau aizritējušās vasaras brīvdienām. Viņš atcerējās, kā siltā un saulainā dienā brauca no semināra uz mājām caur smaržojošiem mežiem un laukiem un cik vientuļš un aizvainots toreiz jutās, un ka gribēja raudāt. Un tagad gandrīz tāda pati sajūta. To reiz — neaptveramās dabas priekšā, tagad — sievietes tēla priekšā, kurš savaldzinājis viņu no tālienes. Ļuds Vasaris jau bija nostājies uz dzejnieka daiļrades ceļa. Vēl solis uz priekšu, vēl viens lidojums augšup — un šīs jūtas pārņems visu viņa būtni, un viņš runās nevis par to vai citu konkrētu notikumu, bet gan par savas attieksmes raksturu pret pasauli tajā vai citā gadījumā. Un tad viņš vairs nekautrēsies atklāt savas jūtas visai pasaulei, un viņam pietiks drosmes tās izteikt citiem saprotamā formā.

Un Ļudam tiešām pietika drosmes. Viņš pirmo reizi pamēģināja. Uzgūlies uz sava sola, slepus no draugu skatieniem la-tīņu valodas vārdiņu burtnīcā viņš uzrakstīja savu pirmo dzejoli. Bet tā nebija ne sievietes skaistuma apdziedāšana, ne paša ilgu izpausme, nebija arī viens no tiem dzejoļiem, ko raksta gandrīz katrs jaunietis pirmās mīlestības laikā. Vasara pirmā mīlas dziesma bija ļoti vispārējas dabas elēģija, no kuras dzirkstīja jauneklīgs, nemiers, brīvības ilgas, neapmierinātība ar dzīvi un sajūsma par kaut kādu neaizsniedzamu ideālu.

Viņš ilgi lasīja savu pirmo daiļdarbu un veltīgi pūlējās noteikt tā vērtību. Viņš gribēja aizmirst, ka šo dzejoli nule uzrakstījis. Viņš gribēja uz to paraudzīties kā uz svešu un uztvert, kādu iespaidu tas atstātu, ja viņš to lasītu pirmo reizi. Bet dzejoli viņš jau prata no galvas, viņam tas bija dārgs kā uzska tāms vairāku nemiera dienu auglis.

Neskaidras cerības tovakar modās Vasara sirdī. Tagad viņš jutās labi un bija mierīgs savās skumjās. Kad vakarā Ļuds aizgāja gulēt uz «labirintu» un sarāvās zem aukstās segas, viņš priecājās par skaistajiem sapņiem, kaut arī nevienam no tiem nebija drosmes ticēt.

Dažas turpmākās dienas atkal ievirzīja viņu normālā dzīves gultnē. Tuvojās ziemsvētki, bija daudz darba. Vajadzēja no jauna gatavoties gariem dievkalpojumiem katedrālē un izlabot atzīmes vienā otrā mācību priekšmetā. Otrā kursā viņiem nāca klāt grūta zinība — filozofija, būtībā loģika, ar kuru viņi ļoti lepojās, bet patiesībā maz ko saprata. Šī «filozofija» bija jā-iekaļ no latīņu mācību grāmatas «Compendium philosophiae scholasticae»[25], bet viņi vēl bija pavisam vāji latīnisti. Profesors, izskaidrojis dažus paragrāfus, bija spiests tulkot mācību grāmatas tekstu, bet viņi grūtākos vārdus pierakstīja turpat grāmatā starp rindiņām. Viņi visi gluži kā pātarus iemācījās dažas pirmās definīcijas, kuras viņiem likās ārkārtīgi sarežģītas un zinātniskas. Definīcijas viņi prata, taču, kas par zinātni ir filozofija un loģika, viņiem vēl ilgi nebija skaidrs. Kāds trešā kursa klēriķis viņiem paskaidroja, ka, izmācījušies filozofiju vai vismaz loģiku, viņi varēšot lasīt, tātad arī saprast filozofiska satura grāmatas. Viņi zināja, ka loģika mācot pareizi domāt un spriest. Kad viņi bija iemācījušies sastādīt siloģismu un iegaumējuši tā likumus, daži mazāk spējīgie jutās īsti filozofi. Strīdēdamies ar pirmā kursa klēriķiem, viņš visu pierādīja ar silo-ģismiem un lielīdamies sakāva oponentu ar briesmīgu jautājumu: kur tava loģika?! Viņu filozofiskā degsme saplaka, kad otrā pusgadā sāka mācīties ontoloģiju un kad profesoram bija jāizskaidro, kas ir ens un kāpēc katrai ens jābūt unum, verum, bonum^26.

Dažas dienas pēc Marijas bezvainīgās ieņemšanas svētkiem Vasaris aizgāja uz semināra bibliotēku, lai pameklētu kaut kādu lasāmvielu. Bibliotēkā neviena cita nebija, tikai pats bibliotekārs, klēriķis Jonelaitis. Meklēdams grāmatas, viņš sāka taujāt, ko Vasaris visvairāk vēloties lasīt. Vasarim patika daiļ literatūra. Ko viņš lasījis no lietuviešu literatūras? Izrādījās, ka Vasaris pagājušajā gadā jau paguvis daudz izlasīt. Vai viņš sekojis lietuviešu presei? Jā, brīvdienās viņš pie prāvesta esot lasījis žurnālus «Viltis», «Saltinis» un «Draugija»[27], bet seminārā ar pāvesta pavēli esot aizliegts lasīt laikrakstus. Uz to Jonelaitis diezgan skeptiski pavīpsnāja.

— Redzi, gluži tā nav, — viņš sāka paskaidrot klusākā balsī. — Pāvests aizliedzis lasīt seminārā tikai dienas laikrakstus. Taču mūsu «kungi» negrib ielaist lietuviešu laikrakstus, tāpēc arī slēpjas aiz pāvesta pavēles.

Vasaris jau zināja, kāda nacionālā politika tiek piekopta seminārā, un viņam nekas vairs nebija jāpaskaidro par laik rakstu aizliegšanu. Bet Jonelaitis, brītiņu svārstījies, sacīja:

— Kaut arī aizliegts, mēs tomēr šeit slepus šo to saņemam.

Ja gribi lasīt, varu iedot. Tikai, protams, nepieciešama piesardzība.

Nu viņš aicināja Vasari uz citu istabu, kur viņi pārlapoja dažus jaunākos «Viltis» numurus, tad izvilka pēdējo «Drau-gijas» burtnīcu, ietina poļu laikrakstā un pasniedza Vasarim.

— To vari ņemt līdzi. Pēc pāris dienām atdosi.

Un, kad Vasaris, iebāzis azotē aizliegto augli, jau taisījās iet, Jonelaitis nejauši pavaicāja:

— Vai tu dažkārt nemēģini kaut ko rakstīt?

Vasaris samulsa. Viņam bija liels kauns atzīties, ka sacerējis dažus dzejoļus. Ja būtu kas cits, bet tagad dzejoļi! Viņam tas šķita nenopietni, pretenciozi un varbūt arī bērnišķīgi. Viņš nosarka un mēģināja atrunāties:

— Nē, neko. Nesen tāpat vien drusku pamēģināju ...

— Jāmēģina, — Jonelaitis uzmundrināja. — Visi mēs mēģinām. Bet reizēm, ja kaut kas izdodas, tad publicējam arī presē.

Vasaris zināja, ka Jonelaitis jau bija publicējis kādas draudzes vēstures monogrāfiju, tāpēc godbijīgi skatījās uz viņa «mēģinājumu».

— Zini ko? Kad atdosi man «Draugiju», atnes ari savu sacerējumu, paskatīsimies, — Jonelaitis sacīja, pavadīdams Vasari.

Vasaris jutās tiešām laimīgs, ka viņam dāvāta tāda uzticība un parādīta tāda interese par viņu pašu. Vakarā, izmantodams sacrosancium silentium mieru, viņš uzrakstīja vēl vienu dzejoli un pēc pāris dienām, izlasījis «Draugiju», aizgāja pie Jonelaiša. Tas paņēma dzejoļus, apsolīja parādīt tos kādam cilvēkam, kas vairāk saprotot tādas lietas, un paziņot Vasarim tā domas.

Jonelaitis diezgan ilgi neko neteica. Vasaris gandrīz vai bija pārliecināts, ka viņa dzejoļi nekur neder, un nožēloja, kāpēc tos rādījis. Te kādu pēcpusdienu izmanīgais bibliotekārs aicināja Vasari nākt pie viņa uz bibliotēku.

— Kaut kas tev jāparāda, — viņš sacīja, noslēgdams aiz sevis durvis un izvilkdams no kabatas salocītu nedēļas izdevuma pēdējo numuru.

— Lasi, vai pazīsi...

Vasaris neticēja savām acīm. Šeit taču bija viņa pirmais dzejolis! Iespiests! Nē, tādu pārsteigumu viņš nebija gaidījis. Tagad viņš lasīja šo dzejoli tā, it kā tiešām tas nebūtu viņa.

Un tagad viņam šīs rindiņas šķita gluži labas un skaistas. Jā, tās ir viņa! ...

Jonelaitis, ieraudzījis viņa satraukumu, solījās citā reizē aprunāties plašāk, un Vasaris, paņēmis žurnālu, steidzās prom. Bet uz kurieni lai iet, kur lai lasa un priecājas, neviena netraucēts? Viņš atcerējās «žurku midzeni» un kāpnes uz semināra bēniņiem. Pēc pāris minūtēm viņš jau bija nokļuvis tur kā zaglis, kas nes dārglietas. Bēniņi bija netīri, auksti un tumši, bel tagad šo vietu viņš nebūtu mainījis pret visskaistāko salonu. Piegājis pie apledojuša jumta lodziņa, viņš paņēma žurnālu un atkal sāka lasīt savus dzejoļus. Jā, tie ir viņa dzejoļi, bet cik skumjiem vārdiem tagad tie runāja uz viņu un kādu neatminamu dzīves mīklu viņam uzdeva! Viņš bija pārsteigts un nobijies par dažiem izteicieniem, kas tik skaidri apliecināja viņa neapmieri nātību, nemieru un dumpīgumu.

Pacēlis sutanu, viņš apsēdās uz putekļainas sijas un pec sava paraduma ne tik daudz domāja un apsvēra, cik ļāvās jūtu viļņu un fantāzijas tēlu uzplūdiem.

Viņā skanēja atsevišķi dzejoļa teicieni, bet viņš redzēja, ka pats ir sīks klēriķītis, kas pazemīgi bučo roku gan bīskapam, gan rektoram, gan Mazurkovskim, gan garīgajam tēvam, gan profesoriem, gan prāvestam .. . Viņam spokojās mierīga kapela, sarkana eļļas lampa sanctissimum priekšā, monotona balss, kas saka biedinošos vārdus jaka procesja grzechow, un kori skaitītās litānijas ora pro nobis atbalss! Kā tas kontrastēja ar viņa iztēles neskaidri veidoto dzejnieka tēlu!

Viņš piecēlās, ielika kabatā žurnālu un, sakodis zobus un valdīdams asaras, sacīja:

— Dzejnieks?. . . Dzeja?. .. Nē! Tas viss laikam nav man lemts ...

Tā jaunais dzejnieks Ļuds Vasaris nosvinēja sava pirmā dzejoļa parādīšanos presē.

Nākamajā dienā Jonelaitis atkal aizveda Vasari uz bibliotēku. Visattālākajā istabā viņi atrada vēl divus klēriķus, kurus Vasaris pazina un par kuriem viss seminārs čukstēja, ka tie rakstot «Draugijā». Te bija trešā kursa klēriķis Petrs Vārnēns un ceturtā — Mats Sereika. Draugi uzskatīja, ka viņi abi būs tie darbinieki, kas nākotnē visvairāk dos dzimtenei, bet lietuviešu profesori un iespaidīgākie mācītāji jau iepriekš gādāja, lai nodrošinātu viņiem vietu Akadēmijā. Taču abiem, kā par spīti, bija ļoti bēdīga slava semināra priekšniecības acīs.

This Varņēns, liela auguma kalsnējs, mazliet slimīgs blon-• Iiiih, bija vislabākais literatūras pazinējs seminārā un, bez šaubām, vislabāk izprata literatūru. To liecināja viņa skices un ircenzijas, ko publicēja tā laika lielākais žurnāls.

Mals Sereika bija jau pilnīgi nobriedis vīrietis un skaidri sliecās uz sabiedriskajām zinātnēm. Viņam bija labas runas davanas un stingrs, drusku paskarbs raksturs. Draugi vairījās no viņa, bet priekšnieki raudzījās uz viņu kā uz šaubīgu tipu. tomēr nevarēja viņam pieķerties, jo Sereika cītīgi izpildīja visus pienākumus un bija piesardzīgs.

— A, lūk, arī mūsu jaunais literāts! augsta, piesmakušā balsī iesaucās Vārnēns, ieraudzījis nākam Vasari. Nu apsveicu, apsveicu! Labs sākums.

Mats Sereika sagaidīja viņu ar nopietnu sejas izteiksmi, taču smejošām acīm.

— Dīvaini, ka esi iesācis dziedāt paša ziemas vidū, kad ne tikai lakstīgalas nepogo, bet arī zvirbuļi nečivina. Uzskatīsim to par labu zīmi. Apsveicu un novēlu sekmes!

Bet Jonelaitis iesāka savā ziņā draudzīgi un svinīgi:

— Jā, tagad jautājums gluži skaidrs. Kopš šīs dienas Ļuds Vasaris kļūst par mūsu «Sviesas»[28] pulciņa biedru. Šeit mēs, visa valde, viņu arī uzņemam savā vidū.

Uzņemšanas ceremoniju izdarīja ar rokas spiedienu — un Ļuds Vasaris kļuva par slepenās lietuviešu klēriķu biedrības biedru.

No tālākas sarunas viņš uzzināja, ka šis biedrības mērķis ir mācīties un gatavoties garīdznieka pienākumiem, kā arī sabiedriskajam darbam Lietuvā. Viņš iepazinās ar statūtiem un biedra pienākumiem, kuru vidū ievērojama vieta bija literārajai darbībai. Atstājot pie malas šo mērķi, pienākumus un visu citu. ko parasti raksta statūtos, praktiski bija skaidrs, ka «Šviesa» apvieno spējīgākos klēriķus, stiprina viņus garā, iekvēlina patriotismu un izturību nelabvēlīgajā semināra atmosfērā, vārdu sakot, audzina un ceļ mācītāju sabiedrisko darbinieku, mācītāju rakstnieku apzinīgumu, paplašinot viņu darba apvāršņus tālu pāri tiešajiem pienākumiem.

Vasaris uzzināja arī, ka biedrībā jaunos biedrus uzņem ļoti piesardzīgi; ka viņš ticis novērots kopš pagājušā gada un šo uzdevumu uzņēmies pats «Šviesas» priekšsēdētājs Jonelaitis.

Esot novērots vēl kāds viņa kursa biedrs, kuru šajās dienās ari uzņemšot biedrībā. Vasarim tika piekodināts izturēties augstākā mērā piesardzīgi un nevienam, kaut ari vislabākajam draugam, nebilst ne vārda par to, ko tagad šeit dabūjis zināt.

— Mēs te esam gluži kā katakombās, — Sereika sacīja. — Ikviens polis šeit ir mūsu ienaidnieks un «kungi» tāpat. Ja viņi kaut ko manītu, mūs visus tūdaļ aizsūtītu uz Mazūriju, bet mūsu vietā draudzēs nosēdinātu mācītājus poļus. Pārpoļošana ar baznīcas starpniecību jauktajās draudzēs turpinās, jo mūsējie neiedrošinās pacelt stingru protesta balsi. Tautā ir bezgala daudz organizatoriskā darba. Vajadzīga prese, vajadzīgi līdzstrādnieki, vajadzīgi cilvēki, kas strādā ar vārdu un spalvu. Mūs gaida grūti un atbildīgi uzdevumi.

Vasaris pacilātā noskaņā atstāja bibliotēku. Petrs Varņēns panāca viņu uz kāpnēm un aicināja drusku pastaigāties pa parku.

— Tavs pirmais dzejolis ir labāks, — Varņēns sacīja, kad viņi bija izgājuši pa semināra durvīm. — Tas ir sirsnīgs un dziļš. Bet otrs liekas vairāk samākslots.

— Jā, — Vasaris atbildēja, — es arī to jūtu. Bet vai iespējams, dzīvojot seminārā, allaž sirsnīgi rakstīt!

— Ja nevar, tad neraksti nemaz, jo piespiedu kārtā vienalga neko labu neuzrakstīsi.

— Es vispār vēl šaubos, vai man ir kādas spējas rakstīt.

Varņēns brītiņu padomāja un sacīja:

— Spējas tev ir, bet svarīgi, lai tu varētu tās likt lietā. Jāsaka tev vaļsirdīgi, ka seminārā un mācītāja darbā tas nenāksies viegli.

Vēlāk, atcerēdamies šo sarunu ar Petru Vārnēnu, Ļuds Vasaris nožēloja, ka viņu ceļiem tik drīz bija lemts šķirties.

XI

Tā gada decembris Vasarim tiešām nebija parasts. Bieži gadās, ka dzīve zināmos brīžos sastrēdz, un cilvēks vienā nedēļā, nemaz nerunājot par mēnesi, pieredz un pārdzīvo vairāk nekā citkārt vesela gada laikā. Tā klēriķis Ļuds vēl nebija paguvis atjēgties no aizritējušo divu nedēļu iespaidiem, kad pēdējā pirmdienā pirms ziemsvētkiem Petrīla viņam paziņoja, ka esot, kā bija solījis, ieradies prāvests Kimša un Ļuce. Petrīla arī

Šoreiz nelaida garam iespeju pakaitināt Vasari ar prāvestā radinieci.

Tu, Ļud, pielūko, — viņš jokoja, — neaizvilini mums 1,.uci! Trikauskis tev sados pa ādu!

— Ej tu ar savu Ļuci un Trikauski! — Vasaris noskaitās.

Ja tu šitā, tad es nemaz neiešu uz parlatoriju. Runā tu viens.

— Nu kas tad skaišas par jokiem? Neesi muļķis! Iesim, papļāpāsim, arī man būs patīkamāk. Ko es viens tam «bābietim» lai saku? Prāvestu jau redzēju. Aizgāja pie rektora. Lūgs atļauju, lai abi varam dabūt tikšanos. Atnāks tūdaļ pēc pusdienām.

Vasaris piekāpās. Nākamajā dienā stundu vairs nebūs, parīt ziemsvētku priekšvakars, svētku noskaņa jau jūtama visā seminārā. Tādās dienās visi gaidīja ciemiņus. Vasaris, gatavodamies tikties ar Ļuci, tagad nemaz neuztraucās un neraizējās, ko un kā runās ar viņu. īpaši tāpēc, ka nebūs viens. Bez tam Petrīlas nemitīgie joki, ka Ļuds tai patīkot, ka viņu tā novedīšot no ceļa, ka taujājusi par viņu, kaut gan šķietami kaitināja un errināja Vasari, tomēr sirds dziļumos lielā mērā ari glaimoja viņa jauneklīgajai patmīlībai. Ilgākā laika sprīdī tādi joki un errastības pat nezin cik kautrīgā un izturīgā jauneklī modina patīkamas šaubas un cerības: bet varbūt šeit ir kaut kripata taisnības? Varbūt es viņai tiešām patiku, un viņa ir diezgan jauka meitene . ..

Tādus minējumus Vasarī modināja arī drauga sīkās zobgalības.

Lai gan semināra otrā kursa klēriķis jau ir diezgan labi iepazinies ar garīdzniekam izvirzītajām prasībām, lai gan dzīves rutīna jau ietekmē viņa domāšanu un izturēšanos, tomēr vēl arvien gadās daudz tādu brīžu, kad viņš nejūtas nekas cits kā tikai jauneklis, kas grib mīlēt un tikt mīlēts. Tas ir pavisam dabiski, tas ir iedzimts. Kas var pārmest viņam tādus brīžus vai prasīt, lai viņš spertu visgrūtāko soli savā dzīvē — izstātos no semināra? Tad jau nemaz vairs nepaliktu kandidātu mācītāja amatam, jo visā seminārā nezin vai atrastos desmit tādu, kas tā vai citādi nebūtu sapņojuši par sievieti, par patikšanu, par mīlu. Pats Vasaris reizēm ir dzirdējis klēriķus vai jaunos mācītājus sakām:

— Neiemīlēties? Bet vai tas ir mūsu spēkos? Sirds taču neklausa pavēlēm un aizliegumiem. [29]

81

— Neviens arī neliedz mīlēt, tikai ir visādi mīlas veidi. Tīra, ideāla mīla ir cēlas jūtas, bet miesīgu nedrīkst pieļaut.

— Tas, šķiet, grūti. Iesāk ideāli, bet nobeidz pavisam neideāli.

— Grūti, bet var. Cilvēks nav lops.

Vai arī:

— Vai tu domā, ka mīla ir grēks?

— Protams, ne. Bet kāda mīla?

— Kāda! Mīla drīkst būt tikai viena, proti, dvēseļu kopība.

l ie, kas bija vairāk pieredzējuši, tādās sarunās neiejaucās un

runātājus klusībā dēvēja par muļķiem. Bet Vasaris bija pārāk jauns, lai saprastu, cik naivi ir visi šie vārdi. Viņš sapņoja par mīlu kā par kaut ko eņģelim līdzīgu, debešķīgu. Arī domas par mīlu un sievieti, salīdzinot ar visu pārējo un visām citām domām, ne tik bieži iešāvās klēriķim prātā. Kārtējo darbu gaitā tās uzmācās un izgaisa kā vēja pūsma rudzu druvā. Mirkli nolīka, iešalcās un nočaukstēja vārpas — un atkal iestājās miers un klusums.

Pēc pusdienām sargs paziņoja Petrīlam un Vasarim, ka viņus aicina uz parlatoriju.

— Nu, «leviti», kā turaties? — prāvests sasveicinādamies jautāja, kad abi klēriķi sniedzās skūpstīt viņam roku. — Labi? Tas ir jauki! Tāpēc arī atvedu ciemkukuli. Nu, bet ciemkukuli lai sadala Ļuce.

Ļuce aiz tēvoča muguras sataisīja jocīgu grimasi un parādīja kādu nesaprotamu zīmi, bet tūdaļ atkal kļuva nopietna un, sasveicinājusies ar abiem klēriķiem, acīm redzot netaisījās nedz dalīt ciemkukuli, nedz iejaukties viņu sarunā ar prāvestu. Taču prāvests bija nevaļīgs. Viņam vēl jāejot pie bīskapa un jāno-kārtojot daudzas citas darīšanas. Tāpēc, kamēr viņš atgriezīšoties, atstājot Ļuci klēriķu gādībā.

— Tu iedegies sievišķīgā ziņkārē ieraudzīt semināru, tad skaties arī. Tikai nezinu, vai šeit ieraudzīsi kaut ko vairāk nekā šos divus baznīckundziņus. Bet viņus esi redzējusi arī mājās.

Un prāvests devās kārtot savas darīšanas.

Ļuce tūdaļ atdzīvojās.

— Tēvocis domā, ka mani te ļoti interesē šis jūsu seminārs! Gribēju apciemot jūs abus! — viņa iesaucās, vērdamās Vasarī.

— Tas ļoti jauki, ka jūs neesat aizmirsusi ne tikai savas draudzes locekli, bet arī ne visai tuvu kaimiņu.

— Tuvi kaimiņi reizēm tāpat pārāk apnīk, — Petrīla attaisnoja.

Ļuce nemaz nedomāja iebilst.

— Tas taisnība! Vienmuļība ātri apnīk. Tiešām, Pavasarīt! Bravo! Re, kā trāpīju! Nejauši paspruka. Tagad jūs tā arī saukšu — par Pavasarīti. Vai nedusmosiet?

— It nemaz! — Vasaris iebilda. — Gandrīz tāds arī ir mans uzvārds. Tikai viena mēneša starpība.1

— Ai, cik jauki: atbrauks Petrīla kopā ar Pavasarīti! Baznīcas svētkos būs Pavasarītis! Ha-ha-ha! — viņa priecājās kā bērns par necerētu atradumu.

— Man jau sen bija aizdomas, — klēriķis Petrīla zobgalīgi iesaucās, — ka Ļuces jaunkundzei kādreiz februārī atplauks pavasaris.

Kalambūrs iznāca diezgan atjautīgs, un visi apmierināti smējās par to. Bet Ļuda kaimiņš gandrīz vai sadrūma, redzēdams, ka skaistā jaunkundze tik nepārprotami izrāda simpātijas viņa draugam. Semināra sienās ieslēgtie jaunieši, kas nemanot un nezinot noilgojušies sievietes smaida un skatiena, ir ļoti jūtīgi un skaudīgi, ja šīs veltes vienam netiek nemaz, bet citam tiek vairāk. Vasarim.pat sapņos nebija rādījies, ka viņa draugs Petrīla, kas reizēm it kā kaitināja viņu par šķietamajām Ļuces simpātijām vai jokoja par šo tematu, darīja to aiz sīkas, neapzinātas skaudības, kas tikko sākusi rasties. Un tagad, kad prāvesta radinieces simpātijas arvien skaidrāk svērās uz Ļuda pusi, šī sīkā skaudība draudēja saduļķot visu diezgan neparastā apciemojuma jaukumu, bet varbūt arī iekaisīt starp viņiem nesaticības sēklu. Vasaris tomēr uztvēra, kas nomāc drauga sirdi, un centās novērst Ļuces simpātiju jaunas izpausmes, kā arī mīkstināt viņas vaļsirdības skarbumu. Ļuds vēl netiecās uzņemt nopietni viņam parādīto Ļuces labvēlību, tomēr tā viņam bija patīkama.

Sarunas laikā viņš slepus vēroja un apbrīnoja meitenes grāciju un mundrumu. Ziemas apģērbs viņai ļoti labi piestāvēja. Melna, maza cepurīte ar spožu sprādzīti sānos lieliski harmonēja ar viņas melnīgsnējo un drosmīgo seju, dedzīgo skatienu un strupo deguntiņu. Melns mētelis ar platu kažokādas apkakli, liegi apskāvis vidukli, pasvītroja viņas sievišķīgo grāciju un zēnisko veiklību. Ļuce daudz runāja, uztraucās un sarka. Viņa

1 Vārdu spelt*. Februāris lietuviešu valodā ir «vasaris». (1 ulk.)

83

e*

smejas, ar plašiem žestiem atmeta mēteļa stūrus un atlocīja apkakli. Viņa bija ģērbusies sarkanā kleitā ar melniem raibumiem, kas atgādināja lauku magoņu ziedus. Arī no viņas pašas dvesa lauku gaiss un spirgtums.

— Ļuces jaunkundz, tagad ir ziema, bet jūs atnesāt mums īstu vasaras brīvdienu noskaņu! — Vasaris iedrošinājās izteikt uzslavu un patīksmināties par viņu.

— Ahā! — Petrīla iesaucās. — Vienai februārī pavasaris atplaucis, otram decembrī smaržo pēc vasaras. Tūdaļ būs jālikvidē kalendārs.

— Ai, pasargi dievs! — viņa noskurinājās, nepievērsdama uzmanību Petrīlas sarūgtinātajam tonim. — Man ir tikai viena pagājušo brīvdienu atmiņa. — Viņa aizsedza acis, tad, imitēdama skatu Petrīlas dārzā, atdarināja Vasari un iesaucās:

— Laidiet, lūdzu! ...

Abi sāka skaļi smieties, bet Petrīla nesaprata, kas te notiek, tāpēc nezināja, kā izturēties.

Ļuce šā apmeklējuma laikā nevarēja beigt brīnīties par Vasarī notikušo pārmaiņu, pie tam tik īsā laikā.

— Kur tas viņam radies? — Ļuce sev jautāja. — Pirms trim mēnešiem viņš taču neprata bilst ne vārda, bet tagad pats smejas, to atceroties.

Viņa brīnījās, jo nezināja, ka jaunekļa dzīvē gadās tādi mirkļi, kad viņa uzkrātie iespaidi, pārdzīvojamā brīža labvēlīgi ietekmēti, tik lielā mērā padara bagātāku un dziļāku viņa dvēseli, ka viņš pēkšņi jūt: nu ir pārkāpis robežu, kas šķīrusi divus posmus — brieduma laiku un vīrišķības sasniegšanu.

Pārmaiņa Vasarī ne tikai radīja meitenē izbrīnu, bet arī patika viņai. Pēc viņu iepazīšanās, varētu sacīt, līdz šim apciemojumam, drosmīgās meitenes sirdī līdzās ziņkārei par šo jauno klēriķīti bija arī diezgan daudz nicinājuma. Tāda nicinājuma, kādu jūt katra meitene pret vienāda vecuma puisi, kas mazāk nobriedis un pieredzējis.

Kāpēc viņa pievērsusi savu sievišķīgo uzmanību tieši Vasa-rim, nevis kādam citam, vairāk nobriedušam un interesantākam klēriķim vai mācītājam, to arī viņa pati nevarētu pasacīt. Varbūt šeit būs viens no tiem sirds loģikas trūkumiem un līčločiem, kas dzīvē tik daudz nozīmē un spriež rīkoties pretēji veselam saprātam. Iespējams, ka viņas dzīvo iztēli savaldzinājusi smalkā disharmonija starp garīdznieka sutanu, Vasara izskatu un tikai intuitīvi uztveramu viņa garīgo būtību. Varbūt Ļ.uci saistījis viņa savdabīgais klusums un noslēgtība, kas atspoguļojās viņa sejas izteiksmē un sakņojās kaut kur dziļāk nekā jauneklīgais biklums un brieduma trūkums. Atbildi uz to neatradīsim.

Tikai ar minējumiem varētu atbildēt ari uz citu jautājumu. Kāpēc Ļ-uci, jaunu un skaistu meiteni, kas tikko modusies dzīvei un mīlai, no paša sākuma pievilka sutanās tērpti garīdznieku kārtas cilvēki? Varbūt tāpēc, ka viņa, kopš mazām dienām augdama un uzturēdamās mācītāju vidū, bija pieradusi pie tiem un laicīgie viņai likās pārāk tāli un sveši. Bet varbūt tieši tāpēc, ka, elpodama baznīcas atmosfērā, uz mācītāja darbu viņa skatījās kā uz jebkuru citu darbu, uz mācītāju — kā uz jebkuru citu vīrieti, jo kārtas īpašību raksturs bija pavisam izdzisis viņas apziņā. Varētu atrast vēl citus minējumus, bet droši vien arī šeit būs zināms sirds loģikas trūkums, kas diezgan bieži vērojams pie dažām sievietēm un ne vienai vien no tām sapostījis dzīvi.

Mācītājs Trikauskis bija Ļ.uces pirmā dedzīgākā aizraušanās, bet tā neaizgāja tālu. Lai gan viņa koķetēja, tomēr vēl nebija izlaidīga meitene. Varbūt viņa daļēji tāpēc sāka vairīties no vikāra, ka tas pāris reižu pārāk nepiesardzīgi un skaidri mēģināja pierādīt prāvesta radiniecei savas sirds kvēlās jūtas. Bez tam viņai nepatika mācītāja Trikauska tukšā lielība, kas bieži robežojās ar uzpūtību. Un Ļuce sāka sapņot par maigāku dvēseli, kas nenomāktu viņu pašu, bet ļautu izpausties viņas gribai, varbūt arī kaprīzēm. Un tieši tai laikā viņai gadījās divi kandidāti: mazliet agrāk students Brazģis, mazliet vēlāk klēriķis Vasaris. Brazģis viņai nepatika to pašu vainu dēļ, kādas piemita mācītājam Trikauskim, turklāt bija apnicīgs. Un tālab viņa pievērsās Ļ,udam Vasarim, vēl pavisam zaļam jauneklim, par kuru varēja interesēties vai nu diezgan ilgi dzīvojušas koķetes, vai arī tādas draiskulīgas meitenes ar gaisīgu fantāziju.

Kad bija pagājusi pusstunda pec prāvestā aiziešanas, viņas balsij un smiekliem tikko vairs pietika vietas drūmajās semināra parlatorija sienās.

— Pavasarīt! — viņa iesaucās. — Es gribu paskatīties, kā jūs te dzīvojat. Vediet mani tālāk un parādiet semināru! Vai tad mēs tā arī paliksim sēžam šajā nemīlīgajā zālē?

— Nedrīkst, Ļuces jaunkundzi — abi klēriķi iebilda. — Laicīgajiem stingri aizliegts iet tālāk, turklāt vēl sievietēm.

— Fi, kas tas ir — nedrīkst?! Iesim, un cauri! Es zinu, ka jaunie neko man neteiks, bet, ja ieraudzīšu kādu veci, izlikšos, ka esmu klēriķis. Jūs domājat, ka es neprotu staigāt pa mācītāju modei? Re nu! — un viņa, nolaidusi mēteļa stūrus, sataisījusi dievbijīgu sejas izteiksmi un piešķiebusi galvu, lieliem, smagiem soļiem sāka iet pa zāli. Visi trīs atkal skaļi smējās.

Pēc kāda laika klēriķis Petrīla piecēlās un sacīja, ka iešot augšā sakārtot grāmatas, kuras prāvests lūdzis nopirkt, jo drīz viņš varot ierasties. Bet Ļ.uce nostājās durvīm priekšā.

— Palieciet šeit. Kad aiziesiet, Pavasarītis aizmuks no manis. Viņš tik bailīgs. Ai! .. un par ko gan mēs abi runāsim?

Viņas raizēs bija daudz komiska, bet daudz arī patiesības. Viņa bija uztvērusi vissarežģītāko brīdi, kad tikko sāk raisīties jūtas, kad divatā vien pēkšņi pietrūkst drosmes atklāti paskatīties acīs, kad vienkāršie vārdi liekas pārāk banāli, bet sirds valoda bez vārdiem vēl nav nobriedusi.

Petrīla tomēr aizgāja. Vasaris nemierīgi nokrekšķinājās, meklēdams pirmo teikumu, bet situāciju izglāba Ļuce.

— Labi, ka viņš aizgāja. To arī gaidīju, — viņa sacīja klusākā balsī un pati kļuva nopietnāka. — Es jums atvedu ... Mans dievs! ... Pavasarīt, nav drosmes! ... Vai! ... Kas ar mani notiek!... Te jums ciemkukulis arī no manis.

Viņa parakņājās groziņā un izņēma pašas adītus cimdus ar skaistu apmali.

— Re, lai jūs nenosaldētu pirkstiņus. Nedomājiet, ka pirkti. Pati adīju. Nolēmu, ja būsiet labs, tad došu, ja ne, vedīšu atpakaļ. Jūs bijāt labs. Ņemiet!

Klēriķim Vasarim tas bija tiešām trieciens, no kura viņš nespēja atjēgties. Viņam dāvanas no Ļuces? Nē! To viņš nekad nebija gaidījis. Viņš nomurmināja kādu tencinājumu, paņēma cimdus un nezināja, nedz ko ar tiem tagad darīt, nedz kā izturēties. Bet Ļuce tagad nesmējās par viņa mulsumu. Viņa saprata, ka šis mulsums ir attaisnojams. Un labi, ka tā ir. Tas viņai bija vismīļākais tencinājums. Taču varēja gadīties, ka tāds Vasaris, kādu viņa tagad sastapa, dāvanu nemaz neņem vai arī paņem viegli, jokodamies. Un viņa priecājās, ka tas nav noticis.

Valodas viņiem neraisījās, kamēr atgriezās Petrīla. Cimdi jau bija nozuduši Ļuda sutanas kabatā. Viņi atkal sāka jokot, bet tik jautri kā pirmīt vairs nebija. Tomēr drīz ieradās arī prāvests. Viņš izskatījās noskaities un neapmierināts. Acīm redzot vizīte pie bīskapa nav bijusi visai veiksmīga. Viņš paņēma gramatas, sagrabināja klēriķiem pa piecrubļu gabalam uz svētkiem, un viņi atvadījās.

Kad 1^.uce sniedza roku Vasarim, tas sajuta viņas spēcīgo spiedienu un zem melnās cepurītes ieraudzīja īsus, bet drošus acu zibšņus.

Pēc šā apciemojuma Vasarim likās, ka Petrīla sāka vairīties no viņa. Tāpēc kādu dienu viņš tīšām aicināja to pastaigāties.

— Nezin kā pārbraukuši mūsu ciemiņi, un kādu iespaidu uz prāvesta radinieci atstājis seminārs? — Vasaris, atradis iespēju, painteresējās.

Petrīla divdomīgi pavīpsnāja.

— Seminārs kā jau seminārs, bet par tevi ir skaidrs, ka visjaukāko. Tik nevainīgs jēriņš, bet skaties, kā proti patikt jaunkundzēm!

— Nekā tamlīdzīga! — Vasaris noliedza. — Jūs taču esat savējie, no vienas draudzes, bet mani kā svešinieku viņa tikai pieklājības pēc uzskatīja par vajadzīgu iepriecināt.

— Pazīstam tādu pieklājību! Bet zini ko, Ļ.ud, tomēr ieteiktu tev sargāties no viņas. Ja tu zinātu par viņu tik daudz, cik es zinu ... — viņš zīmīgi aprāva teikumu.

— Ko tad tu zini?

— Izlaidusies meiča, tas ir viss! — Petrīla nikni izmeta. Vasara krūtīs sacēlās īgnums pret tādu drauga netaisnību, bet viņš savaldījās:

— Nu, brālīt, to gan tu pārspīlē.

— Domā vien, ka eņģelis. Man tas absolūti vienalga.

— Galu galā, saki, ko gribi! — Vasaris atmeta ar roku. — Kāda man te daļa. Viņa taču no tavas draudzes, ne no manas.

Ļuds saprata, kāpēc Petrīla dusmojas, un pareizi nojauta, ka ar savu vienaldzību vislabāk varēs izvairīties no strīda turpinājuma un sanaidošanās ar draugu.

Un tiešām, pēc dažām dienām Petrīla vairs nedusmojās, un viņu attiecības uzlabojās.

Bet Vasarim, uzvelkot I^uces dāvinātos cimdus, ikreiz iekvēlojās acis un dzīve šķita jauka.

Kad pēc šā apciemojuma viņš baznīcā atkal ieraudzīja savu Nezināmo, neizprotamas jūtas pārņēma viņu tāpat kā agrāk — un tā ikreiz, kad vien to redzēja. Šeit Ļuda priekšā it kā atvērās dzelme, kas viņu vilka lejup. Un viņš arvien skaidrāk manīja, kā sirds grimst klusās melanholijas jūtās. Tāda gaiša noskaņa, kādā viņš pārnāca, pirmo reizi ieraudzījis Nezināmo, nekad vairs neatkārtojās. Un, iedams procesijā, Ļuds nekad vairs nejuta lielu vēlēšanos paskatīties uz viņu. It kā slepens solījums viņam liegtu tajā brīdī pacelt acis.

Darbdienās viņš reizēm atkal atcerējās Ļuci — un gaišs smaids pārslīdēja viņa sejai.

Ļuds neatskārta, ka Nezināmajā koncentrējās visas viņa mistiskās ilgas, kuras nespēs apmierināt neviena šīs zemes sieviete, bet Ļuce viņam nozīmēja dzīves prieku un laimi, jo viņa sirds drūmajos semināra mūros tomēr vēl bija dzīva.

XII

No ziemsvētkiem līdz aizgavēnim laiks seminārā parasti aizritēja ārkārtīgi strauji. Karnevāls — draiskulību, izpriecu un visādu jaukumu dienas — atbalsojās arī skarbajā semināra dzīvē. Vislielākais kārums tai laikā bija «pončiki», ar kuriem viņi mielojās ceturtdienās pēc garajām pastaigām ... «Pon-čikiem» naudu atsūtīja iepriekšējā gadā absolvējušie draugi mācītāji. Par otro kursu gādāja viņu bijušais formārijs. Vismazāk, protams, tika pirmā kursa klēriķiem.

Tai laikā klēriķi parasti sarīkoja vismaz vienu vakaru ar tādiem vai citādiem uzvedumiem, deklamācijām un koncerta daļu. Lietuvieši un poļi visiem spēkiem sacentās, lai šajā vakarā labāk parādītu sevi. Par sarīkojuma lietuvisko daļu gādāja «Svie-sas» biedri. Vasaris tagad jau piedalījās apspriedēs, kurās nosprauda programu un izvēlējās piemērotus «aktierus». Togad Varņēnam ienāca prātā drosmīga, bet nelaimīga doma pašam nodeklamēt Mairoņa dzejoli «Sāpju balss». Lietuviešu un polu attiecības tolaik bija īpaši pasliktinājušās sakarā ar kautiņiem jauktajās draudzēs. Vecāko klēriķu vidū bieži uzliesmoja asi strīdi nacionālajā jautājumā, bet semināra vadītāju autoritāte bija iedragāta acīm redzamās neobjektivitātes un dažu baumu dēļ par viņu ne visai jaukajiem darbiņiem aiz semināra sienām. Tas viss kaitināja un satrauca «Sviesas» biedrus.

— Mums jāliek saprast, — Vārnēns centās pierādīt, — ka jūtam un redzam, kas notiek ap mums, ka mēs to protam novērtēt un ciešam tā dēļ. Mums jāatgādina par savu jauno ideālismu un jāpakutina viņu sirdsapziņa, kā arī jāatgādina par viņu oportūnismu un trulumu. Mairoņa dzejolī tas viss ir.

— Tomēr tas bīstami, — Jonelaitis iebilda. — Viņi, bez aubām, sapratis, kam tas mērķēts, un tu vari izlidot no semināra. Šeit par tādām lietām sveikā netiek cauri.

Bet Vārnēns nepiekāpās:

— Bez šaubām, sapratīs. Bet izliksies, ka nav sapratuši. Tas galu galā nav svarīgi. Es nedrebu par savu ādu. Un es šo dzejoli nodeklamēšu.

Paredzētajā vakarā diezgan plašās rekreāciju zāles estrādes priekšā pirmajās rindās apsēdās visa diecēzes augstākā garīdzniecība un semināra profesūra. Pašā centrā elsa resns galvenais prelāts līdzās tikpat resnam kapitulas kanoniķim. Prelāta zemais bass un kanoniķa augstais tenors pārmaiņus sasniedza klēriķu ausis. Tiem abās pusēs sēdēja rektors un inspektors. Šeit bija ari kustīgais bīskapa kūrijas sekretārs, dedzīgs lietuvietis un klēriķu aizstāvis, uz kura palīdzību briesmu gadījumā varbūt kaut cik cerēja arī Varņēns.

Kad sākās programa, viss ritēja lieliski. Augstie viesi bija apmierināti un skaļi slavēja programas dalībniekus. Bet te estrādē uzkāpa Varņēns. Liela auguma, kalsnējs, uz priekšu salīcis, viņš jau ar savu izskatu vien pievērsa viesu uzmanību. Viņa sejas izteiksme liecināja ne tikai par satraukumu, bet reizē ari par lielu apņēmību un neatlaidību. Viņš bija gluži kā kareivis, kas dodas uzbrukumā ienaidniekam.

Vasaris redzēja, cik nemierīgi savā atzveltnes krēslā sakustējās Mazurkovskis, dzirdēja pārāk ska]o rektora nokāsēšanos un ievēroja, cik nozīmīgiem skatieniem apmainījās viņa tuvumā sēdošie Jonelaitis un Sereika. Bet no estrādes Varņēna mazliet aizsmakusi balss sāka skandēt pirmo pantu.

Par milu kādreiz dziesmu sāku,

Un dega cerības kā stars,

Bet šodien tikai klusēt māku,

Vieš sirdī sāpes ākstu bars.[30]

Pēdējā rindiņa tika stiepta un vārds ākstu — uzsvērts. Plikie pauri pirmajās rindās pamazām sāka piesarkt. Un pēc katra panta piesarka arvien vairāk.

Mirst krūtīs jaunība un dzeja,

Pret ledus sienu sapņi lūst!

Jūs madeiru sev rīklēs lejat,

Līdz vēderi jo resni kļūst!

No šiem vārdiem zāle iestājās naves klusums. Neviens neiedrošinājās ne pakustēties, ne ieklepoties, jo baidījās ar to parādīt, ka viņš saprot, kam mērķēti šie panti. Jonelaitis un Sereika sēdēja sarāvušies savos krēslos, raizēdamies, kāpēc viņi stingri nenostājās pret šo neprātīgo karstgalvja soli. Bet viņš tai laikā jau skandēja turpmākos pantus.

Jums laime tiešām pieticīga, —

Pēc ēšanas lai tīkams miegs,

Jums grēku nasta liekas sīka.

Dievs paradīzi neaizliegs.

Deklamators, izpildījis savu «numuru», zemu paklanījās, un šķidri, pieklājīgi klēriķu aplausi pavadīja viņu no estrādes. Ikvienam bija skaidrs, ka Vārnēns ar savu vājo balsi un deklamāciju ne jau mākslas dēļ nācis uz estrādi. Un dzejoļa saturs pavisam viegli bija iztulkojams semināra dzīves apstākļos.

— Czyje to wierszijd^a?[31] — galvenais prelāts nodūca.

— Programā rakstīts, ka Mairoņa, — sīkā balstiņā atsaucās kapitulas kanoniķis.

— Со za jeden ten Maironis?[32] — prelāts interesējās.

Visi prelāti un kanoniķi raustīja plecus, grozīja galvas, un

neviens nevarēja pateikt, kas tad ir Maironis.

— Socjalista, anarchista i ateista/[33] — galvenais prelāts nosprieda.

— Piedodiet, prelāt, — iejaucās bīskapa kūrijas sekretārs. — Maironis ir Zemaišu semināra rektors, bijušais Pēterpils Garīgās akadēmijas profesors. Sacerējis arī «De justitia et jure»[34]...

— K\amiesz! . . . Nu, со dalej nastVpuje?[35]

Pēc sarīkojuma visi «Sviesas» biedri vairākas dienas gaidīja, kad sāksies izmeklēšana sakarā ar Varņēna numuru, taču neviens neko neteica. Varņēna paredzējums it kā piepildījās. Tomēr vēlāk izrādījās, ka ne.

Pēc kāda laika rektors izsauca viņu un, ar pirkstu bakstīdams uz kādu rakstu «Draugijā», jautāja:

— Vai tas tavs?

— Mans, — Varņēns atbildēja.

— Kā tu drīksti darboties aizliegtajā presē?

— Bet piedodiet, prelāt, — tā taču «Draugija».

— Ту myslisz со? —rektors izbrīnījies iesaucās. — «Draugija» to jest bezboznc pismo![36] Vai tu nezini, ka no semināra neviena vēstule, neviens raksts nedrīkst izkļūt bez manas ziņas? Tu esi pārkāpis Regulu!

— Es to uzrakstīju un nosūtīju vēl brīvdienu laikā.

— Klēriķiem vispār aizliegts darboties presē. Tu to zināji un tāpēc parakstījies ar pseidonīmu.

— Nē, es to nezināju, — Varņēns atbildēja.

— Pych§ masz! — bija rektora pēdējie vārdi.

Par visu šo scēnu Varņēns pastāstīja «Svicsas» biedru pulciņā, un Vasarim, klausoties viņa vārdus, krūtīs jaucās dumpīgas jūtas. Uz Vārnēnu viņi visvairāk cerēja, Vasaris uzskatīja to par visievērojamāko cilvēku seminārā — un tagad, lūk, pār to pacēlies ass Damokla zobens.

— Kā tev tas patīk, — Vasaris reiz sacīja savam draugam Kasaitim, kas gandrīz tai pašā laikā lika uzņemts pulciņā, — ja Vārnēnu padzīs, tad izrādīsies, ka īsti apdāvinātam cilvēkam nav viegli palikt seminārā.

— Tas man jau sen skaidrs, — Kasaitis piekrita. — Ja zinātu, kas ir Jonelaitis, kas ir Sereika, tu domā, viņus turētu seminārā?

— Bet, raugi, kas mani interesē. Pieņemsim, ka nepastāv nacionālais jautājums, bet rektora un inspektora vietā sēž laikmetīgāku uzskatu cilvēki. Vai tu domā, ka seminārā nevajātu tādus Vārnēnus?

— Par ko? — Kasaitis brīnījās.

— Tieši par viņu apdāvinātību.

Kasaitim, kas jau bija sācis visai skeptiski raudzīties uz semināru, Vasara jautājumi likās gluži interesanti, bet viņš neko noteiktu neprata atbildēt.

— Te visu var sagaidīt... — un atmeta ar roku.

— Un vai tu tiešām esi pārliecināts, ka mākslinieka, piemēram, dzejnieka, beletrista darbu var saskaņot ar mācītāja aicinājumu un darbu?

Uz šo jautājumu Kasaitis neko nevarēja atbildēt. Taču tolaik ari pašam Vasarim ne tikai atbilde, bet ari jautājums nebija skaidrs. Viņš to vēl nebija formulējis. Viņš to vēl tikko saskatīja tālu tālu, it kā caur biezu miglu rēgojamies nākotnes krustcelēs. Un viņš nezināja, ka šajās krustcelēs viņam, gluži kā pasakas varonim, rakstīta fatāla dilemma: ja dosies pa kreisi, pats iesi bojā, ja dosies pa labi, pazudināsi savu talantu.

Tai laikā Ļuds Vasaris savā ļoti trūcīgajā pieredzē varēja tikai apjaust, ka tādu jautājumu drīkst izvirzīt. Un viņam pagāja gari jo gari gadi, mudžinoties šīs problēmas jūklī.

Viņu, otrā kursa klēriķi, vairāk interesēja ikdienas dzīves aktuālie jautājumi, nacionālās attiecības, mācības, viņu pulciņa darbība.

— Ek, pie joda tādu dzīvi! — kādā citā reizē viņam sacīja Kasaitis. — Ja būtu kur dēties, uzspļautu visam un ietu savu ceļu. Vai zini, ka rektors izsaucis Marčuli par vakardienas rekreāciju, lamājies, cik uziet, un nobeidzis ar pi/c/iĢ masz. Vai saproti, pēc kā tas ož?

Bet iepriekšējā vakarā rekreācijas laikā notika šāds incidents. Lietuvieši klēriķi sāka dziedāt lietuviski. Tas nebija aizliegts. Taču arī poļi sadomāja dziedāt. Sākumā sacentās pārmaiņus: viena dziesma lietuviski, viena poliski. Taču drīz poļi nodomāja vairs nelaist pie vārda lietuviešus un, pabeiguši vienu dziesmu, tūdaļ uzsāka citu. Lietuvieši nolēma nepadoties un, sagaidījuši panta beigas, vienoti uzsāka «Kumeliņu». Poļu pusē izcēlās juceklis, un tai brīdī zāles durvīs parādījās rektors.

— Со tu za haias?[37] — nikni nozibsnīja viņa brilles.

— Litwini die dajņ пат spiewac^38, — poļi sūdzējās.

Rektors devās uz lietuviešu pusi, un no viņa sejas izteiksmes bija redzams, ka tas, kuru viņš kamps, ilgi to atcerēsies. Un viņš sakampa trešā kursa klēriķi Marčuli, spēcīgāko lietuviešu tenoru, kas stāvēja pirmajā rindā un ar pilnu krūti izpildīja savu patriotisko pienākumu. Tas arī bija Kasaiša šīs dienas pesimisma iemesls.

Bet Vasaris uz tādām lietām raudzījās citādi.

— Nē, — viņš atbildēja uz Kasaiša sūrošanos, — šīs vajāšanas manī nemodina vēlēšanos bēgt no semināra. Gluži otrādi, pat mudina palikt. Tās liecina, ka mēs šeit esam vajadzīgi un būsim vajadzīgi, kad aiziesim no šejienes. Protams, vienam to visu ciest būtu grūti, bet tagad, kad mēs tomēr esam zināmas organizācijas biedri, tas pilnīgi izturams.

Vasaris tiešām bija apmierināts, ka «Šviesas» pulciņā redzēja piepildāmies vismaz daļu no tām cerībām, kuru mudināts bija iestājies seminārā. Tāpēc viņš jutās morāliski daudz spēcīgāks un izturīgāks. Daži slepeni saņemtie — un tālab cītīgi lasītie — laikraksti iepazīstināja viņu ar lietuviešu tautas vajadzībām un literatūru. Tajā un nākamajos gados viņš sekoja katram jaunam vārdam, kas parādījās presē, pirka katru jauniznākuŠu grāmatu. Ļuda Giras «Dul-dul-dūdiņa», «Zaļā pļaviņa», kā arī S. Cur-ļonienes-Ķīmantaites grāmata «Lietuvā» bija īsti notikumi viņu noslēgtajā dzīvē. Viņi priecājās un lepojās, ka sagaidījuši S. Simkus dziesmas un Č. Sasnauska «Lietuviešu mūzikas» pirmos numurus. Viņi sameklēja Vinca Kudirkas dejas un kora dziesmas, izrakstīja Naujaļa un Mika Petrauska kompozīcijas. Reizēm viņi pie ērģelītēm, kas bija noskaņojušās, nosēdēja augas rekreācijas, lai uztvertu kaut daļiņu šo dziesmu un šo kompozīciju jēgas. Viņi radīja savu kultūras stūrīti, kuru saudzēja, pie kura sildījās un veldzējās. Viņiem tur bija patīkami, viņi tur strādāja un sapņoja, bet viss pārējais viņiem kļuva vēl tālāks un svešāks.

Vēlāk Vasaris apskauda pats sevi par tiem laikiem, kad viņš spēja jūsmot par sīkajiem gaismas stariņiem, kas spīdēja arvien skaidrāk, jo tumšāk un baismīgāk kļuva visapkārt. Taču tik maz vajadzēja jauneklim, kas neko vairāk nebija piedzīvojis un redzējis, iekams nokļuva šaurajā semināra mūru pasaulē. Klēriķi nespēja pat apjēgt, cik šaurā gultnē rit viņu dzīve. Tāpēc viņi reizēm arī paši savus darbus un rakstus novērtēja pārāk augstu, pielāgodami savas dzīves un izpratnes sīko mērauklu. Ļuds Vasaris tikai vēlāk saprata, ka daudzus viņa pirmos vājos mēģinājumus draugi uzņēmuši gandrīz vai ar sajūsmu tās pašas viņu dzīves un interešu šaurības dēļ.

Kas jāmeklē literatūrā un kas no tās jāprasa, neviens no viņiem, izņemot varbūt Vārnēnu, nezināja. Pasaules literatūru viņi pazina tikai pēc viena otra nejauši dzirdēta vārda. Semināra mācību programu tā neaptraipīja. Poļu literatūru viņi mācījās pēc nederīgas metodes. Viņi pārzināja plašāku vai šaurāku autoru un darbu katalogu, dažus biogrāfiju fragmentus, dažu darbu sacerēšanas apstākļus, vairākus satura atstāstījumus, vairākas anekdotes. Viņi zināja, piemēram, ka Kohanovskis, apraudādams savu meitiņu, uzrakstījis «Raudas», ka Krasickis bijis laicīgā dzīvē pārgājis bīskaps, ka, klausīdamies fleitas spēli, Mickevičs sācis improvizēt, ka Sirokomla ārkārtīgi viegli rakstījis dzejoļus un ka Vincents Pols kādā divrindā sniedzis ļoti dziļu lietuvieša raksturojumu:

Jak litivina kto zahaczij,

To i w grobie nie przebaczy.[39]

Krievu literatūrai, tāpēc ka tā bija «kazjonščina», policejiskais programas numurs, viņi pievērsa maz uzmanības, un ar vienu ausi dzirdētās druskas bija visa viņu literārā bagāža.

Otrajā kursā viņi jau beidza mācīties latīņu valodu, bet iemācījās to mazāk nekā ģimnāzijā, lai gan filozofiju, bet vēlāk arī teoloģiju, kanoniskos likumus, liturģiju un citus priekšmetus mācījās latīņu valodā. Taču tā bija vienkāršota viduslaiku valoda ar savām elementārajām konstrukcijām un filozofisku, teoloģisku un liturģisku vārdu krājumu. Klasisko latīņu valodu viņi seminārā neiemācījās. Viņi tikai ar lielām grūtībām lasīja Cicerona, Cēzara un Tita Līvija fragmentus. Tāpēc arī klasiskās literatūras bagātības viņiem bija pilnīgi nepieejamas. Mācību kursā viņi nelasīja nevienu dzejnieku, neko nedzirdēja par tiem, bet, ja kādam nokļuva rokās klasiskās dzejas teksts, nevarēja to saprast.

Tā viņu vispārējā izglītībā, kurā tik liela nozīme pasaules literatūras pazīšanai, uz visu mūžu palika liels robs. Seminārā viņiem neizdevās aizpildīt šo robu ar privāto lektīru, ja arī netrūka labas gribas, jo tādam nolūkam nebija piemērotas bibliotēkas, viņi nezināja arī, ko lasīt, un, beidzot, nebija laika lasīt. Kas lasīja, tam mācībās gāja ne visai spoži, izņemot tādus, kam bija neparasta atmiņa un spējas.

Ļuds Vasaris, sākot ar otro kursu, spēja iegūt tieši tādas atzīmes, kas ļāva bez pēceksāmeniem tikt uz nākamo kursu. Tā līdzās lietuviešu iespieddarbiem viņam izdevās iepazīties vismaz ar dažiem ievērojamākiem senāka literatūras laikmeta poļu rakstniekiem.

— Dievs tomēr paskopojies dot spējas šim Vasarim, — kāds polis reiz sacīja Kasaitim.

— Kāpēc jūs tā domājat? — tas brīnījās.

— Es arvien redzu, ka viņš nolīcis pie grāmatas, bet palūkojiet, kā viņš atbild!

Sa kursa otrais pusgads pagāja mierīgi un klusi, neatnesis neko jaunu ne Vasara, ne viņa draugu dzīvē. Pēc Varņēna un Marčuļa incidentiem viņi kļuva vēl piesardzīgāki. Sapulces nerīkoja, tikai atsevišķi aprunājās pastaigu laikā un arī paretam, jo zināja, ka tiek sekots, kas ar ko pastaigājas.

Vasaris sēdēja kluss un noslēdzies, nepievērsdams sev neviena uzmanību. Viņš jau bija pieradis zvana skaņām klausīt pavisam automātiski: nedomādams piecēlās un gāja uz kapelu, uz refek-toru, uz stundām vai kaut kur citur, raugoties, kāds kuro reizi bija signāls. Silentium laikā no paša sākuma viņš sēdēja savā vietā pie atvērtas grāmatas. Bet viņa sapņotāja dvēsele ne katrreiz labprāt sekoja šīm ārišķīgajām darbībām. Aizgājis uz kapelu, viņš turpināja šķetināt lasīšanas laikā uzausušās domas vai arī aulā, atvēris mācību grāmatu, sapņoja par kādu agrāk uztvertu jauku iespaidu. Un nevar zināt, vai tā bija izklaidība vai droši vien viņa iekšējās dzīves padziļinājums. Tādos brīžos viņu apmeklēja gan katedrāles Nezināmā, kuru svētdienās viņš reizēm redzēja allaž tajā pašā vietā, gan Ļuce, kuras dāvinātie cimdi dienu dienā atgādināja viņu, kamēr laiks kļuva siltāks.

Kad iestājās pavasaris un parks ietērpās ziedu rotā, — bet parks bija skaists un liels, — Ļuds sāka riskēt: pēc vakara dievkalpojuma vairs negāja uz aulu, kas bija piesmakuši no petrolejas lampām, bet muka smaržīgajā, reibinošajā vakara dabā, cik nu tās bija mūra žoga ieskautajā platībā. Izplaukušie un uzziedējušie koki vakarkrēslā izskatījās vēl kuplāki un krāšņāki nekā dienā — un viņš, iedams tiem garām, ar pilnu krūti baudīja no ziediem plūstošo dabas dzīvību.

Vasarim un viņa draugiem visu ļoti ilgoto un gaidīto šā mācību gada pēdējo dienu aizēnoja bēdīgs notikums: «aicinājuma trūkuma dēļ» Varņēnam tika ieteikts pēc brīvdienām vairs neatgriezties seminārā.

— Katoļu baznīcai, — rektors viņam sacīja, — vajadzīgi mācītāji, kas tai ziedojuši sevi ar visu sirdi un visu prātu. Vajadzīgi godīgi, paklausīgi un pazemīgi mācītāji, kas neaizrautos ar pasaulīgo niecību, kaislību cīņām, nacionālo patmīlību, tukšu slavu un tamlīdzīgām lietām. Tu nebūsi tāds mācītājs. Tu esi apdāvināts literāts, kritiķis, varbūt dzejnieks — un vai tad es zinu, kas vēl... Pasaulē tas viss tiek cienīts un cildināts, bet baznīcas acīs tam nav nekādas vērtības. Gluži otrādi: tas slēpj sevī daudz briesmu. Iedziļinājies pasaules literatūras studijās, tu pats kļūsi laicīgais. Tu saindēsies ar tiem mikrobiem, kas mudžēt mudž pat vislielāko rakstnieku darbos. Ne velti svētā baznīca daudzus no tiem ierakstījusi aizliegto grāmatu indeksā. Varbūt tu pieredzēsi panākumus un tavā sirdī sazaros godkārība un lepnums, kura saknes jau esmu ievērojis tavā rīcībā šeit seminārā. Tavs kritiskais prāts vairs nevarēs samierināties ar literatūru, un tu to, nedod dievs, vērsīsi pret pašas baznīcas mācību. Godkārība, lepnums, patmīlība un sazēlis kri-ticisms — te tev ir visu ķecerību un atkrišanas avots. Tāpēc gan tavas dvēseles pestīšanai, gan baznīcai par svētību būs labāk, ja tu nemēģināsi lauzties tajā kārtā, kuras pienākumus pildīt dievs tevi nav aicinājis.

Rektors, pabeidzis šo uzrunu, noskūpstīja Vārnēnu uz pieres un izvadīja pa durvīm ar vārdiem: «Lai dievs tev palīdz un sarga tevi.»

Varņēns, atstāstījis rektora vārdus «Sviesas» pulciņa biedriem, izskatījās pavisam mierīgs un gandrīz vai apmierināts ar notikušo faktu.

— Ko tad? Vecā vārdos daudz taisnības. Mācītājs ir mācītājs, literāts ir literāts, — viņš nobeidza savu stāstu.

Bet neviens no draugiem negribēja tam piekrist. Varņēna padzīšanu viņi uzskatīja par sāpīgu triecienu lietuviešiem un pašu Vārnēnu — par nevainīgu vajāšanas upuri.

— Pie tā visvairāk vainīgi tavi neprātīgie izlēcieni, — Jone-laitis ar nožēlu pārmeta. — Tā deklamācija nekādu labumu nevienam nav devusi, tikai parādījusi viņiem, ka tu esi «dumpinieks». Un viņi sāka okšķerēt. Tā arī uzokšķerēja. Mums jābūt piesardzīgiem un lieki nav jādod iespēja pieķerties. Citādi aiztrieks visus, un kam no tā būs labums?

— Pi rmo reizi dzirdu, — Sereika uztraucas, — ka literatūras kritiķis nevarētu būt mācītājs. Kāpēc literatūras kritiku nevar pamatot ar kristīgo filozofiju un estētiku? Esmu pārliecināts, ka tādi literāti vajadzīgi gan visam katolicismam, gan baznīcai. Viņiem būtu jāpriecājas, ka viens tāds radies arī seminārā, nevis jādzen viņš prom. Baidīties no patmīlības, lepnuma, kritikas? Vai tad Šeit ir vieta tikai lempjiem un neprašām?! Nē, galvenais ir tas iemesls, ka tu esi lietuvietis un jau darbojies lietuviešu presē, lūk, kas!

Vasaris neko neteica. Viņa galvā bija haoss. Kā rektora vārdos, tā Sereikas pārmetumos bija daudz patiesības. Kā tos saskaņot? Tikai vēlāk viņš saprata, ka rektoru interesējis konkrēts psiholoģisks gadījums: mācītāja rakstura un darba attie-ribas pret literāta raksturu un darbu, bet Sereika jautājumu uztvēra pavisam abstrakti: vai literāta un mācītāja jēdzieni viens otru noliedz?

Vasaris, pēdējo reizi spiezdams Varņēnam roku, it kā mantoja no viņa šo divkāršo jautājumu. Tas viņam kļuva par visas dzīves jautājumu.

XIII

Smagais iespaids, ko Ļuds Vasaris pēc atvadībām no Vārnēnā aizveda līdzi no semināra, aizēnoja viņa otro brīvdienu sākumu. Varņēna padzīšana Vasarim bija vairāk nekā laba drauga zaudējums. Viņš noprata, ka šeit ir darīšana nevis ar intrigām, bet ar nacionālo jautājumu, nevis ar atriebību, bet ar svarīgu mācītāja darba problēmu, kuru risinot nevar būt nekādu personīgu apsvērumu, nekādas žēlastības.

Varņēna piemērs rektora vārdu gaismā liecināja, ka ne jau kuru katru ideālismu iespējams saskaņot ar mācītāja darbu. Laikam taču arī pats rektors nešaubījās, ka Vārnēns ir ideālists. Var gadīties, piemēram, ka mācītāja ideālisma pote augstākā mērā ideālistiski noskaņotai personai patriotisma, mākslas vai daiļrades novadā būs tāds ferments, kas sagraus visus radošos spēkus, enerģiju un entuziasmu, gluži kā visveselīgākā cilvēka organismā ievadītas svešas grupas asinis sagrautu visu organismu un nestu nāvi. Vasaris to nojauta, bet nepietiekami skaidri, lai jau tad saprastu, kā viņš maldījies, domādams, ka pietiek ar labu gribu, skaidriem nodomiem, cēlu apņēmību, pastorācijas mērķiem, vārdu sakot, ar ideālismu, lai būtu labs mācītājs. Viņš to ne tikai saprata, bet arī ieraudzīja pēc daudziem gadiem pats savas dzīves piemērā.

Atvadījies no Varņēna, viņš nēsāja šīs nojautas skabargu gandrīz pusi brīvlaika. Viņš bija tā noraizējies un sadrūmis, ka māte bieži bailēs jautāja:

— Kāpēc jūs, baznīckundziņ, šogad esat atbraucis tik bēdīgs? Varbūt neesat vesels?

— Nekas, māmiņ, — viņš atbildēja, sataisīdams bezrūpīgu sejas izteiksmi. — Vēl neesmu paguvis atžirgt pēc semināra. Šogad bija grūtāks gads... — un devās kaut kur laukos, lai neviens viņu neredzētu un neuzrunātu.

Savas dzimtās puses laukos viņam ļoti patika kāds paugurs, ko visi dēvēja par Ausmas kalniņu un kas bija augstākā vieta visā apkārtnē, bet atradās tālu no ēkām, ceļiem vai takām. Uz šā kalniņa Ļuds ari pavadīja lielāko dienas daļu. Viņam, tāpat kā visiem sapņotājas un kontemplatīvas dabas cilvēkiem, patika plašas ainavas, panorāmas, kur skatiens netraucēti lido pāri visiem priekšmetiem līdz tālajiem, zilganā dūmakā tītajiem apvāršņiem. Tāda panorāma viņa priekšā pavērās arī no šā kalniņa.

Dienvidu pusē, aiz dzimtajām mājām, viņpus sādžas, bija redzams mežs. Stiepdamies pa kreisi un puslokā ieskaudams skatu no aizmugures, tas attālinājās, kļūdams arvien zilganāks un tālu austrumos pārvērzdamies par šauru, starp zemi un debesīm izstieptu jostu. Pārsviezdamies uz labo pusi, tas atkal tuvojās un viņpus citas sādžas, ziemeļu pusē, dziļā ielejā pārvērtās par panīkušu priedīšu un tievu, līku bērziņu birztaliņu, kur auga daudz melleņu un vairojās čūskas. Viņpus mežiņa, tālu tālu, atkal bija pauguros redzami lekni lauki, kokiem apaugušas viensētas un baznīcu torņi tālumā.

Tās puses ainava Ļudam bija iespiedusies atmiņā kops mazotnes. Skaidrās rudens dienās, kad rugājos ap kalniņu gans izdzina savu ganāmpulku, mazo Ļudu allaž vilināja aizskriet un uzkāpt Ausmas kalniņā. Tā virsotne, ko nekad neara un neapsēja, bija apaugusi ar dīvainu, sausu zāli, ar smaržīgiem mārsiliem un dzeltenām kaķpēdiņām. Debesīs peldēja atsevišķi balti mākonīši, un no kalniņa lieliski varēja redzēt, kā tumšas ēnas aizslīdēja pa tīrumiem, arumiem, pļavām, uzkalniem un ielejām.

Mazais Ļuds vēroja ainavu pa labi aiz birztaliņas. Gadījās, ka paprāvs mākoņu blāķis ar melnu ēnu pārsedza visus laukus līdz pašai birztaliņai, bet viņā pusē aiz tās gluži kā pasakā viss spīdēja un laistījās saules staros. Un viņš nevarēja atraut acu no šī tālā silueta ainavas, ko norobežoja birztaliņa, kurā vairojās čūskas, valdīja tumsa, baisma un drēgnums. 5ī saulainā ainava viņam šķita gluži kā cita pasaule. Viņš tur redzēja nezin kādu baltu pili, kuras šajā pusē nebija, kokus, kas nebija līdzīgi ne dzimto māju vītoliem, ne kaimiņu bērziem, un baznīcas torņus, kas saulrietā vizuļoja un mirdzēja.

Sī ainava ari tagad patika klēriķim Vasarim, taču viņa acis arvien vairāk vērsās uz rietumu pusi, kur aizstiepās plats līdzenums un nekāds mežs, ne paaugstinājums netraucēja saskatīt vistālākās apvāršņa vietas. Šeit viņš vēroja, kā rietēja saule —

%.irkana un liela — un tajā, gluži kā brīnuma tālskatī, viņš redzēja kaut kādus augstus kokus, ko citā laikā nekad nevarēja saskatīt.

Vasaris no dzimtā novada kalniņa vērdamies uz tālajiem mežiem un klusajiem saulrietiem, nemanot radinājās uztvert dabu savu jūtu un noskaņu skatījumā, bet viņš izjuta to ar bijīgu, disciplinētu un apvaldītu seminārista sirdi. Viņš nemanot radīja sev dabas panorāmas shēmu, kas ilgu laiku viņam noderēja ka fons noskaņojuma pamatvariāciju izpausmei.

Pēc saulrieta zemajās pļavās ap kalnu, bet reizēm arī laukos, no meža pa kreisi līdz birztaliņai labajā pusē, sāka celties bieza bālgana migla. Ja bija mēnesnīca, migla izskatījās gluži kā milzīgs ezers, bet tēva mājas, kaimiņu ēkas un koki — kā noslēpumainas un baismīgas salas. Baisi kļuva arī klēriķim Vasarim. kas no kalniņa vēl arvien vērās uz izdziestošajiem rietumiem. Tad pa rasotu taciņu viņš atgriezās mājās.

Taisīdamies uz guļu, viņš vēl dzirdēja, kā māte savā istabā, nometusies uz ceļiem, ar nopūtām čukstēja rožukroni.

Vasaris pierada katru dienu, kad vien bija mājās, apmeklēt Ausmas kalniņu. So brīvdienu laikā šeit koncentrējās visa viņa prāta un sirds dzīve.

Reizēm viņš, atgriezies no kalniņa un iededzinājis sveci, mēģināja rakstīt. Plašā saulrieta panorāma vēl stāvēja acu priekšā, un kalniņā radies noskaņojums vēl turēja viņu savā varā. Tad viņš uzrakstīja dažus labākos tā laika dzejoļus, cik to ļāva viņa neizveidotais talants un literāro iemaņu neievingrinātā izpratne.

Jūtu emocijas stiprums bija visu šo dzejoļu būtība un vērtība. Dabas elements viņa dzejā tai laikā bija tas pats, ko viņš redzēja no savas dzimtās puses kalniņa: vairākas panorāmas iezīmes — sarkana saulrieta debess, zils mijkrēslis, bālgana migla, zvaigžņota debess, mēnesnīca. Jūtu elements bija tikpat vienkāršs, plašs un vispārējs: skumjas par aizejošo jaunību, dzīves plašuma, brīvības un mīlas ilgas, bet reizēm otrādi — klusuma un miera ilgas; žēlabas par mūžīgo vientulību, taču reizēm gluži pretēji — vientulības ilgas un to cildināšana.

Jaunais dzejnieks Vasaris, sperdams pirmos soļus daiļrades ceļā, vēl nezināja, ka viņa daiļrades vēriens arvien vairāk sašaurinās, jo plašāk viņš tver ainavu no Ausmas kalniņa un jo vairāk viņš poetizē visus savus iekšējos pārdzīvojumus. Nemitīgi vērodams, kā tālē zilgmo tie paši meži un kvēlo saulrieti,

kas dienu dienā ir tikpat diženi un melanholiski, viņš neredzēja, ka tepat pie viņa kājām dzīvo un rosās brīnumaini skaista tā paša kalniņa pasaule, kurā krāsu bagātība un formu dažādība ir ļoti smalka, bet to modinātās emocijas ļoti vienkāršas, taču jaunas un interesantas. Bet vai Ļuds vainīgs, ka dzīve, kurā viņš tik agri bija nokļuvis, audzināja viņā emocionālu patosu, neveselīgu sapņainību, melanholiju un pesimismu — un neviens viņu nepamācīja, ka dzejniekam bagātīgu materiālu var sniegt gan vienkāršā pīpene, gan zilā rudzupuķe, gan smaržīgais mārsils, gan vēja šīipotā smilga.

Sājā kalniņā Ļuds bieži pārdomāja dažus semināra nolikumus, it īpaši Varņēna padzīšanu. Sakarā ar to viņš centās ielūkoties arī savā sirdī un mēģināt uzminēt, kāds mācītājs no viņa varētu iznākt. Taču šī ielūkošanās un minējumi tai laikā viņā neradīja lielāku nemieru. Ļoti neskaidra vispārēja rakstura nojauta, it īpaši savdabīgas «saulrieta noskaņas» brīžos, čukstēja, ka seminārā viņam nav vietas, bet, tiklīdz sāka šo jautājumu apsvērt konkrēti, šaubām nevarēja atrast stingrāku pamatu. Viņš gaužām zemu vērtēja savu talantu, tāpēc necerēja sagaidīt sevī lielāku konfliktu. Viņa nodomi bija skaidri. Taisnība, viņš nebija pārāk cītīgs klēriķis, bet tādu bija daudz, ar to viņš sarada un dažādām «sīkmanībām», kā mācīja garīgās dzīves rokasgrāmatas, negribēja padoties.

Viņš zināja, ka mācītāja aicinājumam lielas briesmas draud no sieviešu puses. Arī šeit viņa sirdsapziņa bija mierīga. Viņa aizraušanās ar Nezināmo bija tik platoniska, ka reālajā dzīvē gandrīz nemaz neiekļāvās. Viņa iepazīšanās ar Ļuci bija tik pavirša, ka viņas dēļ atstāt semināru būtu ne tikai smieklīgi, bet arī muļķīgi. Taisnība, uz šā kalniņa viņš diezgan bieži sapņoja par Ļuci. Tāda jau laikam ir cilvēka daba, jo, kā par spīti, vislielāko vājību palaiž garām neievērotu vai arī attaisno, pat ārkārtīgi bargi sevi analizējot un nosodot.

So vājību nenovērtēja arī Vasaris. Taču šeit viņam bija darīšana nevis ar gandrīz vai imateriālo Nezināmo, uz kuru viņš ne reizi tuvumā nebija paskatījies, bet ar dzīvu, temperamentīgu, kā Petrīla mēdza sacīt, «traku» mācītājmājas meiču, kas viņā ieskatījusies, un viņš tai nav pretojies. Taisnība, mācību gada beigās atmiņas par Ļuci bija stipri pagaisušas, bet Varņēna padzīšana uz laiku to pavisam izspieda no viņa domu pasaules. Taču, kad bija aizritējis mēnesis brīvlaika, Ļuds Vasaris arvien biežāk sāka domāt, ka vajadzētu apciemot savu kaimiņu un draugu Petrīlu. Tomēr viņu interesēja nevis Petrīla, bet Ļuce.

Vasaris zināja, ka Petrīlas draudzē katra mēneša pirmo svētdienu atzīmē mazliet svinīgāk un dievkalpojums notiek ar svētā sakramenta uzstādīšanu. Sis apstāklis viņam deva iemeslu apciemot kaimiņus, un viņš nolēma to izdarīt augusta pirmajā svētdienā. Viņš aizbrauca diezgan vēlu un Ļuci dabūja redzēt likai pirms pašām pusdienām.

— Ā, jūs vēl dzīvs? — viņa iesaucās, tos abus ar Petrīlu sastapusi mācītājmājas dārzā. — Un es domāju, ka jūs esat dabūjis galu, dievu lūgdams. Tik vājiņš ...

Pirmos vārdus Ļuds uztvēra kā pārmetumu, kāpēc ilgi nav apciemojis, un gandrīz jau sāka taisnoties, bet Ļuce pēkšņi pārtrauca viņu:

— Kur nu! Mēs jūs gaidījām ne ātrāk kā svētajā Labrencī, gluži kā pērn, vai atceraties? — un atstājusi viņus, aiztecēja savu ceļu.

Vasaris nokaunējās.

«Patiešām, ko es te atlīdu?» viņš domāja pie sevis, iedams uz mācītājmāju un prātodams, ko lai saka prāvestam, ja arī tas brīnīsies, viņu ieraugot. Bet prāvests nebrīnījās.

— A, mīļais kaimiņš arī šeit? — viņš sniedza Vasarim roku. — Labi labi, ka neaizmirsti mūs apciemot. Sen vajadzēja to darīt. Nu kā turies?

Vasaris atžirga. Prāvesta salonā bez mācītāja Trikauska, kas šogad vairs tik augstprātīgi neskatījās uz klēriķi, vēl atradās arī students Brazģis. Vasaris tikko pazina viņu, jo tas bija noskuvis bārdu, apcirpis matus, un nebija vairs studenta uniformā, bet gaišā privātuzvalkā.

— Oho, šogad jau izskatāties vīrišķīgāks, — viņš sasveicinādamies uzrunāja Vasari. — Pērn baidījos, ka seminārs pavisam jūs nesabeidz.

«Tie taču gandrīz vai Ļuces vārdi... dīvaini...» — klēri-ķis Ļuds nodomāja un skaļi sacīja:

— Laikam tomēr neesmu tik lielā mērā pārmainījies kā jūs. Uzreiz pat nepazinu. Vai neesat jau beidzis?

— Vēl viens gads, — students atbildēja, — un, ievērojot to, ka tas paskries ļoti ātri, nolēmu jau laikus radināties pie buržujiska izskata.

— Un pie jaunas sievas, Jona kungs, vai nav taisnība? — mācītājs Trikauskis piebilda un skaļi pasmējās.

— Pagaidam tikai simpātijas... — students kautrīgi izlaboja.

«I^uce ...» — Vasarim iešāvās prātā, un dūša viņam vēl vairāk saplaka.

Drīz arī Ļuce pati ienāca salonā. Viņa bija ģērbusies tumšā zīda kleitā, un tik greznu un elegantu Ļuds viņu vēl nebija redzējis. Likās, tagad viņa bija vēl skaistāka nekā pērn un kad Ļuds redzēja viņu seminārā. Students tūdaļ nokļuva viņai blakus, abi daudz runāja un smējās. Vasaris uzmanīgi sekoja viņas skatieniem, bet viņa ne reizi nepalūkojās uz to.

«It kā manis šeit nebūtu,» viņš nodomāja un arvien vairāk nožēloja savu soli.

Pusdienu laikā viņa apsēdās blakus Brazģim, bet Vasari nosēdināja galda otrā pusē, tuvāk prāvestam. Mācītājs Trikauskis sēdēja pretī, bet klēriķis Petrīla pa kreisi. Iebaudīdami maltīti, abi mācītāji un students izdzēra pāris glāzītes, un valodas sāka raisīties dzīvāk. Brazģis ar nožēlu paskatījās uz abiem klēri-ķiem un sacīja:

— Nav pasaulē nelaimīgāka radījuma kā seminārists. Nu, es saprotu mācītāju. Mācītājs paliek mācītājs. Viņš, taisnību sakot, daudz ko nedrīkst, bet vēl vairāk drīkst. Lai dievs dod katram izdzert tik, cik viņš spēj. Precēties nedrīkst, tas gan ir skaidrs mīnuss, bet . . . bet . . . galu galā, kā muļķa cilvēks lai izdibina dieva prātu, kur te mīnuss, kur te pluss... Vai taisnība, doktor? — viņš griezās pie mācītāja Trikauska. — Bet semināristus, lūk, jaunos baznīckundziņus tiešām nav par ko apskaust. Nekas, nekur un nekad viņiem nav atļauts. Iedzert nedrīkst, smēķēt nedrīkst, mīlēt nedrīkst, flirtēt nedrīkst. Kungs dievs! Un galvenais, ka viņi nav mācītāji, bet, re, kādi jaunekļi vēl! Diezin kāpēc viņi lien tajā seminārā?

— Ja jūs domājat, ka bez dzeršanas, smēķēšanas un flirta nav atpestīšanas, tad, protams, nav vērts iestāties seminārā, — Vasaris droši atcirta, bet pats tūdaļ nokaunējās, kāpēc viņš tādā klēriķa tonī un tik šabloniski sacījis: nav atpestīšanas.

— Bez kā nav atpestīšanas, to jūs, protams, zināt labāk nekā es, — students nerimās. — Bet Ādams Mickevičs, lūk, ir teicis, ka tas, kas dzīves laikā nav nolaidies uz zemes, pēc nāves uzreiz nevarēs ietikt debesīs.

Viņš izdzēra vēl vienu glāzīti un pašapmierināti turpināja:

— Un tomēr neticu, ka jūs būtu tas, kam piedraud Micke-vičs. Domāju, ka jūs uzreiz ietiktu debesīs, jo uz zemes reizēm nolaizāties, kaut arī ne darbos, tad vismaz domās. Esmu dzirdējis, ka teoloģija nešķirot darbus no domām. Tomēr, manuprāt, domās jūs maz atšķiraties no mums, vienkāršajiem mirstīgajiem. Tikai to, ko mēs darām atklāti, jūs slēpjat sevī. Domās arī jūs mīlat, flirtējat, priecājaties par skaistām meitenēm ...

Vasaris noliecās pār savu šķīvi, lai slēptu sārtumu vaigos, jo viņam likās, ka šie Brazģa vārdi tieši viņam mērķēti. Vai tikai Euce nebūs kaut ko sastāstījusi studentam? Students iemīlējies Ļucē un tagad laikam aiz skaudības vai atriebības, vai arī tāpat pa jokam grib iedzelt viņam.

Taču vislielāko nepatiku Ļuds izjuta tāpēc, ka Brazģa ironiskos vārdus dzirdēja pati Ļuce un varbūt savā sirdī bija vienis pratis ar to. Viņš nenocietās, slepus neuzmetis skatienu Ļucei. Prāvesta radiniece tiešām vērās uz viņu. Bet vērās ar tik zobgalīgu skatienu, ka viņam kļuva pavisam karsti, un viņš vairs nezināja, nedz kā sēdēt, nedz kā ēst. Viņam šķita, ka ne vien Ļuce, bet arī Trikauskis, prāvests un Petrīla saprot, ka students savus pēdējos vārdus mērķējis uz viņu — Vasari. Baidīdamies otrreiz paskatīties uz prāvesta radinieci, Ļuds lieliski juta, ka tagad viņa to vēro, redz viņa kaunēšanos un zina šīs kaunēšanās iemeslu.

Visiem pārējiem, izņemot Vasari, pusdienas pagāja labā noskaņā. Prāvests novirzīja valodu no klēriķiem uz citiem tematiem, students bija apmierināts ar to, ko pateicis, bet Euce bija priecīga un lieliskā omā. Viņa vairs nepievērsa nekādu uzmanību klēriķim Ļudam, it kā tā šeit nemaz nebūtu.

Pēc pusdienām Ļuds tūlīt sāka atvadīties no visiem, aizbildinādamies ar to, ka vecāki gribot ātrāk atgriezties mājās. Ļuce vienaldzīgi sniedza viņam roku un turpināja ar studentu uzsākto sarunu. Ļudu pavadīja Petrīla viens pats un uz lieveņa, ar skatienu parādījis uz salona pusi, sacīja:

— Vai redzēji, kas notiek ar Ļuci? Ne velti Brazģis upurējis bārdu un matus. Sagaidīsim kāzas, redzēsi.

— Pēdējais laiks, — Ļuds atbildēja. — Ja negrib turpināt mācīties, kāpēc viņai te jāmētājas pie prāvesta ...

Viņš atgriezās mājās vēl labi pirms saulrieta. Tēvs aizjāja paganīt zirgus, māte apgūlās atpūsties, visā mājā bija kluss, tukšs un garlaicīgi.

Ļuds paņēma grāmatu un devās uz savu kalniņu. Mierīgais svētdienas vakars padarīja šo vietu vēl jaukāku un patīkamāku nekā parasti. Atlaidies saulē uz kalna virsotnes smaržīgā maura, viņš atcerējās visus sava neveiksmīgā apciemojuma sīkumus un izdarīja secinājumus. Doma, ka Ļuce gatavojas precēties ar Brazģi, viņam bija iedzēlusi tikai pirmajā mirklī. Tagad viņam tas šķita gluži parasts notikums. Bet kāpēc Ļuce bija noskaitusies uz Ļudu, kāpēc tik atklāti ignorēja viņu, to viņš nekādi nevarēja izdibināt. «Atgriezīsies Pavasarītis,» viņam skanēja ausīs Ļuces priecīgā balss un smiekli. Te nu tev mīļi sagaidīja šo «Pavasarīti»!

Tomēr visnepatīkamākais iespaids todien bija palicis nevis no vēsās tikšanās ar Ļuci, bet no studenta vārdiem. «Domās arī jūs mīlat, flirtējat, skatāties uz skaistām meitenēm . . . Ko mēs darām atklāti, jūs slēpjat sevī...» Viņš dzirdēja šos vārdus, it kā tie viņam tagad tiktu sacīti pie pašas auss. Lūk, kas ielauzies viņa sirdī — Brazģis! Un ko secinājis par viņa — mierīga un klusa, sutanā iespīlēta jaunekļa pirmajām, nedrošajām sirds trīsām!

Todien Ļuds Vasaris pirmo reizi izjuta, kā svešs cilvēks izsaka viņam pārmetumus par vissmagāko garīdznieka grēku — sievieti. Pārmetums bija mazu mazais, bet jaunā klēriķa sirdsapziņa pēc svešā pieskāriena kļuva desmitreiz vārīgāka. Un pats šis pieskāriens viņu ļoti apkaunoja un pazemoja! Taču studenta acīm raugoties, patiešām, cik niecīgam, nožēlojamam un smieklīgam viņam jāizskatās ar saviem sapņiem par sievieti, par Ļuci, par katedrāles Nezināmo! .. .

Viņš tovakar ilgi mocījās ar tā paša temata dažādiem variantiem un, pārnācis mājās, apgūlās, secinādams: Brazģis sacījis taisnību. Tu esi nožēlojams un smieklīgs. Tu esi seminārists, klēriķītis, levits — un zini savu vietu. Sapņi par dzīves prieku, laimi, meitenes smaidu — nav domāti tev! Ikvienam ir un būs tiesības ielauzties tavā sirdsapziņā, izraut, izsmiet un nonicināt šos sapņus, kaut arī tie būtu visnevainīgākie.

Pāris nedēļas Vasaris sirga ar šo secinājumu un tās svētdienas atmiņām. Nākamajās pāris nedēļās viņš sāka to aizmirst. Viņā vēl bija tik daudz jauneklīgas dzīvības trauksmes, bet visapkārt tik daudz vasaras saules, zilas debess, ziedošu puķu un dzīves mīlas, ka šis incidents nespēja ilgāku laiku spilgti saglabāties viņa apziņā. Tas nogrima un paslēpās tās dzīlēs, lai gan neizgaisa, kā neizgaist nekas, kas reiz bijis.

Kad pienāca svētais Labrencis, viņš nebrauca uz Klevišķi. Gan prāvests aicināja, gan vecāki gribēja, bet viņš palika mājas. Todien viņš jutās aizvainots, bet reize arī lepns savā vientulībā.

«Lai!» viņš domāja pie sevis. «Viņi domā, ka man ļoti vajadzīga viņu draudzība. Iztikšu arī bez viņiem...»

Dažas dienas pēc svētā Labrenča, kādā jaukā pēcpusdienā sēdēdams Ausmas kalniņā, viņš ieraudzīja, ka vienjūga atsper-rati no lielceļa iegriežas viņu ceļā. Ļuds sprieda, ka droši vien kāds draugs būs nodomājis viņu apciemot, un steidzās no kalniņa mājup. Kad ciemiņi iebrauca pagalmā, viņš aiz pārsteiguma vairs nezināja, ko sacīt. Atsperratos sēdēja Klevišķa ērģelnieks un Ļ.uce.

— Ha-ha-ha! — viņa sāka skaļi smieties, izlecot no ratiem. — Redzu, ka uz tādiem ciemiņiem gan necerējāt. Mēs tīšām gribējām pārsteigt jūs. Vai nedzīsiet projām?

— Necerēti ciemiņi divtik mīļi. Laikam braucat no kādas tālākas vietas? Labi, ka iegriezāties apciemot kaimiņu.

— Iedomājieties, nē. Braucam no Klevišķa un tieši pie jums.

— Ne visai gribētu ticēt, — Ļuds šaubījās. — Bet lūdzu iekšā. Jūs esat stipri noputējusi.

Tai brīdī māte iznāca sagaidīt viešņu, jo mācītājmājas jaunkundze, kaut arī nav pats mācītājs, tomēr ar savu apciemojumu mājām dara godu.

— Redzat, māmuliņ, — Ļuce, iedama uz lielo istabu, sacīja viņai, — lai nebūtu jābrīnās par tādiem ciemiņiem, vispirms pastāstīšu savu vajadzību. Ne visai tāli kaimiņi būdami, uzzinājām, ka jūsu dārzā esot agrie saldie bumbieri. Bet mūsu saimniecei tie ārkārtīgi vajadzīgi. Ja dosiet, ejam, ja ne, sēžamies un braucam atpakaļ.

— Lūdzam, jaunkundz, cik vien vēlaties, — Ļuda māte steidzās apliecināt. — Tagad īstais nogatavošanās laiks, bet tas ļoti ātri paiet.

— Tēvoča šodien nav mājās, tāpēc es ņēmos un pierunāju ērģelnieku pavizināties.

Tūdaļ bija klāt arī vecais Vasaris, atnācis no lauka paskatīties, kādi ciemiņi tik necerēti ieradušies. Dabūjis zināt, kāpēc atbraukusi Klevišķa prāvesta radiniece, vecais bija ļoti apmierināts. Viņam nebija lielāka prieka kā pieredzēt, ka uzslavē viņa augļu dārzu, ko viņš pats bija uzpotējis un izaudzējis. Un te vēl tik slavena prāvesta audžumeita! Tādēļ pats tūlīt veda visus uz dārzu, lai parādītu saldos bumbierus, pastāstītu to vēsturi un apstaigātu katru koku. Izrādījās, ka Ļuce lieliski prot iesaistīties sarunā par augļu kokiem, un vecajam Vasarim tas bija tikpat kā medus uz lūpām.

— Jā^ kaut arī jaunkundze no kungu kārtas, kaut arī mācīta, tomēr prastu kopt dārzu, — Ļuda tēvs slavēja viņu. — Ai, taisnība, arī Klevišķa prāvestam skaists augļu dārzs. Laikam jaunkundze palīdz kopt?

— Jā gan, mēs ar tēvoci pazīstam katru kociņu, — viņa apstiprināja.

Tēvs, pabeidzis rādīt kokus, veda viņus pie bitēm. Bet nu Ļuce iebilda.

— Baidos, baidoši — viņa iesaucās, mētādama rokas. — Nevaru saprast, kāpēc bites mani neieredz. Arī vakar viena iedzēla! — Un, tūdaļ uzrāvusi piedurkni, parādīja virs elkoņa sadzelto vietu. Bet ne Ļuds, ne jebkurš cits uz apaļās, gludās un baltās rokas neredzēja nekādas dzēliena pēdas.

— Jau arī zīme pazudusi! Ai, cik jauki! — viņa priecājās.

Bet izrādījās, ka ērģelnieks ir biškopības entuziasts.

Vecais Vasaris, laimīgs, ka atradis klausītāju, veda viņu pie

stropa, kurā svētā Antona dienā dīvainā kārtā spiets pats bija ielidojis.

— Bet mēs iesim apskatīt skaisto kalniņu, uz kura, šurp braukdama, jūs redzēju, — Ļuce lika priekšā klēriķim Ļudam.

— Nekā sevišķa tur nav. Tas pavisam vienkāršs kalniņš,— Ļuds mēģināja atrunāties.

Viņa acīm redzami apvainojās par tādu vienaldzību.

— Jūs negribat? — viņa jautāja, cieši skatīdamās uz Ļudu.

— Es labprāt. Tikai baidos, ka jūs nopelsiet manu iemīļoto vietiņu.

Iedami uz kalniņu, viņi runāja par visparastākajām lietām. Tad Ļuce sāka taujāt, kā viņš pavadījis brīvdienas, vai viņam neesot bijis garlaicīgi vienam pie vecākiem un pie vecā prāvesta. Viņš sacīja, ka juties ļoti labi un nemaz neesot bijis garlaicīgi: viņam patīkot vienatne.

— Protams. Tāpēc jūs arī bijāt aizmirsis apciemot Kle-višķi, — viņa pārmetoši piezīmēja.

Klēriķis Ļuds pārsteigts paskatījās uz viņu:

— Kā — aizmirsis? Jūs taču labi zināt, ka biju Klevišķī augusta pirmajā svētdienā.

— Sakiet, Pavasarīt, — vai jūs toreiz stipri noskaitāties uz mani?

Sis jautājums Ļudam likās loti atklāts, sacīts ar lielu vainas apziņu un reizē lūgumu piedot.

— Par ko man bija jāskaišas? Jūsu uzmanību saistīja kāds cits, mani neievērojāt, tas ir viss. Redzēju arī, ka todien biju nelūgts ciemiņš.

— To visu, Pavasarīt, es darīju tīšām. Nezinu, kāds velniņš mani sakūdīja tā izturēties. Bez tam biju druscītiņ noskaitusies uz jums, ka tik ilgi neapciemojāt, — tas arī viss. Bet, ai, kā es to nožēloju, kad bijāt prom! Un, kad neieradāties svētajā Labrencī, pavisam noskumu.

Šie paskaidrojumi Ļudam bija bezgala patīkami, un viņš visam ticēja, bet izlikās, ka šaubās.

— Jūs tikai tagad tā runājat, Ļuces jaunkundz. Redzēju, kam bija pievērsta jūsu uzmanība.

— Brazģim? — viņa iesaucās.

— Protams.

— Tas viss ir kumēdiņi! Man taču ar kādu bija jārunā!

— Bet jūs apprecēsieties ar viņu, — klēriķis bikli piezīmēja.

Ļuce pilnā balsī pasmējās.

— Vai tad jūs, Pavasarīt, mani precētu?!

Euds nokaunējās un neko neatbildēja.

Viņi jau kāpa kalniņā. No tās puses nogāze bija diezgan stāva, un viņa pieturēdamās satvēra klēriķa roku. Abi uzkāpa aizelsušies, tāpēc augšā vēl patīkamāk bija atvilkt elpu.

— Ai, cik šeit skaisti, — viņa iesaucās, jūsmodama par ainavu, kas pavērās priekšā. — Un cik tālu var redzēt! Nebrīnos, ka jums tā patīk šis kalniņš.

Viņi apsēdās saulē, kur bija ļoti silts, smaržoja zāle un čīgāja neredzamie sienāži. Viņa plūca mārsilus un dzeltenās kaķpēdiņas, kas auga tepat pie viņas kājām; grozīja tās rokā, priecājās par tām un lika pušķī.

— Pārvedīšu puķes no Pavasarīša kalniņa. Tā būs lieliska piemiņa. Kaķpēdiņas nevīst. Saglabāšu līdz nākamai vasarai. Tad jums būs jāatved man jaunas.

Vēl nepieredzētas jūtas ieplūda Vasarim krūtīs. Viņš līdz tam nekad tik tuvu nebija bijis kopā ar jaunu, skaistu meiteni, kuras vārdi tā kutināja viņam sirdi.

Pēkšņi viņš atcerējās Brazģa zobgalību.

— Ļuces jaunkundz, — viņš uzreiz sacīja, — vai jūs kādreiz ar Brazģi esat runājuši par mani?

— Protams! Es viņam jūs ļoti slavēju!

Vasaris strauji pielēca kājās.

— I^uces jaunkundz, mums laiks doties atpakaļ. Māte jau noteikti gaida ar launagu. Un jūs, bez šaubām, esat izsalkusi.

Balss nodeva viņa satraukumu. Ļ.uce ar izbrīnu paskatījās uz viņu.

— Ko tas nozīmē, Pavasarīt?

— Neko, — viņš stingri atbildēja. — Es tikai atcerējos, ka drīz būs jāatgriežas seminārā.

No viņa balss Ļ,uce saprata šo vārdu jēgu. Un viņa vairs nevēlējās jokot.

— Seminārā, Pavasarīt, neaizmirsti mani, — viņa tikko dzirdami sacīja. — Zini, ka es bieži pēc tevis ilgojos.

Tovakar, kad ciemiņi bija prom, I^uds vēlreiz apmeklēja savu kalniņu un ļoti vēlu pārnāca gulēt.

XIV

Viņš atgriezās seminārā, atkārtodams Ļuces vārdus: «Neaizmirsti mani, Pavasarīt, es bieži pēc tevis ilgojos...» Šie vārdi ilgu laiku bija viņa garīgais balsts un viņa optimisma avots. Tāds balsts viņam tolaik bija ļoti nepieciešams.

Tajā gadā viņam ierādīja istabu kopā ar četriem poļiem. Tie visi skatījās uz Vasari augstprātīgi, ar neuzticību un neslēpdami savu nebiedriskumu. Istabas vecākais bija piektā kursa klēriķis, liels švīts, kas visur gribēja tēlot aristokrātu. Trīs pārējie tam iztapa un centās ievērot tādu pašu toni. Viens no tiem bija Vasara kursa biedrs, un tas bija vēl ļaunāk, jo par katru viņa neveiksmi stundās vai kādu citu nepatīkamu sīkumu tūdaļ pastāstīja istabas biedriem, lai visiem būtu iespēja pasmieties par viņu. Vasaris uz šo istabu nāca tikai pārgulēt, bet pietika arī ar tām piecpadsmit minūtēm, kamēr nolikās gultā, lai pāris nedēļās viņam šī dzīve kļūtu sīvāka nekā vissīvākie pipari.

Visbiežāk gadījās, ka poļi pārtrauca sarunu pusteikumā, tiklīdz viņš ienāca istabā, un pāris minūtes valdīja nepatīkams klusums. Ar to viņi parādīja savu neuzticību Ļudam. Tad, ja tas gadījās viņa dežūras nedēļā, istabas vecākais, pagrabinājis mazgājamā trauka krānus, nikni sacīja:

— KsiĢze^40 Vasari, šodien mazgājamais trauks atkal slikti iztīrīts!

— Es to tīru katru rītu, tāpat kā visi. Ja kāds to piemēslojis, nav mana vaina, — Vasaris aizstāvējās.

— Bet kas, pēc jūsu domām, to varēja piemēslot? — istabas vecākais ironiski jautāja. Un allaž piemēsloja — viņš pats.

— Kas sēž istabā. Es šeit nesēžu.

— Lūdzu atbildēt pieklājīgāk! — jau nikni iesaucās vecākais. — Jūs neesat pietiekami labi audzināts! Es prasu, lai no šīs dienas mazgājamais trauks būtu tīrs.

Citā reizē, kad Vasaris ienāca istabā, viņi sāka runāt par sadursmēm jauktajās draudzēs, sagrozīdami statistiku un faktus, apsūdzēdami un nicinādami lietuviešus. Reizēm viņi atrada iespēju ņirgāties par lietuviešu valodu, dziesmām un presi — un visu to, kas Vasarim bija dārgs un ko viņš nevarēja pasargāt no šiem nekauņām. Bet visbiežāk tie mēģināja iedzelt, ņemot uz zoba viņu pašu.

— Ek, šodien gan mūsu Vasaris nobēra Introdukcijā! — kursa biedrs viņu sagaidīja ar tamlīdzīgu izsaucienu. — Bet visus praviešus, nabadziņš, tomēr nespēja nosaukt. Un kanonu likumos pārspēja klusēšanas rekordu. Bet divnieku viņam laikam tomēr izlika mizerikordijā.

Un tie vēl ilgi priecājās, komentēdami viņa neveiksmīgās atbildes.

Viņš, visu to noklausīdamies, kvēloja īgnumā, taču juta, ka nespēs noturēties pret zobgaļiem, tāpēc izvēlējās klusēšanas tak-liku un izlikās pavisam mierīgs.

Nacionālā cīņa seminārā viņus visus, kā poļus, tā lietuviešus, padarīja par egoistiem un pat cietsiržiem. Pats Vasaris ar saviem draugiem, jau būdami semināra pēdējos kursos un juzdamies spēcīgāki, gandrīz tāpat vajāja kādu poli, Mazurkovska favorītu, kas bija iemācījies lietuviešu valodu, saukāja viņu cudne dziecko] palamā un visvisādi aizskāra.

Varbūt tāpēc Vasaris varēja vieglāk paciest mutīgo palaidņu vajāšanas, ka viņš zināja — tie nepazīst un nesaprot viņu. Tiem pat nebūtu ienācis prātā, ka izzobotais Vasaris ir kāda slepena izglītības pulciņa biedrs, ka viņš slikti atbild tāpēc, ka lasa kaut ko citu un interesējas par kaut ko citu. Sī pašapziņa deva Ļu-dam spēku un pacietību, lai pārciestu daudzas seminārā piedzīvotās neveiksmes.

Bieži viņu mierināja atmiņas par Luci. Lai arī viņš neloloja [41] nekādas īpašas cerības, tomēr doma, ka viņš patīk skaistajai Klevišķa prāvesta radiniecei, viņu gan mierināja, gan uzmundrināja. Reizēm pat viņa vislabākie draugi, jokodami par sieviešu briesmu tematu, sacīja:

— Lai nu kam, bet Vasarim noteikti nekādas briesmas nedraud no sieviešu puses. Viņš ne pa gabalu nelaidīs sev klāt sievieti vai arī aizmuks, ko kājas nes.

Tādos gadījumos tikai Petrīla viens aizdomīgi paskatījās uz viņu. Turpretī Ļuds pats atcerējās visu savu iepazīšanos ar Ļuci un domāja:

«Tomēr es patīku tik jaukai meitenei, kas nevienam no jums varbūt pat negribētu uzmest skatienu.»

Un viņš jutās pārāks par saviem draugiem, jo tādā vecumā jaunieša sirdī, kaut arī semināra režīms to stipri nomācis, iekvēlojas romantiska trauksme un vēlēšanās būt pievilcīgam, «nenopietnam» un «drosmīgam».

Tāda trauksme un vēlēšanās it īpaši modās brīvlaikā, dažu labu pavisam aizvilinot no garīdznieku kārtas, bet visbiežāk pavadīja atpakaļ uz semināru kopā ar mīļiem vārdiņiem, nozīmīgiem skatieniem, bet reizēm arī sīkām dīvanām, monogramām, lakatiņiem vai kādiem citiem sieviešu roku darinātiem priekšme-tiņiem. Un tūlīt piecu dienu rekolekcijas atgādināja tiem viņu īsto raksturu, pienākumus un vietu dzīvē. Viņi gāja pie bikts, vairāk vai mazāk atklāti nožēloja savus sirds maldus, atsacījās no tiem un centās aizmirst tos... līdz nākamajām brīvdienām.

Vasaris pats, kaut arī rekolekcijas neizpildīja tik cītīgi kā daudzi citi, kaut arī atcerējās brīžus, kad viņam bija draudējušas briesmas, ne tik lielā mērā tos nožēlodams, kā par tiem sapņodams, tomēr beidzot arī viņš, gatavodamies grēksūdzei, izjuta, ka viņa stāvoklis ir divkosīgs, ka viņa sapņi un jūtas nesaskan ar garīdznieka tērpu un tāda levita stāvokli, kurš grib kļūt par mācītāju. Viņš arī togad bikts laikā apsūdzēja sevi gan par bīstamām domām, gan nepiesardzīgiem skatieniem, gan pārāk tuvu pazīšanos ar cita dzimuma personu. Bet vairāk nekā meditācijas, sirdsapziņas «eksāmeni» un grēksūdze viņa sirdi nomāca Brazģa vārdi un viņa paša rezignācija: tas viss nav man lemts.

Kad rekolekcijas bija galā, pēc dažām dienām dūmaka atkal izklīda un viņš ieraudzīja savu kalniņu, kur smaržoja mārsili un kaķpēdiņas un Ļ,uces balss čukstēja: «Seminārā, Pavasarīt, neaizmirsti mani; es ļoti ilgojos pēc tevis.»

Bet nu sāka ritēt pelēkas, darba pilnas un gandrīz mehāniskas (l/īves dienas, kurām nebija nekādas līdzības ar to, kas notiek vai noticis viņpus mūriem. Dienas, kuru atmosfēra, gluži kā dezinfekcijas tvaiki, pamazām piesātina sirdi un iznīcina visu, kas tur bijis iepotēts saulainajos brīžos, ziedošajā dabā un plašajā brīvībā. Turklāt katru mēnesi vēl rekolekcijas, bet gavēnī tās turpinās piecas dienas, un ilgu laiku stāvēšana uz ceļiem, un «rūgtas asaras».

Trešajā kursā arī mācības bija lielākā mērā garīgas. Filozofijā, neskaitot psiholoģiju un kosmoloģiju, viņi mācījās vēl ētiku un teodiceju, kurā iztirzāja dieva esamības jautājumu, svētā Akvinas Toma argumentus, dieva dabu un tā atribūtus. Viņi mācījās vēl baznīcas vēsturi, bībeles ievadu, liturģiju, sprediķu daiļrunu, un beidzot trešajā kursā jau sākās morāl-teoloģijas studijas. Šis priekšmets viņiem bija visgrūtākais. Nevērojot to, ka pats priekšmets bija komplicēts un mācības grāmatas valoda smaga, viņus mocīja arī pats profesors, labs morālteoloģijas pazinējs, taču sīkumains un ķildīgs. Morālteolo-ģijas stundas viņi allaž apmeklēja drebēdami, sēdēja kā zaķi, ausis pieglauduši, un bailīgi gaidīja, kuru šodien sauks atbildēt. Kad izsauca, visi uzelpoja brīvāk, jo parasti viena pietika visai stundai. Gadījās, ka skolēns un profesors noklusēja veselu stundu: skolēns nezināja, ko atbildēt, bet profesors gaidīja un sīkiem soļiem biedinoši staigāja apkārt.

Tādas šausmīgas stundas nācās pārlaist arī Vasarim. Viņi tolaik jau bija izņēmuši pamattraktātus «De actibus humanis» un «De peccatis»[42] un mācījās no tālākas vietas ņemtu traktātu «De sexto et nono»[43]. Tiek uzskatīts, ka šis traktāts par apgrēcību pret šķīstību ir visbīstamākais klēriķa kautrībai, tāpēc, to lasot, ieteica spert zināmus piesardzības soļus pret varbūtējiem kārdinājumiem: noskaitīt lūgšanu, domāt par Kristus ciešanām vai visu lasīšanas laiku stāvēt uz ceļiem. Morālteoloģiju mācījās tāpēc, lai vēlāk šīs zināšanas varētu pielietot, klausoties grēksūdzi, jo tās laikā mācītājs esot tiesnesis: viņam jāzin pārkāpuma raksturs un lielums, viņam jāprot orientēties, bija vai nebija izdarīts pārkāpums, viņam jākoriģē individuālās sirdsapziņas spriedumi, kas var rasties nezināšanas, sīkmanības vai arī pārmērīgas nevērības dēļ. Viņam jānosprauž skaidra līnija starp labu un ļaunu. Viņam jāuzliek par pienākumu izlabot nodarīto netaisnību vai pārestību. Viņš sastapsies ar visas plašās dzīves simtējādiem dažādu notikumu, noziegumu un pārestību veidiem. Pie viņa griezīsies ļaudis, kas akli paļaujas uz viņu un gatavi viņam klausīt. Cik milzīgi ir biktstēva pienākumi un atbildība! Tāpēc klēriķiem nemitīgi atkārtoja, ka cilvēks ar saviem spēkiem un savu prātu šeit neko nevarot izdarīt. Šeit esot nepieciešama dieva palīdzība, žēlastība un apskaidrība, un dievs čaklam biktstēvam nekad to neliedzot.

Sim uzdevumam viņi gatavojās, ne tikai teorētiski mācīdamies morālteoloģiju, bet arī stundās praksē iztirzādami atsevišķus sarežģītus gadījumus sirdsapziņas dzīvē. Viņiem lika klausīties improvizētu bikti.

Un tā Vasaris reiz sastapās ar šādu sarežģītu gadījumu.

Profesors ieradās stundā sliktā omā, varbūt arī viņam sāpēja zobs. Visi, nometušies uz ceļiem, noskaitīja lūgšanu — to darīja pirms un pēc katras stundas. Pēc lūgšanas profesors nekāpa katedrā, bet gāja uz klēriķu solu pusi. Visi, baidīdamies pacelt acis, centās neizrādīt bailes un gaidīja nelaimīgā uzvārdu.

— Dominus] Vasaris, — atskanēja auditorijas klusumā.

Vasaris piecēlās. Profesors, salicis rokas uz muguras, pāris

reižu pārstaigāja aulu un, ar skatienu urbdamies viņā, sacīja:

— Lūdzu, dominē, praksē izanalizēt tādu elementāru gadījumu: pie tevis ierodas sūdzēt grēkus Kajs un saka: «Osculavi Caiam . . .»[44] [45] Nu?

Gadījums tiešām bija vienkāršs, bet savas vienkāršības deļ arī sarežģīts. Praksē, biktskrēslā, kāds prāvests vai vikārs par to daudz nelauzītu galvu. Pavaicātu: «Vai ar to viss beidzās? Vairāk nekā nebija? Cik reižu?» — un ietu tālāk. Arī klēriķiem ieteica par sexto et nono neielaisties sīkumos, labāk taujāt mazāk nekā pārāk daudz, lai neaizvainotu penitentu^46 un viņam neiemācītu to, ko viņš vēl nav zinājis. Tomēr šeit bez jautājumiem nevarēja iztikt, it īpaši stundā. Vajadzēja parādīt prasmi un metodi.

Vasarim iešāvās prātā virkne teorētisku apsvērumu: vai šeit materia gravis vai levis? Ja levis per se, tad varbūt gravis per accidens vai ex circumstantiis^47 — un otrādi? Kas bija Kaje? Jaunava, precēta sieva vai mūķene? .. . Un kas Kajs? .. . Kāds bija skūpsts? Nē, to nedrīkst jautāt: var aizvainot. Vai bija grēks? ... Trīs smagā grēka apstākļi: cognitio intellectus, dēli-beratio voluntatis, liberus consensus .. .

— Vispirms jāuzzina, — Vasaris iesāka, — vai šeit materia gravis vai levis ...

— Ko?! — profesors iesaucās, — tu viņam to teiksi pie bikts? Praksē? Osculavi Caiam — nu?

Vasaris meklēja pirmo piemēroto jautājumu, bet profesors nervozēja un mīņājās:

— Nu-nu-nu! ... Pytaj, pytaj, pytaj!:i Osculavi Caiam! ... Nu?

— Kas ir Kaje? — «biktstēvs» beidzot sadūšojas.

— Mana virtuvene! . .. Nu ... mana virtuvene ...

«Slikti», Vasaris nodomāja pie sevis, «ja virtuvene, tad būs

materia gravis. Gadījums kļūst komplicēts.»

— Kāpēc tu viņu skūpstīji? — jautāja tālāk.

— Kāpēc?... Nu... tāpēc, ka izcepa labas pankūkas... Bija garšīgas pankūkas ...

«Paldies dievam», Vasaris nodomāja, «osculum non exlibi-dine nullum peccatum]. Jautājums izsmelts.»

— Tad nekāda grēka te nav bijis, — viņš skaļi nosprieda.

Bet profesors pielēca kā dzelts.

— Ko? Tu domā, ka pēc labām pankūkām nevar nogrēkoties? Neļaujies, ka penitents tevi maldina! Kas tagad vēl jā jautā?

Vasaris atcerējās, ka gadās penitenti, kas, atzīdamies tāda rakstura grēkos, reizēm mēģina slēpt to smagumu, izvirzīdami kādu nevainojamu apstākli, lietodami divdomīgus izteicienus vai stāstīdami tikai daļu sava grēka. Un Ļuds steidzās izlabot:

— Vai par pankūkām vien skūpstīji?

— Ak!... Ne jau vien... Kaje ir skaista... man ļoti patīk . ..

— Vai vairāk nekas nebija, tikai skūpsts? — «biktstēvs» sadūšojies turpināja jautāt.

— Tad jau, cienlgtētiņ, bija ari vairāk...

«Esmu pazudis,» nabaga klēriķis nodomāja, «viņš arvien vairāk komplicē šo gadījumu.»

— Kas vēl bija? — viņš izmisīgi jautāja.

— Smagi nogrēkojos, cienīgtētiņ, pret nevainību ...

— Cik reizes?

— Neatceros.

— Cik bieži tas varēja notikt?

— Katru nedēļu ... nē, biežāk ...

Viņš vēl ilgi tā trenkāja Vasari pa visu traktātu, kamēr galu galā zvans pārtrauca šī nebeidzamā gadījuma iztirzājumu.

Vecākajos kursos sarežģītie grēki bija daudz grūtāki. Gadījās, ka par dažu grēku raksturu vai smagumu strīdējās arī teoloģijas lielās autoritātes. Vienu viedokli uzskatīja kā sententia probabilis^48, citu — sententia probabilior^49 [50] [51]. Dažos gadījumos ļāva sekot probabilem sententiam, citos ieteica tutiorem partem sequendam esse^52.

Vēlāk, tāpat kā pie visa cita seminārā, viņi pierada arī pie morālteoloģijas mācības un, taisnību sakot, raudzījās uz to kā daļēji nepieciešamu, bet teorētisku vingrinājumu, kā semināra programas punktu, kuru pēc semināra beigšanas varēs pamazām aizmirst. Un, ja arī to nedomāja, tad praksē ļoti bieži tā gadījās. Pēc pieciem mācītāja darba gadiem grēksūdzi klausās, vadoties no «veselā saprāta», neievērojot ne probabilem, ne probabiliorem, ne ullam aliam sententiam^53. Bet sākumā, trešajā kursā, morālteoloģija viņus nomāca gluži kā lietuvēns. Klēriķu vidū radās visdīvainākie ieskati, komentāri un tāda pati rīcība. Kas vienu padarīja pārmērīgi cītīgu, citu mudināja uz iecietību.

— Kā jums šķiet, — Vasaris reiz sacīja sava kursa biedru pulciņā, — smagi nogrēkoties taču nemaz nav tik viegli. Re, cik daudz dažādu apstākļu paredz teoloģija.

— E-ē! — Balsēlis protestēja. — Visi šie apstākļi ļoti viegli izpildāmi. Katru savu soli mēs labi pazīstam, brīvi izvēlamies un speram bez jebkādas piespiešanās. Un, ja solis būs in materia grāvi, te tev arī smagais grēks.

— Bet es domāju, ka, tādu soli sperdams, cilvēks arvien jutis šaubas, bailes, pretestību, un, ja spers, tad kādas šķietamas nepieciešamības spiests, — Vasaris filozofēja, — te tev nav vairs liberus consensus^54, tātad arī peccatum mortale.

— Tad, tavuprāt, arī slepkavam, ejot laupīt, varētu nebūt liberus consensus?

— Bet vai tu vari ielīst slepkavas un vispār jebkura cita sirdsapziņā un zināt, kāpēc viņš to dara? Varbūt arī viņš pats nezina, kāpēc... Esmu kaut kur lasījis, ka, piemēram, tiesās tagad ļoti lielā mērā to ievērojot.

Tā strīds arī turpinājās. Reiz pēc līdzīga strīda Kasaitis atgādināja viņiem vecu anekdoti par mūku, kas atgriezies no debesīm. Cits mūks tam jautājis, kā tur debesīs izskatoties teoloģijas mācība, salīdzinot ar mūsējo.

— Fratcr carissime, — mūks atbildējis, — dogmalica aliqualiter aliter, moralis auiem totaliter aliter — dogmātika mazliet citāda, bet morāles mācība pavisam citāda.

Vēlāk Vasaris, atcerēdamies savas četru gadu teoloģijas studijas, pūlējās noskaidrot, kā viņu ietekmējusi šī cilvēka sirdsapziņas bargā mācība. Un noskaidroja, ka šī ietekme bijusi diezgan nenozīmīga. Iespējams, ka morālteoloģija mazliet padziļināja viņa introspekciju, pašanalīzi, uz ko stipri virzīja citi garīgās dzīves pasākumi: meditācijas, sirdsapziņas izmeklēšanas, grēksūdzes, rekolekcijas. Citādi viņš palika šīs mācības neskarts.

Pat viņa paša grēksūdzes nekļuva citādas, lai gan pirmajos divos gados, nebūdams apmierināts ar saviem grēkiem, viņš cerēja uz morālteoloģiju kā vienīgo glābiņu šinī novadā. Gan jau, viņš mierināja sevi, pamācīšos morālteoloģiju, labāk iepazīšu savu rīcību un zināšu, kā to novērtēt, apsvērt un grēksūdzes laikā pienācīgi izteikt. Diemžēl, no šīs mācības viņš neko nespēja piemērot savai sirdsapziņai. Robeža starp to, kas ir un kas nav grēks, viņa sirdsapziņā arī uz priekšu palika neuztverama, neskaidra. Mācību par intelektuālo pazīšanu, brīvo izvēli un labprātīgo piekrišanu viņš nekādi nevarēja pielāgot savai rīcībai. Viņš arī turpmāk pirms grēksūdzes savu rīcību novērtēja ar vienaldzīgi objektīvu mērauklu un nebija dziļi pārliecināts, ka šī rīcība tiešām grēcīga, — un allaž izsūdzēja grēkus pēc tām pašām šabloniskajām formulām.

ns

Piedzīvojis vilšanos par morālteoloģijas nozīmi pats savas sirdsapziņas jautājumos, viņš tūdaļ kļuva pilnīgi vienaldzīgs pret šo mācību. Viņu kaitināja šīs sīkās atšķirības starp dažādām sentencēm — domām, šī sarežģīto gadījumu sausā un pedantiskā analīze, it kā dzīva cilvēka dvēsele būtu kādas mašīnas mehānisms, kurā var izmērīt katras atsperes spēku, katra ritentiņa lielumu un jaudu. Nekas viņam nebija tik svešs kā tiesāt, mācīt, moralizēt.

Togad Vasaris vispār nebija apmierināts. Viņš juta, ka ap viņu rodas kaut kāds tukšums, kas izsūc viņa spēkus, pašpaļāvību un optimismu. Jaunie mācību priekšmeti paņēma visu viņa laiku un nesniedza nekādu apmierinājumu. «Sviesas« pulciņa darbība bija diezgan sastingusi. Beigu beigās neatlika laika vēl kaut ko lasīt vai kaut ko rakstīt. Pulciņā bija radies nodoms rakstīt vismaz dienasgrāmatu, un Vasaris sāka pildīt šo nodomu. Tas bija bīstams pasākums, jo dienasgrāmata kādreiz nejauši varēja nokļūt rektora vai Mazurkovska rokās. Bet draudošās briesmas padarīja daudz interesantāku šo rakstīšanu un kaut cik dažādāku viņu pelēko dzīves tukšību. Savu dienasgrāmatu visbiežāk viņš glabāja «žurku midzenī», aizslēdzamā pārtikas lādē, vienīgajā cik necik drošajā vietā. Paņēmis līdzi, viņš azotē nesa to uz aulu un, piesardzīgi izvilcis un paskatījies apkārt, sāka rakstīt dienas iespaidus. Jaunā klēriķa apvaldītā neapmierinātība, naivā kritika ar taisnošanos, kā arī savu vainu atzīšanu tika slēpta šīs burtnīcas lapās.

XV

Lūk, ko trešā kursa klēriķis Ļuds Vasaris pa vakariem rakstīja savā dienasgrāmatā, kuru glabāja «žurku midzenī», sausiņu lādē.

Sestdiena pirms Pūpolu svētdienas

Paldies dievam, varu brīvāk atvilkt elpu. Mācības beigušās, un mums divas nedēļas ir svētki. Apnicis līdz riebumam. Ne tikai mācību stundas, bet arī visa dzīve kļuvusi briesmīgi garlaicīga. Dienu dienā viens un tas pats. Mēs šeit kļūsim par kaut kādiem automātiem. Un cik maz katrā no mums ir dzīvas sirds vai interesantāku domu. Kādas ir mūsu sarunas un joki it'krcāciju laikā? Labi, ja rodas kādi jokupēteri kā šodien /.ubris un Plikauskis — tad ari muļķojas cauru vakaru, bet pārējie, sastājušies apkārt, lai arī ne labprāt, it kā smejas. Un kur lai paliek, ja nedrīkst nekur iziet no šīs piesmakušās zāles? Kamēr nebija gavēnis, varējām vismaz padziedāt, bet arī dziesmas beidzot apnīk. Retais no maniem draugiem kaut ko lasa. Un nav arī laika. Taču, neskaitot stundu sagatavošanu, kuras šogad grūtas, labam klēriķim vēl jālasa svētie raksti un kāda garīgā grāmata. Tad vēl zvans pēc zvana. Ek, šī kritika! Zinu, ka nav labi, bet cilvēks nevar nociesties nepavaimanājis. Nu, nekas! Svētku laikā atžirgsim.

Pupolu svētdiena

Sī diena mūs nomocījusi. Svinīgajā misā ļoti garš Kristus ciešanu apraksts — labi vēl, ka man korī ir kaut kāda dažādība, bet kā klājas tiem nabadziņiem asistā? Svinīgais dievkalpojums tomēr nesalīdzināmi labāks nekā «Rūgtās asaras» pēc vespe-rēm. Tiešām tirpst kājas no stāvēšanas uz ceļiem. Un pat dziesmas vilkšana ir necilvēcīga! Varbūt arī ātrāk nav iespējams, ja dzied visa baznīca, tomēr tas ir garlaicīgi.

Te tev nu ir klēriķa domas! Ir gan labs klēriķis, kāds sacītu, izlasījis šos vārdus. Ko tad! Ka neesmu pārāk «gaudulīgs» klēriķis, to arī pats zinu. Bet, no otras puses, spriest par cītību un dievbijību no tā, patīk vai nepatīk atklātie un turklāt nogurdinošie dievkalpojumi, nebūtu pareizi. Skaitīt lūgšanas, teikt dievu var tikai koncentrējoties, vientulībā un tikai tad, kad sirds to prasa. Bet atklātās ceremonijas un svinības, man šķiet, ir tikai paviršas parādes, kas prasa daudz uzmanības un iemaņu, nevis koncentrēšanos un sirdi. Ļaudīm tās patīk, varbūt arī modina īstu dievbijību, jo ļaudis reti redz šīs svinības un paši tajās nepiedalās, vienīgi noskatās. Turpretī garīdzniekam tas ir tikai oficiāls pienākums, nevis lūgšana.

Arī šodien redzēju, ka pie pīlāra tajā pašā vietā stāvēja N. Tikai uzsegusi nevis baltu, bet tumšu šalli. Ikreiz, kad ieraugu viņu, es jūtos it kā paaudzies, gribu būt nozīmīgāks, ar kaut ko izcelties, kaut ko paveikt. Bet pēc tam atkal uzmācas skumjas. Ar ko šeit lai izceļas, sēdot seminārā un kaļot morālteolo-ģiju! Un tomēr mēs vēl karosim! . . . Kurš krievu rakstnieks tā izsaucies? Karosim! Kad, ar ko? Vai es zinu... Par savu nākotni tagad nemaz neraizējos ... No likteņa neaizmuksi. Man lemts būt par mācītāju, tad arī būšu! Un gribu būt labs mācītājs. Nekādu apslēptu oportūnistisku vēlēšanos, kā to saka Sereika, manā sirdī nav. Jā, garīgais tēvs nupat konferencē klāstīja, ka pati mūsu atrašanās šeit seminārā jau esot mūsu aicinājuma apliecinājums. Kāpēc no tik liela skolu jaunatnes skaita vienīgi mēs esam šeit nokļuvuši? Tāda bijusi dieva griba. Un, ja ir daži ieklīdeņi, tad līdz iesvētīšanai tos izsijās. Taču Var joka jau sen vairs nav. Un, ja kāds ieklīdenis vēl palicis, tad kāpēc tieši es lai tas būtu? Bet Vārnēns? Arī viņu izsijāja. Lai tad sijā arī mani. Nav nekādu iebildumu, jo es neesmu divkosis. Tomēr pats projām neiešu. Kur galu galā es ietu?

Pirmdiena (Vakardienas turpinājums)

Nerunāsim par to, kur lai eju! Arī tas ir oportūnistisks motīvs. Un vispār nav vērts. Vai man nepatīk seminārs? Daudziem nepatīk. Vai esmu oziņbhj? — vienaldzīgs klēriķis? Lielākā daļa ir tādi. Vismaz neesmu sliktāks par tiem. Nedižodamies varu sacīt, ka man varbūt ir vairāk ideālisma, nodomu un apņēmības strādāt nekā tiem labajiem, dievbijīgajiem grāmatu tārpiem. Pieņemsim, būšu vikārs. Izpildīšu savus pienākumus baznīcā un mājās, apmeklēšu slimniekus, noorganizēšu kādu biedrību, kori, ja būs jaukta draudze, cīnīšos pret poļiem, propagandēšu atturību, presi, varbūt arī varēšu šo to rakstīt. Derīgs darbs arvien radīsies.

Galvenais, izvairīties no žūpības, kāršu spēles un sievietēm. Abas pirmās man it nemaz nepatīk, un esmu pārliecināts, ka tām nepadošos. Kas attiecas uz trešo, taisnība, reizēm pasapņoju, bet neko sevišķu nevaru sev pārmest. Pasapņot — tas vēl nav grēks. Es taču pagaidām neesmu saņēmis nevienu svētību. Galu galā mēdz sacīt, ka varot mīlēt, tikai godīgi. Daudz neticu tam, tomēr domāju, ka viegli var iztikt arī bez tā.

Vispār ar sievietēm viss izbeigts, lai dažādiem Brazģiem nebūtu iespējas izdarīt pārāk plašus secinājumus. Un tomēr žēl! Mums tiešām nodarīts pāri. No sešpadsmit septiņpadsmit gadiem apslāpēt ne tikai sirdi, bet atteikties arī no sapņiem. Lai rekolekcijās un meditācijās stāsta, ko grib, par kaislību apmierināšanas nekrietnību, par cilvēka dzīvniecisko dabu nit. — tas viss mani neaizkustina un nepārliecina. Un kālab šeit kaislības un dzīvnieciskums? Vai tad visi, kas mīl un precas, apmierina vienīgi kaislības un dzīvnieciskās tieksmes? Baznīca taču mīlu vispār neuzskata par grēku.

Bet kāpēc es dumpojos? Nekas ar to nebūs līdzēts. Nav jau arī tik svarīgi. Kaut gan žēl, bet dzīvot un strādāt bez tā varot. Stāsta, pat labāk. Svētais Jānis evaņģēlists tādēļ sasniedzis tādus gudrības kalngalus, ka visu mūžu nodzīvojis šķīstībā. Bet, manuprāt, šeit kaut kas nav kārtībā. Kur galu gala ir šķīstības robeža?

Zaļa ceturtdiena

Lielā nedēļa, it īpaši tās otrā puse, mums ir visgrūtākās dienas gadā. Kā priekšpusdienā, tā pēcpusdienā esam katedrālē. Bet tas nekas. Šeit dievkalpojumi, kaut arī gari, tomēr interesanti. Šodien labi nodziedājām Miserere. Baznīca pustukša — lieliski skan. Taču raudu dziesmas mūsu solistiem lāgā neveicās. Neko šodien nespēju rakstīt. Galva tukša, tukša, tukša ...

Otras lieldienas

Šodien beidzot var atvilkt elpu. Svētki ar visām savām ceremonijām un dziedājumiem tā kā beigušies. Tās taču ir priecīgās lieldienas! Kur ir tie prieki? Vismaz es tos neesmu baudījis. Brīžiem bija interesanti un kaut kāda dažādība, jo nebija ikdienišķi. Bet vai sirdī mājo prieks? Nē. Gluži otrādi, varbūt sarūgtinājums. Svētki nekad mani nav īpaši iepriecinājuši vai nomierinājuši, bet šie it nemaz.

Ai, kā es vēlētos jel reizi izjust īstu reliģisku prieku jeb satraukumu dieva tuvībā! Tas būtu atbalsts, tas būtu spēka avots ilgam laikam, varbūt arī visai dzīvei. Bet nē, ne reizi! Tas mani sāk nomākt, sāk mocīt. It īpaši to jūtu lielajos svētkos, kad, liekas, viss piesātināts ar reliģisko noskaņu, kad paši dievkalpojumi tik nozīmīgi. Un, ja arī ne dievkalpojumi, tad, neskaitot tos, ir brīži, kad, liekas, man būtu jāsadzird dieva balss.

Lūk, arī pagājušo nakti man veselu stundu bija jastav uz ceļiem pie šķirsta. Man patīk šī stāvēšana uz ceļiem. Bija jau pāri pusnaktij. Baznīcā pavisam maz ļaužu. Dziļdomība, klusums. Baznīca pustumša, tikai pie Kristus šķirsta sveču rindas, kuru mirguļojošā gaisma nejauc ne krēslainību, ne dziļdomību. Baznīca slīgst vienos zaļumos, puķēs, šķirsts izgreznots. Stāvēdams uz ceļiem, gaidīju un cerēju, ka beidzot reiz mana sirds šeit ietrīcēsies īstā Kristus klātbūtnes izjūtā un es izbaudīšu dievu skaidrāk nekā no svētā Akvinas Toma pieciem svēttap-* šanas ceļiem, par ko mācījāmies teoloģijā. Sākumā es mēģināju pasīvi ļauties visai apkārtējai noskaņai, mēģināju saplūst ar klusumu, ar pustumsu, ar sveču mirgošanu, ar puķu un zaļumu smaržu. Centos iejusties visā Kristus šķirsta skatā un neaptveramajā šīs nakts noslēpumā. Bet kauns atzīties: es jutu ... ka sāku snaust.

Tad centos ar aktīvu gribas spēku izdarīt ticības aktus. Sāku domāt par Kristus ciešanām, pūlējos spilgti iztēloties visas to šausmas, domāju par bezgalīgo dieva mīlestību pret cilvēkiem, mēģināju atcerēties un uzskatāmi iztēloties visas domas, ko biju dzirdējis rekolekciju, meditāciju un konferenču laikā, tomēr nepanācu gaidīto rezultātu. Paliku vienaldzīgs, kā bijis, ar grūtībām atvairīju blakus domas un skalus, kā arī centos apslāpēt kādu ļaunu pretrunu balsi, kas bija sākusi mosties. Beidzot ņēmos lasīt «Par sekošanu Kristum», šo vislielāko garīgās literatūras šedevru, par kuru, kā stāsta, jūsmojot pat neticīgie cilvēki. Bet arī šeit veltīgi mēģināju iejusties savā lomā un panākt, lai tā kļūst par manu sirdsbalsi. Nē, es lasīju skaistus vārdus, bet tie man bija sveši un salti.

Tā mocīdamies, pavadīju stundu uz ceļiem. Ja var ticēt garīgās dzīves rokasgrāmatām, ar tādiem pūliņiem es daudz izpelnījos dieva priekšā. To pašu māca arī svētais Kempenes Toms. Vai esmu vainīgs, ja mana paša sirds saka, ka tā nebija lūgšana, jo nebija nekādas saistības ar dievu.

Kad es to rakstu, man iešaujas prātā doma par daudzreiz dzirdētajām briesmām, kas apdraudot mācītāja aicinājumu. Tās nākot no sliktām grāmatām, sliktas draudzības, ļauniem cilvēkiem, sievietēm, no dažādiem pasaulīgiem niekiem. Manam aicinājumam vislielākās briesmas, laikam, draud no manis paša: es nejūtu dievu. Viss pārējais varētu būt tikai tā sekas. Padomājis redzu, ka šo trūkumu jūtu kopš iestāšanās seminārā. Kas būs? Varbūt nākamgad dogmatiskā teoloģija izkliedēs manas bažas? Zvana ...

Šodien pēcpusdienā ilgi staigājām. Ir labi aiziet laukos un izklaidēties pēc svētku darba un iespaidiem. Bet laukos vēl ir auksts, vietām saglabājies sniegs, ceļš dubļains, taču klēriķis ir kā kareivis: ej, kur ved, un cauri. Staigāju kopā ar draugu Eiguli. Viņš ir pulciņa biedrs, tāpēc, runājām pavisam vaļsirdīgi. Nenocietos un pastāstīju viņam, kas manī rada bažas, kad sāku vērot savu garīgo dzīvi. Arī viņš runāja to pašu:

— Tu neiekāro kļūt par svēto Kempenes Tomu vai kādu citu mistiķi, kas dievu tieši izjutis savās ekstāzēs. Neprasi pārlieku daudz ne no sevis, ne dieva. Ja ej pie bikts un neslēp grēkus, pieņem svēto vakarēdienu, pārdomā un piekrīti visām ticības patiesībām, tad ar to pietiek. Ar tādām īpašībām būsi labs ierindas mācītājs, bet nokļūt svēto rindās tu laikam arī nepretendē.

— Tu taču esi vienis prātis ar mani, — es sacīju, — ka dienu dienā stāvēt pie altāra un tikai vienaldzīgi izpildīt pienākumu, kā to dara ierēdnis, tas nav izturams!

— Zini, brālīt, — viņš atbildēja, — tavas bažas man pavisam svešas. Es vēl nenoturu dievkalpojumus, tāpēc nezinu, ka tur būs, bet, pieņēmis svēto vakarēdienu, bieži vien jūtu apmierinājumu un garīgu siltumu, bez tam zinu svētā vakarēdiena nozīmi, ticu tam, un nekādas ekstāzes man nav vajadzīgas.

Redzēju, ka būtu veltīgi turpināt strīdu ar viņu un mēģināt pārliecināt, ka es nejūtu ne garīgu siltumu, ne apmierinājumu.

Brīdi gājām klusēdami.

— Zini, ko tev sacīšu, — viņš iesāka, — dzen jo tālāk prom no sevis tādas domas. Tās atņems tev daudz laika, bojās garastāvokli, tirdīs sirdsapziņu, pataisīs par sīkmani, bet nedos nekāda labuma. Tu nebēdā nenieka. Esi labs klēriķis un būsi labs mācītājs. Tikai vairāk strādā. Liekas, tagad neko vairs neraksti?

— Šogad grūts gads, — atbildēju. — Galu galā nezin vai būs kāda jēga manai rakstīšanai. Ne jau man kļūt par dzejnieku . ..

— Ja tagad tu runā no sirds, tad maldies. Ne tikai mēs, tavi draugi, bet arī ļaudis, kas tevi nemaz nepazīst, izlasījuši tavus dzejoļus, saka, ka tev ir talants. To dzirdēju pagājušajās brīvdienās. Tev katrā ziņā jāraksta.

Sie viņa vārdi mani iepriecināja. Jau kopš ziemsvētkiem ne

tikai neesmu mēģinājis rakstīt, bet esmu centies pārliecināt sevi, ka no maniem mēģinājumiem nekas neiznāks. Gribēju turpināt sarunu šinī virzienā un dzirdēt Eiguļa domas.

— Bet kā tev patīk šie dzejoļi? — jautāju viņam. — Saki pavisam vaļsirdīgi, es neapvainošos. Redzi, ka daudz nepretendēju kļūt par dzejnieku.

— Man patīk, — Eigulis atbildēja, — skanīgi, viegli, sirsnīgi. .. tikai, zini, pārāk pesimistiski.

— Citādus toreiz nevarēju uzrakstīt. Un tagad it nemaz nezinu, ko rakstīt. Galu galā saņēmies varbūt kaut ko atrastu, bet, tiklīdz iedomājos, ka esmu klēriķis, negribas, nepatīk.

— Te nu bija! — viņš pārsteigts iesaucās. — Dzejnieks vairs nevar atrast, ko rakstīt! Tik daudz skaistu, cēlu domu iešaujas prātā. Un mūsu ideāli — nacionālie un reliģiskie? Modināt mīlestību pret šiem ideāliem jaunatnes sirdīs! Celt pašpaļāvību, entuziasmu! Ak, ja es spētu dzejot! Skaties, Mai-roņa «Tad sāksim jaunu dziesmu, brāļi» šodien prot gandrīz katrs skolēns. Tā jau skan arī laukos. Rakstīdams, brālīt, iegaumē, ka tavus dzejoļus vispirms lasīs jaunatne, kas gaida cēlas jūtas, skaistas domas un dedzīgu, uzmundrinošu vārdu!

Visu šo mūsu sarunu lieliski atceros un šeit pierakstu, jo uzskatu par diezgan svarīgu. Tiešām, līdz šim ne reizes netiku domājis, kādam jābūt manas dzejas mērķim. Rakstīju tāpat, kas gadījās, — tas viss. Nemaz nedomāju, kas lasīs manus dzejoļus, kādu atbalsi gūs šī lasīšana. Draugs Eigulis man ierosināja jaunus jautājumus, par kuriem jāpadomā. Tiešām, ja mēģinātu rakstīt, ievērojot noteiktas idejas... Ek, zvana!

28. aprīlis

Bija atbraucis tēvs. Atveda sausiņus un visādus citus labumus. Varēšu sarīkot «žurku midzenī» balli. Apciemojuma laikā man visgrūtākais brīdis — kad jālūdz nauda. Un vajag diezgan daudz!... Es redzu, cik grūti tēvam to dot. Ikreiz nopūšas, novaidas par grūtībām saimniecībā, ar drebošiem, darbā sarepējušiem pirkstiem skaita «bumaškas», bet es, gluži kā tāds noziedznieks, neiedrošinos pacelt acis. Labi zinu, ja es nebūtu seminārā, nedabūtu nevienu no šīm «bumaškām» — un nekādi nespētu pārliecināt, ka vajag tik daudz. Bet cerība, ka dēls būs mācītājs, visu padara iespējamu.

Pastāstīja par mājām, kā ari visādus jaunumus par apkaimi. Reiz nejauši braucis caur Klevišķi un sastapis prāvesta radinieci. Ļoti slavējusi bumbierus, ko toreiz pārvedusi, taujājusi par mani, ko rakstot vēstulēs, kā man veicoties mācībās. Lūgusi aizvest sveicienus arī no viņas. Tēvs visu stāstīja kā visparastākos notikumus, bet es sāku just tādu nemieru, ka baidījos pat, vai viņš to nemana. Dīvaini. Kādu laiku par Ļuci nemaz nedomāju, bet, tiklīdz tēvs atgādināja, tūdaļ sāku uztraukties. Agrāk ticēju Petrīlam un domāju, ka viņa ir palaidnīga meiča, bet tagad domāju, ka ne. Tāpat vien straujš, prieka pilns raksturs. Toreiz uz kalniņa viņa bija tik nopietna. Un cik sirsnīgi viņa sacīja šos vārdus: «Neaizmirsti mani, Pavasarīt, es ļoti ilgojos pēc tevis...» Palaidniece neprastu tā pateikt. Bet ko es te sāku sapņot par niekiem! Pietiek! Gana!

1. maijs

Šodien — pavasara svētki. Diena tiešām ļoti jauka. Pēc vakariņām tagad var iet parkā, jo beigušās rekreācijas apnicīgajā un piesmakušajā zālē. Staigājot pa parku, man ienāca prātā dažas atmiņas par agrāko gadu Pirmo Maiju. 1906. gadā mēs, skolēnu pulciņš, 1. Maiju svinējām skaistajos Sešupes krastos. Revolucionārā noskaņa toreiz mums vēl bija ļoti dzīva. Liekas, tikai vakar ģimnāzijas zālē skanēja dedzīgās mītiņa runas un mēs pa logu redzējām kazaku šautenes ar briesmīgiem durkļiem. Uz mums, jaunāko klašu skolēniem, tas viss atstāja neizdzēšamu iespaidu, ko pastiprināja sajūsma un bailes. Apgūlušies skaistajā Sešupes krastā, mēs kavējāmies to dienu atmiņās. Diena bija tikpat silta un saulaina kā šodien. Mēs gulšņājām uz tikko sazēlušā maura un, nevērodami revolucionārās atmiņas, jutāmies apmierināti ar sevi un dzīvi. Tolaik mēs bijām apņēmušies to reformēt un savās vēl bērnišķīgajās balsīs drosmīgi dziedājām revolucionāro Pirmā Maija dziesmu.

Nākamajā gadā vesela virkne notikumu izkliedēja manu revolucionāro noskaņu un beidzot atveda šurp uz semināru. Bet Pirmā Maija dziesma arī šodien vēl skan manās ausīs, arī šodien to vēl protu un dungoju, bet dungodams jūtos mundrāks. Un šodien, lūk, es atrodos to pulkā, kas grib ja arī ne reformēt, tad vismaz labot dzīvi — nevis materiālo, bet garīgo dzīvi, un tas vēl svarīgāk. Šodien šīs reformas un labošanas mērķi un līdzekļus es izprotu daudz labāk nekā toreiz Sešupes krastā. Bet kur šodien palikusi tā apņēmība un sajūsma, kuras tur bija tik daudz? Pirmā Maija dziesma, ko šodien dungoju, modina manī drosmi. Taču šai drosmei semināra mūros nav nekādas jēgas un tā ļoti ātri izgaist! Tomēr manī laikam vēl saglabājusies viņu laiku revolucionārās uguns dzirkstelīte, kas neļauj man galīgi saplūst ar semināra dzīvi.

25. maijs.

Jau pagājis gandrīz vesels mēnesis, kopš bija atbraucis tēvs un atvedis no Ļ.uces sveicienus. Vai Ļ.uce apbūrusi šos sveicienus, ka no tā laika diezgan bieži domāju par viņu! Bet varbūt šeit vainīgs pavasaris? Lūk, arī šodien viņa man neiziet no prāta. Kauns atzīties, ka vakara rekreācijā tīšām devos pastaigāties viens un vairījos, lai kāds nepiebiedrotos, jo gribēju pasapņot par viņu. Ko es sapņoju? Tīros niekus. Kā bērns stāstīju pats sev pasaku, kurai nav nekā kopēja ar īsto dzīvi. Nekad neiedrošinātos par to rakstīt, ja domātu, ka šī dienasgrāmata kādreiz varētu nokļūt jel viena sveša cilvēka rokās. Uzrakstīšu arī šo «pasaku», lai kādreiz pats, sagaidījis vecumdienas, varētu pasmaidīt un atcerēties, cik bērnišķīgs dažkārt esmu bijis.

Tā nu man šķita, ka braucu no semināra uz mājām brīvdienās. Ceļā mūs pārsteidz nakts, debess apmācas, saceļas vējš, un mēs, pagriezušies pa nepareizu ceļu, nomaldāmies. Braucam, bet apvidus kļūst arvien šausmīgāks. Visapkārt nav nevienas uguntiņas, nevienas būdiņas. Jau plosās īsta vētra. Pēkšņi tālumā ieraugām uguni. Pagriežam uz to pusi un drīz sasniedzam lielu muižu. Pie pils neviens mūs nesagaida. Tēvs brauc pie šķūņiem, lai novietotu zirgus, bet es eju uz pili. Durvis atvērtas. Nolieku mēteli un eju tālāk. Ieeju skaistā un gaišā zālē, bet arī šeit nav neviena cilvēka. Pēkšņi manā priekšā atveras durvis, un ieraugu Luci.

— Pavasarītis! — viņa priecīgi iesaucās. — Es tik sen tevi gaidu! Bet jūs esat nosaluši un noguruši. Tālāk nedrīkstiet braukt. Jūs saslimsiet. Jāpārguļ šeit.

Mēs ilgi staigājām pa šo pili, jokojām un tērzējām. Beidzot viņa parāda man sagatavotu istabu un aiziet. Nodzēšu gaismu un skatos pa logu. Negaiss jau pārgājis. No mākoņiem iznirst mēness. Redzu lielisku parku. Plašas koku grupas, pļaviņas un lielas takas. Mēnesnīcā spīd strūklaka un balto marmora skulptūras. Tad redzu, ka parādās Ļuce un pa taku iet pie strūklakas un skulptūrām. Gribu vēl pastaigāties kopā ar Ļuci pa šo brīnišķīgo parku, tāpēc sekoju viņai. Viņa brīnās, ieraudzījusi mani, un reizē kļūst priecīga. Mēs staigājam pa līdzenajām un gaišajām takām, priecājamies par pasakaino mēnesnīcas nakti.

Uzzinu, ka šī muiža piederot viņas mātei. Un viņas māte neesot prāvesta māsa, bet bagāta poļu grāfa meita. Kā viņa nokļuvusi pie prāvesta, nezinot. Tēvocis spiežot viņu precēties ar Brazģi, bet viņa to nemīlot. Tāpēc arī aizbēgusi uz savas mātes muižu. Mēs sasniedzam parka malu, un es ieraugu milzīgu ezeru. Iesēžamies laiviņā un mēnesnīcā gar nolīkušiem vītoliem airējam pa ūdeni, kas mierīgs kā spogulis.

— Pavasarīt, — viņa saka, — vai tu zini, ka es tevi mīlu? Tu atstāj semināru, un mēs šeit būsim laimīgi visu mūžu.

Pēkšņi man šķiet, ka neesmu vairs klēriķis, bet mācītājs. Un šeit no idiles mana fantāzija novirzās uz drāmu un traģēdiju. Mana sirds svārstās starp pienākumu un mīlu ... Es fantazēju tikmēr, kamēr zvans mani aicina uz kapelu vakara lūgšanās.

Un tagad, kad vēl nav pagājusi stunda, es to rakstu, pats smiedamies par sevi. Bet šo sapņojumu laikā tiešām uztraucos, priecājos un skumu. Kā to novērtēt? Vai tādi sapņojumi ir nevainīga bērna rotaļa vai arī rakstura vājība? Un varbūt grēks? Nekā netikumīga tajos nebija. Nepadevos kārdinājumam un nenogrēkojos pret mācītāja (iedomāta) pienākumiem. Tomēr pie bikts pateikšu, ka ļaujos «tukšām domām».

Otrie vasarsvētki

Sajās dienās mums kaut cik vairāk brīva laika. Atcerējies sarunu ar Eiguli par dzeju un rakstīšanu, sadūšojos pamēģināt. Uzrakstīju pāris tādu dzejoļu, kā viņš ierosināja, un parādīju viņam. Eigulis sacīja, ka devis tos lasīt vēl vienam otram, un apgalvoja, ka visiem tie ļoti patikuši. Sereika,kaut arī sakot, ka viņam par lietuviešu literatūru neesot jēgas, tomēr šo dzejoļu skaistās domas vērtējot augstāk nekā kaut kādas mīlas dziesmas vai dabas skaistuma aprakstus. Eigulis apgalvo, ka šie dzejoļi esot piemēroti presei un man ari turpmāk tādi jārakstot. Viņam sevišķi paticis dedzīgais, kā viņš saka, entuziasma pilnais jaunības mudinājums tiekties pēc ideāla, nevērojot nekādus šķēršļus un upurējot visu, pat dzīvību.

Protams, ne jau man spriest par savu dzejoļu vērtību. Zinu vienīgi, kā jutos, kad rakstīju savus agrākos dzejoļus un tagad šos. Man liekas, ka agrāk rakstīdams reizē sapņoju, skumu, nervozēju un uztraucos — un tas man bija ārkārtīgi patīkami, jauki. Tagad tikai domāju, gudroju un strādāju, gluži kā izpildīdams kādu uzdevumu. Tiešām arī pats nezinu, kā tas gadījies, ka dzejoļi esot dedzīgi, entuziasma pilni, bet es, tos rakstīdams un arī tagad lasīdams, nejūtu sevī nekādu dedzību, ne entuziasmu. Man lieķas, tas ir kādas svešas lomas teksts, ko uzrakstīju ar nodomu, lai tas būtu entuziasma pilns. Izrādās, ka izdevies. Bet pirmie dzejoļi man arī tagad ir tuvi un dārgi. Arī tagad, tos lasīdams, krūtīs jūtu tā kā siltumiņu — un, kaut gan dzejoļi, kā saka, ir skumji un pesimistiski, man, tos lasot, ir tīkami un labi. Palūkošu, kā liksies turpmāk. Var jau būt, ka paša domas ir maldīgas.

Kad Ļuds Vasaris pec daudziem gadiem parlapoja savu dienasgrāmatu, viņš ne vienreiz vien domāja:

— Šeit ir manas tagadnes embrijs. Cik daudzi biklie minējumi, kas uzticēti šai burtnīcai, izrādījušies pareizi, cik daudzas nojautas un bažas piepildījušās ar uzviju. Laikam tiešām pastāv kāds cilvēka liktenis jeb kāda nepielūdzama dzīves loģika, no kuras nospraustā ceļa mēs nespējam novirzīties. Mēs it kā izpildām kādu dzīves siloģismu, kura premisas mums kļūst skaidras tikai tad, kad redzam secinājumu un kad nekāda atpakaļceļa vairs nav. Šeit ir manas, jaunā seminārista — klēriķa, domas un jūtas. Šodien tajās lasu savas neveiksmīgās dzīves vienu premisu. Bet vai var man pārmest, kāpēc jau toreiz neizdarīju secinājumu un neatstāju maldīgo ceļu? Jā gan, ja toreiz es būtu zinājis šo lappušu jēgu, kā šodien to zinu. Taču šodien to zinu tikai tāpēc, ka dzīve pavērusi otras premisas neuzminēto atqui — tomēr. Un varbūt tā arī vajadzēja. Varbūt, samaksājis ar savas dzīves labākajiem gadiem, iekšējā cīņā ar sevi izšķiedis labāko daļu radošo spēku, es izpildu kādu man nezināmu likumu, uzstādu jaunu premisu, kuras secinājums šodien man vēl ir noslēpums.

Drīz pēc vasarsvētkiem semināra mierīgo dzīvi satricināja kāds notikums, kas netieši skāra arī Ļudu Vasari. Proti, tuvojoties mācību gada beigām, bija paredzēts dot augstāko sub-diakona svētību vairākiem vecāko kursu audzēkņiem, to vidū arī piektā kursa klēriķim Bronim Radastinam. Viss jau bija sagatavots un izraudzītajiem pēc pāris dienām vajadzēja sākt rekolekciju izpildi, bet kādu pēcpusdienu pēkšņi izplatījās vēsts, ka Radastins ne tikai neesot dabūjis atļauju izpildīt re-kolekcijas, bet vispār tiekot izslēgts no semināra. Gandrīz katru gadu no semināra tika izslēgti vai paši izstājās divi trīs klēriķi — tas nevienam nebija liels pārsteigums. Turpretī padzīt piektā kursa klēriķi un gandrīz no subdiakonāta sliekšņa, kad bīskapa roka tepat jau paceļas pār viņu, tādi gadījumi bija reti. Tas jau bija kaut kas līdzīgs skandālam. Labāk informētie draugi stāstīja, ka rektors gribējis izvairīties no šā skandāla un ieteicis Radastinam pašam izstāties, bet šis ietiepīgais stūrgalvis it kā neesot juties vainīgs un tāpēc ieteikumu noraidījis, bet, kad viņam pavēlējuši vākties prom, pats sacēlis milzīgi traci.

Taisnību sakot, tie draugi, kas labāk pazina Radastinu, izbrīnā par šo izslēgšanu pauda vairāk apmierinātību nekā niknumu vai līdzjūtību. Jau ar otro kursu viņš bija sācis virzīties uz semināra aristokrātu rindām. Viņš bija bagātu vecāku dēls, tāpēc nodrošināts ar līdzekļiem, lai skaisti ģērbtos, labi paēstu un panašķotos ar kārumiem mācību laikā, cik tas bija iespējams semināra sienās, bet brīvlaikā — cik to ļāva apstākļi un piesardzība.

Sutanas un mēteļus viņam šuva labākais drēbnieks pilsētā, bet zābaki viņam bija tik smalkas ādas, ka reizēm, ja ceturtdienas pastaigās nejauši gadījās dubļi vai uznāca lietus, viņš vislielākajās sirdssāpēs iesaucās: «Ai manas giemzas, giemzas, giemzas!»[55] Un šajās vaimanās nebija grūti saklausīt lielības pieskaņu. Radastina draugu pulciņš bija visai ierobežots un veidojās no tādiem pašiem švītiem kā viņš vai arī no pielīdējiem, kas gribēja viņam iztapt. Visi pārējie Radastinam nepatika, viņš skatījās uz tiem no augšas un draudzējās vienīgi tik daudz, cik tas seminārā bija nepieciešams.

Pēdējo brīvdienu laikā Radastins, paredzēdams, ka drīz viņu noliks altāra priekšā subdiakonāta svētības un mūžīgās šķīstības solījuma pieņemšanai, diezgan daudz uzdzīvoja. Ar kādu draugu viņš bija norunājis apmeklēt tuvākās un tālākās draudzes, apciemot pazīstamus vikārus, baznīcas svētkos noorganizēt svinīgas asistas, bet pēc svētkiem viesoties pie sava un citu kursu draugiem klēriķiem. Acīgākie bija ievērojuši, ka Radastins iekārtoja apciemot galvenokārt tos draugus, kam ir skaistas māsas un kur ļaudis laipnāki. Tobrīd neviens par to neuztraucās: ieminējās, ka baznīckundziņi esot jautri, un tas ir viss. Tomēr semināra vadība acīm redzot to novērtēja citādi, bet varbūt arī sadabūja kādu nozīmīgāku faktu, ka tik kategoriski, varētu pat sacīt, pašā deguna priekšā, aizcirta Radas-tinam duivis uz mācītāja kārtu.

Bet ar to vēl nebija noslēdzies šis skandalozais notikums. Kad vainīgais bija atstājis semināra sienas, rektors nikns kā pūķis sirdīgi gāja pa gaiteni, dārdoši klepoja, sita durvis, apmeklēdams istabas un aulas, un ar asu skatienu urbās katrā, bet it sevišķi bijušajos Radastina draugos. Tie pēkšņi kļuva pazemīgi, kautrīgi un lēni kā jēriņi. Tāds sasprindzināts stāvoklis turpinājās pāris nedēļu. Un tad rektors, reiz ieradies labas uzvedības stundā, sāka runāt:

— Pirms pāris nedēļām jūs laikam ļoti pārsteidza, bet varbūt arī satrauca kāda jūsu drauga izslēgšana. Jūs zināt, ka izslēgtais draugs jau gatavojās pieņemt subdiakonāta svētību. Tomēr dieva viszinība, kas īpašā kārtā rūpējas par savas baznīcas kalpiem, nāca talkā mums, semināra vadītājiem, un izlaboja to, ko mēs aiz savas cilvēciskās vājības, nevērības un nezināšanas būtu nodarījuši. Gandrīz pēdējā mirklī mēs saņēmām neapstrīdamus pierādījumus, ka minētais jūsu draugs nebija to pelnījis, lai ietu pie dieva altāra, un mūsu svētais pienākums bija viņu tur nelaist. Līdz šim es nevarēju paskaidrot jums šīs mūsu stingrās rīcības motīvus, jo neuzskatīju, ka man būtu tiesības atklāti runāt par intīmām lietām, kas skar svešu personu. Bet, lai jūs būtu pārliecināti par mūsu rīcības pareizību un arī brīdināti, kādas briesmas draud jums pašiem, ar tās pašas dieva viszinības gādību, lūk, mūsu rokās nokļuvis kāds dokuments, ko es šeit nolasīšu.

Te rektors izņēma no kabatas papīra lapiņu un pārmainīja brilles. Lielajā, stāvgrūdām pārpildītajā auditorijā valdīja tāds

klusums, ka ikviens skaidri dzirdēja, kā atlokot iečaukstējās papīra lapiņa un nograbēja rektora briļļu futrālis. Klēriķis Vasaris sēdēja gluži kā pamiris un gaidīja, ka tagad dabūs d/.irdēt kaut ko ārkārtīgi nepatīkamu. Kasaitis, kas bija apsēdies blakus, iegrūda Ļudam dunku sānos, un viņam no tās pārskrēja tirpas, it kā nupat sāktu lasīt nezin ko tādu, kas ļoti tuvu skar viņu pašu.

Rektors, pārmainījis brilles, parādīja auditorijai lapiņu un, uzsvērdams katru vārdu, sacīja:

— Tā ir Radastina vēstule, rakstīta kādam no jums, kas šeit sēž šinī auditorijā un dzird manus vārdus. Kam tieši, es neteikšu ne atklāti, ne privāti. 5ī vēstule vēl nebija sasniegusi adresātu un to sasniegs tikai tagad, kad nolasīšu. Mēs nolēmām vēl atstāt viņu seminārā un pārbaudīt, it sevišķi tāpēc, ka šī vēstule varēja būt domāta ne viņam vien ... Tāpēc šie mani vārdi viņam un citiem lai ir atklāts, kaut arī vārdā nenosaukts brīdinājums, ka tūdaļ jāmet pie malas visādas garīdzniekam nepiedienīgas iepazīšanās un draudzības, jo tagad mēs būsim divtik modri, kamēr ļaunums netiks izrauts ar saknēm. Bet nu paklausieties, ko raksta mācītāja kārtas kandidāts:

«Dārgais draugs!

Raugi, jau beidzas otrā nedēļa, kopš atvadījos no semināra. Tu domā, ka ļoti nožēloju? Nekā tamlīdzīga. Protams, pēc no-tupēšanas siltā ligzdiņā nebija patīkami, kad, padzītam kā sunim, nācās cilpot nezināmā pasaulē. Bet, kā redzi, neesmu pazudis un spļauju bārdā visiem jūsu rektoriem un vicerekto-riem. Tagad, ja arī mani lūgtu atgriezties tajā cietumā, ne par kādu naudu vairs neatgrieztos. Tomēr būtu interesanti dzirdēt, par ko viņi galu galā mani padzinuši. Ja dabūsi zināt, katrā ziņā atraksti. Rektors man noskaitīja garu garo sprediķi, sarunāja daudz visādu blēņu, it kā mana uzvedība pēdējo brīvdienu laikā bijusi nelādzīga un pat grēcīga, tomēr neko konkrētu nepateica. Kad es to jautāju, viņš nozīmīgi sacīja: par ko, tu pats zini, ja tavā sirdsapziņā vēl ir dzīva kaut kripata grēka apziņas. Kas ir manā sirdsapziņā, tā mana darīšana. Tikai es domāju, ka viņi nekādā gadījumā to nevarēja uzzināt, kaut arī viņiem ir lieliski spiegi. Vislielākais, ko viņi varēja izdibināt, ir incidents muiželē, par kuru Tev stāstīju. Varēja apsūdzēt tās jaunkundzes kavalieris, kas pamatīgi dabūja pa degunu. Vai

es vainīgs, ja viņa līgava pati kārās kaklā? Kas attiecas uz pāris dēkām, kuras tiešām bija warte grzechu»\ tad visas to pēdas aizputinātas, un tāpēc esmu gluži mierīgs. Tagad, protams, tam visam nav nozīmes, bet mani tas tomēr interesē. Tā sakot intriģē. Ja tu, cilvēks, to zināsi, būsi vairāk nodrošinājies ar pieredzi. Es jau Tev sacīju, ka nesūdzos par savu likteni. Esmu dabūjis ciešamu vietu — par to rakstīšu vēlāk, bet dzīvi varu baudīt, cik uziet. Mācītājam, protams, arī netrūkst iespēju, tomēr ārkārtīgi daudz neērtību: slēpies, baidies, liekuļo — ne šis, ne tas. Un, brālīt, kādas meitenes ir pasaulē! Tās nav jūsējās lupatas! Skaistas, inteliģentas un traki drošas! Bet nekaitināšu vairs Tevi ar viņu aprakstu, jo pavisam nopietni var uzmākties kārdinājums, taču Tu joprojām vēl esi godīgs zēns. Nu, paliec sveiks! Raksti, ko tenko par mani un kas citādi jauns.

Tavs Bronis.»

Rektors atkal pārmainīja brilles un brītiņu klusi skatījās uz klēriķiem. Efekts bija neaprakstāms. Šīs vēstules nekaunīgais cinisms vienus nomāca, citus nokaunināja, trešos nobiedēja. Ne viens vien ar šausmām domāja, ka vēstule varēja būt adresēta viņam. Vēl vairāk bija tādu, kas paši brīvlaikā tā vai citādi nogrēkojušies, it īpaši no rektora redzes viedokļa. Daudziem tagad pavisam nevainīgas lietas sāka grimt pārkāpuma ēnā. Pat skeptiķis Kasaitis, kas bija radis visu uzņemt vienaldzīgi, tagad jutās gluži kā nokļuvis ļoti nopietna jautājuma priekšā. Jonelaitis un Sereika baidījās, ka priekšniecība neuzož arī viņu pulciņa pēdas, jo pēc tamlīdzīgiem atgadījumiem tā kļuva ļoti uzmanīga un rosīga, bet sūdzību un nodevību skaits ievērojami pieauga.

Vasaris jutās galīgi sagrauzts. Daži šīs briesmīgās vēstules vārdi it kā apsūdzēja arī viņu pašu. Ļudam likās, ka Petrīla noteikti domā par viņu un Ļuci. Viņš jau bija gatavs tepat nosodīt sevi un gaidīja, ko vēl sacīs rektors.

Bet rektors aiz satraukuma drebošajā rokā turēja vēstuli un turpināja:

— Tad re, ko raksta tas, kas visiem jums stāstīja, ka tiekot netaisnīgi izslēgts no semināra. Es domāju, ka tagad jūs pietiekami izprotat šīs izslēgšanas motīvus. Bet kāds ir galvenais šī [56] nelaimīgā klēriķa pagrimuma cēlonis? Tā ir viņa aizraušanās ar laicīgo dzīvi, nevairīšanās no bīstamas iepazīšanās, it īpaši ar otra dzimuma personām.

Līdz stundas beigām rektors stāstīja viņiem par briesmām, kādas draud no tādas iepazīšanās, par garīdzniekam nepieciešamajiem tikumiem un par to, kā viņiem jāizturas tuvējo brīvdienu laikā. Brīdināja, rāja un biedēja, ja kāds jūtas vainīgs, lai labojas vai arī pats aiziet no šiem mūriem, jo vēlāk pret tādu nebūšot nekādas žēlastības.

Sī vēstule dažas dienas bija klēriķu galvenais sarunu temats. Visi nosodīja to un tās autoru. Tikai viens otrs no bijušajiem Radastina draugiem pusvārdos piebilda, ka Radastins šajā vēstulē stipri pārspīlējis savas gaitas un it kā pats sevi pat noķengājis, gribēdams draugu acīs izlikties varens vīrs. Viņam bieži esot paticis tā rīkoties. Tādi izskaidrojumi kaut cik atjaunoja Radastina labo slavu vismaz to klēriķu acīs, kas nebija pārāk sīkumaini.

— Nu, liela lieta! — reiz sacīja Kasaitis, pastaigādamies kopā ar Vasari. — Pieķēra klēriķi un sacēla visbriesmīgāko traci, bet, ja mācītāji pastrādā ne tādas vien lietas, tad ne čiku ne grabu!

— Labāk nepūlies attaisnot! — Vasaris nepiekrita. — Slikti klēriķi tāpēc arī jāizslēdz, lai nebūtu sliktu mācītāju.

— Tas neko nenozīmē, — Kasaitis strīdējās. — Kamēr mēs atrodamies seminārā, neviens un neko nespēs izpravietot, kādi mācītāji mēs būsim.

— Tad tu domā, ka Radastinam vajadzēja dot svētību?

— Es neko nedomāju. Tikai jautāju un šaubos, vai viss šis notikums bija tāda trokšņa vērts.

Bet Vasarim dziļi sirdī iespiedās gan Radastina padzīšana, gan šīs padzīšanas iemesli, gan rektora vārdi. So iespaidu bieži atsvaidzināja arī garīgais tēvs, kas konferenču un meditāciju laikā turpināja attīstīt rektora domas, iztēlodams tās reliģiskā nokrāsā, nostādīdams savus klausītājus dieva acu priekšā un parādīdams viņiem ne tikai šīs, bet arī mūžīgās dzīvošanas perspektīvas. Bieži pēc tādām pārdomām Ļuds kaunējās pat atcerēties, ka viņš sēdējis ar Ļ.uci uz kalniņa jeb sapņojis par viņu visādas blēņas. Viņš no visas sirds stingri bija apņēmies pārtraukt šo bīstamo pazīšanos.

Šeit nāca klāt vēl kāds jauns apstāklis. Proti, priekšniecība bija nolēmusi un bīskaps apstiprinājis, ka visam trešajam kur-

Sam jādod četras zemākās svētības. Zemākajām svētībām praktiskajā dzīvē nebija nekādas nozīmes, jo tās ne ar kādiem solījumiem vēl neierobežoja jauno levitu. Viņš vēl varēja brīvi kļūt par laicīgo un precēties. Seminārā visi labi zināja teicienu, ka quaituor minor es ducunt uxores^57, un jokodami bieži to atkārtoja. Tomēr teorētiski un pēc tradīcijas šīs svētības jau ievadīja garīdznieku kārtā, pat deva dažas privilēģijas. Tāpēc ari, lai sagatavotos šīm svētībām, klēriķiem uzlika rekolekcijas un ieteica izdarīt grēksūdzi par visu dzīvi.

Šo rekolekciju laikā klēriķis Vasaris atkal iegrima sevī, atkal veltīgi gaidīja reliģiozo gara pacilātību un atkal mierināja sevi ar autoritātu izteicieniem un nākotnes cerībām. Saņemt svētību viņš gāja ar vislabākajiem nodomiem, jo, kā viņam tagad likās, savu galveno vājību — bīstamo pazīšanos ar «cita dzimuma personu» — viņš uzskatīja par pārvarētu.

Taču pati svētība pagāja pavisam nenozīmīgi un neatstāja nekādu iespaidu. Viņi nostājās pa divi presbiterijā altāra priekšā, sekoja attiecīgs aizlūgums, tad pēc kārtas gāja pie bīskapa, saņēma tā svētību, ļāva nocirpt no pakauša matu kušķīti un izpildīja zināmas darbības, kas baznīcas tradīcijās iemantojušas simbolisku nozīmi: pieskārās ampulām, kūpināja, skandināja zvaniņu un grozīja slēdzeni ģērbkambara durvīs. Šīs darbības bija svētību jautrā puse. Viņi vēroja, kā kurš skandina zvaniņu un groza slēdzeni, reizēm nespēdami valdīt smaidu par drauga sejas izteiksmi vai dīvaini izpildīto darbību.

Kad viņi atgriezās no svētībām, bija visu uzmanības centrā, tāpat kā nozīmīgajā sutanas uzģērbšanas dienā. Vecākie un jaunākie biedri apsveica viņus un atkal dalīja svētbildes, lai atcerētos quattuor minorum ordinum saņemšanas dienu. Tad viņi lūdza kādu vecāko draugu, lai pirmo reizi izskuj tonzūru. Šis darbs nebija viegls un prasīja zināmu pieredzi. Seminārā bija daži tonzūru skūšanas speciālisti, kas izskuva tās ne par augstu, ne par zemu, ne uz labo, ne kreiso pusi, ne pārāk lielas, ne pārāk mazas un nevainojami apaļas, bet tas bija ļoti svarīgi. Visbiežāk uz pakauša mazliet nocirpa matus, tad uzlika sudraba rubli un ar zīmuli apvilka nākamās tonzūras — garīdznieka kārtas zīmes robežas.

Katrs priecājās par savu tonzūru, jo juta, ka semināra hierarhijā ticis vienu kāpienu augstāk un spēris svarīgu soli ceļā pie dieva altāra. Turpmākās subdiakonāta svētības galīgi izlems viņu nākotni, atšķirs no pasaules un uzliks šķīstības solījumu uz visu mūžu.

Tajā pašā vakarā klēriķis Jonelaitis parkā sastapa Vasari un pastāstīja, ka saņēmis vēstuli no Vārnēnā.

— Labi, ka viņš to adresēja nevis tieši uz semināru, bet kādam pazīstamam mācītājam, kas man to iedeva. Droši vien, vēstuli būtu uzplēsuši. Bet tajā ir runa par tevi. Tomēr Vārnēns ir piesardzīgs. Bīstamas vēstules viņš neadresē uz semināru.

— Ko tad raksta Vārnēns?

— Raksta, ka lasījis tavus pēdējos dzejoļus. Saka, ka dzejošana kļuvusi izkoptāka, bet paši dzejoļi pavēsi, lai gan tajos arī daudz patosa.

— Kāda patosa? — Vasaris nesaprata.

Taču neko lielu nevarēja paskaidrot arī Jonelaitis.

— Viņš laikam gribēja sacīt — svinīguma, entuziasma.

— Ja tā, tad būtu ļoti labi. Arī Maironis tā raksta. Reiz šajā jautājumā runāju ar Eiguli. Viņš mani mudināja tikai tā vien rakstīt.

— Man arī patīk tavi pēdējie dzejoļi. Raksti vien, un cauril — priekšsēdētājs uzmundrināja viņu.

Varņēna vēstulē izteiktās domas par Vasara dzejoļu «vēso patosu» tā arī palika nesaprastas. Un tā savas literārās darbības pašā sākumā, varētu sacīt, jau pirmajos mēģinājumos, viņš nokļuva uz bīstama sēkļa — ideoloģisku aicinājumu un šķietami cēlu, bet patiesībā seklu un novazātu domu vārsmošanas. Seminārs Vasara talantam, kas tikko modās, nekādu citu materiālu nesniedza. Viņa īstā dvēseles dzīve ar sapņiem un ilgām bija pretrunā viņa — klēriķa dzīves veidam, un viņš centās to apvaldīt, atteikties no tā un aizmirst to. No dabas viņu šķīra tā paša semināra mūri un tajos nostiprinājies sentimentāli abstraktais dabas traktējums. Bet seminārā sludināto ideoloģiju, pareizāk sakot, teoriju, pārvērst dzīvu domu un jūtu piesātinātā gudrībā viņš neiespēja un nevarēja iespēt. Tam viņš bija par jaunu, bet varbūt arī vispār uz to netiecās. Tāpēc viņš ar savu intuīciju pavisam pareizi sāka nojaust, ka, ejot pa semināra norādītajiem ceļiem, viņam jāatsakās ne tikai no pasaules tukšībām, ne tikai no mīlas un sievietes, bet arī no viņam tik vilinošās dzejnieka daiļrades.

Saņēmis četras zemākās svētības un izskuvis tonzūru, klēriķis

Vasaris spēra soli tuvāk pie dieva altāra un soli tālāk no dzejnieka ceļa. Paradoksāls un traģisks dzīves uzdevumu ceļš: dievs viņam dāvājis dzejnieka dvēseli. Viņš gāja kalpot dievam un tāpēc bija spiests iznīcināt sevī dieva dāvanu.

Pēdējā svētdienā pirms brīvlaika viņš katedrālē redzēja savu Nezināmo. Aiz nejaušas mirkļu sagadīšanās saule, kas iespīdēja caur katedrāles vitrāžu, apbēra viņu ar dažādu krāsu staru kūļiem, un Vasarim viņa izskatījās gluži kā vīzija, kas pavisam zaudējusi šīs zemes sievietes realitāti. Viņš skatījās uz to un nejuta sirdsapziņas pārmetumus par šiem skatieniem. Gatavodamies savām grēksūdzēm, viņš ne reizi to neredzēja savu grēku ēnā. Viņš cīnījās Ļuces dēļ un bija apņēmies atsacīties no viņas. Bet no šīs viņš neatsacīsies nekad.

Un, ja kāds viņam būtu teicis, ka šī ir iemesls, bet tā tikai sekas, ka šī ir avots, bet tā tikai mazs strautiņš, ka šī ir būtība, bet tā tikai viens no tūkstoš veidiem — un, kamēr viņš neatsacīsies no šīs, tikmēr būs veltīga tās noliegšana, nezin vai viņš būtu noticējis? Un, ja būtu noticējis, vai tādā gadījumā dotos pie dieva altāriem?

XVII

Reiz pirms pašām brīvdienām klēriķis Jonelaitis aicināja Vasari pastaigāties parkā un solījās pastāstīt par kādu nodomu.

— Tu esi dzejnieks, — viņš sacīja Vasarim, — tev vajadzīgi jauni iespaidi. Tu nekur neesi bijis un neko neesi redzējis. Šogad manas pēdējās brīvdienas. Brauksim uz Viļņu. Pa ceļam apstāsimies Kaunā, bet, dodoties atpakaļ, iegriezīsimies Trakos. Redzēsim daudz slavenu vēsturisku vietu. Mani tas interesē kā vēstures cienītāju, bet tevī modinās daudz domu un jūtu. Iegūsi jaunus iespaidus un tematus dzejoļiem.

Sis priekšlikums Vasarī izraisīja īstu entuziasmu. Ceļot uz Viļņu! Viņam, kas vēl nekad nebija redzējis vilcienu! Apmeklēt Trakus, turienes ezeru un pili, ko tik skanīgi apdziedājis Maironis! Redzēt Ģedimina kalnu, Ausmas Vārtus un daudzas citas vietas šajā lielajā pilsētā! Par tādu prieku Ļuds nebija pat sapņojis. Viņi norunāja divas nedēļas pavadīt savās dzimtajās mājās, tad Vasaris ieradīsies pie Jonelaiša, un abi tūdaļ uzsāks ceļojumu.

Braukdams no semināra uz mājām, Vasaris savā fantāzijā iztēlojās brīnumainas šā ceļojuma ainas un piedzīvojumus. Nākamās laimes loks šajās divās gaidu nedēļās pletās plašumā un ieskāva sevī Ģudu pašu un ne tikai viņu vien: no atmiņu un dvēseles dzīlēm sapņojumu stundās viņam atkal sāka iznirt skaistās kaimiņienes tēls.

Atgriezies dzimtajā pusē, viņš jau ar pirmo dienu sāka apmeklēt Ausmas kalniņu. Pagājušās vasaras atmiņas, domas un jūtas šeit sastapa viņu kā sengaidītu ciemiņu. Viņa ilgu pilnais skatiens klejoja tālā apvāršņa plašumos, pāri laukiem, kokiem un māju puduriem, tur, zilgmē tītajā malā, kur stiepās šaura silu josta un aiz birztalas slējās nezināma novada koki un pilis.

Kādā klusā vakarā viņš, kā parasti, sēdēja kalniņā un skatījās saules rietā. Pagājušās vasaras atmiņas tovakar viņā atdzīvojās ārkārtīgi spilgti. Ļuces pēdējais apciemojums un šeit kopā pavadītais brītiņš aizkustināja tāpat kā toreiz. Bet viņa ausīs nemitīgi skanēja mīļa, sirsnīga balss: «Neaizmirsti mani, Pavasa-rīt, es ļoti ilgojos pēc tevis...»

Tad viņam likās, ka abi traucas ar trokšņainu vilcienu svešu cilvēku pūlī, tad, ka slāv Ģedimina kalnā un jūsmo par Viļņu, tad, ka iras pa Traku ezera viļņiem un staigā pa Pils salas drupām.

Bet pēkšņi viņš atcerējās Radastina vēstuli, rektora vārdus, savas svētības, tonzūru un apņēmību visu izbeigt. Sapņi pajuka, skumju vilnis ieplūda sirdī, un viņš ieraudzīja, ka rietumos saules vietā peld tikai daži sarkani mākonīši. Pa labi noslēpumaini melnoja birztaliņa, bet dienvidos jau sāka celties bālgana migla.

— Laiks uz mājām ... — viņš sev sacīja, dodamies lejā no kalniņa. — Un visi šie mani sapņi — tīrās blēņas. Beidzot reiz jāatradinās no tām. Ja beigas, tad beigas. Braukšu uz Viļņu, tad apciemošu draugus, — visu brīvlaiku nebūšu mājās. Aizbraukt uz Klevišķi nebūs ne iespējas, ne laika. Atgriezīšos tikai brīvlaika pēdējā nedēļā. Šogad viņa laikam neatbrauks pēc bumbieriem. Tad gan iznāktu ne šis, ne tas. Noteikti neatbrauks: viņa ir lepna un atriebīga ...

Tā ceļojums uz Viļņu tika izraudzīts kā vislabākais līdzeklis, lai izbeigtu šo bīstamo pazīšanos. Līdz nākamajam brīvlaikam būs pagājuši divi prombūtnes gadi. Tajā laikā daudz kas būs aizmirsts. Varbūt Ļuce apprecēsies, pārcelsies uz citurieni, un nekādas briesmas viņam vairs nedraudēs.

Divas nedēļas paskrēja ātri, un klēriķis Ģuds devās pie Jone-laiša. Viss veicās lieliski. Izrādījās, ka Jonelaitis pierunājis braukt līdzi arī Kasaiti, kas ieradās pie viņa tajā pašā dienā, kad Vasaris.

— Nu, puiši, — vecākais draugs viņiem sacīja, — ekskursijā jau nu mēs aizbrauksim — un diezgan labā ... Bet ko sacīs rektors, ja dabūs zināt? Ceļojumi taču garīdzniekiem nav ieteicami: qui saepe peregrinantur, raro sanctificantur^58. Lai neiznāktu arī mums tā kā Radastinam.

— Ne jau nu mēs braucam meitās! — iesaucās Kasaitis, kam reizēm patika spēcīgi izteicieni.

— Mēs taču bieži neceļojam, — Vasaris piemetināja. — Es vispār pirmo reizi sēdīšos vilcienā.

Arī Jonelaitis nomierinājās.

— Galu galā, ja kaut ko sacīs, paskaidrosim, ka nodomājām apmeklēt Ausmas Vārtu brīnumdarītāju dievmāti. Tie nebūs meli, kaut arī tikai puse taisnības.

Pāris dienas paciemojušies pie Jonelaiša, kādā jaukā rītā viņi visi trīs jau sēdēja vilcienā un traucās Kaunas virzienā. Viņu oma bija lieliska. Viņi jutās ka putni, kas izmukuši no būra. Sevišķi jūsmoja Vasaris, kas, neskaitot parasto ceļojuma prieku, juta tajā arī savu morālisko varoņdarbu — izvairīties no bīstamās tikšanās ar Klevišķa prāvesta radinieci.

Jonelaitis, kas ne vienreiz vien jau bija braucis ar vilcienu un vairāk pieredzējis, stāstīja viņiem dažādus notikumus. Arī šeit runa skāra sievietes. Vilcienos tās gadoties dažādas, it īpaši sveštautietes. Tās esot ārkārtīgi pārdrošas. Rodoties nekauņas, kas, laikam gribēdamas paņirgāties par garīdznieku, izturoties tā, it kā viņa tur nemaz nebūtu. Šeit Jonelaitis pastāstīja par gadījumu, kad reiz vienā kupejā sēdējis viņš un kaut kādas divas kundzes. Viena no tām, attaisīdama limonādes pudeli, apslacījusi savu draudzeni. Tad šī, it kā gribēdama nopurināt lāses, sākusi tik augsti celt brunčus, ka viņam bijis jāizskrien no kupejas gaitenī. Viņu pavadījuši jautri abu nekauņu smiekli.

— Laikam gribēja mani dabūt prom no kupejas, tāpēc arī ķērās pie tik dīvaina līdzekļa, — Jonelaitis nobeidza savu stāstu.

— Nedomāju; tu taču viņām neko nekaitēji, — Vasaris šaubījās.

— Ir cilvēki, kuriem nekad nav patīkami redzēt mācītāju, un lie allaž cenšas tikt vaļā no viņa. Valkādams sutanu, brālīt, tu ne vienreiz vien tiksi atšķirts no cilvēkiem un dzīves bez jebkāda cita iemesla un vainas.

Sie jonelaiša vārdi pārsteidza Vasari. Viņš vēl nekad nebija domājis par to, ka mācītāju kāds varētu neieredzēt tāpēc vien, ka viņš mācītājs. Tas Vasarim likās ļoti sāpīgi, aizvainojoši un netaisnīgi. Un viņam bija patīkami, ka kupejā nav neviena sveša cilvēka. Vasaris jau bija noskaņots turēt aizdomās katru svešinieku, ka tas vairās vai grib tikt vaļā no viņa.

Ceļojums no Kaunas līdz Vilnai viņiem bija vēl interesantāks. kaut arī ne tik ērts. Vilcienā bija daudz cilvēku, un viņi nevarēja brīvi izteikt savas domas un iespaidus. Vasaris gandrīz visu laiku stāvēja gaitenī pie loga un vēroja, kā viņam garām slīd ainavas. Viņa domas, tāpat kā viņa skatiens, slīdēja no vieniem priekšmetiem uz citiem, viņš ļāvās monotonās dunoņas aijām, un nekādas tuvākas rūpes neaizēnoja viņa sākotnējo noskaņojumu. Viņš allaž bija jūtīgs pret lielu klajumu un plašumu iepaidiem, tāpēc ar visu savu dvēseli baudīja un priecājās, ka tagad ir iespēja tvert šos īsti reālos un lielos plašumus. Pēc semināra režīma, pēc fiziskās un morāliskās šaurības, tagad pieredzētā lielo plašumu izjūta modināja ne tikai diženuma un brīvības, bet arī izturības un pretspara jūtas. Vērojot sirdi pacilājošo ātrumu, redzot, kā trauc atpakaļ telegrāfa stabi, kā cits aiz cita mirgo koki, kā mijas tālas saimniecības un pauguri, auga viņa gars, kļuva drosmīgākas vēlēšanās un spēcīgāki viņam vēl nezināmu spēku krājumi, kas tikko sākuši raisīties.

Viņi iebrauca Viļņā jau vakarā. Nervozā rosība stacijā un lielās pilsētas gars jau pašā sākumā viņos radīja nemieru. Nesdami savas ceļa somiņas, viņi kājām devās gar klaigājošu ormaņu rindām Ausmas Vārtu virzienā. Tuvodamies brīnumainajai vietai, viņi jau iztālēm noņēma cepures, bet, sasnieguši vārtu arku, jutās mistiskas godbijības un baiļu pārņemti. Paskatījušies atpakaļ, viņi augšā ieraudzīja mazu kapliču un sarkani spīguļojošu eļļas lampu, gar sienām cilvēki rindās bija nometušies uz ceļiem — arī viņi visi trīs nometās ceļos, lai noskaitītu lūgšanu brīnumdarītājai Lietuvas dievmātei. Iela šeit bija bruģēta ar koka klučiem, tāpēc ne kājnieki, ne braucēji nesacēla nekādu troksni. Visi, kas vien šeit nokļuva, gāja šai vietai garām klusi un bez galvas segām. Laikam ne viens vien bija dzirdējis šaušalīgas leģendas, kā dievs dažkārt sodījis tos, kas šeit neesot parādījuši godu tā mātei: kādam vācietim triecis galvu pret sienu, kādam ebrejam pagriezis seju uz mugurpusi, bet kādam negodīgam katolim atņēmis redzi, jo tas skatījies svētbildē un smējies.

Viņi noīrēja istabu kādā viesnīcā, kur parasti, kā sacīja Jo-nelaitis, apmetoties mācītāji. Pēc vakariņām viņi vēl paklaiņoja pa pilsētu, un, kad atgriezās savā istabā uz guļu, jau bija diezgan vēls. Viņi jutās noguruši, bet apmierināti ar savu ceļojumu un pirmajiem Vilnas iespaidiem. Apgūlušies viņi vēl ilgi runāja un sprieda par rītdienas plāniem.

Nākamajā dienā viņi apmeklēja daudzas ievērojamas vietas Viļņā. Neviens no viņiem nespēja pienācīgi novērtēt šo vietu nozīmi lietuviešu tautas dzīvē, bet patriotisma jūtas un apziņa, ka viņi apmeklē savas tautas diženības šūpuli, savas zemes kultūras centru, aizstāja viņiem teorētisko zināšanu un zinātniskā vērtējuma trūkumu. Viņi lepojās ar šīs pilsētas skaistumu, slavu un lielumu, bet reizē arī skuma, ka tik maz tajā manāma dzīva lietuviešu tautas izpausme.

Apmeklēdami skaistās Viļņas baznīcas, viņi visur redzēja svešus uzrakstus un dzirdēja svešu valodu. Viņi labi zināja, kāda loma šā novada pārpoļošanā bijusi skaisto baznīcu pārstāvjiem un to lietotajiem dieva vārda sludināšanas paņēmieniem. Viņi ar sarūgtinājumu domāja, ka katoļu ticība Lietuvā izplatījusies, iznīcinādama lietuviešu valodu, kultūru un brīvību. Arī semināra mūros līdz viņiem bija nonākušas atbalsis par asiņainajām sadursmēm šā novada baznīcās, cīnoties par tiesībām teikt dievu sentēvu valodā. Viņi zināja, ka šeit netika piedoti grēki tiem, kas pie bikts tos izsūdzēja lietuviešu valodā. Viņi bija lasījuši lietuviešu sastādīto memoriālu pāvestam un tajā ierakstītus tā dēvētos traģikomiskos pātarus, kurus poliski skaitīja lauku ļaudis, kas nesaprata nevienu teikumu šajā valodā. Ļoti daudz netaisnību un pārestību atcerējās šie jaunie klēriķi, tāpat kā ikviens lietuvietis, kas staigāja pa Viļņas akmeņiem un kāpa pār tās baznīcu sliekšņiem! Un cik sāpīgi paradoksi! Viņi apmeklēja katedrāli, kuras pagrabā saglabājušās pirms vairākiem gadsimtiem šeit bijušās svētnīcas altāra pēdas, kuras kriptās atdusas Vitauta Lielā pīšļi.

— Un no šejienes, — sacīja klēriķis Jonelaitis, rādīdams bīskapu pili, — nāk apkārtraksti un dekrēti, kas izskauž lietuviešu «pagānu» valodu un ar asiņainām sadursmēm grib padzīt to no baznīcām.

— Seminārā mums iepotē aklu paklausību, bet pēc tam pataisa par savas politikas ieročiem. Laikam taču tādi bīskapi, kādi sēdējuši šeit, nekur citur pasaulē nav redzēti, — uztraucās pat flegmatiskais Kasaitis.

Pēcpusdienā viņi uzkāpa Ģedimina kalnā. Pamestais un ap-drupušais pils tornis skuma, vērdamies uz lejā pieplakušās katedrāles jumtiem un Lietuvas zemes spēka izaudzēto Ģedimina pilsētu. Pūta vējš, pie debess peldēja palsi mākoņi, tālās pilsētas nomales grima zilgā miglājā un fabriku dūmos. Cik tuva un lietuviska izskatījās šī pilsētas ainava, ko sedza dūmakaina debess, ieskāva pašu zemes lauki, pakalni un meži! Šeit, uz šī kalna, nebija svešu cilvēku un Svešas valodas. Pie Ģedimina pils torņa ikviens lietuvietis ar visu savu sirdi jūt, ka Viļņa ir da]a viņa visdārgākās mantas.

Veselas četras dienas viņi uzturējās Viļņā un apskatīja visu, kas viņiem likās interesants un bija pieejams. Pēdējā vakarā viņi, atgriezušies savā viesnīcā, nožēloja, ka jau rīt būs jāatstāj senā Ģedimina pilsēta, kas sniegusi tik daudz neaizmirstamu iespaidu.

— Nu, Ģud, pielūko, ka tagad uzrakstītu kaut ko par Viļņu. Domas un jūtas šeit varēji smelties atliku likām, — sacīja Jone-laitis, kārtodams savu ceļa somiņu.

Kasaitis vēl neizģērbies bija atlaidies gultā un lasīja tās dienas «Viltis» numuru.

— Tu kaut vienā dzejolī pamatīgi nolamā poļus! — viņš uzrunāja Vasari. — Tāda ir mana lielākā vēlēšanās, aizbraucot no Viļņas. Paklausies, ko «Viltis» raksta par jauniem tračiem baznīcās.

Un viņš sāka lasīt satraucošu rakstu.

Vasaris gulēja citā gultā un klausījās lasīšanā. Jonelaitis aicina rakstīt. Jā gan, jāraksta, bet kas? Viņš ne vienreiz vien jau meklējis motīvu, no kura varētu izveidoties dzejolis.

Ģuds sāka domāt par pilsētu vispār. Vai viņš kaut cik to iepazinis? Nē. Viņš redzējis tikai namus un cilvēkus. Kāda dzīve rit šajos namos, ko runā un domā visi šie cilvēki, šīs greznās sievietes un vīrieši, bagātnieki un skrandainie ubagi? Viņš ne tikai nepazina to iekšējo dzīvi, bet arī ārēji nespēja to novērot. Klēriķa kautrība viņam lika novērst skatienu. Semināra kapelā un labas uzvedības stundās viņš par to daudz bija dzirdējis. Iedams pa Jurģa prospektu, viņš redzēja milzīgus kafejnīcu logus, bet viņam nebūtu pieklājīgi ieiet kafejnīcā. Viņš redzēja vasaras teātra afišas, kas atgādināja «Tygodnik» slejās attēlotās dekorācijas un skatus, bet viņam bija aizliegts apmeklēt teātri ne tikai tagad, bet visu mūžu. Vakar vakarā viņš, iedams gar katedrāli, Bernardīņu parkā dzirdēja tādu muziķu, kādu nekad vēl nebija dzirdējis. Bet viņam, sutanā tērptajam, uz turieni neklājās iet. No visa tā viņu norobežoja sutana un norobežoja daudz stingrāk nekā kafejnīcu logu rūtis, nekā teātru sienas, nekā parku žogi. Viņš pamazām sāka izjust, ka viņam, sutanā tērptajam, visa dzīve un visa pasaule rāda sevi nepareizā gaismā, ka sutanas atblāzma viņam krīt gan uz acīm, gan sirdi un visu dvēseli.

Kur bija viņa daiļrades galvenais motīvs, pēc kura viņš ilgojās un kuru meklēja visu savu dzīvi? Iespējams, ka šo motīvu viņam nelaida klāt šī sutanas atblāzma, gluži kā attiecīgi stikli nelaiž klāt mūsu acīm dažas krāsas un starus.

Nākamajā dienā viņi aizbrauca uz Trakiem. Zilie ezera viļņi cilāja un šūpoja viņu laiviņu, peldot uz salu, kur, Mairoņa vārdiem runājot, pamazām sadrupa pelējumiem un piepēm apaugusī slavenā Traku pils. Ap salu šalkoja tikai vēja šūpotās niedres, pils drupās zēla tikai sīki krūmāji.

Trīs klēriķi klusēdami kāpelēja pa akmeņu kaudzēm un staigāja gar sienmalēm, cenzdamies uztvert pagātnes ainu. Bet pagātne jau bija ļoti tāla, turpretim tagadne tik drūma kā šīs drū-pošās sienas.

Tad viņi apsēdās uz pauguriņa, aizvējā un saulē, un katrs savādāk izjuta šīs vietas skaistumu un jēgu. Šeit nebija ko runāt. Viņu acu priekšā zilgmoja dziļš ezera ūdens, otrā krastā pie paša ezera, kokos iegrimusi, par savu balto graciozitāti tīksminājās grāfa pils.

— Skatieties, — Jonelaitis sacīja, — kamēr mūsu pilis drūp, kaimiņos paceļas kaut kādi palasti, poļu kultūras perēkļi. Uz citām artērijām novirzītie tautas spēki baro izdzimteņus augstmaņus. Mums, atdzimstošās Lietuvas dēliem, paliek tikai piļu drupas. Šeit, lūk, mēs jūtamies kā mājās, bet uz viņu pusi, uz to pili, varam tikai paskatīties.

— Un kāds tam secinājums? — Kasaitis jautāja.

— Nekāds. Es tikai konstatēju faktu.

— Fakts arī bez konstatējuma ir fakts, bet secinājumi ne visiem ir skaidri.

— Manuprāt, ja mēs izpratīsim faktus, tad secinājumi sekos paši — un ne tikai vārdos, bet arī darbos.

Viņi atstāja Trakus, juzdami, ka izpildījuši lietuviešu patriotisko pienākumu, apmeklējuši tas vietas, kurās pilnā balsī vēl runā pagātne un kuras liecina par šīs pagātnes iespaidīgākajiem brīžiem. Viņi brauca atpakaļ gluži kā piligrimi no svētajām vietām, parādījuši godu senatnes atliekām, saistījušies ar tradīciju un apņēmušies iet pa tēvzemes jaunajiem ceļiem.

Seminārs viņus gatavoja par mācītājiem, viņi paši ar vēl lielāku cītību gatavojās kļūt par jaunās Lietuvas darbiniekiem. Kādas būs šo abu uzdevumu savstarpējās attiecības, viņi vēl necentās noskaidrot. Tolaik dzīve mācītāja patriotisko un sabiedrisko darbību iekļāva diezgan šaurās robežās. Bet viņi nebija pravieši un nezināja, kas notiks pēc desmit gadiem.

Ļ.uds Vasaris paciemojās kādu laiku pie Jonelaiša, uz nedēļu atgriezās mājās, pēc tam aizbrauca pie Kasaiša. Ja viņš paliktu dzimtajā pusē, tad draudētu diezgan lielas briesmas tikties ar Ļ-uci. Viņam tagad bija tik daudz jaunu iespaidu, ka viņš tiešām juta nepieciešamību ar kādu dalīties tajos. Bet dalīties gribēja nevis ar kādu citu, bet vienīgi ar Ļuci. Viņš jau sāka spilgti iztēloties šīs sarunas, domās jau improvizēja dialogus, fantāzija jau sāka zīmēt šo sarunu romantiskos apstākļos, kad pēkšņi nezin no kurienes iznira vai nu rektora niknā seja, kas draudēja ar Radastina vēstuli, vai atskanēja garīgā tēva monotonā balss, vai arī kāds cits atgādināja Ļudam viņa kārtu, viņa pienākumu un viņa apņēmību. Tad viņš atkal atbrīvojās no uzmācīgajiem kārdinājumiem un ar nožēlu un rezignāciju sāka kaut ko lasīt vai strādāt.

Viņš atgriezās mājās tikai brīvlaika pēdējā nedēļā, kad svētā Labrenča svētki Klevišķī jau bija garām. Vecāki nebija apmierināti, ka viņš tik maz laika pavadījis mājās un tikai kādas trīs svētdienas parādījies savas draudzes baznīcā.

— Šogad, baznīckundziņ, mēs tikpat kā neesam jūs redzējuši, — māte sūdzējās. — Kad aizejam uz baznīcu, tad ļaudis taujā vien, kur jūs nozudis.

— Ko lai dara, māmiņ, ka šogad tā biju norunājis ar draugiem. Nākamgad būšu mājās, un viņi atbrauks pie manis.

Bet tēvs atcerējās saldos bumbierus un ierosināja:

— Varbūt kādu dienu vēl aizbrauktu uz Klevišķi? Aizvestu bumbierus, es paskatītos prāvesta potzarus.

Taču klēriķis steidzās iebilst:

— Ko nu mēs, tēt, piedāvāsim savus bumbierus! Kad pērn vajadzēja, tad atbrauca. Šogad varbūt nevajag. Bet potzarus

apskatīsiet, kad būs jābrauc garām. Tagad tā kā tā vēl nepo-tēsiet. Atlikušas tikai dažas dienas, man vēl šis tas jāpadara.

Vecais Vasaris neko neteica, tomēr nebija apmierināts, ka nevar rast iespēju tuvāk iepazīties ar Klevišķa prāvestu, apskatīt viņa augļu dārzu un bites. Bet Ļ.uds lepojās, ka spējis atvairīt pēdējo kārdinājumu, kas būtu pārvilcis svītru visiem brīvdienu centieniem.

Pēdējās dienas viņš pavadīja nervozā noskaņā. Viņš reizē baidījās un gaidīja, vai nesadzirdēs, ka uz šejieni dārd atsper-rati ar prāvesta radinieci, lai nošķītu saldos bumbierus. Un šīs dienas ritēja tik gausi! Pirmo reizi viņš alka ātrāk doties uz semināru. Tagad viņš bieži atcerējās kapelu, vakara dievkalpojumus divu sveču gaismā, korī skaitītos pātarus, kopējās litānijas ora pro nobis — un to visu viņš tagad uzskatīja kā glābiņu, lai izvairītos no vasaras vilinājumiem un aizbēgtu no sevis paša. Un viņš izmisīgi gribēja aizbēgt iespējami ātrāk.

XVIII

Kaut ko par Ļuci Ļuds dabūja zināt tikai seminārā. Reiz, pastaigājoties kopā ar Petrīlu, viņi pārrunāja, kā pavadījuši brīvdienas. Petrīla pārmeta Ļudam, kāpēc ne reizi neesot apciemojis Klevišķi.

— Pats taču redzi, — Vasaris taisnojās, — ka nevarēju. Tikai pāris svētdienas biju tēva mājās. Nu, kā tur pie jums šogad?

— Vai zini, bija garlaicīgi. Prāvests man nav kompānija, Trjkauskis pārāk uzpūtīgs kungs — viņam netiek klāt, bez tam Ļuce katru svētdienu visiem bojāja garastāvokli. Viņa šogad kļuvusi briesmīgi sirdīga. Nikna kā ragana.

— Dīvaini. Un bija tik jautra jaunkundze. Kas viņai lēcies?

— Laiks precēties, bet nevar atrast vīru.

— Un Brazģis. Šogad, liekas, vajadzēja beigt.

— Pabeidza un luncinājās ap Ļuci kā prazdams. Un nabagam visvairāk arī nācās ciest no viņas.

— Un kā būs ar precībām?

— Nav zināms. Viņš gribēja saderināties jau šovasar, bet Ļuce atteicās. Papriekš lai iekārtojoties kādā vietā, pēc tam redzēšot.

— Tad kaut kas tomēr iznāks?

— Varbūt arī iznāks.

Vasaris jau sen bija apradis ar domu, ka Ļuce droši vien apprecēsies ar Brazģi, bet, tiklīdz šo vēsti dzirdēja no citiem, ikreiz tā sāpīgi iedzēla sirdī. Un viņš taču bija apņēmies pat izbeigt pazīšanos ar Ļuci un pats gribēja, lai līdz nākamai vasarai tā apprecētos ar Brazģi. Un taisni pretēji, viņam bija patīkami dzirdēt, ka Ļuce visu vasaru bijusi sliktā garastāvoklī, jo uzskatīja, ka viņš pats bijis tam par iemeslu. Ļuda rīcībā un jūtās izpaudās vesela virkne pretrunu, kas liecināja, ka bīstamā pazīšanās it nemaz nav izbeigusies, kur nu vēl pārdzīvota un aizmirsta. To saprata arī viņš pats, bet, redzēdams priekšā garu mācību gadu, cerēja, ka līdz nākamajām brīvdienām viss būs galā un izbeigts.

Reiz viņš, nemiera pārņemts, domāja, cik ārkārtīgi ātri, gandrīz nemanāmi, beidzis jau pusi semināra. Pat vairāk nekā pusi, jo pēdējais gads nav pilns, visas mācības tad ir cauri, daudzi tā kursa klēriķi jau saņēmuši augstākās subdiakonāta vai diako-nāta svētības, izredzētie aizbraukuši uz akadēmiju, bet pārējie vairs negaida nekādas pārmaiņas savā aicinājumā.

«Tātad man atlikuši tikko pilni divi gadi,» klēriķis Ļuds pie sevis domāja. «Kungs dievs, kā nu tā? Kas es par mācītāju? Manī taču nav notikusi gandrīz nekāda pārmaiņa...»

Un viņš nolēma saņemties.

— Jāatmet viss, — viņš sev sacīja, — kas mani izklaidē garīgi un traucē koncentrēties reliģiskajai dzīvei. Brīvlaikā izpildīju savu apņēmību un spēru prāvu soli uz priekšu. Tagad jāturpina virzīties tālāk. Garīgās pilnības ceļā nav nekādas apstāšanās: kas neiet uz priekšu, tas ripo atpakaļ. Līdz šim esmu ļāvies tikai ātri pārejošiem mirkļa uzliesmojumiem, bet nebiju saņēmies ilgai un neatlaidīgai modrībai. Uzsākdams semināra mācību otru pusi, tādu apņēmību es uzskatu par savu pirmo uzdevumu.

Un Ļuds cītīgi sāka to izpildīt. Viņš centās labi izdarīt visus garīgos vingrinājumus: meditācijas, sirdsapziņas izmeklēšanu, grēksūdzes, lūgšanas. Tas viņam nebija viegli. Kā agrāk, tā arī tagad viņam tas nesniedza nekādu mierinājumu, nekādu garīgo baudu. Tas bija pienākums, darbs. Grūts darbs, vairāk nekas. Viņš mocīja sevi, centās visu uzmanību pievērst tiem meditāciju pantiem, kurus lasīja, bet viņa prātam un sirdij tie neko neteica, jo visu jau bija daudzkārt dzirdējis. Un reizē viņš tika mācīts, ka šo atziņu un noslēpumu saturs esot tik dziļš, ka visa mūža nepietiktu, lai izsmeltu tur apslēpto allaž jauno skaistumu un garīgo barību.

Un Ļ.udu mocīja jautājums: kāpēc viņš neko tādu nespēj atrast?

Viņš jau mitējās grēksūdzes laikā jautāt garīgajam tēvam padomu, jo atbildi zināja pārāk labi. Taču savā sirdī viņš nevarēja ar to samierināties.

Tātad, kā tas ir? Dievs viņu pārbauda vai arī grib pataupīt viņam vairāk nopelnu? Nē. Dievs varēja pārbaudīt svēto Tomu, svēto Ignatu vai kādu citu ticīgiem ļaudīm domātu paraugu, bet, ka dievs tīšām pārbaudītu viņu, Ļudu Vasari, tam viņš negribēja ticēt. Viņš dievu izprata kā neizsīkstošu garīgās gaismas, siltuma, mīlas un visādu labumu avotu. Kas tuvojas dievam, tam jāizjūt šis siltums un gaisma. Viņš to nejuta, tātad viņa dvēsele nebija jūtīga pret dievišķību. Kāds gan tad mācītājs iznāks no viņa?

Te kādu dienu I^udam iešāvās prātā doma, ka arī viņam, lai modinātu savu ticību, jāķeras pie gluži ārkārtējiem individuāliem līdzekļiem.

Vairākas reizes bija gadījies, ka sestdienās, kad klēriķi gāja pie bikts, Vasaris izpildīja šo pienākumu gandrīz pēdējais un viņam nācās palikt kapelā vienam pašam. Viņš jau agrāk bija ievērojis, bet tagad pavisam skaidri pieredzēja, ka tukšā kapelā valda savdabīga noskaņa, kas pilda sirdi ar tīkamu omulību un mieru. Un tieši laika, kad viņš bija sevišķi noraizējies par to, kā ieaudzināt sevī dievbijību un cīnīties pret gara vienaldzību, viņam radās nodoms izmantot šo tukšās kapelas noskaņu, lai pastiprinātu reliģisko sentimentu.

Pēc vakara pātariem, apmēram pusstundu pirms gulētiešanas, viņš devās atpakaļ uz kapelu un, apsēdies kādā no vistumšākajiem kaktiņiem, gaidīja spēcīgākas emocijas. Un sagaidīja arī. Visa kapela grima pustumsā. Altāra priekšā vienas pašas eļļas lampas gaisma tieši sasniedza tikai griestus, bet pārējā, sarkana stikla aizturēta, izklīda telpā maigos pustoņos un tik tikko vājināja nakts tumsu. Vienīgi pieradusi acs varēja atšķirt atsevišķus priekšmetus. Šeit arī pa dienu bija kapa klusums, bet vēlīnā vakarā šis klusums tiešām kļuva par klusuma simfoniju. Senā klostera milzīgi biezās sienas un izliektās velves sargāja to no jebkādas skaņas no āra. Un, ja arī atklīda kāda tāla atbalss, tad tikai tāpēc, lai šis klusums liktos vēl dziļāks, vēl noslēpumaināks un būtu vēl smalkāk izjūtams.

Sī pustumsa un klusums ietekmēja nervus, un Vasaris drīz vien izjuta satraukumu un pacilātību. Visbiežāk viņa uzmanība bija pievērsta milzīgajiem sv. Aloiza un sv. Staņislava attēliem, kas jau ar pirmo dienu uz viņu bija atstājuši neizdzēšamu iespaidu. Eļļas lampas liesmiņai plivinoties, šie svētie it kā atdzīvojās, bet viņu sejas kļuva te gaišākas, te sadrūma, iegūdamas jaunu, dienā neredzētu izteiksmi.

Klēriķis Ļuds, sēdēdams savā kaktiņā, vēroja šos svētos, dzīvoja šo ēnu un klusuma iespaidos un varbūt arī nemanīja, kā tīksminās par savu neparasto izturēšanos. Neviena doma nejauca viņa pasīvo kontemplāciju, ko vija klusināta emociju rotaļa. Tā viņš nosēdēja šeit līdz pēdējam zvanam, kad kapelā atkal sāka pulcēties klēriķi, lai pirms gulētiešanas vēlreiz apmeklētu altāra sakramentu. Tad viņš devās uz savu celli, klusi izģērbās un jau apgūlies centās atcerēties šovakar kapelā dzirdētos rītdienas meditācijas pantus, kā to lika darīt regula un ieteica visas garīgās dzīves rokasgrāmatas.

Tai laikā viņš cītīgi sāka studēt arī garīgās zinības, it īpaši dogmatisko teoloģiju, no kuras gaidīja atbalstu savas ticības atdzīvināšanai un dievbijības pastiprināšanai. Aizsteigdamies priekšā mācību kursam, viņš lasīja atsevišķas vietas, kas viņu interesēja traktātos «De redemptione», «De sacramentis», «De gratia»[59]. Diemžēl, drīz viņš ar vilšanos ievēroja, ka, tāpat kā morālteoloģija maz līdzējusi viņa sirdsapziņai, dogmatiskā teoloģija maz līdzējusi viņa ticības možumam. Baznīcas mācība viņam kļuva skaidrāka, uzkrājās argumenti, bet tas viss nesildīja dvēseli un nelika iedrebēties sirdij. Kāpēc, to viņš nespēja uzminēt. Varbūt tāpēc, ka viņš nebija pilnībā uzvarējis sevi. Varbūt viņa dvēseles neaizsniedzamos kaktos slēpās lepnības gars, dumpības dēmons, pasaules tukšibu mikrobi? Bet viņš to nezināja. Viņš izlietoja daudz paņēmienu, lai uzvarētu sevi, viņš daudz cīnījās un pat cieta. Viņa nodomi bija labi — kāpēc tad dievs nesūtīja viņam labvēlību?

Visā pirmajā pusgadā Ļ.udu mocīja šaubas un paša gribai uztieptie ierobežojumi, viņš ne reizi neiepriecināja sevi ar kādu gaišāku cerību, kādu spožāku blāzmu. Visa viņa dzīve bija skumja un drūma, viņš vēl vairāk noslēdzās sevī, kļuva kluss un skarbs. Tuvākie draugi brīnījās par viņa noskaņojumu un reizēm izteica līdzjūtību.

— Kas šogad lēcies mūsu Ļudam? Vairs nevar ne pazīt. . .

— Tu, Vasari, skaties. Beigas vēl tālu. Tā neizturēsi.

Bet reizēm arī zobojās.

— Mūsu Ļuds šogad ieradies ne pa jokam iemīlējies. Re, kā nabadziņš cieš.

— Ieskatījies kādā Viļņas skaistulē. Kāpēc blandās, kur nevajag!

— Nē, šogad viņš kļuvis ļoti dievbijīgs. Redzēsiet, pēc pāris gadiem būs formārijs.

Doma, ka Vasaris būs formārijs, visus stipri uzjautrināja.

Pirmajā pusgadā viņš bija atmetis visu, kam nebija sakara ar tiešajiem pienākumiem. Viņš neizlasīja nevienu literāru darbu, neuzrakstīja nevienu dzejoli. Arī dienasgrāmatu bija atstājis pilnīgi novārtā, bet kādu laiku pat domāja par tās iznīcināšanu.

Ļuda vienaldzība bija sasniegusi tādu pakāpi, ka viņu vairs neinteresēja pat katedrāles Nezināmā. Reti kādu svētdienu viņš paskatījās uz pīlāra pusi, bet, ieraudzījis viņu, sirdī juta vienīgi sarūgtinājumu un bezcerību. Viņa rīcība bija līdzīga atriebīgai izvairībai, ar kādu iemīlējies jauneklis grib sāpināt kā sevi, tā mīļoto, kad sāk šaubīties par sevi vai arī ierauga, ka visas viņa cerības, ilgas un prieki iet bojā kā salnas nokosti ziedi.

Ļuds Vasaris šajā pirmajā pusgadā tikai piespiedu kārtā bija priekšzīmīgs klēriķis. Līdzko iešalcās pirmie pavasara vēji, viņa reliģiozā noskaņa sāka izgaist un viņa neatlaidība kusa kā sniegs pavasari. Jau pēc ziemsvētkiem viņš retāk apmeklēja kapelu, bet, ieradies tajā, retāk pieredzēja sentimentālās reliģiozitātes noskaņu. Viņš jau bija tā apradis ar pustumsu un klusumu, ka kapelā jutās tikpat mierīgs kā savā istabā. Beidzot viņš vairs nejuta nekādu tieksmi turpināt pasākumus, kas zaudējuši pievilcību. Viņš atkal sāka veselīgāk raudzīties gan uz sava aicinājuma, gan savas ticības un dievbijības jautājumu.

Tai laikā sāka ataust pirmās pavasara dienas. Arvien ilgāk un siltāk spīdēja saulīte, un putekļainajās semināra aulās, cellēs un gaiteņos pa neaizvērtajām durvīm arvien biežāk ieplūda veldzējošas svaiga gaisa strūklas. Pēcpusdienas rekreāciju laikā visi klēriķi steidzās uz parku. Viņu samīdītais sniegs uz takām kusa vēl straujāk, un ikvienā pēdā palika ūdens peļķīte. Katrs juta, ka, vērojot šos agrīnā pavasara vēstnešus, kļūst viegli ap sirdi. Kad zvans atkal visus iedzina aulās un cellēs, daži vēl skatījās pa logiem, kā dabā rit pavasara atmoda.

Vasaris arī pats nezināja, kā tas notika, ka vienā tādā pēcpusdienā viņam gluži kā akmens novēlās no krūtīm, sirds ietrīcējās priekā, un viņš uzsmaidīja pavasara saulei, zilajai debesij un kūstošajam sniegam. Todien viņš vienatnē staigāja pa nomaļu taku un veltīgi pūlējās uztvert kādu domu, kādu izjūtu vai atmiņu, kas uzmācīgi lidinājās apkārt, bet allaž izslīdēja no apziņas loka. Un pēkšņi no augšas, tieši virs galvas, sāka plūst spalgi un priecīgi cīruļa treļļi. Vasaris apstājās. Pirmajai cīruļa dziesmai bija senas tradīcijas viņa jūtu dzīvē. Kopš mazām dienām viņš katru gadu gaidīja šo brīdi un jūsmīgi to sveica. Varbūt viņš to gaidīja arī tagad, bet sagaidījis aizmirsa visu, kas viņu līdz tam nomāca un mocīja. Ja šeit būtu viņa māte, viņš, bez šaubām, tūdaļ steigtos pastāstīt viņai priecīgo vēsti: māmiņ, cīrulītis!

Kopš tās dienas klēriķis Vasaris vairs negāja pa vakariem uz kapelu, lai grimtu mistiskajā pustumsā. Vai viņš, kas pārnesis no lauka milzīgi daudz dabas atmodas iespaidu un pavasara gaisa smaržām piesūkušos sutanu, varēja tupēt kapelā, kur kūpināmais un vaska sveces tagad viņam atgādināja drīzāk kapu nekā visvareno dzīvības dievu?

Jau sen Vasaris nebija tik spilgti izjutis dabas skaistumu un mīlu kā šinī pavasarī. Viņš dienu dienā rūpīgi vēroja un klusībā iegaumēja ikvienu jaunu pavasara izpausmi. Viņš zināja, kur un cik sniega vēl palicis parkā, un bija paredzējis laiku, kad un kur tam jāizkūst. Viņš zināja, kur parādījusies pirmā zāle un kuram parka kokam izplaukuši pirmie ziedi. Kad beidzot uzziedēja visi ķiršu koki, ābeles un bumbieres, viņš centās visu brīvo laiku pavadīt parkā un priecāties par pavasara dabas dāvanām. Bet pa vakariem viņš pirms gulētiešanas atvēra savas istabas logu un vēl ilgi skatījās uz šo ziedu un plaukstošo lapu jūru, kas savā snaudā smaržoja un aizkustināja viņu spēcīgāk un citādi nekā kapelas noslēpumainais klusums.

Pamazām viņā sāka atdzīvoties viss, ko viņš bija centies nomērdēt. Viņš kļuva kustīgāks un priecīgāks, viņš atkal sāka interesēties par presi un grāmatām, bet pa vakariem ņēma savu dienasgrāmatu un pierakstīja dienas iespaidus.

Sagaidījis svētdienu un aizgājis uz katedrāli, viņš pacentās ieņemt vietu kreisajā pusē, no kurienes varēja redzēt pīlāru. Nezināmā ieradās pavasarīgi ģērbusies, un Vasara satraukums bija gandrīz tāds kā toreiz, kad viņu ieraudzīja pirmo reizi. Ļudam likās, ka pavasara līksme iemirdzējusies arī viņas sejā, kas līdz tam bijusi skumja. Nu viņš vairs nejuta sarūgtinājumu, skatīdamies uz viņu. Ļudu pārņēma miers un atvieglojums, it kā viņš būtu atbrīvojies no kāda uzmācīga pārpratuma, kas draudēja mūžīgi viņus šķirt.

Un tā pamazām klēriķis Vasaris atguva savu dvēseles līdzsvaru, pat īsti neapjauzdams, ka viņš kļuvis citāds. Pirmā pusgada pārbaudījums nepalika bez sekām. Vienas no šā neizturētā pārbaudījuma sekām bija tās, ka Vasaris, pats to negribēdams, priekšniecības acīs tiešām iemantoja cītīga klēriķa slavu. Viņa centieni labi izpildīt garīgos vingrinājumus un labi mācīties nepalika nepamanīti. No viņa novērsās rektora un inspektora modrās, pētījošās acis. Viņu ieskaitīja uzticamo vidū. Šim apstāklim bija diezgan ievērojama nozīme viņa tuvākajā nākotnē.

Taču pašam Vasarim daudz nozīmīgākas bija citas sekas. Proti, viņš jutās vēl vairāk izolēts no semināra dzīves. Viņš ar vislielākajiem pūliņiem bija gribējis sasniegt askēzi, ar to saplūst un to iemīļot. Tas viņam nebija izdevies, un viņš vēl vairāk noslēdzās sevī, bet neatmeta nodomu kļūt par labu mācītāju, tagad paļaujoties vienīgi uz saviem spēkiem

XIX

Kad Vasaris pēc šī neveiksmīgā mēģinājuma izslējās un atžirga pavasara dabā, viņš sāka paļauties tikai pats uz saviem spēkiem, kļuva ievērojami drosmīgāks un noteiktāks. Tagad viņš nebija vienīgi paklausīgs citu gribas izpildītājs, bet centās arī pats novērtēt stāvokli un jautājumu. Viņš reizēm nevairījās diezgan asi izteikties par savu priekšniecību. Reiz, kad jau bija iestājies pavisam silts un sauss laiks, liekas, jūnija sākumā, ceturtdienas pastaigā viņus aizveda uz mežiņu, kas visiem ļoti patika. Šeit vieni sita bumbu, otri izdomāja citādas rotaļas, bet trešie, sanākuši jautrā pulciņā, apsēdās vai atlaidās kaut kur nomaļāk un tērzēja līdz pašai mājās iešanai. Šoreiz sapulcējās pavisam uzticami cilvēki, galvenokārt «Šviesas» biedri: Jone-laitis, Kasaitis, Eigulis, Vasaris un vēl pāris citu. Drīz saruna pievērsās tai laikā aktuālam tematam — par jauno profesoru mācītāju Vingeleviču.

— Puiši! — Eigulis iesaucās. — Vai dzirdējāt, ka šodien Vingelevičs atkal nokaitinājis otrā kursa klēriķus?

— Vai atkal pastāstījis anekdoti?

— Nē, vēl trakāk. Iedomājieties, izsaucis kādu biklu klēriķīti un sācis neatlaidīgi jautāt, ar ko savā būtībā un dabā vista atšķiroties no gaiļa . . .

Visi aizgūtnēm smējās, pēc tam, kas un ko vien zina ja, stāstīja un atkārtoja par jaunā profesora netaktiskajiem izlēcieniem un anekdotēm, ar kurām viņš tiešām kaitināja jaunekļus. Daži brīnījās, kā Vingelevičs ticis profesora amatā, jo līdz tam, liekas, bijis vienkāršs, pavisam neievērojams vikārs.

— Viņš ievērojams ar to, — Vasaris paskaidroja, — ka lieliski spēlē preferansu un par vikāru bijis rektora draudzē. Rektoram ievajadzējās partnera, tāpēc arī šo aicināja profesora amatā.

Sis izskaidrojums nebija Vasara izdomāts, bet sabiedrības uzskats, kas no pilsētas iekļuvis seminārā.

Taču kāds skeptiski šaubījās:

— Vai tā nu spēlē? . . .

— Ja spēlē, tā vēl nav liela nelaime, bet, ka uz šejieni atveduši tādu Vingeleviču, tas gan nav labi. Galu galā ne tikai Vingelevičs ir tāds . . .

— Nu nepārspīlē vis, — Jonelaitis iejaucās, — neviens cits līdz šim atklātībā nav bijis tāds ciniķis.

— Taisnība, ciniķis nav bijis, — Vasaris piekrita, tomēr tikai vārdos.

Viņš zināja, ka cits viņu profesors gandrīz vai plīst pušu savas uzpūtības dēļ un pazīstams kā liels švīts, trešajam patīk lakstoties ap daiļo dzimumu, ceturtajam . . . bet kur nu visus izdibināsi! Vasaris jau zināja arī to, ka īsti priekšzīmīgu mācītāju, kaptandv wediug serca Chrystusowego', kā, viņus mācīdams, bieži sacīja Mazurkovskis, tiešām nav daudz.

Tobrīd draugi jau sāka plucināt pašu Mazurkovski, kas dogmatiskās teoloģijas stundās mēdza runāt ļoti pašpārliecināti, it kā būtu lielisks šī priekšmeta zinātājs, turpretim patiesībā «špikoja» no grāmatas, nevainīgi lūkodamies uz savas rokas ieplestajiem pirkstiem.

Vasaris, redzēdams savu priekšnieku vājības, tagad vairs daudz nesašūta.

«Viņi pa sevi, mēs pa sevi», viņš domāja. «Viņi ir vecās paaudzes cilvēki, kas nospēlējušies kārtīs, nožūpojušies, kļuvuši kundziski, pārpoļojušies kar jeristi, kurus, izņemot savu per- [60] sonu, nekādi citi ideāli neinteresē. Ar viņiem viss cauri. Mums jāskatās, lai jaunā paaudze neietu pa viņu iestaigātiem ceļiem Mums jāsarga savi ideāli un tie jāsasniedz.»

Tā prātodams, viņš domāja pirmām kārtām par «Sviesas» pulciņa biedriem un viņu darba programu.

Garīgā atrautība no semināra kopienas, ko tagad Vasaris juta vēl spilgtāk, mudināja viņa apņēmību strādāt, lai kādi tam būtu šķēršļi, bet reizē viņam bija arī sāpīgi. Viņš, uzkuru priekšniecība tagad skatījās pavisam labvēlīgi, seminārā jutās gluži kā bārenis. Taisnība, arī agrāk viņš nebija pilnīgi pakļāvies šīs iestādes garam, tomēr tik sāpīgi to nejuta, jo tādu pakļaušanos nebija meklējis un gribējis. Bet tieši tad, kad viņš apņēmās par katru cenu pārtraukt visus sakarus ar daudzām nevainīgām lietām, kas viņu vilināja, kad viņš gribēja rast dzīvu ticību un dievbijību, lai ar tās palīdzību no semināra saimes padēla kļūtu par īsto dēlu, un 'kad viņam tas viss neizdevās un viņš visā bija vīlies, viņa dvēseli pildīja sāpes un sarūgtinājums. Viņš atkal jutās kā cietušais padēls, jo viņam liegts tas, ko bija tiesības prasīt vai arī izpelnīties.

Tikai tā var izskaidrot to dīvaino noskaņojumu, kāds pārņēma klēriķi Vasari ceturtā kursa beigās un spilgti atspoguļojās viņa dienasgrāmatā. Šeit ir gan sajūsmas pārpilna apņēmība strādāt, gan asa priekšniecības kritika, gan pārdomas par savu aicinājumu, gan lepnums par savu vientulību, gan arī rūgta zūdīšanās par šo vientulību un to, ka viņam lemts nemitīgi slēpties.

Tajā laikā viņš atkal bija sācis interesēties par literatūru un dzeju un kaut kur dabūjis Tjutčeva dzejoļu sējumiņu. Pirmo reizi izlasījis dzejoli «Silentium», viņš nevarēja vairs valdīt satraukumu. Sie vārdi bija izzagti no viņa sirds un jau dažu labu reizi izjusti un pārdzīvoti. Tajā pašā vakarā, pārfrāzēdams šo dzejoli, viņš uzrakstīja pāris visrūgtākās lappuses savā dienasgrāmatā . . .

Tu liekuļo un noslēp kluss,

Kas tavos sapņos, ilgās dus.

«Re, kur nejauši esmu atradis vislabāk izteiktu visu savas semināra dzīves būtību! Vai tā nebija pastāvīga klusēšana, savu sapņu un jūtu slēpšana? ... Es neprotu pienācīgi izskaidrot, kāpēc tā noticis un turpinās līdz šim. Zinu tikai vienu, ka citādi nevarēja un nevar būt. Tiklīdz iedomājos, kāds es būtu, ja neko neslēptu, man kļūst gan baigi, gan patīkami. Gandrīz neko es nebūtu izlasījis, it neko nebūtu rakstījis, nebūtu uzņemts «Sviesas» pulciņā, nebūtu braucis uz Viļņu, nebūtu runājis un domājis par daudziem jautājumiem. Toties varbūt es kļūtu vispriekšzīmīgākais klēriķis, un varbūt arī mana ticība un dievbijība būtu liesmojusi kā uguns . . . Bet vai es varēju to visu nedarīt? Un vai ir tik ļauni, ja darīju? . .. Kāpēc tad visu to liedz? ...

Taču tā ir tikai pirmā slēpšanās pakāpe, ko praktizē daudzi no mums. Šeit slēptajām lietām un rīcībai diezgan virspusējs raksturs. Bet ir arī otra pakāpe, kas slēpj savu garīgo būtību, savu personību un it visu, kas ar to cieši saistīts. Man pašam tas tikai tagad kļūst skaidrs. Kādreiz formārijs man to pārmeta, taču toreiz neievēroju viņa vārdus — un viss ritēja savu gaitu. Tomēr neesmu liekuļojis un nekad netiku darījis neko tādu, lai rādītos labāks, nekā patiesībā esmu. Tikai biju noslēpies, instinktīvi ierāvies sevī. Un, kas attiecas uz mani, tad priekšniecība noteikti maldās, draugi pazīst labāk, bet arī tie nepietiekami.

Droši vien tāds liktenis nav man vienam. Mani draugi, bez šaubam, arī slēpj daļu savas personības. Tikai atšķirība varbūt ir tā, ka viņu noslēptā daļa saskan ar redzamo un to papildina, bet manējā pastāvīgi dumpojas, kurn, grauj . . Kā man rast saskaņu sevī, to nezinu, cik reižu esmu mēģinājis — neiespēju. Varbūt tāpēc, ka pats nespēju uztvert arī sevī noslēpto daļu. Kaut vai manas grēksūdzes. Tagad jau esmu teologs, bet, tiklīdz gribu pateikt savus grēkus, iznāk ne šis, ne tas. Kauns pat sacīt. Tā man tiešām ir visīstākā un ne vienreiz vien pieredzētā patiesība, ka

Bez meliem domu neizteikt.

Un, ja tā, tad patiesība slēpjas neizteicamā, neizsakāmā domā, mūsu neatsegtajā dvēseles kaktiņā — un, jo dziļāk, jo labāk. Ja tā, tad mans instinkts nav bijis maldīgs un varu priecāties, ka tas, kas manī noslēpts, dumpojas pret to, kas tiek izteikts, tātad pret meliem.

Bet kālab man iegrimt tādā filozofija, kas, neveiksmīgi šeit izteikta, varbūt tāpat ir meli. Vai man nepietiek ar to, ka seminārā pavadītajos četros gados, pats to nezinādams, esmu saglabājis daudz ko, kas slēpjams, bet man ir dārgs.

Man vel atlikuši seminārā nepilni divi gadi. Vai man jāatsakās no sevis un jānosoda šis gudrības bauslis:

Tu liekuļo un noslēp kluss,

Kas tavos sapņos, ilgās dus.

Zinu, ka tie būtu veltīgi pūliņi, jo savu dabu nav iespējams pārvarēt. Un to arī negribu. Apzinīgi ievērošu šo likumu. Tomēr, ko seminārs man varētu iepotēt, ja es atsacītos no saviem «sapņiem, ilgām»? Lišķību, divkosību, karjerismu, trulumu, laiskumu vai cinismu? Redzu ļoti daudz tādu «tikumu» garīdznieku kārtā. Bet varbūt dzīvu ticību, dievbijību, apustulisko garu, cītību? Nē! Esmu pārliecinājies, ka dievs šīs dāvanas izdala tieši un ātrāk, nekā rektors izlemj, vai kāds ir cienīgs tās saņemt vai ne. Neesmu un nebūšu izredzētais, bet varu būt ierindas mācītājs — darba rūķis. Dievs labāk pazīst mani nekā priekšniecība un es pats. Bet, cik pats pazīstu sevi, pagaidām nebaidos iet pie dieva altāra.

Nojaušu, ka, beidzis semināru, arī būšu spiests

. . . liekuļot un noslēpt kluss,

Kas manos sapņos, ilgās dus,

jo, vārdos izteikts, tas ļaužu acīs laikam nekad nesaskanēs ar garīdznieka raksturu. Kas manī, iekšienē, ir skaists un cēls, tas ārpusē, «vārdā», citiem liksies nejauks un zems. Un, ja arī neliksies, gadīsies tādi cilvēki, kas centīsies nopulgot un pazemot. Tātad visu dzīvi

Tu liekuļo un noslēp kluss,

Kas tavos sapņos, ilgās dus!

Visa tava dzīve būs gara silentium un vientulība. Varbūt arī tas ir skaisti. Par šo tematu var daudz fantazēt un dzejot. Vai izturēšu? Vai tas nav pārāk grūts pārbaudījums? Taču reizēm arī tagad ir tik sāpīgi! Sāpīgi varbūt ne pašas vientulības dēļ, bet tās apziņas dēļ, ka ir tā, bet varētu būt citādi. Un būtu labāk, ja būtu citādi. Kāpēc es nevarētu priecāties par dzīvi, mīlēt un tikt mīlēts, un nest pasaulei kaut cik gaismas un prieka? Ek, varbūt arī maldos un veltīgi sevi moku? Tikai viens ir skaidrs:

Tu liekuļo un noslēp kluss,

Kas tavos sapņos, ilgās dus.»

Tā vērtēdams sevi, savu stāvokli seminārā un savu nākotni, Ļuds reizēm sprieda pareizi, reizēm maldījās.

Viņš diezgan pareizi analizēja savas attiecības pret semināru, labi raksturoja savas personības apslēpto daļu. Bet viņš vispirms maldījās, ka pietiekami nenovērtēja semināra ietekmi uz sevi. Vēlāk Ļuds pārliecinājās, ka šī ietekme bijusi ievērojami lielāka, nekā viņš domāja. Taču vēl vairāk Ļuds maldījās, optimistiski raudzīdamies savā nākotnē. Un viņš pārāk vēlu to saprata, ka nedrīkst iedrošināties nokļūt baznīcas izredzēto rindās, iekāms pilnībā nav atsacījies no sevis, pilnībā nav iekļā -vies semināra mācībās un garā, pilnībā nav iznīcinājis savu lepnību un dumpību, savus «sapņus un ilgas».

Bet viņš mierināja sevi ar vilinošajiem mācītāja patriota, mācītāja literāta, mācītāja sabiedriskā darbinieka pienākumiem. Viņam deva drosmi paša nekādi neaptraipītā pagātne, tomēr viņš nezināja, ko dzīve patiesībā prasīs no viņa, kādi pārbaudījumi būs jāiztur un kā augs un veidosies viņa raksturs, uzskati un spējas.

Gada beigās viņš pilnīgi nomierinājās un k]uva nelokāmāks. Daudziem jautājumiem, kas viņu mocīja, bija radis tādu vai citādu atbildi. Viņš izveidoja ap sevi īpašu sistēmu, kas bija pietiekami izturīga pret semināra dzīves pārbaudījumiem.

Viņš, kā vien spēja, tā izpildīja rekolekcijas, mācījās labāk nekā apmierinoši, cītīgi gatavojās eksāmeniem, bet brīvajā laikā šo to lasīja, šo to rakstīja, un apstākļi tam bija visai labvēlīgi. Tagad viņš gulēja un strādāja istabā, kurā pats bija vecākais. Starp viņu un gaiteni bija vēl caurstaigājama istaba, tāpēc vajadzības gadījumā arvien pietika laika, lai noslēptu nelegālu grāmatu vai manuskriptu. Bez tam ilgā pieredze, tāpat kā daudziem citiem, arī viņam bija iemācījusi dažādus piesardzības paņēmienus. Grāmatu vai laikrakstu viņš lasīja, visbiežāk ielicis to atvilktnē, ko pieceldamies varēja vienā mirklī un nemanāmi aizvērt.

Izmantodams šādus apstākļus, Vasaris otrajā pusgadā sacerēja apmēram desmit dzejoļu, un visi tie tika iespiesti kādā katoļu laikrakstā. Viņa pseidonīms daudziem jau kļuva pazīstams. Kas lasīja viņa dzejoļus, cerēja no viņa sagaidīt vairāk, nekā viņš domāja. Taču arī tā gada dzejoļi, lai gan bija gludi un skanīgi, tomēr palika māksloti un vēsi. Visvairāk viebs tajos ieņēma ideoloģiski motīvi, cēlas domas, jaunatnes uzmudinājumi. Tikai pāris reižu Vasaris atļāvās brīvi ierunāties, bet dzejoļi iznāca tik lielā mērā sarūgtinājuma pilni un dumpīgi, ka viņam nepietika drosmes tos sūtīt kādam laikrakstam.

Reizēm vakarā, skatīdamies pa logu uz snaudā tīto parku, Vasaris sajuta sevī daudz ilgu un nemiera, bet viņš vairījās šajā noskaņā rakstīt dzejoļus, jo zināja, ka tie būs dumpīgi un saistīti ar tādu vai citādu mīlas un sievišķības motīvu. Viņš kaunējās no saviem draugiem, saviem lasītājiem, beidzot pats no sevis — sutanā tērpta klēriķa, kas raksta par Sievieti. Viņš uzskatīja, ka tas neatbilst stilam, pat atgādina karikatūru.

Tā apslāpējis sava vecuma dabisko sirds balsi, viņš zaudēja līdzekli liriskās sirsnības izpausmei. Viņu pazemoja un mocīja apziņa, ka šajā ziņā viņš ir bezspēcīgs, nomākts, ka viņam nav tiesību uz pilnvērtīga cilvēka pārdzīvojumiem un jūtām. Šī apziņa vēl vairāk nekā semināra režīms radīja apātiju un nomāca viņa iztēles dzejiskos lidojumus.

Šķiet, viņš nebija maldījies, domādams, ka pasargājis savas personības neatkarīgu daļiņu. Bet viņš pārāk maz uzmanības pievērsa tam, ka žogs, kas šķir viņu no pasaules, no dabas, no cilvēkiem, galu galā arī no paša jūtām, nemitīgi aug un aug un sakļaujas apkārt arvien ciešākā aplī. Viņš neredzēja, ka viņam draud briesmas nosmakt paša noslēgtībā ar savām brīvajām domām un skaistajiem nodomiem.

Katedrāles Nezināmā, kas ilgu laiku viņam bija sniegusi ja arī ne vitālas, tad tomēr dzīvas emocijas, tā gada beigās sāķa pārvērsties par vienkārša paraduma dēļ cienītu priekšmetu. Viņš arvien vēl nelaida garām iespēju, lai pārliecinātos, vai viņa atrodas ierastajā vietā, taču raudzījās uz viņu gluži kā uz nedzīvu skulptūru, kas pauž ļoti cēlu ideju, bet viņa sirds jūtu dzīvs vilnis vairs neuzbangoja. Viņš, gluži kā viduslaiku trubadūrs, kas pielūdz savu neaizsniedzamo sirds dāmu, palika agrāko jūtu un kulta parašu varā.

Pazīšanās ar Klevišķa prāvesta radinieci nāca no pašas dzīves un bija garīdzniekam bīstama. Vasaris cīnījās pret to un tagad jutās uzvarējis. Šis sasniegums viņam deva ne mazumu pašpaļāvības un drosmes turpināt gaitu uz mācītāja kārtu. Taču, ja viņš būtu rūpējies ne tikai par savu mācītāja, bet arī savu dzejnieka aicinājumu, šis sasniegums viņam darītu diezgan d'uidz raižu. Viņš ieraudzītu, ka tik nežēlīga pirmo jauneklīgo sirds trīsu nomākšana klēriķim bija solis uz priekšu, bet tāda rakstura dzejniekam kā viņš — solis atpakaļ, ja ne pilnīga atteikšanās no daiļrades. Laime, ka viņš arī šajā ziņā maldījās. Viņa «sasniegums» vēl nebija galā, bet skaistās kaimiņienes «briesmas» varēja atveldzēt viņa sirdi līdz ar vasaras brīvību, līdz ar plašo lauku vējiem un saulrietu sapņiem.

Klēriķis Vasaris ļoti uzmanīgi klausījās garīgā tēva pēdējos brīdinājumus no tām briesmām, kādas viņiem draud brīvdienu laikā.

Un nekad viņš tik sirsnīgi nebija skaitījis «Itinerariuma»[61] [62] [63] [64] [65] [66] lūgšanas kā šā mācību gada pēdējā dienā.

— Mitte nobis, dominē, auxilium de sanēto, — garīgais tēvs, nometies uz ceļiem pie altāra, lūdza.

— Et de Sion tuere nos, — viņi korī piebalsoja no saviem soliem.

— Nihil proficiat inimicus in nobis.

Et filius iniquitatis non apponat nocere nobis.

Utinam dirigantur viae nostrae.

- Ad custodiendas justificationes tnas.

— Angelis suis deus mandavit de te.

Ut custodiant te in omnibus viis tuis.

— Procedamus in pace.

— In nomine domini. Amen.[67]

XX

Ja Ļuds Vasaris būtu vairāk interesējies par savu izskatu vai arī spējis paskatīties uz sevi no malas, tad viņš, bez šaubām, justos patīkami pārsteigts, kad ieraudzītu, kādas pārmaiņas ar viņu notikušas četros seminārā pavadītajos gados. No sīka, vārga zēna viņš kļuvis tievs, bet slaiks un stalts jauneklis ar diezgan skaistu augumu un seju. Sutana viņam tagad vairs nenokarājās kā uz mieta, bet bija labi pašūta, stāvēja, gludi un glīti apņēmusi viņa augumu. Tāpēc arī, tiklīdz viņš pēc atgriešanās atkal parādījās savas draudzes baznīcā, visādas svētules, kaimiņi un paziņas nolēma, ka jaunais Vasaris dienās būšot glīts baznīckundziņš. Un, ja viņam gadījās piedalīties kādos baznīcas svētkos, skaistākās meitenes, it īpaši tādas, kam tuvāka pazīšanās ar garīdzniekiem un mācītājiem, noraugoties uz procesijas dalībniekiem, ar mīļu skatienu pavadīja šo kalsnējo, slaiko un jauno baznīckundziņu ar melanholisku sejas izteiksmi.

Bet pats Ļuds Vasaris ilgu laiku ari par savu izskatu bija tikpat sliktās domās kā par visu citu, kas izrietēja no viņa un piederēja viņam pašam. Šī neuzticība pret sevi laikam bija saistīta jau ar agrīnajām bērnības atmiņām un iespaidiem, kas ietekmējuši viņa lielo, gandrīz slimīgo jūtīgumu. Viņš ilgu laiku atcerējās, kā viņu, vēl pavisam mazu zēnu, vecāki svētdienās veda sev līdzi uz baznīcu un pa taciņu lika iet viņiem pa priekšu. Tad viņš juta vecāku kritiskos skatienus, viņam kļuva neērti, pazuda kustību brīvība, viņš ierāva galvu, nezināja, ko darīt ar rokām un kā spert kājas. Un tad vecāku saruna viņu galīgi sa mulsināja.

— Diezin kas izaugs no mūsu dēla, — māte noraizējusies sacīja. — Sīks, vājš, ne viņš prot paiet, ne ko citu .. .

— Kas tad cits — ļūļaks vien būs! — tēvs nikni attrauca un nepārprotami pievērsās Ļudam. — Paveries uz citu bērniem — prieks noskatīties: jautri, žigli, skraida, tērzē, — bet šis kā tāds nevarīgs večuks! . . .

Mazais Ļuds tādās reizēs ienīda sevi un savu neveiklību, bet nekādi nespēja tikt vaļā no sastinguma, kas viņu bija pārņēmis. Taču, kad vecāki neredzēja, viņš bija žigls un veikls zēns. Bet viņš to nezināja, jo tad neviens viņu neuzslavēja. No saviem labajiem, taču skarbajiem vecākiem, kas viņu mīlēja, mazais Ļuds gandrīz nekad nav dzirdējis atzinīgu, uzmundrinošu vārdu, toties nebija pagājusi secen neviena iespēja viņu norāt, pārmest neveiksmes un šķietamo nevarību.

Pirmie divi trīs seminārā pavadītie gadi vēl vairāk padziļināja šo viņa rakstura iezīmi. Nekad Vasara sirdī tik spilgti neparādījās mazvērtības apziņa kā tajos gados. Fiziskā un morālā pazemība vecāko priekšā, puritāniski iepotētās bailes no grēka, visādās krāsās tēlotā cilvēka dzīves niecība, absolūta spēka piedēvēšana pārdabiskām lietām — viņa trauslā kom-pleksija to visu nebūtu izturējusi, ja viņš nespētu noslēgties sevī, izolēties, dumpoties un sapņot.

Lūzums, kas viņā bija noticis ceturtajā gadā, pastiprināja iniciatīvu un pašpaļāvību, taču savu izskatu viņš arī turpmāk augsti nevērtēja. Reizēm domādams par to, viņš sev jautāja, kā tas varēja notikt, ka Klevišķa prāvesta radiniece, īsta skaistule, parādīja viņam un nevis kādam citam tik lielas simpātijas. Un tagad, kad aizritējuši divi gadi kopš viņu pēdējās tikšanās, Ļuds pieļāva iespēju, ka tā bijusi tikai viņas bērnišķīga rotaļa, ja ne viltība.

Tomēr drīzie šīs vasaras notikumi liecināja, ka Ļuds maldījies, tā novērtēdams gan viņu, gan sevi, gan abu attiecības.

Brīvlaika otrajā svētdienā Vasaris saņēma Klevišķa prāvesta ielūgumu apmeklēt viņu svētās Annas dienā, kad tiks svinēta viņa mūža 50 gadu un mācītāja darba 25 gadu jubileja. Stāvoklis likās nopietns. Prāvests Kimša bija goda vīrs un par neierašanos tādās svinībās, bez šaubām, apvainotos.

«Raugi, kad būtu derējis ceļot uz Viļņu!» klēriķis Vasaris domāja pie sevis. «Nu, bet neko nevar darīt, būs jābrauc. Un galu galā kas tur? Svētki, daudz ciemiņu, nebūs iespējas nekādām intīmām sarunām ar «viņu». Sasveicināsimies, pasacīsim pāris teikumu, iejauksies kāds trešais, un cauri. Nebūsim jau divatā kalniņā vai dārziņā.»

Viņš brauca uz Klevišķi, rūpīgi ģērbies, uzlicis manšetes un jaunu, nevis mugurpusē, bet zem zoda aizpogājamu apkaklīti. Tādas apkaklītes iedrošinājās uzlikt tikai vecāko kursu progresīvākie klēriķi un arī tikai brīvdienās.

Ceļā viņam bija pacilāts garastāvoklis. Viņš nevarēja atkratīties no domām par Ļuci. Viņš ij baidījās, ij gribēja ar to tikties. Veltīgi viņš centās sevi nomierināt un lūkoties uz to kā uz visparastāko ikdienišķu notikumu, bet uz viņu iepazīšanos kā uz vieglu un ātri pārejošu jautru mirkļa rotaļu, bērnišķību vai galvenokārt muļķību. Atmiņa un sirds liecināja pavisam citu. Arī vārdi, ko viņa sacījusi pirms pāris gadiem kalniņā, atkal sāka skanēt Ļuda ausīs.

Mācītājmājā viņu sagaidīja klēriķis Petrīla, prāvesta galvenais «glāzīšu piepildītājs» — tā ciemiņi jokodami viņu dēvēja.

— A, Ļuds! Sveicināts, sen mūsu pusē neesi redzēts! Kā šodien patīk Klevišķis?

Klevišķis tiešām bija ārkārtīgi uzposts. Baznīcas vārti un durvis apvītas ar vaiņagiem, bet mācītājmājā tiešām grima za|umos un puķes. Kaut arī tie nebija baznīcas svētki, bet parastā svētdiena, taču viss izskatījās svinīgāk nekā vislielākajos baznīcas svētkos.

Vasaris tūdaļ devās apsveikt prāvestu un izteikt savus novēlējumus.

— Neaizmirsti, — Petrīla brīdināja viņu, — ka mans prāvests ar šo dienu ir kanoniķis.

Tiešām, sakarā ar jubileju bīskaps piešķīris mācītājam Kim-šam goda kanoniķa titulu.

Jubilārs bija lieliskā omā un par Vasara apciemojumu, sveicieniem un novēlējumiem likās ļoti apmierināts.

— Paldies, paldies! — viņš sacīja, neļaudams skūpstīt roku, un pats apskāva Vasari. — Labi gan, ka nebiji lepns un apciemoji. Taču izrādās, brālīt, ka tu esot dzejnieks! Es arī lasīju. Bravo, bravo! Nu, nu, nav ko kaunēties! Mīlu visādus aktierus, literātus un dzejniekus. Kādreiz, būdams tavos gados, pats mēģināju.

Vasaris tiešām nokaunējās par tādu viņa noslēpuma sabiedrisku atklāšanu. Ļ.udam likās, ka prāvests un visi pārējie savā sirdī smejas par viņa dzeju un pretenzijām: paskat, kāds dzejnieks atradies! . . .

Bet prāvests turpināja slavēt viņu:

— Esi izaudzis un nobriedis! Arī sejas izteiksme vairs nav «puiciska» kā pirms pāris gadiem. Ek, pārāk jauns tu iestājies seminārā un vēl ar talantu. Vismaz vajadzēja beigt ģimnāziju, palakstoties ap jaunkundzēm, re, tad tik būtu dzejnieks!

Šie jautrie vārdi uzlaboja Vasara garastāvokli, un viņš, gribēdams sagādāt prāvestam prieku, sacīja:

— Redzu, ka arī man būs jāatsakās no dzejas un jāseko kanoniķa priekšzīmei.

Bet kanoniķis saņēma Vasari aiz rokas, zīmīgi piemiedza vienu aci un sacīja pa pusei nopietni, pa pusei jokodams:

— Tev, brālīt, neiesaku sekot manai priekšzīmei. Tā vietā, lai kļūtu par goda kanoniķi, visu mūžu vari palikt vikāra amatā bez goda.

Tobrīd ienāca jauni ciemiņi, un Vasaris nogāja sāņus. Šeit bija daži mācītāji, kurus viņš pazina, pāris klēriķu, vairāki nekad neredzēti viesi, kas ieradušies no tālienes, lai piedalītos prāvesta jubilejā. Bet Ļ.uce neparādījās ne reizi.

Drīz iezvanīja dievkalpojumu un visi devās uz baznīcu. Diev kalpojumu noturēja pats jubilārs, klēriķi asistēja, bet Vasaris

laimīgi izgrozījās no jebkādiem pienākumiem pie altāra. Viņš bija nometies uz ceļiem faldistorijā pie ģērbkambara un vēroja svinīgā dievkalpojuma gaitu. Otrā pusē, viņam priekšā, dievkalpojumu klausījās cienījamākie draudzes locekļi un no tālienes ieradušies ciemiņi.

Šeit Vasaris ieraudzīja arī Ļuci. Viņa izskatījās stipri pārmainījusies, vairāk nobriedusi un kļuvusi nopietnāka. Pa visu dievkalpojuma laiku viņa ne reizi nepaskatījās uz Vasari. Turpretī viņš arī negribēdams redzēja to savā priekšā. Nezin šī vai kāda cita iemesla dēļ viņš bija izklaidīgs un nekādi nespēja koncentrēties, kā to prasīja šīs vietas un brīža svinīgums.

Nemanot viņa domās atausa visa tikšanās un sasveicināšanās aina ar jubilāru mācītājmājā. Kad pirmie kautrības jūtu uzplūdi bija garām, kanoniķa uzslava viņam kļuva patīkama. Viņu nosauca par dzejnieku . . . Ļuce, bez šaubām, arī zina, ka viņš raksta un publicē dzejoļus. Vikārs Trikauskis arī. . . Tri-kauskis tagad vairs neskatīsies uz viņu augstprātīgi caur savu pensneju un neuzsitīs uz pleca . . . Bez tam viņš, Ļuds, tagad jau ir piektā kursa klēriķis, nevis kāds pirmgadnieks . . Mā-cītājmājās viņu uzskata gandrīz par īstu mācītāju.

Bet ķanoniķis tomēr ir simpātisks cilvēks. Ko gan nozīmē viņa skatiens un, šķiet, nopietnie, tikai jokiem aizplīvurotie vārdi: «Tev neiesaku sekot manai priekšzīmei, jo tā vietā, lai kļūtu par goda kanoniķi, visu mūžu vari palikt vikāra amatā bez goda ...» Kāpēc? — klēriķis Ļuds sev jautāja. — Kādu noslēpumu glabā jubilāra pagātne? — Dažas tenkas par mācītāja Kimšas pagātni bija sasniegušas Vasara ausis, tāpēc kanoniķa vārdos ietvertā mīkla kļuva vēl sarežģītāka. Varbūt viņš domāja par savu tieksmi iedzert? Vasaris pazina pāris tādus vikārus — nelabojamus alkoholiķus. Taču nē, šeit jāslēpjas kaut kam citam. Kanoniķis Kimša sacīja, ka jaunībā rakstījis dzejoļus . . . Bet kādi vēl varēja būt viņa pārkāpumi, kuriem viņš neieteica Vasarim sekot? . . .

Tad klēriķim atmiņā atausa cits prāvesta teiciens: «Vismaz vajadzēja beigt ģimnāziju, palakstoties ap jaunkundzēm, re, tad tik būtu dzejnieks! ...» Dīvains vecis! . . . Viegli pasacīt: vajadzēja . . .

Nu Vasaris atcerējās, ka viņa draugi tagad jau ir otrā kursa studenti — un viņam kļuva žēl zaudētās brīvās un interesantās studenta dzīves, par kuru bija dzirdējis un lasījis dažādus nostāstus un anekdotes.

Visu dievkalpojuma laiku klēriķa Ļuda galvā šaudījās tādas domas, bet acu priekšā brīžiem pavīdēja skaistais prāvesta radinieces profils.

Pēc dievkalpojuma un svinībām piemērota sprediķa jubilārs ar ciemiņiem atgriezās mācītājmājā. Šoreiz Ļuce bija salonā. Vasaris redzēja, ka viņa sarunājās ar svešu dāmu, un gaidīja iespēju sasveicināties. Visas viņa bažas bija izgaisušas, un ne par kādām briesmām viņš vairs nedomāja. Sasveicināties un runāt ar Ļuci likās pavisam vienkārši.

Beidzot viņa atgāja no dāmas, un Vasaris devās pretī.

— Ļuces jaunkundz, redzēju jūs baznīcā, bet sasveicināties vēl nebija iespējas. Mēs taču tik sen neesam redzējušies! Kā jums klājas?

Ļuds domāja, ka viņa tūdaļ sāks pārmest, kāpēc tik ilgi nav apciemojis, vai arī kā citādi parādīs viņu bijušo tuvo draudzību, taču Ļuce brīvi sniedza viņam roku un laipnā vēlībā uzsmaidīja.

— Paldies jums. Visai slikti neklājas. Lai gan pārāk lepoties nevarētu. Gadās jau visādi brīži. Mūsu dzīve šeit vispār diezgan nīkulīga un neinteresanta. Bet kā jūs turaties? Pagājuši gandrīz divi gadi, kopš neesam tikušiete?

Viņas sejā un smaidā bija daudz apslēptu skumju, bet balsi skanēja nopietnāki, agrāk nedzirdēti toņi. Vasaris brīnījās par lādu pārmaiņu. Viņš bija sagatavojies aizstāvēties pret tādiem vai citādiem viņas laba vai slikta garastāvokļa uzbrukumiem, bet viņš nezināja, kā reaģēt uz šādu piekāpību. Ļuds bija pieradis redzēt un iedomāties viņu neprātīgi jautru vai aizvainojošu un pat ļaunu, tāpēc tagad kautrējās Ļuces maiguma un melanholiskā noskaņojuma.

Viņa brīnījās, kad dzirdēja, ka Vasaris pagājušajās brīvdienas ļoti maz bijis mājās, ka braucis uz Viļņu un Trakiem. Viņi runāja kā divi paziņas, kas ilgāku laiku nav tikušies, taču neviens no šīs sarunas nevarēja spriest, ka viņu pazīšanās aizkustinājusi un joprojām aizkustina abu sirdis, ka viņi ļoti daudz, sapņojuši viens par otru.

Tobrīd aicināja pusdienās.

— Jūs būsiet man tuvs kaimiņš, tikai galda preteja puse, Ļuce parādīja viņam vietu ēdamistabā.

Tā sasēdušies, viņi nevarēja sarunāties, jo Ļuce bija tuvāk pie sava tēvoča. Toties Vasaris, kopā ar citiem interesēdamies, kas notiek ap jubilāru, allaž redzēja Ļuci sev priekšā, bet viņa, gribēdama ieraudzīt Vasari, bija spiesta palūkoties mazliet atpakaļ.

Un palūkojās arī. Klēriķis Ļuds paretam gar ziedu pušķi uz galda sastapās ar viņas skatienu un ikreiz pārliecinājās, ka tādu viņas skatienu agrāk nebija redzējis. Viņas acīs bija gan skumjas, gan nemiers, gan vaļsirdība, gan kautrība. Dažkārt viņas skatiens, sastapis Vasara skatienu, tūdaļ bēga, dažkārt palika tikmēr, kamēr viņš novērsa savējo.

Tā Ļuce intriģēja viņu visu pusdienu laiku, un viņam kļuva skaidrs, ka abu pirmītējās sarunas oficiālā pieklājība bijusi mākslota un nezin vai varēs atkārtoties, ja abi atkal sastapsies.

Pusdienas ievilkās garumā. Bija daudz runu, apsveikumu un novēlējumu, bet tas viss nesaistīja Vasara uzmanību. Viņš risināja jautājumu, kā Ļuce varētu atgūt labu garastāvokli, kas viņai būtu jāsaka, lai atkal kļūtu priecīga un neskumtu. Viņš raizējās, redzēdams viņu ciešam, un nezin kāpēc pats jutās pie lā vainīgs. Ļuds Vasaris nebija sagatavojies tādai situācijai. Kā šīs jūtas, tā Ļuces izturēšanās viņam bija kas jauns, un tāpēc viņš pat nepamanīja, kā «bīstamā pazīšanās» lauzās viņa sirdi pa citām durvīm. Viņš varētu atstumt Ļuci, ja tā flirtētu, pieglaimotos, tā vai citādi viņam uzbruktu, bet Ļuci, kas skumst, cieš un ir bikla, viņš nespēja atstumt.

Pusdienu laikā tika krietni dzerts. Garastāvoklis uzlabojās. Šķīvju un nažu šķindoņa kļuva skaļāka, sarunas dzīvākas. Klēriķis Petrīla nezin kuro reizi ciemiņiem piepildījis iztukšotās glāzītes, brītiņu apsēdās blakus Vasarim un, iegrūdis tam dunku sānos, ar skatienu parādīja prāvesta radinieci:

— Vai tu pamanīji, Ļud, kāda Ļuce šodien sabozusies?

— Taisnība, — Vasaris sacīja, — viņa ļoti pārmainījusies. Vai tagad viņa arvien tāda?

— Gandrīz. Jau kopš pērnās vasaras viņa kā sasirgusi. Domāju, ka pie visa vainīgas precības.

— Kā tad tā?

— Redzi, ārsts Brazģis grib līdz galam noskaidrot Šo jautājumu un varbūt jau šoruden precēties. Bet viņa neko skaidru neatbild. Vilcinās.

— Acīm redzot nemīl, — Vasarim nemanot paspruka.

— Nu atzīsties, Ļudiņ, — Petrīla neatlaidās, — jūs abus tomēr saista simpātijas. Tagad vari pateikt, kad visam jau beigas, vai taisnība?

— Protams . . .

Bet Ļuce manīja, ka abi runā par viņu, paņēma glāzi vīna un, it kā tīšām demonstrēdama Petrīlam, pacēla to pret Vasari, pasmaidīja un izdzēra pusi.

— Nu, nu! Turies, Ļud! — Petrīla iesaucās. — Vēl acīm redzot visam nav beigas! — un aizgāja piepildīt glāzītes.

Vasaris atbildēja Ļucei un iztukšoja savu glāzīti līdz dibenam. Ilgs skatiens un mīļš smaids viņam bija vislabākā pateicība. Jautrā dzīru noskaņa un gar ziedu pušķi raidītie skatieni jau bija sākuši ieraut viņu priecīgas bezrūpības virpulī. Uztvēris mirkli, viņš savukārt pacēla glāzi un viņi atkal dzēra kopā. 5ī sadzeršana izkausēja pēdējo klēriķa bikluma ledu. Viņš tūdaļ ieraudzīja, ka Ļuces seja atplaukusi. Viņš juta patīkamu siltumu krūtīs un gribēja, lai šīs pusdienas ilgi jo ilgi nebeigtos.

Bet pusdienām drīz vajadzēja beigties. Pavecs kungs piecēlās apsveikt jubilāru un nobeidza savu runu ar aicinājumu nodziedāt «Lai dzīvo sveiks». Kāds iesāka «Lai dzīvo sveiks», pārējie pievienojās, bet pabeiguši ar vīna glāzēm rokās ielenca kanoniķi, lai personīgi saskandinātu ar viņu un novēlētu ilgu mūžu, labu veselību un laimi.

Kad visi apklusa, runāja pats jubilārs. Viņš pateicās par novēlējumiem un viņam parādīto godu, ieskaitīja sevi veču rindās, izteica komplimentus jaunatnei, mierināja večus, vietām iesprauzdams humoru un atjautības. Kanoniķis Kimša prata runāt. Pabeidzis viņš vairs neapsēdās, bet lūdza ciemiņus pārvietoties uz salonu un dzert kafiju.

Visi piecēlās un kopējā burzmā Vasaris pat nemanīja, kā bija nokļuvis blakus kanoniķa radiniecei.

— Nu? Vai nenožēlojat, ka atbraucāt? — viņa to uzrunāja.

— Ko jūs!? — viņš iebilda. — Tik jauka diena brīvlaikā vēl nekad man nav bijusi.

— Tiešām? Un es domāju, ka jūs izpildāt vienīgi grūtu pienākumu.

— It nemaz. Man ļoti patīkami apciemot kaimiņus, it īpaši tik sen neredzētus.

Viņš atkal ieraudzīja skumjas Ļuces sejā, kad viņa, paskatījusies uz Ļudu, jautāja:

— Un ko jaunu jūs pie mums ievērojāt?

— Vispirmām kārtām to, ka jūs esat ļoti pārvērtusies. Jūs par kaut ko sķumstat, Ļuces jaunkundz. Agrāk tas nebija manāms.

Viņa kļuva vēl nopietnāka.

— Ja. Es stāvu krustceles un pārbaudu sevi. Bet varbūt ari ne sevi vien. Domāju, ka jūs laikam kaut cik pazīstat šīs jūtas. Taču jūs, bez šaubām, arī pārbaudāt savu aicinājumu?

— Jā, pārbaudu, — Vasaris klusi atzinās. — Tas ir loti grūti. Un tomēr nedomāju, ka jūs gatavotos iestāties klosterī? — viņš jokodams piebilda.

— Kā jūs zināt? Varbūt arī par to esmu domājusi? . . . Vai jūs jau esat izlēmis sava aicinājuma jautājumu?

— Vēl ne gluži . . .

Vēlāk viņš nožēloja šos vārdus. Tiešām, kāpēc viņš tā sacīja? Viņš taču jau bija stingri apņēmies kļūt par mācītāju. Bez tam tāda neskaidra atbilde atkal varēja dot iespēju, lai nostiprinātos bīstamā pazīšanās.

Viņu tālākā saruna pārtrūka, jo prāvesta radiniece gāja ieliet ciemiņiem kafiju. Pie Vasara pienāca mācītājs Trikauskis un it kā pārmezdams iesaucās:

— Ai, nesagroziet mūsu Ļucītei galvu! Nabadzītei jau tā uzmācās neizdibināmas ilgas . . . Ak, tie dzejnieki! Un kas varēja pirms pāris gadiem cerēt? Bet sievietes sirds tomēr uzminēja.

Ļudam nebija patīkami runāt ar Trikauski par šo tematu, taču vēl nepatīkamāk secināt, ka ne tikai Petrīlas, bet arī vikāra skatiens, kā redzams, izseko viņa pazīšanos ar Ļuci. Brazģis, bez šaubām, tāpat kaut ko nojauta. Un varbūt arī prāvests nojauš, kam pievērstas viņa radinieces simpātijas? Tiešām, mazajā baznīcas ciemata un vēl mazākā mācītājmājas pasaulē nevarēja palikt apslēptas no vīriešu skaudīgajām acīm vienīgās jaunās un skaistās meitenes simpātijas, ko viņa kādam parāda. Neviens no viņiem laikam neko no tā nesecināja.

Tas bija temats, lai tāpat vien pajokotu vai pazobotos, protams, nepatīkams pašiem vaininiekiem, it īpaši jūtīgajam Vasa-rim. Un, ja Ļuds būtu zinājis, ka Trikauskis, Petrīla un pats Brazģis, kamēr viņa šeit nebija, bieži kaitināja Ļuci, viņš nebūtu pat iedrošinājies braukt uz šejieni.

Drīz Ļuce atnesa viņiem kafiju. Trikauskis aizgāja meklēt cigāru un kaut kur aizkavējās; tā viņi atkal palika divatā.

— Bet jūs šogad tāpat esat pārmainījies, — viņa sacīja, pārlaidusi Vasarim skatienu. — Jūs arī agrāk bijāt itin jauks, tikai, neņemiet ļaunā, vēl ļoti bērnišķīgs. Un tagad vairs nav arī šā trūkuma. Ja jūs nebūtu klēriķis, visas meitenes jūsos iemīlētos.

Vasaris pasmējās:

— Tātad esmu labi darījis, ka iestājos seminārā.

— Vai jūs tā baidāties mīlas?

Vasaris kaunējās runāt par mīlu, un viņš neko neatbildēja. Bet Ļuce, vērdamās viņā, sacīja:

— Un tomēr viena jūs iemīlēs un laikam būs loti nelaimīga.

Kad viņa to sacīja, viņas balsī ietrīcējās tāds tonis, no kura

Ļuds pēkšņi zaudēja drosmi. Viņš nodūra acis un maisīja savu kafiju, nevarēdams atrast nevienu piemērotu vārdu, lai pārtrauktu nepatīkamo klusumu.

Un atkal pirmā sāka runāt Ļuce:

— Liekas, vēl pavisam nesen es pazinu ļoti biklu pirmā kursa klēriķīti, bet tagad, lūk, tūdaļ beigsiet semināru. Šogad taču gandrīz vai pēdējās brīvdienas . . .

— Nē, vēl nav pēdējās, - Vasaris izlaboja. — Vēl vienas bus, pārejot uz sesto kursu.

Bet viņa atmeta ar roku:

Kas tur par brīvdienām. Jūs atbrauksiet varbūt jau kādā diakona pakāpē, caurām dienam lasīsiet breviāru un nevienu sievieti ne pa gabalu nelaidīsiet sev klāt!

— Nē, es vēl nebūšu pat subdiakons, — viņš iebilda

— Kāpēc? Piektajā kursā taču daudziem dod svētību. Pet-rila saka, jau būšot.

— Man tik drīz nedos svētību . .

— Kāpēc?

— Es neesmu pārāk dievbijīgs un visai uzticams.

Arī šo atbildi viņš vēlāk nožēloja. Viņam vajadzēja apstiprināt, ka tiešām nākamgad viss jau būs cauri.

— Taisnība, jūs esat dzejnieks! — Ļuce iesaucās, bet tūdaļ ar nožēlu piebilda: — Bet tas jums neradīs nekādus šķēršļus. Arī jūsu dzejoji allaž tik nopietni, cēli, par ideāliem, par dzimteni.. .

Kauna vilnis ieplūda Vasarim sejā, bet Ļuce nežēlīgi turpināja izprašņāt:

— Kāpēc jūs neko nerakstāt par mīlu? Tas taču visbagātākais dzejas avots. Vai tāpat kaut ko vienkāršāku un tuvāku mūsu sirdij. Tagad jums tikai ideāli, idejas, gluži kā sprediķī. . .

Vasaris noskumis dzēra pa malciņam savu kafiju un bija gatavs atsacīties no tiem nelaimīgajiem dzejoļiem, kas tagad viņam likās visvājāl^e, kādi vien varētu būt.

Bet Ļ.uce pamanīja viņa raizes un maigi taisnojās:

— Tomēr jūs to neņemsiet ļaunā, vai taisnība? Jūsu priekšā esmu vaļsirdīga, jo zinu, ka esat labs.

Un pēkšņi Vasaris pats juta nepieciešamību kļūt vaļsirdīgs un dalīties ar viņu domās un šaubās par daudziem jo daudziem jautājumiem. Bet kā? Šinī trokšņainajā, piesmēķētajā salonā ikviens varēja pienākt viņiem klāt vai vismaz no tālienes vērot viņus. Un viņš tiešām ieraudzīja salona otrā galā mācītāja Tri-kauska zobgalīgo skatienu. Vai tikties vienatnē? . . . Bet te garīgās disciplīnas draudīgais pirksts sāpīgi satrauca Vasara atmiņu un sirdsapziņu. Viņa sirdi sažņaudza salta rezignācija, un viņš nodomāja: «Ek, tas viss nav tev lemts. Ne dzejnieka ceļš, ne intīma sirds atklāšana, ne uzmundrinošs mīlas vārds nav lemts tev. Tu paliksi vientulībā, un it nekas tev nepalīdzēs ne priecāties, ne skumt.»

— Par ko jūs sākāt domāt? — viņa jautāja.

— Es nezin kāpēc atcerējos semināru. Tur esmu pieradis nevienam neatklāt savas domas. Šodien sāku nožēlot šo paradumu.

— Kāpēc jums tik ātri jāatceras seminārs? Tikko puse brīvlaika pagājusi. Tiešām, kāpēc jūs ne reizi mūs neesat ielūguši uz atvadībām?

Un pēkšņi viņa atžirga. Vasaris ieraudzīja viņas sejā to pašu draiskules izteiksmi un smaidu, to pašu tumšo acu mirdzumu, kas Ļ,udu dzēla un svilināja kā kvēlojoša ogle.

— Zināt ko, Pavasarīt, šogad varbūt ir jūsu pēdējā brīvā vasara un mana tāpat. Sarīkojiet mums atvadības, bet pēc tam lai notiek, kam jānotiek! Labi?

Vasari pārņēma dīvaina sajūsma.

— Lieliski, Ļuces jaunkundzi Tātad norunāts? Vīrs un vārds ?

Norunāts! Vīrs un vārds!

Viņš kā noreibis atgriezās mājās no šīm svinībām. Viņa galvā nebija nevienas skaidras domas. Viņš virpuļoja miglainu gaidu haosā, bet tā bija vislaimīgākā diena viņa brīvlaikā.

Viņš vēl nedomāja par to, ka vienā mirklī var sabrukt ilgu laiku rūpīgi celts aizsprosts, ar kuru viņš gribēja apvaldīt savas sirds lidojumu.

Pēc prāvesta Kimšas jubilejas svinībām Vasara brīvlaika turpmākās dienas kļuva trauksmainas un nevienmērīgas: vienas nemiera un nožēlas, citas — dumpīgu jūtu, trešās — ilgu un sapņu pilnas. Arēji viņš centās ievērot to pašu dzīves kārtību kā agrāk. Sestdien viņš devās uz savas draudzes baznīcu un palika pie prāvesta. Svētdien pieņēma komūniju, pirms dievkalpojuma skaitīja ļaudīm rīta pātarus un lūgšanas, dievkalpojuma laikā baznīcā vāca ziedojumus, bet pēc vesperēm atkal skaitīja vakara lūgšanas un intonēja «Dieva eņģeli». Reizēm pēcpusdienā mācīja draudzes koristus un koristes, kā jādzied latīņu valodā baznīcas dziesmas. Pirmdien, dažreiz otrdien atkal atgriezās dzimtajās mājās līdz nākamajai sestdienai. Un šeit, neviena neierobežots un netraucēts, viņš ļāva vaļu savām domām, noskaņām un iztēlei.

Vispirms viņš pārmeta sev, ka tik ātri un viegli atjaunojis pazīšanos un pat spēris soli tālāk, nekā bija aiziets agrāk. Tas viņam likās ne tikai bīstami, bet arī necienīgi. Un viņš pats zobojās par sevi:

«Pagājušā vasarā muki no mājām, brauci uz Viļņu, seminārā meties mistikā, zvērēji — bet nu tikies uz dažām stundām, un no visa tā vairs ne vēsts . . . Būsi gan tu labais mācītājs, Vasari! . . . Biji sašutis par Radastinu, bet ko dari pats? ...»

Tomēr nākamajā dienā viņš ļoti skaidri atcerējās prāvesta Kimšas jubilejas ainu, gluži kā no jauna vēlreiz pārdzīvoja visu šīs draudzības atjaunošanās gaitu. Sēdēdams Ausmas kalniņā vai pastaigādamies pa lauku ežām, viņš tai pašā laikā sēdēja Klevišķa mācītājmājā pie pusdienu galda, garām ziedu pušķim redzēja pārmaiņu Ļ.uces skatienā, sadzēra ar viņu, runāja salonā ...

Nē, viņš tagad visu to redzēja vel skaidrāk, bet viņu saruna bija vēl nozīmīgāka un secinājumi vēl pārliecinošāki, jo Vasara iztēle visu to izskaistināja, pārspīlēja un darīja patīkamāku. Šeit nebija ne uzbāzīgā Petrīlas, ne zobgaļa Trikauska, ne aizdomu pilnā Brazģa, ne traucējošo ciemiņu. Un, kad beidzot viņa iztēlē atdzimusī Ļuces balss priecīgi iesaucās: «Zini ko, Pavasarīt, šogad tava pēdējā brīvā vasara, un man tāpat. Sarīko mums atvadības, pēc tam lai notiek, kam jānotiek!», — tad piepešs bezrūpīgas apņēmības vilnis aizskaloja visas šaubas, pārmetumus un sirdēstus. Nē, neviens visā pasaulē nebūtu

spējis izdomāt labāku argumentu! Tad Vasaris pielēca kājās un ar divkāršotu enerģiju sāka staigāt, domādams par šo pēdējo atvadību sīkumiem.

«Bīstamās pazīšanās» atjaunojums un aizkustinošo atvadību gaidas stipri satricināja Ļ.uda garīgās dzīves līdzsvaru. Viņš tagad nevēlējās nekur braukt vai apciemot savus draugus, kā arī aicināt tos pie sevis. Viņš staigāja pa laukiem, izvēlēdamies tādas vietas, kur neviens viņu neredz, pa gabalu vairīdamies kādu sastapt, gulēja saulē, šo to lasīja, bet visbiežāk neko nedarīja. Viņš centās visu savu būtni piepildīt ar «pēdējās brīvās vasaras» sapņiem un noskaņām. Viņš uz laiku it kā izslēdza sevi no parastā dzīves mehānisma un tā vajadzībām. Viņš taču bija atjaunojis pazīšanos, pret kuru vērstā cīņa bija kļuvusi par vienu no šā mehānisma svirām.

Arī savas rekolekcijas viņš vairs neizpildīja pārāk cītīgi. No rīta steigšus un arī ne katrreiz izlasīja meditāciju punktus, bet tos nepadziļināja, vakara lūgšanas noskaitīja kaut kur kalniņā, priecādamies par saulrietu, bet garīgo grāmatu lasīšanu, svētos rakstus un rožukroni atstāja pilnīgi novārtā.

Ļuds Vasaris tai laikā bieži atcerējās skaisto prāvesta radinieci, atcerējās arī pārmaiņu, kādu viņā bija novērojis jubilejas dienā. Ja nebūtu šīs pārmaiņas, iespējams, ka viss ritētu citādi. Taisnība, viņam bija patikusi arī jautrā vējgrābsle Ļuce ar savu tumšo acu zibšņiem un baltajiem zobiem aiz pavērtajām lūpām, bet šis dziļais skatiens un rāmais smaids' pa īstam sagrāba viņa sirdi.

Ļuce tiešām pāris gados, kamēr viņi nebija tikušies, ievērojami pārmainījusies. Agrāk viņa, kaut arī nobriedusi, tomēr vēl bija meitene, kas dzīvo ar bērnišķīgiem un skolnieciskiem paradumiem. Tagad viņa jau bija tādā vecumā, kad sāk domāt un just dziļāk, kad apjauš savu personību un kad rūpes par nākotni izkliedē to, kas palicis no bērnu dienām.

Tēvocis viņu mīlēja, tāpēc arī rūpējās par viņas likteni. Viņš gribēja Ļuci ātrāk atdot pie vīra, jo labi saprata, ka viņas uzturēšanās mācītājmājā rada daudz neērtību un briesmu. Brazģi viņš uzskatīja par vispiemērotāko vīru Ļucei.

— Ko tu gribi no viņa? — tēvocis bieži tai sacīja. — Taisnība, viņš mazliet aizraujas ar kreiso idejām, bet tas vairāk modes pēc. Gan pāries. Citādi viņš nopietns, izglītots vīrs. Prot apieties ar cilvēkiem, būs labs ārsts. Vārdu sakot, cilvēks ar nākotni. Palīdzēšu iekārtoties. Ko vēl tev vajag? . . .

— Nemīlu! — radiniece ietiepīgi iesaucās.

— Tad iemīlies! — tēvocis attrauca, pats redzēdams, cik tukši viņa vārdi.

— Iemīlēties šajā cekulainajā pinkainī? Nekad!

— Ja nepatīk, tad apcērp un noskuj.

— Fi! . . . — tādās reizēs viņa iesaucās un izmuka no istabas.

Vai Ļuce vainīga, ka viņu intriģēja garīdznieki? Kopš pirmās tikšanās viņa bija sākusi interesēties par Vasari un vairs nespēja pievērst savu sirdi ne Brazģim, ne jebkuram citam. Tomēr viņas jūtas pret Vasari vēl nebija mīla. Abi uzreiz juta, ka viņus velk vienu pie otra, bet viņu stāvoklis bija tik atšķirīgs un abi bija tik maz pieredzējuši, ka dažas retas tikšanās varēja modināt vienīgi miglainas simpātijas nojautu. Bez tam Vasaris tūdaļ ieraudzīja briesmas savam aicinājumam un pasludināja cīņu pret Ļuci. Tomēr viņa nepievērsa uzmanību nekādām briesmām un divos gados, kamēr abi nebija tikušies, neaizmirsa savu «kaimiņu». Praktiskie dzīves jautājumi viņai toreiz vēl nebija visai aktuāli. Turklāt arī viņa, neraugoties uz dzīvo temperamentu, bija sapņotāja dvēsele. Dzeltenās kaķpēdiņas, ko Ļ.uce saplūca Ausmas kalniņā, sēdēdama blakus Pavasarī-tim, visu ziemu rotāja viņas istabiņu un atgādināja šo kautrīgo, jūtīgo, sutanā tērpto jaunekli.

Pienāca vasara, atgriezās klēriķis Petrīla un medicīnas zinības pabeigušais Brazģis, bet Pavasarītis nerādījās. Ļuce katru svētdienu viņu gaidīja cauru vasaru, bet nevienam par to nebilda ne vārdu. Viņas garastāvoklis pasliktinājās. Viņa bez kāda iemesla kļuva nikna un skaitās uz visiem. Trikauskis tomēr uzminēja iemeslu un mēdza kaitināt viņu ar Vasari. Petrīla un pats Brazģis palīdzēja.

— Lūcijas jaunkundz, vai arī šodien «viņa» nav? — Trikauskis iesāka, kad prāvesta nebija istabā.

— Un jūs ļoti apskaužat? . . . Ko? ... — viņa turējās pretī.

— Neapskaužu, Ļ.ucīt, bet jūtu līdzi. . . Tikai gaumi neslavēju. Tāds puikiņš . . .

Viņa nikni pablenza.

— Lūdzu neraizēties par manu gaumi!

— Tas arī mani maldinājis, — Brazģis iejaucās. — Upurēju kā bārdu, tā ūsas, lai kļūtu līdzīgāks garīdzniekam. Bet viss veltīgi.

— Jūs pamēģiniet iestāties semināra un uzģērbt sutanu.

Ļ,ucīte noteikti apžēlosies par klēriķiti . . . — Trikauskis viņam ieteica.

Bet Brazģis skumji atsaucas:

— Diemžēl, doktor! Ja es būtu tāds nevainīgs zēniņš ka Pavasarītis! Bet, kas pagājis, to vairs nevar atsaukt. . .

— Varbūt tomēr brauksim pēc saldajiem bumbieriem?

I^uce pakampa, kas gadījās pie rokas, un meta virsū zob

galiem vai ari pati skrēja laukā no istabas. Reizēm tādi skati beidzās ar vispārējiem smiekliem, reizēm ar asarām.

Tā pagāja brīvdienas, kurās Vasaris ceļoja uz Viļņu, bet Brazģis ar lielu pacietību joprojām centās iemantot bagāta prāvesta skaistās radinieces sirdi un roku. Neskaitot zobgalības, kurās viņš piedalījās tikai retu reizi, Brazģis prata viņu arī mierināt, iepriecināt un pielāgoties visādām viņas kaprīzēm. Un tas Ļ.ucei patika. Kaut arī viņa juta, ka sirds sveras uz «Pavasariša» pusi, tomēr, tiklīdz sāka domāt par laulību, atzina, ka tēvocis viņai sacījis taisnību.

Kad beidzās brīvdienas, Brazģis, labas cerības lolodams, brauca uz Maskavu papraktizēties klīnikās, un Klevišķa mācītā jmājā ap Ļ.uci viss norima Garajos rudens un ziemas vakaros viņa, strādādama kādu rokdarbu, kavējās atmiņās un pagātnes iespaidos, tāpat kā Vasaris. Taču Ļucei nebija vajadzības nedz atsacīties no tiem, nedz cīnīties pret tiem. Viņai bija patīkami atcerēties visus iepazīšanās mirkļus ar «Pavasarīti», — viņa tos arī atcerējās. Ja tomēr viņa atmiņās necīnījās, tad apzinājās, ka nekas no tā neiznāks. Viņa zināja, ka nespēs izraut Vasari no semināra. To viņa arī negribēja. Viņas jūtas vēl nebija tik spēcīgas, un tās nemaz nebija vitālas dabas. Šinī ziņā klēriķis Ļuds viņai bija gandrīz tas pats, kas Ļ-udam katedrāles Nezināmā. Ļuce tiešām ilgojās pēc Ļ.uda un, kad pienāca brīvdienas, visu vasaru gaidīja viņu. Nesagaidījusi garajos rudens un ziemas vakaros viņa rakņājās pa diezgan plašajiem tēvoča grāmatu plauktiem, daudz lasīja, nodevās arī studijām. Taču reizēm viņa savās atmiņās uzmeklēja «Pavasarīti», pārdomāja viņa stāvokli, svārstījās starp viņu un Brazģi. Tas viss padarīja viņas raksturu domīgāku, nopietnāku un melanholiskāku.

Tad atkal pienaca brīvdienas. Brazģis pēc atgriešanās iekārtojās tuvējā apriņķa pilsētā, bet uz viņa un tēvoča atkārtotajiem jautājumiem Ļuces atbilde, kaut arī nebija skaidra, tomēr nozīmēja vairāk jā nekā nē.

Tēvoča jubilejā Ļ.uce beidzot atkal ieraudzīja Vasari. Viņa acīm redzamais briedums aizskāra vēl vienu stīdziņu simpātiju akordā, kas sāka skanēt no jauna. Ļuce skatījās uz šo klēriķi, kas izrādījās arī dzejnieks, mulsām jūtām, gribēja uzminēt viņa bēgšanas īsto iemeslu un ieskatīties viņa sirdī. Ļuce ar prieku ieraudzīja, ka viņš atsaucīgi uzņēma tās tuvumu. Ļuce pieķērās atvadībām, lai vēlreiz varētu izbaudīt tās patīkamās un maigās jūtas, to gaišo noskaņu, kāda radās, uzturoties kopā ar viņu, — lai varētu aizvadīt abu jaunības pēdējo brīvo vasaru.

Tuvojoties brīvdienu beigām, Vasaris kādu svētdienu ieradās Klevišķī, lai visus ielūgtu uz savām atvadībām. Todien mācītājs Trikauskis bija aizbraucis uz kādiem baznīcas svētkiem, tāpēc prāvestam vajadzēja noturēt rīta un vakara dievkalpojumu. Vasaris tūdaļ pēc sprediķa devās uz mācītājmāju. Ļuce ēdamistabā klāja galdu, bet, izdzirdusi ciemiņu, izsteidzās viņu sagaidīt.

— Cik labi, ka jūs šodien atbraucāt! Man allaž prieks jūs redzēt.

Un, pamanījusi Vasara smaidu, ar nožēlu piebilda:

— Jā, jūs smejaties par mani. Bet es toreiz kalniņā sacīju taisnību, ka ilgojos pēc jums.

— Domāju, ka Ļuces jaunkundze sen aizmirsusi šo kalniņu.

— Nē, Pavasarīt, tās vietas, kur mēs esam bijuši kopā, nekad neaizmirsīšu.

Kad Ļuce to sacīja, viņas balss bija pārmainījusies un tik klusa, ka klēriķis saprata — viņa vairs nejoko.

— Vai jus jau esat aizmirsis? — Ļuce jauta ja, nenolaizdama skatienu no viņa.

— Nē, arī es neesmu aizmirsis.

— Man vēl ir kaķpēdiņas no šī kalniņa. Iedomājieties, divi gadi! Iesim, parādīšu.

— Kur tās ir?

— Manā istabā, kur tad citur? Iesim.

Vasaris svārstījās. Viņš kautrējās iet uz Ļuces istabu. Bet viņa neatkāpās:

— Tiešām, kāds jūs bailīgs! Fi! . . . No kā tad jums bail?

Viņš negribēja aizvainot Ļuci vai likties smieklīgs. So «fi!»

viņš labi pazina! Viņi aizgāja uz Ļuces istabu, un Vasaris ieraudzīja dzeltenu sakaltušu Ausmas kalniņa kaķpēdiņu pušķi, kas aizbāzts aiz glezniņas pie viņas gultas. Ļuce paņēma rokā pušķīti, un sausie sakaltušie ziediņi sabirza viņas pirkstos.

— Un tomēr jūs man neatvedāt jaunus?

— Atvadībās aiziesim saplūkt, — viņš taisnojās.

— Bet jūsu atvestās man būtu daudz dārgākas.

Taču klēriķis jau sāka kautrēties no šīs sarunas, kā arī nervozēt jaunkundzes istabā.

— Tagad redzu, ka Ļuces jaunkundzei šīs puķītes tiešām patīk, — viņš sacīja, pasperdams soli durvju virzienā.

Bet Ļuce aizsteidzās viņam priekšā, atspiedās pret durvīm un aizsprostoja ceļu. Viņas acis atkal iekvēlojās kā senāk, un viņa iesaucās draiskulīgā balsī:

— Ak Pavasarītis jau grib aizmukt no manis? Nelaidīšu! Būsiet mans cietumnieks, labi?

Ļuce uzmanīgi vēroja ciemiņa vaibstus. Viņa acīm redzot jau prata lasīt Ļuda sejas izteiksmi gluži kā grāmatu, jo tūdaļ atkāpās no durvīm, paņēma viņu pie rokas, pēkšņi kļuva nopietna un sacīja:

— Neņemiet ļaunā, Pavasarīt. Reizēm man vēl patīk bērnišķīgi pajokot. Un tikai ar jums. Nevienu citu es neielaistu savā istabā.

Sī taisnošanās Vasarim patika. Viņi atgriezās salonā. Pa vaļējiem logiem no baznīcas atlidoja ērģeļu skaņas. Sākās vespe-res. Viņš, kā jau ciemiņš, varēja neapmeklēt vesperes. Ļuce aizvēra salona logus un apsēdās viņam pretī atzveltnes krēslā. Viņa vēl turēja rokā kaķpēdiņu, ko reizēm pielika pie lūpām.

— Pastāstiet, Pavasarīt, — kā pavadāt brīvdienas?

Bet vai viņš varēja to stāstīt? Vai viņš varēja atzīties, cik žēl viņam šīs vasaras un cik bieži viņš atceras pašu Ļuci? Un viņš vairījās atbildēt:

— Katras brīvdienas visbiežāk paiet nenozīmīgi. Neko labu neesi paveicis, — te skaties, jau atkal jābrauc atpakaļ.

— Mēs abi tādi. Arī es šogad nevaru tikt nekādā galā, lai gan mana dzīve vispār ir tukša. Bet nākamgad būs citādi.

— Kas būs citādi?

— Jūs būsiet subdiakons, bet es precējusies. Tāpēc arī būs citādi.

Lielas skumjas skanēja viņas balss zemajos toņos, bet viņa bija mierīga un nesūdzējās. Tas Ļudam patika. Un viņš vēl jautāja, lai pārliecinātos:

— Vai nākamgad jūs tiešām precēsieties?

— Jā, tiešām. Un būšu Brazģienes kundze. Jūs atbrauksiet pie mums ciemos.

Tas Ļudam bija pārsteigums. Viņam likās, ka pēc tam, kad

Ļuce apprecēsies, visam būs beigas un nekad vairs neredzēs viņu.

— Nezinu . . — viņš nedroši šaubījās.

Tagad brīnījās Ļuce:

— Kāpēc ne? Mēs taču ari turpmāk varēsim palikt labi paziņas un pat draugi. - Viņa ne vienreiz vien tika domājusi, ka mācītājs Vasaris būs viņu mājas tuvākais ciemiņš.

Jā, iespējams, — klēriķis tikai vārdos vien pievienojās. 5i doma viņam pagaidām bija pilnīgi sveša.

Viņi vēl runāja par brīvdienām un kopējiem paziņām, kamēr priekšistabā atskanēja Petrīlas so|i.

Are, kur viņi dudina! — tas iesaucās, ienācis salonā.

Ai, Ļuces jaunkundz, nesagroziet galvu mūsu Ļudam!

Bet Ļuce nopietni atvēsināja tā vēlēšanos jokot:

— Esiet tik labs, baznīckundziņ Joz, nerunājiet blēņas vismaz tēvoča klātbūtnē. Viņš jau diezgan saklausījies jūsu pasakas.

Drīz atnāca ari pats kanoniķis. Viņš bija diezgan labā oma un pusdienu laikā stāstīja daudz savas jaunības atmiņu. Viņš arvien vairāk iepatikās Vasarim. No dažiem prāvesta izteicieniem Ļuds sprieda, ka tam bijusi vētraina jaunība un dedzīga sirds.

«Sis taču ir tas pats cilvēks, par kuru es, pirmā kursa klēriķis, kādreiz biju sašutis,» viņš pie sevis atcerējās. «Lūk, ko nozīmē pazīt cilvēku. Bet varbūt es pats esmu pārmainījies!»

Tad viņš ielūdza kanoniķi un Ļuces jaunkundzi, ka ari draugu Petrīlu ar vecākiem ierasties viņa atvadībās brīvlaika pēdējā svētdienā. Visi solījās atbraukt. Mācītājam Trikauskim viņš atstāja vēstuli. Prom braucot, kanoniķis iesaiņoja Ļudam pudeli «Šustova», lai atvadības tiešām būtu priecīgas kā saimniekiem, tā ciemiņiem.

Ceļā uz mājām klēriķis Ļuds jutās apmierināts, ka izpildījis svarīgu darbu. Viņa attiecības pret Ļuci vienā ziņā kļuvušas vienkāršākas, citā ziņā komplicētākas. Tagad bija skaidrs, ka Ļuce apprecēsies, tātad briesmas viņam vairs nedraud. Senāk šī doma Ļudam uzmācās ar skumjām un žēlu rezignāciju. Viņš iedomājās, ka precētā Ļuce ir vai nu nelaimīga, vai arī viņam nemaz vairs neeksistē, un tāpēc viņš uzskatīja, ka viņam nodarīta ārkārtīga pārestība. Bet šodien viņa runāja par savu precēšanos kā par parastu notikumu, kas ne tikai nepārtrauks, bet varbūt pat nostiprinās viņu pazīšanos. Un Ļudā atkal sāka mos-lies nemiers, ka bīstamā pazīšanās netiks pārtraukta arī pēc Ļuces apprecēšanās. Viņu mierināja tikai tas apstāklis, ka tad viņš jau būs beidzis semināru, varbūt dabūs vietu kādā tālā draudzē, varbūt viņi tiksies ļoti reti, un beidzot vispār viņam, klēriķim, grūti bija spriest, kādas briesmas sagaida mācītāju.

Pēc kāda laika viņš pilnīgi aprada ar domu, ka šī pazīšanās jaturpina pēc tam, kad Ļuce būs precējusies, bet viņš iesvētīts par mācītāju. Reizēm viņš iztēlojās, kā Brazģienes kundze savā saloniņā pieņem ciemiņus, kuru vidū ir arī mācītājs Vasaris.

No citu nostāstiem un sūdzībām viņš zināja, ka jauna mācītāja stāvoklis draudzē, kurā nav inteliģentas sabiedrības, neesot apskaužams. Mācītājs kļūstot nolaidīgs, rupjš, pārvēršoties vientiesī. Katrā ziņā jāuzturot sakari ar inteliģenci. Vasaris atcerējās, ka viņam kāds draugs bija stāstījis par savas drau d/.es vikāru, kas protot uzturēt tādus sakarus un esot inteliģents, pieklājīgs, labi audzināts un visu iemīļots. No kundzēm tas saņēmis pat dāvanas. Kāda muižniece tam atsūtījusi uz ziemsvētkiem pašas izšūtu ļoti skaistu aizsedziņu, ko likt krāsns durvliņām priekšā. Bet nabaga vikārs, kaut arī inteliģents cil vāks, nekad nebija redzējis tādu priekšmetu un to novietoja nevis pie krāsns, bet logā.

Šeit klēriķis Vasaris atcerējās, ka rektors un garīgais tēvs viņiem ne vienreiz vien piekodinājis, lai vairoties no tādiem sakariem un familiārām attiecībām, bet it īpaši no dažādām sieviešu dāvanām lai vairoties kā no uguns. Tās esot pirmais solis uz pazušanu. Tomēr Ļuds jau zināja, ka seminārā tādas briesmas viņiem rāda caur palielināmo stiklu. Protams, viņš nesapņoja ne par kādam davanām. Ļuces adītie cimdi bijusi tikai bērnu rotaļa. Kad viņš uzsāks patstāvīgu dzīvi, abu pazīšanās būs gluži kā jebkura cita; no tās nekad nav iespējams izvairīties, ja tiekas ar cilvēkiem.

Tā Ļuds Vasaris risināja jaunu «bīstamās pazīšanās» motīvu. Un viņa pašapmāna spēks bija tik varens, ka aizvien, tiklīdz šie varianti veidojās bīstamāki, pati pazīšanās viņam šķita nevainīgāka.

XXII

Vasaris rūpējās, lai viņa vienīgās atvadības nedarītu kaunu pašam un tēva mājām. Viņš ielūdza daudz viesu. Neskaitot tuvos radus un apkārtējos labos paziņas, solījās atbraukt arī viņa draugs Kasaitis un pirms pašām brīvdienām par mācītāju iesvētītais Jonelaitis, tāpat divi bijušie ģimnāzijas biedri, tagad jau studenti, Gudžūns un Krapaitis. Solījās atbraukt arī Vasara tāla radiniece kursante Murmaite kopā ar kādu klēriķim nepazīstamu draudzeni, kas ciemojoties pie viņas. Vārdu sakot, viesu pulks būs ne tikai liels, bet arī raibs.

Visu nedēļu pirms atvadību svētdienas Vasarus bija pārņēmis darba, gatavošanās un rūpju drudzis. Tika nolemts, ka viesus paturēs pa nakti, jo uz semināru jābrauc tikai nedēļas beigās, tāpēc klēriķiem pietiks laika saposties. Gatavojās kā uz kāzām, kristībām vai kādām citām diženām lauku godībām. Nākotnē vienīgi primicijai jāpārspēj šīs diezgan negaidītās atvadības. Vasara vecākiem tās arī bija gluži kā maza pārbaude pirms primicijas. Kaut gan klēriķis viņiem neko noteiktu nebija sacījis, tomēr no prāvesta viņi dabūjuši dzirdēt, ka Ļuds nākamgad noteikti atbraukšot kā subdiakons, jo semināra priekšniecība esot labās domās par viņu. Ne tikai vecāki, bet arī citi ticēja šim paredzējumam; Vasaru klēriķis gan baznīcā, gan ļaudīs izturējās tā, kā īstam garīdzniekam klājas.

Atvadību ballei viss bija paredzēts un par visu gādāts. Lauku viesībās allaž ir daudz ēdienu, vairāk, nekā vajag, — un te Vasara mātei solījās nākt talkā pati prāvesta saimniece! Vecajam Vasarim nepatika reibinošie dzērieni, taču tā īsti viņš neieredzēja tikai degvīnu. Toties ļoti cienīja ābolu vīnu, un pērnais bija labi izdevies. Vecais vīrs priecājās, ka varēs palepoties vēl ar vienu no sava dārza labumiem.

Pats klēriķis rūpējās, lai visur būtu tīri un glīti. Brāļiem piepalīdzot, viņš slaucīja pagalmu, tīrīja augļu dārzu un kopā ar māsu apkopa viņas puķu dārziņus. Netika aizmirsts arī Ausmas kalniņš, uz kuru bija paredzēts doties pastaigā ar jaunākajiem ciemiņiem.

Beidzot pienāca gaidītā svētdiena. Vasaru mājās visi priekšdarbi bija pabeigti un jau no paša rīta sāka valdīt gaidu noskaņa. Ļuds ar vecākiem pirmie atgriezās no baznīcas, līdzi atvezdami klēriķi Kasaiti un studentu Gudžūnu. Drīz pēc viņiem parādījās tēvoča Murmas atsperrati, kuros blakus krustmātei un meitai kursantei sēdēja arī viņu viešņa ar cepuri galvā. Pamazām pulcējās pārējie viesi, sasveicinājās, iepazinās, tērzēja. Ikviens skatījās, kur viņam izdevīgāk piebiedroties, kur būs saprotamāka valoda un piemēroti sarunu biedri. Daudzi šeit tikās pirmo reizi, tāpēc cits no cita kautrējās. Sarunas bija lako-niskas, bet smiekli māksloti. Klēriķi vairījās no jaunkundzēm, las kautrējās no klēriķiem un nezināja, ko lai runā ar viņiem. Visi vēl gaidīja un cerēja, ka tie, kas atbrauks vēlāk, ienesīs vairāk drosmes un dzīvības. Neko nelīdzēja Ļuda pūliņi izkustināt savu pirmo ciemiņu stingumu.

Beidzot pagalmā iebrauca draudzes prāvests, drīz pēc tam Petrīla un students Krapaitis. Garastāvoklis sāka uzlaboties. Jau saradās paprāvs pulciņi labu paziņu, kas nekautrējās cits cita un arī pārējos uzmundrināja vai vismaz atbrīvoja no pienākuma kaut ko runāt. Divi studenti un trīs klēriķi, kādreizējie vienas klases labākie draugi, vairāku gadu laikā bija atsvešinājušies, bet tagad atkal sāka rast saites, kas toreiz viņus vienojušas. Divas jaunkundzes juta, ka viņām katrai ir pavadonis, un garīdznieku sabiedrība viņām vairs nesagādāja neērtības. Vecie Petrīlas un Vasari atkal saradojās un priecājās, ka jau redzams gals «tam postam» un ka nākamajā vasarā viņu dēli jau būšot pilnīgi saistīti ar baznīcu. Bet prāvests ar savām plašajām interesēm iederējās ikvienā grupā.

Vecais Vasaris jau dega nepacietībā, kad varēs vest ciemiņus apskatīt dārzu un bites, bet viņš vēl gaidīja Klevišķa ļaudis, jo uzskatīja, ka tie visvairāk saprata šajās lietās. Saule jau virzījās uz rieta pusi, un viņš iedrošinājās vismaz klātesošajiem piedāvāt nogaršot kādu ābolu vai bumbieri. Visi devās uz dārzu, vieni klausīties saimnieka paskaidrojumus, citi purināt un lasīt augļus, vēl citi tāpat izklaidus ar kādu aprunāties vai pastaigāties.

Jau puse dārza bija apskatīta, kad uz ceļa parādījās vēl vieni ļaužu pilni rati. Šoreiz tie bija viņi, Klevišķa ļaudis. Saimnieki un daži ciemiņi devās pagalmā sagaidīt viņus, bet tie, kas viņus mazāk pazina, uzkavējās dārzā vai no tālienes vēroja atbraucējus.

Liels bija klēriķa Ļuda izbrīns un prieks, kad atsperratos, neskaitot kanoniķi un Ļuci, ieraudzīja arī mācītāju Jonelaiti un Vārnēnu. Vasaris zināja, ka Vārnēns it kā sakarā ar slimību bija dabūjis atļauju braukt uz ārzemēm un studēja kādā Vācijas universitātē, bet pēdējā gadā par viņu maz kas bija dzirdēts.

— Redzi, cik negaidītu ciemiņu tev notvēru, — Jonelaitis sasveicinādamies sacīja. — Nezin vai būtu pazinis. Nemaz neizskatās pēc bijušā klēriķa Varņēna.

Laime, ka šos vārdus dzirdēja tikai Ļuds un atbraucēji,

citādi Varņēna labā slava zemnieku acīs būtu neglābjami iedragāta. Jonelaitis arī pats apķērās, ka netaktiski izrunājies, un visi samirkšķinājās — par to vairāk ne vārda.

— Nedomāju, ka nokļūšu šajā novadā, — Varņēns taisnojās. — T agad tev nāksies mani vest atpakaļ trīs jūdzes.

> Bet te iejaucās pats kanoniķis:

— Mīlu visādus literātus, dzejniekus un aktierus! Par to parūpēšos es pats. Vēl dažas dienas paciemosies pie manis. «Par mīlu, jaunām ilgām dziedu . . .»* tas gan man patīk! Ek, tas tik ir vīrs! Vai tu varētu tā uzrakstīt? . . . Ko? . . . Kaut arī esi dzejnieks, — viņš uzsita Vasarim uz pleca.

Ļ.uds ieraudzīja uz viņu vērstās Ļ.uces acis un samulsis nezināja, ko atbildēt. Pa to starpu vecie Vasari sasveicinājās un sāka aicināt ciemiņus tālāk, un visi gāja uz istabu, kur jau gaidīja sagatavotais launags.

Ļuds priecājās, ka sanācis pat vairāk ciemiņu, nekā viņš bija paredzējis, bet nebija ieradies Trikauskis, kuru ielūdza tikai pieklājības pēc. Tas ar savu uzpūtību tikai bojātu citiem garastāvokli. Labi, ka nav arī Brazģa. Tas arī nelūgts būtu pavadījis Ļuci, ja todien gadītos Klevišķī.

Plašā Vasaru istaba bija pilna ciemiņu. Vieni eda, citi dzēra tēju vai alu, vieni sēdēja, citi tāpat grozījās pa istabu. Bet neviens negribēja palikt iekšā, kad ārā bija tik skaists un silts laiks. Jaunatne pirmā iznāca dārzā un apspriedās, ko dziedāt vai kā citādi ļaut vaļu savai enerģijai un labajam garastāvoklim.

— Uz kalniņu! — Ļuce pēkšņi sasita plaukstas un iesaucās. — Tur padziedāsim! Visa apkārtne skanēs! Lai veci vieni paši te staigā pa dārzu.

— Uz kalniņu! Uz kalniņu! . . . — sauca arī citi. Tas bija aicinājums, kas visiem patika.

— Vediet mūs uz kalniņu! . . .

Un visi pa vārtiem, pa celiņu devās uz laukmali.

Vai ir kaut kas skaistāks par siltām agrīna rudens pēcpusdienām? Saulei vairs nav atlikusi pat ceturtdaļa debess ceļa, un tā no sāniem liegi silda jūsu seju. Jūs nejūtat gaisā vasaras tveici, bet tikai vienmērīgu rāmu siltumiņu, kas jūs veldzē, kas jūs mudina kustēties, smieties un dziedāt. Uzartie rugāji smaržo pēc drēgnas zemes. Noganītās pļavas sausi čaukst zem jūsu [68]

kājām. Jūs varat iet, kur acis rāda, — neviens jums neko neteiks, un nekur jūs nesastapsiet nekādus šķēršļus. Sur tur nobrū-nējušu linu strēmele, šur tur nomelnējuša āboliņa gabals, šur tur vēl zaļu kartupeļu lauks; bet, arī pa to iedami, lielu postu nenodarīsiet. Rudens lauku brīve — plaša un mīļa kā jūsu vēlēšanās, kā jūsu ilgas.

Kad jaunatne sasniedza laukmali, pat visbiklākie kļuva mundrāki un možāki. Zemnieku zēni un meitenes juta, ka šeit nonākuši savā vidē, kurā viņi labāk iekļaujas nekā jaunkundzes, jaunkungi un baznīckundziņi. Zemnieku jaunatnes balsīm tikai laukos jāskan, un zemnieku dziesmas tikai šeit jādzied.

Viņi sāka dziedāt. Vasaru kaimiņa dēla pirmā balss vadīja augsti augsti. Mūzikas terminoloģijā tādai balsij nav piemērota apzīmējuma, jo daba paredzējusi, lai tāda balss skanētu tikai tās estrādē. To nenosauksiet ne par tenoru, ne falsetu, to nenosauksiet arī par pogotājas lakstīgalas soprānu vai vālodzes izlocīto altu.

Visi pārējie tikai piebalsoja. Viņu bija daudz. Un, jo vairāk viņu bija, jo labāk harmonēja un skaistāk skanēja pirmā balss. Visa sādža klausījās viņu dziesmu un zināja, ka Vasaru klēriķa atvadībās ir daudz ciemiņu.

Dziesmas aprāvās tikai pie paša Ausmas kalniņa. Vajadzēja kāpt augšā, visi izklīda, veiklākie mēģināja uzskriet vienā rāvienā, citi tiem ķērās pie svārku stūriem, slīdēja atpakaļ, — klaigas un smiekli skanēja pār lauku. Meitenes, meklēdamas atbalstu, tīkoja notvert pie rokas to, kam visvairāk simpatizēja. Tā kalnā kāpšanas brīdis visiem bija ļoti patīkams, bet daudzi to labprāt būtu paildzinājuši vai atkārtojuši.

Ļuce satvēra Ļuda roku un ne tik daudz izmantoja viņa palīdzību, cik draiskuļoja un traucēja kāpt. Šodien viņa atkal bija tā pati jautrā auša Ļuce, ar kuru Ļuds iepazinās pirms trim gadiem. Ļuce viscaur trīcēja aiz prieka, viņas seja kvēloja, bet acīs zibsnīja spožas uguntiņas. Ļuds juta viņas siltās, stingrās rokas spēcīgo spiedienu, un prieka vilnis brīžiem ieplūda sirdī. Neviens viņiem nepievērsa uzmanību, jo šeit nebija neviena, kas ciestu pārestību vai justos neapmierināts.

— Pavasarīt, — pēc klaigām un smiekliem pazeminājusi balsi, Ļuce viņam sacīja, — esmu ļoti apmierināta ar atvadībām un ļoti pateicīga tev! Bet jūs?

— Ai, Ļuces jaunkundz, es jo vairāk! Jūs to ierosinājāt. Tiešām priecājos, ka esmu jums paklausījis.

Viņu saruna kļuva ļoti lakoniska un vārdos nenozīmīga. Bet cik saturīga izjūtās! Varbūt viņiem, gluži kā kādreiz pirmatnējiem dabas bērniem, pietika pārmīt pa vārdam, pa vienam emocionālam kliedzienam — un viss bija pateikts un saprasts.

— Jauki?

— Lieliski!

— U-ū?

— A-ū!

Tie, kas jau bija uzkāpuši kalnā, skatījās apkārt, priecājās par skaistajām ainavām, dziļi elpoja un juta patīkamu vieglumu krūtīs.

— Gluži kā kalnos! — Varņēns brīnījās. — Galvenais, tālu var redzēt. Ko tas dod, ka kāpj kilometru un vairāk, bet apkārtējās klintis tomēr aizsedz skatu. Šeit mazliet pakāpāmies, bet redzam pusi pasaules!

Visus uzjautrināja tāda hiperbola. Citi centās uzminēt, kādas vietas viņi redz un kādu baznīcu torņi mirdz viņpus birztaliņas. Vieni apsēdās, cili apgūlās kalna virsotnes sausajā zālē, kur smaržoja mārsili un ziedēja kaķpēdiņu nevīstošās salmu galviņas.

Vasaris iztaujāja Vārnēnu par dzīvi un mācībām ārzemēs, bet viņu sarunā tūdaļ iejaucās Ļuce.

— Cik interesanti, ka jūs mācāties ārzemēs! — viņa iesaucās ar parasto mundrumu. — Paņemiet līdzi arī Pavasarīti. Jūs taču laikam zināt, ka viņš ir dzejnieks, bet seminārā viņam nav par ko rakstīt! Viņš vēl sāks dzejot sprediķus! Jūs tak lasījāt, cik cēli un sērīgi viņa dzejoļi!

— Jūs esat ļoti nežēlīga, Ļuces jaunkundz, — Vasaris sūdzējās.

Varņēns vērīgi paskatījās uz šo priecīgo jaunkundzi un uzsita Vasarim uz pleca.

— Kritiķi, mans mīļais, allaž ir nežēlīgi. Un jaunkundze acīm redzot ir laba kritiķe.

Taču viņa protestēja:

— Nav taisnība, Petra kungs! Es neesmu kritiķe, bet aušīga lasītāja. Negribu, lai mani pamācītu. Gribu priecāties, mīlēt, raudāt vai nīst, kaut ko izbaudīt, kaut ko iztēloties — bet šeit allažiņ ideāli! Fi!

Varņēns bija sajūsmā.

— Vasari! — viņš iesaucās. — Ja tev ir tādi lasītāji kā

I,.uces jaunkundze, tad kļūsti dzejnieks. Kad rakstīsi, iedomājies, ka viņa to lasīs.

Bet Vasaris skatījās uz rietumiem un neko neteica. Saule jau bija pavisam tuvu rietam, gar apvārsni stiepās šauras mākonīšu jostas, kuru malas jau sāka sārtot.

Ļuce atcerējās kaķpēdiņas:

— Pavasarīt, palīdziet man tās saplūkt. Jūs zināt, kur tās visvairāk aug.

Viņš palūkojās, ko dara pārējie ciemiņi. Bet visi bija ar kaut ko aizņemti. Petrīla grozījās divu studentu un divu jaunkundžu sabiedrībā, Jonelaitis ar Kasaiti kaut ko stāstīja zemnieku jauniešiem.

Vasaris, Varņēns un Ļuce devās meklēt kaķpēdiņas.

— Vai jūs neļaunojaties uz mani par tik asu kritiku? — viņa Vasarim jautāja.

— Nē. Jūs sacījāt taisnību. Bet seminārā citādi grūti. Vai nu tā, vai nemaz.

— Ak vai, tas seminārs! Pagaidiet, drīz to beigsiet. Tad gan mums rakstīsiet labāk nekā pats Maironis!

Varņēns, to dzirdēdams, pasmaidīja, taču viņš negribēja sagraut sava drauga un jo vairāk Ļ.uces jaunkundzes ilūzijas.

Drīz vēsais vakara gaiss atkal sāka skubināt visus pulcēties kopā, kustēties un trokšņot. Kāds uzsauca «rotaļu», un tūdaļ diezgan plašajā Ausmas kalniņa virsotnē izveidojās dzīvs dejotāju un dziedātāju vainags. Sīs naivās tautiskās rotaļas, ik katras lielākas sanāksmes neatņemama izprieca, sniedz tik daudz labu iespēju atklātam, nevainīgam flirtam! . . . Sī turēšanās aiz rokām, pastaiga «rožu dārzā», sasveicināšanās un atvadīšanās, griešanās apkārt — tik viegli kļūst nozīmīga, ja bāleliņam vai zeltenītei gadās notvert ilgoto. Sīs rotaļas arī klēriķiem un jauniem mācītājiem ir vienīgā iespēja pagriezties ar meitenēm, it nevienā nemodinot sašutumu. Petrīla, Kasaitis, Jonelaitis un Vasaris piedalījās rotaļā ar tādām pašām tiesībām kā studenti un pārējie jaunieši. Viņu panākumi bija vēl lielāki, jo daudzām meitenēm radās iespēja pagriezties ar baznīckundziņiem. Petrīla cītīgi tvarstīja Murmaites draudzeni, bet kanoniķa radiniece neizlaida no acīm Vasari un turējās tam pie rokas.

— Jauki?

— Ai, cik lieliski!

— Esmu bez elpas! . . .

— Mirstu! . . .

Tomēr neviens nemira, tikai virpuļoja vēl cītīgāk. Garīdznieku sutanas lidoja plašā lokā gar zemi. Šķita, ka viņi, prieka pārņemti, gribētu nomest šo askētisko tērpu, bet tas kā melns spārns dzenas pakaļ, sapin kājas un sitas ap papēžiem.

Visi atgriezās no Ausmas kalniņa, kad saule jau sen bija norietējusi. Noskrējuši piekalnē, viņi sajuta pļavu vēso drēgnumu, un vakarkrēsla likās tumšāka šaurajā apvārsnī.

Viņu klaigas dobji atbalsojās miglājos, bet viņi paši izskatījās gluži kā nebēdņi, kas jauc vakara mieru. Tomēr viņi to nejuta. Viņi steidzās uz mājām, jo bija noguruši un izsalkuši, taču priecīgi. Pie mājām viņus atkal apskāva silta gaisa straume, viņi čalodami ietecēja pagalmā, tad vēl uzkavējās pie puķu dobēm un durvju tuvumā. Veči jau sen iekšā gaidīja viņus. Vakariņas bija gatavas. Vasari sāka pulcināt kopā ciemiņus lielajā istabā un sēdināt viņus pie milzīga galda. Visi apklusa. Vieni pusbalsī sarunājās ar saviem kaimiņiem, citi neteica neko. Bija it kā nedroši. Neskaitot Klevišķa konjaku, parādījās vēl krusttēva tecināts degvīns. Galdā bija Vasara vīni, bet, kas gribēja, varēja iebaudīt arī alu. Pēc brītiņa pie galda jau skanēja vairāk balsu, tuvākie kaimiņi sapratās gan ar vārdiem, gan paceļot glāzītes, bet tālākie — ar skatieniem un smaidiem. Neviens nedzēra pārāk daudz, taču visi bija jautri.

Goda vietās sēdēja abi prāvesti, vecie Petrīlas, krusttēvs ar krustmāti, mācītājs Jonelaitis, skolotājs un klēriķa tēvs. Tālāk sekoja inteliģentā jaunatne: studenti, jaunkundzes, klēriķi juku jukām. Blakus Ļucei sēdēja Vārnēns, bet pretī, galda otrā pusē, klēriķis Ļuds. Visi citi ciemiņi ieņēma pārējās vietas.

Ļuda māte nemitīgi staigāja apkārt un mudināja ēst. Tēviņa apsēdās, te atkal steidzās uz virtuvi, nepaguvusi pat kumosu ieņemt mutē.

«Nabaga māmiņa,» klēriķis Ļuds domāja, skatīdamies uz viņu. «Kā viņa šodien nogurs, nomocīsies ... Bet viņai tā ir laime. Dēla klēriķa atvadībās. .. Atgriezīsies jau kā sub-diakons...»

Viņš paskatījās sev priekšā. Viņam uzsmaidīja spriganas tumšas acis, bet baltie zobi pasvītroja veselīgo lūpu sārtumu. Ļuce viņam šovakar likās skaistāka nekā jebkad agrāk. No rotaļām Ausmas kalniņā piesarkušajā sejā petrolejas lampas un sveču gaismā laistījās visi jaunības, veselības un prieka toņi.

— Skatieties, Petra kungs, — viņa sacīja Varņēnam, no sā-nicm lukodamās uz Vasari, — kas varēja cerēt no Pavasarīša lik lepnas atvadības. Viņš taču nemaz neizskatās pasaulīgiem priekiem radīts.

Vārnēns abiem uzmeta skatienu.

— Jūs, jaunkundz, esat viņa kaimiņiene. Varat viņu druscī-tiņ saistīt arī pie šīs zemes priekiem. Tas viņam nemaz nekaitētu.

— Mēģinu, Petra kungs, bet viss veltīgi. Jūs negribēsiet ticēt, ka viņš divus gadus Klevišķī nav spēris kāju.

— Tādā gadījumā ņemu atpakaļ savus vārdus, — Varņēns smiedamies iesaucās. — Ne no laba prāta, jaunkundz, ne no laba prāta! Droši vien viņš bēga no kārdinājuma. Ticiet man, es pazīstu semināra metodes.

— Pavasarīt, vai tas taisnība, ko saka Petra kungs?

Šī saruna kaut ko sāpīgi saduļķoja Ļuda apziņā. Viņš noliecās pār galdu un neparasti stingri sacīja:

— Ļuces jaunkundz, šodien es aizmirstu, kas bijis, un nedomāju par to, kas būs. Liekas, tāds bija arī jūsu viedoklis.

Varņēns vērīgi paskatījās uz viņiem.

Galda galā, kur sēdēja prāvesti, vecāki un krusttēvi, vecais Petrīla, kļuvis drošāks un priecīgāks no konjaka un pašbrūvētā, uzrunāja kanoniķi Kimšu:

— Lūdzu pasacīt, cienīgtētiņ, kādas tad zinības jāpabeidz tam, kas grib būt prelāts? Es allažiņ saku savam Joziņam, ka ar semināru vien nepietiek.

Kanoniķis skaļi pasmējās.

— Prelāts? Prelātam nav vajadzīgas nekādas zinības. Nekādas, brālīt, zinības nav vajadzīgas! Tā ir dieva dāvana, tē-voc. Dieva spļaudeklis. Skatās dievs tas kungs no debesīm uz mums, saviem kalpiem, nenociešas un nospļaujas. Kam trāpa, tas arī ir prelāts.

Studenti smējās tik skaļi, ka uz viņiem sāka skatīties visi ciemiņi. Neviens nebija gaidījis no prāvesta tik asu atjautību. Petrīla mirkšķināja acis neziņā, kā to saprast, bet vecais Vasaris bija apmierināts, ka klevišķietis viņa «radinieku» padarījis smieklīgu. Ko nu pārāk ceļ degunu gaisā!

Prāvesta priekšzīmei sekoja arī citi. Asprātības un draiskulības nerimās līdz vakariņu beigām.

Bija jau diezgan vēls, bet neviens negribēja izklīst. Vieni tērzēja istabā, citi pagalmā vai dārziņā jūsmoja par nakts skaistumu. Jaunatne sadomāja dejot. Atradās harmonikas, un drīz turpat istabā griezās vairāki pāri.

— Tu, brālīt, esi sarīkojis gandrīz vai kāzas, — Jonelaitis un Varņēns smējās par Ļudu. — Skaties, ka tevi tā melnace nesavaldzina.

Bet Vasarim bija skumji.

— Ek, pēdējās brīvdienas! Es varbūt dabūšu svētību, bet viņa apprecēsies. Tādas tās kāzas . . .

Prāvests Kimša pienāca viņiem klāt.

— Ai jaunatne, jaunatne! Bet es jums sacīšu, ka pirms divdesmit pieciem gadiem arī biju jauns, arī biju dzejnieks, arī dziedāju «par mīlu, jaunām ilgām». Un šodien? Dieva spļaudeklis, jā, dieva spļaudeklis! Vanitas! Omnia vanitas! . . .[69]

Un viņš devas talak, lai pajūsmotu par mēnesnīcu.

Vasara prāvests pirmais sadomāja braukt uz mājām un, nevērodams saimnieku lūgumu, lika jūgt zirgus. Arī daudzi citi jau sāka posties uz mājām. Vēl brītiņu izdevās nomierināt nevaļīgākos, harmonikas vēl uzsāka jaunu deju, taču noskaņojums kļuva nemierīgs.

Kad ciemiņu valodas un enerģija apsīka un viņi izklaidus mīņājās istabas sienmalēs, Ļ.uds ar Ļuci nejauši divatā vien sagadījās durvīs uz aug|u dārza pusi.

— Pavadiet mani, Pavasarīt, — viņa lūdza, — liekas, piekalnē uz soliņa esmu aizmirsusi savu lakatu.

Viņi izsteidzās pa vārtiņiem un pēkšņi apstājās, nakts skaistuma savaldzināti.

Bet kas nav jūsmojis par agrīnā rudens mēnesnīcām, un kas nepazīst šīs brīnumjaukās naktis, kad pie augstās debess gaiši mirdz lielas un mazas zvaigznes un bāleliņam ir gaišs ceļš, lai jātu pie zeltenītes, kā stāsta tautas daina. Taisnība, daina nepiemin mēnesi, bet dažs labs prātvēders to mēdz izzobot ... Tomēr, vai bez mēness būtu šis gaišais ceļš, šis liegais debess blā vums, šī lauku un mežu ainava, ko klāj vissmalkākie, maigākie sudrabainie puteklīši? Vai būtu šīs krāšņās dārza koku ēnas, vai būtu šis miers un skumjas, kas jūs aizkustina līdz sirds dziļumiem?

— Mans dievs, kāds skaistums! — Ļuce iesaucās un nejauši satvēra Vasara roku.

— No Ausmas kalniņa vēl skaistāk, — Ļuds sapņaini sacīja.

Brītiņu pastāvējuši, viņi devās pa taciņu uz leju meklēt lakatu. To atrada uz soliņa laukumiņā, kura pašā vidū spīdēja šis brīnumdaris mēness.

— Apliec man to, Pavasarīt, — viņa tikko dzirdami palūdza.

Viņš aplika un brīnījās par viņas balto seju, un viņas acu īpatno gaismu. Ļuce saņēma abas Ļuda rokas un spēra pāris soļu atpakaļ. Viņš nobijās, ka Ļuce nepakrīt, bet viņa atspiedās pret ābeli un pievilka Ļudu sev klāt. Viņa tam piekļāvās un piespieda seju pie Ļuda pleca, un viņas smaržīgie mati kutināja Ļuda seju un lūpas. Tad Ļuce pacēla galvu un vērās viņam acīs ar tik dīvainu skatienu, kādu viņš vēl nekad nebija redzējis. Ļuce bija tik tuvu, ka Ļuds juta viņas ceļus, visu viņas ķermeni un sejas siltumu. Un tas viss, kas citam būtu iekvēlinājis asinis un aptumšojis apziņu, Vasari atvēsināja un atskurbināja. Tāds viņa idealizētās meitenes fiziskais tuvums, tāds viņas satraukums, tāda iespēja noskūpstīt meiteni klēriķa biklumam un kautrībai nebija izturama. Ļuds noņēma viņas roku no sava pleca, pacēla nokrilušo lakatu, apsedza viņas plecus un klusi aicināja:

— Ļuces jaunkundz, iesim.

Viņa saķēra Ļuda roku, piespieda to pie savas pieres un kvēlojošajiem vaigiem, tad palaida vaļā, noskurinādama galvu, it kā atkratītos no kaut kā uzmācīga un devās pa taciņu uz augšu. Uz paugura durvju tuvumā viņa apstājās, sniedza Ļudam roku un, gluži kā atvadīdamās, sacīja:

— Kļūstiet mācītājs, Pavasarīt. Jūs būsiet labs mācītājs.

Un, pametusi viņu stāvam, ātri iesteidzās istabā.

Ciemiņi izklīda pēc pusnakts, bet daži palika pārnakšņot. Kad

piebrauca Klevišķa prāvesta atsperrati, Vasaris atvadīdamies spieda Ļucei roku un sastapa viņas skumjo, gandrīz raižu pilno skatienu. Viņa sirdi sažņaudza tāds nemiers, ka viņš tikko valdīja asaras. Ļuds domāja, ka uz mūžu atvadās no savas pirmās jaunības jūsmas, kas bijusi ļoti bikla un dabiska, tomēr sagādājusi viņam ne vienu vien sirdsapziņas pārmetumu, likusi meklēt ne vienu vien kompromisu un līčloču ceļu.

Sava brīvlaika atlikušajās dienās Ļuds jutās kā pēc bērēm. Viņam arvien vēl skanēja ausīs Ļuces vārdi: kļūstiet mācītājs, jūs būsiet labs mācītājs. Reizēm viņš gribēja saskatīt šajos vār-

dos zobgalību, taču nē, tie bija nākuši no sirds. Šķiet, klēriķim, kas apņēmies kļūt par mācītāju, vajadzēja priecāties par tādu uzmundrinošu pareģojumu. Bet reizēm gadās uzslavas, kas ir nepatīkamākas par nopēlumu. Tāda Vasarim bija arī šī Ļuces uzslava. Viņam būtu patīkamāk, ja viņa sacītu: «Ai, nekļūstiet mācītājs, jo būsiet slikts mācītājs.» Ar tādu nopēlumu viņa netieši būtu atzinusi, ka Ļudam piemīt īpašības, kas pievelk sievietes, tātad ir vērtīgas vīrietim, bet bīstamas mācītājam. Tādu nopēlumu varētu uzskatīt tikpat kā par atzīšanos: nekļūsti mācītājs, jo es tevi mīlu.

Jā, Ļuce to būtu sacījusi, ja Ļuds viņu būtu noskūpstījis. Tagad viņš to zināja. Un viņš dusmojās, kāpēc Ļuce izvēlēju-sies tādu līdzekli viņa pārbaudei. Droši vien arī tad viņš būtu atgriezies seminārā un kļūtu mācītājs. Bet kāds atbalsts tas būtu viņa briestošajai vīrišķībai! Viņš, bez šaubām, daudz ciestu, taču ciestu nevis nojautas un fantāzijas tēlu dēļ, bet reālas, atzītas un pārdzīvotas mīlas dēļ.

Bet nekā tāda nebija. Viņš arī turpmāk palika šaipus noslēpumainā priekškara, aiz kura juta dzīves virpuļus, lielas kaislības un vēlēšanās, aiz kura slēpās viņa paša nākotne un īstais, neizdibinātais viņš pats.

XXIII

Ikreiz, kad Vasaris pēc brīvdienām atgriezās seminārā, viņš pārliecinājās, ka Šajos mūros izveidojusies pavisam citāda pasaule nekā saulainajā vasaras dabā, smaržīgajos laukos un ziedošajās pļavās. Kas vienā vietā bija dabisks, saprotams un nenovēršams, tas otrā likās neparasts, dīvains un pat grēcīgs. Tāpēc arī, atgriezies seminārā, viņš arvien nožēloja savus vasaras maldu grēkus. Taču, neskaitot grēku nožēlu, šeit brīvdienu noskaņas un atmiņas sāka dzist pašas no sevis, kā dziest lampa bez degvielas papildinājuma vai piesmakušā gaisā atstāta svece. Vasaris ievēroja semināra doktrīnu un apsūdzēja sevi, ka pārāk ātri ļaujas brīvdienu vājībām un kārdinājumiem, bet viņam tolaik vēl nebija ienākusi prātā doma, ka tā varbūt nav bijusi ļaušanās kārdinājumiem, bet atgriešanās savā īstajā elementā un savā pirmatnējā dabā.

Tomēr viņam tajā gadā daudz grūtāk bija aizmirst brīvdienu iespaidus un pārdzīvojumus. Pārāk spilgtiem pavedieniem viņa smadzenēs bija ieaudies kanoniķa radinieces tēls un pārāk dziļi bija izjusts viņas valdzinājums, lai visu to spētu izdzēst meditācijās, rekolekcijas vai grēksūdzes, kas zaudējušas savu asumu. Taisnība, Vasaris cīnījās pret atmiņām, bet cīnīdamies pats tās arī atdzīvināja.

Visspilgtāk viņa atmiņā atausa mēnesnīcas aina dārzā. Pēc kāda laika viņa uzskati par šo ainu pamazām sāka pārveidoties. Apsūdzība, ar kuru viņš tika slēpis savu klēriķa kautrību, proti, kāpēc Ļuce ar tādu «bābieša» paņēmienu pēkšņi sadomājusi skūpstīties, izgaisa, bet apziņa par paša nevīrišķīgo bailību palika. Pamazām viņā modās nožēla, kāpēc nav noskūpstījis Ļuci. Viņš nevarēja sev piedot, ka atstūmis meiteni, kas tobrīd klausīja tikai savai sirds balsij. Viņš palaida garām vienīgo iespēju savā dzīvē izbaudīt to, par ko baidās pat sapņot. Un kāpēc? Viņš taču vēl nav subdiakons. Tagad visam jau beigas — viņš Ļuci vairs nenoskūpstīs nekad, nekad . . . Viņam reiba galva no domas, ka varēja noskūpstīt Ļucīti pasakainajā mēnesnīcas pusnaktī — un tas vairs neatkārtosies nekad, nekad . . .

Līdzās šiem sapņiem un domām, kas pavadīja Ļudu kopš brīvdienām, viņu mocīja vēl daudzas un dažādas rūpes, kas radušās semināra klusumā dziļo pārdomu stundās. Ļudu biedēja apziņa, ka viņš jau ir piektajā kursā un gada beigās tiešām viņu var aicināt altāra priekšā, lai viņš saņemtu subdiakona svētību.

Uz divām pretējām pusēm rauts, Ļuds noslēdzās sevī vēl vairāk nekā agrāk. Pat tuvākajiem draugiem, kas palika kopā ar viņu, kļuva neērti, jo katrs juta, ka darīšana ar kaut ko ļoti kutelīgu un vārīgu.

Un tieši tajā laikā Vasaris atkal pamēģināja rakstīt. Tomēr šoreiz viņš neņēmās kalt sausus dzejoļus par ideāliem, bet nesekoja arī Ļuces vēlējumam rakstīt par mīlu. Viņš rakstīja tikai pats sev. Rakstīja to, kas viņu satrauca, kas viņu sāpināja. Tā rakstīdams, viņš it kā gribēja atbrīvoties no uzmācīgā nemiera, kas viņu tirdīja augām dienām. Sā gada dzejoļos atspoguļojās viņa iekšējā dzīve, ko saduļķoja dažādas pretējības. Viņa lirikā tagad skanēja ne tikai jauneklīga dumpība, skumjas un rezignācija, bet arī sāpju pilnas raizes par pretējiem principiem, kas laiduši saknes viņa sirdī, taču viņš nejuta sevī spēka, lai tos izrautu.

Šeit aizmetās tie Ļuda dzejas motīvi, kurus viņš vēlāk pauda ar lielāku spēku un dziļāku pārdzīvojumu. Šeit tika sperts arī izšķīrējs solis tajā bīstamajā ceļā, pa kuru iedams dzejnieks sevi tā nomoca un izsūc, ka viņam izsīkst kā daiļrades motīvi, tā daiļrades spēki. Bet dzejniekam Vasarim bija saglabājies viens vienīgs brīvs novads, ko mākslinieciski izmantot, — viņš pats. Viss pārējais jau bija vai nu nožogots, vai arī nepieejams.

Tajā pašā gadā Ļuds saņēma aicinājumu darboties līdzi literārā žurnālā. Tas viss cēla viņu paša acīs, tomēr viņa liktenis jau bija izšķirts. Viņš vairs nesapņoja par izstāšanos no semināra. Viņš domāja, ka literāro darbu strādās no mācītāja pienākumiem brīvajās stundās.

Mācību ziņā piektais kurss neko jaunu viņam nedeva. Vislielākās raizes sagādāja krievu literatūras un Krievijas vēstures valsts eksāmeni, kas jāiztur, nobeidzot piekto kursu. Tie aizstāja ģimnāzijas gatavības eksāmenus, un bez tiem nevienu mācītāju nevarēja apstiprināt tajā vai citā amatā. Krievu literatūru un Krievijas vēsturi, ievērojot valdības prasību, mācījās no pirmā līdz piektajam kursam. 5os priekšmetus mācīja privāts skolotājs, kas nāca no pilsētas. Viņa stundas klēriķi uzskatīja par lieku priekšmetu. Ne visi tās apmeklēja un reti kāds klausījās. Tikai pēdējā gadā visi sakustējās, sāka šķirstīt mācību grāmatas un gudrot, kā iezīmēt biļetes, izdarīt ierakstus progra-mās vai sagatavot izvilkumus no konspekta. Eksāmeni bija svinīgi, paša gubernatora un citu augstu amatpersonu klātbūtnē. Ja nebūtu mielasta, kura laikā amatpersonas diezgan pamatīgi apdzirdīja, reti kāds klēriķis izturētu šos eksāmenus.

Vēlāk Ļuds Vasaris mēdza atcerēties, ka zobgalīgi uzņemtās krievu literatūras stundas bijis vienīgais literārais gaismas stars visā sešus gadus ilgajā mācību laikā seminārā. Viņš no sirds nožēloja, ka pārāk maz interesējies par tām. Desmit temati, kurus viņš pats izstudēja, gatavodamies krievu literatūras eksāmena rakstu darbam, bija viņa vienīgā iedziļināšanās literatūras zinātnē. Citi pat šos desmit tematus paši nerakstīja: pasūtīja tos paziņām ģimnāzistiem vai studentiem. Eksāmena rakstu darbam izvilka vienu no šiem desmit tematiem. Tie bija zināmi jau kopš mācību gada sākuma. Kad viņi gāja uz rakstu darbu eksāmenu, visus jau iepriekš sagatavotos tefnatus sabāza zābaku stulmos vai zeķēs. Vienīgās rūpes bija, sameklēt nepieciešamo tematu un bez kļūdām pārrakstīt uz eksāmena loksnes. Nebija daudz jākautrējas, jo dežurēja «pašu cilvēks».

Neraugoties uz to, ka Vasarī cīnījās pretišķības un viņš cīnījās pret tām, savus klēriķa pienākumus viņš centās nepamest novārtā. Galu gala tas ari nebija visai grūti. Lielāku gribas sasprindzinājumu prasi ja tikai stundu sagatavošana. Viss pārējais tāpat ritēja diezgan gludi. Viņš punktuāli apmeklēja stundas un kapelu. Priekšniecībai likās, ka viņš it nemaz nav augstprātīgs. Tas taisnība, ka viņš bija noslēdzies un kluss. Taisnība, ka viņš vairījās no vecākajiem un it nevienam profesoram nebija lūdzis nekādu padomu. Tomēr neviens neko ļaunu par viņu nebija dzirdējis. Pēc katrām brīvdienām prāvests sniedza vislabāko liecību par viņa uzvedību. Ar visu to pietika, un jau piektajā kursā klēriķis Vasaris bez kādiem pūliņiem priekšniecības acīs bija iemantojis lielisku slavu.

Cenzdamies labi izpildīt savus pienākumus, viņš līdz ar to cīnījās gan pret vasaras atmiņām, gan pret dumpīgo kurnēšanas un kriticisma garu, kas vēl arvien mājoja viņā. Bet šīs domas un kārdinājumi viņam uzmācās tikai atpūtas brīžos svētku dienās un arī aizvien vājāk. Semināra atmosfēra kā katru gadu, tā arī šogad jau kopš gavēņa bija paguvusi nomākt visas bīstamās atmiņas un raizes. Klusa rezignācija un paša niecības apziņa atkal bija pārņēmusi Vasara domas un jūtas. Un viņš uzskatīja, ka ir pilnīgi sagatavojies, lai stātos dieva altāra priekšā.

Kādu vakaru, kad Ļuds savā istabā, kā par spīti, lasīja mo-rālteoloģiju, pavērās durvis, un viņš pat nepamanīja, kā blakus nostājās Mazurkovskis un saldā balsī jautāja:

— Ko, dominē Vasari, studē?

— Morālteoloģiju.

— Labi, ļoti labi. Sagatavojies. Rīt varēsi sākt rekolekci-jas — pirms subdiakonāta svētības.

Un Mazurkovskis aizgāja, pasacījis Laudetur Jesus Christus^70.

Tas viss noritēja tik pēkšņi, ka Vasaris nepaguva pat aptvert, kas noticis. Viņš palika stāvam sastindzis un pārsteigts. Viņa istabas un galda biedrs steidzās apsveikt ar tik ārkārtīgi patīkamu vēsti. Iedomājies tikai — Vasaris jau subdiakons! Kura katra seminārista acīs viņa nozīmība bija augusi divkārt. Tovakar klēriķi to vien runāja, kā par gaidāmām svētībām un subdiakonu kandidātiem. Taču Petrīla nebija kandidātu vidū. Tas diezgan stipri pārsteidza Vasari, bet Petrīlā modināja neapmierinātību un skaudību.

— Apsveicu, apsveicu, Ļud. Necerēju, ka tev tik laba slava.

Tu jau proti visiem iztapt... — kaimiņš sacīja, rūgti jokodams.

Vasarim tas bija ļoti nepatīkami, un viņš labprāt mainītos vietām ar Petrīlu. Tomēr tas nebija viņa varā. Viņu izraudzījusi priekšniecība, ar kuras starpniecību pats dievs pauž savu gribu, un nevarēja būt runas par jebkādām izmaiņām.

Nākamās dienas vakarā viņi sāka rekolekcijas. Pēc vakara lūgšanām, kad pārējie klēriķi izklīda, viņi, četri nākamie sub-diakoni un divi diakoni, vēl palika kapelā. Kopā ar garīgo tēvu viņi noskaitīja Veni creator spiritus^71 un noklausījās īsu konferenci par šo rekolekciju un tuvējā brīža svarīgumu. Tukšajā kapelā atbalsodamās, vienmuļi skanēja garīgā tēva balss, un klēriķiem likās ļoti dīvaini, ka tikai sešiem jāklausās šī konference. Tas vēl vairāk pasvītroja brīža svarīgumu. Viņi vēl spilgtāk juta, ka tagad ir šķirti ne tikai no pasaules, bet arī no semināra dzīves, lai pārdomātu savas dvēseles jautājumus, analizētu savu sirdsapziņu un apņemtos sākt negrozāmu gaitu, spertu izšķirošo soli.

— Dievs aicinājis jūs, mīļie brāļi, — garīgais tēvs runāja, — būt par viņa baznīcas kalpiem. Liels ir šis aicinājums, un atbildīgi ir pienākumi. Jūs iesiet kalpot ķēniņu ķēniņam, valdnieku valdniekam. Un jūs zināt, ka viņa valstība nav no šīs pasaules: regnum menm non est ex hoc mundo^72. Un jūs, kalpodami viņam, rūpēsieties nevis par miesas, bet dvēseles vajadzībām, un šī pasaule ar visām savām kaislībām, mantu, godu un izpriecām jums lai ir gluži kā tam vecās derības prātniekam: Vanitasva-nitatum et omnia vaniļas^73. Kristus ir aicinājis, lai jūs viņa baznīcā būtu ne tikai kalpi, bet arīdzan vadītāji: jūsu rokās tiks atdota tūkstošu dvēseļu pestīšana. Ai mīļie brāļi, cik šausmīgs pienākums tas ir, cik smaga nasta tā ir! Un kas iedrošinātos to celt, ja pats dievišķais pestītājs to nebūtu gribējis un ja viņš pats nebūtu sacījis ikvienam no jums, kā sacījis kādreiz apustuļiem: sequere me^74. Un, lūk, kur ir visu mūsu spēku avots un izturības ķīla: sekot Kristum.

Garigais tēvs vēl runāja par pilnību, pēc kuras tiekties pavēlējis Kristus, par tikumiem, ar kuriem jāizceļas mācītājam, par briesmām, kas apdraud šos tikumus, un par dieva žēlastību, kas tiek dota katram, kurš to lūdz, it īpaši mācītājam.

Viņš nobeidza konferenci ar mudinājumu šīs dienas izredzētajiem, lai viņi visā nopietnībā pārdomā sava aicinājuma jautājumu un gatavojas pienācīgi saņemt augsto svētību, jo pēc tās atpakaļceļa vairs neesot.

— Jūsu priekšniecība no daudziem līdzbiedriem pagaidām izraudzījusi tikai jūs, mīļie brāļi. Jums ar to nav jālepojas, bet pazemībā tas jāuzņem kā dieva žēlastības zīme. Tomēr pārbaudiet savas sirdsapziņas, vai esat sagatavojušies pieņemt šo žēlastību: vai jūsu nodomi ir tīri, vai saites, kas jūs vieno ar pasauli, nav pārāk stipras, vai jūs esat gatavi ņemt uz saviem kamiešiem visas mācītāja kārtas grūtības. Ja tā, tad vēl vairāk stipriniet savu gribu, izraujiet no sirds pēdējos pasaules nezāļu asnus, aizmirstiet tos cilvēkus un tās vietas, kur jums draudējušas briesmas, gatavojieties izsūdzēt grēkus par visu dzīvi un nožēlojiet savus grēkus. Dieva žēlastības stiprināti, ejiet pie altāra, saņemiet svētību un uzticiet sevi svētās baznīcas gādībai un lielākai dieva slavai.

Visas šajā konferencē izteiktās domas ne vienreiz vien bija dzirdētas, arī to pasniegšanas shēma labi zināma: vispirms uzdevuma grūtums, atbildība, šķēršļi, grēki, tad cerību modinājums, apņēmība, pasākumi, beidzot dieva žēlastība, Kristus nopelni, svēto aizbildniecība un galu galā noslēgums un praktiskie secinājumi.

Bet šoreiz visas šīs domas, kas bija iegaumētas no galvas, atkal pamodināja viņu jūtas, dzeldināja sirdsapziņu un ietina miera noskaņā. Līdz svētībai viņiem atlika tikai četras dienas. Tas bija kas jauns un nopietns. Pēkšņi viņos atplauka it viss, ko semināra dzīves rutīna ilgā laikā bija nomākusi un notrulinājusi. Atplauka ne tikai cītība garīgajos jautājumos, bet arī no kaktu kaktiem sāka līst ārā dažādas šaubas, pretrunas un kārdinājumi. Šķiet, sagulējusies ligzda būtu cietusi no kāda spēcīga trieciena — un visi tās iemītnieki sākuši cīņu par savām tiesībām, par siltāku vietiņu un varu. Cīņa uz dzīvību un nāvi, izšķīrēja un pēdējā. Saņēmis subdiakonātu, vairs neskriesi uz Romu, lai tevi laistu atpakaļ pasaulē, lai tu varētu nodibināt savu ģimeni un dzīvot kā ikviens cits labs kristīgais. Tas viss tev būtu kauns un grēks, sabiedrības nicinājums, baznīcas nosodījums un mūžīgas ciešanas pēc nāves. Bet Roma ir greizsirdīga un nežēlīga pret saviem izredzētajiem: tās svētība esot iezīmēta ar mūžības zīmi.

Seši izredzētie klēriķi, kas gatavojās saņemt svētību, četras rekolekciju dienas bija šķirti no semināra dzīves un atstāti viņu pašu un garīgā tēva ziņā. Kamēr pārējie semināra audzēkņi bija stundās, viņi meditēja vai analizēja savu sirdsapziņu. Garīgais tēvs katru dienu ar viņiem izpildīja tikai vienu meditāciju un noturēja vienu konferenci. Visu pārējo darīja viņi paši: sirdsapziņas izmeklēšanu, garīgo grāmatu lasīšanu un meditācijas — kapelā, bet refleksijas pēc meditācijām — pastaigādamies parkā vai zālē. Bez tam katru dienu viņi kopīgi skaitīja mācītāju pātarus, kas subdiakonam ir tikpat obligāti kā mācītājam. Rekolekciju laikā viņi radinājās pie šā pienākuma, jo breviārs ir diezgan sarežģīta grāmata un mācītāju pātari — katru dienu citi un gari. Taisnība, draudžu mācītāji tos nober gandrīz vienā stundā, bet nepieredzējušiem un čakliem subdiakonu kandidātiem.nepieciešamas apmēram trīs stundas. Tā gandrīz viss viņu laiks bija aizņemts, un, kas nebija aizņemts, tas pagāja, gatavojoties grēksūdzei par visu dzīvi.

Rekolekciju trešajā dienā Ļ.uds Vasaris juta, ka jau pamatīgi nogurdinājis kā ķermeni, tā garu. Visus sava aicinājuma jautājumus viņš bija vēlreiz pārdomājis un izsirdzis. Viņš paguva apsvērt smagākās šaubas un bažas, un tās saplaka, nespēdamas noturēties viņa kritikas un neatvairāmi tuvās svētības priekšā. Patiesībā pār visām viņa šaubām allaž valdīja gaiša apziņa, ka viņš saņems svētību un būs mācītājs. Pēc pieciem gadiem atstāt semināru? Nē, tas viņam nebija iespējams, tāpat kā jūrniekam, kas pārpeldējis vētrainu okeānu, griezties atpakaļ vai mesties viļņos un noslīcināties. Pēc seminārā pavadītajiem pieciem gadiem godīgam klēriķim kļūt par mācītāju ir gandrīz vai psiholoģiska nepieciešamība. Taisnība, gadās, ka subdiakonāta svētības laikā kandidāts aizbēg viskritiskākajā brīdī, kad tas jau atrodas altāra priekšā. Taču to dara vai nu bailīgie, kas, vienu vai divas reizes aizbēguši, galu galā saņem svētību, vai arī tādi kandidāti, kas nekad nav šaubījušies, ka mācītāja darbam viņi nemaz neder.

Bet Vasaris nebija ne no pirmajiem, ne otrajiem. Un tomēr šo rekolekciju laikā viņš dabūja pārdzīvot tādu garīgo satricinājumu, kādu nekad nebija pieredzējis agrāk un nepieredzēja vēlāk.

Rekolekciju trešajā dienā viņš, kaut arī bija novājējis un reizēm viņam uznāca dīvains reibonis, par savu likteni jutās pavisam mierīgs un bez bažām domāja par gaidāmo svētību. Re-kolekcijas ritēja gludi, sirdsapziņas izmeklēšana tāpat. Lapiņa, kurā viņš atzīmēja visas savas dzīves grēkus, lai pie bikts kaut ko neaizmirstu, jau bija pilna arī ar pēdējā gada nodarījumiem. Atlika pierakstīt tikai to, kas vēl ienāks prātā līdz grēksūdzei.

Tādējādi viņa uzmanība un cītība todien bija mazliet atslābusi. Viņš diezgan pasīvi izpildīja visas rekolekcijas, nedzirdēja visu meditāciju, garīgo rakstu lasījuma laikā bija izklaidīgs, skaitīdams pātarus, jauca breviāra lapas, kā arī nolaidības dēj atsevišķi nenoskaitīja rožukroni. Tieši tādos brīžos dvēseles atpestīšanas mūžīgais ienaidnieks velns, tamquam leo rugiens, circuit, quaercns quem devoret^75. Un vispirms uzbrūk nolaidīgajiem un snaudulīgajiem.

Kad visi klēriķi todien izklīda pēc kopējām vakara lūgšanām, viņi seši, kā parasts, palika, lai noklausītos garīgā tēva īsu konferenci. Garīgais tēvs runāja par viņu rītdienas grēksūdzes svarīgumu. Taču Vasaris uztvēra tikai pāris pirmos teikumus. Tad viņa domas nezin kāpēc aizslīdēja pagātnē, un viņa iztēlē kā dzīvs pacēlās gaužām reti pieminētais Var joks, kas, ciniski smaidīdams, sacīja:

— Kumēdiņi, viss ir kumēdiņi. ..

Vasara atmiņā sāka ataust viņu kādreizējā saruna pirmā kursa laikos semināra dārzā. Var joka pārmetumi mācītājiem un viņa paša atzīšanās neiederējās šo rekolekciju apstākļos, tāpēc Vasaris atkal pievērsa uzmanību konferences vārdiem. Viņam viegli reiba galva, bet viņš skaidri dzirdēja, kā garīgais tēvs sacīja:

— Miesīgas kārības, concupiscentia carnis, ir vislielākais un visbīstamākais garīgās dzīves ienaidnieks.

Un tajā pašā brīdī, it kā maģisku liesmu apmirdzēts, Vasara iztēlē parādījās «Klosu» kailās verdzenes attēls, bet viņa paša balss sacīja:

— Pārāk tieva: gurni resnāki nekā viduklis.

— Muļķis! — Varjoka balss atsaucās. — Tā ir tīras rases austrumniece ar karstām asinīm un skaistām formām.

Vasaris pat noskurināja galvu, atvairīdams netiklo skatu, un atkal dzirdēja garīgā tēva vārdus:

— Ai mīļie brāļi, lai dievs jūs pasarga no tādas nelaimes! Jauna mācītāja stāvoklis draudzē tad kļūst . . .

Bet «verdzene» neatkāpās no Vasara iztēles. Viņš ieraudzīja, ka tās tievais augums tā saliecies, ka virs gūžām radušās trīs maigas krociņas. Viņš savas domas un skatienu vērsa uz garīgo tēvu, bet «verdzenes» augums neizgaisa. Un, jo vairāk viņš pūlējās tikt vaļā no tās, jo spilgtāka tā kļuva un gluži kā sērga arvien vairāk pārņēma viņa apziņu.

«Kungs dievs,» klēriķis domāja, «kas tagad notiek ar mani? Nekad tā nav bijis.»

Kad beidzās konference, viņš atstāja kapelu un cerēja, ka vietas pārmaiņa izgaisinās šo netiklo skatu. No garīgās dzīves rokasgrāmatām viņš zināja, ka pret kārdinājumu sākumā nav jācīnās, bet no tā jābēg. Un viņš arī bēga. Viņš mēģināja domāt par visvienkāršākajām lietām, bet kārdinājums dzinās pakaļ un aizsteidzās priekšā. Viņš apstājās pie loga, lai paskatītos, kāds ārā laiks, bet loga rūtī jau atspoguļojās «verdzene». Viņa vairs nebija iekalta važās, bet visā augumā brīva stāvēja Ļuda priekšā, rādīja sevi un nekaunīgi smējās.

Tas bija šausmīgi. Vasaris juta, ka iztālēm uzmācās vēlēšanās paskatīties uz šo tēlu un patīksmināties par jauno ķermeni ... Tā jau būtu padošanās, grēks un varbūt vēl smagais . . . Un viņš bēga prom. Viņš atgriezās savā istabā un ņēmās lasīt svētos rakstus. Bet burti izplūda un viņa iekšienē it kā bija uzvilkta kāda atspere, kas neļāva nosēdēt uz vietas. Viņš izgāja gaitenī un staigādams centās domāt kaut ko patīkamu, kas viņu atrautu no bīstamajiem skatiem. Ļuds iztēlē redzēja dzimto pusi, vecāku un visu mājnieku prieku, kad viņš atgriezīsies kā subdiakons.

— Bet Ļ-ucīte? . . .

Arī tur nebija nekā sevišķa. Ļ.uce tāpēc arī atvadījās no viņa un pati ieteica kļūt par mācītāju.

— Kāpēc es viņu toreiz nenoskūpstīju? Vienīgo reizi visā mūžā. Vēl taču nebiju subdiakons . . .

Vasaris pat nepamanīja, ka tīksminādamies un nožēlodams ļāvies nepiedienīgām un grēcīgām ilgām. Viņš jau agrāk ne vienreiz vien bija domājis, ka gadījumā, ja viņi toreiz būtu skūpstījušies, šis skūpsts droši vien būtu bijis grēcīgs. Vasaris atjēdzās, ka sapņojumus par Ļuci tagad modina kārdinājums, un mēģināja bēgt arī no tiem. Bet aizbēgt no Ļuces bija vēl grūtāk. Ļuda iztēlē atplauka ne tikai Ļuce, bet arī visas paša ilgas, visas maigās un tomēr spēcīgās paša sirds trīsas, jo tās i/.raisīja pati daba. Tā gadījās ari agrāk, taču tovakar šķīstajiem jauneklīgās dvēseles uzplūdiem sāka jaukties klāt kaut kas zems, kaut kas kairs un miesīgs, kā agrāk nebija. Tagad viņa iztēle zīmēja Ļ.uci neķītrām un netīrām krāsām. Ļuds atcerējās, kā viņi kādreiz sēdējuši Ausmas kalniņā un gar kleitas pacelto malu viņš bija ieraudzījis Ļ.uces kāju pat mazliet virs ceļa. Toreiz viņš ļoti nokaunējās un vairs pat nepaskatījās uz šo kāju. Turpretī tagad nezin kāpēc atausa šis skats, saduļķoja viņa domas un pašu satrauca neaprakstāmā kaislē. Viņš atcerējās arī, ka I^uces krūtis bija viegli manāmas zem viņas plānā vasaras apģērba un ka viņas lūpas bija sārtas, gludas un maigas. Garām palaistais Ļuces sķūpsts tagad svelmēja viņu kā pelnos saglabājusies un no jauna uzpūsta kvēlojoša ogle.

Viņš soļoja pa gaiteni, devās uz zāli un atkal kāpa augšā, bet negantie skati, gluži kā dēmoniskā kinofilmā, mudžēt mudžēja viņa nogurušajās smadzenēs. Atkal «verdzene», tad Ļ,uce ... Te Ļuce... Te abas kopā, viena otras izskatā. . .

Deviņi zvana sitieni atskanēja tukšajos gaiteņos — un Vasaris kopā ar uzplūdušo klēriķu vilni atkal devās uz kapelu, lai pēdējo reizi apmeklētu sanctissimum. Tas ilga piecas vai desmit minūtes, drīz kapela palika tukša, bet Ļuds baidījās iet gulēt. Viņa iztēle un domas bija tā satrauktas, ka viņš noteikti zināja — aizmigt nevarēs. Nometies uz ceļiem, viņš palika viens tukšajā kapelā, ko apgaismoja tikai sarkana eļļas lampa. Pagājušā gadā Vasaris šeit pavadīja ne vienu vien stundu, taču sākumā tās bija mierīgas kontemplācijas, bet vēlāk tukšas nīkšanas stundas.

Turpretim tagad viņš viscaur trīcēja un dega, neizprotamas kaisles pārņemts. Šeit, šinī svētajā vietā, tabernaculum sanctis-simi priekšā, sarkanās lampas gaismā viņš juta kādu briesmīgu būtni, kas tīko pēc viņa bojā ejas. Un vislielākā izbīlī Vasaris nodomāja, ka viņš ne reizes spilgti nav izjutis dievu, bet velnu jūt savā tuvumā. Slimīgās fantāzijas iebiedēts, viņš neiedrošinājās pakustēties un paskatīties sev apkārt. Divi svētie, kas sienas iedobumā parasti bija mierīgi salīkuši, tagad biedēja Ļ,udu ar savu klusuciešanu, savām sutanām, komžām, oreoliem un ar savu irrealitāti.

Bet iztēle vēl joprojām mutuļoja. Ko viņš kādreiz nejauši bija redzējis nepieklājīgu, tas viss tagad pārveidojās riebīgos un neķītros tēlos. Viņš atcerējās garīgās dzīves rokasgrāmatu padomu, ka tad, ja neizdodas izbēgt no kārdinājumiem ar atgaiņāšanos, jāvēršas pret tiem ar pretēja rakstura līdzekļiem, vislabāk ar Kristus mocību ainām. Viņš saguma uz sola un centās iztēloties visu Golgatas ceļu, kā tas jādara rožukroņa otrajā daļā. Tam bija nepieciešama dziļa koncentrēšanās un liels gribas spēks. Lūk, beidzot pestītāju naglo pie krusta un paceļ kalna virsotnē. Bet, ai dieva zaimošana! Cietēja Kristus vietā uz krusta nekaunīgi smaida slaikā «verdzene».

Vasaris juta, ka viņš grimst melnā, šausmīgā bezdibenī, un kāda auksta dvesma pūš viņam pakausī. Viņš neredzēja, bet noteikti juta, ka viņam aiz muguras kāds stāv. Viņš dzirdēja, ka nočīkstēja grīda un pēdējā solā pagrabinājās neredzamā būtne. Viņš gribēja lūgt dievu, taču spontānās bailēs sastinga ne tikai viņa lūpas, bet arī sirds un griba. Būtne jau liecas viņam pie auss, viņš redz, tas ir tā kā Var joks, tomēr nav Var-joks, tikai kaut kas ārkārtīgi riebīgs, kas sāk čukstēt:

— Kumēdiņi, kumēdiņi, kumēdiņi. . .

Bet no otras puses pieliecies cits un čukst vēl neķītrāk:

— Jūs tāpat kā mēs: skatāties uz meitenēm un gribat skūpstīties, gribat, gribat . . .

Turpretī pirmais savelk riebīgu smaidu un zobgalīgi saka:

— Vasari, kļūsti mācītājs, kļūsti, kļūsti, kļūsti. . . Būsi labs mācītājs, labs, labs, labs . . .

Vasaris tā baidās no viņu svelmainajiem skatieniem un elliš-ķās čukstoņas, ka, saņēmis pēdējos spēkus, tikko spēj smagi un sāpīgi ievaidēties. Un tai brīdī kāda roka saņem viņu aiz pleca. Viņš pielec kājās un sarkanajā lampas gaismā ierauga savā priekšā liela auguma melnu tēlu.

— Kāpēc jūs neejat gulēt? — garīgais tēvs viņam saka. — Tā nevar mocīt sevi. Jūs mētājāties un vaidējāt kā slimnieks. Vai jums kas kaiš?

Vasarim grūti atskārst, kas šeit notiek, galva reibst, bet viņam ir viegli, — no visa pirmītējā nekā vairs nav. Un viņš pat nezina, kā taisnoties.

— Nē, nekas . . . Brītiņu uzkavējos, un nezin kas uznāca . . .

Rekolekciju laikā garīgais tēvs parasti pirms gulētiešanas

iemeta skatienu kapelā, vai tur neatradīs kādu nemiera garu mokāmies neizdibināmajā aicinājuma jautājumā.

Vasaris tonakt gulēja kā nosists, bet no rīta viņam mazliet reiba galva, un pirmo meditāciju viņš nosnauda vaļējām acīm.

Tās dienas pievakarē viņš izsūdzēja grēkus par visu dzīvi.

Viņš centās būt vaļsirdīgs un stāstīja, pat mazliet pārspīlēdams savus grēkus. Viņš ilgi meklēja veidus, kā pasacīt par savu vājību pret «otra dzimuma personām», bet nekādi nevarēja tos atrast. Viņš nespēja atsegt arī savu vienaldzību dvēseles jautājumos. Sājā ziņā viņš nebija visai apmierināts ar savu grēksūdzi, bet citādi nevienu grēku nenoklusēja. Viņš izstāstīja arī savus vakardienas kārdinājumus un murgojumus. Garīgais tēvs paskaidroja, ka tā bijusi noguruma un nervu lēkme. Ļuds gaidīja, ka biktstēvs viņu stipri strostēs par tādu «grēku procesiju» un liks visu smagi nožēlot, bet garīgais tēvs, penitentam par lielu vilšanos, ne tik daudz rāja, kā slavēja viņu.

— Pateicies dievam, mīļo brāl, ka viņš tevi pasargājis no smagām kļūmēm. Lielā dieva žēlastība gādājusi, lai tu ar šķīstu sirdi varētu saņemt subdiakonāta svētību. Protams, tev jābūt modram, lai arī turpmāk nezaudētu ne dieva žēlastību, ne godīgu dzīvi. Cilvēks ir vājš, bet dzīve briesmu pilna utt.

Un grēku nožēlošanai Vasarim uzdeva — noskaitīt Visu svēto litāniju un psalmu «Miserere». Vasaris no teoloģijas mācībām zināja, ka to var uzdot arī par smagajiem grēkiem, tomēr bija gaidījis vairāk.

Pēc grēksūdzes viņš juta, ka izpildījis rekolekciju svarīgāko un nepatīkamāko pienākumu. Mazs nemiers viņam uzmācās tāpēc, ka viņa grēksūdze bijusi daudz īsāka nekā pārējiem draugiem. Viņš nekādi nespēja saprast, ko viņi tur tik ilgi var runāt. Šis jautājums viņu intriģēja no pirmā līdz pēdējam mācību gadam un palika neatbildēts.

Tagad viņš mierināja sevi ar to, ka garīgais tēvs bijis acīm redzami apmierināts ar viņa grēksūdzi. Un, izklaušinot peni-tentu, biktstēva pienākums ir noskaidrot neskaidrības. Viņam neko nejautāja, tātad viss bija skaidrs un kārtībā.

Viņš nomierinājās un gaidīja rītdienu — savas dzīves liktenīgo, svarīgāko dienu.

XXIV

Ļuds Vasaris todien piecēlās pavisam mierīgs, kopā ar visiem skaitīja rīta pātarus un izpildīja meditāciju. Svētību saņemšanas dievkalpojumam vajadzēja sākties pulksten desmitos, tātad vēl bija apmēram trīs stundas pēdējiem priekšdarbiem. Kopā ar citiem viņš no jauna izskuva tonzūru un beidzamo

reizi pārskatīja svētību ceremonijas. Ikviens centās viņiem pakalpot, kā arī parādīt iespējami lielāku uzmanību un vēlību. Jaunākie klēriķi godbijīgi skatījās uz viņiem un ziņkārīgi gaidīja noteikto stundu. Daudzi pētīja viņu sejas izteiksmi un gribēja uzminēt, kā viņi jūtas, vai ir jau pilnīgi sagatavojušies, vai nebaidās, vai kāds pēdējā brīdī nesāks šaubīties par savu aicinājumu un neaizbēgs. Draugi viņiem uzstādīja jautājumus, vieni uzmundrinādami, citi jokodami, cik nu varēja atļauties, ņemot vērā viņu nopietnību un tuvējā brīža svarīgumu. Vasaris agrāk bija pārdzīvojis ļoti daudz šaubu un svārstību sava aicinājuma dēļ un tagad bez jebkāda uztraukuma gaidīja izšķīrēju brīdi. Varbūt tāpēc, ka viņa nervus bija nogurdinājušas smagās rekolekciju dienas, varbūt arī tāpēc, ka viņa miers izrietēja no nojautas, ka beidzot, kad būs sperts izšķīrējs solis, visas šīs šaubas un cīņas zaudēs jēgu un viņš iemantos līdzsvaru, mieru un skaidrību.

Tomēr kāds zīmīgs sīkums saduļķoja šo vai nu no gurduma, rezignācijas, vai arī labās cerības iegūto mieru un vēlreiz parādīja, cik vārīga un trausla ir viņa garīgās dzīves celtne.

Līdz svētībai vēl bija apmēram pusotras stundas laika. Vasara istabā sapulcējās vairāki viņa draugi. Kasaitis viņam skuva tonzūru, Petrīla šķirstīja ceremoniju aprakstu, pāris citi sēdēja uz gultas un noskatījās visā šai rosmē.

— Veries, drīz tu būsi beigts cilvēks, — Kasaitis sacīja, — bet ar mums visādi vēl var gadīties . . .

— Nebaidies, — Petrīla atsaucās. — Ja jau Ļuds tik laimīgi ticis līdz subdiakonātam, tiksim arī mēs. Jābūt piesardzīgākam nekā Radastins.

Viens no tiem, kas sēdēja uz gultas, sašuta par Petrīlas vārdiem:

— Tad nu pļāpā tavu pļāpāšanu! Te nav piesardzības, bet uzvedības jautājums. Kas ar piesardzību vien tiek līdz svētībai, no tā, puisīt, maz prieka.

— Un galu galā salīdzināt Vasari ar Radastinu! Ek, Petrīla, reizēm tu sarunā kā pa ķešu, — protestēja otrs.

— Es nemaz nesalīdzinu, — Petrīla aizstāvējās. — Es tikai gribēju sacīt, ka Ļuds ir piesardzīgs, un cauri.

Radastina atgādinājums Vasarim nekad nebija patīkams, bet šoreiz tas izrādījās tiešām sāpīgs. Vasarim bija skaidrs, ka Petrīla savus vārdus attiecina uz viņa draudzību ar Luci un šīs draudzības dēļ viņš gandrīz vai tiek salīdzināts ar Radastinu.

I\i Iо laiku tonzūra bija izskūta, un tagad viņš pats nodomāja l>ailapot Pontifikāla rubrikas. Petrīla pievērsa viņa uzmanību kādai vietai:

Redzi, bīskaps ne tikai pie arhidiakona griežas ar jau-Iajumu, vai jūs esat cienīgi saņemt svētību, bet arī pie ļaudīm: si quis habet aliquid contra illos, pro deo et propter deum cum fiducia exeat et dicat^76. Kā tev tas patīk?

«Kāpēc šodien viņš man piesienas?» Vasaris domāja un, vāji slēpdams īgnumu, sacīja:

— Kas man te var patikt vai nepatikt? Un kālab tu manto jautā? Kad pienāks laiks, ja gribēsi, varēsi izmantot šo ceremoniju pantu, bet tagad liec mani mierā.

Petrīla attapās, ka nav bijis smalkjūtīgs, un sāka atvainoties:

— Nu nesirdies, Lud. Tu zini, ka dažkārt mēdzu pajokot, bet mēs, kaimiņi būdami, zinām viens otra noslēpumus un vājības. Tomēr tu no visiem viedokļiem esi pārspējis mani.

— Ja tas būtu atkarīgs no manis, labprāt mainītos vietām ar tevi.

— Tik tiešām?! . . . Laikam kaut kā žēl. .. — Petrīla pasmaidīja un izgāja no istabas.

Šis starpgadījums Vasarim pilnīgi sabojāja garastāvokli. Viņš zināja, ka smalkjūtība un maigums nekad nav bijusi drauga stiprā puse. Droši vien šie neveiksmīgie atgādinājumi par Vasara un Ļuces draudzību bija vienīgi Petrīlas rupjības vai sīkas skaudības auglis. Tomēr viņa vārdi Ļudam bija sāpīgi un rūgti. Savu šķīsto draudzību ar Ļuci viņš jutās izpircis ar veselu virkni pasākumu, kas prasīja lielu gribas spēku, ar nemieru un ciešanām. Un pirms dzīves vissvarīgākā brīža tuvs draugs viņam vēl kaut ko divdomīgi pārmet!

Kādreiz Brazģis ar līdzīgiem pārmetumiem dzeldināja viņa sirdsapziņu — un Vasaris gan toreiz, gan tagad savā sirdī juta lielu pazemojumu un sarūgtinājumu. Jā! Vienīgi tāpēc, ka viņš uzģērbis sutanu, un vienīgi tāpēc, ka viņš apņēmies stāties dieva altāra priekšā, ikviens jūtas pilnvarots jaukties viņa sirdsapziņā paviršu, nožēlojamu un maznozīmīgu dzīves sīkumu dēļ. šī rūgtā izjūta viņu tā nomāca, radīja tādu apātiju, ka kļuva sīkāks pat tuvējā brīža lielums.

«Lūk, kur es eju,» kuds Vasaris domāja, gatavodamies saņemt svētību. «Ap mani nekad netrūks aizdomu pilno Brazģu un Petrīlu — turklāt simtreiz sīkāku, ļaunāku un muļķāku nekā Brazģis un Petrīla. Man būs jāvairās un jāsargās no visa tā, kas viņiem liksies aizdomīgi. Citādi — sašutums, scandalum! Kas tādā gadījumā man atļauts, kas liegts? Tādos apstākļos sirdsapziņas principi vien nespēs vadīt manu uzvedību. Bet man tomēr ir kaut kāds talants. Vai tas manī neapdzisīs kā svece bez gaisa?»

Kad Vasaris vēlāk atcerējās šo smago sarūgtinājumu Brazģa un Petrīlas pārmetumu dēļ, viņš domāja, ka tur bijusi tiešām pravietiska nojauta. Bet semināra apstākļos tai neļāva plaukt un sasniegt apziņu pati dzīves šaurība, kas pasargājusi viņu no daudzām iespējām dzirdēt līdzīgus pārmetumus. Un subdiako-nāta saņemšanas dienā Petrīlas vārdi spēja vienīgi sarūgtināt viņa sirdi, taču nepamudināja izdarīt nekādu praktisku secinājumu.

Pusdesmitos Vasaris kopā ar pārējiem kandidātiem jau atradās katedrāles ģērbkambarī un uzvilka garas, platas albas. Tādā tērpā viņiem jāsaņem svētība. Neskaitot rūgtas skumjas, nekādu citu jūtu viņa sirdī nebija.

Ceturksni pirms desmitiem katedrālē atskanēja Ecce saccrdos magnus dziesma, vēstīdama, ka ieradies bīskaps.

«Jau,» klēriķis Ļuds nodomāja. Visi seši saskatījās, un katrs atkal noslēdzās sevī. Drīz deva zīmi, ka jādodas uz baznīcu. Viņi gāja, turēdami rokās lielas vaska sveces. Tai pašā laikā bīskaps tuvojās altārim, lai sāktu misu, bet viņi trijos pāros nostājās presbiterijā.

Kad ceremoniju rubrikā paredzētais brīdis bija klāt, bīskaps vēl pirms evaņģēlija lasīšanas pārtrauca misu un arhidiakons, pats semināra rektors, aicināja viņus skaļā balsī:

— Accedant, qui ordinandi sunt subdiaconi^77.

Un sāka nosaukt katru uzvārdā un vārdā.

— Vasaris Ludovicus.

— Adsum^78.

Viņš nometās uz ceļiem altāra priekšā, tad pagāja garām bīskapam un atgriezās savā vietā.

Vēlāk draugi Vasarim stāstīja, ka viņš izskatījies ļoti bāls un noraizējies, bet viņš pats nejuta sevī nekādu pārmaiņu. Viņa apziņa bija tā notrulinājusies, ka vissvarīgākie svētības saņemšanas brīži paslīdēja gandrīz vai nepamanīti. Tai laikā bīskaps viņiem latīņu valodā lasīja Pontifikāla pēdējo brīdinājumu: «Mīļie dēli, kas tūdaļ tiksat paaugstināti svētajā subdiakonāta pakāpē, jums atkārtoti jāpārdomā, kādu nastu šodien gribat uzņemties. Jebšu līdz šim vēl brīvi esat un, ja gribat, varat atgriezties laicīgā dzīvē. Taču, ja saņemsiet šo svētību, jums vairs nebūs iespējams atsacīties no zvērestiem, bet dievam būs jākalpo mūžīgi, jo šī kalpība ir līdzīga valdīšanai, un ar dieva palīdzību jāsargā šķīstība, un arīdzan baznīcai allaž jābūt uzticīgiem. Tāpēc pārdomājiet, kamēr vēl ir laiks, un, ja svētā apņēmībā esat gatavi izturēt, nāciet šeitan! ...»

Taču reti kāds šos biedinājuma vārdus ņēma pie sirds, jo tā bija tikai nedzīva formula, bet viņu apņēmības motīvi jau bija sakopoti nepielūdzamajā «tā vajag». I^uds Vasaris klausījās šos vārdus gluži kā jebkuru citu formulu, neiedziļinādamies ne tās jēgā, ne tuvējā mirkļa svarīgumā.

Tad viņš kopā ar pārējiem nometās ar seju pret zemi un dzirdēja, kā bīskaps kopā ar asistu turpat skaita Visu svēto litāniju.

Skatītājiem tas bija visiespaidīgākais svētības brīdis. Daudzus pārņēma žēlabas, redzot šos slaikos un vājos jaunekļus, kas ģērbti garās albās un pakrituši ar seju pie zemes. Ikviens juta, cik smaga nasta uz visu mūžu tiek uzvelta viņu nenorūdītajiem kamiešiem. Jaunas sievietes nespēja valdīt asaras, jo viņas jūtīgāk nekā citi uztvēra visu šā skata jēgu un sekas.

Bīskaps tai laikā nosauca svēto vārdus, un ar katru to ora pro nobis^1 it kā auga debesu valstības liecinieku pulks šiem visāda veida atsacīšanās un apņēmības dzīvajiem upuriem. Svarīgākais brīdis tuvojās, bet Ļuds Vasaris palika sastinguma varā. Viņš vēlāk ļoti spilgti atcerējās daudzus savas agrākās jaunības mirkļus, taču svētības saņemšanas skats tā arī palika biezā, necaurredzamā miglā tīts. Viņš pat nebija drošs, vai dzirdējis svētības pirmās formulas svarīgākos vārdus, kad bīskaps ar mitru galvā un gana zizli kreisajā rokā piecēlās no faldistorija, pagriezās prom no altāra, ar drebošu labo roku veidoja krusta zīmes pār guļošajiem un trīs reizes sacīja: Ut hos electos benedicere, sandificare et consecrare digneris. Bet koris lūdza: Te rogamus audi nos.[79] [80]

Sie vārdi vēl nebija svētības vissvarīgākā un galīgā formula, ceremonijas turpinājās, bet aizbēgt vairs nebija iespējams. Visi klēriķi zināja anekdoti, ko viņiem pat inspektors Mazurkovskis bija stāstījis par kādu bailīgu subdiakona kandidātu, kas, litānijas lasījuma laikā zemē gulēdams, brīžiem pacēlis galvu un gatavojies bēgt. Taču bīskaps pateicis minētos vārdus, naba-dziņš rezignēti atlaidies atpakaļ un iesaucies: ZdeM pies![81]

Pēc litānijas bīskaps atkal lasīja Pontifikāla nodaļu par subdiakona pienākumiem. Sājā bīskapa instrukcijā lūgšanā no gadsimtu dzīlēm skanēja pirmatnējās baznīcas tradīcija. Sub-diakonam jāsagatavojot ūdens altāra ceremonijām, jāpakalpo-jot diakonam, jāpasniedzot tam biķeris un patena, jārūpējoties par saziedoto maizi un tikai tik daudz jāpasniedzot uz altāra, cik būs vajadzīgs ticīgajiem, lai pārpalikums nebojātos sakra-rijā. Subdiakona pienākums — mazgāt altāra drēbes. Šeit bija norādīts, kā jāizpilda šis svētais darbs un kur jāliek izlietotais ūdens.

Tagadējie subdiakona pienākumi ir tikai kādreizējo reālo darbību tālas atmiņas, tikai simboli. Bet svēto tēvu mācība gan tolaiku reālās darbības, gan visu pašreizējās baznīcas iekārtu izskaidro simboliskā nozīmē, kā mistiskās Kristus miesas parādības. Tajā pašā bīskapa pamācību lūgšanā minētie subdiakona pienākumi un darbības jau aprakstītas svētā Jāņa parādīšanās grāmatā: altāris esot pats Kristus, altāra drēbes — ticīgie, bet ūdens, kurā tās mazgā, — dievišķā mācība. No šejienes izrietot subdiakona svētums, lai viņš būtu cienīgs kalpot baznīcai, mistiskajai Kristus miesai.

Tad bīskaps katram deva pieskarties ar labo roku pie tukša biķera un patenas, un skaitīja būtisku svētības formulu: «Raugieties, kāda kalpība jums tiek uzticēta; tālab brīdinu, ka jums tā būs uzvesties, lai dievam patiktu.» Pēc tam ar attiecīgām lūgšanām viņiem tika pasniegti subdiakonāta pakāpes piederumi: stola, tunika un epistolu grāmatas.

Misas nobeigumā viņi pieņēma svēto vakarēdienu.

Kad viņi, saņēmuši svētību, atgriežas seminārā, draugi steidzās apsveikt un vēlēt, lai pēdējais gads viņiem būtu īss un laimīgs. Pēc tam viņi gāja pateikties bīskapam, rektoram, inspektoram un garīgajam tēvam par svētību, gādību un tēvišķīgu rūpību. Tad ar jauniem pienākumiem un lielāku nopietnības apziņu sakas viņu pirmās dienas augstākā garīgā pakāpē. Viņi i ihgi pildīja jauno pienākumu, ko uzlikusi svētība, — katru dienu lasīja breviāru. Viņiem bija patīkami pat rekreācijas laikā atdalīties no draugiem, pastaigāties kaut kur nomaļus, šķirstīt apzeltītās lūgšanu grāmatas plānās lapas un tajā pārcilāt krāsainas lentītes. Taču tas vēl bija jauns, rutīnas neskarts pienākums!

I^uds Vasaris pēc šīs svētības jutās gluži mierīgs. Pagājušās vasaras atmiņas jau bija zaudējušas asumu, tāpat kā sakaltušas pērnās puķes zaudē smaržu un sulīgumu. Apziņa, ka viņš pārkāpis izšķīrēju robežu uz garīdznieka kārtu, izkliedēja svārstības un šaubas aicinājuma jautājumā. Beidzot mācību gads jau tuvojās noslēgumam un vajadzēja sparīgi strādāt, lai sagatavotos valsts eksāmeniem Krievijas vēsturē un krievu literatūrā, bet, līdzko tie bija laimīgi garām, nāca vēl vesela virkne citu eksāmenu.

Visu šo iespaidīgo notikumu un rūpestu laikā reizi pa reizei Vasarim atausa atmiņas par Ļuci, bet viņa iztēle tagad bija pasīva un vairs neradīja nekādas ainas, viņš neimprovizēja nekādus dialogus un nejuta nekādu satraukumu, nedz gara pacilātību. Tikai dažkārt atmiņām sekoja liegas skumjas, bet drīz atkal iestājās miers un viss izgaisa.

Tuvākajā svētdienā pēc subdiakonāta svētības Vasaris katedrālē ieraudzīja Nezināmo. Viņa bija tāda pati kā arvien, un I^uds neguva nekādu jaunu iespaidu. Viņš jau sen bija izveidojis nemainīgu Nezināmās tēlu, kas gluži kā dziļi nozīmīgs simbols uz ilgiem gadiem nostiprinājās viņa apziņā. Mainījās dzīves apstākļi, mainījās pats Vasaris, mainījās arī viņa paziņu loks, — gadu gaitā ne viena vien sieviete bija skārusi viņa sirdi un modinājusi iztēli. Tomēr katedrāles Nezināmā arvien palika tāda pati — tumšās drēbēs ar baltu šalli un melanholisku, tālē vērstu skatienu. Tā vairs nemodināja Vasarī jaunas noskaņas, taču viņa sirdī ar atmiņām it kā ieplūda vēsa, svaiga un veldzējoša rīta vējiņa dvesma. Viņš tādās reizēs juta savas jaunības naivā ideālisma ilgas un skaistumu. Un Nezināmās tēla priekšā viņa jaunās iepazīšanās iemantoja citādu jēgu nekā dzīves ikdienas pārejošais niecīgums.

Pēc šīs svētdienas Vasaris nekad vairs katedrālē neredzēja šo sievieti. Viņš nekad neuzzināja, kas viņa bijusi. Viņš nekad tuvumā netika paskatījies uz viņu.

Bet Ļuds visu dzīvi domāja, ka tā bijusi viņa pirmā mīlestība un viņa pirmā dziesma.

Pēdējā svētdienā pirms brīvlaika Vasarim, kā jau subdia-konam, vajadzēja piedalīties asistā un dziedāt epistolu. Viņš nebija pieradis pie ceremonijām, un viņam tās nepatika, tāpēc viņš savā lomā uztraucās, kautrējās un kļūdījās — te laikā nepārmija vietu, te nenomētās uz ceļa tur, kur vajag, un visu darīja neveikli, bez pašpārliecības un kustību brīvības. Ļuds juta, ka visi viņu vēro un kritizē, varbūt arī zobo, tāpēc vēl vairāk kautrējās, sarka un svīda, zaudēdams spēkus un mocīdamies. Tā viņš pirmo reizi tik uzmācīgi izjuta subdiakonāta nastas smagumu. Tomēr viņš mierināja sevi, ka iemācīsies ceremonijas un pieradīs, tad viss būs labi. Turklāt asistā viņam vajadzēs piedalīties tikai katru sesto svētdienu, varbūt arī retāk.

Pēdējās dienas pirms brīvlaika viņš pavadīja galvenokārt vientuļās pastaigās pa nomaļām parka takām. Breviārs bija labs līdzeklis, lai aizbēgtu no draugiem.

— Nu jāiet. Manas «horas» vēl nav noskaitītas, — viņš teica, ja bija priekšpusdiena. Bet pievakarē vajadzēja skaitīt «Vespe-res», «Completorium» vai «Matutinum»[82] nākamajai dienai.

Reizēm kāds no viņa draugiem skubināja pārējos:

— Iesim pie Vasara, patērzēsim par politiku. Viņš saņem avīzes. Uz viņa istabu Mazūrs nenāks.

— Ai, es redzēju, ka Vasaris aizgāja lasīt breviāru.

— Ko viņš mūžīgi ar to breviāru! — citi brīnījās. — Liekas, ka nav pārāk svētulīgs. Nabaga Balsēlis, tas gan mokās.

Balsēlis, kas saņēma subdiakona svētību reizē ar Vasari, bre-viāra dēļ tiešām necilvēcīgi mocījās, jo viņu nemitīgi māca šaubas, vai labi izpilda šo pienākumu. Teoloģija mācīja, ka bre-viāra lūgšanas jāskaita ne tikai mentaliter, bet arī oraliter, tātad, ne tikai domās, bet arī ar lūpām izrunājot vārdus. Bez tam vajadzēja skaitīt apzinīgi, tātad vismaz zināt, kura vieta attiecīgā brīdī tiek skaitīta. Ja kādu daļu nenoskaitīja bez svarīga iemesla, par to draudēja peccatum mortale, tas ir, nāves grēks. Un nabaga Balsēlim arvien likās, ka viņš labi neskaita. Pabeidzis kādu psalmu, viņš pēkšņi sāka šaubīties, vai skaitījis ora-liter vai varbūt tikai mentaliter, un skaita atkal no gala. Pabeidzis kādu «horu», viņš jau šaubās, vai skaitījis pietiekami apzinīgi un ar pienācīgo vērību — un atkal visu sāk no gala.

Vasaris nebija tik sīkumains breviāra dēj. Pēc kāda laika viņš pierada ar to rīkoties diezgan veikli, bet, gribēdams palikt vienatnē, bieži izlikās, ka dodas skaitīt lūgšanas. Pēc subdia-konāta svētības viņš vēl vairāk ieslīga sevī, noslēdzās un bieži juta nepieciešamību palikt vienatnē. Tādos brīžos viņš reizēm baudīja garīgo mieru, kāds viņā iestājies pēc svētības saņemšanas.

«Visam beigas,» viņš domāja. «Un labi, ka beigas. Ikviens cilvēks, iekāms izšķiras par katru svarīgu lēmumu, ilgi svārstās un šaubās. Bet pietiek reiz izšķirties — un, raugi, viss kļūst skaidrs, un iestājas miers. Tagad jau noleikti zinu, ka būšu mācītājs, ka man jādara viss, lai būtu labs mācītājs. Tagad savu enerģiju nešķiedīšu tukšām svārstībām, bet visu to novirzīšu uz galveno mērķi.»

Reizēm vientulībā Ļuds pārdomāja savas dzīves dažādus apstākļus un nākotnes perspektīvas. Viņš tagad spilgti juta, ka visa izturēšanās, visas domas, jūtas un darbība, vārdu sakot, viss dzīves veids jāsaskaņo ar subdiakonāta jeb tieši ar mācītāja darba principiem. Saņemtā svētība to prasīja pilnīgi konkrēti un neatliekami. Taisnību sakot, viņam daudz arī nebija jāsaskaņo. Viņš nomāca dažas šaubas un atzina visu seminārā dzirdēto baznīcas mācību. Nepatika atsevišķas garīgās dzīves metodes, atsevišķi disciplīnas noteikumi, taču svarīguma ziņā tie visi viņam šķita trešās šķiras jautājumi. Viņš redzēja sava rakstura trūkumus, toties viņam bija arī šķīsti nodomi un daudz labas gribas, bet, kādas iespējas slēpjas viņa dvēseles dzīlēs, viņš nevarēja pat apjaust. Viņš uzskatīja, ka savu vienaldzību dievbijības un dvēseles jautājumos pēdējā laikā pārvarējis un nostājies uz laba ceļa. Beigu beigās Vasarim likās, ka viņš visur un visās lietās apņēmies piekāpties un klausīt baznīcas autoritātei.

Vēl atlika izšķirties divos jautājumos, kas bija izjūtami spilgtāk nekā citi: par attiecībām pret Ļuci un savām literārajām spējām.

Ļudam likās, ka pirmais jautājums no teorētiskā viedokļa nav grūts. Viņš paliks Ļuces paziņa, tāpat kā jebkurš cits, bet šo pazīšanos normēs teoloģijas likumi: viņš vairīsies palikt ar Ļuci divatā, sargāsies no nenopietnām sarunām un familiaritātes. Diemžēl, Ļuds jau bija pieredzējis, ka šajā ziņā viņš ir diezgan vājš, tomēr cerēja uz nākotnes labvēlīgo apstākļu palīdzību: Ļuce apprecēsies, bet viņš nokļūs kādā tālā draudzē.

Lielākas grūtības radās, iztirzājot otru jautājumu — par sava talanta likteni. Viņš centās kritiski novērtēt savu dzeju un redzēja, ka labākie dzejoji Joti mazā mērā, bet reizēm it nemaz nesaskan ar garīdzniecības sludināto garu. Vienos ir erotiski motīvi, citos izpaužas viņa neapmierinātība, vilšanās un dumpība, trešajos tukši vai garīdzniekam nepieļaujami sapņi. Ar autora pieredzi un klēriķa teologa izpratni viņš apzinājās, ka šī dzejas straume plūst nevis no garīdznieka obligātajiem tikumiem, bet no laicīgās dzīves atvariem, kas inficēti ar grēku mikrobiem. Un tie dzejoļi, kas saskanēja ar mācītāja tikumiem un raksturu, bija tik vāji, ka Vasaris nožēloja, kāpēc tos rakstījis. Viņam likās dīvaini arī tas, ka pat pēdējā gadā, kad, pēc viņa domām, bija progresējis garīgajā dzīvē, viņa dzejā atspoguļojušies nevis šie sasniegumi, bet tas viss, kas tika nomākts, pret ko viņš cīnījās, kas duļķojās viņa dvēseles dzīlēs garīgās depresijas un šaubu brīžos. Ļuds Vasaris konstatēja šīs parādības un palika ceļa jūtīs starp vairākām iespējām, no kurām neviena viņam negāja pie sirds.

Pirmā iespēja bija — pavisam atmest dzeju un visus šos sapņus. Tas būtu vispiemērotākais un visvienkāršākais jautājuma atrisinājums. Bet Vasaris nojauta, ka nezin vai viņš spēs atsacīties no tām cerībām, kas viņu daļēji atvedušas uz semināru. Taisnība, semināra dzīve diezgan daudz tās grāvusi, tomēr viņš tai pašā laikā ieraudzīja, ka viņam ir talants. Un tagad atsacīties no visa? Nē, tas nav iedomājams . ..

Otra iespēja — saskaņot daiļradi ar mācītāja dzīvi. Bet kā? Līdz šim tas viņam nav izdevies. Viņš zināja un ticēja, ka dievs ir visāda veida pilnības, skaistuma un viscēlākās dzejas avots. Bet kāpēc visi reliģiskie, tikumiskie, mūžīgās patiesības, labuma un skaistuma motīvi atstāja viņu aukstu kā ledus, toties daiļrades liriskais saviļņojums veda dzīves lamatās un briesmās? Viņam atlika vienīgā cerība, ka pēc tam, kad būs atstājis semināra šaurās sienas, tā dvingaino atmosfēru un nomāktību, kad atžirgs brīvākā dzīvē un plašāk atvilks elpu, viss mainīsies un visādas disonanses izlīdzināsies . . .

Trešā iespēja viņam tajā laikā tikko bija sākusi noskaidroties. Paša pieredze liecināja, ka «mācītāja darbs» un «dzejošanas darbs» ir divi pavisam atšķirīgi, ja ne pretēji aicinājumi. Kāpēc tad katrā ziņā tos apvienot? «Kā mācītājs es neesmu dzejnieks, bet kā dzejnieks es neesmu mācītājs.» Lūk, formula, ar kuru Ļuds Vasaris ilgu laiku sevi krāpis. Pie šā psiholoģiskā sofisma, kas dzīvē dažādos veidos sastopams diezgan bieži, viņš bija pieķēries kā slīcējs pie salmiņa. 5ī ilūzija ilgus gadus viņu turējusi uz ūdens, viņš darījis «mācītāja darbu» un «dzejnieka darbu», bet tai pašā laikā mācītājs un dzejnieks viņā cīnījies uz dzīvību un nāvi. Viņš tikai fiksējis daudzus šīs cīņas momentus un domājis, ka rada dzeju. Taču viņš tikai rakstījis savas bojā ejas kroniku, ko vienā otrā vietā izrotājis īsts daiļrades zieds — bēdīgs viņa talanta liecinieks.

Bet tas viss notika vēlāk. Kad subdiakonam Vasarim pavīdēja iespēja šķirt daiļradi no mācītāja darba, viņam tā likās gluži kā glābiņš.

Tā tiek slēgti kompromisi un meklēti sofismi, kad dzīve mūs iespiež nežēlīgās dilemmas spīlēs.

XXV

Tovasar Ļuce nebūtu sagaidījusi Vasara apmeklējumu Kle-višķī, jo viņš uzticīgi palika pie savas apņemšanās — bez svarīga iemesla ar viņu netikties. Tomēr viņas precības bija pietiekami svarīgs iemesls, lai viņi tiktos un ar vēl vienu saiti nostiprinātu savstarpējo pazīšanos, kad dzīve kā vienu, tā otru stūma uz divām pretējām pusēm.

Pēc pērnajām atvadībām Ļuces simpātijas pret klēriķi Vasari nebija mazinājušās, bet ieguvušas mazliet citādu nokrāsu un attīstījās citā virzienā. Līdz šīm atvadībām viņa domāja, ka Vasaris vēl arvien sevī slēpj kaut ko tādu, par ko viņam nav drosmes atzīties ne sev, ne viņai. Ļuce neapzināti kaut ko gaidīja un cerēja. Atvadībās viņa ieraudzīja, ka klēriķis Ļuds ne drosmes, ne attapības, ne iniciatīvas ziņā neatšķiras no kura katra cita jaunekļa. Tātad šim «kaut kam» jānotiek. Ne koķe-libas apsvērumu, bet dzīva sirds impulsa mudināta, Ļuce tajā mēnesnīcas pusnaktī dārzā noliecās pie viņa, lai ziedotu pirmo mīlas skūpstu. Bet Ļuds viņu atstūma, — tā Ļuce izskaidroja viņa izturēšanos, — un gaidu ilūzijas izgaisa kā sapnis.

Ja tā būtu izturējies jebkurš cits vīrietis, viņa būtu jutusies pazemota un aizvainota, pali to nopeltu un nekad tam nepiedotu šo vainu. Taču Vasaris bija klēriķis. Ļuce apzinājās, ka viņa Ļudam patīk — un vairāk nekā patīk. Un, ja tajā brīnumjaukajā mēnesnīcas pusnaktī Ļuds nenoskūpstīja viņu, tad, viņa domāja, vienīgi tālab, ka viņš ir klēriķis, ka viņš pildījis bargu un stingru klēriķa uzvedības likumu. Liela pašsavaldīšanās, liels morālisks spēks viņai imponēja tā, kā citai imponētu liela drosme vai liela kaisle. Vienā mirklī Ļuce pārvarēja savu aizvainoto sievietes patmīlību, un viņai pavīdēja prātā, ka viņas priekšā stāv kaut kas lielāks nekā viņas «Pavasarītis», un to viņai nekad nav lemts sasniegt. Un Ļuce pateica novēlējumu, kas viņai nozīmēja lielu upuri, bet Ļudam lielu pienākumu: «Kļūstiet mācītājs, jūs būsiet labs mācītājs.»

Līdz šim notikumam Ļuce, interesēdamās par Vasari un gribēdama viņu sev piesaistīt, nebija jautājusi, kālab un kāpēc to dara, bet sekojusi vienīgi savas sirds tieksmēm. Turpretī tagad arī viņai radās jautājums: kas notiks turpmāk? Bija skaidrs, ka viņu abu attiecībām vairs nebūs nekādas ikdienišķas praktiskās nozīmes, ka viņu dzīves ceļi nemainīs virzienu un nekad nesavienosies.

Tomēr Ļuce it nemaz negribēja pārtraukt šīs attiecības. Gatavodamās precēties ar Brazģi, viņa mierināja sevi cerībā, ka pazīšanās ar mācītāju Vasari viņai būs morālisks atbalsts un aizpildīs to robu sirds dzīvē, kas radīsies, kā viņa nojauta, pēc apprecēšanās ar Brazģi. Ļuce labāk bija ar mieru kļūt ārsta nekā cita sieva, jo tas bija labs pret viņu, viņa pie tā pieradusi, taču mīlu vairs negaidīja.

Ārsta Brazģa darbi veicās gluži labi. Svētdienās viņš reizēm ieradās Klevišķī, allaž gaidīdams, kad beidzot prāvesta radinieces sirds nosvērsies uz viņa pusi. To, ka Ļuce kļuvusi nopietnāka, viņš uzskatīja par labu zīmi.

Reiz tāda apciemojuma laikā, kad viņi abi, kā arī prāvests un mācītājs Trikauskis pēc pusdienām salonā dzēra kafiju, Ļuce pēkšņi pagriezās pret ārstu un sacīja:

— Kad rīkojam kāzas?

Visiem bija aizdomas, ka tas nav nopietni sacīts. Ārsts sakustējās savā atzveltnes krēslā un nezināja, kā izturēties.

— Manis dēļ, kaut vai šodien! — viņš iesaucās.

— Šodien nevar, — Ļuce mierīgi sacīja, — bet pēc mēneša būšu sagatavojusies.

Ārsts pielēca kājās un strauji saņēma Ļuces roku, lai noskūpstītu.

— Ļucīt! Vai tiešām tas taisnība?

— Prāvest, šampanieti! — Trikauskis iesaucās.

Prāvests vienā malkā izdzēra savu kafiju un piecēlās.

— Jokus pie malas! Ja runājat nopietni, dodu svētību, un lai dievs jums palīdz!

Mācītājs Trikauskis Brazģim spieda roku:

— Apsveicu, ārsta kungs! Bieži tiku domājis, ka Ļuces jaunkundze kādreiz jums sagādās tādu pārsteigumu. Viņa ilgi slēpa savu mīlu, lai pārbaudītu, vai būsiet neatlaidīgs un uzticīgs.

Brazģis staroja priekā, bet Ļuce, neatraudama roku un skatīdamās viņam acīs, sacīja:

— Nemīlu, bet precēšos! . . .

Neviens nesaprata šos vārdus un nezināja, kā tie jāizskaidro. Brazģa seja sadrūma, taču tikai vienu mirkli.

— Mīlu un uzticos! — ārsts iesaucās un skūpstīja viņas roku. Trikauskis vēlāk apgalvoja, ka Ļuces acīs tobrīd pamanījis asaras.

Tajā pašā dienā viņi norunāja rīkot kāzas 15. augustā, Marijas debesbraukšanas dienā. Prāvests Kimša bija ļoti apmierināts ar savas radinieces tik pēkšņu lēmumu un turpmāko notikumu straujo gaitu. Mēnesis laika — tas nemaz nav daudz, lai pienācīgi sagatavotos.

— Nu, tagad revidē savu pūru, — viņš sacīja audžumeitai. — Ja kaut kā trūkst, visu papildināšu.

Tomēr viņa neko nerevidēja un neko vairs neprasīja no tēvoča. Šķita, ka tuvējās kāzas viņai nemaz nebūtu prātā. Viņa tās gaidīja kā sen pārdomātu un izlemtu notikumu. Tomēr, ja kāds spētu ielūkoties viņas dvēselē, tad ieraudzītu, ka tur viss nav tik vienkārši un mierīgi, kā izskatās no ārpuses. Nolikusi savu kāzu termiņu, viņa tagad izbaudīja jaunavas kārtas pēdējās dienas gluži tāpat, kā pērn Vasaris izbaudīja pēdējo brīvo vasaru.

Par kaut kādu gatavošanos viņai nebija jārūpējas, jo viņa zināja, ka visu nokārtos tēvocis un mācītājmājas saimniece. Tāpēc no rīta līdz vakaram viņai bija pietiekami laika kavēties savu domu un sapņu pasaulē. Priekšpusdienā viņa izšuva kādu rokdarbu, lasīja grāmatas vai rušinājās mācītājmājas aug]u dārzā, pēcpusdienā klaiņoja pa mācītājmājas un muižas laukiem vai gāja uz tuvējo mežiņu. Nekādus jautājumus viņa nerisināja. Viņa priecājās vienīgi par tīkamu un vieglu brīvības izjūtu, kas sevišķi spilgti manāma tad, kad cilvēkam nav nekādu uzmācīgu pienākumu, bet gals šīm laimīgajām dienām jau saskatāms.

Viņa bieži atcerējās arī klēriķi Vasari. Ļuce zināja, ka viņš jau saņēmis subdiakona svētību. Tas cildenuma oreols, ko viņa bija uzlikusi Ļudam kopš pērnajām atvadībām, nebija apdzisis arī viņas pēdējos sapņojumos. Ar klusu rezignāciju, gaišu smaidu un savdabīgu pietāti Ļuce domāja par «Pavasarīti» un viņu tikšanās spilgtākajiem mirkļiem. Kad sievietes jūtīgā sirds jauš mīlas tuvošanos, viņa tādā veidā spēj nosargāt savu jūtu pasauli, to dažādi pārveidodama un pielāgodama dzīves nepieciešamībai, kas spēcīgāka nekā viņa pati. Ļuces sirds bija jūtīga, bet jūtu pasaule — spējīga pielāgoties, taču viņa nemaz nepazina visas sava rakstura īpašības.

Kad bija atlikušas tikko pāris nedēļas līdz norunātajam laikam, viņa nodomāja pati ielūgt uz savām kāzām Vasara prāvestu un viņu pašu. Todien subdiakonu viņa nesastapa mācītāj-mājā, tāpēc nolēma, garām braucot, iegriezties viņa tēva mājās, jo iemesls bija pietiekami nopietns. Vasaris jau zināja par Ļuces lēmumu precēties ar Brazģi un tūdaļ saprata šā apciemojuma iemeslu. Tomēr nebija to gaidījis. Kad ieraudzīja pagalmā viņas atsperratus, steidzās sagaidīt viešņu, bet savu prieku centās slēpt pieklājības vārdos.

— Ai Ļuces jaunkundzi Ļoti patīkami! . . . Lūdzami, lūdzami! .. . No kurienes tik negaidīti?

— Taisni no jūsu prāvesta. Nav labi, ka jūs tur neatradu. Redzat, kāds ceļa līkums bija jābrauc!

— Tiešām. Un es tikai vakar pārnācu mājās. Tomēr ceru, ka šis līkums lielas neērtības jums nesagādās?

— Nepavisam! Tikai negribēju jūs traucēt. Varbūt tagad viss ir citādi . . . Bet es arvien vēl tāda pati auša . . . Neesmu pat apsveikusi jūs ar svētības saņemšanu .. . Petrīla stāstīja . . . Nu visu labāko!

Ļuds aicināja viešņu istabā, kur bija vēsāks nekā ārā. Visa ģimene pēc pusdienām jau aizgājusi uz laukmalu pļaut rudzus, mājā bija tukšs un kluss.

Ļuce nometa savu pieputējušo mēteli un noņēma cepuri. Sis klusums, tukšums un apziņa, ka viņi šeit atrodas divatā, acīm redzot abus spieda kautrēties. Bez tam abi juta, ka viņu stāvoklis mainījies, un nezināja, kā runāt un kādā tonī turpināt sarunu.

— Pat dīvaini, cik mierīgi un klusi šeit pie jums, — viņa sacīja, lūkodamās apkārt. — Bet cik daudz trokšņa šeit bija pērn jūsu atvadībās.

— Jā, daudz kas mainījies kopš pērnā gada . . . Šogad, Ļuces jaunkundz, jūsu kārta celt troksni. Dzirdēju, ka jūs rīkojot kāzas. Vai taisnība?

— Taisnība. Tāpēc arī atbraucu, lai gan līgavai neklājas ielūgt savās kāzās prāvestu un jūs. Piecpadsmitajā augustā, Marijas debesbraukšanas dienā. Ceru, ka neatteiksieties?

— Labprāt iešu. Tās būs ne tikai kāzas, bet ari atvadības. Jūs pavisam aizlidosiet no mūsu debess malas.

— Jā. Bet uz savu primiciju jūs tomēr mani ielūgsiet?

— Protams, protams. Tikai nezin vai būs tik jautri kā pērn atvadībās? . . .

Ļuce skumji pašūpoja galvu.

— Arī es domāju, ka ne. Taču primicijai daudz kopēja ar kāzām . . .

Viņi sēdēja pie galda, uz kura bija noliktas Vasara grāmatas un dažādi papīri. Tepat gulēja jauns breviārs ar apzeltītām malām. Ļuce sāka interesēties par grāmatām. Viņai patika lasīt, arī laika bija daudz, tāpēc viņa izlasīja visu, ko vien interesantāku atrada tēvoča plauktos. Viņa, bez šaubām, bija lasījusi vairāk nekā Ļuds. Viņš to zināja un baidījās, ka Ļucei viņa grāmatas liksies bēdīgas un nenozīmīgas.

Bet Ļuce, kā par spīti, paņēma viņa tik iemīļoto Tjutčeva dzejoļu krājumiņu. Grāmata pati vērās vaļā tajā vietā, kur bija dzejolis «Silentium», sasvītrots un izraibināts ar piezīmēm. Vasaris redzēja — Ļuce sapratusi, ka šis dzejolis viņam sevišķi nozīmīgs. Viņa to alkatīgi lasīja, bet Ļudam bija prieks, ka tādā netiešā veidā, bez vārdiem, viņš var atsegt Ļucei vienu savas sirds kaktiņu.

Viņa ilgi lasīja šo dzejoli — ilgāk, nekā vajag. Beidzot, neatrāvusi acis no grāmatas, jautāja:

— Jūs sekojat šā dzejoļa domām?

— Sekoju? Nē. Tikai apbrīnoju tā gudrību. Tas man ļoti patīk, jo manos dzīves apstākļos tas bieži mani mierina un dod spēku.

— Piekrītu. Tomēr jūs esat tāds, kā šeit rakstīts. Arī es allaž domāju, ka

Tev visa dzīve sirdī plaukst Kā noslēpums, kā sapnis kairs.

— Nē, Ļuces jaunkundz, — viņš sacīja, slēpdams pēkšņus satraukuma uzplūdus. — Mana dvēseles dzīve ir nožēlojama un nabadzīga. Nevaru to pušķot ne ar vienu noslēpumu, kas būtu «kā sapnis kairs». Pasaule ir mana ienaidniece. Tāpēc man arī dārgs padoms: «Pats sevī dzīvot proti, draugs . . .»

— Tomēr jūs nevienam neatsedzat savu sirdi? Varbūt kādam tur būtu jauki un mīļi. . .

Viņas balsī skanēja intimitāte un atzīšanās, bet Vasaris jau centās noslēgties sevī. Subdiakonāta solījumi lika just ikvienu sirds pukstu, un viņš jau sāka pārmest sev šo intīmo tete-a-tete ar jaunu skaistu sievieti, no kuras vairīties bija viņa pienākums. Un viņš stingri sacīja:

— Nē, Ļuces jaunkundz. No šā laika mans ceļš ir vientulība. Nevienam ar mani nav pa ceļam, un neviens neienāks manā pasaulē, vienalga, vai tā būtu ubadziski trūcīga vai karaliski bagāta.

Ļuce nolika pie malas grāmatu un neatlaidīgi skatījās viņam sejā. Kad Ļuce sāka runāt, viņas balss bija klusa un zema:

— Runāsim vaļsirdīgi: neviena sieviete un nekad?

— Neviena . . . nekad.

— Šodien — jā. Bet par nākotni jūs pārāk paļaujaties

uz sevi.

— Ļuces jaunkundz, kā es varētu kļūt mācītājs, ja šaubītos par savu nākotni?

Ļuds piecēlās un pāris reižu pārstaigāja istabu. Viņš gaidīja, ka piecelsies arī Ļuce. Tad būtu aicinājis viņu iet uz dārzu, uz Ausmas kalniņu vai paskatīties, kā pļauj rudzus. Bet viņa palika sēdot pie galda un nepievērsa ne mazāko uzmanību klēriķa nemieram. Pēc ilgstošas un nepatīkamas pauzes viņa atkal sacīja:

— Jā, jā . . . Vientulības dievināšana . .. Ko? Dzejā tas ir skaisti un cēli. Pat impozanti. Bet dzīvē tas viss izskatās citādi. Jūs taču zināt, ka šā dzejoļa autors arī dzīvē it nemaz nebija sevī noslēdzies vientulis, bet ārkārtīgi sabiedrisks, runīgs un atjautīgs cilvēks, kas necieta vienatni un nevarēja to izturēt. Viņa dzejolis varbūt ir mirkļa noskaņa, filozofisks aforisms, kontrastu rotaļa, dzejiska poza, bet jūs to uztverat kā izturēšanās kodeksu!

Nekad vēl Vasaris nebija dzirdējis no Ļuces tik stingrus un nopietnus vārdus. Tas jau izskatījās pēc uzbrukuma. Un viņš apņēmās aizstāvēties.

— Kāpēc jūs katrā ziņā domājat, ka mana izturēšanās izriet no kaut kāda kodeksa, bet ne no manis paša un pati no sevis? Ja jūs pazītu to dzīvi, kurā esmu pavadījis jau piecus gadus, varbūt visvārīgākos gadus savā mūžā, un, ja labāk pazītu mani pašu, noteikti tā nedomātu.

Viņa rūgti pasmējās.

— Labāk pazīt jūs pašu? Sirsnīgs paldies! Bet, lūdzu, kādā veidā? Jūs taču vairāties no manis kā no mēra!

Ļuds neko neatbildēja. Viņš skatījās pa logu dārzā, kur no rietumu puses slīpi saules stari jau skāra koku stumbrus un glāstīja nodzeltējušo mauru.

Bet Ļuce sāka runāt:

— Pieņemsim, ka jūs pēc dabas esat vientulis vai arī ka seminārs jūs tādu pataisījis. Taču pret to jācīnās, baznīckun-dziņ Ļud! Vai jūs nebaidāties, ka, vēl kādus gadus pavadījuši tādā dzīvē, kļūsiet vientuļš savādnieks, sarūgtināts pesimists, kas vairās no cilvēkiem, vai arī — nelabojams cietsirdis? Arī tagad jūs bieži esat bikls kā bērns un bailīgs kā zaķis, neraugoties uz to, ka pēdējā gadā tomēr esat daudz progresējis. Lūdzu piedot man tādus salīdzinājumus un visu manu nekaunību. Bet man žēl jūsu, žēl jūsu spēju!

Viņš atkāpās no loga un apstājās galda otrā galā.

— Zinu, ka mācītāja darbs prasīs no manis lielus upurus. Bet es savā nākotnē raugos gaišāku skatienu nekā jūs. Pazīstu dažas savas vājības un zinu, ka mans glābiņš ir atsacīšanās un vientulība.

— Tad iestājieties klosterī. Tur varēsiet izsamist un ciest, neviena netraucēts un pasargāts no pasaules kārdinājumiem. Turpretī šeit vajadzīgi tādi mācītāji, kas justos pietiekami stipri, lai uzturētu saskari ar cilvēkiem, mācītāji, kas nebaidītos mierināt savu tuvāku, ja šis tuvākais būtu kaut vai es pati. Ja jūs bēgsiet no cilvēkiem un cietīsiet ikviena sīkuma dēļ, kāds gan mācītājs jūs būsiet?

— Ļuces jaunkundz! Mācītāja noslēgtība no pasaules un vientulība nekaitē viņa darbībai cilvēku vidū. Viņš ikvienam var sniegt kristīgu mierinājumu, pats nezaudēdams garīdzniekam piemērotu un obligātu poziciju.

Bet Ļuce negribēja tam piekrist:

— Vai jūs, baznīckundziņ Ļud, nedomājat pārāk teorētiski? Ticiet man, ka esmu diezgan vērīga, un, ilgu laiku dzīvodama baznīcmuižā, esmu redzējusi, kā mācītāja pienākumi atbalsojas viņa dzīvē. Jūs iedomājaties, ka tas, ko darīsiet kā mācītājs, neskars jūs kā cilvēku — kā jaunu cilvēku, turklāt diezgan skaistu, simpātisku, interesantu un arī dzejnieku, kam ir jūtīga sirds, sapņaina dvēsele un strauja iztēle?

Ļuds nepacietīgi paraustīja plecus:

— Ja arī tā būtu, kas par to?

— Tas, ka jūsu darbs būs simtkārt grūtāks un bīstamāks, bet jūsu izvēlētā atsacīšanās un vientulības taktika — nepietiekama un maldīga. Piemēram: jās baidāties no sievietēm — jā, baidāties — arī no manis baidāties! Bet jūsu īpašību dēļ ap jums to būs vairāk, nekā vajag. Mūsdienu dzīves apstākļi tām ļauj ielauzties visās dzīves pozicijās — ielauzīsies arī tavās. Pieņemsim, ka viena no šīm nekauņām iemīlēsies. Viņa meklēs, kā tuvināties jums vispirms garīgajā novadā: sāksies biežas grēksūdzes, viņa stāstīs savas šaubas, lūgs padomu, piedalīsies labdarības pasākumos, organizācijās, korī — visur, kur vien sniedzas jūsu mācītāja pienākumi un darbība. Jūs par savas penitentes vajadzībām vispirms rūpēsieties kā mācītājs, bet, pārnācis mājās, sāksiet atcerēties viņu kā jauns cilvēks un dzejnieks. Tā jums iesāksies cīņa, kuru nezin vai spēs atvairīt atsacīšanās un vientulības cietoksnis.

— Tie visi, Ļ.uces jaunkundz, ir minējumi. Tas viss var notikt, bet var arī nenotikt. To esmu jau dzirdējis seminārā. Tur mūs mācīja, kā cīnīties pret tādām briesmām. Būtu interesanti dzirdēt arī jūsu padomu.

Ļuce pārsteigta skatījās uz subdiakonu un smaidīja.

— Padomu?! Kungs dievs! . . . Ha-ha! ... Vai negribat arī mani ierakstīt garīgajos tēvos? Ja tā, tad šeit ir mans padoms. Metiet pie malas savu noslēgtību, skumjas, pazemību un bailes! Ejiet dzīvē paceltu galvu un atklātu sirdi. Savu sirdi tā kā tā nespēsiet apslāpēt. Uzņemiet dzīvi kā nepieciešamību, bet domājiet, ka labāk nemaz nevarēja būt. Ne no kā nebaidieties, nekā nenožēlojiet un par it neko neraizējieties. Tās nav manas gudrības, bet domāju, ka jums tās būtu noderīgākas nekā Tjutčeva «Silentium».

Vasaris nekad nebija dzirdējis tādus padomus. Seminārs mācīja viņu, ka no pasaules jānorobežojas, bet no briesmām jābēg vai jācīnās pret tām ar lūgšanu vai gavēni. Viņš norobežojās no pasaules, bēga no briesmām un cīnījās pret tām, bet vienā savas dvēseles kaktiņā viņš noslēdzās arī no semināra mācībām. Tur noslēpās gan viņa pasaules ilgas, gan brīvības slāpes, gan mīlas sapņi, gan daudzas dumpīgas domas. Iet dzīvē atklātu sirdi? Taču tas viss tad izlauzīsies no krastiem kā upe pavasara palos un aizskalos viņā ieaudzinātās mācītāja rakstura iezīmes gluži kā smiltīs veidotu zīmējumu.

Ļ,uds Vasaris, nodūris galvu, stāvēja galda galā, bet apzeltītā lucviāra stūris dubultojās un lēkāja viņa acu priekšā. Tad viņš paskatījās uz Ļ.uci, kas vēroja viņa sejas izteiksmi, un sacīja lēnā, bet stingrā balsī:

— Par vēlu.

Todien viņi vairs nepateica viens otram neko nozīmīgāku. Luce aizbrauca, vēlreiz palūgusi Ļudu ierasties viņas kāzās. Viņš apsolījās.

Kāzas notika paredzētajā dienā pēc iepriekš nospraustas kārtības. Lūgto ciemiņu nebija daudz. Luce ietiepās, lai to būtu jo mazāk.

Pulksten sešos pulciņš cilvēku, pusbalsī runādami, devās no mācītājmājas uz baznīcu. Visu baznīcas ciematu vienā mirklī aplidoja vēsts — «jau nāk». Pusi baznīcas piepildīja ziņkārīgie, lai redzētu tik ievērojamas laulības.

Ķesteris pārkāpa līgavas nepārprotamo pavēli un riskēja ar savām ausīm, bet darīja visu, lai baznīca radītu lielu svinību iespaidu. Dažādi lieki mācītājmājas audumi un adījumi, pat paklājiņš no prāvesta pagultes dekorēja presbiteriju. Altāris grima ziedos, un visā baznīcā dega tik daudz sveču, cik svečturu bija izdevies savākt. Divi spēcīgi vīri bija nolikti pie ērģeļu plēšām, bet pats ērģelnieks frakā ar baltu kaklasaiti, atvēris visus balsu reģistrus, tikai gaidīja zīmi, lai sāktu spēlēt.

«Luces acis iegailējās dusmās, bet visu šo pūliņu komiskā puse ņēma virsroku. Un viņa apmierinājās ar skābu grimasi:

— Kā pirmās šķiras dvēseles aizlūgums ... Fi!

Bet visi redzēja, ka viņa nav dusmīga. Ārsta Brazģa un ķestera sirdī ieplūda prieka vilnis. Prāvests Kimša ģērba komžu un uzlika galvā kapu, bet klēriķis Vasaris šķirstīja rituāla lapas.

Jaunais pāris un vairāki pavadoņi jau stāvēja pie altāra. Luce bija ģērbusies vienkāršā melnā kostīmā un melnu cepurīti galvā. Tas ārkārtīgi pārsteidza visus baznīcas ciemata ziņkārīgos, bet svētules pat saniknoja. Bez baltas kleitas, bez šķidrauta un vainadziņa — un tā esot mācītājmājas jaunkundze! Vilšanās bija liela.

Vēl vairāk svētules brīnījās par to, ka no līgavas acīm neritēja neviena asara. Ziņkārīgajiem likās, ka viņa neatvadās no savas jaunības, nepieņem sakramentu, bet izpilda kādu parastu, ikdienišķu pienākumu.

Pēc salaulāšanās visi viņus apsveica, vēlēja daudz laimes, ilgu mūžu un visādus dieva labumus.

Ļuds Vasaris pievienojās citu izteiktajiem novēlējumiem un paspieda viņai roku, neko nesacījis.

Vakariņu laikā viņš kopā ar citiem dzēra tostus uz jaunā pāra laimi.

Atgriezies mājās, viņš juta sevī un ap sevi lielu tukšumu. Viņš apātiski pavadīja dienu pēc dienas, baidīdamies iedziļināties sevī un meklēt šīs dīvainās pašsajūtas iemeslus. Viņam bija zudusi vēlēšanās kaut ko strādāt, kaut ko apņemties. Un viņš ar lūpām lasīja savu breviāru, bet ne katrreiz zināja, ko lasa.

Un tovasar viņš gaidīja, lai ātrāk beigtos brīvdienas.

Viņš gribēja atgriezties seminārā.

XXVI

Nākamajā gadā pirms lieldienām viņš saņēma diakona svētību. Šoreiz nekādus dziļākus iespaidus viņš neuztvēra. Pēc subdiakonāta svētības visa viņa dzīve jau bija iekļauta šaurā un taisnā gultnē, kurai katrā ziņā vajadzēja no semināra laist viņu pasaulē jau mācītāja kārtā. Kā viņš agrāk labprāt rakņājās savā sirdsapziņā un visādās šaubās, tā tagad gluži instinktīvi no visa tā vairījās. Reiz, sestā kursa sākumā, klēriķis Ka-saitis gribēja uzzināt par viņa pašsajūtu un jautāja:

— Saki, Ļud, kā tu tagad jūties? Pirms svētības tevi māca visādi rūpesti.

— Nekas, labi.

— Un tu nenožēlo, ka spēri šo soli?

— Nē. Citādi nemaz nebija iespējams.

— Un ja būtu bijis iespējams?

— Kas būtu bijis, ja nebūtu bijis... zini, man nepatīk tādi pilnīgi lieki jautājumi.

— Tad runāsim pēc būtības. Ka tu tagad skaties uz savu turpmāko literāro darbu? Tu mēdzi sacīt, ka mācītājs nevarot būt dzejnieks.

— Domāju, ka mācītājs un dzejnieks, viens otram nekaitēdami, var darboties katrs savā atsevišķā novadā. Galu galā šie jautājumi tagad mani nenodarbina.

— Tomēr interesanti, — Kasaitis nerimās, — kādi jautājumi tagad tevi visvairāk nodarbina?

Vasaris brītiņu padomāja un atmeta ar roku:

— Zini, ka gandrīz nekādi. Dzīvoju, tas arī viss. Gaidu beigas.

Та, «gaidīdams beigas», viņš nemanot pavadīja dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas, mēnesi pēc mēneša. Gandrīz visas semināra programas mācības jau bija izņemtas. Tagad viņi tikai papildināja dažus dogmātiskās un morālteoloģijas traktātus, pabeidza kanonu likumus. Tai gadā viņiem bija vairākas socioloģijas un estētikas stundas. Par šiem priekšmetiem viņi interesējās cītīgāk. Dažus īpaši saistīja estētika un māksla, bet arī šeit viņi tūdaļ manīja pasniedzēja dīvaino tendenci un piesardzību, lai nepateiktu un neparādītu kaut ko pārāk daudz . .. Vairākas reizes profesors, gribēdams iepazīstināt viņus ar dažiem mākslas paraugiem, atnesa pāris ilustrētu izdevumu un albumu. Kad sāka tos pārlapot, izrādījās, ka atsevišķi attēli rūpīgi noslēpti ar uzlīmētiem papīrīšiem.

— Kaut viņa izputētu, tāda zinātne! — Kasaitis iesaucās pēc stundas beigām. — Ja mums, kas beidzam semināru, aizsedz ar vīģes lapiņām zinātniska izdevuma ilustrācijas!

— Sargā acis, brāl, — cits jokoja. — Mērdēšanās ir liels tikums ...

— Tā sargādams acis, droši iekulsies purvā!

— Nu pagaidi, drīz beigsim semināru! — nezin priecādamies vai draudēdams piebilda trešais.

Jā, tikai pēc semināra beigšanas viņiem pamazām būs jāparāda, kas viņi ir, un jāiepazīst pašiem sevi.

Arī tajā gadā Ļuds Vasaris šo to rakstīja. Vairīdamies iedziļināties sevī, viņš atkal atgriezās pie idejiskiem motīviem. Viņš gribēja, lai viņa dzeja būtu tīra, dzidra un gaiša, lai tajā atspoguļotos mūžīgi labais, skaistais un taisnīgais. Par to viņš dzirdēja estētikas stundās, kurās līdztekus skaistuma un mākslas metafizikai vēl runāja par mākslu un morāli, kā arī kailumu mākslā un citiem cēliem jautājumiem... Viņš sapņoja par prieku, sauli un dzidru un zvaigžņotu debesi, ikvienai parādībai gribēja rast jēgu un to izprast kā idejas atspulgu. Bet viņa sirdī nebija ne prieka, ne simboliskas priekšmetu būtības nojautas. Viņš toreiz vēl nesaprata, ka simbola pamatā jābūt dzīvai un konkrētai realitātes izjūtai, nevis doktrīnai — nevis idejai un abstrakcijai. Taču viņš vairījās un daudzos gadījumos arī nevarēja ar savu sirdi un savu iedzimto raksturu izjust realitāti. Viņam pieejamās realitātes apvārsnis bija ļoti šaurs. Tāpēc viņa dzejoļi iznāca bez pārdzīvojuma, sausi un auksti, jo viņam bija svešs tas, ko viņš rakstīja. Galu galā viņš daudz arī nerakstīja.

Viss viņa brīvais laiks pēdējā kursā bija veltīts tam, lai

mācītos administrēt sakramentus un noturēt misu . . . Vajadzēja iemācīties diezgan daudz formulu un lūgšanu, bet ceremonijas bija sarežģītas un prasīja iemaņas. Viņi «kristīja» smejamos kausus un karotes, lai pierastu liet ūdeni, izrunājot sakramentā-los vārdus, ziest eļļu un ielikt zīdainim mutē sāli. Cits citu viņi apveltīja ar pēdējo svaidīšanu un savienoja laulības saitēm. Viņi neskaitāmas reizes piedeva grēkus iedomātam penitentam un vienā dienā noturēja vairākas misas — klusās un dziedātās, ikdienišķās un svinīgās. Rekreācijas laikā visā seminārā skanēja dažādi Or emus^83, prefācijas un visvisādos toņos izlocīti Ite missa est^84.

Vasarsvētku oktāvā viņiem vajadzēja saņemt mācītāja kārtas svētību. Pēc parastajām rekolekcijām Ļuds Vasaris kopā ar pārējiem sava kursa biedriem atkal posās uz svētību, šoreiz jau pēdējo.

Viņi atkal nāca ārā no ģērbkambara, tērpušies garās albās, ar stolām pār plecu un degošām svecēm rokās. Atkal bīskaps jautāja, vai viņi ir cienīgi saņemt garīdznieka sakramentu, atkal lasīja garas lūgšanas-pamācības par viņu uzvedību un pienākumiem, un atkal viņi nometās ar seju pret zemi altāra priekšā, bet bīskaps ar kori skaitīja visu svēto litāniju. Tad viņiem uzģērba ornātus, svaidīja plaukstas ar svētām eļļām, deva pieskarties biķerim ar vīnu un patenai ar hostiju. Ceremonijas bija garas un sekoja pārmaiņus ar misas daļām. Viņiem tika piešķirta vislielākā varenība pasaulē: maizi un vīnu pārvērst Kristus miesā un asinīs, piedot grēkus, būt par dieva žēlastības dalītājiem uz zemes, atvērt vai aizvērt debesu valstības vārtus. Par to viņi bīskapam zvērēja cieņu un paklausību, bet dievam šķīstību un atsacīšanos no pasaules.

Ļuds Vasaris, saņēmis svētību, kādu laiku vēl nespēja pārliecināt sevi, ka viņš tiešām ir mācītājs. Viņš gribēja uztvert sevī vismaz kādu pārmaiņu, kādu jaunu pazīmi — bet nevarēja. Ļu-dam bija savādi un baigi iedomāties, ka tagad viņam pietiek bilst sakramentālos vārdus pie baltās hostijas ripiņas — un tur radīsies dzīva Kristus dievība. Pietiek bilst citus vārdus noziedzniekam — un tiks piedoti vissmagākie grēki. Kad viņš to spilgti iedomājās un jautāja sev, kā un kad tas varēja notikt ar viņu, kurā mirklī un ar kā spēku, viņa domas aptumšojās, zeme sagrīļojās zem kājām, un viņam šķita, ka krīt kādā melnā bezdibenī. Un viņš vairījās no tādiem jautājumiem, bet centās iejusties jaunā apziņā: esmu mācītājs, mācītājs, mācītā js ... Tu es sacerdos in aeternum, secundum ordinem Melchisedech . . . Accipe spiritum sanctum, quorum remiseris peccata, remittuntur eis, et quorum rettinueris, retenta sunt .. -»[85]

Kad viņš atgriezās mājās, visu mājnieku prieks bija neaprakstāms. Viņu I^uds beidzot ir īsts mācītājs! Mātei pamira sirds, domājot par sava dēla pirmo misu un par to, ka no tā rokām viņa pieņems svēto komūniju — un tas dos viņai pirmajai savu primicianta svētību. Tāpēc nākamajā dienā visi sāka apspriesties par primiciju. Ļuds gribēja to pārcelt pat uz augustu, bet vecākiem, visiem mājiniekiem un radiem likās, ka tas būs ļoti neizdevīgi.

— Augustā pats darba laiks, baznīckundziņ, — tēvs zūdījās. — Visa labība jāvāc no lauka. Un ar primiciju, lai slavēts dievs, pietiks pūliņu mums pašiem, bet ciemiņi dabūs kavēt darbus. Nolieciet, baznīckundziņ, pirms svētās Annas. Siens būs novākts, bet rudzu pļauja vēl nebūs sākusies.

— Kāpēc jums tik ilgi gaidīt, baznīckundziņ? — arī māte pievienojās. — Jau esam pārgaidījušies kā mēs paši, tā radi un kaimiņi. Ka tik ātrāk ...

Tā nu primiciju nolika svētās Marijas Madaļas dienā. Laika vairs nebija daudz, bet mācītājs Vasaris vēl nejutās stiprs misas ceremoniju zināšanās, gan kļūdījās, kad jānometas uz viena ceļa, gan tad, kad jānoliec galva. Bet primicijai jābūt svinīgai un ar asistu.

Klāt bija arī laiks aicināt ciemiņus un gādāt par viņu uzņemšanu. Vieniem viņš sūtīja rakstiskus ielūgumus, pie citiem ieradās pats. Viņš ilgi svārstījās, kā darīt ar ārstu Brazģi un viņa sievu — Lūcijas kundzi. Gribēja viņus ielūgt ar vēstuli, bet nezināja, kā un kādā tonī rakstīt: oficiāli vai draudzīgi? Tāpēc nolēma, ka būs vienkāršāk, ja aizbrauks un ielūgs, turklāt pašam pilsētā bija darīšanas.

Brazģienes kundze viņu sagaidīja patīkami pārsteigta:

— Ai, cik sen neredzēts ciemiņš! Nu vismaz beidzot! Lūdzu, lūdzu! Jūs nevarat iedomāties, kāda laime ieraudzīt cilvēku no tās puses!

— Jauki, ka kundze neaizmirst mūsu apvidu un savus bijušos kaimiņus. Tāpēc arī iedrošinājos traucēt jūs un ārsta kungu ar kādu ieganstu . ..

Bet viņa nepacietīgi pameta ar rokām:

— Dieviņ tētiņ! Tūlīt ar ieganstiem. Vai tad jūs neuzskatāt par vajadzīgu apciemot mūs bez kāda iegansta?

— Gandrīz tā iznāk, — Vasaris taisnojās. — Ierados, lai ielūgtu jūs un ārsta kungu uz savu primiciju Svētās Marijas Madaļas dienā. Ceru, neatteiksieties?

— Jau primicija! Tātad jūs vairs neesat baznīckundziņš, bet īsts cienīgtēvs? Katrā ziņā aizbrauksim. Jūs bijāt manāe kāzās, es būšu jūsu primicijā.

Viņi sēdēja mazā, diezgan vienkāršā viesistabiņā un runāja par kopējiem paziņām un jaunām vēstīm. Ārsts bija aizbraucis pie slimnieka, bet solījās drīz atgriezties. Mācītājs Vasaris sarunas laikā nemanāmi pētīja Lūcijas kundzes izskatu un garastāvokli. Lielas pārmaiņas viņā nemanīja. Viņa, sacīdama kaut ko interesantāku vai jocīgāku, tāpat zibsnīja ar acīm vai iesmējās īsu, divzilbīgu ha-ha, bet, klausīdamās Vasarī, vienā mirklī kļuva nopietna, un viņš uztvēra Lūcijas skatienā tik pazīstamo apslēptu skumju ēnu.

Viņa savukārt vēroja mācītāju Vasari. Viņai likās, ka Vasaris krietni pārmainījies: kļuvis vājāks un bālāks, toties viņa vaibsti ieguvuši vairāk vīrišķīgas stingrības, bet sejas izteiksme — briedumu un pašpaļāvību. Taču Ļuda nopietnības dēļ sarunas laikā viņai gandrīz kļuva neērti. Viņa redzēja, ka mācītājs Vasaris ne reizi brīvi nepasmējās, bet Smaidiem bija piejaukts kāds sarūgtinājums un ironija. Viņa nekad agrāk to nebija ievērojusi ne Ļuda sejas izteiksmē, ne vārdos. Ļ,ucei likās, ka Vasaris tagad kļuvis tā kā runīgāks, bet visi viņa vārdi ir ļoti piesardzīgi, apsvērti, un grūti izprotams, ko viņš īsti domā.

— Ai, lieliski saprotu, cik apmierināts jūs esat, ka beidzot izkļuvāt no semināra. Seši gadi tādas dzīves — man bail pat iedomāties, — Brazģienes kundze savā ciemiņā mēģināja modināt vaļsirdību.

Bet viņa atbildes it nemaz nepaplašināja sarunas tematu.

— Tiešām, — Vasaris piekrita, — ļoti apmierināts. Reizēm apnika ne pa jokam .. .

— Un tomēr varbūt arī drusku žēl. Katrā vietā, kur nākas ilgāk dzīvot, mēs atstājam daļiņu savas sirds un savas dvēseles.

I us zināt, kad šķiros no pansijas vai pēc tam no Klevišķa, apraudājos nevienam neredzot. Bet, liekas, tiešām tāda neizskatos?

— Bez šaubām, ilgākā laikā cilvēks iemīļo arī savu postu. Man tāpat žēl daudzu seminārā jauki pavadītu dienu.

Brazģienes kundze cerēja un pat gaidīja, ka Vasaris sāks taujāt par viņas tagadējo dzīvi, pienākumiem un rūpēm, bet viņš stūrgalvīgi vairījās tādu jautājumu un jau pa gabalu novirzīja sarunu uz citu pusi. Beidzot viņa pati neizturēja un, skatīdamās viņam acīs, sacīja:

— Bet jūs nemaz nejautājat, kā es šeit dzīvoju un kā jūtos. Vai tas jūs it nemaz neinteresē? Liekas, bijām labi paziņas, baznīckundziņ Lud.

Viņš saprata, ka pārmetums pelnīts, un sāka taisnoties, bet diezgan banāli un nepārliecinoši:

— Nejautāju, jo esmu pārliecināts, ka jūs jūtaties lieliski. Par to dzirdēju no kanoniķa Kimšas. Un tagad arī pats redzu: izskatāties lieliski.

— Paldies. Izskatos lieliski un jūtos ļoti labi. . .

Mācītājs Vasaris juta, ka aizvainojis viņu, bet nekādi nespēja labot savu kļūdu. Gribēja atrast, ko varētu viņai sacīt šai brīdī, lai izkliedētu smago noskaņu, bet nevarēja atrast. It kā starp viņa domām, jūtām un vārdiem būtu kāds aizsprosts — un viņš runāja ne to, ko domāja un juta.

Drīz atgriezās ārsts Brazģis, un Vasaris, saņēmis abu solījumu, ka ieradīsies primicijā, atvadījās. Slikta oma neatstāja viņu visu ceļu līdz mājām. Vasaris jutās ne tikai vainīgs, bet arī nodarījis pārestību, ka pirmā tikšanās ar Brazģienes kundzi viņam un viņai sagādājusi kaut kādu sarūgtinājumu un neapmierinātību.

Turpmākās dienas atkal viņu ierāva primicijas priekšdarbu rūpēs. Viņš cītīgi rīkoja svinīgās dziedātās misas mēģinājumus. Likās, viss ritēja diezgan gludi, bet, tiklīdz iedomājās īsto misu pie izpušķota altāra, kad iededzinātas sveces un smaržo kūpināmie, kad uzstādīts altāra sakraments, kad viņš stāv daudzu mācītāju, vecāku un paziņu priekšā ļaužu pārpildītā baznīcā, viņam sirds sāka pukstēt satraukumā un nemierā.

Jau pāris dienas pirms svētās Marijas Madaļas mācītājmājā, baznīcas dārzā un pašā baznīcā sāka posties uz mācītāja Vasara primiciju. Svinībām vajadzēja būt tādām, kādas šīs draudzes ļaudis vēl nekad nebija redzējuši. Tāpēc baznīcas ciemata svētules un visi mācītājmājas kalpotāji vāca zaļumus, pina vainagus un kā prazdami pušķoja baznīcu un baznīcas dārzu. Ne mazāk darba bija mājās, jo baznīckundziņa primicijā ciemiņiem jāsarodas bez skaita .. .

Primicijas priekšvakaru mācītājs Ļuds pavadīja mājās. Vecāki gribēja, lai viņš brauktu noturēt pirmo misu kopā ar tiem no pašām mājām. Liela rūpība, nopietnība un prieks staroja vecāku sejās, kad viņi visi sasēdās atsperratos un vecais Vasaris, pārmetis krustu, skubināja zirgus. Baznīcas ciematā visi viņus sveicināja, rādīja cits citam un pavadīja godbijīgiem un ziņkārīgiem skatieniem.

Mācītājmājā jau bija daudz ciemiņu, mācītāju un klēriķu. Drīz ieradās arī ārsts Brazģis ar sievu. Mācītājs Vasaris bija pārsteigts un gandrīz izbijies, kad ieraudzīja, ka Lūcijas kundze atbraukusi bez cepurītes, bet ar baltu zīda šalli ap galvu. Viņa bija ļoti līdzīga katedrāles Nezināmajai! Kāda kaprīze iekārdinājusi Ļuci aplikt šo šalli?

Ļuds samulsis gāja sasveicināties ar viņu.

— Ļoti patīkami, ka jūs atbraucāt un turklāt tik neparasti uzposusies, — viņš sacīja un skatījās uz viņas šalli.

— Vienīgo reizi dzīvē. Cepure tādos svētkos man likās pārāk banāla.

— Paldies, Ļuces jaunkundz, — viņš klusi sacīja un ļoti nokaunējās, kad apķērās, ka uzrunājis viņu par jaunkundzi.

Ceturksni pirms dievkalpojuma viņš atstāja ciemiņus mācītājmājā un devās uz baznīcu noskaitīt Praeparatio ad Missam^86. Baznīcas dārzā bija daudz ļaužu. Svētules un vienkāršās lauku sieviņas centās saķert viņa rokas un nobučot plaukstu, jo zināja, ka mācītāja plaukstas svētības laikā bīskaps svaida ar svētajām eļļām. Viņam kļuva pretīgi, un viņš nosarcis steidzās ātrāk nokļūt baznīcā. Smacīgs siltums, vīstošu puķu un vainagu smarža iesitās viņam sejā, kad viņš iegāja pa ģērbkambara durvīm. Viņu nomāca svinību atmosfēra, viņa garastāvoklis sāka sašļukt un drosme — mazināties. Bet atkāpties vairs nevarēja, un viņš nometās uz ceļiem, lai noskaitītu sagatavošanās lūgšanas.

Viņš uztvēra visu, kas notiek apkārt. Ķesteris virināja atvilktnes, kravāja ornātus un albas. Ministranti trokšņoja aiz skapja, plēsās sarkano pelerīnu un zvaniņu dēļ. Brālību locekļi grabināja lukturus un sastājās ap baldahīnu, bet šveicars klaigāja un dauzīja ar spieķi, mēģinādams nodibināt kārtību pres-biterijā, kur drūzma arvien vairāk palielinājās.

Drīz zvanīja uz dievkalpojumu, un pēdējie priekšdarbi sāka kūsāt nervozā steigā. Ģērbkambarī saplūda mācītāji un klēriķi. Viņi visi vilka mugurā komžas, lai piedalītos procesijā un asistā. Diakons un subdiakons jau uzlika dalmatikas, bet mācītājs Vasaris vēl arvien palika nometies uz ceļiem pie preparācijas plāksnītes. Prāvests pieskārās viņa plecam:

— Nu, primiciant, lūdzu posties! Jau laiks.

Vasaris strauji piecēlās, nomazgāja rokas un sāka ģērbties. Bet ģērbdamies viņš nenoskaitīja nevienu šim gadījumam paredzēto lūgšanu. Satraukums un raizes, vai nekļūdīsies, celebrējot pirmo misu, neļāva viņam pietiekami koncentrēties. Viņš lika cerības uz arhidiakona palīdzību. Bet arhidiakona pienākumiem gatavojās kanoniķis Kimša.

Beidzot viss bija kārtībā. Viņš palocījās krusta priekšā, palaida sev garām asistu un iegāja baznīcā.

Iedams pa ģērbkambara durvīm, viņš vienu mirkli pacēla acis un iepretī presbiterijā no sāniem ieraudzīja Lūcijas kundzi un viņas sejas profilu. Viņa vērās tālē, un viņas līdzība ar katedrāles Nezināmo sievieti vēlreiz Vasarī modināja dīvainu nemieru.

Viņš nodūra acis, piegāja pie altāra kāpnēm, zemu noliecās un sāka savu pirmo misu:

— Introibo ad altare dei.

II DZĪVE RIT

.

.

Kalnīnu draudzes vikariātā ritēja steidzami remontdarbi. Vajadzēja sagatavot pāris istabu jaunieceltajam otrajam vikāram, bet nu jau kādi desmit gadi, kopš Kalniņos nav bijis otrā vikāra. Istabas, pa vasaru ne-vēdinātas, bet ziemu nekurinātas, ilgu laiku stāvēja pieblīvētas ar visādām liekām grabažām, kastēm un nolietotu mācītājmājas mantību. Tāpēc istabas izremontēt nebija viegls darbs. Izrādījās, ka pa cauro jumtu izmirkušie griesti vietām satrunējuši, grīda ielūzusi, apmetums nodrupis, logi šķirbaini. Pretī sitās drēgns gaiss un pelējuma smaka.

Mācītājmājas kalpone Jule, apmēram 35 gadus veca un vēl paglīta meita, cītīga svētule, vienā gabalā atrāvās no darba un nemitīgi grozījās vikariāta remontdarbu vietas tuvumā. Viņa jau bija dzirdējusi, ka ieradīsies jauns, tikko šogad svētību saņēmis baznīckundziņš, tāpēc cik spēdama rūpējās par remontu un lūdza meistaru, lai visu izdara labi jo labi.

— Nekāda jaukā dzīve te nebūs tam baznīckundziņam, — reiz viņa sacīja, atnākusi salasīt skaidas.

— Redzēsi, skanēs kā glāžu pils, — meistars lielījās. — Ja tikai cienīgtēvs nežēlotu dēļus. Logi jāieliek pavisam jauni un lielāki.

— Pa ziemu te nosals tas baznīckundziņš, — Jule nerimās gausties. — Krāsns nekur neder. Vajadzētu podiņu krāsni.

— Ek, būs laba arī ķieģeļu. Cienīgtēvs nedos podiņus.

— Skops gan mūsu cienīgtētiņš . . .

Tobrīd no augļu dārza iznāca pats cienīgtēvs, un Jule ar skaidām stērbelē muka prom.

Kalnīnu draudzes prāvests mācītājs Platūns bija ļoti neapmierināts ar otrā vikāra iecelšanu. Viņa draudzē bija tikai apmēram pieci tūkstoši dvēseļu, un prāvests nekādi nevarēja saprast, kāpēc šeit vajadzīgs vēl trešais mācītājs. Kalnīnos nebija nedz pietiekami darba, nedz ienākumu. Kad viņš pirms trim nedēļām saņēma rakstu par otrā vikāra iecelšanu, neticēja savām acīm un tajā pašā dienā atbildēja kūrijai, izklāstīdams motīvus un cenzdamies pierādīt, ka viņam pilnīgi pietiek ar vienu vikāru.

Drīz pienāca atbilde un kanclera konfidenciāla vēstule, ka otra vikāra iecelšana Kalnīnos ir pārdomāts un izlemts jautājums, ka draudze šeit bagāta, ka Kalnīnos plašs vikariāts, ka pēdējā gadā mācītāju skaits krietni palielinājies, tāpēc līdz tam, kamēr mainīsies apstākļi, šeit tikšot iecelti divi vikāri. Bez tam kanclers savā vēstulē prāvestam saudzīgi, bet skaidri lika saprast, ka viņa draudzē ticīgo garīgās vajadzības esot mazliet pamestas novārtā, jo prāvests aizņemts savā diezgan plašajā saimniecībā, bet pirmais vikārs — kooperatīvā un citos laicīgo organizāciju darbos. Tāpēc otrs vikārs būšot ļoti vērtīgs palīgs baznīcā. Pēdējie motīvi galīgi nokaitināja mācītāju Platūnu.

— Mācītāj Jon, — viņš sagaidīja vikāru, kas nāca vakariņās, — to puišeli tomēr ieceļ pie mums! Šeit viņa žēlastības kanclera vēstule. Skandāls! Izrādās, ka mums kūrijā slikta slava. Es esot lauksaimnieks, bet jūs — sabiedrisks darbinieks! Esot vajadzīgs mācītājs secundum cor dei]. Un sameklējuši apustulīti. Turēsimies, mācītāj Jon!

Taču vikārs, mācītājs Jons Stripaitis, otra vikāra iecelšanu uzņēma daudz aukstasinīgāk. Uzturēšanas, virtuves un vikariāta remonta jautājumi viņu neinteresēja, bet trešā mācītāja ierašanās solīja ne vienu vien ērtību. Viņš tūdaļ apsvēra, ka tagad sprediķis būs jāsaka tikai katru trešo svētdienu, pie slimniekiem jābrauc nesalīdzināmi retāk, bet katehēzi, pārpalikušās biktis un veselu virkni citu sīku, bet apnicīgu darbu varēs uzvelt «jauniņajam». Tāpēc viņš uz prāvesta nervozajiem vārdiem atbildēja jokodams:

— Ai, prāvest, nepadosimies! Velti viņš pie mums maizi neēdīs. Uzvelsim viņam visas svētules un visādas «klapatas», — lai sitas. Nav cītīgāka vietnieka kā neoprezbiters.

— Jā, bet raugi, viņš pievāks savā kabatā arī treknākās obligācijas. To es zinu, kas ir neopresbyter! Un remonts, remonts! Tomēr tajā kūtī nevaram viņu ievietot. Veries, simt rubļu aizies kā nebijuši!

Vikariāta remonts visvairāk kaitināja prāvestu. Šīs istabas bija ārkārtīgi noderīgas visādu vecu krāmu novietošanai. Kur tagad tos lai izmet, kur citur lai liek! Prāvests pukojās arī par liekajiem, kā viņš sacīja, izdevumiem. Pats kontrolē ja remontdarbus un nervozēja, ka nemitīgi rodas arvien jaunas labojamas vietas.

— Nu, meistara kungs, kad īsti būs beigas? Ē, brālīt, tu esi sadomājis te iztaisīt pili? — viņš kliedza, ieraudzījis izņemtus satrunējušos logus. — Es taču tev teicu, ka jaunus logus nedošu. Vai nevarēji tos pašus pielabot? Ļauj vien jums pielikt rokas, tad sagrausiet visu līdz pamatiem, sadomāsiet remontēt baļķus! Saki nu man tagadīņ! . . .

Meistars steidzās bučot prāvestam roku, taisnoties un pierādīt, ka vecie logi nekādi nevarējuši palikt dzīvojamās istabās, ka viņš pielabojot tikai visnepieciešamākās vietas. Prāvests iebilda, dusmojās un piekāpās, bet nākamajā dienā strīds sākās no gala.

Kādā pēcpusdienā prāvests pamāja vikāram ar vēstuli, kas nesen atnesta no pasta.

— Mācītāj Jon, Vasaris raksta!

— Kas raksta? — mācītājs Jons uzreiz nesaprata. [87]

— Vasaris. Mūsu jaunais vikārs. Apustulītis.

— A, biju piemirsis. . . Nu?

— Jautā, kad varēšot ierasties.

— Vai re, cik nadzīgs! Lauztin laužas uz dieva «avju kūti»! . . . Ko tad? Remonts jau pabeigts, lai brauc. Redzēsim, kas viņš par putnu.

Pēkšņi vikārs kaut ko atcerējās:

— Vasaris . . . Vasaris . . . Ļuds Vasaris? . . . Kur esmu dzirdējis par viņu? E, prāvest! Viņš taču, liekas, ir literāts, dzejnieks! Avīzēs raksta. Atcerējos. Tad nu gan mēs saņemam slavenību, prāvest. Mūsu Kalnīni k]ūs slaveni!

Bet prāvests bija nikns:

— Tā tik vēl trūka! .. . Saki nu man tagadīņ! . . . Dzejnieks ... Tūlīt redzams, ka puišelis. Man nepatīk visādi skribenti. Iedomājas diezin ko.

— Jaunība, prāvest, jaunība, — mācītājs Stripaitis sacīja, mierinādams viņu. — Padzīvos pāris gadu draudzē, visa dzeja izkūpēs no galvas. Arī mūsu kursā viens tāds bija. Rakstīja, sapņoja, lidinājās padebešos, bet šodien tāds pats vikārs kā visi. Vairākas reizes apsvilinās spārniņus, un cauri.

Kalnīnu draudzes prāvests un vikārs daudzos jautājumos bija vienis prātis un vispār diezgan labi sadzīvoja. Draudzes pienākumus viņi bija sadalījuši uz pusēm, viens otru saprata un viens otra darīšanās nejaucās.

Prāvests Platūns bija jau tuvu pie sešdesmit mūža gadiem, bet vēl visai spēcīgs un darba spējīgs vecis. No daudziem citiem prāvestiem viņš atšķīrās ar to, ka nebija ne resns, ne askētiski izkāmējis, ne plikpauris, ne citādi «prāvestisks». Apbrīnojami arī tas, ka mācītājam Platūnam, cilvēkam jau krietni gados, nebija tās specifiski garīdznieciskās sejas izteiksmes, kas ļoti bieži norobežo garīdznieku no laicīgajiem. Iespējams, ka šo izteiksmi iznīcinājušas daudzās baku rētas. Jau tāpat tumšā sejas āda no tām izskatījās vēl tumšāka, jo mati bija pavisam balti, īsi apcirpti un sasukāti uz augšu. Ja Kalnīnu prāvestu apģērbtu privātās drēbēs, nevienam neienāktu prātā, ka viņš ir mācītājs, bet visi domātu, ka tas kāds provinces pusinteliģents: mežzinis, feldšeris, muižas pārvaldnieks vai pat turīgs saimnieks. Pēdējais minējums laikam būtu vispareizākais, jo prāvests Platūns tiešām vairāk nodarbojās ar saimniecību nekā ar draudzi un baznīcu.

Kad pirms desmit gadiem mācītāju Platūnu pārcēla uz Kal-nīniem, viņš atrada šeit sava priekšteča uzceltu skaistu mūra baznīcu, bet pavisam apdrupušas mācītājmājas ēkas un neiestrādātus laukus. Jaunais prāvests loti cītīgi pieķērās saimniecībai. Pēc trim gadiem mācītā jmājas zeme sāka dot visā apkaimē nepieredzētu ražu. Taču zemes nebija daudz, bet prāvesta saimnieciskie nodomi kļuva arvien plašāki. Par laimi, blakus bija muiža, un Platūns uz izdevīgiem noteikumiem dabūja nomā zemes gabalu vidējas saimniecības apmērā.

Nākamajā gadā jauno prāvesta piedarbu apbrīnoja visa draudze. Vēl pēc gada izauga tādas pašas kūtis un klēts, bet pēc pāris gadiem jauna, skaista mācītājmāja. Draudzes locekļu ziedojumi, mesli un talkas — viss, ko abi mācītāji spēja izspiest ar sprediķiem, nodevu vākšanu un slimnieku apmeklējumiem, palīdzēja prāvestam ātri tikt uz kājām. Mācītājs Platūns savu amata brāļu un kūrijas acīs iemantoja lieliska administratora slavu.

Tik intensīva saimnieciskā darbība nevarēja neietekmēt prāvesta garīgos pienākumus, viņa dzīves veidu un raksturu. Platūns nebija visai augsti inteliģents cilvēks, toties diezgan kārs uz laicīgiem labumiem, viņš nemīlēja grāmatas, nejuta sevī nekādas cēlākas tieksmes, tāpēc ātri pievērsās zemei, un zem viņa garīgās kultūras sarukušās kārtiņas sāka parādīties visi stūrgalvīgā un egoistiskā rakstura grubuļi.

Prāvestam Platūnam nebija nekāda saimniecības pārziņa, un visas saimnieciskās darīšanas kārtoja viņš pats, piepalīdzot māsai, kas bija viņa saimniece. Saimniecības pārraudzība spieda prāvestu ievērot diezgan stingru kārtību. Kad atnāca pavasaris, visā lauku darbu sezonā viņš katru dienu cēlās ar sauli. Aizsūtījis visu saimi darbā un apskatījis lopus, viņš tūdaļ devās noturēt misu. Ātri ticis galā baznīcā, pabrokastoja un, paņēmis vienā rokā spieķi, otrā breviāru, gāja uz kūtīm, piedarbiem vai laukiem atkarībā no tā, kas tika strādāts. Pieskatīdams darbu, brīžiem dodams rīkojumus, izteikdams piezīmes un vajadzības gadījumā kādu norādams, viņš noskaitīja breviāru un juta lielu sirdsapziņas apmierinājumu, ka, neraugoties uz daudzajiem darbiem un darīšanām, nekad šo lielo pienākumu nav atstājis novārtā.

Pārnācis pusdienās, viņš pie galda iebaudīja glāzīti degvīna, uzkoda ar sāli apkaisītu maizes riciņu un sīpolu, allaž ar labu ēstgribu notiesāja laucinieciski pagatavotās pusdienas, bet pēc tam atvilka elpu, pārbaudīja draudzes un saimniecības rēķinus. Tad atkal līdz vakariņām devās skatīt saimniecību un pa to

laiku noskaitīja breviāra vakara tiesu. Pēc vakariņām vēl brītiņu aprunājās ar vikāru par dienas iespaidiem. Tad vēlreiz apstaigāja pagalmu un, pārliecinājies, ka govis labi ieslēgtas, zirgi pabaroti un cūkas sadzītas aizgaldā, atgriezās savā guļamistabā, izģērbās un, jau gultā skaitīdams Maria mater gratiae, mater misericordiae, aizmiga.

Tā prāvests Platūns, saimniekodams un slavēdams dievu, darbojās savā un baznīcas labā. Un viņš bija ļoti neapmierināts, ja tajās dienās, kad visvairāk darba, nelaikā atveda kristīt bērnu vai aicināja pie slimnieka. Tad prāvests noskaitās un pārmeta, kāpēc ar kristībām nav gaidījuši līdz svētdienai, bet vest pie slimnieka, kā par spīti, ieradušies tādā dienā, kad darba pilnas rokas.

— Saki nu man tagadīņ! — prāvests rādamies brīnījās. — Tādā laikā slimot! Tikai sliņķi tagad slimo. Tad tiešām tik vārgs tas jūsu slimnieks? — vai desmito reizi viņš jautāja atbraucējam. Un desmito reizi dzirdēdams, ka esot ļoti vārgs un vairs nepazīstot cilvēkus, vēl atmeta ar roku:

— Jums allaž tā. Dabūjis caureju, tad jau nu cilvēkus nepazīstot. Bet, kad aizbrauc, tad vesels kā rutks. īsta laika nosišana . . .

Tomēr, ja nevarēja savā vietā sūtīt vikāru, brauca, jo no pieredzes zināja, — ja jau cilvēks iedrošinās griezties pie prāvesta, tad acīm redzot vajadzība tiešām nopietna. Ļaudis nemīlēja savu prāvestu, bet no viņa baidījās un savā veidā viņu cienīja. Platūns, kaut arī stingrs un ļoti nepiekāpīgs, tomēr bija taisnīgs.

Kalnīnu draudzes vikārs mācītājs Jons Stripaitis daudzējādā ziņā atšķīrās no prāvesta, taču daudzējādā ziņā bija viņam līdzīgs. Pieci mācītāja darba gadi jau bija paguvuši pārklāt viņa lielo augumu ar krietnu tauku kārtu. Viņa sārtā, apaļā seja, gluži kā pilns mēness, bija tik tipiski garīdznieciska, ka nekāds apģērbs nespētu apslēpt piederību pie garīdznieku kārtas. Matus viņš arvien īsi apcirpa ar mašīnu, un tāpēc ikvienam dūrās acīs divas tauku krokas zem viņa zoda, kas izspiedās no sutanas cietās apkakles.

Mācītājs Stripaitis bija gaišas noskaņas cilvēks, viņam patika tērzēt un jokot, viņš kā paziņu, tā svešu nelaida garām neuzrunājis. Tāpēc viņš draudzē bija ļoti populārs. Ļaudis sacīja, ka tas vismaz neesot uzpūtīgs baznīckundziņš, bet sievietes nevarēja beigt vien jūsmot par viņu.

Sl mācītāja Stripaiša rakstura īpašība viņam bija ļoti noderīga, kad viņš sāka darboties sabiedriskajā druvā. Mācītāju sabiedriskā darbība tolaik jau bija sākusi izpausties diezgan plaši. Jau kļuva manāma nepieciešamība dot pretsparu visādu nokrāsu «cicilikiem»[88] un progresistiem. Mācītāju izdevums «Vadovas»[89] šim nolūkam sniedza speciālu pielikumu «Pro-gresistu ziedi». Mācītājs Stripaitis, kam citādi ne visai patika lektīra, cītīgi lasīja «Progresistu ziedus» un mudināja sevi cīnīties pret baznīcas ienaidniekiem. Viņš pirmais visā apvidū organizēja savas draudzes zemniekus un nodibināja «Arkla» nodaļu. Kalnīnu vikārs neapmierinājās ar to un izdarīja vēl vienu jaunievedumu — noorganizēja patērētāju biedrību «Laime» un atvēra pārtikas preču veikalu.

Kā prāvestam saimniecība, tā vikāram sabiedriskā darbība paņēma visu enerģiju un laiku. Mācītājs Stripaitis viens pats aizstāja visu «Arkla» un «Laimes» valdi. Viņš bija faktiskais priekšsēdētājs, kasieris un sekretārs. Bez tam viņam bija jābrauc uz pilsētu iepirkt preces, pavasarī jāpasūta mākslīgie mēsli, rudenī jāorganizē labības pārdošana, katru dienu jākārto veikala rēķini un pašam stundām ilgi jāstāv veikalā pie letes. Gadījās, ka pats baznīckundziņš ielēja petroleju, svēra cukuru, iesaiņoja siļķes, pārdeva sērkociņus, sāli, piparus vai kanēli.

Baznīcas darbu mācītājs Stripaitis veica apbrīnojami ātri. Kad viņš sēdās biktskrēslā, tūdaļ pārlaida skatienu penitentu rindai un aptuveni izrēķināja, cik ilgā laikā ar tiem tiks galā. Pabeidzis bikti, pārbaudīja, vai aprēķins bijis pareizs un, ja izrādījās, ka aizkavējies ilgāk, nekā bija paredzējis, pārmeta sev, ka šoreiz pārāk ilgi ķēpājies. Tāpēc, klausīdamies grēksūdzi, viņš nervozēja, ja penitents vilcinājās, stāstīja sīkumus vai apklusa, lai padomātu, vai nav kaut ko piemirsis.

— Ko vēl atceries? . .. Viss? . . . Pasakas nestāsti! ... Uzskaiti grēkus! .. . Labi, labi — zinu — tālāk! . . . Cik reižu? ... Ko vēl atceries? . . . Ko šņuksti! .. . Iegaumē, ka dievs tevi visur redz, bet pēc nāves atbildēsi par visiem saviem darbiem. Par sodu vienreiz nostaigāsi Krusta ceļu, trīs reizes noskaitīsi rožukroni un piecreiz piecus pātarus svētajam garam. Vai atcerēsies? . . . Vai nožēlo savus grēkus? Solies laboties? . . . Nometies uz ceļiem un sit pie krūtīm ... — un, ievērojot to, ka todien, pēc viņa domām, bija sevišķi daudz darba, grēkus piedeva pēc saīsinātas formulas.

Kad mācītājs Stripaitis klausījās grēksūdzi, viss viņam bija skaidrs, nekādus sirdsapziņas sarežģījumus viņš neanalizēja, bet svarīgākajos gadījumos, lai saraudinātu un norātu penitentu, viņam bija vairākas bargas formulas — par grēkiem pret šķīstību, par lamāšanos un ķildām, par zagšanu, par progresīvo rakstu lasīšanu, par mācītāju aprunāšanu — un vajadzības gadījumā viņš katram tās atkārtoja.

Kalnīnu vikārs veikli izpildīja arī citus baznīcas pienākumus: kristības, bēres, dvēseles aizlūgumus, bet sēru misu, kas ir īsāka, noturēja piecpadsmit minūtēs.

Prāvests Platūns un vikārs Stripaitis viens otru labi saprata, viens otram izstāstīja savas rūpes — vikārs reizēm pavadīja prāvestu uz tīrumu apskatīt sējumus, prāvests reizēm iegriezās veikaliņā kaut ko nopirkt, taču viens otra darīšanās viņi nejaucās. Un viņiem bija laba dzīve Kalniņos. Viņi juta, ka trešais — tikko semināru beidzis neoprezbiters, bez šaubām, daudzas viņu darīšanas nespēs saprast, bet par daudzām lietām varbūt arī sašutis. Kas pusmūža mācītājam liekas pavisam parasts, jaun-iesācējam var likties dīvains vai nosodāms.

Šis apstāklis mazliet satrauca arī mācītāja Stripaiša mieru, sevišķi dažu tikai viņam vienam zināmu iemeslu dēļ.

Tā nu abi Kalnīnu mācītāji nevēlīgi sabozās un gaidīja savu jauno amata brāli.

II

Rudens pusē kādu dienu visa Kalnīnu baznīcas ciemata uzmanību saistīja divi pajūgi, kas acīm redzot brauca no tālienes. Pirmajos — vieglajos ratos sēdēja pavecs lauku cilvēks un jauns mācītājs, bet otrajos vispirms dūrās acīs milzīgs balts sainis, acīm redzot gultas drēbes, galds, pāris krēslu, gulta, paprāva kaste un vairākas sīkākas mantas. Kalnīnu iedzīvotāji tūdaļ saprata, ka ieradies jaunais baznīckundziņš, par kuru svētules jau bija šo to uzzinājušas.

Pajūgi tiešām iegriezās mācītājmājas pagalmā, un suns, kas nikns kā pūķis raustījās ķēdē pie kūts, pirmais pavēstīja mācītāja I^uda Vasara ierašanos. Mācītājs Ļuds izlēca no ratiem un, viegla nemiera pārņemts, skatījās apkārt, pie kā šeit vispirms griezties, varbūt ari iet taisni uz mācītājmāju. Bet tobrīd no piedarba, kur dūca kuļmašīna, iznāca noputējis prāvests un, ieraudzījis ciemiņus, steidzās viņus sagaidīt.

Vasaris stādījās priekšā un sāka taisnoties, ka veselu nedēļu nokavējies, jo vajadzējis aizvietot savas draudzes slimo prāvestu. Bet mācītājs Platūns tūlīt viņu pārtrauca:

— Jūs sakāt, nokavējāties? It nemaz! Es nebiju domājis, ka jūs tik ātri atbrauksiet. Mūsu dēļ varējāt atpūsties kaut vai visu ziemu. Es jau kūrijai rakstīju un jums vel atkartoju^ka Kalnīnos trešajam mācītājam nav ko darīt. Bet, ja jau tada ir ekselences griba, laipni lūdzam. Viss sagatavots, vikariāts speciāli jums izremontēts — lūdzu . .. Griez, tēvoc, zirgus, — viņš uzrunāja veco Vasari, — nevar kavēt laiku. Jule, Jule! — viņš pēkšņi iesaucās un ar spieķi klauvēja pie žoga. — Parādi mācītājam viņa istabas un saki, lai šodien pusdienas vāra trim. — Un viņš aizgāja atpakaļ uz piedarbu. Jule aši piesteidzās, nobučoja mācītājam Vasarim roku un pārspīlēti pieklājīgi un laipni sāka pļāpāt:

— Lūdzu, lūdzu, baznīckundziņ, es parādīšu. Mūsu cienīg-tētiņš ļoti apkrāvies visvisādiem darbiem. Par katru cenu grib līdz svētdienai izkult visus kviešus. Bet baznīckundziņam istabiņas jau pagājšnedēļ bija gatavas. Gaidījām un gaidījām katru dienu. Baznīckundziņš Stripaitis allaž tajā kooperatīvā mokās. Rīt, kā dzirdējām, solās braukt uz pilsētu. Saka, vajagot apjautāties par kviešu cenām. Ai, ne nu vajadzētu viņam tās klapatas, nekā . . . Allaž «Arkla» darīšanas ... Vai tad no tālienes braukuši, baznīckundziņ?

Runīgās kalpones pļāpas un jautājumi mazliet izkliedēja mācītāja Vasara nepatīkamos iespaidus, kādus bija atstājusi pirmā tikšanās ar prāvestu. Jaunais baznīckundziņš dabūja just, ka šeit viņš nav gaidīts ciemiņš, nedz vajadzīgs palīgs, un viņa sirdi sažņaudza nojauta, kas nesolīja neko labu. Tādas pašas jūtas sabojāja garastāvokli arī baznīckundziņa tēvam. Viņš nemaz neizkāpa no ratiem, bet plašā lokā pagalmā apgrieza zirgus, īgni paplikšķināja ar pātagu sunim, kas slējās pakaļkājās, un brauca, kurp veda kalpone. Otrs vezums, kuru vadīja baznīckundziņa jaunākais brālis, nemaz nebija iegriezies mācītājmājas pagalmā.

Vikariāta ēķa atradās ne visai tālu, tikai viņpus mācītājmājas augļu dārza. Mājas vidusdaļā bija lievenis ar kopēju priekšnamu, pa labi mācītāja Stripaiša dzīvoklis, pa kreisi — mācītāja

Vasara. Godīgais meistars bija centies darīt visu, ko vien spēja, lai istabās varētu dzīvot. Vasaris neko labāku nebija cerējis un gandrīz vai lepodamies iegāja savas patstāvīgās dzīves pirmajā miteklī. Viņam būs priekšistaba un divas istabas! . . . Ēvelēto dēļu, apmetuma un krāsu smarža viņu sagaidīja laipnāk nekā īgnā prāvesta sejas izteiksme un rūgtie vārdi.

— Nu, tēti, šeit pajumte nav no sliktajām, — mācītājs Ļuds izteica tēvam savu prieku. — Bet viss pārējais būs atkarīgs no manis paša. Kravāsim ārā mantas, un darīts.

Kad sanesa mantas, istabas kļuva mājīgākas, kaut arī daudz kā vēl trūka, lai tās izskatītos greznākas. Jaunais mācītājs Vasaris, sperdams pirmo soli dzīvē, jau redzēja veselu virkni iedzīves un komforta priekšmetu, pie kuriem bija pieradis viņa skatiens, apmeklējot mācītājmājas un vikariātus. Tur bija gan skaisti logu aizkari, gan paklājiņi, gan mīkstās mēbeles . . . Seminārā viņiem sludināja atturīgu dzīvi, mērdēšanos un nabadzību. Īstenībā viņš redzēja maz tādu mācītāju, kas ievērotu tik bargu ideālu. Un, ja kāds ievēroja, tad it nemaz nesekojot evaņģēlija garam; bieži vien tie bija skopuļi veči, par kuriem visi zināja, ka viņi krāj naudu.

Mācītājs Vasaris šo jautājumu bija pārdomājis un izšķīries par vidusceļu: viņš vairīsies no greznības, bet savas istabas iekārtos pieklājīgi. Viņam taču mājās vienatnē būs jāpavada viss no baznīcas darba brīvais laiks. Viņš iegādāsies daudz grāmatu, izrakstīs visus lietuviešu katoļu laikrakstus un vēl kādu krievu vai poļu ilustrēto žurnālu. Viņš bieži pie mācītājiem bija redzējis ērģelītes, tāpēc nolēma iekrāt naudu un iegādāties tādu instrumentu. Viņš noteikti iekrās naudu, jo divos mēnešos kopš primicijas par misām vien jau saņēmis apmēram simt rubļu. Tagad viņš, diezgan bagātas draudzes vikārs būdams, saņems ne tikai pusotra rubļa par dziedātu misu, bet gadīsies arī dvēseles aizlūgumi par trīs un pieci rubļi. Būs arī citi ienākumi.

Tādi apsvērumi Vasarim iešāvās prātā, kad viņš kravāja savu nelielo iedzīvi, staigāja no vienas istabas otrā un skatījās pa katru logu. Kalpone jau bija aizgājusi uz mācītājmāju, un viņi trijatā — baznīckundziņŠ, brālis un tēvs — jutās visu aizmirsti un pamesti šajā pustukšajā vikariātā.

— Taisnība, pajumte šeit nav no sliktākajām, — vecais Vasaris noraizējies sacīja, — bet dievs zina, baznīckundziņ, kā jums šeit klāsies? Prāvests uzpūtīgs . ..

— Nekas, tēti! ... Dzīvosim, redzēsim. Ja šeit iecēluši, tad acīm redzot vajag. No pirmās tikšanās vēl grūti spriest par cilvēku.

— Bet es allaž domāju, ja dievs dotu pie Klevišķa kanoniķa Kimšas . . .

Jā, pie kanoniķa Kimšas būtu pavisam citādi! Tomēr mācītājs Vasaris tur juta citas briesmas. Lūcija Brazģienes kundze diezgan bieži ciemojās pie tēvoča — un viņu pazīšanās varētu kļūt bīstama. Mācītāja Ļuda ausīs ilgu laiku skanēja Lūcijas kundzes vārdi, kad primicijas viesībās viņa, atvadīdamās pēc jautras rotaļas «Skaistas rozes jaukiem ziediem», lūkojās Ludā kvēlām acīm, spieda viņam roku un iesaucās:

— Kāpēc bīskaps jūs neiecēla Klevišķī? Ai, cik jauki būtu bijis!

Un šo vārdu daudzējādā nozīme, ko mācītājs Vasaris vairākkārt pārcilājis savās apcerēs, lika nosodīt Klevišķi un atsacīties no tā. Labāk tomēr, ka viņš iecelts Kalnīnos! Taisnība, līdz Naujapolei, kur dzīvoja ārsts Brazģis, no Kalnīniem nebija pārāk tālu — tikko trīs jūdzes, un reizēm gadīsies tur ierasties. Bet par šo apstākli mācītājs Vasaris vairāk priecājās nekā skuma. Viņš negribēja pavisam izbeigt pazīšanos ar Lūcijas kundzi.

Tobrīd atnāca Jule, lai baznīckundziņu lūgtu pusdienās. Kā būs ar tēvu un brāli! Pašu draudzes un Klevišķa prāvests veco Vasari bieži sēdinājis pie galda. Šeit viņam, kā jau vikāra tēvam, uz to bija neapšaubāmas tiesības. Bet visi dzirdēja, ka prāvests pavēlēja gatavot pusdienas tikai trim, un mācītājs Stripaitis bija mājās.

Jule, ieraudzījusi, ka baznīckundziņš svārstās, atkal saķēra viņa roku, nobučoja un sāka tarkšķēt.

— Ļoti atvainojos, baznīckundziņ. Jūsu tētiņam uri brālim ēdienu atnesīšu uz šejieni. Mūsu cienīgtētiņš ļoti nevaļīgs. Baznīckundziņš jau gluži kā pašu cilvēks. Bet ciemiņi, redzat, tomēr paliek ciemiņi — tiem jāiztop un tā . . . Ai, tie darbi un klapatas ...

— Uz mums jau nu neskatāties, baznīckundziņ, — tēvs bilda. — Mums grozā vēl ir šis un tas ēdams. Ja zinātu, ka aizkavēsieties, jau tagad atvadītos.

Bet Ļuds solījās neaizkavēties. Viņš smagu sirdi atstāja tēvu un devās uz mācītājmāju.

Prāvestu un pirmo vikāru viņš jau atrada ēdamistabā.

— A, veries, ari mūsu jauniņais! — prāvests iesaucās. — Nu lūdzu pie galda. Ir vai nav strādājis, bet jāēd.

Izrādījās, ka Vasaris mazliet pazina mācītāju Stripaiti, jo vienu gadu seminārā bijuši kopā. Stripaitis Vasari neatcerējās, jo viņš tolaik netika pievērsis uzmanību pirmā kursa klēriķiem. Tomēr fakts, ka abi vikāri mācījušies kopā seminārā, kaut cik tuvināja viņus, un pirmā iepazīšanās kļuva sirsnīgāka.

Prāvests jau bija izdzēris savu glāzīti degvīna, un visi ķērās pie kāpostiem un kartupeļiem.

— Saki nu man tagadīņ! — prāvests iesaucās, kad bija pārmīti daži vārdi. — Sabojājusies kuļmašīna! Zobratam izlūzuši trīs zobi. Ja līdz svētdienai nepagūšu izkult kviešus, cielīšu ievērojamus zaudējumus. Kritīsies cenas.

— Bez šaubām, kritīsies, — Stripaitis apstiprināja. — Lai gan pavasara pusē var celties vēl augstāk. Tomēr riskanti gaidīt.

— Ja celtos par veseliem desmit procentiem — arī tad neatmaksātos gaidīt. Nauda pat gulēdama aug, bet labība izbirst un bojājas. Un nav nekādas garantijas. Aizsūtīju uz muižu, varbūt kaut ko sagudrosim.

— Rīt es braucu uz pilsētu. Pietrūcis superfosfāta, arī «Laimes» plaukti stipri iztukšojušies.

— Uz pilsētu, tad uz pilsētu, — prāvests pēkšņi kļuva noraizējies, — bet es gandrīz biju piemirsis, ka rīt paredzētas bēres ar sprediķi. Nebijusi tā mašīna, iztiktu, bet nu gan nevarēšu. Tīrā laika nosišana.

— Un kur tad otrais vikārs? — Stripaitis pamāja uz Vasara pusi. — Lai radinās pie darba ar pirmo' dienu . . .

Prāvests uzmeta Vasarim šaubu pilnu skatienu.

— Vai tad spēs?

— Ko nespēs? . . . Aizvest uz kapiem? Ērģelnieks palīdzēs. Un ko viņam, dzejniekam, nozīmē sprediķis! Nāks iedvesma — dabitur in ilia bora![90]

Prāvests, sulīgi smiedamies, piekrita, un tika nolemts, ka rīt bērēs rīkosies jaunais vikārs.

Mācītājam Vasarim uzvēlās tikpat kā kalns uz krūtīm. Bēres ar sprediķi! Viņam būtu jāgatavojas tām vismaz vairākas dienas. Jāizstudē ceremonijas, jāuzraksta un jāiemācās sprediķis. Ko viņš improvizējot lai pasaka?! Bet neko nevar darīt. Vai nu sāksi ķildu ar pirmo dienu, īpaši pēc tam, kad prāvests licis manīt, ka Vasaris šeit vispār sevišķi nav vajadzīgs.

Pēc pusdienām viņš noraizējies atgriezās savās istabās. Un, kā par spīti, esi patrāpījies tieši tādā dienā! Tēvs un brālis jau bija paēduši, bet Jule, kas atnesusi viņiem pusdienas, izmantoja gadījumu, lai uzzinātu iespējami vairāk par baznīckundziņu un viņa mājiniekiem.

Tēvs ar brāli vēl brītiņu patērzēja, tad cēlās, lai brauktu uz mājām.

— Lai dievs jums palīdz, baznīckundziņ, — vecais Vasaris, atvadīdamies no dēla, sērīgi sacīja. — Tūda| atrakstiet vismaz vēstulīti. Māte raizēsies.

Viņi aizbrauca — un jaunais mācītājs steidzās rakņāties savā grāmatu kastē, lai sadabūtu bēru ceremoniju un sēru sprediķa paraugus. Šķirstīja un lasīja, kamēr metās krēsla. Gaismas viņam nebija, un viņš nolēma pats aiziet uz kooperatīvu iegādāties sveces. Pēc visām dzirdētajām sarunām un Jules informācijas viņš cerēja, ka tur sastaps arī mācītāju Stripaiti. Tiešām, Kalnīnu pirmais vikārs, ķesterim piepalīdzot, pakāpies uz soliņa, plauktos pārbaudīja konfekšu kārbas un dažādas citas preces, atzīmēdams, kas un cik rīt jānopērk pilsētā.

— A, lūdzu talkā! — viņš iesaucās, tikko ieraudzīja ienākam Vasari. — Vēl jāapskata četri plaukti un atvilktnes. Ķeries pie šīs skārda bundžas un ber kastē visas konfektes.

— Nē, — Vasaris iebilda. — Atnācu nopirkt sveces. Man šovakar karsts darba laiks. Nekad neesmu labi pratis ceremonijas, bet sprediķis man ir īstā sodība.

— Nebaidies, aiziesim pie manis, es tev sameklēšu īsu un sērīgu sprediķīti, izlasīsi pāris reizes, un darīts. Nelaimē jāprot izgrozīties. Tāpēc palīdzi man. Jo ātrāk beigsim, jo labāk tev pašam.

Vasaris sāka tukšot skārda bundžas, pēc tam Stripaitis viņu norīkoja svērt cukura atlikumu un lika pierakstīt, kādas preces vēl būs jāatved no pilsētas.

Kad darbs tuvojās beigām, veikalā ienāca zemnieks vidējos gados diezgan labā apģērbā, acīm redzot turīgs un drusku skolots. Pelēkie svārki ar atlasa apkakli, apcirptās ūsas, smailā, dzeltenā bārdiņa un rūtainā cepurīte platmales vietā bija viņa laucinieciskās inteliģences spilgtākās pazīmes.

— Labvakar, — viņš sacīja maigā, mazliet lišķīgā balstiņā.

— Mūžīgi mūžos! — mācītājs Stripaitis atsaucās, gandrīz pie pašiem griestiem. — Nu, Zodēļa kungs, vai vilks tevi te ietriecis tik vēlu?

— Vēl taču nav vēls, baznīckundziņ. Apskatījāmies, ka petroleja nav mājās, bet vakari tomēr jau kļuvuši stipri garāki. Tad arī iegriezos, tā tuvāk . . .

Viņš nolika skārda trauku uz galda un sāka bāzt tabaku pīpītē.

— Nebiju domājis, ka baznīckundziņš pratīs tik labi tirgo-ties. Iciks sūdzas, ka viņam pavisam atņēmuši maizi. Bet ja tagad divatā sāksiet! Tad jūs, baznīckundziņ, laikam arī apmetīsieties Kalnīnos? — viņš griezās pie Vasara. — Dzirdēju runājam, ka iecēluši arī otru jauno. Ai, vajadzēja, vajadzēja . . . Ņemsim kaut vai to veikaliņu. Šķiet, nav nekas liels, bet, re, ij uzraudzība, ij grāmatas, ij kase, ij norēķini, ij preču saraksti, var sacīt, ij pārdošana — viss uz baznīckundziņa kamiešiem. Un kur vēl «Arkla» darīšanas. Divatā būs vieglāk.

Vasarim likās, ka šajos vārdos slēpjas diezgan daudz ironijas, bet no «bārdiņas» gudrajām ačelēm, kas ziņkārīgi skraidīja pa visiem veikaliņa kaktiem, dzirkst zobgalīgas uguntiņas.

— Petr, ielej viņam petroleju!—Stripaitis uzsauca ķesterim.

— Bet, baznīckundziņ, vai drīz sasauksiet sapulcīti? — Zodēlis, aizdedzinādams pīpīti, saudzīgi apjautājās.

Stripaitis pagrabināja skārda bundžas, nokrekšķinājās un nikni pablenza pār plecu.

— Neviens cits sapulci neprasa, tikai tu, Zodēļa kungs!

Zodēlis skumji pasmaidīja un atmeta ar roku, it kā viņam

par to nebūtu nekāda da]a.

— Baznīckundziņš man allaž uzveļ vainu. Bet es vienīgi iedrošinos baznīckundziņam pateikt acīs to, ko citi runā un dara aiz muguras. Manis pēc tā sapulce varētu nenotikt arī veselu gadu. Kāda man daļa?

— Zinu, zinu, kā tev nav daļas. Arī pagājušajā svētdienā aģitēji pie Icika.

— Baznīckundziņ, es pagājušajā svētdienā pat kāju netiku spēris pie Icika! Kāda man daļa? Bet paju īpašnieki, baznīckundziņ, paši visu samelš. Viņi domā, ka te nezin kāda peļņa no tā veikaliņa. Re, Iciks, saka, no veikala uzcēlis māju, bet mēs, saka, pat desmit rubļu dividendes neesam saņēmuši. Par dividendēm runā, baznīckundziņ. Un kas runā? Muļķi! It kā es nezinātu, kāda te peļņa varētu būt no tāda veikaliņa! Iciks — tas jau žīds! Un tolaik pat nebija konkurences. Lai pamēģina

tagad uzcelt māju! ... Es pilnīgi paļaujos uz baznīckundziņu, un kāda man te varētu būt daļa par tiem dažiem grašiem dividendes?

Zodēlis runāja pat satraukti un pabeidzis neatlaidīgi vilka dūmu no savas pīpītes. Mācītājs Stripaitis aizvēra pēdējo atvilktni, un acīm redzot it nemaz nenoticējis sava oponenta vārdiem, uzsita tam uz pleca, sacīdams:

— Tu, Zodēli, pielūko, pret mani neaģitē! Es tevi pazīstu caur un cauri kā falšu naudu. Es tev saku, tu pievaldi savu asti un nebāz manās durvīs, jo es to tā ievēršu, ka muksi pa laukiem un kauksi kā runcis martā! .. .

Apmierināts par savu atjautību, vikārs smējās pilnā kaklā un atkal atguva labu omu. Arī Zodēlis piebalsoja sīkiem smiekliņiem.

— Kā vēlaties, baznīckundziņ, kā vēlaties. Ja bāzīšu asti durvīs, tad arī ieveriet, nežēlojiet. Bet aģitēt pret jums, baznīc-ikundziņ, neaģitēju . . . Cik tad par petroleju?

— Divpadsmit kapeikas.

Viņš samaksāja naudu, paņēma skārda trauciņu, pieklājīgi atvadījās un aizgāja.

— Tā ir īsta čūska, — Stripaitis Vasarim paskaidroja.

— Tu vēl iepazīsies ar viņu un redzēsi, kas viņš par intrigantu. Progresists, ciciliks, abonē laikrakstu «Lietuvos Ukininkas»[91], bet, skaties, tēlo maigu jēriņu. Zinu, ka viņš neganti aģitē pret mani. Jule sacīja, ka pagājušajā svētdienā pati dzirdējusi.

— Aģitē, baznīckundziņ, noteikti aģitē, — ķesteris iejaucās.

— Pie Icika nosēž visu dievkalpojuma un sprediķa laiku.

— Jau pagājušajā ziemā, baznīcas nodevas vākdams, braucu viņam garām un sprediķī tiku šaustījis ... Ja nerimsies — vārdā un uzvārdā izdaudzināšu.

— Par ko tad esat tā saplēsušies? — Vasaris interesējās.

— Pietiek jau ar to, ka viņš ir ciciliks. Bet galvenais — patērētāju biedrības un veikala dēļ. Pērnajā pavasarī viņš ar dažiem draugiem bija sadomājis dibināt savu kooperatīvu. Nē, brālīt, sacīju, nebrauc tik dikti. Ciciliku kooperatīvu savā draudzē necietīšu. Sasaucu sapulci, pieņēmām lēmumu, izdarījām visu, ko vajag, aizbraucu pie priekšniecības, iesmērēju — un radās katoļu kooperatīvs. Zodēlis dabūja garu degunu. Ar to arī sākās. . . Gan pats redzēsi, kāda dzīve te mutuļo. Par «Arklu» tāpat vesels stāsts. Ar īstu kauju atkarojām no cici-līkiem.

Viņi izgāja no veikala, aizslēdza durvis un devās uz mācītāj-māju vakariņās. Arā jau bija pavisam tumšs. Līņāja. Baznīcas dārzā skumji šalca liepas, bet acu priekšā slējās milzīgs melns baznīcas masīvs. Tikai pie presbiterija caur logu mirguļoja sarkana eļļas lampas gaisma. Divi vikāri klusēdami šķērsoja baznīcas dārzu un ienira mācītājmājas parkā.

Tovakar mācītājs Vasaris, lai gan bija noguris tālā jā ceļojumā ar zirgiem, ilgi negāja gulēt. Viņš mācījās no poļu krājuma sēru sprediķi par tematu: Et omnis qui credit in me, etiam si mortuus fuerit, vivet — ikviens, kas man tic, dzīvos, kaut arī būtu miris. Kad Vasaris beidzot nodzēsa sveci un apgūlās, visi dienas iespaidi vienā mirklī uzplūda apziņā: ceļojums, aina ar prāvestu pagalmā, saniknotais ķēdes suns, Jule, Stripaitis, Zo-dēlis — un reizi pa reizei automātiski atkārtotie vārdi: Et omnis qui credit in me, etiam si mortuus fuerit, vivet.

Bet pēc brītiņa dziļš un smags miegs nomāca visas viņa domas un iespaidus.

III

Kad mācītājs Ļ.uds Vasaris svētās Marijas Madaļas dienā bija noturējis savu pirmo misu, līdz aizbraukšanai uz Kalnīnu draudzi palika pāris mēnešu brīva laika, kurā viņš daļēji pierada izpildīt vismaz dažus mācītāja pienākumus. Sākumā šie pienākumi viņam sagādāja daudz raižu un nepatikšanu. Viņa pirmā misa ārkārtīgi ieilga, ritēja grubuļaini un kļūdaini. Te viņš nevietā nometās uz viena ceļa, te aizmirsa noskūpstīt altāri, te pagriezās uz nepareizo pusi, bet reiz, pagriezies pret ļaudīm, «Dominus vobiscum» vietā sāka dziedāt «Oremus».

Viņš ikreiz, kad bija kļūdījies, attapās, ka nav darījis labi, nosarka, uztraucās un samulsa vēl vairāk. Baznīcas smacīgā gaisa un iekšējā satraukuma dēļ viņš tā sakarsa, ka sviedri lija pār seju, bet, noģērbjoties pēc misas, izrādījās, ka albas paduses līdz jostas vietai nokrāsojusi sviedros izmirkusī sutana.

Tās dienas sprediķis bija pieskaņots svinībām, bet tik netaktisks un bezgaumīgs, ka nabaga primiciants nezināja, kur acis likt, kad klausījās viņam adresētās sprediķotāja uzrunas, atgādinājumus, izsaucienus, kad tieši ar roku viņš tika rādīts visai

baznīcai. Viņš jutās kā vēzis, ko vāra uz lēnas uguns. Šā sprediķa vārdi ilgu laiku skaidri skanēja viņam ausīs.

— Ai laimīgo jaunekli, — sprediķotājs dārdošā balsī sauca, — vai Kristus par tevi nav sacījis, ka tu esi zemes sāls, ka tu esi pasaules gaisma? Jā, šodien tu pirmo reizi iemirdzējies debesu valstības ugunī, nesdams svētās misas upuri. Tu iemirdzējies saviem vecākiem un ģimenei, tu iemirdzējies saviem radiniekiem, kaimiņiem un visai šai laimīgajai draudzei, un lai dievs dod, ka tu mirdzētu arī mūsu svētajai mātei baznīcai kā priekšzīmīgs un svēts altāra kalps.

Baznīcā jau bija dzirdami jūtelīgo sieviņu šņuksti, un viegli varēja uzminēt, ka sprediķotājs gatavojas ar vispatētiskākajiem vārdiem salauzt klausītāju sirdis un panākt visiespaidīgāko efektu lielajos baznīcas svētkos — saraudināt un nospiest uz ceļiem visu baznīcu. Vasaris sarūgtināts gaidīja šo brīdi. Viņš zināja, ka sprediķi klausās daudzi mācītāji, klausās vairāki studenti, viņa bijušie ģimnāzijas biedri, klausās ārsts Brazģis, kas viņam kādreiz pārmetis domas par meitenēm, beidzot klausās Brazģienes kundze, kas noteikti smejas par šo «laimīgo jaunekli, zemes sāli un pasaules gaismu».

Tobrīd sprediķotā ja sejā atmirdzēja dievbijīga valdzinājuma ekstāze un, izstiepis rokas uz primicianta pusi, viņš saldā balsī sāka dziedāt.

— Palūkojieties, palūkojieties uz šo Kristus kareivi, kas, atstājis savus vecākus, brāļus un māsas, atsacījies no bagātības un slavas, iet cīnīties par dieva baznīcu, iet sludināt svēto ticību maldu pasaulei — pasaulei, kas viņa melnajā tērpā gribēs saskatīt melnos dzīves traipus ...

Šeit sprediķotājs atkal iedegās bardzībā, un viņa balss sāka dārdēt vēl varenāk nekā iepriekš:

— Bet vai tu, jauno mācītāj, nobīsies grēcīgās pasaules lamatu un elles vārtu varenības?! Tu, kuru mēs visi nesen šeit redzējām pie altāra lūgšanas ugunīs liesmojam, tu nenobīsies! Tu šodien esi upurējis savu pirmo svēto misu par visiem ticīgajiem un paklīdušajiem — un mēs šeit, nokrituši uz ceļiem, lūdzam debesu tēvu, lai viņš sūta tev žēlastību izturēt līdz galam. Ai, dievmāt, svētā jaunava! . . .

Šeit atskanēja skaļas raudas un visa baznīca nometās ceļos. Presbiterijā sapulcējušies inteliģenti svārstīdamies, ko darīt, skatījās uz primiciantu. Daži pietupās uz viena ceļa. Taču

primiciants nemetās ceļos, bet piesarcis, nodūris galvu, gaidīja šīs mocības beigas.

Ļaudis vēl ilgi pieminēja baznīckundziņa Vasara primicijas slaveno sprediķi, un pašam primiciantam tas palika atmiņā visu mūžu.

Viņš samērā ātri pierada noturēt misu. Pēc pāris nedēļām viņš maz vairs atšķīrās no jebkura cita mācītāja. Tikai viņam nebija patīkami iznākt no ģērbkambara, kad visi ļaudis vērās uz viņu, bet svētules sagaidīja ar tīksmes pārņemtiem skatieniem un godbijīgām nopūtām.

Jauno mācītāju nomāca arī grēksūdzes klausīšanās. Pirmajā piektdienā pēc primicijas prāvests lūdza, lai viņš nāk talkā, jo penitentu todien bija vairāk nekā parasti. Mācītājs Ļuds noskaitīja attiecīgu svētā gara lūgšanu, vairākas reizes pārbaudīja, vai nav aizmirsis absolūciju^1, un devās uz biktskrēslu. Svētules, kā arī daudzi parastie penitenti, kas no agra rīta drūzmējās pie prāvesta biktskrēsla, tiklīdz ieraudzīja, ka nāk biktēt arī jaunais baznīckundziņš, kā aitu bars metās tam pakaļ un ielenca no visām pusēm, bet pie prāvesta palika tikai daži cilvēki.

Vasara pirmā penitente bija paveca sieviņa. Viņa ar pirmajiem vārdiem šņukstēdama sāka zūdīties, cik grūta dzīve viņai esot ar dzērāju vīru un kā viņu katru vakaru mocot dūrēji pakrūtē. Kad mācītājs viņu brīdināja, lai saka grēkus, viņa ņēmās gausties par savu kaimiņieni, zagli un krāpnieci, un žēloties, cik daudz sāpju jāciešot tās dēļ un jākaitinot dievu ar ķildām un ķīviņiem.

Kad Vasaris stundu bija klausījies tādas grēksūdzes, viņš juta, ka uzmanība sāk notrulināties, ka penitenti līdzīgi cits citam, ka aizvien grūtāk atrast jaunus vārdus, lai viņus pamācītu, kā arī piemērotā veidā piedotu grēkus. Taču viņš vēl nebija sastapis nevienu nolaidīgo, kas gadu vai ilgāku laiku nebūtu nācis pie bikts, nevienu laulības pārkāpēju, nevienu recidīvistu, nebija nokļuvis nevienas tādas histēriskas svētules ķetnās, kas pārbauda jaunos mācītājus ar visbriesmīgāko grēku izdomājumiem.

Brīvlaikā Vasarim bija gadījies arī kristīt un savienot laulības sakramentā. Bet nebija gadījies teikt sprediķi, jo viņš no tā visādi vairījās. Nebija gadījies braukt arī pie slimnieka vai apbedīt mironi.

Grēku piedošana. (Tulk.)

Tāpēc viņš Kalnīnos, savā palīgmācītāja darba vietā, pirmo nakti gulēja slikti, jo viņam arī sapņos nedeva miera rītdienas pienākums — bēres un sprediķi! No rīta viņš piecēlās agrāk nekā parasti, vēlreiz pārskatīja bēru rubrikas un atkārtoja sprediķi. Nelaiķi atvedīs tikai pulksten desmitos, tāpēc laika bija diezgan.

Nevarēdams rast mieru savā istabā, pulksten deviņos viņš aizgāja uz baznīcu. Prāvests un pirmais vikārs jau bija noturējuši misas, baznīca likās pavisam tukša, tikai pāris vecenīšu sēdēja solos.

No pirmā acu uzmetiena šī baznīca uz jauno mācītāju atstāja ne visai lāga iespaidu. Noputējuši logi, nobružātas sienas, apdriskātas altāra drēbes un neizslaucīta grīda liecināja, ka šis dievnams atstāts vienīgi dieva ziņā.

Ģērbkambarī nolaidības pazīmes bija vēl uzmācīgākas. Visas lietas acīm redzot jau sen netika nedz atjaunotas, nedz tīrītas. Mācītājs atvēra nosmulētu skapi ar čīkstošām durvīm un ieraudzīja, ka albas tā savalkātas, ka šis vārds tām vairs nebija piemērots. Kā, uzģērbjot tādu netīru albu, var skaitīt simboliskos vārdus: Dealba me dominē . . .P^92 Viņš apskatīja altāra sīkās drānas un sašuta, jo ieraudzīja, ka purifikatori izskatās pēc virtuves trauku lupatām. Biķeri bija slikti tīrīti un acīm redzot ļoti sen apzeltīti, jo izskatījās pavisam nobružāti un vairs nederīgi liturģijas vajadzībām. No ūdens un vīna paliekām ampulas kļuvušas gļotainas, tās bija atstātas bez aizbāžņiem uz netīras, sarūsējušas paplātes. Vasaris attaisīja un paostīja misas vīna pudeli — vīns oda pēc etiķa, un tā vērtība bija ļoti apšaubāma.

Jaunais mācītājs pēc šo un daudzu citu netīrības pazīmju apskates savā sirdī juta lielu sarūgtinājumu. Viņam jau bija gadījies redzēt visādas baznīcas un ģērbkambarus, taču tādā viņš nokļuva pirmo reizi. Bet prāvests šodien nokavēs visu dienu, ņemdamies ar bojāto kuļmašīnas zobratu, un vikārs visu dienu iepirks mēslojumu, petroleju, cukuru, konfektes un visādus sīkumus. Pārējās dienas prāvests kuls kviešus, tad tos pārdos, atkal sēs, pļaus, kuls un atkal pārdos un strādās daudzus citus darbus — abi tikai steigā ieskries baznīcā, un viņiem nebūs laika to apskatīt un apkopt.

Un šeit neesot darba? Un viņš, Vasaris, šeit esot lieks? Jā, patiešām, viņš laikam šeit ir lieks. Ko gan viņš, jauns, tikko

iesvētīts, bikls baznīckundziņš, spēs izdarīt pret divu aprepējušu vecāko mācītāju vienoto gribu.

Kāds viedoklis jāieņem, un kā jāizturas?

Viņš izgāja no baznīcas, apskatīja baznīcas dārzu, pastaigājās parkā, atgriezās mājās, gribēja vēlreiz atkārtot sprediķi, bet vilšanās jūtas un drūmas domas nomāca visas viņa raizes par šīm bērēm un sprediķi. Arī viņš gribēja visam atmest ar roku un pielāgoties vispārējai nolaidībai, kāda nostiprinājusies šajā baznīcā. Bet tā bija tikai īslaicīga vilšanās. Tūdaļ viņā pamodās protesta balss.

Pulksten desmitos viņš aizgāja uz baznīcu. Ķesteris kārtoja dievkalpojuma tērpus: savalkāto albu, melno, saburzīto ornātu, kapu un stolu.

— Klausies, Petr, — mācītājs viņu uzrunāja. — Kāpēc šeit viss tik netīrs? Jāizslauka grīda, jānoslauka putekļi, jāizmazgā ampulas. Tā nevar.

— Nav taču laika, baznīckundziņ. Tūdaļ jāskrien pie darba. Cienīgtēvs pukojas. Un baznīckundziņam Stripaitim arīdzan jāpalīdz. Kur nu te, baznīckundziņ, rūpēsies par tīrību! Vai nav vienalga? Zvaniķa vecene vai es pats kādreiz atsprūku pārvilkt ar lupatu — un labi vien ir.

— Tomēr tu izmazgā ampulas. Skaties, cik netīras.

Ķesteris uzlēja trauciņiem ūdeni, bet tie palika tādi, kā bijuši.

Tai laikā baznīcā saradās diezgan daudz cilvēku. Vairāki

stāvēja pie biktskrēsla. Mācītājs Vasaris nolēma tos izklauši nāt, jo nelaiķa vēl nebija.

Pēc dažām sieviņām un kāda vīrieša pie lodziņa noliecās liela auguma puisis piņņainu seju, sarkaniem, gandrīz nesukātiem matiem, ģērbies apvalkātos svārkos.

Mācītājs pārmeta viņam krustu un pielika ausi pie lodziņa. Puisis smagi elsa, bet nesacīja ne vārda. Brītiņu pagaidījis, mācītājs Vasaris nolēma viņam palīdzēt:

— Saki «Lai top slavēts Jēzus Kristus...»

— Mūžīgi mūžos, — puisis nošņāca.

— Kad pēdējo reizi biji pie bikts?

— Nezinu ...

— Vai komūniju pieņēmi?

— Nezinu ...

— Vai grēkus nožēloji?

— Nezinu ...

Ko darīt ar viņu? Dzīt prom, lai sagatavojas? Tukšas cerības. Mācītājs nolēma vēl taujāt viņu.

— Saki, — kādus grēkus atceries?

Puisis klusēja.

— Ko esi grēkojis? . . . Kādus grēkus atceries?

— Neatceros, — tas iepūta ausī.

— Neko tu neatceries? Varbūt biji ar kādu sanīdies vai sakāvies?

— Kāpēc viņš līda pie Mares! — balss jau nikni rūca,

— Kas līda?

— Tak tēvs!

— Pie kādas Mares?

— Tak pie meitas. Tā kalpo pie mums.

— Un tu? — mācītājs pat nezināja vairs, kā viņu iztaujāt.

— Tak gāzu pa ausi! ... Vecene cauru dienu lamāja. Nedod ēst. Dzina pie bikts.

— Kāpēc tu tā? . . . Kā to drīkst? . . .

— Bet Mare allaž gulēja ar mani.

Auksti sviedri izsitās mācītājam uz pieres. Viņš turpināja prašņāt. Tad melns kā elle cilvēka sirds bezdibenis un šaušalīga dzīves drāma sāka atklāties no šīm pusidiotiskajām, bet nežēlīgi patiesajām vienkāršā cilvēka atbildēm. Tas bija pirmais sarežģītais gadījums Vasara garīdznieka praksē. Gadījums jo sarežģītāks tāpēc, ka penitentam par savu rīcību nebija nekāda sprieduma un viņš nezināja, ko mācītājs prasa no viņa un kāpēc viņu šeit tik ilgi tirda.

Drīz no ārpuses atskanēja visu svēto litānijas meldiņš — zīmē, ka atveduši nelaiķi. Mācītājs Vasaris, klaušinādams savu penitentu, dzirdēja, kā atvēra baznīcas dārza vārtus, kā daži cilvēki paņēma no baznīcas nestuves, kā baznīcas dārzā sākās burzma, atskanēja klaigas un raudas.

— Mažeika, pieturi no šīs puses! — sauca vīrieša balss. — Cel, cel! .. . Vēl maķenīt! ... Juri, uzklāj drēbi... Drēbi, drēbi! ... Pa vidu!...

Pēkšņi pilnā balsī iespiedzās sieviete. Viņai pievienojās otra un trešā.

— Manu Petriņ, manu dēliņ, ai, kāpēc tu atstāji mūs, nabadzītes ... — pirmā balss dziedoši raudāja.

Tas bija drausmīgs fons šai šausmīgajai grēksūdzei. Jaunajam mācītājam likās, ja viņš spētu, tad aizbēgtu no šīm raudām un šā sarkanmatainā puiša ņurdēšanas. Bet grēksūdze vēl

nebija gala, un sadūšojies puisis tagad pats stāstīja par savam nelaimīgajām gaitām:

— Bet Mare teica, ka viņai būs bērns. Viņa briesmīgi lamājās un dzina mani pie Gudišķu Daratas, lai pārnesot tādas zāles. Bet Darata gribēja septiņus rubļus, tad es izzagu no tēva kabatas. Bet tēvs domāja, ka paņēmusi māte, un sita viņu.

Galu galā mācītājam kļuva skaidrs, ka šoreiz viņš nevar piedot grēkus, jo penitents ir izdarījis sevišķi smagu pārkāpumu un to nemaz nenožēlo. Viņš pamācīja puisi, lai atnākot pēc nedēļas; viņam tagad nepiedošot grēkus, un viņš tagad nevarot pieņemt komūniju. Bet mācītājs, dalīdams komūniju, ievēroja, ka puisis kopā ar citiem pieņēma svēto sakramentu. Mācītājs nevarēja viņam nedot komūniju, jo tas būtu netiešs grēksūdzes noslēpuma atklājums.

Ievedis baznīcā nelaiķi, Vasaris kopā ar ērģelnieku apsēdās dziedāt dvēseles aizlūgumu. Ērģelnieks steidzās, it kā viņu dzītu ar pātagu: mācītājs bija ticis tikai līdz puspantam, bet las jau nezin kur un, kaut ko nobubinājis, meldiņā vilka vienīgi pēdējo vārdu vai balsienu. Brīžiem bija dzirdami apvaldīti sieviešu šņuksti.

Pēc misas vajadzēja sekot sprediķim. Jaunais Kalnīnu mācītājs pirmo reizi uzkāpa kancelē. Bet, tikko viņš paguva pasacīt sava sprediķa moto: «Ikviens, kas man tic, dzīvos, kaut arī būtu miris,» — triju sieviešu saskanīgās raudas piepildīja baznīcu. Mācītājs zināja, ka nelaiķis bijis diezgan turīgs jauns zemnieks, kas atstājis māti, jaunu atraitni un māsu. Visu triju sāpes bija neapšaubāmi lielas. Šīs sirdi plosošās raņdas pašam mācītājam izspieda asaras no acīm. Viņš jutās bezspēcīgs remdināt dziļās sāpes, mierināt šīs sievietes, kas skaļi raudāja. Vai nebūs ļauna ņirgāšanās, ja deklamēs viņām sausus, tukšus, no grāmatas iegaumētus vārdus? Cik nožēlojams ir šis sprediķis un pats sprediķotājs.

Bet vajadzēja runāt, un viņš runāja. Runāja bez pašpārliecības, mulsdams un pats no sevis kaunēdamies. Viņam likās, ka visi apsūdz viņu sirsnības trūkumā un viltū, kā arī pārmet viņam sliktu savu pienākumu izpildi. Viņš beidza šo sprediķi ar šablonisku formulu un nokāpa no kanceles, nevarības mākts.

Pēc sprediķa viņš kopā ar ērģelnieku pie šķirsta dziedāja «Libera». Šis cildenas noskaņas un jēgas pilnais dziedājums viņam ļoti patika, un vismaz to viņš skaisti izpildītu, bet ērģel-

nieks bija pieradis steigties, izlaida notis un, atņemdams viņam vārdus, kropļoja kā meldiņu, tā tekstu.

Beidzot nodziedāja, izvadīja, uzbēra zemes sauju — un tās dienas darbs bija galā.

Pusdienas pagāja ļoti neomulīgi. Stripaitis bija aizbraucis uz pilsētu, prāvests sēdēja sabozies un sirdīgs, ka nav izdevies salabot kuļmašīnu. Abi klusēdami košļāja cieto gaļu un gaidīt gaidīja pusdienu beigas.

Pēc pusdienām prāvests, pacēlis sutanu, izvilka no bikšu kabatas naudas maku, noskaitīja trīs rubļus un pastūma uz Vasara pusi:

— Šitik jums pienākas no manis par šīs dienas darbu. Par svecēm jau atvilku. Ērģelnieks un ķesteris uz jūsu rēķina.

Mācītājs Vasaris, atgriezies savā istabā, augšpēdus iekrita gultā un līdz mijkrēslim nogulēja vaļējām acīm.

Tam samezglojumam, kas viņa dvēselē bija radies, ieraugot Kalnīnu baznīcas netīrību, pievienojās vēl sarkanmatainā puiša bikts, triju sieviešu raudas, dvēseles aizlūgums, neveiksmīgais sprediķis un prāvesta noskaitītie trīs rubļi.

Kad satumsa, viņš iededzināja sveci un sāka skaitīt breviāru.

IV

Mācītājs Stripaitis, atgriezies no pilsētas, pastāstīja daudzas jaunas vēstis. Vispirms viņš nomierināja prāvestu, ka kviešu cenas turoties stingri un pat uzrādot tendenci celties.

— Celties? — prāvests brīnījās. — Saki nu man tagadīņ! ... Varbūt arī labi, ka ratam izlūza tie trīs zobi. Ai, kā cilvēks reizēm var nervozēt bez vajadzības... Un pie prelāta biji?

— Biju. Dzied veco dziesmu. Viņam nevajag ne kooperatīva, ne «Arkla». Arī prāvesta saimniecība vecajam nedod miera. Ek, īstie neprašas! Redzētu, kas paliktu pāri no katoliskās Lietuvas, ja sociālo darbību un saimnieciskās organizācijas mēs nodotu progresistu rokās!

— Lai viņš neraizējas par manu saimniecību! — prāvests pukojās. — Ne jau viņa kabata man palīdzējusi tikt uz kājām. Draudzei nenodaru pāri. Baznīcas vajadzībām arī no savas kabatas ne mazumu pielieku klāt. Un savus prāvesta pienākumus, paldies dievam, izpildu ne sliktāk kā viņš pats.

— Skaidra lieta, atpalicis vecis, — vikārs piekrita. — Viņi

nespēja saprast, cik svarīga visai apkārtnei priekšzīmīga saimniecība.

— Vai sacīji, ka ieradies tas puišelis?

— Sacīju. Bet ar pirmajiem vārdiem redzēju, ka prclāts viņa pusē. Ehē, izrādās, ka Vasarim ir aizmugure!

— Tik tiešām?! Kas tad?

— Tur ir vesela kompānija aizbildņu un padomnieku. Pre-lāts nemaz negrib runāt. Galu galā — ja ne šis, tad cits. Kal-nīnos, viņš saka, nepieciešams trešais mācītājs, un cauri.

Prāvesta seja sadrūma. Viņš bija stūrgalvīgs cilvēks, bet baidījās aizvainot priekšniecību. Ja jau Naujapoles prelāts aizstāv Vasari, tad prāvestam Platūnam pats no sevis izrietēja secinājums: maini taktiku! Naujapoles prelāts — tas nav nekāds nieks! Savā šķūnmalē abi ar mācītāju Stripaiti varat rūkt un spārdīties, bet prelātam pretoties ir bīstami.

Šī Kalnīnu prāvesta un pirmā vikāra saruna tiešām notika saimniecības šķūnmalē, kur abi mācītāji, apsēdušies saulītē uz baļķiem, pa vaļējām durvīm vēroja, kā muižas kalējs darbojās ap kuļmašīnu. Mācītājs Stripaitis tikko bija atnācis no veikala, lai nomierinātu prāvestu par kviešu cenām un dalītos iespaidos. Viņš iekārtojās atnākt pirms pašām pusdienām, jo abiem mācītājiem laiks bija nauda šo vārdu īstajā nozīmē. Tiešām, tikko viņi paguva pārmīt dažus teikumus par Naujapoles prelātu un mācītāju Vasari, Jule teciņus steidzās pa pagalmu.

— Lūdzu, cienīgtēvi, pusdienā!

— Vai jauniņo pasauci? — prāvests paskatījās.

— Jau gaida, cienīgtētiņ.

— Jule, Jule! — Stripaitis iesaucās. — Vai tev patīk jauniņais?

— Kā lai nepatīk, baznīckundziņ! Tik labs baznīckundziņš! Un kā viņš biktē! Vakar aizskrēju uz baznīcu, kad atveda nelaiķi. Sak, paskatīšos, vai Motūzu sievas stipri apraudās savu Petriņu. Ai dieviņ tētiņ, kā raudāja, kā raudāja — pat sirds pušu plīsa skatoties. Bet vecā Motūziene visvairāk ņēmās raudāt un vaimanāt. Un baznīckundziņš Vasaris, skatos, biktē. Jūs neticēsiet, baznīckundziņ, Piktupju Andri — to sarkanmataino! Baznīckundziņš Vasaris ņēmās nosvīdis, — labu laiku viņu mācīja. Redzēju, gāja pie komūnijas. Tīšām skatījos.

— Vai tev cita darba nav kā okšķerēt gar biktskrēsliem! — prāvests sarāja viņu. — Tev pašai ar to savu garo mēli un laiskumu jāiet pie bikts.

— Iešu, cienīgtētiņ, iešu! Abas ar Agniešku norunājām. Tik |oti gribam dzirdēt, kā baznīckundziņš Vasaris māca pie bikts.

Te mācītājs Stripaitis pamirkšķināja prāvestam un sacīja:

— Tu zini ko, jule? Ieteic visām svētulēm, lai iet biktēties pie Vasara. Tagad mācītāji pirmajā gadā pēc svētības saņemšanas piedod grēkus ar septiņu gadu atlaidām.

— Ai dieviņ tētiņ! Pasludiniet, baznīckundziņ, no kanceles.

— Nē, to nevar sludināt. Tā tikai tuvu cilvēku privilēģijā.

Jule ar prieka vēsti aizdrāzās uz virtuvi.

Šoreiz pusdienas pagāja omulīgāk. Pats prāvests pateica Vasarim pāris teikumu. Turpretī Stripaitis, notrāpījis izdevīgu brīdi, noslēpumaini pasmaidīja un arī griezās pie sava jaunā kolēģa:

— Bet, mācītāj Ļ-ud, kādu ciemkukuli tev atvedu no Naujapoles, tu pat neuzminēsi.

— Ciemkukuli? ... Man? ... Tiešām necerēju.

— Jā, jā: sveicienus no kādas ļoti skaistas kundzītes.

Ļ.uds juta, ka viņa sirds sāk strauji pukstēt un viņš neviļus

nosarkst. Stripaiša mazās, aiztūkušās ačeles, ieraudzījušas Vasara mulsumu, kļuva vēl šaurākas, un viņš sāka kratīties klusos, apvaldītos smieklos.

— Kā nosarka nabadziņš! Nu nekas, nekas... kundzīte warla grzcchu, turklāt smiertdnego^93. Kad pasacīju, ka Vasaris Kalnīnos, actiņas tā vien iemirdzējās... Tūdaļ arī pret mani kļuva vēlīgāka.

— Nu, nu, kas tie par romāniem? — prāvests kļuva ziņkārīgs.

— Tagad lai stāsta pats Vasaris. Mans uzdevums izpildīts.

Bet Vasaris liedzās, teica, ka īsti nezinot, kas viņam sūta

šos sveicienus. Naujapolē viņam esot vairāk paziņu, tāpēc minējumos varot kļūdīties.

— Nekļūdīsies, brālīt, lieku galvu ķīlā, ka tagad tu domā par Brazģienes kundzi.

— Kas Brazģienes kundze tāda ir? — prāvests atkal iejaucās.

— Ai prāvest, tā ir Naujapoles pirmā skaistule un mācītāja Vasara simpātija.

Te Jule, kas tai brīdī pasniedza ēdienu galdā, skaļi pagrabināja šķīvjus, it kā izteikdama sašutumu par tādām garīgo tēvu

valodām. Vasaris nokaunējās, bet vecākie mācītāji tam nepievērsa nekādu uzmanību.

— Saki nu man tagadīņ! — prāvests brīnījās. — Simpātija! . .. Kā tad tā? ...

— Ļoti vienkārši. Kāpēc jauna, skaista kundze nevar just simpātijas pret jaunu, skaistu baznīckundziņu — un otrādi? Lūk, Jule taču arī atzinās, ka viņai patīkot baznīckundziņš. Vai taisnība, Jule?

Bet Jule aizcirta durvis un tikai viņā pusē kaut ko atbildēja.

— Nekaitiniet kalponi, mācītāj Jon, — Vasaris nokaunējies aizrādīja.

— Nu, brālīt, Jule drīzāk nokaitinās tevi nekā tu Juli.

— Kur jūs tikāties ar Brazģienes kundzi?

— Pie viņas pašas. Man iešāvās prata laimīga doma. Sak. jāiepazīstas ar ārstu Brazģi. Viņš tagad ievēlēts «Arkla» centrālajā valdē. Būs darīšanas. Nolēmu iet paārstēties pie viņa. Kaut kas ar kuņģi nav kārtībā. Aizgāju. Uzgaidāmā istabā diezgan daudz ļaužu, bet mani, kā jau mācītāju, aizveda uz salonu. Šeit arī dabūju druscītiņ aprunāties ar Brazģienes kundzi. Ar ārstu tāpat jo lieliski vienojāmies. Stāsta, ka viņš sveroties uz ciciliku pusi, bet kundzīte acīm redzot it nemaz neapsmādē baznīckundziņus.

— Bet kā tad jūs viņu pazīstat? — prāvests griezās pie Vasara.

—^ Bijām kaimiņi, prāvest. Viņa ir Klevišķa prāvesta kanoniķa Kimšas māsasmeita. Pirms apprecēšanās tur dzīvoja. Brīvdienās reizēm gadījās apciemot.

— Kimšas? — prāvests saīga. — Man nepatīk tas komediants. Nesaprotu, par kādiem nopelniem viņu iecēluši kanoniķa godā. Bez tam tas ir mācītājs ar apšaubāmu pagātni...

— Bet viņa māsasmeita, prāvest, ļoti simpātiska, — mācītājs Stripaitis nebeidza jūsmot.

— Un ko vēl dzirdēji Naujapolē?

— Ahā! Ceturtajā oktobrī Naujapolē atzīmēs svētā Franciska dienu. Prelāts sacīja, ka no Kalnīniem katrā ziņā kādu gaidīšot.

— Kas tā par dienu?

— Trešdiena.

— Nevarēšu. Lai brauc viens no jums abiem.

— Sūtīsim, prāvest, Vasari. Jauns, cītīgs, ko viņam nozīmē aizbraukt!

— Man vienalga, — prāvests piekrita. — Tikai, mācītāj Jon, ja gadīsies braukt pie slimnieka, tad jau iepriekš brīdinu, ka tev būš jābrauc. Izvēlies.

— Negadīsies! — Stripaitis sprieda.

Tā nu nolēma, ka svētā Franciska svētkos piedalīsies mācītājs Vasaris.

Pēc pusdienām prāvests sēdās pie rēķiniem, bet Stripaitis izteica vēlēšanos apciemot Vasari viņa jaunajā dzīvoklī.

— Nu? Jau esi iekārtojies? Kā tad jūties? — viņš jautāja, pārlaidis skatienu tukšajām istabām.

— Nekas, pieradīšu. Bet iekārtošanās, kā redzat, vēl nav nekāda sevišķa.

— Protams. Mēs visi iesākām ar gultu, galdiņu un krēslu. Pamazām iekārtosies, kļūsi bagātāks. Istabas nav no sliktajām.

— Lūdzu sēsties.

— Pateicos. Bet es liktu priekšā nākt pie manis. Būs drusku mājīgāk. Patērzēsim par šo un to. Vai ir laiks?

— Ir.

Mācītājā Stripaiša dzīvoklis tiešam bija mājīgs. Pirmās, diezgan plašās istabas kaktā stāvēja ar puķainu samtu tapsēts dīvāns un pāris tādu pašu atzveltnes krēslu. Pie dīvāna ar sarkanu samta galdautu pārsegts galdiņš, uz kura pāris albumu ar atklātnēm un fotoattēliem. Pie sienas starp diviem logiem novietots rakstāmgalds, netālu no tā — grāmatu skapis, btabu rotāja logu aizkari, pāris garīga satura gleznu un paklājiņš pie dīvāna.

— Sēdies un jūties kā mājās, — Stripaitis aicināja savu ciemiņu, rādīdams viņam dīvānu un mīkstos krēslus. — Patērzēsim, kā labiem amata brāļiem un kaimiņiem klājas.

Stripaitis bija acīm redzami labā omā un noskaņots ar Vasari nodibināt vislabākās attiecības. Apsēdinājis ciemiņu, viņš aizgāja uz otru istabu un atgriezās no turienes ar pudeli vācu liķiera, divām glāzītēm un šķīvi cepumu rokās.

— Pēc pusdienām, zini, tas reizēm noder . .. Ceru, ka neesi zvērināts atturībnieks?

Nē, Vasaris nebija atturībnieks. Namatēvs ielēja, un abi sāka iebaudīt.

— Kā vakar veicās pirmais sprediķis? — Stripaitis iesāka.

— Ek, ne visai labi. Biju vāji sagatavojies. Un vispār tādos gadījumos grūti pielāgot grāmatu sprediķus.

— Tu vēl esi pārāk jūtīgs, brālīt. Tu domā, ka ļaudis daudz iedziļinās, ko tu saki? Saturs viņiem nav svarīgs. Tikai

jāprot labi pārvaldīt balsi. Piespied, kur vajag, — un visvienkāršākie vārdi saraudinās baznīcu.

Šeit Stripaitis pastāstīja gadījumu ar kādu visā apvidū slavenu sprediķotāju; kā tas saraudinājis klausītājus, tēlodams Kristus ciešanas. Viņš sacījis, ka Golgatas kalnā uzcēluši trīs desmitus pēdu augstu krustu. Klausītāji apraudājušies tāpēc, kā vārdi «trīs desmiti pēdu» bijuši pateikti pērkonīgā balsī.

Vasaris negribēja piekrist, ka ļaudis tik pavirši raudzītos uz sprediķiem, bet, ja kādā vietā tā esot, tad te pašu sprediķotā ju vaina. Taču Stripaitis viņa viedokli nosauca par seminārista ideālismu un pareģoja, ka pats Vasaris pēc gada spre diķim gatavosies ne ilgāk par piecpadsmit minūtēm.

— Galu galā, — vecākais vikārs piekāpās, — tas ir individuāls jautājums. Viens var gatavoties īsāku, cits ilgāku laiku, bet efekts būs atkarīgs no spējām.

— Vai tu smēķē? — viņš, atvēris etviju, piedāvāja Vasa-rim. — Ņem, būs omulīgāk. Pēc gada tā kā tā smēķēsi. Darbs draudzē, brālīt, pārāk garlaicīgs un nervozs, lai varētu izturēt, kaut vai papirosu nepakošļājis. Es jau sesto gadu cīnos. Esmu ieguvis nelielu praksi.

— Jūs, liekas, vairāk interesē sabiedriskais darbs.

Stripaitis sataisīja nopietnu sejas izteiksmi un zīmīgi pamāja

ar galvu.

— Vajag, brālīt. Vai gribi vai negribi, bet jāstrādā. Mūsu — jauno mācītāju, priekšā pavērusies jauna darba druva. Ar kooperatīviem un saimnieciskajiem pulciņiem Lietuva jāpaceļ ekonomiskā ziņā un jāatbrīvo no žīdu verdzības. Bet, ja visu to savās rokās paņems progresisti, tad, bēgdami no vilka, nokļūsim lāča ķetnās. Te mums arī jāparāda sava rosība.

— Jums, liekas, labi sokas?

Stripaitis ielēja pa otrai glāzītei un, saskandinājis ar ciemiņu, iesaucās:

— Beidz, vai zini, Ļ-ud, ar mani «jūsoties». Runāsim vienkārši uz «tu». Es tā arī iesāku. Kāpēc tādas ceremonijas? Tu jautā, vai sokas? Jā, sokas organizēt, bet cīnīties un strādāt vienam tomēr grūti. Rodas ienaidnieki, kas ik uz soļa liek sprunguļus ceļā. Kaut vai tas velna Zodēlis... Uzkodies tai dividendei un sapulcei — un aģitē kā traks. Tāpēc, vai zini, arī gribēju aprunāties ar tevi un lūgt tavu palīdzību.

— Ko gan es varētu palīdzēt? Par šīm lietām man nav nekādas jēgas.

— Redzi: Zodēlim viegli aģitēt pret mani, jo esmu viens. Divas biedrības — un abās es aizstāju visu valdi. Revīzijas komisija pat neprot lāgā parakstīties, taču nevienu ciciliku nekur neesam ielaiduši. Tāpēc viegli aģitēt. Bet, ja mēs būtu divatā, viss pilnīgi grozītos. Teiksim, tu būtu kooperatīva priekšsēdētājs, es kasieris, tu «Arkla» sekretārs vai kasieris, es priekšsēdētājs.

Stripaiša priekšlikums Vasarim visai negāja pie sirds, un citādos apstākļos viņš tūdaļ atsacītos, bet tagad, kad viņu tik laipni uzņem un pacienā, viņš kautrējās.

— Nezinu, — viņš šaubīdamies sacīja, — kā šeit iekārtošos. Biju domājis darboties ar kori. Bez tam gribētu Šo to rakstīt. Un vajadzētu kaut ko arī palasīt.

— Nu, brālīt, te tev nav seminārs. Te jāstrādā, nevis jāmācās. Galu galā varēsi sev rakstīt un lasīt. Kooperatīvs un «Arkls» tev neprasīs daudz laika. Es pats visu kārtošu, kā kārtojis. Man jau ir prakse un šis darbs patīk. Tu tikai formāli. Kur vajadzēs, parakstīsies, atnāksi uz sapulci, parunāsi.. . Svarīgi, lai neizskatītos, ka visu daru es viens pats. Ja piedalīsies arī tu, Zodēļa kompānijai būs daudz grūtāk sakūdīt ļaudis. Tu šeit vēl esi jauns, nevienam neesi apriebies, visu simpātijas būs tavā pusē, uz tevi vairāk paļausies. Un, ja noorganizēsi kori, būs vēl labāk. Svarīgi, lai mūsu rokās būtu jo vairāk ļaužu. Arī ar kora starpniecību varēsim darboties. Iegaumē, kad pienāks Domes vēlēšanas, tad pierādīsies, ko nozīmē organizācijas!

Bet Vasaris joprojām svārstījās:

— Tomēr atliksim šo jautājumu vēl uz kādu mēnesi. Man kaut cik jāapskatās... Redzēšu, kāds būs mans tiešais darbs. Ja liksies, ka varēšu, tad palīdzēšu ne tikai formāli, bet arī patiesībā.

Stripaitis šaurām ačelēm pētījoši vērās uz savu ciemiņu un • pats it kā sāka šaubīties.

— Redzi, saimnieciskās organizācijas lauku dzīves apstākļos vislabāk var vadīt vieņs cilvēks, visus pavedienus turēdams savās rokās. Citādi būtu jāiekārto milzums formalitātu un kancelejas darba, bet kas ar to ņemsies, un kam tas vajadzīgs? Mums tikpat nav peļņas. Un mūs interesē nevis peļņa, bet pats princips. Tāpēc arī gribu, lai tu tikai formāli ienāktu mūsu valdē un sapulcēs bilstu kādu vārdu. Tas arī viss, kā vari man palīdzēt.

Tomēr Vasaris arvien skaidrāk sāka nojaust, ka šeit ar saimnieciskajām organizācijām notiek kaut kas nelāgs un Stripaitis

grib vai nu ņemt viņu par aizsegu, vai arī iejaukt kādā viņam vēl neskaidrā pasākumā. Taču seminārā ne vienreiz vien viņu brīdināja, ka mācītājam jābūt ļoti piesardzīgam ar saimnieciskajām organizācijām, jāvairās no kasiera pienākumiem un visādiem naudas darījumiem. Un Ļuds nolēma būt piesardzīgs.

— Tomēr vēl pagaidīsim, mācītāj Jon. Vispirms jāaprod. Nezinu, kā vēl būs. Prāvests acīm redzot nav apmierināts, ka viņam uzspieduši mani. Drīzumā varbūt vajadzēs pārvākties uz citurieni.

— Nebaidies, — Stripaitis nomierināja viņu, — ja iecēla, tad arī paliksi. Kad pasacīju, ka Naujapoles prelāts tevi aizstāv, prāvests tūdaļ kļuva mīkstāks. Viņš ir varonīgs tikai uz savas mēslu čupas.

Vasaris piecēlās, pāris reižu pārgāja pāri istabai un apstājās pie grāmatu skapja. Bet šeit bija saliktas vienīgi vecas semināra mācību grāmatas, poļu sprediķu krājumi, žurnālu «Va-dovas» un «Šaltinis» komplekti un vēl dažas sabiedrisko zinību grāmatas. Mācītāja Stripaiša bibliotēka nebija nedz plaša, nedz interesanta.

— Nu, bet mans breviars šodien vēl nav ņemts rokā, — Vasaris sacīja, paskatījies pulksteni. — Jāiet. Paldies par cienastu, mācītāj Jon.

Nav par ko. Iešu es arī. Paskatīšos veikaliņā, ka tur Petrs novietojis atvestās preces. Atnāc palūkot, kādas saktas pārvedu sievišķiem. Svētdien meitieši nedos miera.

Mācītājs Vasaris paņēma breviāru un iegāja augļu dārzā, taču skaistajā un saulainajā rudens pēcpusdienā skatienu saistīja nevis lūgšanu grāmatas lapas, bet dūmakā tītie lauki, tuvējās muižas nodzeltējušais parks, mežmala vai ezermala — vārdu sakot, kaut kas attālāks no šīs mācītājmājas, kura viņu sagaidījusi tik neviesmīlīgi, un šiem amata brāļiem, kuri ar saviem darbiem un garu viņam bija pavisam sveši. Vasaris nolēma doties tālākā pastaigā un iepazīties ar sava jaunā mitekļa apkārtni.

V

Izgājis no mācītājmājas dārza, viņš pagriezās pa labi muižas virzienā, jo šeit bija labāks ceļš un skaistākas vietas. Viņš zināja, ka aiz muižas atradīs ezeru un priedulāju, — un šo vietu viņa iztēle gleznoja visromantiskākajās dabas ainavu krāsās.

Muiža, gar kuru viņam vajadzēja iet, bija tā pati, no kuras Kalnīnu prāvests nomāja lauku. Prāvests uzskatīja, ka muižas stāvoklis stipri pasliktinājies, tāpēc gadu no gada gaidīja, vai nevarēs pavisam atpirkt iznomāto zemes gabalu.

Muižas īpašnieks bija pārkrievojies barons fon Reineke, ko ļaudis dēvēja vienkārši par Rainaķi^94, un tas bija ļoti atbilstoši, jo acis tam tiešām bija raibas. Kad pats barons dabūjis dzirdēt savu lietuviskoto uzvārdu, viņš, kā stāsta, bija pavisam apmierināts. Viņam šķitis, ka Rainaķis skan gluži grieķiski, nopietni, turpretī vāciskais uzvārds atgādina pasaku «Reineke-Fuchs» ... Tiešām, licejā un vēlāk Minhenes universitātē, it īpaši pirmajā semestrī, jaunajam Reinekem allaž apriebās draugi, kas viņu saukāja palamā «Reineke-Fucbs», Reineke-Fuchs» ... Trešajā semestrī šīs palamas dēļ viņam iznāca cīnīties divkaujā un ar rapiera smaili saņemt pamatīgu švīku uz zoda. 5ī ievainojuma rēta viņam nedarīja godu, un viņš vairījās paskaidrot, ka divkauja notikusi «Reineke-Fuchs» dēļ

Iesaukts par Rainaķi, viņš sāka izrādīt simpātijas lietuviešu valodai, kas viņa acīs pēkšņi bija kļuvusi ļoti līdzīga slavenajām klasiskās senatnes valodām. Drīz pēc tam no Kalnīnu prāvesta — Platūna priekšteča viņš saņēma Neselmana izdoto Donelaiša poēmu^95 ar tulkojumu vācu valodā un to ar patiku izlasīja. Viņš iemācījās vairākus desmitus lietuviešu vārdu un prata ārkārtīgi veikli tos izmantot, kad gadījās runāt ar muižas ļaudīm vai pie reizes tāpat padižoties ar lietuviešu valodas zināšanām. Barona Rainaķa raksturā bija nedaudz komisku, pat ņianiaka iezīmju, toties viņš bija nevienam nekaitīgs un labsirdīgs cilvēks. Kalnīnu muižu viņš mantoja no sava vientuļā tēvoča dažus gadus pirms tam, iekams mācītājs Platūns pārcēlās uz šo draudzi prāvesta amatā, bet viņi iepazinās tikai tad, kad prāvests sāka intensīvi saimniekot. Labības un lopu šķirnes uzlabošanas jautājumi spieda prāvestu nodibināt tuvākas attiecības ar muižas saimniecības pārzini un, izmantojot tā starpniecību, — ar pašu kungu. Taču pazīšanās ilgu laiku palika diezgan tāla. Kungs nebija katolis, reti uzturējās muižā, bet, lai nokārtotu darīšanas, visbiežāk pietika ar saimniecības pārzini.

Te kādu vasaru barons atgriezās muižā ar jaunu, skaistu sievu. Baronese bija poliete un reliģiozi audzināta katoliete, kas

reizēm juta garīgās barības nepieciešamību. Uzturēt sakarus ar baznīcu viņai bija labas audzināšanas un kundziska stila jautājums. Tāpēc baronu pāris, kad vien atgriezās muižā, apciemoja prāvestu, daudz ziedoja baznīcai un aicināja mācītājus pusdienās vai vakariņās. Ja Kalnīnu prāvests nebūtu tik skops un būtu kulturālāks cilvēks, ar muižu izveidotos ne tikai korektas, bet arī draudzīgas attiecības.

Mācītājs Vasaris no ķestera un Jules jau bija uzzinājis, ka baronu pāris, dodoties pavadīt ziemu siltajās zemēs, iegriezies muižā un laikam drīz apciemos mācītājmāju. Iedams gar muižas parku, Vasaris ziņkārīgi lūkojās pāri žogam, varbūt ieraudzīs noslēpumaino baronu pāri vai kādu dzīvības zīmi. Vasa-rim allaž bija licies, ka muiža un tās iemītnieki ir kādā noslēpumainībā un romantikā tīti. Parkā viņš neievēroja neko sevišķu. Parks bija liels, gar malām aizaudzis ar augstām liepām, vidū ābeles un bumbieres līka augļu pārpilnībā. Sasniedzis vidējo aleju, viņš ieraudzīja divstāvu mūra pils fasādi. Viņam likās, ka parks tīri uzkopts, bet pils ir noteiktā stilā celta un skaista. Tālāk ceļš meta līkumu ap muižu, pagriezās pa labi un veda pret kalniņu. Mācītājs pārlēca pār grāvi un pa druv-malas taku devās uz priekšu. Viņš jutās arvien mundrāks, it kā ikviens solis viņu vairāk un vairāk šķirtu no jaunās dzīves nepatikšanām. Sī septembra beigu jaukā diena viņā modināja to gaišo un vieglo bezrūpību, ar kuru daba apveltī cilvēkus, kas to mīl, kaut arī viņus māktu vislielākās raizes.

Vasaris pat nepamanīja, kā straujiem soļiem sasniedza kalniņa virsotni. Viņš apstājās, dziļi atvilka elpu, noņēma platmali, paskatījās uz visām pusēm un priecājās par apkārtējo ainavu. Pavēries atpakaļ, viņš piekalnē ieraudzīja visas muižas ēkas un parku, tālāk caur kokiem slējās draudzes māju jumti, Kalnīnu ciemats un apkārtnē par visu citu augstākais baznīcas tornis. Pavēries atkal uz to pusi. kur veda ceļš, mācītājs kreisā malā tuvumā ieraudzīja nelielu ezeriņu, kura ūdens pa gabalu izskatījās vēl zilāks nekā šīs pēcpusdienas dzidrā debess. Viņpus ezeriņa pauguri un kalniņi ar zemnieku ēkām un kokiem sašaurināja ainavu, un tāpēc ezeriņš likās mazāks, nekā bija patiesībā. Pretī, ceļmalā starp muižas laukiem un sādžu, auga neliels priedulājs, bet pa labi muižas lauki sniedzās līdz pašam mežam, kas gluži kā tumša siena noslēdza ainavu.

Mācītāja skatiens klīda no ezeriņa pāri priedulājam un muižas laukiem līdz pašam mežam, kamēr uz kāda paugura viņš

ievēroja trīs dīvaina izskata jātniekus. Sākumā viņš domāja, ka tie būs kādi kareivji vai policisti, bet drīz pārliecinājās, ka nav. Jātnieki bija ģērbušies tumšās, varbūt arī pavisam melnās drēbēs, bet viņu baltie uzkrekli spīdēja no tālienes. Diviem galvā bija apaļas platmalītes ar šaurām malām, bet trešajam, pēc izskata visresnākajam, pelēka cepurīte. Viņi visi trīs uz skaistiem bēriem zirgiem lēni laidās lejā pa kāda kalniņa nogāzi, un mācītājs Vasaris vērīgi sekoja šim skatam, kādu nekad vēl nebija redzējis.

Tikuši lejā no kalniņa, viņi apstājās, žestikulēja un par kaut ko apspriedās. Pēkšņi viens no viņiem, kuram platmale galvā un kura uzkrekla baltums un vidukļa tievums mācītājam dūrās acīs, uzšāva zirgam, paskubināja un aulēkšiem sāka joņot kā traks pa klajo lauku. Vasaris no sava kalniņa redzēja, ka jātnieks joņo taisni uz platu grāvi, kas izrakts, lai ūdeni no druvām novadītu ezeriņā. Jāšus pārlēkt pār grāvi likās grūti, bet jātnieks sadeva zirgam, pievilka pavadu un laimīgi pārlidoja uz grāvja otru malu. Tas acīm redzot arī bija jājiena mērķis, jo jātnieks apstājās, pagriezās pret saviem pamestajiem biedriem un, plikšķinādams zirgam pa kaklu, gaidīja, kamēr tie atjās. Bet tie māja ar lakatiņiem un rikšoja uz to pašu vietu. Mazliet tālāk bija tilts pār grāvi, un visi trīs, atkal tikuši kopā, jāja ceļa virzienā, pa kuru bija jāiet arī mācītājam Vasarim.

— Kas tie par tipiem? — mācītājs brīnījās, iedams pa ceļu, uz kura vajadzēja sastapt jātniekus.

Bet, jo vairāk tuvojās jātnieki, jo lielāks auga viņa izbrīns. Viņš sāka saskatīt, ka divi ar cietajām vīriešu platmalēm galvā, šķiet, bija sievietes, no kurām viena, ar tievo vidukli, nupat aulekšojusi pa lauku un lēkusi pār grāvi.

Viņa jāja pa Vasara pusi, un mācītājs paguva ieraudzīt, ka tā bija jauna un ļoti skaista kundze. Viņš paguva ieraudzīt arī, ka vīriešu fasona platmale lieliski piestāvēja viņas možajai, sārtajai sejai, ka viņa bija ģērbusies melnā vīriešu piegriezuma frakā un viņas apkakle bija pārsieta ar baltu, platu kaklasaiti. Tikai šī plīvojošā kaklasaite, augstās krūtis un tievais viduklis liecināja par sievišķīgām iezīmēm viņas apģērbā un augumā. Turpretī viņas tualetes pārējās daļas bija vīriešu: rūtainas bikses un lakādas zābaki ar augstiem stulmiem līdz ceļiem. Arī uz zirga viņa sēdēja kā vīrietis, palekdamās seglu kāpšļos un ar pavadu labi valdīdama straujo bēri. Mācītājs vēl paguva ievērot, ka otra kundze bija mazliet vecāka, resnāka un uz zirga

sēdēja sievišķīgi: drusku sāniski, abas kājas turēdama vienā pusē. Vīrietis, kura apģērbs atšķīrās no kundžu apģērba tikai ar cepuri, šauru kaklasaiti un mazāku frakas izgriezumu, bija jau vecīgs kungs, gludi skuvies, līku degunu un sirmiem deniņiem.

Mācītājs Vasaris saprata, ka tie būs muižas kungi, baroni Rainaķi, un, nepazīdams viņus, gribēja nemanīts paiet garām. Bet jaunās kundzes zirgs vai nu tāpēc, ka Vasaris tobrīd nāca gar koku, vai arī tāpēc, ka. vējš saplīvināja mācītāja sutanu un pelerīnu, pēkšņi metās sāņus, un tikai kundzes meistariskā jātnieces prasme glāba viņu no peldes peļķē, kas gadījās tepat. Vasaris samulsa un nobijās, bet kundze pamāja viņam ar galvu, priecīgi uzsmaidīja un iesaucās poļu valodā:

— Lūdzu nenobīties, mācītāj. Tas ir sīkums. Es protu jāt kā amazone, un mani neviens zirgs neizmetīs no segliem.

Vasaris pacēla platmali un jau gribēja atvainoties, bet kundze pārtrauca viņu un jautāja:

— Vai esat no tālienes, mācītāj?

— Es tepat no Kalnīniem, kundze.

— No Kalnīniem? Kā tas var būt, ka jūs nepazīstu?

— Es tikai dažas dienas esmu Kalnīnos.

Tagad kungs pieklājīgi pacēla cepuri un stādījās priekšā:

— Prieks iepazīties. Barons Rainaķis, baronese, — viņš paklanījās pret jauno kundzi, — un Sokolinas kundze, mana māsa, — viņš paklanījās pret vecāko kundzi.

— Mācītājs Vasaris, Kalnīnu vikārs ...

Barona kungs, to dzirdēdams, likās ļoti izbrīnījies:

— Kā jūs sacījāt, mācītāj?... Vasaris?... Vasaris?

— Jā, tāds ir mans uzvārds, — mācītājs, savukārt izbrīnījies, apliecināja.

Barons acīm redzot gribēja viņam vēl kaut ko sacīt un pagrieza zirgu uz viņa pusi, bet zirgs saniķojās un šķērsām sāka kāpties atpakaļ.

— Ceram iepazīties tuvāk ar mācītāju. Uz redzēšanos! — baronese sacīja, jauki pasmaidīja un uzšāva zirgam.

— Es protu lietuviski! — barons atskatījies iesaucās, un visi trīs aizjāja savu ceļu.

Vasaris soļoja tālāk. Šī neparastā tikšanās uzlaboja viņa garastāvokli, un viņš iegrima savā iztēles pasaulē, šķetinādams jaunās iepazīšanās iespaidus. Muiža viņam allaž bija likusies romantiskā noslēpumainībā un vilinošā skaistumā tīta. Muiža

viņu saistīja gluži kā apburta pasaku pils, kurā Jauns burvis slēpj gan zeltu, sudrabu, dimantus un pērles, gan ieslodzījis skaistu princesi.

Viņš zināja, ka Lietuvas muižas slēpj lielas kultūras bagātības, ka šīs bagātības vēl glabājas stingri izolētas un nav pieejamas viņiem, kas nākuši no būdām ar salmu jumtiem un izslāpuši pēc kultūras. Šīs bagātības bija apburtas ar svešiem vārdiem.

Braukādams uz semināru un no semināra, viņš ceļmalās redzēja ne vienu vien muižu — un katra no tām modināja viņa ziņkāri un iztēli. Gandrīz visas tās bija aizaugušas kokiem — augļu dārziem un parkiem; gandrīz visu pilis slēpās šo koku paēnā, gandrīz visas izskatījās klusas un pamirušas. Viņš kopš mazām dienām bija saklausījies visādus nostāstus par muižām pat no klaušu laikiem, bet vēlāk dzirdējis arī dažādas romantiskas dēkas. Nokļūt muižā bija viņa sens sapnis.

Un tagad, lūk, šis sapnis sāk piepildīties. Viņš iepazinās nevis ar šādiem tādiem! Ar pašiem baroniem — augstas dzimtas aristokrātiem! Barons acīm redzot ir oriģināls cilvēks, bet baronese — ļoti skaista un ārkārtīgi temperamentīga sieviete! Mācītāja acu priekšā parādījās skats, kā viņa jāšus aulekšoja pa lauku un lēca pār grāvi.

Tā sapņodams un domādams par šo notikumu un gaidāmo muižas apciemojumu, jaunais Kalnīnu vikārs sasniedza šiliņu. Šeit, aizvējā, bija tik kluss un silts, ka nemaz vēl nevarēja just melanholisko rudens noskaņu. Mundri sīca mušiņas, kokos pazibēja vāvere, kaut kur tālumā skaļā balsī trallināja gans, tomēr tas nemaz netraucēja šiliņa mierīgo noskaņu un klusumu.

Vasaris gāja tālāk un izvēlējās vietu, no kuras bija redzams ezeriņš, bet aiz tā Kalnīnu muiža un baznīcas ciemats. Vietiņa bija jauka, un skats — lielisks. Mācītājs noklāja mēteli un pusguļus atlaidās uz smaržīgās, saulē sasilušās zemes. Beidzot viņš ir viens ar savām domām un savu noslēgto pasauli — un viņš tagad var ielūkoties, šajā pasaulē un pakavēties pats savā nodabā — neviens viņam neuzglūnēs, neviens neiztraucēs.

Tādos brīžos Vasaris jutās gluži kā atbrīvojies no visiem savas dzīves pagaidu rakstura apstākļiem un sasniedzis pats savu cilvēcisko esamību. Tie bija reti brīži, bet viņam dārgi un nepieciešami. Tādos brīžos viņš izjuta pats sevi tikpat kā neskartu avotu, kurā slēpjas vēl daudz nevienam nezināmu spēku.

Tad viņš sāka ticēt sev un cienīt sevi. Tādos brīžos viņš it kā aizskaloja no sirds visu rūgtumu, kas krājies dienu dienā, kad viņš bija parasts un pazemīgs baznīckundziņš, kuram vecenītes centās nobučot plaukstu, bet vecākie amata brāļi uz viņu raudzījās mazliet augstprātīgi, parādīdami labvēlību vai nevērību.

Tāds brīdis viņam atausa tagad, sēdot šiliņā, no kura bija redzams ezeriņš, muižas liepas un Kalnīnu baznīcas tornis. Vasaris skatījās uz šo torni, ar kuru viņu saistīja vikāra pienākumi, bet viņa apziņā tagad nebija nekādas mācītāja pienākumu nojausmas. Un, ja pēkšņi kāds modinātu šo nojausmu, Vasarim būtu grūti aprast ar domu, ka viņš tiešām ir mācītājs — sacer-dos in aeternum^96, ka viņš katru dienu maizi un vīnu pārvērš Kristus miesā un asinīs, piedod grēkus un izdala ļaudīm dieva žēlastību. Viņš — Ļuds Vasaris? Nē, tas laikam nav iespējams. Viņš taču tagad jūt tik vienkārši, cilvēcīgi — un grib tāds palikt — un baidās no visa tā, kas ir neparasts, cildens, svēts — kā gan viņš varētu būt saccrdos in aeternum? ...

Vasaris pagriezās augšpēdus — un ikdienišķā realitāte pavisam izkusa zilajos debess plašumos, izgaisa baltajos mākonīšos, izkliedējās vieglajā priežu smaržā. Vasaris jūt, ka viņš ir dzejnieks, mākslinieks, ka viņš sevī apjauž slepeno dabas dzīvi, un viņa paša dvēsele saplūst ar dabu, ar pasauli. Viņa iztēle ir dzīva un gaisīga. Vasaris spēj dzīvot un aizrauties ar savas fantāzijas tēliem. Taisnība, neko labu līdz šim viņš vēl nav radījis. Viņš vēl nespēj atrast saviem pārdzīvojumiem piemērotus motīvus un formas. Starp viņu un realitāti vēl it kā karātos kāds biezas miglas priekškars. Vasaris vēl nespēj mākslinieciski uztvert īstenību un tikt skaidrībā pats ar savu emociju pārpilnību.

Bet galvenais ir tas, ka viņš jūt sevī dieva dzirksti, talantu, un šī nojausma viņā kļūst spēcīgāka dienu no dienas kopš tā laika, kad viņš galīgi atstāja semināra mūrus. Taisnība, pa to laiku viņš nav uzrakstījis nevienu dzejoli, bet arī šī nerakstī-šana izrietējusi vairāk no talanta apziņas nekā no nespējas. Viņš nerakstīja, jo vēl nebija paguvis tikt skaidrībā nedz ar sevi, nedz savu apkārtni. Viņā vēl nav paguvušas uzkrāties-jaunās dzīves noskaņas, bet semināra mūru gars palicis viņpus primicijas svētkiem.

Iegrimis vakara dabas izjūtās, Vasaris visiem spēkiem rak-

ņājās savas individualitātes apziņā, instinktīvi vēlēdamies nostiprināties tajā iespējami dziļāk. Līdzās tam, ka viņš apzinājās savu māksliniecisko individualitāti, viņa apziņas nostūros lidinājās kaut kādi daļēji abstrakti, daļēji konkrēti sievišķības tēli. Viņam bija tikai divdesmit trīs gadi, un nekāda askēze nespēja nomākt viņa jūtīgumu pret otru dzimumu. Turklāt viņam bija dzīva iztēle, karsta sirds un dzejnieka dvēsele. Viņa dvēseles mākslinieciskie un erotiskie uzplūdi allaž apvienojās nešķiramā visas emocionālās dzīves izpausmē.

Viņš, vēl atrazdamies seminārā, dievkalpojuma laikā katedrālē bija ieskatījies kādā sievietē, ko apveltīja ar visām abstraktas un simboliskas sievišķības ideālām iezīmēm. Tajā pašā laikā viņš sastapa Ļuci, tagad jau Brazģienes kundzi, kas rosināja viņa vīrišķības jūtu atmodu, bet šodien, lūk, viņš iepazinās ar skaistu, drosmīgu, laicīgu baronesi — un jaunas, neskaidras ilgas kā zilgani pavasara miglāji jau sāka celties pie viņa domu un jūtu apvāršņiem.

Mācītājs Vasaris, neraugoties uz savu lielo kautrību un semināra disciplīnu, juta, ka viņš patīk sievietēm, un šī apziņa viņam bija tikpat patīkama un uzmundrinoša kā talanta apzināšanās. Viņš juta, ka saruna uz ceļa un iepazīšanās notikusi tāpēc, ka baronese tā gribējusi. To viņš saprata no tās acīm un laipnā smaida; starp viņiem izstiepās pirmais simpātiju pavediens, kas bija smalks kā tīmeklis.

Iespējams, ja šī tikšanās būtu iekritusi citā laikā un citā noskaņā, mācītājs Vasaris nosodītu iepazīšanos ar baronesi un bēgtu no viņas, kā agrāk bēga no pazīšanās ar Ļuci. Taču šoreiz gaišajā rudens pēcpusdienas dabā bija izgaisis viņa mācītāja noskaņojums, un viņš, atpūzdamies šiliņā, juta, domāja un dzīvoja kā ikviens cits jauneklis un turklāt dzejnieks, kuram divdesmit trīs gadi.

Tā arī zem melnās mācītāja sutanas reizēm neprātīgi iepuk-stas sirds, rudens saule raida pavasarīgi karstu staru, un sievietes burvība spiež aizrauties ar draiskulīgiem sapņiem.

Pārnācis mājās, mācītājs Ļuds tovakar diezgan sīki iztaujāja mācītāju Stripaiti par muižu un tās kungiem. Stripaitis ar parasto cinismu informēja savu kolēģi, ka Rainaķi — «velns viņus zina, kas par tipiem», ka muižā reizēm notiekot «trakas orģijas», ka parka alejās pārīši tā flirtējot, ka «brīkšķot pat žogi» un baronese laikam esot «tāda velna mātīte, kas bijusi ne viena

vien apkampienos», tomēr katoliete, jo ejot pie bikts, ziedojot misai un katru gadu kaut ko uzdāvinot baznīcai.

Vasaris neticēja sava kolēģa raksturojumiem, jo zināja, ka tam nekaunīga valoda un diezgan rupja daba.

VI

Mācītājs Vasaris nolēma tuvākajās dienās uzkopt baznīcu. Reiz, pusdienas ēdot, viņš sacīja:

— Mūsu baznīcā sakrājies diezgan daudz putekļu. Jānotīra altāri — tie izskatītos pavisam citādi. Laiks mazgāt arī purifi-katorus un korporālus. Tīru, šķiet, nemaz vairs nav.

Prāvests brītiņu klusēja, lai viņa vārdi liktos svarīgāki, tad atsaucās:

— Mums, kā jau vienkāršiem cilvēkiem, arī tā bija labi. Kristus piedzima kūtiņā, un pirmie kristīgie viņu teica vēl putekļainākā pazemē. Bet, ja jūs gribat pēc kungu modes, varat slaucīt putekļus. Liekas, jums ir vairāk laika nekā mums abiem ar mācītāju Jonu.

— Jā, — Stripaitis piekrita, — baznīca būtu jāuzkopj. Arī purifikatoru vairs nav. Jule, pasauc baznīckundziņam talkā pāris svētuļu. Iegaumē, par to dabūs piecdesmit dienu atlaidu. Lai labāk pastrādā derīgu darbu nekā dīkā slaistās ap baznīcu.

Vasaris iedegās dusmās, ka prāvests savu nolaidību un neva-ļību vēl mēģina attaisnot ar cēliem piemēriem, tomēr neko nesacīja. Pietiek, ja vismaz tādā veidā saņemta prāvesta piekrišana iztīrit baznīcu.

Nākamajā dienā Jule atveda viņam veselu baru sieviņu, kas bija ar mieru papūlēties dievnama labā. Ķesteris un pati Jule, atrāvušies no mācītājmājas, bija tīrīšanas drudža pārņemti un palīdzēja slaucīt, purināt, mazgāt. Cauru dienu ritēja darbs. Pats Vasaris vispirms gādāja par altāra drēbēm — purifikato-riem un korporāliem. Liturģija prasa, lai diakons vai pats mācītājs tos mazgātu divos ūdeņos. Tāpēc viņš ielēja ūdeni divos toveros un veselu stundu spaidīja netīrās lupatiņas, tikai pēc tam aizsūtīja uz virtuvi, lai galīgi izmazgātu. Tad viņš tīrīja ampulas un paplātes, sakārtoja ģērbkambara skapi un atvilktnes un slaucīja putekļus visur, kur vien varēja aizsniegt.

Otrā dienā prāvests pirmais atnāca noturēt misu un tikko pazina savu baznīcu. Caur nomazgātajām rūtīm skaisti spīdēja

zilā debess, no putekļiem tīrie altāra ornamenti reljefi izcēlās kā jauni, spīdēja zeltījumi un niķeļa svečturi. Ģērbkambarī viss bija tīrs un sakārtots. Bet prāvests šajā kārtībā un tīrībā jutās nejauki un neērti. Vajadzēja tai pielāgoties, pašam būt tīram un uzvesties kārtīgi.

Taču prāvests Platūns bija ietiepīgs un stūrgalvīgs cilvēks. Viņš nolēma nepievērst uzmanību otra vikāra nodibinātajai kārtībai. Viņš, ģērbdamies misai, pamatīgi atklepojās un, nospļāvies uz izmazgātās grīdas, ar zābaku izberza krēpas. Kad biķerim uzsedza baltu kā sniegs purifikatoru, viņš ieraudzīja, ka pašam rokas netīras, bet zem nagiem melnumi. Iznācis noturēt misu pie apkoptā altāra, viņš ievēroja savus dubļainos un noputējušos zābakus, jo bija apstaigājis visas šķūņmalas un kūts-pakšķus. Un prāvests Platūns sajuta niknu īgnumu. It kā skabarga viņam būtu iedūrusies sirdī, tomēr neapmierinātība vērsās nevis pret sevi pašu, bet vienīgi pret Vasari, šo jauninājumu vaininieku.

Todien prāvests atkal pusdienoja briesmīgi nikns un sabozies, bet mācītājs Stripaitis atgrieza un šķirstīja jaunu žurnāla «Vadovas» numuru ar «Progresistu ziediem». Julei jau sen niezēja mēle uzsākt valodu par baznīcas uzpošanu, viņa nenocietās un sacīja.

— Tad nu mūsu baznīciņā tagadīņ tik skaisti kā Slavantos. Bet Slavantu cienīgtētiņš allaž sacījis: ek, tie Kalnīni! Viņiem tik skaista baznīca, bet nolaista, netīra, pieputējusi. Ja man, sak, būtu tāda baznīca, es to turētu spožu kā glāzi. Marijona man stāstīja. Viņa pati dzirdējusi, ka Slavantu cienīgtētiņš tā runājis ar Naujapoles prelātu. Tad jau paldies baznīckundzi-ņam, ka ...

— Tu joz palielīties Slavantu cienīgtētiņam, ne man! — prāvests nikni pārtrauca viņu. — Tavs Slavantu cienīgtētiņš tik vien prot kā puteklīšus slaucīt. Visi jūs tādi! Darbu darīt negribat un neko prātīgu nejēdzat. Ja dzīvo no cita kabatas, tad viegli būt arī tīram.

Jule dziļi nopūtās, tad aizcirta durvis un steidzās uz virtuvi.

Mācītājs Vasaris nekad netika domājis, ka baznīcas iztīrīšana tik jūtami atbalsosies ne tikai mācītājmājā, bet arī visā draudzē. Tas pierādījās jau tuvākajā svētdienā.

Draudzi bija aplidojusi vēsts, ka ieradies jauns baznīckun-dziņš. Vairums gāja uz baznīcu, cerēdami ieraudzīt viņu un varbūt dzirdēt arī sprediķi sakām. Tomēr Vasaris to svētdienu

nesacīja sprediķi, bet noturēja dievkalpojumu. Un tādējādi nejauši stādījās priekšā savas draudzes locekļiem vislabvēlīgākajos apstākļos un vislabākajā nozīmē.

Baznīcā notikušo pārmaiņu ļaudis tūdaļ ievēroja. Viņi, kas nākuši uz šejieni no savām tumšajām un zemajām būdām, ar priekā mirdzošām acīm nolūkojās uz lielajiem, tīrajiem, spožajiem baznīcas logiem, sienām, no kurām noslaucīti putekļi un zirnekļu tīkli. Bet visvairāk viņu uzmanību saistīja lielais altāris. Tas bija taisīts no tumša, pulēta ozola ar līkumotiem grebumiem un daudziem zeltījumiem ap koloniņu kapiteļiem, izgrebtām malām un lieliskiem cimborijas skapīša rotājumiem.

Līdz šim to visu bija segusi pelēka putekļu kārta. Bet tagad, kad noslaucīti putekļi, viss spīdēja un mirdzēja sen neredzētā svaigumā. Kapiteļu savītās lapas, koloniņu taisnās malas, ercenģeļu spārni, kas sakļauti uz cimborijas skapīša jumtiņa, svētā Pāvila zobens, kā arī svētā Pētera slēdzenes un grāmata laistījās sudrabā un zeltā, lieliski izceldamies tumšā ozolkoka fonā. Svētās dievmātes attēls altāra vidū izskatījās gluži kā dzīvs — tik spilgtas bija tā krāsas pēc putekļu noslaucīšanas. Tanī svētdienā ļaudis daudz spēcīgāk izjuta, ka viņi atrodas dievnamā, kur viss tik tīrs, skaists un gaišs, gandrīz kā debesīs.

Tanī svētdienā Kalnīnu baznīcā dziesmas skanēja skaļāk, ērģeles dūca svinīgāk un lūgšanas bija dedzīgākas. Ļaužu simpātijas nemanot nosvērās uz jaunā baznīckundziņa pusi, jo viņš todien skaisti dziedāja misu. Baznīcas dārzā un tirgus laukumā ļaudis pēc dievkalpojuma stāstīja cits citam savus iespaidus un piezīmes par uzposto baznīcu un jauno mācītāju. Drīz visi jau zināja, kā baznīckundziņš pats strādājis baznīcā, kā rāpies pa kāpnēm, lai notīrītu altāri, un kā pats mazgājis ne tikai biķera drēbītes, bet arī komžas un albas. Zināja arī, ka baznīckundziņš devis pa auksinam^1 vecenītēm, kas palīdzējušas slaucīt un tīrīt baznīcu. Todien viņš saņēma ziedojumus misai pat pa divi rubļi.

Kad visi tās dienas darbi baznīcā bija pabeigti un mācītājs Vasaris pēc vesperēm devās mājup, baznīcas dārzā viņu panāca divi zemnieki, no kuriem vienu viņš tūdaļ pazina: tas bija Zodēlis. Sasveicinādamies ar mācītāju, tas paklanījās ar visu augumu, bet roku nebučoja. Otrs gribēja bučot roku, taču pats mācītājs neļāva.

!Auksins — senās Lietuvas naudas vienība. Par auksinu Lietuvā dēvēja ari cariskās Krievijas 15 un 30 kapeiku monētas. (Tulk.)

— Tad nu, baznīckundziņ, esat apraduši Kalnīnos? — Zodēlis viņu uzrunāja. — Nekas, baznīckundziņ, ļaudis šeit nav no sliktajiem. Sadzīvosim.

— Pat baznīciņa kļuvusi jaunāka pēc baznīckundziņa ierašanās. Lielais altāris nu jau gluži kā vakar taisīts. Mēs runājām, ka jūs, baznīckundziņ, laikam tīšām likāt apzeltīt, — otrais zemnieks sacīja.

— Redziet, kā putekļi labi saglabājuši zeltījumu, — mācītājs jokoja. — Ja biežāk būtu tīrīts, tad arī zeltījums būtu noberzies. Nu nebaidieties, arī es katru dienu netīrīšu.

Zodēlis nokrekšķinājās, it kā gatavodamies sacīt kaut ko svarīgu, un noraizējies iesāka:

— Bet mēs te abi ar Borviķi gribējām aprunāties ar baznīc-kundziņu par dažām darīšanām un, ja varētu, lūgt padomu.

— Vēl neesmu paguvis šeit pamest skatu apkārt, bet jūs tūdaļ ar darīšanām, — mācītājs iebilda.

— Neatsakieties nu, baznīckundziņ, — ari Borviķis lūdza. — Mūsuprāt, pat labāk, ka jūs, baznīckundziņ, šeit vēl jauns un tajās darīšanās neesat iejaucies. Atvainojos, baznīckundziņ, varbūt labi nepasacīju, bet tā nu tas ir pie mums.

— Ko tad? Iesim pie manis, aprunāsimies.

Bet Zodēlis negribēja iet pie mācītāja.

— Kāpēc mēs traucēsim baznīckundziņu ... Pēc tam būs visādas tenkas. Sacīs, re, Zodēlis ar Borviķi jau ložņā pie jaunā baznīckundziņa ... Ja jūs atļautu, baznīckundziņ, labāk mēs aprunātos tepat zem liepām.

— Kas tās par darīšanām — un vēl tik slepenas? —Vasaris, pagriezdamies uz liepu pusi, sāka interesēties.

Zodēlis atkal nokrekšķinājās un, sākumā vēl stostīdamies, tad arvien dedzīgāk runāja:

— Redziet, baznīckundziņ, par to patērētāju biedrību... Par to veikaliņu.. . Jūs paši viņdien dzirdējāt, kā saka — es aģitējot. Mācītājs Stripaitis mani uzskata ij par bezdievi, ij, baznīcas nodevas vākdams, brauc garām, ij grēkus solās nepiedot. Bet es saku tīro patiesību — neesmu bezdievis un neaģitēju. Lai Borviķis pasaka, vai es bezdievis, vai es aģitēju?

Borviķis, liela auguma ap piecdesmit gadus vecs vīrs ar noļukušām ūsām, pacēla cepuri un pārvilka plaukstu pār pliko pauri.

— Ko nu, ko nu, baznīckundziņ, kas viņš par bezdievi! Cilvēks gan uz baznīcu iet, gan pātarus skaita no grāmatām ...

Un ne viņš aģitē, ne dara ko citu. Ko te lai aģitē, ja paši redzam, ka nav labi.

— Nav labi, tiešām nav labi, — Zodēlis uztvēra. — Kā tas varētu būt, baznīckundziņ? Sapulcināja, pierunāja, savāca pajas, solīja ij procentus, ij dividendes, bet tagad itin nekā ... Ek, mēs nezinām, var jau būt, ka tur tās peļņas necik nav. Varbūt tā peļņa iet apgrozības kapitālā, bet mācītājs Stripai-tis mums neko nesaka, nekur nelaiž klāt? Arī Borviķis ir biedrs, bet ko viņš zina? Nekā nezina!

— Tīrā patiesība, — Borviķis apliecināja. — Pagājušajā svētdienā mēs abi ar Kavoli — viņš, redziet, bija ievēlēts it kā par sekretāru — aizgājām pie mācītāja Stripaiša aprunāties. Tad nu, baznīckundziņ, šis nemaz nerunāja. Sacīja, ko jūs, muļķa ļautiņi, jēdzat? Man jūsu nauda nav vajadzīga, un es, sacīja, zinu, ko daru. Kad būs tik daudz peļņas, ka varēs dalīt, tad arī izdalīšu. Te, sacīja, vajadzīga viena galva, bet prātīga. Un desmit muļķa galvas arī vienu prātīgu var pataisīt par muļķu.

— Ko tad jūs, vīri, gribat no manis? — Vasaris nesaprata. — Jums ir biedrības statūti, ir valde, bet es ar šīm lietām vēl it nemaz neesmu iepazinies. Ko es varu jums ieteikt?

— Mēs lūdzam, — Zodēlis sacīja, — lai jūs ieteiktu mācītājam Stripaitim sasaukt sapulci. Visi biedri to prasa. Un lai parāda grāmatas un sniedz pārskatu — kas un kā. Citādi nebūs labi. Es jums sacīšu, baznīckundziņ, — šeit Zodēlis pienāca tuvāk un pazemināja balsi, — ka ir cilvēki, kas grib rakstīt priekšniecībai sūdzību par mācītāju Stripaiti. Un aizrakstīs, ja tā ies, noteikti aizrakstīs.

— «Arkla» lietas arīdzan nav labākas, — Borviķis. turpināja. — Ļaudis runā, ka esot pārmaksājuši par zuperu desmit kapeikas maisiņā. Un atkal nav skaidrs, kur aiziet tās biedru maksas.

Abi zemnieki vēl ilgi sūdzējās par kooperatīva un «Arkla» stāvokli, un, kad viņi beidzot atvadījās, Vasaris atgriezās mājās nomāktā garastāvoklī. Viņš redzēja, ka ļaudis tur aizdomās viņa kolēģi, it kā tas veikaliņa peļņu un biedru maksas pievācot savā kabatā, bet varbūt pat nodarbojoties ar krāpšanu, jo ņemot par zuperu vairāk, nekā vajag.

Un Vasaris sāka pārdomāt jautājumu, vai viņam iestāties tajās biedrībās, kā Stripaitis bija ierosinājis, vai nē? Viņam nebija pieredzes un jēgas tādos darījumos, tāpēc viņš baidījās iestigt kādā muklājā un iemantot ļaužu neuzticību. No otras

puses, ja viņš darbotos biedrībās, varbūt novērstu pārpratumus un parādītu ļaudīm, ka Stripaitis nekādi nav vainīgs. Taču, vai Stripaitis laidīs viņu klāt pie biedrības lietām un grāmatām? Vai viņa līdzdalība Stripaitim nebūs vienīgi izdevīgs aizsegs ļaužu acu priekšā, kā varēja spriest no viņa priekšlikuma?

Pārdomādams šos jautājumus un sarunu ar zemniekiem, Vasaris diezgan ilgi staigāja pa savām pustukšajām istabām. Pēkšņi viņš dzirdēja dunoņu ārā un ieraudzīja, ka Jule teciņus aizslīdēja gar viņa logiem, ieskrēja lievenī un iemuka mācītāja Stripaiša dzīvoklī.

Vasaris, tikko nedēļu nodzīvojis Kalnīnos, jau paguva sa just antipātiju pret šo meitu, lai gan viņa visādi centās pielabināties un iztapt. Nākdama uzkopt istabas vai aicināt pusdienās, viņa stāstīja visus mācītājmājas un baznīcas ciemata jaunumus un tenkas, reizē pūlēdamās izdabūt iespējami vairāk ziņu par pašu Vasari.

Jaunajam mācītājam likās, ka Jule it kā mēģina savdabīgi flirtēt un koķetēt ar viņu. Jule allaž centās ierasties uzkopt istabas tādā laikā, kad mācītājs bija mājās. Ikreiz Jule tvēra bučot Vasarim roku un to darīja ar tādu patiku un tīksmi, no kuras viņam kļuva nelabi un uzmācās niknums. Viņa runāja, pūlēdamās pielabināties gan ar balsi, gan visu savu izskatu.

Viņa bija veselīga un diezgan skaista meita, blondīne, gaišu sejas krāsu, stāvām krūtīm un gludiem lieliem, ko viņa nekautrējās rādīt, uzsprauzdama brunčus, ja darbs to prasīja.

Kādu vakaru Vasaris ievēroja, ka Jule diezgan vēlu atnāca uzklāt Stripaitim gultu, un neredzēja, kad viņa aizgāja. Protams, droši vien viņa no lieveņa aizgājusi uz citu pusi, bet neķītrās aizdomas pašas spiedās jaunajam mācītājam galvā. Kopš tās dienas viņš pret savu gribu, tāpat nemanot juta dīvainu nemieru, tiklīdz ieraudzīja, ka Jule iet uz mācītāja Stripaiša dzīvokli.

Tomēr šoreiz nemieram nebija iemesla. Vēl bija diezgan agrs laiks, un Jule ilgi neuzkavējās. Pēc dažām minūtēm Ļuds dzirdēja durvju virināšanu un ieraudzīja, ka viņa atkal teciņus aizsteidzās atpakaļ uz mācītājmājas dārzu. Drīz klauvēja pie durvīm un ienāca pats mācītājs Stripaitis ar cepuri galvā un milzīgu zarainu spieķi rokā.

— Ko te mīņājies tāds noraizējies? — viņš apsēzdamies sacīja, nenoņēmis cepuri un nenolicis spieķi.

— Neko. Meditēju par dzīves sīkumiem.

— Tu labāk pastāsti, ko tev sacīja tie abi ciciliki?

— Kas? — Vasaris brīnījās.

— Nu nu, neliedzies. Tas velna Zodēlis jau dabūjis savā pusē arī Borviķi. Redzi, ka es visu zinu. Nu stāsti, vai ļoti lamāja mani?

— Lamāt nelamāja, tomēr liekas, ka ar to jūsu kooperatīvu un «Arklu» diezgan bēdīgs stāvoklis. Ļaudis neuzticas. Vajadzētu viņiem kā uz delnas parādīt, kā apgrozās viņu pajas, biedru maksas, cik ir peļņas, kur to izmanto un tā tālāk.

Stripaitis ironiski pavīpsnāja:

— Ko tad? Varbūt arī tu jau domā, ka es pajas un visu peļņu esmu sarausis savā kabatā? ... Viņi, muļķi, nesaprot, ka pajas nepieciešamas, lai dabūtu kredītu, bet peļņa aiziet, lai paplašinātu veikalu, maksātu par pakalpojumiem, amortizētu inventāru, kā arī citām vajadzībām. Pamēģini viņiem to ieskaidrot! Domā, viņi kaut ko jēdz par kredītu? Labāk nemaz nerunā. Laucinieks baidās no kredīta kā velns no krusta. Ja viņi zinātu, cik daudz preču ņemts parādā uz pajinieku atbildību, pat viņu blusas aiz bailēm nobeigtos. Bet pasaki viņiem par peļņu, tad katru mēnesi gribēs to dalīt. Zodēlis un vēl viens otrs ciciliks to saprot, bet tādi tik vien grib kā sagraut katoļu iestādes.

— Var jau but... Man pašam tādos jautājumos nav nekādas jēgas. Vai tomēr nebūtu vietā lielāka piesardzība? Viņi sacīja, ka nezin kas grasoties rakstīt sūdzību priekšniecībai vai kam tur ...

— Velni tādi! — nolamājās manāmi satrauktais mācītājs Stripaitis.

— Varbūt labāk sasaukt sapulci, kā viņi to grib, un visu noskaidrot.

— Noskaidrot! ... Apmuļķotam lauķim neko nenoskaidrosi. Viņi arī bez manis jau rīko sapulces. Iesim, nejauši pārsteigsim tos velnus!

— Kur?

— Jule man tikko paziņoja, ka viņi visi sapulcējušies pie Vingila, tempj alu un rīko mītiņu. Zodēlis ar Borviķi tur aģitē kā traki. Iesim aprunāsimies, ja viņi būs kā cilvēki. Ja ne, izklīdināsim un samizosim pa ādu.

Viņš draudīgi pakratīja savu zaraino spieķi, un bija redzams, ka vajadzības gadījumā to noteikti nebaidītos laist darbā. Vasaris svārstījās un tiepās, bet Stripaitis pats uzlika viņam platmali galvā, iespieda rokā citu spieķi un izveda pa durvīm.

Baznīcas dārzā vairs nebija neviena cilvēka, bet tirgus laukumā vēl stāvēja daži rati un vietām tērzēja aizkavējušies baznīcēni. Mācītāji tāda] ievēroja, ka pie Vingila alus pārdotavas liesām nav mierīgi. Pa vaļējo logu plūda skaļas runas, durvīs te parādījās, te atkal nozuda iereibušo sejas, bet, kas notika iekšā, no baznīcas dārza nevarēja nedz saskatīt, nedz sadzirdēt.

— Ja iesim taisni uz alus pārdotavu, — Stripaitis prātoja,

— nešķīsteņi ieraudzīs un aizmuks. Viņi jāpārsteidz pēkšņi. Labi būtu paklausīties, ko viņi tur melš un kas tur vazā aiz deguna tos muļķus.

Taču no baznīcas dārza nebija nekāda apkārtceļa uz tirgus laukumu, tāpēc mācītāji nolēma vispirms doties uz kooperatīvu, bet no turienes pa sētas pusi, neviena nemanīti, viegli varēja mest līkumu ap tirgus laukumu un gar mājas galu nokļūt pie pašām alus pārdotavas durvīm.

— Iesim, it kā nekas nebūtu noticis, — Stripaitis mācīja.

— Visi zina, ka es ilgi uzkavējos veikalā. Ja ieraudzīs, ka mēs ejam uz veikalu, viņi jutīsies vēl mierīgāk.

Mācītāja Stripaiša stratēģiskais plāns lieliski izdevās, un pēc brītiņa abi mācītāji jau stāvēja pie Vingila dzertuves. Par laimi, durvīs nebija neviena cilvēka, jo visus acīm redzot sapulcinājis iekšā runātājs, kura katru vārdu varēja dzirdēt pat ārā. Abi mācītāji iegāja priekšnamiņā un, pieplakuši pie sienas, klausījās oratora runu.

— Vai tas ir mācītāja darbs — liet petroleju un saiņot siļķes? — runātājs kliedza. — Vai mēs paši nebūtu spējuši noorganizēt kooperatīvu? Taču mēs pirmie bijām izvirzījuši šo nodomu. Kāpēc jaunais mācītājs pasteidzās noķert jūs uz savas makšķeres? Vai mēs būtu grāvuši ticību, ja tirgotos ar sāli un pipariem? Nē, tas viņu neinteresēja! Baznīckundziņu interesēja peļņa! Viņš viens sagrābis visus valdes pienākumus, viņš nelaiž sev klāt ne revīzijas komisiju, ne rīko sapulci, ne sniedz pārskatu!

— Kas tur runā? — Vasaris čukstus jautāja.

— Skolotājs, — Stripaitis atbildēja.

Runa bija skaidri demagoģiska, un klātesošie to uzņēma dažādi. Vieni piekrita, citi iebilda un strīdējās savā starpā, bet brīžiem skanēja glāžu šķindieni, cits citam vēlēja labu veselību, tencināja un tīksmi čāpstināja pēc tam, kad iebaudīta glāze alus.

— Bet kā tur ar dividendi? — kāds iesaucās.

— Dividende tūdaļ būs, — runātājs atbildēja. — Tikai dalīs nevis naudu un nevis tev, bet dalīs tavas pēdējās bikses kooperatīva kreditoriem.

— Tad ta nu pateica!... Ko dalīs?... Kādiem kreditoriem?... — izbrīna pilnas balsis sauca.

— Un jus nezināt, ka jusu pajas un peļņa guļ banka uz mācītāja vārda, bet visas preces tiek ņemtas uz parāda? Katrs muļķis taču saprot, ka par biedrības parādiem atbild visi biedri!

Nu sacēlās tāds troksnis, ka nevarēja vairs saprast, kas ko saka. Bet runātāja balss tūdaļ pārkliedza visus:

— Vīri, apklustiet!... Vīri, klausieties!... Kas grib, lai mēs no mācītāja prasītu pārskatu, lai paceļ roku!

Te Stripaitis rāva vaļā durvis, paspēra pāris soļu uz priekšu, zvēla ar spieķi pa durvīm un dārdošā balsī iebaurojās:

— Es gribu!

Visi kā viens paskatījās atpakaļ.

— Ai Jēzuliņ, mācītājs! — kāda pārbijusies balss iespiedzās. Tajā pašā brīdī nodžinkstēja stikli un pāris vīreļu kūleniski izvēlās pa logiem. Dzertuvē iestājās klusums kā baznīcā monstrances pacelšanas laikā. Visi spiedās pie sienām, un alus pārdotavas vidus tūdaļ kļuva tukšs.

Stripaitis spēra soli uz vidu, bet no durvīm neatkāpās. Viņš ātri pārlaida skatienu klātesošajiem un ieraudzīja visus savus niknākos ienaidniekus. Skolotājam blakus pie galda stāvēja Zodēlis, aiz viņa centās paslēpties Borviķis. Otrā pusē sēdēja pats Vingils, klibais skroderītis un visā apkārtnē pazīstamais muzikants Skripķēle. Pretējā kaktā, pie glāzēm un alus pudelēm bagātīgi apkrauta galda, sēdēja puišu kompānija, kuras vidū Vasaris ieraudzīja arī to sarkanmati, kas pieņēma komūniju, nedabūjis grēku piedošanu.

Stripaitis acīm redzami lepojās ar savas teatrālās ienākšanas efektu, un viņa seja staroja ļaunā priekā.

— Ko tad, vīri, vai rīkojat mītiņu? — viņa bilda pēc brītiņa, kad iespaids sāka atslābt. — Vai policijas atļauja jums ir? ... Nu nebaidieties, turpiniet. Kas te priekšsēdētājs? Vai -skolotāja kungs?

Skolotājs, drošsirdīgs puisis, jau bija atžilbis no izbrīna un apņēmies palikt savā pozicijā. Viņš spēra soli uz priekšu un drosmīgi atcirta:

— Šeit nenotiek sapulce, mācītāj, un nekāda priekšsēdētāja šeit nav. Jums gan būtu jāsasauc sapulce! Bet, ja to nedarāt,

tad mums pašiem ir tiesības apspriest savas vajadzības. Mums jāzina, kur aiziet ļaužu nauda.

— Un kāda jums daļa? — Stripaitis iesaucās. — Vai jūs daudz savas naudas esat ieguldījuši mūsu organizācijā?

— Kas par to, ka neesmu ieguldījis! Ikvienam ir tiesības raudzīties, lai ļaudis netiktu krāpti!

— Savas tiesības jūs lieciet kaķim uz astes! Un lūdzu vākties prom! Ko vajadzēs, to es pats paskaidrošu.

Bet skolotājs nepiekāpās:

— Ne jūs, mācītāj, šeit mūs sasaucāt, ne jūs, mācītāj, arī skaidrosiet! Kad sasauksiet sapulci, tad varēsiet arī skaidrot... Bet šeit mūsu darīšana! Saimniek, pāris pudeles alus!

Stripaitis redzēja, ka stāvoklis sveras uz ļauno pusi. Viņš nemanīja nevienu savu piekritēju. Sienmalēs jau sākās kustība un sarunas. Skroderītis un muzikants aizkūpināja papirosus un kaut ko čukstēja viens otram pie auss. Puišu kompānija kaktā sāka skandināt glāzes un pudeles, nopietnākie saimnieki virzījās uz durvju pusi un gatavojās iet prom.

Vasaris gluži apmulsis stāvēja priekšnamā un pa vaļējām durvīm redzēja visu šo nejauko skatu.

Zodēlis ar Borviķi beidzot sadūšojās tuvoties mācītājam Stripaitim, lai likvidētu incidentu.

— Tad nu ļoti atvainojos, baznīckundziņ, — Zodēlis nedroši iesāka. — Re, ieskrējām pēc vesperēm, viens bilda vārdu, otrs — un ļaudis iedegās. Ja jūs, baznīckundziņ, nākamajā svētdienā sasauktu sapulci, viss būtu labi...

Stripaitis, neteicis ne vārda, atvēzējies pastūma sev no ceļa abus zemniekus un sarauktu pieri devās uz to kaktu, kur puiši bija sākuši trokšņot arvien vairāk. Piegājis viņš sagrāba divus pirmos aiz apkakles un trieca pret sienu. Pārējie paši sāka atkāpties no galda. Tad mācītājs ar plašu žestu vilka pa galdu savu milzīgo spieķi — un visu pudeļu un glāžu šķembas un lauskas ar varenu troksni džinkstēdamas izšķīda pa alus pārdotavu.

Izcēlās pārbīlis un juceklis. Sievietes spiedza un pirmās metās ārā pa durvīm. Bet reizē steidzās aizmukt arī vīrieši. Varbūt viss tracis ar to arī beigtos, ja dzertuves īpašnieks, nikns Stripaiša ienaidnieks, neiedomātos protestēt un puiši būtu mazāk iereibuši. Resnais Vingils, kas pieradis pie visādiem tračiem dzertuvē, trieca ar dūri pa galdu un sāka kliegt aizsmakušā balsī:

— Cienīgtēv, tas ir par daudz! ... Piedodiet, bet tā ir īsta cūcība! ... Te nevienam nav tiesību dauzīt glāzes. Es jūs iesūdzēšu tiesā. Vīri, būsiet liecinieki. Man ir atļauja tirgoties ar alu! ... Es izpildu likumus. Dauzīt glāzes! ... Tā, piedodiet, ir īsta cūcība! ...

Saniknojās arī iereibušie puiši. Protesta balsis kļuva drošākas:

— Ne jau par mācītāja naudu mēs dzeram! . . . Dauzīs mūsu alu! ... Lai mācītājs pierauga baznīcu, ne krogu! ... Lai biktē svētules! ...

Sarkanmatainais puisis Piktupju Andris ar piedurkni noslaucīja apšļākto seju, atdalījās no bara un streipuļodams devās pie mācītāja Stripaiša. Nezin ko viņš tam būtu darījis, bet mācītājs pirmais sagrāba puisi aiz krūtīm, apgrieza puslokā, atmuguriski stūma uz durvīm un grūda ārā. Puiša kājas aizķērās aiz sliekšņa, viņš krita augšpēdu, satrieca galvu uz akmens un palika guļam.

Radās vēl lielāks juceklis. Sāka spiegt daudzas balsis. No dzertuves izskrēja Vingils, skroderītis un Skripķēle, paķēra puisi aiz padusēm un kā maisu ievilka iekšā.

Mācītājs Vasaris stāvēja, pieplacis pie sienas un pārbijies, viņu nomāca šis nepieredzētais tracis. Stripaitis paņēma viņu zem rokas un veda uz mājām.

— Tagad zinās, kā žūpot un rīkot mītiņus, — viņš sacīja uzvarētāja tonī. — Sen jau gatavojos viņus pārsteigt.

— Nē, tas jau ir par daudz, — Vasaris protestēja. — Tāds cīņas veids mācītājam absolūti nav pieļaujams. Tu taču varēji nogalināt cilvēku!

— Zēl, ka pagadījās tas idiots, bet ne skolotāja kungs vai Zodēlis. Būtu citādi mīcījis viņus.

— Arī tam, liekas, pārsiti galvu. Krizdams trāpīja uz akmens. Nē, zini, es jūtu briesmīgu nemieru. Mēs abi aizgājām, pametuši cilvēku, kas varbūt mirst.

— Ha, ha! ... — Stripaitis smējās. — Tu gan esi bailīgs, Vasari! Kur piedzēries krīt, tur velns noliek spilventiņu. Tādus tipus pat ar mietu nenobeigsi. .. Ai, brālīt, ir gan dzīve! Visu ko nākas pieredzēt. Gan sanīsties, gan sakauties, gan atkal izlīgt. Dzīvosi — redzēsi... Pieradīsi...

Vakarā Jule satraukta stāstīja, ka Vingils tiešām soloties iesūdzēt tiesā mācītāju Stripaiti un pierakstījis lieciniekus. Pikt-upju Andris krizdams stipri pārsitis galvu, zaudējis daudz asiņu, neko neesot runājis un viņu aizveduši uz mājām.

Mācītāja Stripaiša cīņas degsme jau bija atslābusi, un viņš, klausīdamies tādas vēstis, kaut arī centās mierināt un iedrošināt sevi, tomēr juta, ka šis notikums viņam var sagādāt daudz nepatikšanu.

Arī prāvests neslavēja kautiņu. Viņam ļoti nepatika, ka ar tādiem ķīviņiem draudzes locekļi tiek atbaidīti no mācītāj-mājas un baznīcas. Tā vietā, lai ar savām organizācijām turētu ļaudis mācītāju ietekmē, Stripaitis vairojot progresistu piekritēju rindas.

Vasaris tovakar nevarēja atžirbt no šiem nejaukajiem iespaidiem. Sarkanmatainā puiša grēksūdze un viņa pārsistā galva pārmaiņus rēgojās mācītājam acu priekšā.

VII

Svētā Franciska diena Naujapolē bija gluži kā atlaidu sezonas noslēgums visā plašajā apkārtnē. Ja kādu gadu atmiekšķēto ceļu vai sliktā laika dēļ ieradās ne visai daudz ļaužu, tad mācītāju allaž sapulcējās tik daudz, cik nevarēja redzēt nekur citur. Naujapoles prelāts Asizes Franciska dienā centās sadabūt kopā jo vairāk amata brāļu, un tās bija it kā neoficiālas gandrīz visa dekanāta sanāksmes. Mācītājmāja bija liela, bet prelāts — viesmīlīgs namatēvs, kam patīk ciemiņi. Tāpēc maz gadījās tādu mācītāju kā Kalnīnu Platūns un Stripaitis, kas vairītos braukt uz svētā Franciska svētkiem.

Mācītājs Vasaris saposās ceļā diezgan agri un ieradās Naujapolē vēl labu laiku pirms svinīgās misas. Viņa vienīgais pienākums todien bija palīdzēt klausīties grēksūdzi, un viņš cītīgi ķērās pie darba. Viņš nosēdēja biktskrēslā līdz pašām pusdienām un, tikai atnācis uz ēdamistabu, redzēja pārējos ciemiņus un sasveicinājās ar pašu namatēvu.

Vasaris jau agrāk bija iepazinies ar Naujapoles prelātu Ģir-vīdu, un pāris reizes brīvdienās viņam gadījās ciemoties pie tā. Prelāts savukārt zināja par Vasara dzejnieka spējām, lasīja viņa dzejoļus un cerēja, ka tas būs cilvēks, kas palīdzēs celt garīdzniecības godu un prestižu lietuviešu literatūrā.

Prelāts Ģirvīds bija izglītots un plašu uzskatu cilvēks, bet neatlaidīgs savas kārtas goda un interešu aizstāvis. No visas sirds viņš vēlējās, lai garīdzniecība nostiprinātos visās dzīves pozīcijās, tomēr kritiski apsvēra, vai dažu poziciju ieņemšana nav tikai pagaidu sasniegums un vai tas galu galā nenāks par ļaunu pašai garīdzniecībai un baznīcai. Tā viņš kritiski skatījās arī uz mācītāju sasniegumiem saimnieciskajā dzīvē. Mācītāji lauksaimnieki, kooperatori, veikalnieki un lauksaimniecības pulciņu vadītāji prelātam Ģirvīdam radīja lielas šaubas. Viņš redzēja, ka mācītājs šeit ļoti bieži zaudē līdzsvaru, uzticību un labu slavu. Beigu beigās no šiem prāvestiem lauksaimniekiem, kas kļuvuši bagāti un skopi, maz labuma garīdzniecībai un baznīcai, jo no tiem visgrūtāk izspiest kādu kapeiku bīskapijas kopējām vajadzībām.

Tāpēc prelāts greizi skatījās arī uz Kalnīnu prāvestu, kura skopulība un pārvēršanās par zemnieku kompromitēja garīdzniekus. Prelāts tāpat greizi skatījās uz jauno mācītāju Stripaiti, jo valodas par viņa nelikumīgajiem darbiņiem bija nonākušas līdz tā ausīm. Prelāts jau iepriekš noskaitās, jo juta, ka Kal-nīnos briest skandāls. Tad progresīvajiem laikrakstiem būs gan par ko rakstīt!

Tālab prelātam bija interesanti dzirdēt kaut ko par Kal-nīniem no pirmavota, un viņš, aizvedis Vasari sāņus pie loga, sāka taujāt:

— Nedomā, ka tā kāda nopratināšana, — prelāts viņam sacīja, — bet saki man visu patiesību. Zinu, ka tavā draudzē viss nav kārtībā. Neko nevar darīt. Tu vēl jauns un neko neesi redzējis, bet dzīvē sastapsi it visu. Vismaz jācenšas, lai visādi gruži paliktu tikai mūsu pašu starpā, lai tie neizplatītos ļaudīs, atklātībā un neaptraipītu mācītāja godu. Kā tur mācītājs Stri-paitis ņemas ar saviem kooperatīviem? Vai ļaudis apmierināti?

Vasaris vēl nebija atradinājies no seminārista taktikas — jo mazāk vaļsirdības ar priekšniecību, tāpēc arī uz prelāta jautājumiem atbildēja ļoti uzmanīgi. Viņam likās, ka, sacīdams visu patiesību, viņš apsūdzēs un nodos savu kolēģi.

— Es vēl pavisam nesen Kalnīnos, prelāt, — viņš vairījās, — vēl neesmu paguvis iepazīties ar ļaudīm un draudzes apstākļiem.

— Viņš tur ievārīs putru ar tiem kooperatīviem un «Arkliem». Tu nejaucies! Dari savu darbu, un cauri. Tev ir talants — vingrini roku, raksti. Mums vajadzīgi spējīgi un apdāvināti mācītāji. Vai tas nav gods, ka mums ir Maironis? Ko, salīdzinot ar viņu, nozīmē visi progresīvie rakstnieciņi un dzejnieciņi! Garīdzniecība literatūrā iekarojusi goda vietas. Paturēsim tās!

Pat entuziasms pārņēma prelātu. Viņš uzsita Vasarim uz pleca un iesaucās:

— Vasari, esi vīrs! Ieņem Mairoņa vietu! Ek, ja tu, rakari, būtu labāk mācījies, būtu tevi iedabūjis akadēmijā!

Tai laikā daudzi mācītāji, it īpaši vecākie, neuzkrītoši apmeklēja prelāta kabinetu, kur bija iekārtota bufetīte ar dzērieniem un uzkožamiem. Prelāts pusdienās nelika degvīnu uz lielā galda, jo jaunāko vidū parasti gadījās stūrgalvīgi atturībnieki, taču izslāpušajiem atsevišķā istabā ļāva atžirgt un pēc darba uzlabot sabojāto garastāvokli.

Prelāts Ģirvīds vispār mācēja saprast un piedot cilvēku vājības, tomēr ar vienu noteikumu: lai tās paliktu četrās aklajās un kurlajās personīgās dzīves sienās, lai tās neaizietu atklātībā, nekaitinātu ļaudis un nepazemotu mācītāja vārdu.

— Ek, — viņš mēdza sacīt saviem uzticamākajiem, tuvākajiem, — cilvēks allaž paliek cilvēks, tomēr jāzina, kur un kā izturēties. Savā vidū mēs varam šā vai tā, bet atklāti — basta! Ļaužu acīs baznīcas kalpam jābūt bez visniecīgākās vainas.

Bija zināms arī, ka prelāts labsirdīgi atstāja neievērotas pat tādas dažu amata brāļu vājības kā, piemēram, pārāk lielu uzmanību pret daiļo dzimumu, ja vien tas viss bija pietiekami apslēpts vai iekļauts tikumības formās. Stāsta, ka pats prelāts labprāt mēdzis ciemoties pie kāda teoloģijas doktora, pie kura pulcējies jautru radinieču un labu paziņu pulks. Viesību beigas parasti pārvērtušās mazās orģijās, bet tur neesot bijis kam sašust.

Toties pret tiem mācītājiem, kas atklāti izdarījuši pārkāpumu, prelāta Ģirvīda sirdī nebija nekādas žēlastības. Viņš bija gatavs izsūtīt tos kaut vai uz Sibīriju, ja tas būtu viņa spēkos, vai arī pavisam iznīcināt. Prelāts neieredzēja eksklē-riķus, bet par eksmācītāju, pasargi dievs, nevarēja mierīgi pasacīt ne vārda.

Eksmācītājs tajos laikos, vismaz tajā diecēzē, bija vairāk abstrakts jēdziens nekā reāls fakts, tomēr tad sāka klīst baumas par kādu mācītāju, kas pirms vairākiem gadiem aizbraucis uz Ameriku, bet tagad esot aizgājis no garīdzniecības un apprecējies. Prelāts Ģirvīds nesen bija saņēmis ziņas, ka tas tiešām taisnība. Viņš nevienam nestāstīja šīs ziņas, jo negribēja izdaudzināt skandalozo notikumu, taču nespēja atturēties kaut vai vispārējos izteicienos neizpaudis savu sašutumu un nicinājumu pret līdzīgiem atkritējiem, izvirtuļiem, izdzimumiem un velna vanckariem.

— Saprotu, ka mācītājs var nogrēkoties un ļoti zemu krist, — pusdienu laikā sacīja prelāts, pievienodamies uzsāktai sarunai par neveiksmīgajiem mācītājiem. — Saprotu, ka var gan piedzerties, gan nospēlēties uz kārtīm vai arī nogrēkoties pret celibātu — peccare humanum est^1, — bet nonākt līdz tam, lai nomestu sutanu, nē! Kā jums tīk, taču mans prāts to nespēj aptvert.

— Bet, prelāt! — kāds ciemiņš iesaucās. — Vai baznīcai un garīdzniecībai nav labāk, ja viens otrs, kas aiz pārpratuma iekļuvis garīdznieka kārtā, pats no tās aiziet? Kāpēc viņam pašam jāmokās un jākaitē arī visai kārtai?

Prelāts, dzirdēdams šos vārdus, tikko neaizrijās ar nesakošļātu kumosu un pat palēcās savā krēslā.

— Kā nu tā?! Jūs, cienīgtēv, laikam neesat padomājis, kādas ķecerības un nejēdzības sludināt! Nerunāšu par to, ko garīdznieka sakramenta zaimošana nozīmē no dogmatiskā un morāliskā viedokļa. To labi zina ikviens teologs. Bet jūs vaicājat, vai tas nebūs labāk baznīcai un pašai garīdzniecībai? Lūdzu parādīt, cienītais, kur ir tas labums! Vai no tā, ka tiks grauta baznīcas disciplīna, kaitināti ticīgie, parādīta slikta priekšzīme amata brāļiem? Vai no tā, ka garīdznieku kārtas dzīvi atsegs laicīgajiem un atklās tās noslēpumus? Nē, ja esi reiz kļuvis mācītājs, aiz pārpratuma vai ne — vienalga, cauri! Ciet, lūdz dievu, strādā, lamājies, lokies kā tārps, galu galā grēko, bet neatkrīti!

Daudzi mācītāji skaļi smējās — vieni par šo paradoksu, citi par prelāta dedzību. Bet prelāta oponents ņēmās turpināt strīdu un sacīja:

— Piekrītu, prelāt, ka, raugoties teologa acīm, tiešām ir liels grēks aiziet no garīdznieka kārtas. Piekrītu, ka arī baznīcas disciplīnu tas var ietekmēt ļoti negatīvi. Bet, kas attiecas uz pašu eksmācītāju, ņemot viņu tāpat subjektīvi, no viņa sirdsapziņas viedokļa, es negribētu piekrist prelātam. Taču dogmatiskie principi saista tikai tos cilvēkus, kas tic šiem principiem. Bet mācītājs, kas apņemas atstāt garīdznieka kārtu,

manuprāt, ir pārstājis ticēt šiem principiem, tātad tie viņu vairs nesaista.

— Tāpēc ari nelietis! — prelāts iesaucās. — Kā garīdznieks var pārstāt ticēt baznīcas mācībai?!

— Bet, prelāt, cilvēka uzskati un reizēm arī ticība ne katrreiz ir atkarīga no cilvēka gribas. Jauneklis, kam nav aicinājuma, kļūst par mācītāju. Mācītāja darbs nav piemērots viņa tieksmēm, spējām un raksturam. Viņš mocās, sāk šaubīties, viņš nobriest, un viņa uzskati mainās. Viņš zaudē ticību ja arī ne dievam, tad vismaz baznīcas disciplināriem nolikumiem. Un viņš, lūk, atstāj garīdznieka kārtu, nodibina ģimeni un godīgi dzīvo. Vai tāds cilvēks mums jānosoda kā nelietis un nodevējs?

— Jā, jā un vēlreiz jā! — prelāts trieca dūri pret galdu un kliedza. — Izvirtība, vairāk nekas! Katrs izvirtulis taisnojas ar uzskatu maiņu!

— Vai tie mūsu amata brāļi ir labāki, kas pa nakti žūpo un pēc tam dodas noturēt misu jeb lien pie svešām sievām un grauj ģimenes, — arī oponents iekarsa.

— Es viņus neslavēju! ... Es viņus neslavēju! Taču, ja viņi aizietu no garīdznieka kārtas, būtu vēl lielāki nelieši! ...

— Nebaidieties, prelāt! Tādi neaizies!

— Un labi, ka neaizies. Tam ir grēku nožēlošana, bikts, dieva žēlastība! ...

Nezin kā beigtos šī diskusija, bet oponentam viņa draugi jau sāka sist dunkas sānos, un prelātu mierināja kaimiņi. Strīds beidzās ar vēl vienu spēcīgu prelāta repliku pret atkritējiem eksmācītājiem, kurus jāizslēdzot no baznīcas un jānorobežojot no sabiedrības kā spitālīgos.

Vasaris ar lielu ziņkāri sekoja šim strīdam. Šeit viņš pirmo reizi sastapās ar eksmācītāja problēmu. Jautājums likās bīstams un tumšs kā bezdibenis, toties arī vilka uz savu pusi kā bezdibenis. Eksmācītājs!... Viņam, kas tikko atstājis semināra mūrus, šis vārds nozīmēja dzīves katastrofu, veselu traģēdiju, visu ideālu bojā eju, kaunu un negodu. Bet reizē arī lielu apņēmību, arī lielu cīņu par kādu jaunu dzīvi un jauniem centieniem.

— Kas ir tas mācītājs, kurš strīdējās ar prelātu? — Vasaris jautāja kaimiņam.

— A, tas ir mācītājs Laibis, Naujapoles ģimnāzijas kapelāns, — kaimiņš paskaidroja. — Drošsirdīgs vīrs. Katrs nesa-dūšotos tā diskutēt ar prelātu.

Mācītāju Laibi Vasaris ierakstīja savā atmiņā kā cilvēku, no kura var dzirdēt jaunas un drosmīgas domas.

Tobrīd saruna pievērsās mācītāju uzvedībai. Tika runāts vaļsirdīgi, jo deserts jau bija pasniegts, apteksne un sulainis aizgājuši un nebija arī neviena klēriķa. Daži jau diezgan veci mācītāji negribēja piekrist, ka esot tādi garīdznieki, kas, Laibja vārdiem runājot, žūpojot cauru nakti un tad ejot noturēt misu vai turklāt vēl lakstojoties ap svešām sievām. Citi apgalvoja, ka tādi tiešām esot, vēl citi neko neteica, tikai zīmīgi smaidīja.

— Kā rodas tik atšķirīgi ieskati? — Vasaris atkal griezās pie sava kaimiņa. — Pašiem mācītājiem, pie tam jau pusmūžā, vienādi labi vajadzētu pazīt garīdznieku dzīvi.

— Ai nē, tā nemaz nav, — kaimiņš atbildēja. — Ir tādi svētie tētiņi, kas cauru mūžiņu domā, ka visi viņa amata brāļi dzīvo tik svēti kā viņi paši. Raugi, tādam Slavantu tētiņam pat neienāk prātā, ka prelāta kabinetā varēja iebaudīt pa glāzītei, un viņa kaimiņi iebaudījuši ne vienu vien. Ko nu runāt par svarīgākām lietām! Jūs redzat, baznīckundziņi vispār ir piesardzīgi un blēdīgi — divtik. Blēdīgie neuzņems savā sabiedrībā neuzticīgo, bet naivie svētulīši visbiežāk neredz, kas notiek tepat viņiem līdzās. Blēdīgais pie tāda neies arī grēkus sūdzēt. Sim nolūkam izvēlēsies «plašu uzskatu» konfesāriju, tādu kā viņš pats. Tāpēc, redziet, arī rodas atšķirīgi ieskati. Un bīs-kapiņi, paldies dievam, bieži vien dzīvo in ignorantia invinci-bili^1. Taisnība, daudz ko uzzina no sūdzībām un papīriem, bet ne viņu ausis ir dzirdējušas, ne acis redzējušas, kas notiek mīļā dieviņa avju kūtī.

— Vai mūsu prelāts arī pieder pie tiem, kas nepazīst?

— Ai nē! Prelāts ļoti labi pazīst cienīgtētiņu dzīvi! ... Prelāts zina, ka peccare humanum est...

Tai laikā pusdienas bija beigušās, visi piecēlās, prelāts noskaitīja lūgšanu un aicināja ciemiņus uz salonu. Vasaris atsacījās no kafijas un piegāja atvadīties no prelāta, attaisnodamies, ka gribot vēl apciemot savus paziņas, jo citādi reti gadoties iespēja ierasties Naujapolē.

— Atbrauc biežāk, — prelāts viņu ielūdza. — Man arvien būs patīkami redzēt tevi. Bet visādos kooperatīvu biznesos nepiedalies. Lai viņi iet pa gaisu! Redzēsi, nekas labs tur neiznāks.

Vasarim jau sāka niezēt mēle, lai pastāstītu par kautiņu dzertuvē, bet viņš atturējās, atvadījās no prelāta un aizgāja. Viņš katrā ziņā gribēja apciemot Brazģienes kundzi, kuru pēc primicijas vēl nebija redzējis.

Mācītājmājas priekšistabā viņu panāca kapelāns Laibis.

— Kā? Jūs jau tik agri uz mājām? — kapelāns brīnījās.

— Ne gluži. Gribu vēl aizskriet šeit pie kādiem paziņām.

— Ja pie Brazģienes kundzes, tad tā arī sakiet. Viņa lūdza, lai neizlaižu jūs no acīm un nogādāju pie viņas. Iesim.

— Uz turieni arī taisījos...

Viņus pieņēma Brazģienes kundze viena pati, jo ārsts bija aizgājis uz sapulci. Viņa bija labā garastāvoklī, un viņas seja staroja priekā.

— Doktor, — viņa uzrunāja kapelānu, — jums jāzina, ka Vasaris ir manu jauno dienu simpātija un pirmā mīlestība, kas saglabājusies vēl līdz šim. Es viņu dēvēju par Pavasarīti, bet viņš mani par Ļuci. Reiz gribēju viņu noskūpstīt, bet viņš aizmuka. Zinu, ka vēlāk pats to nožēloja. Vispār, viņš visu laiku vairījās no manis. Nu jūs pārzināt stāvokli un lūdzu to iegaumēt.

Vasaris redzēja, ka tas viss sacīts pa jokam, bet reizē tas bija arī taisnība. Joki — kapelānam, taisnība — viņam. Viņš sarka, gan klausoties šo patiesību, gan aiz prieka redzēt viņu un dzirdēt tādus vārdus.

Mācītājs Laibis pasmaidīja un sacīja:

— Skaidras situācijas noskaidro draugus, kundze. Man no savas puses jums jāatzīstas, — viņš uzrunāja Vasari, — ka esmu izšķiedis daudz pūliņu, lai iemantotu Lūcijas kundzes labvēlību, bet veltīgi. Tagad zinu iemeslu un būšu lojāls.

Vasaris pārvarēja biklumu un, pielāgodamies tādam sarunas tonim, arī jokoja:

— Lūcijas kundze saka tīru patiesību. Ja es nebūtu mucis, viņa mani, bez šaubām, būtu notvērusi. Jā, jā... pēcāk daudz kas jānožēlo, kaut arī nelabojamus soļus vispār nav vērts nožēlot.

— Kāpēc nelabojamus? — Laibis brīnījās. — No kundzes vārdiem redzams, ka nekas pat nav bijis labojams. Tikai tagad jūs nedrīkstat mukt, lai nebūtu pa īstam — un šoreiz galīgi — jānožēlo.

— Bet ko jūs pats pusdienu laikā sacījāt par svešu sievu pavedinātā jiem?

— Pavasarītis — svešu sievu pavedinātājs! Ha-ha-ha! — kundzei šī doma likās tik paradoksāla, ka viņai aiz smiekliem pat asaras saskrēja acīs. Smējās arī abi mācītāji.

Izrādījās, ka kapelāns ir draudzīgs un jautrs cilvēks. Viņš vēl nebija vecs, bet jauns arī vairs nebija. Viņš beidzis studijas kādā Rietumeiropas universitātē un ieguvis filozofijas doktora grādu. Diecēzes priekšniecība un stingrākie mācītāji, it īpaši tie, kam bija Pēterburgas akadēmijas maģistra grāds, uz kapelānu Laibi raudzījās ar neuzticību un uzskatīja viņu par modernistu. Taisnība, viņa uzskati daudzos jautājumos bija savdabīgi, bet viņš izturējās tā, kā labam mācītājam klājas, un neviens viņam nevarēja pārmest neko ļaunu. Pie Brazģiem viņš ciemojās diezgan bieži un bija viņu gaidīts viesis.

Mācītājs Laibis pazina Vasari no viņa dzejoļiem, bija dzirdējis par viņu šo to no jaunākajiem mācītājiem, bet pašam savu ieskatu par viņu nebija. Mācītājs Laibis nekad nesprieda par cilvēku, iekāms to nebija redzējis. Un viņam piemita īpašas spējas izdibināt katru pēc tā izskata, sejas izteiksmes, gai-tas un visas izturēšanās, tāpēc viņš nemaz nepievērsa uzmanību tā izteiktajām domām un uzskatiem.

— Arī muļķis var gudri runāt, — viņš sacīja. — Tas atkarīgs no iemaņas, no citu atdarināšanas, bet reizēm arī no pašas muļķības, jo arī muļķība mums reizēm var likties gudra vai vismaz interesanta. Taču sejas izteiksme, gaita, izturēšanās arvien ir saistīta ar cilvēka īsto būtību. No tās neaizbēgsi un nespēsi izlikties par kaut ko citu, jo arī pati izlikšanās tevi nodos.

Lūcijas kundze, pasmējusies par Pavasarīti — «svešu sievu pavedinātāju», uzbruka kapelānam:

— Bet pastāstiet, ko tad jūs sacījāt par svešu sievu pavedinātā jiem, ka esat nobaidījuši pat nevainīgo mācītāju Ļudu. Viņš jau atkal gatavojas mukt no manis.

— Itin neko, kundze, — doktors atbildēja, komiski savilkdams uzacis. — Svešu sievu pavedinātājs mācītāju vidū — ļoti rets putns. Ticiet man, kundze, ka svešas sievas mūs pavedina biežāk nekā mēs viņas.

— Un visi jusu lāsti, protams, veltīti šīm nekauņām!

— Nepavisam ne. Kundzes, kas pavedina mācītājus, izdara ļoti vērtīgu darbu.

Mazāk apnīk saviem vīriem?

— Tas pirmkārt. Bet otrkārt, lūk, kāpēc: jūs piekritīsiet, ka vieni baznīckimdziņi spēs atvairīt mīļās pavedinātajās, citi tām padosies. Tie, kas atvairīs, iemantos vairāk nopelnu debesīs. Tie, kas padosies, atkal būs divu kategoriju: vieni padosies lempīgi, verdziski, iestigs kā mušas medū un aizies bojā; bet citi padosies cīnīdamies un šajā cīņā atradīs un stiprinās sevi. Pēdējo ceļš, kundze, ir brīvībai Viņus neviens neapturēs. Viņi arī tālāk ies cīnīdamies un dumpodamies — meklēs jaunus ideālus, jaunas patiesības.

So runu doktors Laibis iesāka nepārprotami komiskā tonī, bet ar katru teikumu viņa savilktās uzacis slīdēja zemāk, garenā, melnīgsnējā seja kļuva nopietnāka, un, jau izrunājot pēdējos vārdus, horizontālo grumbu vietā pierē iezīmējās divas vertikālas. Bija skaidrs, ka viņš vairs nejoko. Kļuva nopietnāka arī Lūcijas kundze, bet Vasaris brīnījās gan par runātāja sejas izteiksmes rotaļu, gan par tik negaidītu runas jēgas pavērsienu.

— Es nesen esmu atstājis semināru, — viņš sacīja, — un šie jautājumi man pavisam jauni. Seminārā mūs mācīja vairīties no sievietēm kā no uguns.

— Tātad rādīja visīstāko ceļu uz sievieti. Jo vairāk mēs no kaut kā vairāmies, jo mazāk izvairāmies. Mēs bieži, kā par spīti, izdarām to, no kā visvairāk vairāmies. Un tad kļūda daudz grūtāk labojama. Lai izvairītos no sievietes, vienīgais ceļš ir — viņu apprecēt. Sieva zaudē to izšķīrēju pārbaudījuma spēku, kāds piemīt parastai sievietei. Starp vīru un sievu neuzliesmo radošas fantāzijas dzirkstis. Laba sieva ir dzīves komforts, labvēlīgs apstāklis, sieva vīram palīdzēs realizēt to, kas viņā ir, kas viņā nobriedis; slikta sieva ir dzīves trums, slimība, viņa postīs vīra spēkus, bet varbūt arī pavisam pazudinās viņu. Kā viena, tā otra atrodas vīra paša jūtu, domu, vajadzību un interešu lokā. To dēļ vīrs var justies vienīgi patīkami vai nepatīkami. Bet radošais sasprindzinājums iespējams tikai starp diviem atsevišķiem poliem: starp vīrieti un sievieti, pēc kuras viņš tiecas, taču nespēj sasniegt. Tāpēc baznīcai, ja tiešām tā gribētu pasargāt mācītājus no sievietes vai arī ja tiešām tā rūpētos par mācītāju tikumību, būtu jāatceļ celibāts. Taču šodien daudziem ir skaidrs, ka precējušies vīrieši savās iegribās, domās un iztēlē ir šķīstāki nekā neprecējušies, it īpaši piespiedu kārtā neprecējušies. Teologu un askētu argumenti par šķīstības cildenumu nesasniedz mērķi. Jā, šķīstība ir cildena atturībai, bet tā ir tāda pati dāvana kā ģenialitāte, talants, vārdu sakot, tas, ko nevar atņemt jaunekļu pūlim, kas pārvērsti rekrūšos.

— Tomēr baznīca neatceļ celibātu un, manuprāt, labi dara. Precējusies garīdzniecība zaudētu radošo garu, fantāziju, dedzību un zaudētu arī pārbaudes faktoru. Tagad garīdzniecības dzīves centrā atrodas sieviete, tad atrastos sieva. Garīdzniecības tikumība celtos, bet radošās spējas un elastība slīdētu uz leju. Baznīca, tāpat kā jebkura organizācija, ir egoistiska: individuālo sirdsapziņu tā upurē vispārības mērķiem. Taisnība, baznīca cenšas kaut cik kompensēties — pārāk sāpīgi nešausta contra sextum^1 grēciņus un pat hierarhijas augstākajās aprindās pacieš diezgan zemu tikumu cilvēkus, kamēr tas nenonāk līdz atklātam skandālam. Šodien, Vasari, dzirdēji vārdus: grēko, bet nekļūsti atkritējs! Taču grēkodams, ja tu nebūsi lempis, radīsi, un tavu jaunradi ieskaitīs garīdzniecības bilancē.

— Kāpēc katrā ziņā grēkodams? — Vasaris šaubījās.

— Ne jau katrā ziņā, bet visbiežāk tā notiek. Ja tu gribi būt dzejnieks, tad, brālīt, no sievietes pārbaudījuma neizvairīsies. Vai tu vari iedomāties Danti bez Beatrices, Petrarku bez Lauras, Gēti bez Šarlotes, Kristīnas, Ulrikas, Mickeviču bez Mariles? Un tā ikviens dzejnieks. Arī tu, brālīt, neizvairīsies no sievietes. Bet pagaidi! Es lasīju vairākus tavus dzejoļus un sapratu, no kurienes tas viss nācis. Sieviete! Sieviete, brālīt, vai nu tādā, vai citādā veidā. Neliedzies! Ja tu vēl nebūtu bijis garīdznieks, iespējams, ka atrastu vairāk ieganstu savai jaunradei. Bet tagad tu esi akls un kurls pret visu citu. Tevī palicis dzīvs tikai tas, kas vīrieša dabā ir visvitālākais un visstihiskākais: vērība pret sievieti. Tas ir ikviena apdāvināta mācītāja glābiņš. Citādi viņš nosmaktu. Bet šeit arī grēka sākums. Vai tu domā, ka, juzdams savā tuvumā sievieti, mierīgi valkāsi sutanu, skaitīsi breviāru, biktēsi svētulītes un būsi priekšzīmīgs mācītājs? Nē, brālīt! Tu sapņosi, mocīsies, dumposies un sāksi nīst savu vārdu. Citādi tu nebūsi dzejnieks. Arī to jau esmu ievērojis tavos dzejoļos. Tāpēc ticu tavai nākotnei... Kā tu beigsi, nezinu. Bet nenobeidz banāli!

Pa to laiku kundze ielēja kafiju. Viņi trijatā, lēnām dzerdami, vēl kādu brīdi atkārtoja un pārrunāja kapelāna izteiktās domas. Lūcijas kundze ar grūtībām slēpa savu apmierinātību, bet Vasaris — dažādu jūtu mudžekli, kas viņā pamodies. Mācītājs Laibis izdzēra savu tasīti, paskatījās pulkstenī un piecēlās, lai ietu prom: tuvojās laiks, kad viņam katrā ziņā jābūt mājās. Mācītājs Vasaris vēl brītiņu uzkavējās, kaut arī viņam jau vajadzēja braukt mājup.

Atvadījušies no mācītāja Laibja, viņi abi vairs neatgriezās pie tiem pašiem sarunas tematiem, lai gan abi juta — kapelāna vārdi viņus it kā tuvinājuši un sasaistījuši. Abi saprata — kapelāns, runādams par sievietes nozīmi mācītāja dzīvē un par sievieti, kas it kā jau esot jūtama Vasara dzejā, domāja viņu, Lūcijas kundzi. Un abi priecājās par tādām domām.

— Sakiet man, baznīckundziņ Ļ.ud, — Lūcijas kundze pēc kāda brīža sacīja, — tagad taču mēs vairs neesam bērni: es esmu precēta sieva, jūs — mācītājs, tātad varam runāt vaļsirdīgi. Nu atzīstieties, vai es jums viņos laikos esmu kaut cik patikusi, vai bijāt kaut drusciņ iemīlējies manī?

— Vai tiešām, kundze, to neredzējāt? — mācītājs izbrīnījies jautāja. — Visu semināra laiku taču sirgu jūsu dēļ. Izdomāju visvisādus līdzekļus, kā aizbēgt no jums, un tomēr tas man slikti izdevās. Un jūs?

— Ai, kāpēc vēl jautāt? Atvadības un dārziņu taču atceraties? Gribēju, lai jūs mani noskūpstītu, bet jūs atstūmāt mani.

— Kāds muļķis toreiz biju, un cik sāpīgi pēc tam to pārdzīvoju! Bet ko nu! ... Toreiz vēl biju tik bērnišķīgs ...

— Bet es to uzskatīju par patiesu varonību, stingru garīgu disciplīnu. Un sacīju sev: Pavasarītis nav priekš manis. Varbūt arī labāk, ka tā iznācis. Kas es jums būtu? . . . Komforts? . . . Labvēlīgs apstāklis? ... Bet varbūt dzīves trums, vēzis?

— Lūcijas kundze, tagad nav nozīmes par to domāt, — Vasaris atbildēja. — Tāpat nevarēju izstāties no semināra.

Abi apklusa, iegrimuši vēl pavisam nesenas, bet vairs neatsaucamas pagātnes atmiņās. Tagad viņi, stingru pienākumu saistīti, brīvi pārcilāja šīs atmiņas, bet neviens neiedrošinājās izvirzīt jautājumu par tagadni. Brazģienes kundze centās būt laba sieva savam vīram, taču garīga siltuma starp viņiem nebija. Viņas sirds tiecās pēc mācītāja Vasara, un šo robu neviens viņai nevarēja aizpildīt. Ļuds savām simpātijām pret Lūcijas kundzi rada jēgu kapelāna vārdos. Ar to viņam pietika, lai jūtām ļautu lielāku vaļu un vērtos uz bijušo kaimiņieni ar ziņkārīgāku skatienu.

Ļudam šķita, ka Lūcijas kundze atkal uzplaukusi jaunā skaistumā. Tagad viņa ir mazliet tuklāka, tāpēc viņas āda kļuvusi vēl maigāka un gaišāka nekā agrāk. Viņas ķermeņa formas, līnijas un kustības pilnīgi harmonizējušās. Viņa pati tapusi vēl sievišķīgāka, jūtīgāka un vērīgāka, viņa visu labāk izprot un uz visu atsaucas. Vasaris ar patiku stāstīja savas jaunās dzīves iespaidus, pieredzējumus un dalījās domās.

— Ai Lūcijas kundze, — viņš satrauktā balsī sacīja, — vēl tikai trīs mēneši, kopš esmu mācītājs, un trīs nedēļas, kopš vikārs, bet reizēm jau sāku šaubīties, vai neesmu aplam izpratis savu aicinājumu. Ir mirkļi, kundze, kad nemaz nejūtos mācītājs, ir mirkļi, kad jūtu tikai garīdznieka nastu. Baidos, ka mācītājs esmu vienīgi par tik, cik mani ar to saista garīdznieka tērps, ārišķīgie pienākumi, darbs un draudze. Arī šie pienākumi ir smagi. Jau esmu pieradis noturēt dievkalpojumu, bet biktis un it īpaši sprediķi, pasargi dievsl Vai man klājas sludināt dieva vārdu, mācīt ļaudis, rāt viņus par maldiem un vest uz taisnības ceļa? Nē, tas sniedzas pāri visiem maniem spēkiem! Nevaru! ... Vārdi iespriežas kaklā. Kļūst nedabiski, nepatiesi. Zēl, ka aizgājis mācītājs Laibis. Redzētu, ko viņš par to sacītu.

Lūcijas kundze klausījās vērīgi, ar līdzjūtības pilnu skatienu, bet ko viņa varēja uz to sacīt? Un viņš sirdī juta pateicību, ka viņa neko nesacīja, ka viņa necentās nedz izkliedēt šaubas, nedz vēl vairāk tās modināt. Ļuds redzēja, ka Lūcijas acīs viņš bija gluži tāds kā pats savās.

Beidzot pienāca laiks doties mājup, un Vasaris atvadījās. Viņi viens otram nesacīja nekādus sentimentālus vārdus, bet abi zināja, ka nākamo tikšanos gaidīs vienlīdz nepacietīgi.

Mācītājs Vasaris pilsētā sastapa ārstu Brazģi, kas steidzās uz mājām. Ārsts nožēloja, ka aizkavējies «Arkla» sapulcē un nevarējis ar mīļajiem ciemiņiem mājās iebaudīt maltīti.

— Nu, kā Ļuce? Vai labi izskatās, ko? — ārsts lepodamies jautāja.

— Nav ko runāt! Lieliski. Labāk nekā Klevišķī.

— Bet sakiet, mācītāj Ļud, — kas par tipu ir jūsu Stripai-tis un kā viņš tur vada tās biedrības? Šodien šeit dzirdēju valodas, ka viņš nositis cilvēku. Vai tiešām tas taisnība? Bez tam pret viņu tur gatavojot sūdzību. Viņš mums visiem nodarīs daudz posta.

— To visu jums pastāstīs kundze. Kas attiecas uz biedrībām, atsūtiet revidentu. Ardievu, ārsta kungs. Jāsteidzas. Līdz mājām tālu.

Ārsts Brazģis devās pie sievas, bet Vasaris sava sirdī nevarēja atrast nekādu ienaidu pret viņu. Abu jūtas pret Lūcijas kundzi bija tik dažādas, ka viņi viens otram nemaz nekaitēja. Bet Lūcijas kundzes vīrs nezin vai tam būtu piekritis.

VIII

Naujapoles iespaidi beidzot pamudināja Vasari ņemt spalvu rokā. Kapelāna Laibja vārdi viņam it kā bija iedvesuši enerģiju, bet tikšanās ar Ļuci atmodinājusi daudzas iemigušas atmiņas un ilgas.

Atgriezies no baznīcas svētkiem, viņš nākamajā dienā no paša rīta iegrima sevī, meklēja tematus un centās radīt dzejisku noskaņu. Pievakarē, kad visi dienas darbi bija galā, viņš ieslēdzās savā istabā un sēdās rakstīt. Tomēr tas neveicās. Viņš citu pēc cita izmēģināja visus motīvus, kas bija ienākuši prātā, bet neviens viņu neaizkustināja, neviens nerosināja viņa iztēli, neviens neļāvās iekļauties dzejoļa formā. Tas pats mēģinājums atkārtojās pēc vakariņām, — viņš nomocījās vēl pāris stundu, kamēr pilnīgi pārliecinājās, ka šodien nespēj rakstīt...

Vai tikai šodien vien? Nē, viņš jau diezgan sen nav rakstījis; jau otrais gads, kopš viņš neraksta. Kāpēc? Taču viņš jūt, ka spēku pietiek, arī dzejnieka apziņa viņā ir dzīva. Tolaik viņš veltīgi meklēja atbildi uz jautājumu, kāpēc nespēj rakstīt. Tikai pēc daudziem gadiem Ļuds Vasaris, analizēdams savu dzīvi un savu daiļradi, domāja, ka atradis šo atbildi. Un atbilde bija šāda;

Rakstnieks, dzejnieks savai daiļradei spēkus un vielu smeļ no diviem avotiem: no savas personības un apkārtējās pasaules. Bet nepieciešams, lai personība būtu spēcīga un viengabalaina, turpretī pasaule, dzīve, īstenība tieši un spilgti izjūtama. Vasaris nokļuva seminārā tādā laikā, kad viņa talants tikko sāka mosties. Šeit viņu atšķīra no dzīves un pasaules, tāpēc viņš tiecās analizēt vienīgi pats savas jūtas un domas.

Sī atšķirtība no dzīves, kā arī garīdznieka tērpa valkāšana viņā izraisīja daudz iekšēju cīņu. Taču seminārā, lai cik nabadzīga bija viņa domu un jūtu pasaule, lai cik vienmuļa bija daiļrades viela un maza motīvu izvēle, viņš tomēr šo to rakstīja, šo to radīja.

Bet pēc subdiakonāta svētības Vasara liktenis bija izlemts, viņš pārstāja pretoties priesterībai, kas bija uzvarējusi viņu, bet savas dumpīgās dabas atliekas viņš noslēpa visdziļākajā dvēseles kaktiņā un nomierinājās. Viņš arī turpmāk palika šķirts no pasaules, bet viņa emocionālā dzīve kļuva miegaina, jo cīņa to vairs nerosināja. Ko gan un kā viņš varēja radīt?

Viņam nebija sakaru ar cilvēkiem, viņš nezināja sabiedrības vajadzības, aizbēga no sievietes mīlas un pierada skatīt dabu no savu jūtu viedokļa. Ko gan un kā viņš varēja radīt? Par garīgās dzīves motīviem? Bet kādiem? Viņš nesliecās uz askēzi, bija par jaunu, lai pievērstos pasaules uzskata tematikai, arī savu ideoloģiju vēl nebija izveidojis. Taisnība, seminārā Vasaris uzrakstīja daudz idejisku dzejoļu, bet tie bija tik sekli un vāji, ka viņš, vairāk nobriedis, nevarēja atgriezties pie šiem tematiem. Viņu vairs neapmierināja ne jūtu patoss, ne salkana sentimentalitāte.

Seminārā un visā garīgās dzīves bagātību krātuvē Vasarim bija tikai viens liels dzejas avots un paraugs — bībele. Diemžēl, garīgo vingrinājumu rutīna un teoloģijas mācības viņu padarīja nejūtīgu pret bībeles dzeju, arī pati bībele tika komentēta pavisam citādā izpratnē. Viņi ar pašām pirmajām dienām, kad vēl neprata latīņu valodu, visi reizē stingri noteiktā laikā radinājās korī automātiski skaitīt Dāvida psalmus kā lūgšanu formulas — pātarus. Viņu uzmanība tūdaļ notrulinājās un retu reizi uztvēra saturu, jēgu. Tas pats notika arī vēlāk, kad lasīja breviāru. Vajadzēja izmantot katru brīvu mirkli, lasīt strauji un galvenais ar lūpām, oraliter, pie tam lūgšanas noskaņā. Un, ja lūgšanas noskaņa radās, tad vairāk pašas darbības, nevis runāto vārdu satura dēļ.

Studiju laikā bībeli viņiem izskaidroja kā dieva iedvestu vārdu, bieži vien simboliskā nozīmē, un attiecināja to uz mistisko dieva miesu — baznīcu, kā arī lika dogmatisko vai tikumisko mērķu pamatā. Tādējādi bībeles metaforas, hiperbolas, salīdzinājumi un visi citi dzejiskā stila paņēmieni vai nu nemaz netika skarti, vai arī tika komentēti no teoloģijas viedokļa. Neviens viņu priekšā no bībeles nemēģināja noraut lūgšanu formulu trafareto čaulu un parādīt, ka tā ir ne tikai dievišķīgās, bet arī dzejiskās iedvesmas daiļdarbs. Viņiem bija sveša Pentateuha ēpika, Praviešu ekstāze, Dziesmu dziesmas erotika, Psalmu lirika, Jāņa parādīšanās grāmatas fantastika.

Pēdējais gads seminārā un pirmais gads vikāra gaitās bija tas laiks, kad Ļuds Vasaris jutās visciešāk saistīts ar garīdznieka pienākumiem. Taču savā iekšienē viņš it nemaz nejutās tik spēcīgs, lai varētu rast izpausmi daiļradē. Gluži otrādi: nekad Ļuda Vasara personība nav bijusi tik vāja kā tajā laikā.

Pirms subdiakonāta svētības viņš bija vīrietis, kas briest, un dzejnieks, kas mostas. Viņš juta, ka garīdznieka darbs ir viņa rakstura un talanta ienaidnieks, pret kuru’ viņš cīnījās, kā varēja. Taču viņa kļūda un apstākļi, kas atveduši uz semināru, bija spēcīgāki nekā viņa pretestība. Semināra audzināšana gadu gadā ieslēdza viņu arvien šaurākā aplī — un beidzot viņš padevās. Viņš kapitulēja, viņš noslēpās. Bet vai viņš kļuva mācītājs ar visu savu dvēseli, vai viņš visās savās domās un jūtās uztvēra mācītāja ideālu? Vai viņš koncentrēja visu savu garīgo dzīvi vienā galvenajā mācītāja uzdevumā? Nē, viņš to nespēja izdarīt. Viņš pieņēma tikai formu bez satura.

Garīgu atplūdu brīžos Vasaris pat nejutās, ka būtu mācītājs, un Brazģienes kundzei nobažījies sūdzējās, vai tikai ārišķīgie pienākumi un apstākļi nav tie, kas viņu saista ar garīdzniecību? Tiešām, tā arī bija. Viņš mērdēja savu personību — un tā spēja atžirgt vienīgi pasīvas aizmirstības mirkļos, bet nevarēja izpausties nekādā radošā darbībā. Viņš kļuva par mācītāju, kas darbā neieliek sirdi, tāpēc garīdznieka pienākumi viņam likās ļoti grūti. Kaut arī viņš centās būt čakls, tomēr strādāja aiz inerces un pašpamudinājuma, aiz vajadzības, kas viņu novedusi mācītāja kārtā. Ko gan un kā viņš varēja rakstīt?

Tomēr tāds Ļuda Vasara garīgais stāvoklis nevarēja turpināties ilgi. Pabeidzis semināru un nokļuvis kaut arī ne trokšņainā, taču diezgan raibā dzīvē, viņš pamazām sāka atžirgt un atjēgties. Tas, kas slēpās viņa dvēseles visdziļākajos slāņos, sāka uzpeldēt virspusē un rādīt pirmās dzīvības zīmes pēc tam, kad bija pieredzētas dažas neveiksmes, sastapti daži cilvēki un dzirdētas dažas runas. Tad Vasara dvēselē sākās garš cīņas process, līdzīgs iepriekšējam, tikai pretējā virzienā. Viņā modās dzejnieks, bet arī mācītājs negribēja atsacīties no savām tiesībām. Viņa sirdsapziņa kļuva par sāpīgu konfliktu arēnu. Viņš, cīņas ierosināts, atkal sāka rakstīt, bet vēl ilgi turpināja analizēt tikai sevi; viņš ilgojās pēc plašās pasaules, bet vēl ilgi neiedrošinājās un varbūt arī nevarēja tajā ieiet.

To visu Ļuds Vasaris saprata pēc daudziem gadiem, kad viņa pārbaudījumu un cīņu ceļš jau bija nostaigāts. Tad viss viņam likās vienkāršs un dabisks. Taču tovakar, kad viņš pēc Naujapoles baznīcas svētkiem, veltīgi nomocījies, pārliecinā-

\

jās, ka nespēj izšķilt no sevis nekādu radošu dzirkstelīti, nevarības iemesls viņam nebija skaidrs, un tāpēc viņš daudz cieta.

Viņš atgriezās no Naujapoles pacilātā noskaņā, jo viss, ko viņš bija pieredzējis šajos baznīcas svētkos, mudināja strādāt, radīt un izlauzties dzīves pirmajās rindās. Prelāts Ģirvīds lika lielas cerības uz viņu un apņēmās viņam palīdzēt, kapelāns Laibis aizkustināja viņu ar savām drosmīgajām domām, bet Lūcijas kundze ar savu maigo sievišķību sasildīja viņa nomērdēto sirdi.

Taču izrādījās, ka viņš ir nevarīgs un auksts skribents, kam trūkst jūtu un fantāzijas, kas nespēj sacerēt nevienu dzejoli, ar ko varētu pierādīt visiem, bet galvenokārt pats sev, ka tiešām paveiks to, ko gaida no viņa.

Smaga depresija sāka nomākt Vasara sirdi. Ja viņš nav dzejnieks, tad viņa drosmīgās domas, kapelāna vārdi un pazīšanās ar Ļuci — viss ir grēks un neprāts.

Nemiera pārņemts, viņš nespēja nosēdēt nemājīgajā istabā, tāpēc uzvilka mēteli, uzlika platmali un, uzmanīgi atvēris durvis, izgāja parkā. Bija gandrīz pusnakts. Ne mācītājmājas, ne Stripaiša logos vairs nedega gaisma. Viss baznīcas ciemats grima tumsā.

Ar spieķi taustīdams taku, Vasaris gāja pa tumšo mācītājmājas parku.

Viņš pats nezināja, kādam jābūt šīs vēlīnās pastaigas mērķim. Viņš vienīgi juta nepieciešamību iet un darīt kaut ko neparastu.

Mācītājmājas parks bija liels, tā viena mala sniedzās līdz baznīcas dārzam, otra — līdz lielceļam, pa kuru Vasaris nesen bija gājis gar muižu uz ezeriņu un šiliņu.

Nakts bija vējaina un tumša. Šalca baznīcas dārza liepas, un jau nobirušo lapu kārta čabēja zem kājām. Likās baismīgi soļot arvien tālāk melnajā parka dzelmē, bet šis baismīgums un noslēpumainība tā dzeldināja nervus, tā saasināja visus jutekļus, ka jaunais mācītājs, gluži kā neizprotama spēka vilkts, devās arvien tālāk un tālāk.

Beidzot sasniegts baznīcas dārzs.

Viņš pastumj vārtiņus un ieiet baznīcas dārzā. Šeit vairāk gaismas, malās redzami šalcošo liepu silueti, kā arī tumšā baznīca ar augsto torni un sārti mirguļojošo logu pretī altārim.

Baznīcas dārza stūrī Vasaris saskata melnu krustu. Viņš zina, ka tajā vietā apbedīts prāvests, kas uzcēlis šo baznīcu. Vasarim uznāk drebuļi, atceroties šo kapu un tajā guldīto prāvestu, bet viņš saņem visu gribas spēku un dodas taisni pie kapa. Viņa ķermenim pārskrien šermuļu vilnis, viņš sajūt uz sejas gluži kā zvīņas, bet konvulsīvi sakož zobus un iet uz priekšu.

Lūk, arī kaps ar dzelzs žodziņu apkārt, ar krustu un akmeni, bet akmenī tik tikko mirdz zeltītie burti. Vai noņemt cepuri, mesties uz ceļiem un noskaitīt Requiem aeternam^97? Nē, viņš nenoņem cepuri, nemetas ceļos un neskaita lūgšanu.

Viņš brītiņu pastāv, tad apgriežas un iet atpakaļ. Vējš neganti plosa viņa mēteļa stūrus un pelerīnu.

Ja kāds redzētu viņu, sacītu, ka vecais prāvests uzcēlies no kapa un dodas apskatīt savu bijušo zemes mitekli.

Taču šeit gāja tikai jaunais mācītājs — dzejnieks Vasaris, ko nemiers tirdīja kādā nejaukā rudens naktī.

Viņš atgriezās parkā, pa citiem vārtiņiem izgāja uz lielceļa un pagriezās muižas virzienā. Tā bija neprātīga iegriba. Ko gan domātu jebkurš, kas ieraudzītu viņu tādā laikā vienu dodamies no mācītājmājas uz muižu? Varbūt pats nelabais dzen Vasari, jaukdams viņa domas un modinādams krūtīs ļaunas jūtas?

Mācītājs kā rēgs iet pa parku un kārām acīm pētī tā noslēpumaino tumsu. Ausīs viņam skan Stripaiša ciniskie vārdi:

— Nu, tas parks ir redzējis trakas orģijas...

— Baronese? Ek, tā velna mātīte laikam bijusi ne viena vien apkampienos!...

Šeit galvenā aleja pils priekšā. Kas tur? Kādā logā gaisma. Tas, bez šaubām, viņas logs. Ko viņa dara tik vēlu?

Mācītājs brītiņu apstājas un grib atcerēties baronesi. Lūk, viņa parādās kā dzīva ar savu vilinošo smaidu, baltajām krūtīm un lakādas zābaku stulmiem.

Vasaris zina, uz kurieni jāiet. Viņš tagad iet uz turieni, kur pirmo reizi viņu ieraudzīja. Viņš jūt, ka tas ir absurds nodoms. Viņš var kādu sastapt, viņam var uzbrukt muižas suņi, viņu var pārsteigt lietus. Bet viņš ietiepjas, ka jāiet līdz tai vietai, un aizies arī.

Auksts rudens vējš pūš viņam sejā, pat elpu ņem ciet. Mētelis un sutana rauj viņu atpakaļ un pinas pa kājām. Bet viņš, ar visu ķermeni salīcis uz priekšu, dodas tālāk un tālāk. Viņam ir savdabīgs prieks cīnīties ar vēju un novest galā šo neprātīgo ceļojumu.

Vai tiesām neprātīgo? Viņam, mācītājam, kura ikvienam solim jābūt racionālam un izdarītam dievam par godu, šis ceļojums ir liels varoņdarbs, dumpis pret savu pasivitāti, pazemību un pret ikdienas pelēcību, kas viņu nomāc un žņaudz.

Viņš vēlējās atvilkt elpu.

Viņa iztēle bija pacēlusi vienu spārnu šajā tumšajā, vējainajā oktobra naktī...

Bet varbūt skaistās baroneses skatiens velk viņu gluži kā noziedznieku uz nozieguma vietu? Baronese — tas ir grēks. Viņa ir skaista un vilinoša, taču ne tā kā Lūcijas kundze. Baroneses skaistums ir rafinētas koķetes vilinājuma līdzeklis. Viņas skatienu un smaidu saindējuši grēcīgi solījumi.

Mācītāja Vasara sirdsapziņā sakustas kāds mazs tārpiņš: kāpēc viņš, stāstīdams Lūcijas kundzei par Kalnīnu iespaidiem un notikumiem, ne vārda nav bildis par atgadījumu ar baronesi un gaidāmo vizīti muižā? Viņš zina, ka apzinīgi to noklusējis. Kāpēc? ...

Klāt jau arī kalniņš, no kura viņš vēroja trīs dīvainos jātniekus. Tagad viņš neredz tās vietas, jo visi lauki grimuši necaurredzamā tumsā, bet viņš redz, kā slaiks jātnieks ar baltām krūtīm auļo pa lauku un gluži kā putns lido pār grāvi.

Mācītājs no kalniņa dodas uz priekšu.

Šeit koks, gar kuru viņš gāja, kad sabaidījās baroneses zirgs. Mācītājs apstājas — un viņa atmiņā vēlreiz atkārtojas visa aina.

Baronese, graciozi pasmaidījusi, jāj prom, bet viņš vēl mirkli stāv tajā pašā vietā, it kā gaidītu kaut ko.

Te, piekalnē, vējš ir mazāks, toties vēl skaidrāk jūtams tā spēks kalniņā un visā apkārtnē. Baismīgi tas šalc kokos, kauc uz ezeriņa, svilpo un dūc lauku tumsā.

Vasaris stāv un nevar saņemties, lai izkustētos no vietas. Visi viņa jutekļi uzvilkti kā stīga. Viņa dzirde un redze kļuvusi tik asa, ka viņš atšķir milzumu toņu un balsu šajā brāzmainajā rudens nakts simfonijā. Viņš saskata dažādus tēlus un pašas tumsas nokrāsas.

Beidzot viņš soļo atpakaļ.

Vējš, steigdamies viņam garām, sadod pa pleciem, sviež uz galvas pelerīnu, aizskrējis priekšā, pūš sejā un kūleņiem veļas prom uz muižas parku, uz mācītājmājas dārzu, uz visu miegā tīto Kalnīnu baznīcas ciematu.

Muižas parka šalkoņa vēstī, ka tuvumā ir jauka māja.

Pils loga vairs nav gaismas: baronese jau aizvērusi galantā romāna lappuses, likusi istabenei aiznest piecžuburu svečturus, pagriezusies uz otriem sāniem un aizmigusi mīkstajā gultā.

Vasaris iegāja mācītājmājas parkā.

Viņa nervi nomierinājušies, viņš jūt lielu nogurumu un, atspiedies pret žogu, atpūšas, tīksmi domādams par laimīgi pabeigto gājienu.

Tad viņš iet uz savu dzīvokli, ar grūtībām meklēdams taku tumšajā mācītājmājas parkā.

Šoreiz viņš neievēroja, cik nemājīgas ir viņa istabas. Ja viņa nabadzīgais dzīvoklis būtu pārvērties viskrāšņākajā pilī, kas izklāta ar mīkstiem paklājiem un izgreznota ar dārgiem mākslas darbiem, viņš arī to nebūtu ievērojis.

Viņš iemigdams nodomāja, ka, aizgājis vizītē uz muižu, runās ar Rainaķa kundzi kā ar labu paziņu, jo nu jau divas reizes sastapis viņu uz ceļa.

IX

Drīz pēc šiem notikumiem barons Rainaķis apciemoja Kalnīnu prāvestu, bet otrā dienā visus trīs mācītājus baronese ielūdza muižā uz tēju. Prāvestam Platūnam ne visai patika šādas vizītes, bet viņš redzēja vitālu nepieciešamību uzturēt labas attiecības ar kungu.

— Eh, neko nevar darīt. Jāizpilda šīs klaušas, — viņš sacīja mācītājam Stripaitim. — Pārzinis un saimniecības vadītājs citādi izturas, kad ierauga, ka viesojamies pie baroniem. No tā ir skaidrs labums ... Ja nebūtu tas, ko es tur ietu?

— Barona dēļ, protams, — Stripaitis piekrita. — Pareizticīgais vai luterānis — tas pats velns... Varbūt viņš arī neuzturētu sakarus ar mums. Taču baronese, prāvest, tomēr ir ticīga katoliete. Neko nevar darīt; poļu aristokrātijas tradīcijās reliģija laidusi dziļas saknes. Lai gan citādi es it nemaz neticu viņas tikumiem.

— Viņas aristokratisms ļoti apšaubāms. Tagad, protams, viņa ir aristokrāte, bet izcelšanās nav nekāda kundziskā. Saimniecības vadītājs man reiz stāstīja, ka baronese pirms apprecēšanās bijusi vienkārša aktrise Varšavas kafešantānā. Barons aizbraucis uz Varšavu uzdzīvot — un poliete sagrozījusi šim galvu. Tādas prot. Te nu bija aristokrāte.

— Jo lielāks aristokrāts, jo skandalozāka sieva, — Stripaitis prātoja. — Gadās, ka kņazi apprec ne tikai kafešantānu aktrises, bet arī cirka akrobātes. Kafešantānā tikai kājas vien parāda, turpretī cirkā velna mātītes gorās pavisam plikas.

Prāvests aiz niknuma nospļāvās un izlaboja:

— Ne jau plikas. Likumi aizliedz. Laikam uzvilkušas tādu adījumu.

— It kā nebūtu viens pīpis! No tālienes izskatās kā plikas.

— Vai tad pats esi redzējis?

— Jā gan, redzēju. Mācītāja svētību saņēmu nevis kur citur, bet tieši pašā Varšavā. Pie mums toreiz nebija bīskapa, tad, re, kāds vietējais amata brālis arī aizvilka mani. Bijām ij kafešantānā, ij cirkā. Zini, prāvest, nākamā dienā man bija jāiet izsūdzēt grēkus. Traki iedarbojas, ja tādus meitiešus nekad neesi redzējis... Nu, bet ko es te tarkšķu! Re, Vasaris jau sašutis.

— Un jūs? Arī gribat iet uz muižu? — prāvests uzrunāja Vasari.

— Gribu vai negribu, bet, ja ielūdz, tad nebūtu pieklājīgi neiet, — Vasaris skarbi atbildēja. Viņa sirdī jau sāka krāties ļaunas jūtas pret prāvestu.

— Jūs taču neesat pazīstami!

— Tad iepazīšos. Galu galā neesmu arī gluži svešs. Nesen sastapu viņus visus jādelējam aiz muižas. Iepazināmies.

— Jā gan, laika jums diezgan un arī patīk vienatnē pastaigāties. Ha, ha! ...

Vasaris pēkšņi uzliesmoja kā uguns un, ar grūtībām valdīdamies, drebošā balsī sacīja:

— Atvainojos. Kāpēc jūs, prāvest, jau kuro reizi man pārmetat īpašu laika pārpilnību? Liekas, savus pienākumus baznīcā izpildu tāpat kā visi. Varbūt pat vairāk. Biktēšana gandrīz man vienam uzvelta ...

— Tikām galā arī divatā, kad jūsu šeit nebija, — prāvests noņurdēja.

— Tad lūdzu, prāvest, rakstiet par to kūrijai. Ja dabūšu citu vietu, braukšu prom no šejienes tajā pašā dienā un it nemaz nenožēlošu. — Un viņš, negaidīdams prāvesta atbildi, piecēlās un gāja, tikko pārvarējis vēlēšanos aizcirst durvis tā, lai nodrebētu logi.

Šoreiz viņš vēl savaldījās, bet juta, ka viņa krūtis patiešām plosa naids prāvesta apvainojumu, sīkumainības, skopulības, rupjības un nepamatoto pārmetumu deļ. Šoreiz viņš savaldījās, jo viņa pacietības mērs vēl nebija pilns, bet vai uz ilgu laiku?

Sis mazais incidents ar prāvestu sabojāja omu pirms pašas vizītes uz muižu. Vasaris aizskrēja, kad vēl nebija norunāts, kā un kad viņi ies. Bez šaubām, vislabāk būtu visiem trim mācītājiem iet kopā. Bet vai prāvests ar Stripaiti aicinās viņu? Viņš pats nolēma neko nejautāt un viņu sabiedrībā nepieteikties. Ja viņu neaicinās, lai iet vien divatā. Viņš arī viens atradīs ceļu uz muižu.

Baronese aicināja pulksten piecos, laika vairs nebija daudz, un Vasaris sāka posties. Viņš rūpīgi nospodrināja zābakus, uzģērba jaunu sutanu, uzlika manšetes un priekšā šķeltu apkaklīti kā vislielāko švītības zīmi.

Kamēr viņš ģērbās, naids pret prāvestu neatslāba, bet novirzījās uz citu pusi. Labi! Prāvests ar Stripaiti viņu aizvaino un nicina, varbūt arī aizies, neaicinājuši viņu? Lai! Viņš arī viens atradīs ceļu uz muižu — un pratīs parādīt sevi labāk nekā prāvests un Stripaitis! Un viņam jau sāka uzlaboties garastāvoklis, kad viņš iedomājās, kā runās ar baronesi un cik nepatīkami pārsteigti būs abi vecākie mācītāji.

Tomēr pirms pulksten pieciem atnāca Stripaitis un aicināja viņu iet kopā. Nebūšot ērti, ja viņš ieradīšoties vēlāk ... Vajadzēšot taisnoties... Vispār mācītājiem jābūt solidāriem un nav jāparāda, ka viņu vidū esot kādas nesaskaņas. Vasaris tam piekrita, taču viņa īgnums neatslāba, un visu ceļu viņš kurināja sevī apņēmību izpelnīties baronu kungu uzmanību un labvēlību, it kā ar to varētu vislabāk atriebties prāvestam.

Muižas pils priekšistabā viņus sagaidīja dūšīga istabene, paņēma mēteļus un lūdza uz salonu. Barona kungs un baronese tūdaļ nākšot.

Salons bija milzīga istaba, gandrīz zāle, ko vāji apgaismoja rudens mijkrēslis, tāpēc diezgan nemājīgs un noslēpumains. Trīs mācītāji nezināja, ko viņi lai dara šajā pustumšajā salonā. Prāvestam, kas vairāk radis staigāt pa piedarbiem un kūtīm nekā pa salonu, ar pirmajiem soļiem kājas aizķērās aiz paklāja un viņš tikko neapgāza krēslu. Vasaris arī nebija radis ciemoties kungu salonos, tāpēc, neraugoties uz apņēmību, kautrējās un uztraucās, gaidīdams pirmo tikšanos ar saimniekiem. Visbrīvāk laikam jutās mācītājs Stripaitis. Viņš savas rupjības dēļ nekur un neviena nekautrējās, kā arī nekontrolēja savu rīcību.

Viņš krustām šķērsām soļoja pa salonu, pārliecinājās, ka krāsns jau izkurināta, apskatīja gleznas, pacilāja notis uz klavierēm, tad apsēdās atzveltnes krēslā pie galdiņa, uzlika vienu kāju uz otras un aizsmēķēja papirosu.

Tomēr drīz atvērās sāndurvis un parādījās barons.

— A, Reverendissimi! — viņš iesaucās un ar ieplestām rokām nāca pie saviem ciemiņiem. — Mille excuses, mille excuses! On vous laisse seuls dans Ies tēnēbres!... Tas tāpēc, mans cienījamais prāvesta kungs, ka jau rudens. Der Sommer mag verwelken, das Jahr verweh’n!... Tā bieži dzied mana sieva. Nu, kak vi sebja čuvstvujete, gaspadin nastojateļ?[98]

Baronam bija dīvains paradums runāt visu valodu maisījumā, kādas vien viņš prata, nemaz nerūpējoties, vai viņa sarunu biedrs saprot, ko viņš saka, vai ne. Sasveicinājies ar prāvestu, viņš pagriezās pret Stripaiti.

— Quelle marque de cigarettes est-ce que vous fumcz, Monsieur l’abbe? Darf ich Sie bitten von den meinigen zu vērsu-chen? Ce sont Ies cigarettes de qualite.. .[99] Nu, kā klājas?

Mācītājs Stripaitis sniedza viņam labo roku, kuru barons paspieda, bet no visas runas bija sapratis vienīgi vārdu «siga-ret», tāpēc purināja galvu:

— Nē, cigārus es nesmēķēju. Pārāk smird.

— Smird? . .. Smird? ... Qu’ est-ce que Qa veut direP^100 — barons izbrīnījies skatījās apkārt un, ieraudzījis, ka pie loga stāv Vasaris, atkal steidzās ar ieplestām rokām:

— Ah, le voilāf Mon cher ami, madame la baronne sera trēs contente de vous voir ici.[101]

— Piedodiet, barona kungs, es ļoti nožēloju, ka neprotu franču valodu, — Vasaris taisnojās.

— Jūs neprotat franču valodu? Sīkums, mon ami! Arī man pašam nepatīk franču valoda. Nepatīk, nepatīk... Bet jūs sauc Vasari? Jā?... Parla italiano? .. ? Non?... Jūs taču sauc Vasari?

— Vasaris.

— Tad jums jābūt itālietim, Rcverendissime!

— Nē, barona kungs. Esmu lietuvietis. Mans uzvārds gluži lietuvisks. Ir arī tāds mēnesis vasaris — februarius.

— Bet vai jūs zināt, kas bija Vasari? ... Nē? ... Vasari bija pirmais itāliešu mākslas vēsturnieks. Dzīvoja renesanses laikmetā... Tāpēc arī, tiklīdz dzirdēju jūsu uzvārdu, tūda] atcerējos. Bet, mani kungi, — viņš jau griezās pie visiem mācītājiem reizē, — tas ir jauns lietuviešu valodas skaistuma pierādījums. Jo itāliešu valoda, mani kungi... — un barons iegrima filoloģiskos prātojumos par valodu skanīgumu, bagātību un senatnību. Mācītāji viņam palīdzēja, kur jautājumi skāra latīņu un lietuviešu valodu.

Pa to laiku istabene iededzināja lielu, skaistu galda lampu, ap kuru sasēdās ciemiņi, un divus svečturus ar daudzām svecēm salona abos galos. Tūdaļ kļuva priecīgāk un mājīgāk.

Beidzot vēlreiz atvērās durvis, un tagad parādījās baronese kopā ar Sokolinas kundzi. Kundzes jau agrāk bija iepazinušās ar prāvestu un mācītāju Stripaiti, bet Vasari atcerējās no tikšanās uz ceļa. Šīs «promenādes» atmiņas arī bija pirmais kopējās sarunas temats.

Mācītājs Vasaris, ieraudzījis baronesi salona durvīs, bija ārkārtīgi pārsteigts un vēl ilgu laiku nevarēja beigt brīnīties par notikušo pārmaiņu. Viņš taču tik lieliski spēja iztēloties baronesi, ka, šķiet, būtu pazinis viņu visur un vienmēr. Bet tagad, lūk, gandrīz neticēja savām acīm. Viņš laikam gaidīja, ka ieraudzīs baronesi citādā apģērbā, jo kundzes taču mājās nevalkā vīriešu parauga jātnieku uzvalkus, tomēr uz tik lielu pārmaiņu viņš nebija cerējis. Viņam šķita, ka pārmaiņa notikusi ne tikai ar apģērbu, bet arī ar visu šo sievieti.

Viņš ieraudzīja slaiku liela auguma kundzi, tā bija garāka par Ļuci, bet varbūt arī skaistāka. Viņa gāja viegli, graciozi, lepni paceltu galvu, mazliet smaidīdama. Viņas matu sasukā-jums un sprogojums bija sarežģīts, bet ausīs karājās dārgas rotas lietas, kas viņai piešķīra ļoti greznu izskatu. Viņas tumšajam apģērbam nebija nekādu īpašu izskaistinājumu, tomēr tas izskatījās krāšņs un elegants.

Mācītājiem tas likās neparasts lielo kakla un krūšu izgriezumu dēļ, jo reizēm, kad baronese sēdēdama noliecās uz sāniem, viens plecs kļuva gandrīz pavisam kails. Un, kad viņa kaut cik noliecās uz priekšu, mācītāja kautrība tūdaļ prasīja novirzīt skatienu sāņus no viņas krūtīm, bet domas pievērst debesu un mūžības jautājumiem. Taču visļaunākais bija tas, ka baronesei uz kakla smalkā važiņā karājās mazs zelta krustiņš, kas noslīdēja līdz tai vietai, kuras ieraudzīšana varēja modināt visļaunākos kārdinājumus.

Liekas, neviens nebūtu ticējis, ka šī lielā, elegantā kundze varētu valkāt rūtainas bikses un lakādas stulmu zābakus, ka viņa, uzsēdusies zirgam mugurā, varētu joņot pa laukiem un lēkāt pāri grāvjiem. Tomēr tā bija viņa pati. Vasaris pazina tikai viņas acis un smaidu, ar kuru viņa toreiz atvadījās un tagad sasveicinājās.

Sis smaids jaunajam baznīckundziņam bija vienīgais uzmundrinājums, bez kura viņš nezinātu, nedz kā tuvoties šai lielajai kundzei, nedz ko viņai sacīt.

Bet baroneses acīm un smaidam piemita tā īpašība, ka ikviens atjautīgāks vīrietis viņas sabiedrībā tūdaļ juta vēlēšanos un drosmi atmest kautrību un parādīt sevi iespējami vislabākajā gaismā. Tāpēc, kur vien baronese uzturējās, nekur viņai netrūka pielūdzēju. Taču tovakar Kalnīnu muižā tikai Vasaris viens izjuta šo baroneses smaida neparasto īpašību.

Pārmijusi pirmās nenozīmīgās frāzes un patērzējusi par pēdējo dienu jaunumiem, visa kompānija pēc tam, kad istabene pasniedza tēju un cepumus, sadalījās tā: prāvests ar baronu runāja par šā gada ražu, labības cenām un nākamā gada izredzēm, blakus mācītājam Stripaitim uz dīvāna sēdēja Soko-linas kundze un strīdējās, kāpēc katoļu mācītāji nedrīkst precēt sievas, bet Vasarim un baronesei izgadījās sēdēt viens otram pretī pie zema galdiņa, uz kura viņi novietoja tējas tasītes.

Sabiedrība nebija tā izklīdusi, lai nevarētu risināt kopēju sarunu vai pasacīt kādu teikumu attālākam kaimiņam, tomēr, kad sāka dzert tēju, sarunas risinājās savrup. Vasaris, juzdams baroneses_glāstošo__skatienu_un pamudinošo smaidu, sacīja:

— Sis vakars, kundze, ir liels notikums manā dzīvē. Es pirmo reizi esmu muižā — un nevis kaut kādā, bet īstā, aristokrātiska muiža. Par to jau sen esmu sapņojis. Reiz, kad vel nebiju mācītājs ...

— Vai jūs jau sen esat mācītājs? — baronese pārtrauca.

— Tikko daži mēneši, kundze.

— Ā, tad jūs vēl esat īsts iesācējs dzīvē. Domāju, ka pirmais gads mācītāja gaitās, gluži kā pirmais gads pēc kāzām, ir cītības, ekstāzes un vilšanās pilns. Bet es pārtraucu jūs.

— Tā es reiz izfantazēju veselu pasaku par muižu — ļoti romantisku un naivu.

— Vai varētu to dzirdēt?

— Neiedrošinos apgrūtināt baroneses kundzi. Tikai gribēju pasacīt, ka muiža modināja manu iztēli.

— Droši vien tajā pasakā bija iejaukta sieviete.

— Nenoliegšu. Bet viņa nebija no muižas, un es tolaik vēl nebiju mācītājs.

— Jūs viņu vēl mīlat?

— Kundze, es taču esmu mācītājs!

— Kas par to? Taču jūs neesat pārstājis būt vīrietis! Esmu laba katoliete, pieņemu sakramentus, tomēr it nemaz neņemu ļaunā, ja mācītājs mīl sievieti. Varu palepoties jūsu priekšā, ka pati Varšavā pazinu kādu mācītāju. Viņš bija iemīlējies manī kā parastais mirstīgais. Esmu pārliecināta, ka ir ļoti daudz mācītāju, kas baudījuši mīlu.

— Nestrīdēšos, kundze, jo nezinu, — Vasaris šaubījās. — Bet mīla mīlai nav līdzīga. Esmu dzirdējis arī no pašiem mācītājiem, ka varot mīlēt, tikai, kā saka, dvēseliski, garīgi, platoniski.

Baronese pasmaidīja un, skatīdamās uz mācītāju, jautāja:

— Vai jūs ticat, ka iespējams mīlēt tikai platoniski vien?

— Ticu, kundze.

— Bet es ne. — Viņa pavirzījās tuvāk uz Vasara pusi un klusākā balsī, lai dzirdētu tikai viņš viens, sacīja:

— Kas vien mani ir mīlējis, vispirms gribēja mīlēt miesīgi. Kad biju jaunkundze, ņēmu to ļaunā. Turpretī tagad domāju, ka tas pavisam dabiski. Cilvēkam taču ir dvēsele un miesa. Dvēselei mēs tikai ticam, bet miesu redzam. Vai tad nav dabiski, ka miesu mīlam vairāk nekā dvēseli? Vai taisnība, mācītāj?... Galu galā, ja arī atzīsim dvēseļu garīgo mīlu, tad to var sasniegt tikai ar miesīgo mīlu. Vai taisnība? ...— Un viņa, negaidīdama atbildi, piecēlās, lai ielietu tēju.

Ļuds Vasaris nākamajā dienā, kad mājās atcerējās šo sarunu, brīnījās, kā baronese, būdama tik liela dāma, sacīja viņam, mācītājam, ko pirmo reizi sastapusi, tik konfidenciālus vārdus. Brīnījās arī par sevi. Viņš allaž bija vairījies no sarunām par mīlas tematiem, kautrējies izrunāt vārdu «mīla» un tik vaļsirdīgi nebūtu diskutējis par šo jautājumu ne ar vienu sievieti, pat ne ar Lūcijas kundzi. Bet baronese runāja tik ļoti brīvi, ar tikko jaušamu flirta pieskaņu, ka pamudināja arī Vasari piemēroties viņas tonim. Viņš to darīja, pats nekautrēdamies un neļaunodamies uz viņu. Baronesei bija daudz pieredzes un takta, lai vadītu sarunu tā, ka jaunā un kautrīgā mācītāja fantāziju nemitīgi dzeldinātu viegla erotika, bet reizē varētu izvairīties no pārāk lielas atklātības un skaidrības.

Ielējusi tēju, viņa ar papirosu kārbiņu rokā atgriezās savā vietā. Pati paņēma vienu un piedāvāja Vasarim. Bet viņš atbildēja, ka nesmēķējot.

— No cigaretes, jūs zināt, — viņa aizsmēķējusi paskaidroja, — tēja iegūst sevišķi patīkamu piegaršu. īpaši tad, ja tabaka ir laba, bet tēja aromātiska un stipra. Cukura nevajag daudz. Tas visu var sabojāt. Lūdzu, mācītāj, pamēģiniet. Ja nepatiks, aizmetīsiet.

Vasaris paņēma cigareti. Viņš kaut cik prata smēķēt un nebaidījās aizrīties ar dūmu. Cigarete bija jauka un smaržīga, bet tēja tiešām kļuva garšīgāka.

— Redziet, jau iemācīju jums vienu grēku, — viņa jokoja, ieraudzījusi, ka ciemiņš nemet prom cigareti.

— Ja visi kundzes grēki ir tikai tādi kā šis, tad es arī turpmāk apņemos būt jūsu skolnieks.

Baronese pasmaidīja:

— Ticiet, ka no visiem maniem grēkiem smēķēšana ir vissmagākais, jo tas kaitē plaušām, bojā zobu krāsu un atstāj nejauku smaku. Maniem pārējiem grēkiem nav tik ļaunu seku. Tālab, mācītāj, droši varat mācīties arī citus, jo iesākāt ar visļaunāko.

— Baroneses kundze, jūsu kritērijs grēku šķirošanā ir diezgan dīvains. Diemžēl, teologam tas nebūtu pieņemams.

— Mans paziņa Varšavas mācītājs, kuru pieminēju, bija vienis prātis ar mani. Tikai viņam piemita kāds liels trūkums: viņš bija briesmīgi stūrgalvīgs. Man nepatīk stūrgalvīgi cilvēki. Bet ko es gribēju sacīt? Aha, lūk, ko! Jūs esat ārkārtīgi līdzīgs tam mācītājam. Tiešām ārkārtīgi. Kad viņreiz mēs tikāmies uz ceļa, es tīšām jūs uzrunāju, lai pārliecinātos, vai tas nav viņš.

— Un, kundze, jūs, bez šaubām, vīlāties, ka tas nebija viņš, bet es.

— Gluži otrādi. Nodomāju, ka otrais eksemplārs varbūt būs labāks nekā pirmais. Tagad viss atkarājas no jums. Labas kaimiņu attiecības es vērtēju augstāk par visu.

— Es uzskatītu, ka nodaru vislielāko pārkāpumu, ja pieviltu baroneses kundzes uzticību. Vai jūs ilgāk uzkavēsieties Kalnīnos?

— Vismaz līdz novembrim. Mūsu darīšanas drusku sarežģījušās, un mēs nevarēsim aizbraukt paredzētajā laikā.

— Rudens ir garlaicīgs gadalaiks.

— Ai mācītāj, visur un vienmēr, visādos apstākļos jāprot rast maksimāli vairāk prieka. Pretējā gadījumā, zināt, ja mūsu laime būtu atkarīga no sezonas, no vietas, no laba vai slikta laika, tad dzīve kļūtu neciešama. Ai, es protu nepadoties apstākļiem! Nav tādu apstākļu, kurus es neizmantotu sev par prieku. Sacīsim šeit: jādelējam, medījam, zvejojam, bet sliktā laikā lasu, apciemoju un pati pieņemu kaimiņus. Būšu vaļsirdīga un sacīšu, ka jūs, mācītāj, arī esat uzņemti manā pro-gramā.

— Tātad gluži kā rotaļlieta, tikai priekam vien? — Vasaris brīnījās un gandrīz vai apvainojās.

Bet baronese pat nedomāja atsaukt savus vārdus.

— Ai, cik patmīlīgi tie vīrieši! — viņa iesaucās. — Un kā viņi visi baidās un uzskata par negodu kļūt sievietes rokās par rotaļlietu! Ar sievieti kurš katrs no viņiem labprāt rotaļātos. Turpretī es atzīstu līdztiesību abām pusēm. Ja es rotaļājos, lai rotaļājas arī ar mani. Tikai abpusēja rotaļa ir patīkama. Vai jūs tam nepiekrītat?

Vasaris juta, ka baronese grasās ievilkt viņu divdomīgu un viņam maz izprotamu domu muklājā. Viņš baidījās atbildēt gan jā, gan nē. Viņš ar karotīti maisīja tēju, pievērsis skatienu baroneses spožajai cigarešu kārbiņai. Baronese pastūma to tuvāk, un viņš atkal aizsmēķēja. Šķita, ka abiem pietrūcis par ko runāt, bet, gribēdami to slēpt, viņi sāka klausīties Soko-linas kundzes un mācītāja Stripaiša strīdu.

— Nesakiet, mācītāj, nesakiet! — Sokolinas kundze, mētādama rokas, iesaucās. — Es zinu, ka katoļu mācītājiem sieviešu vidū traki veicas. Pēterburgā divas manas pareizticīgās draudzenes bieži skrēja uz Maltas baznīcu, kur dievkalpojumus noturēja garīgās akadēmijas audzēkņi. Nu, zināt, es it nemaz nebrīnos par viņām. Reiz ari mani bija aizvedušas. Misu dziedāja jauns mācītājs, tiešām skaistulis. Un dziedāja mākslinieciski. Balss, žesti . . . Un, ja zini, ka viņš nav precējies, ka viņam un viņu liegts mīlēt, ka viņš varbūt vēl nekad nav pazinis sievieti, tiešām grūti, es sacītu, pavisam neiespējami apvaldīt fantāziju ... Es sapratu, lieliski sapratu savas draudzenes. Neprecējies mācītājs simtkārt interesantāks nekā pareizticīgo pops vai luterāņu garīdznieks. Un, ja es izsakos pret celibātu, tad galvenokārt ievērodama jūsu baznīcas intereses. Mums, sievietēm, tie vīrieši, kas nedrīkst precēties, ir visinteresantākie pasaulē. Ja katoļu baznīca atceltu celibātu, sievietes zaudētu ļoti rafinētu izpriecu.

— Tās ir jūsu — bābiešu darīšanas! — Stripaitis attrauca. — Kāda mums daļa! Mēs par to neatbildam! Precēt sievu? Fu! ... Kāpēc man tā vajadzīga? Augām dienām nebūtu miera! Tagad pats sev esmu kungs. Ko gribu, to daru. Sieva un ģimene mūs ierobežotu, pakļautu laicīgās varas verdzībā! Nē! Celibāts — tas ir katoļu baznīcas spēks.

— Nesakiet, mācītāj, nesakiet! — Sokolinas kundze atkal mētāja rokas kā vējdzirnavu spārnus. — Nevaru ciest šādus utilitārus argumentus. Jūs man pierādiet, kāds labums no celibāta morālā ziņā, tad noticēšu.

— Vai šis strīds jūs interesē? — baronese Vasarim jautāja.

— Mani interesē Sokolinas kundzes pārmetumi. Zinu visus kanonisko likumu un teoloģijas argumentus par celibātu. No tiem pašiem avotiem zinu ari daudzus iebildumus pret celibātu. Bet Sokolinas kundze argumentē diezgan savdabīgi.

— Piemēram?

— Piemēram, ka, atceļot celibātu, sievietes zaudētu ļoti rafinētu izpriecu ...

Baronese pasmaidīja.

— So argumentu es atbalstu. Kaut ari, taisnību sakot, neticu nekādiem argumentiem, nedz iebildumiem. Ne jau argumenti izšķirs arī šo strīdu.

— Kas tad?

— Laiks, dzīve. Kā parasti.

Sokolinas kundzes un mācītāja Stripaiša saruna novirzījās uz katoļu baznīcas rituālu un kļuva vispārīga. Barons ar prāvestu jau bija beiguši apspriest jautājumus par saimniecību un tīrumiem, bet baronese ar mācītāju Vasari arī vēlējās iekļauties kopējā sarunā.

Pēc brītiņa barons piecēlās un aicināja pārvietoties uz viņa kabinetu. Viņš varot parādīt senu pistoļu un rapieru kolekciju. Ar tās apskati parasti beidzās ikviens apciemojums.

Kabinetā viņš stāstīja katra ieroča vēsturi, kā arī ar to saistītās dēkas un divkaujas. Taču Vasaris ar lielāku ziņkāri raudzījās uz grāmatu plauktiem nekā uz barona pistolēm. To pamanījusi, baronese sacīja:

— Redzu, ka jūs, mācītāj, interesējaties par grāmatām. Vai jums patīk lasīt?

— Jā, kundze, — viņš atbildēja. — Man patīk literatūra, bet seminārā nebija laika lasīt. Šeit, Kalnīnos, liekas, laika būs diezgan, bet nebūs grāmatu.

— Man būtu ļoti patīkami jums pakalpot. Es, braukdama uz muižu, arvien atvedu līdz kasti grāmatu. Vairāku gadu laikā to sakrājusies vesela grēda. Bez tam arī agrāk muižā bija paprāva bibliotēka. Jūs varat tās aizņemties, pat nesaistot sevi ar pienākumu atdot. Tomēr man jābrīdina jūs, ka tās nebūs visai tikumīgas grāmatas. Zināt, mācītāj, modernie rakstnieki ne katrreiz izceļas ar kautrību. Tomēr jūs šeit atradīsiet arī ļoti vērtīgus darbus.

— Ai baroneses kundze, būšu jums sirsnīgu pateicību parādā, — mācītājs priecājās. — Ceru, ka jūsu grāmatas mani nenovedīs no ceļa. Katrā ziņā gribu iepazīties arī ar moderno literatūru.

— Lūdzu atnākt kādu priekšpusdienu, kad būs gaišs. Apskatīsim grāmatas, un jūs varēsiet izvēlēties pēc patikas. Visu šo nedēļu būšu mājās.

Drīz mācītāji atvadījās.

Viņi ceļā uz mājām maz runāja. Tikai Stripaitis mēģināja pastāstīt iespaidus.

— Piesējās, velna mātīte, ar savu celibātu. Nu, bet pāris reižu viņai krietni sadevu! Gribētu pablenzt uz tām Pēterburgas skaistulēm, kas, ieraudzījušas mācītāju, gatavas ņaudēt kā kaķi martā ... Nu, vai zini, Vasari, ko tu ar baronesi visu laiku tur dudināji par mīlestību? Šķiet, tāds klusītiņš, bet, veries, tiklīdz sievišķis uzsildīja, tūdaļ vardulēns atdzīvojās... ha-ha-ha ... Ai, sargies!

Bet neviens viņam neatbildēja, un pārnākuši visi izklīda pa savām istabām.

Mācītāja Stripaiša incidents Vingila alus pārdotavā plaši aizskanēja ne tikai pa Kalnīnu draudzi, bet ari pa visu apvidu. Ieaudis dažādi raudzījās uz šo kautiņu. Cītīgie garīdznieku kārtas pielūdzēji, ilgi nedomādami, nolēma, — ja jau baznīc-kundziņš tā rīkojies, tad tā arī vajadzējis. Daži, it īpaši sieviņas, atklāti priecājās: tas tik ir baznīckundziņš!... Aiztrieca dzērājus no kroga, un darīts! Bet, ja piekāva to palaidni «razbainieku» Piktupju Andri, tad labi vien ir: tādus pats dievs soda.

Tomēr citi asi kritizēja mācītāja soli:

— Lai mācītājs sludina baznīcā no kanceles un grēksūdzes laikā, lai rāda labu priekšzīmi, bet mācītājam neklājas iet uz krogu kauties ar puišiem. Vai daudz trūka, ka uz vietas nogalinātu cilvēku! Un vēl nav zināms, kas ar viņu būs... Galva pārsista, smadzenes satricinātas, smagi slims .. .

Neapmierinātība bija jo lielāka tāpēc, ka visi juta — Stri-paitis uzsācis kautiņu nevis par kristīgo dievbijību, nevis par atturību, bet gan veikala interešu dēj, gribēdams atriebties saviem ienaidniekiem — tiem, kas prasīja sasaukt paju īpašnieku sapulci. Sevišķi kurnēja pats Vingils un viņa piekritēji. Viņš kopā ar lieciniekiem tiešām uzrakstīja sūdzību un, kā stāsta, pats aizveda bīskapam. Progresisti un ciciliki pacēla galvas, jau iepriekš sākdami jūsmot, ka tikšot vaļā no mācītāja — sabiedriska darbinieka. Progresistu laikrakstā parādījās nejauka korespondence, kurā sabiezinātās krāsās bija aprakstīts kautiņš, kā arī visas mācītāja Stripaiša patiesās un nepatiesās nelietības.

Mācītājmājā valdīja saspringta noskaņa. Prāvests baidījās, ka ciciliki, izmantodami šo gadījumu, nesāk aiztikt arī viņu. Un kāpēc vajadzēja ielaisties ar tiem veikaliem, biedrībām un kautiņiem! Arī Vasaris jutās kā pasīvs šī trača dalībnieks. Pirmajās dienās pēc tā viņam nebija patīkami rādīties pat baznīcā. Un, kad biktēdams dzirdēja grēku, ka «esmu sliktu runājis par baznīckundziņiem» vai «biju sašutis par garīgām personām», pats jutās vainīgs un nezināja, ko tādam penitentam lai saka; viņš vairs nevarēja rāt par tādu «grēku». Pats Stri-paitis centās nepievērst nekādu uzmanību šim «gadījumam», ko viņš uzskatīja par nenozīmīgu epizodi sabiedriskajā darbā.

— Uzspļaut visam šim ciciliku saceltajam tracim! — viņš

sacīja. — Liela lieta, ja piedzēries puisis krizdams pārsita pakausi! Vai es vainīgs, ka nešķīstenis bija pietempies un nejaudāja valdīt kājas? ... Ne no viena man nav bail! Arī bīskaps būtu muļķis, ja uzklausītu visādu kroģeru sūdzības.

— Sacēli, cienītais, traci pa visu Lietuvu, — prāvests bubināja. — Tevis dēļ arī nevainīgie dabūs ciest. Dzirdēju, ka skolotājs jau okšķerē, cik kviešu es esot izkūlis un kādas algas maksājot strādniekiem. Ek, nekas labs nav gaidāms...

Arī pats Stripaitis sirds dziļumos arvien vairāk nervozēja. Ka «nekas labs nav gaidāms» — viņam dienu no dienas kļuva skaidrāks. Un reiz viņš atkal uzrunāja Vasari:

— Zini, brālīt, man jau sāk apriebties visi šie ķengājumi un tenkas par veikalu. Nākamajā svētdienā paziņošu, ka pēc nedēļas sasaucu sapulci. Apsolies, ka darbosies valdē. Un varbūt ievēlēsim par priekšsēdētāju. Es palikšu vienkāršs darbu rīkotājs vai, lielākais, kasieris.

Bet Vasaris noteikti atsacījās:

— Uz sapulci aiziešu. Taču nekādā gadījumā neļaušu sevi ievēlēt valdē. Jūtos pavisam nederīgs tādā amatā.

— Kam tad tu esi derīgs, pie velna! — Stripaitis noskaitās. — Ar sievišķiem siekaloties? Dzejoļus rīmēt? Kāda joda dzīts tad gāji mācītājos?

Tomēr jau tajā pašā dienā Stripaitis bija spiests griezties pie Vasara un lūgt palīdzību. Pēc pusdienām, tikko mācītāji piecēlās no galda, iesteidzās Jule un paziņoja, ka atbraucis zemnieks, lai vestu mācītāju pie slimnieka. Todien bija Stripaiša kārta, un viņš, pagorījies un kā parasti pavaimanājis, ka ar tiem slimniekiem nekāda gala nebūšot, izgāja priekšnamā, lai painteresētos, kas tas par slimnieku, kur un kā.

Priekšnamā viņš ieraudzīja cilvēku koka tupelēs un apvalkātu mēteli mugurā un tūdaļ pazina veco Piktupi. Ļauna nojauta iedzēla mācītājam Stripaitim sirdī, kad vecais, saliecis muguru, bučoja viņam roku. Bet ļauno nojautu viņš aši apvaldīja ar citu domu. Piklupji visā draudzē bija slaveni ar kautiņiem un nesaskaņām. Varbūt vecais piekāvis savu veceni, un tā, lai būtu lielāks tracis, pieprasījusi mācītāju ar svētajiem sakramentiem.

— Nu, tēvoc, vai tikai neesi pataisījis veceni slimu, ka ieradies te mūs traucēt.

Piktupis stāvēja nodurtu galvu un, pat nepaskatījies uz mācītāju, sacīja:

— Atvainojos, cienīgtēv, ne jau vecene... Dēls uz nāves cisām...

— Kurš dēls? — Stripaitis vēl mēģināja izgrozīties.

— Tikai viens vien man ir mājās, cienīgtēv.. . Andris...

— Te tev nu! Bija vīrs kā ozols. Mīlēja iedzert un izkauties ... Kāda tad kaite?

— Paši tak zināt, cienīgtēv. Kopš tās svētdienas.. . Kā pārveda ar pārsistu galvu, tā arī nav cēlies. Murgo, kliedz... Māte dzina pēc mācītāja.

— Ej, sagatavo zirgus, — nomāktā balsī pavēlēja mācītājs Stripaitis, bet pats devās iekšā.

Viņš sen nebija jutis tādu nepatiku kā toreiz. Vai viņam braukt ar sakramentiem pie mirstošā Piktupju Andra, kuru viņš pats piekāvis? . . . Ko viņš tam sacīs, kā to aizkustinās, lai nožēlo grēkus, kādu sodu uzliks? Nē, tādu stāvokli nespēja izturēt pat mācītāja Stripaiša sirdsapziņa. Un viņš klauvēja pie Vasara durvīm.

— Zini ko, brālīt, — Stripaitis sacīja, viņam pielabinādamies, — šodien aizbrauc manā vietā pie slimnieka. Piktupis ieradies. Dēls sirgstot. Tu pats saproti, ka man nav ērti braukt... Skaidrs, ka tagad man uzveļ vainu ...

Vasaris, pamanījis briesmas, sarāvās kā ezis. Viņš zināja, kāds penitents ir sarkanmatainais puisis. Gluži kā skabarga jaunā mācītāja atmiņā bija iedūrusies puiša grēksūdze un ap-grēcīgā komūnijas pieņemšana. Vasaris instinktīvi novērsās un vairījās otru reizi ielūkoties tajā baiguma pilnajā dvēselē, turklāt nāves acu priekšā! Taču nekādas izejas nebija. Stripaitis, protams, nevarēja braukt. Vasaris ar sažņaugtu sirdi devās uz baznīcu, lai paņemtu komūniju, svētās eļļas pēdējai svaidīšanai un visu nepieciešamo.

Līdz Piktupjiem bija apmēram pieci kilometri, un vajadzēja braukt veselu stundu. Zirgi bija vāji, bet naktī uzlijis. Mācītājs Vasaris, pret aso rietumu vēju ietinies mētelī, domās atkārtoja slimnieku apmeklējuma rituālu un minēja šīs vizītes dažādās iespējas. Viena iespēja bija tāda, ka slimnieks būs jau nomiris, kad viņš aizbrauks. No šīs domas kļuva vieglāk mācītāja krūtīs, jo nebūs vairs jāizpilda grūtais pienākums, bet reizē šausmas pārņēma sirdi, atceroties slimnieka stāvokli un viņa slimības baismīgo iemeslu.

Beidzot viņi bija klāt. Sievietes, ieraudzījušas, ka mācītājs jau sādžā, skriešus steidzās uz Piktupju sētu, lai sagaidītu vissvētāko sakramentu. Neskaitot kristīgas jūtas, viņas šurp vilka arī lielā ziņkāre, jo slimnieks nebija parastais, kā arī tas, vai neieradīsies pats mācītājs Stripaitis, lai viņu sagatavotu mūžīgajai dzīvei? Ļaužu sanāca pilna sēta. Kad mācītājs parādījās vārtos, visi nometās uz ceļiem un sāka dziedāt «Lai top slavēts vissvētākais sakraments».

Vasaris vēl nebija radis braukt pie slimniekiem, turklāt pie smagi slima ieradās pirmo reizi. Ka slimnieks smagi sirgst, varēja just, tikko iebrauca sētā. Par to liecināja daudzie klātesošie, viņu skatieni, viņu sejas izteiksme un visa saspringtā gaidu noskaņa, kas eksplodēja, tiklīdz viņi nometās ceļos un sāka dziedāt garīgo dziesmu.

Mācītājs izkāpa no ratiem un satraukts devās uz istabu. Vecā Piktupiene nometās ceļos, sagaidīja viņu un atvēra durvis. Mācītājs, skaitīdams Pax huic domui\ slacīja ar svētīto ūdeni. Istaba bija tumša un zema. Pretī, uz balti pārklāta galda, stāvēja koka krustiņš un dega divas sveces. Mācītājs nolika komūniju, eļļas un deva zīmi, lai atstāj viņu vienatnē ar slimnieku. Kaktā bija gulta, kurā gulēja cilvēks ar pārsietu galvu. Mācītājs Vasaris ar grūtībām varēja viņu pazīt. Viņš bija novājējis, nomelnējis un apaudzis ar ilgi neskūtu, sarkanu bārdu. Gulēdams augšpēdu ar pārsietu galvu, aizvērtām acīm un iekritušiem vaigiem, viņš jau tagad bija līdzīgs mironim.

Mācītājs pievilka soliņu un apsēdās, lai sāktu biktēt. Taču slimnieks nekustējās. Pēc elpas varēja spriest, ka viņš aizmidzis. Ko darīt? Modināt? Tomēr mācītājs pats baidījās modināt slimnieku. Viņš atvēra durvis un pasauca slimnieka māti.

— Vai slimnieks sen aizmiga?

— No pusdienām, cienīgtētiņ. Tēvs jau bija prom, kad aizmiga. Visu priekšpusdienu mētājās un murgoja... Andri! ... Andri! ... — viņa sāka modināt dēlu. — Cienīgtētiņš atbraucis ar vissvētāko sakramentu, izsūdzi grēkus, dēliņ!

Andris atvēra plakstiņus, taču bija redzams, ka nesaprot, kas notiek ap viņu. Viņš neprāta pilnām acīm vērās apkārt, bet neko nesacīja.

— Izsūdzi grēkus, dēliņ. Cienīgtētiņš atbraucis ar vissvētāko sakramentu, — māte atkārtoja, kustinādama viņa roku.

Mācītājs atkal palūdza, lai atstāj viņu vienatnē ar slimnieku, un pievirzījās tuvāk. Bet slimnieks joprojām klusēja. [102]

Kā viņu piedabūt, lai runā, ko viņam sacīt? Visas ikdienišķās grēksūdzes formulas šeit likās nožēlojamas un nepiemērotas. Šoreiz bija vajadzīgs dziļš, sirsnīgs, pārliecinošs, pie tam arī autoritatīvs vārds. Lūk, kur tiek pārbaudītas mācītāja spējas un mācītāja centība! Šeit nepieciešama apustuliskā misija, šeit jāatrod atslēga uz grēcinieka sirdi.

Mācītājs Vasaris sāka runāt:

— Klausies, brāl. Atbraucu, lai tev palīdzētu. Tu esi smagi slims. Dievs dos, atlabsi. Tomēr sagatavojies. Izsūdzi grēkus, ar mierīgu sirdsapziņu pieņem komūniju, lai varētu pilnīgi ļauties dieva varai...

Viņš runāja un juta, ka nerunā to, ko vajadzētu. Šie vārdi viņam pašam bija sveši un viņa lūpās neskanēja pārliecinoši. Vai tie varēja ietekmēt penitentu? Slimnieks ar miglainu skatienu palūkojās uz mācītāju un izšņāca vienīgo vārdu:

— Nemiršu ...

— Ko vari zināt, brāl, ka nemirsi? Ja ne šodien, tad rīt mēs visi mirsim. Negaidi pēdējo stundu. Saki, kādus grēkus atceries. Un varbūt arī tavas agrākās grēksūdzes nav bijušas labas? Vai pagājušo reizi saņēmi grēku piedošanu?

— Nemiršu, — slimnieks stūrgalvīgi atkārtoja, — negribu ...

— Tomēr pamēģini. Vai sen biji pie bikts?

— Nezinu ...

— Vai grēku piedošanu saņēmi?

— Nezinu ...

— Vai mācītājs atļāva pieņemt komūniju?

Slimnieka seja pāršķiebās, un viņš, zobus sakodis, smagi ievaidējās.

Mācītāju Vasari pārņēma izmisums. Kas notiks? Vai viņš, neko nepanācis, būs spiests tāpat atgriezties? Viņš bija dzirdējis mācītāju apgalvojumus, ka tādu nelabojamo gandrīz neesot, kurus smagā slimībā, it īpaši pirms nāves, nevarētu iežēlināt un atgriezt pie dieva. Tikai jāprotot. Tāpēc arī Vasaris gribēja iemantot slimnieka labvēlību un sāka taujāt par viņa slimību.

— Kas tev sāp, brāl? Vai galva? Ļoti sāp? Es pagaidīšu. Tu padomā un, ko atceries, pasaki man.

Bet puiša acīs pēkšņi iegailējās naids, un viņš pat sāka griezt zobus.

— Vienalga viņam nepiedošu ... Viņš mani pieminēs ... — slimnieks nomurmināja un sarauca uzacis.

— Kam nepiedosi? ... Kas pieminēs? ...

— Liela lieta, ka viņš mācītājs! ... Man vienalga... Ja lien kauties, tad arī dabūs...

— Ko tu runā? — Vasaris nobijies iesaucās. — Tu guli uz nāves cisām un runā par atriebību? Kristus pavēlējis piedot saviem ienaidniekiem un pats piedevis. Ļauj dievam tiesāt citus, bet pats rūpējies par sevi.

Viņš atkal juta, ka nerunā pārliecinoši, un apklusa, jo ieraudzīja, ka slimnieks sāk uztraukties un dusmoties. Asinis Andrim iesitās sejā, acis kvēloja neveselīgā karstumā, viņš smagi elsa un nervozi žņaudza dūres. Vasaris ar augošu nemieru skatījās uz savu penitentu un baidījās, lai viņš atkal nesāk murgot.

— Nomierinies, nomierinies, — mācītājs atkārtoja. — Varbūt padzersies ūdeni?

Bet puisis ar rokām ieķērās gultas malās un apsēdās. Mirkli viņš skatījās, ar acīm urbdamies biktstēvā, tad pēkšņi sagrāba to aiz krūtīm. Viņam rēgojās mācītājs Stripaitis.

— A, nepiedošu!... Tu mani piekāvi!... Dividends!... Jon, gāz ar pudeli! . . . Puiši, turiet! — viņš kliedza, arvien stiprāk ieķerdamies ar pirkstiem mācītāja komžā un sutanā.

— Ļaudis! ... Palīgā! ... — mācītājs pārbīlī iesaucās.

Durvis atvērās, istabā ieskrēja vecāki un kaimiņi un ar lielām mokām noguldīja slimnieku atpakaļ viņa cisās. Divi vīri turēja tam rokas, kamēr tas pamazām norimās.

— Viņš, cienīgtētiņ, bieži tā murgo, — māte stāstīja. — Arvien vēl nevar aizmirst mācītāju Stripaiti. Draud, ka atriebsies, un cauri. Ai dievs, dievs!. .. Žēlo mūs, grēciniekus! ...

Par grēksūdzi tādos apstākļos nevarēja būt ne runas. Taču māte bažījās:

— Kā ar sakramentiem, cienīgtētiņ! Nabadziņš var nomirt...

Bet mācītājs svārstījās:

— Nevar, māmuļ ... Grēkus negribēja izsūdzēt, grēkus nenožēlo ...

— Ak vai, cienīgtētiņ, to viņš tikai karstumos. Tikai tagad viņam tāds trakums uznācis. No rīta pats lūdzās mācītāju. Arī grēkus gribēja izsūdzēt un saņemt pēdējo svaidīšanu.

Mācītājs Vasaris, kaut arī šaubījās par penitenta noskaņojumu, tomēr nolēma piedot viņam grēkus sub conditioned Slimnieks tagad gulēja pavisam mierīgs, aizvēris acis, un smagi elsa. Nezin vai viņš dzirdēja mācītāja vārdus un šabloniskos mierinājumus, ko tas lasīja no «Vade mecum».

Viņam deva arī pēdējo svaidīšanu. Ar svētajām eļļām izdarīja krusta zīmes uz acīm, ausīm, deguna, mutes, rokām un kājām, skaitot sakramentālo formulu, ar kuru tika lūgts, lai dievs piedotu grēkus, kas izdarīti ar šīm ķermeņa daļām. Slimnieks visu laiku gulēja nekustīgi. Viss tika darīts ļoti uzmanīgi, lai viņš atkal nesāktu trokšņot. Mācītājs slimniekam nedeva komūniju un sevī priecājās, ka, ņemdams atpakaļ vissvētāko sakramentu, viņš izvairījies no sarunas ar slimnieka vecākiem un kaimiņiem. Viņš tikai īsi izteica cerību, ka slimnieks vēl atlabšot un otru reizi mācītājs nebūšot jāsauc.

Vasaris atceļā iegrima drūmās apcerēs par šo apmeklējumu un vispār par pastorāciju Kalnīnu draudzē.

Jau bija pavisam tumšs. Zirgi soļos brida ceļa dubļos, rati šūpodamies lēni un garlaicīgi virzījās uz priekšu. Jaunā mācītāja sirdī bija sarūgtinājums un tukšums. Sis svarīgais slimnieka apmeklējums, kurā viņš devās tik ļoti satraukts, beidzies pavisam neveiksmīgi, ar zaudējumu. Slimnieks viņu atstūma, nopulgoja, neparādīja ne mazākās grēku nožēlas pazīmes, bet viņš tam piedeva grēkus un deva pēdējās svaidīšanas sakramentu. Viņš citādi arī nevarēja rīkoties, bet kāda tam jēga? Tā bija vienīgi tīra formalitāte, tukša un nenozīmīga. Slimnieka sirdsapziņu un sirdi viņš nebija aizsniedzis, ar dievu nebija samierinājis, nāvei nebija sagatavojis. Kas vainīgs? Slimnieka stūrgalvība? Smagā slimība? Stripaiša nekaunība? Viņa — biktstēva nevarība? Viss kopā. Galu galā vienalga, kas vainīgs, šī neveiksme kā smags akmens uzgūlās uz jaunā mācītāja krūtīm.

Mācītājs Vasaris, otrreiz sastapies ar šo tumšo dvēseli, ar šo bezgalīgo morālo postu, juta visu sava aicinājuma smagumu un atbildību. Un atkal izvirzījās drausmīgais jautājums: vai spēšu? ... Pastorācija tumšā nomaļā draudzē prasīs visus viņa spēkus un visu laiku. Mācītājs pavada cilvēku no dzimšanas līdz kapam, visu dzīvi. Vai viņš, dzejnieks Vasaris, būs pavadonis jeb maldinātājs? ... Baznīcas likumi, tradīcijas un parašas ir izveidojušas vairākas pastorācijas formas. Sakramentu [103] pasniegšana, dievkalpojumi, sprediķi, katehēze, draudzes apmeklējumi — tās visas ir apustuliskās darbības formas.

Kad viņš vēl mācījās semināra vecākajos kursos, ne vienreiz vien bija ievērojis, bet tagad pavisam skaidri pieredzējis, ka šīs formas ļoti bieži ir tukšas vai ar tādu saturu, kas neatbilst baznīcas domai. Sakramenti tiek pasniegti steigā, bet dievkalpojumi noturēti bez dievbijības, un sprediķi — ai, šie sprediķi! Šī evaņģēlija un dieva vārda atklātā profanācija no kanceles! Kādas tik muļķības un nejēdzības var dabūt dzirdēt Lietuvas baznīcās! ... Katehēze ir pavirša un nepedagoģiska. Seminārā viņiem mācīja dažādas katehēzes metodes, bet draudzē «nav laika» to visu lietā likt. Draudzes apmeklējums pārvērties pazemojošā «nodevu vākšanā», un to dara nevis tāpēc, lai iepazītos ar draudzes garīgo un tikumisko stāvokli, bet lai savāktu vairāk «nodevu», pelnītos un izciemotos.

Jaunais mācītājs Vasaris, apsvērdams tādas domas, pirmo reizi manīja savā sirdī ļaunas jūtas ne tikai pret mācītājiem lauksaimniekiem, sabiedriskajiem darbiniekiem un politiķiem, bet vispār pret visu garīdznieku kārtu, neizslēdzot arī sevi pašu.

«Vai tad es esmu labāks par viņiem,» Vasaris domāja pie sevis. «Es arī taču gribēju būt galvenokārt nevis mācītājs, bet literāts, dzejnieks. Reizēm pat nejūtos kā mācītājs. Mani valdzina dzejnieka brīvība, pasaule, sievietes . . . Kā lai man sokas pastorācija? . . .»

Ne vienreiz vien Vasarim ienāca prātā doma, ka var kļūt neveiksmīgs mācītājs, un viņš nespēja atrast sevī pretsparu, lai pārvarētu šo domu.

XI

Pēc tam vairākas dienas Vasaris staigāja sevī noslēdzies, sadrūmis un sagrauzts.

Viņš cēlās agri, vienatnē izdarīja meditāciju, noskaitīja bre-viāra attiecīgo daļu, tad gāja uz baznīcu un līdz dievkalpojumam klausījās grēksūdzi, ar piespiešanos izturējās iecietīgi un pamācīja penitentus, visbiežāk svētules un vecenītes, kas stāstīja allaž tos pašus grēkus. Viņam kļuva nelabi ap sirdi no mūžīgās zūdīšanās, šņukstiem, šņaukāšanās un sliktās smakas. Viņu kaitināja mīkstčaulīgās penitentes, kas pēc viņa jautājumiem vai piezīmēm tūdaļ sāka skaļi raudāt. Ne vienreiz vien zaudējis pacietību, viņš gribēja triekt ar dūrēm un spert ar kājām, bet savaldījās un sacīja mierinošas frāzes. Tāpēc svētules dievināja viņu un sāka ierasties pie viņa pat no svešām draudzēm.

Bet, kad viņš noguris atgriezās ģērbkambari, prāvests un Stripaitis sagaidīja viņu ar zobgalīgiem skatieniem, no kuriem kļuva skaidrs, ka vecākie amata brāļi viņu uzskata par nožēlojamu pedantu un varbūt arī par aprobežotu muļķīti. Viņš ietiepīgi klusēja, pats savā sirdī uzkrādams vēl lielāku sarūgtinājumu un īgnumu. Viņš nosodīja savas dzīves pēdējo gaismas staru, kas tikko bija sācis ataust — iepazīšanos ar baronesi. Viņš nolēma neiet uz muižu un neņemt baroneses piedāvātās grāmatas.

«Kam šīs grāmatas man vajadzīgas,» viņš domāja. «No baroneses vārdiem var spriest, ka tajās neatradīšu neko mācītājam piemērotu. Gluži otrādi, tur mudžēt mudžēs pasaules tukšību saindētas domas un tēli.»

Un viņš atcerējās visus seminārā dzirdētos brīdinājumus pret sliktu un bīstamu grāmatu lasīšanu. Bet reizē viņam bija sāpīgi atsacīties no šīs iepazīšanās un grāmatām. Viņš atkal juta, ka ir atstumts un viņam nodarīts pāri, — visu mūžu viņam lemts šķirstīt breviāra lapas, garīgos rakstus un bargas morāles diktētus traktātus. Aizritēja ar baronesi norunātā nedēļa, bet viņš neaizgāja uz muižu.

Turpmākās dienas vilkās pelēkas un garlaicīgas, vakari kļuva garāki, un viņš nezināja, pie kā lai ķeras un kā lai pavada brīvo laiku. Drīz viņš sāka nožēlot, ka palaidis garām lielisku iespēju izmantot Rainaķu grāmatas, tomēr nespēja sadūšoties un iet uz muižu, jo baronesei jau vajadzēja būt prom.

Te kādu pēcpusdienu Vasara istabā ieslīdēja dūšīgā muižas istabene, pasniedza vēstuli un, nozibsnījusi ar acīm, aizsteidzās prom. Mācītājs atplēsa aploksni. Maigs smaržu aromāts izplatījās askētiskajā istabā, un Vasaris tūdaļ pazina tās pašas smaržas, kuras viņš baudīja kopā ar baroneses cigaretes dūmiem.

«Atgādinu jums, mācītāj,» kundze rakstīja, «ka grāmatas, par kurām mēs runājām, gaida jūsu ievērību. Tagad, kad man nav ko darīt, kārtoju savu bibliotēku un šo to jau esmu jums paredzējusi. Taču būs labāk, ja jūs pats, mācītāj, izvēlēsieties kaut ko savai gaumei visvairāk piemērotu. Rīt vai parīt priekšpusdienā gaidīšu jūs savā bibliotēkā. J. R.»

Viņš ielika kabatā šo zīmīti un līdz vakaram pārlasīja to varbūt kādas desmit reizes. Rīt, protams, ja tikai nebūs jābrauc pie slimnieka, viņš dosies uz muižu un pārnesīs grāmatas. Otru reizi nepaklausīt baronesei tik nevainīgā pasākumā būtu vislielākā nepieklājība.

Nākamajā dienā nekādu šķēršļu nebija, un Vasaris apmēram pulksten vienpadsmitos pieklauvēja pie muižas pils durvīm. Viņu ielaida tā pati istabene un pa daudzām durvīm aizveda pie baroneses. Kundze tiešām gaidīja viņu, kārtodama un kravādama grāmatas. Diezgan plašajā istabā gar sienām atradās vairāki skapji un plaukti, gan tukši, gan pilni ar daudziem sējumiem, bet uz grīdas vēl stāvēja grāmatu un žurnālu grēdas. Pie kādas kastes uz zema krēsliņa sēdēja baronese, iegrimusi papīru, kā arī ilustrēto žurnālu un grāmatu krāsaino vāku aplūkošanā.

Viņa, ieraudzījusi, ka nāk mācītājs, piecēlās un sniedza viņam roku.

— Beidzot arī jūs esat klāt! Bet jūs, mācītāj, laikam neesat tik liels grāmatu cienītājs, kā stāstījāt, ja jums bija jāatgādina mūsu noruna.

— Lūdzu man piedot, kundze, — Vasaris taisnojās. — Pirmajā nedēļā visas priekšpusdienas bija aizņemtas draudzes darīšanās, bet pēc tam domāju, ka jūs jau aizbraukusi un vēl neesat atpakaļ.

— Nu labi, ka beidzot ieradāties. Esmu pārliecināta, ka būsiet apmierināti, kad iepazīsieties ar šo netīro plauktu un kastu saturu. Protams, šeit arī draņķu ārkārtīgi daudz. Būtu jums ļoti pateicīga, ja, izvēloties grāmatas, jūs palīdzētu man tās kaut cik sakārtot un sašķirot. Lūdzu paskatīties, kā tikai nav šajā kastē! . . . Zofij, pasniedz mācītājam krēsliņu!

Zofija pasniedza krēsliņu, un viņš apsēdās kundzei pretī, aiz kastes.

— Izskatīsim šo kasti, un pietiks šai dienai. Pēc tam paradīšu, ko esmu jums nolikusi. Bet tanī skapī ir mana literatūras izlase. Gribētu, lai jūs, mācītāj, to aprobētu.

Lai gan Vasaris nāca uz šejieni ar tādu kā nemieru sirdī, baroneses sabiedrībā viņš jutās pavisam brīvi, tāpat kā pirmā apciemojuma laikā. Viņš pārlapoja žurnālus, kravāja grāmatas, pārmija kādu vārdu ar namamāti un nemanāmi vēroja viņu.

Baronese vai nu agrā laika dēļ, vai arī tādēļ, ka jāstrādā pie putekļainiem papīriem, bija ģērbusies diezgan dīvaini, pareizāk sakot, vēl nebija uzģērbusi parastās dienas drēbes. Tagad viņai bija mugurā tikai puķains zīda rīta mētelis, kas savu spilgto krāsu dēļ mācītājam likās greznāks nekā vislepnākā balles tualete. Taču, kad kundze piecēlās, lai grāmatas novietotu plauktā, mācītājs nevarēja neievērot viņas tualetes intīmās īpatnības. Pārmērīgi platās piedurknes slīdēja atpakaļ un atsedza ne tikai rokas, bet arī paduses. Sī mēteļa priekša nebija sašūta vai aizpogāta, tikai viduklī sajozta ar prievīti, tāpēc brīžiem pavērās gan uz krūtīm, gan pie kājām, un mācītājs nokaunējies ieraudzīja, ka baronesei uz miesas vairāk nekā nebija kā tikai ar mežģinēm rotāts sārts zīda krekliņš.

Viņa uztvēra mācītāja kaunīgo skatienu, stingrāk ietinās savā rīta mētelī un, kļuvusi no tā vēl slaikāka, smaidīdama taisnojās:

— Atvainojos, ka jūs, mācītāj, pieņemu rīta tērpā. Priekšpusdienā pie mums tā pierasts. Galu galā šajos putekļos neko labāku nevar uzģērbt. Ieteiktu arī jums mest nost savu sutanu. Mans paziņa Varšavas mācītājs, par kuru, liekas, jau tiku stāstījusi, ka viņš apbrīnojami līdzīgs jums, pie manis allaž uzturējās bez sutanas. Es viņam devu vienu no saviem rīta mēteļiem, un tā arī sēdējām. Viņam apbrīnojami piestāvēja zils rīta mētelis, izšūts ar spilgti sarkanu zīdu, ar baltām atlasa malām. Esmu pārliecināta, ka tas arī jums tikpat apbrīnojami derētu.

— Baroneses kundze, mācītājam taču aizliegts valkāt citādas drēbes kā vienīgi sutanu. Kāds mans paziņa klēriķis reiz brīvdienās bija uzvilcis privātdrēbes, lai pabrauktos ar divriteni, un par to viņu padzina no semināra.

— Ai. cik nežēlīgs tas jūsu seminārs! Bet Vācijā, lūk, mācītāji valkā privātdrēbes. Man, taisnību sakot, nepatīk sutana. Kaut kāds neveiksmīgs mundiera un brunču apvienojums. Bnt zināt, mācītāj, ir sievietes, kas sutanas dēļ paliek trakas. Viņām liekas pikanti, ja neredz vīrieša kājas. Iedomājas dievs zina ko . . . Nē, manuprāt, tā jau ir izlaidība un nenormā-lība . . . Arī dažiem vīriešiem liekas ļoti pikanti, ja sieviete uzvelk bikses. Protams, tas ir sīkums. Taču es uzskatu, ka vislabāk ir tā: vīrietis vīrišķīgi, sieviete sievišķīgi.

Tā viņi runāja par dažādiem tematiem, bet nevienā daudz neiedziļinājās, neko līdz galam neatrisināja un visbiežāk palika pie dažādiem viedokļiem, jo baroneses ieskati mācītājam likās pārāk paradoksāli. Tomēr dažas piezīmes, kas tika izteiktas it kā nejauši, viegli, gandrīz jokojot un valdzinoša smaida pavadītas, dziļi iespiedās Vasara apziņā.

Tomēr uz jauno mācītāju vēl lielāku iespaidu atstāja liegā, humora cauraustā bezrūpība, ar kādu viņa pieskārās visiem, pat visnopietnākajiem jautājumiem. Seminārā par visu tika runāts bargi, nopietni, patētiski un pārspīlēti svinīgi: par grēku un elli šaušalīgi, par dieva žēlastību un debesīm žēlīgi, raudulīgi, ppr cilvēka niecību, izturēšanos un pasaules tukšībām — nicinoši. Allaž tika skarta viena vai otra jūtu stīga. Tāpēc Vasari sākumā diezgan stipri pārsteidza baroneses paradums par visu runāt viegli, turklāt zobgalīgi. Taču drīz viņš pie tā pierada un viņas runu ietekmē daudz ko sāka redzēt gluži citādā gaismā.

— Ziniet, mācītāj, — viņa sacīja, pārlapodama kādu ilustrēto žurnālu, — es neticu, ka dievam būtu vajadzīga šī jūsu askēze. Tā taču ir nepārprotams noziegums pret skaistumu. Jūs paskatieties, cik skaisti cilvēki bijuši senāk. Kā dievi! . . .

Viņa pasniedza mācītājam žurnālu, kurā bija kailu skulptūru attēli un antīkās pasaules skati.

— Bet kā izskatās kristīgie askēti? Vieni kā ģindeņi, cili kā barokļi. Vai jūs nevarētu man paskaidrot, kāpēc vieni no askēzes pārāk izkāmē, citi pārāk uzbarojas? ... Tas taču ir nepārprotams pārkāpums pret dievišķīgo zelta vidusceļa likumu. Un iedomājieties tikai, ka šie izkāmējušie un resnvēderainie piepildīs debesis! Ai, kas par kompāniju! . . . Par laimi, es neticu, ka miesa augšāmceltos no miroņiem. Zinu, ka tas ir grēks, tomēr neticu, un cauri ... Ja ticētu, es nevēlētos mūžīgo dzīvošanu. Tik daudz rūpju taču saistītas ar šo grēcīgo miesu: frizē matus, tīri zobus, ej vannā, izdari masāžu . . . Ai, cik tas reizēm ir apnicīgi! . . . Un jūs to vēlētos?

Vasaris paskatījās uz kundzi un pasmaidīja:

— Kas attiecas uz mani, es būtu ar mieru mūžīgi palikt zemes putekļos, bet, kas attiecas uz jums, baronese, — nē. Es vēlētos, lai jūs augšāmceltos no miroņiem. Skaistumam jābūt mūžīgam, tāpat kā dvēselei.

— Ahā! — baronese priecīgi iesaucās. — Jūs jau kļūstat galants! Tomēr, mon ami, ja mīlat skaistumu, es ieteiktu negaidīt mūžīgo dzīvošanu, bet izmantot pašreizējo.

Viņa smaidīdama skatījās uz mācītāju, taču tas, acis nodūris, šķirstīja žurnālu un neko neatbildēja. Tomēr baronese nerimās:

— Tā vai citādi jūs atzīsiet, ka skaistums sagādā mums prieku pat aizkapa dzīvē. Bet vai jūs, mācītāj, kādreiz esat padomājis, cik daudz pats skaistums nozīmē šajā dzīvē? Manuprāt, prieks ir viens no varenākajiem faktoriem, kas vada visu mūsu rīcību. Pat reliģija ir saistīta ar prieku. Jums, kā jau mācītājam, būs interesanti dzirdēt. Es, redziet, ticu un izpildu gandrīz visus reliģiozos pienākumus pirmkārt tāpēc, ka tas man ir patīkami, sagādā prieku. Un tādu kā es ir miljoni.

— Bet, kundze, reliģija uzliek arī nepatīkamus pienākumus. Piemēram, bikts . . .

— Vai jūs uzskatāt, ka iet pie bikts ļoti nepatīkami? Es neteiktu. Protams, nepieciešams, lai mācītājs būtu inteliģents un tam nebūtu slikta smaka. Izsūdzēt savus grēkus — tas nozīmē vēlreiz tos pārdzīvot. Bet es izdaru tikai patīkamus grēkus. Turklāt parādīt sevi visā kailumā, protams, garīgā kailumā, inteliģentam biktstēvam — tas ir ļoti rafinēts prieks! Reiz aiziešu arī pie jums izsūdzēt grēkus.

Mācītājs Vasaris nobijies paskatījās uz baronesi, gribēdams uzminēt, vai viņa joko vai runā nopietni. Bet, izlikdamies, ka nav pievērsis uzmanību viņas pēdējiem vārdiem, sacīja:

— Un es, kundze, domāju, ka pienākuma apziņa ir varenāks un drošāks dzīves faktors. Tikai pienākums, nevis patika var pamudināt cilvēku uz varonību.

— Mon ami, mūsu vidū tik maz varoņu, ka varam atstāt tos mierā. Atmetīsim arī tās pienākuma darbības, ko izpildām kurnēdami vai arī baidīdamies vēl lielāku nepatikšanu, jo tām visai niecīga vērtība: tajās izpaužas mūsu verdziskums. Visas citas cilvēka brīvās darbības izriet no skaidras vai apslēptas vēlēšanās baudīt prieku. Un secinājums tam ir tāds: paplašināsim, dažādosim savus priekus, k]ūsim jūtīgāki, vēlēsimies vairāk prieka — līdz ar to mēs kļūsim saturīgāki, darbīgāki, tātad arī tuvāki pilnībai.

— Bet, kundze, jūsu teorija nav izsmeļoša un ir bīstama: prieks priekam nav līdzīgs.

Baronese nepacietīgi pameta ar rokām:

— Pietiek, mans draugs. Neiegrimsim sholastiskās distink-cijās un kazuistikā. Viss pārējais pats par sevi ir skaidrs. Esiet tik laipns, pasniedziet man tās grāmatas. Jā. Bet ko vēl jums gribēju sacīt? . . . A, lūk, ko: ļaudis, mācītāj, ir egoisti un kārumnieki, it īpaši savā iekšējā dzīvē, jo šeit mēs esam brīvi un nevienam nenodarām pāri. Tāpēc arī reliģija, ja tā nesagādā patiku vai arī pārāk maz to sagādā, visbiežāk tiek likvidēta. Arī daudzi pienākumi tāpat. Pats dzīvības instinkts tā iekārto, ka mēs nemanot vairāmies no nepatīkamā, bet sveramies uz patīkamo kā puķes uz sauli.

Kaut kas no šiem vārdiem Vasarim iedzēla sirdī, jo viņš pats ne vienreiz vien bija konstatējis, ka mācītāja pienākumi un visa garīgā dzīve nesniedz viņam nekādu apmierinājumu. Vai arī viņš sāks no tās vairīties?

Kaste jau bija tukša, un grāmatas, kas tajā atradās, sakārtotas. Baronese nopurināja putekļus un priecīgi iesaucās:

— Nu šīs dienas darbs pabeigts! Tagad lūdzu pie manis. Parādīšu jums vairākas grāmatas. Ja tās nepatiks, izvēlēsieties citas.

Viņi uzkāpa otrā stāvā, kundze atvēra sava buduāra durvis, un viņi iegāja. Tik greznu istabu mācītājs Vasaris vēl nebija redzējis. Kādi priekšmeti bija šajā istabā, viņš uzreiz pat nepamanīja, bet viņu tūdaļ sagūstīja vispārējais iespaids un noskaņa.

Tā bija izlutinātas kundzes istaba, kas piesūkusies ar smaržu un dārgu cigarešu aromātu, izklāta ar mīkstu paklāju, iekārtota ar mīkstām mēbelēm, spoguļiem, aizkariem un daudziem priekšmetiņiem, kuru nozīme mācītājam bija sveša. Kundze apsēdināja viņu mīkstā atzveltnes krēslā, bet pati apsēdās pretī un tepat no plauktiņa paņēma grāmatu.

— Vai jums, mācītāj, patīk dzeja? . . . Jā? . . . Nu tad lieliski. Un kā jums patīk Tetmaijers?

Bet Vasaris pazina Tetmaijeru tikai vārda pēc, un viņam bija kauns atzīties.

— Nav brīnums, — baronese viņu attaisnoja. — 5ī dzeja nav domāta semināristiem. Tomēr jūs, mācītāj, piekritīsiet — tā ir skaista.

Un viņa, atspiedusies pret atzveltni, sāka lasīt, ritmā kustinādama zīda kurpītē ieauto kāju:

Par negaisu stiprāka pasauli valdzināt vari Tu, mīla!

Dzīve ir kaislību pilna, un tu esi kvēlākā Dzīvības kaisle.

Par svelmaino dienvidu sauli Varenāk liesmo Laimīga cilvēku mīla.

Nebūs man skaistāka roze Par mīļotās lūpām!

Nemirdzēs debesis, nespīdēs okeāns kvēlāk Par mīļotās meitenes acīm!

Viņa lasīja šo mīlas himnu, šo sievietes skaistuma plastisko dzeju, tik sapņainu un reizē tik spilgtu, ka mācītājam kļuva pat neērti, klausoties turpmākos salīdzinājumus un paralēles, kas bija arvien pārdrošākas. Bez tam šajos pārpilnības apstākļos viņš jutās gluži samulsis. Viņš kautrējās ne tikai no baroneses un viņas lasījuma, ne tikai no sevis paša, bet arī no visas šīs istabas un tās greznajiem priekšmetiem. Baronese ātri ievēroja viņa mulsumu un, pabeigusi dzejoli, pasmējās:

— Redzu, ka jūs, mācītāj, pirmo reizi esat dāmas buduārā. Lūdzu justies kā mājās. Dvēseļu ganam taču nebūtu jākautrējas nekādos apstākļos.

Sājos vārdos viņš pamanīja zobgalību. Viņš ieraudzīja, ka baronese uzskata viņu par vāju «dvēseļu ganu», un gribēja taisnoties. Viņš nevarēja samierināties, ka šī sieviete viņu uzskatītu tikai par vientiesīgo, kas nav izaudzis nopietnam mācītāja darbam, vai arī par vieglprātīgo, kas ātri padodas skaistules valdzinājumam. Vasarī atgriezās pirmītējā drosme, un viņš, stingri raudzīdamies baronesei sejā, sacīja:

— Jums, kundze, ir tiesības mani dēvēt par neveiksmīgu dvēseļu ganu, un varbūt jūs nemaldāties. Pretējā gadījumā es nesēdētu jūsu salonā un neklausītos mīlas dzeju. Tāpēc gribu taisnoties jūsu priekšā.

— Bet, mācītāj, — baronese bija pārsteigta, — es jums it neko nepārmetu. Jūs vēl esat tik jauns, ka nebūtu taisnīgi prasīt no jums priestera kvalifikāciju. Lūdzu neņemt pārāk nopietni manus vārdus. Man patīk jokot.

Tomēr jaunā mācītāja un dzejnieka patmīlība bija aizskarta. Ne tikai patmīlība — arī sirdsapziņa. Viņš bija ne tikai kautrīgs, bet arī lepns. Viņš gribēja, lai baronesei būtu pareizs priekšstats par viņu. Varbūt viņš cerēja dzirdēt no tās kaut ko tādu, kas viņu nomierinātu un attaisnotu paša acīs. Un viņš sacīja:

— Nē, kundze. Manā iekšējā dzīvē ne viss rit gludi. Mācītāja gaitu sākums stipri satrauc mani. Nav ilgi, kopš jūs pazīstu, bet nezinu, kāpēc jūtu lielu uzticību pret jums. Vēlētos, lai jūs, kundze, saprastu, kāpēc un kā esmu kļuvis mācītājs.

Baronese ērti apsēdās atzveltnes krēslā un aizsmēķēja cigareti, bet mācītājs sāka stāstīt, kāpēc viņš iestājies seminārā, kā sācis dzejot un kādas šaubas viņam radušās par savu aicinājumu. Viņš bija atklāts un runāja no sirds.

Vēlāk, atcerēdamies šo skatu, viņš pats brīnījās, no kurienes viņam radusies apņēmība tik steidzīgi atsegt savu sirdi un dvēseli šai maz iepazītajai, aristokrātiskajai kundzei. Un viņš domāja, ka tā bijusi viņa dzejiskās dabas liriska izpausme pēc tam, kad skaista sieviete pamodinājusi viņa iztēli un uzticību, kā arī pieskārusies viņa sirds vārīgajai vietai.

Baronese ziņkārīgi noklausījās viņa runu, reizēm pārtraukdama to ar savām piezīmēm un jautājumiem. Tad, gribēdama ievirzīt turpmāko sarunu vieglākā noskaņā un priecīgākā tonī, sacīja:

— Biju nodomājusi iet pie jums izsūdzēt grēkus, taču tagad mēs esam mainītās lomās. Nu, cher ami, es neesmu loti bargs biktstēvs. Lūdzu aizsmēķēt papirosu un atbildēt uz vienu jautājumu. Iedomājieties, ka esat bagāts un materiālie apstākļi jūs it nemaz neierobežo, varat braukt, kurp vien gribat, un darīt, ko vien gribat, — vai jās spētu aiziet no garīdznieka kārtas vai ne?

— Nē, kundze! Nekad, nekad! — Vasaris iesaucās un aiz satraukuma pat piecēlās no vietas.

Baronese pašūpoja galvu:

— Labi. To mēs atcerēsimies. Jūs esat smagi nogrēkojies, mans draugs, bet es jums piedodu grēkus un reizē sniedzu vienu padomu: ja gribat izpildīt to, ko nule esat man sacījis, tad ejiet un dzīvojiet priecīgi. Ievērojiet baudas meklējumu likumu. Citādi neizpildīsiet.

— Jūs, baroneses kundze, par visu atļaujaties jokot, — mācītājs drūmi piezīmēja.

— Tā ir mana rakstura labākā īpašība. Taču to jums saku visā nopietnībā.

Jau bija pusdienu laiks, un mācītājs Vasaris, paņēmis grāmatu saini, pat neapskatījis tās, atvadījās no baroneses.

— Esmu ļoti apmierināta ar šo priekšpusdienu, — viņa sacīja, pavadīdama ciemiņu. — Lūdzu ierasties biežāk. Ceru, arī jūs tagad sapratīsiet manus vārdus, ka grēksūdze var sniegt savdabīgu prieku. Taču to pašu, ko jūs stāstījāt man, varētu pastāstīt arī savam konfesārijam. No viņa, bez šaubām, jūs dzirdētu citādu pamācību, tomēr esmu pārliecināta, ka manējā ir vairāk saprāta. Lūdzu to neaizmirst. Nu, uz redzēšanos!

Vasaris gāja prom saīdzis. Baroneses pēdējie vārdi atkal satrauca viņa sirdsapziņu. Viņš zināja, ka šīs kundzes priekšā bijis vaļsirdīgāks nekā pret savu biktstēvu. Kāds spēks aizspiež viņam muti grēksūdzes laikā? Kas neļauj atvērt sirdi, bet liek samierināties vienīgi ar saltu teoloģisku grēku uzskaitījumu? Kāpēc no biktstēva viņa sirdī dveš aukstums un pretīgums? Nē, viņš juta, ka no turienes palīdzību nesagaidīs.

Bet baronese pēc brītiņa Sokolinai stāstīja:

— Zini, draudzenīt, pie manis bija ciemiņš. Beidzot ieradās tas jaunais baznīckundziņš. Jau tiku tev sacījusi, ka biju nodomājusi ar viņu mazliet parotaļāties. Nav nekā interesantāka kā novērot kautrīgu baznīckundziņu, kad viņš sastopas ar sievieti, no kuras draud grēks. Ai, būtu tu redzējusi, kā viņš sarka, kad drusku vairāk pašķīrās mans rīta mētelis!

— Ai manu draudzen, tu esi nelabojama! — Sokolinas kundze dusmojās.

— Gluži otrādi, chere amie, esmu jau labojusies. Ieraudzīju, ka šim baznīckundziņam ir augstas prasības, komplicēta dvēsele un viņš spēj analizēt sevi. Viņam ir aktiera, dzejnieka un mākslinieka daba, bet viņš uzģērbis sutanu. Nē, man nopietni jāsāk interesēties par viņu.

— A la bonne heure, chere amie! . . J Allaž esmu sacījusi, ka tevi ļoti saista garīgi jautājumi.

Baronese, dungodama Solveigas dziesmu, atgriezās savā buduārā.

XII

Nākamajā svētdienā vajadzēja notikt patērētāju biedrības biedru sapulcei, ko beidzot sasauca mācītājs Stripaitis. Pēc kautiņa krogā Stripaiša popularitāte draudzē kļuva arvien mazāka un mazāka. Vingils, skolotājs un Piktupis ar saviem draugiem nepalaida garām nevienu iespēju, lai ar ļaunu vārdu nepieminētu savu ienaidnieku.

Viņu ietekme bija jūtama ne tikai veikalā, bet arī baznīcā. Saklausījušies dažādas valodas, ļaudis vairs neiedrošinājās iet uz «cienīgtēva veikalu», un viņi devās pie Icika. Tiklīdz mācītājs Stripaitis parādījās baznīcas kancelē, puiši un «progre-sisti» sāka drūzmēties pie durvīm. Taisnība, Piklupju Andris atveseļojās, bet stāvoklis ar to neuzlabojās. Varbūt pat pasliktinājās, jo ap viņu tagad pulcējās bars trakuļu, kas atklāti lielījās, ka atriebšoties mācītājam. [104]

Jau tā sasprindzināto noskaņojumu mācītājmājā vēl vairāk bojāja Jule, kas stāstīja dažādas tenkas, ko dzirdējusi pie baznīcas vai tirgū. Reiz viņa, pakampusi papīra lapiņu, aizelsusies ieskrēja mācītājmājā un, iepletusi rokas, laida vaļā:

— Ai dieviņ tētiņ! . . . Kas gan te notiek! Tie bezdievji palikuši pavisam traki, kā viņi vēl var tverties uz zemes! . . . Eju caur tirgu, skatos, ko te viens naglo klāt pie staba, bet citi drūzmējas apkārt, lasa un smejas. Tūdaļ sapratu, ka atkal kādi jauni ķengājumi par baznīckundziņiem. Pieeju tuvāk un klausos. Kā tad! Ak tu mī]ais dievs! . . . Bet viens tāds puņķutapa puspuisis lien klāt: Jule, saka, Jule, paklausies, ko avīzēs raksta par Stripaiti! Zvēlu šim atmuguriski, labi, ka bija atkāpies, citādi būtu iebelzusi pa ģīmi! Pēc tam vazājies ar tādu pa liesām! ... To avīzi tomēr paspēju noplēst. Nešķīsteņi tā sāka bļaut, ka tikko paglābos baznīcas dārzā! Lūdzu, cienīgtēv, izlasiet, ko te raksta.

Bet prāvests jau labu laiku neko vairs negribēja dzirdēt par šo notikumu un nikni uzbrēca:

— Un tu neložņā, kur tev nav vajadzības, un visādu draņķi man te nestiep uz mācītājmāju! Visur tu esi klāt! Darba tev nav! . . . Lai rauj viņus jupis ar visām avīzēm! Vai pati gribi tur iekļūt?

Sapulces dienā Jule atkal pārnesa vēstis, ka «ciciliki» pie Vingila dzerot, bet Piklupju Andris pēdējiem vārdiem lamājot baznīckundziņu. Tomēr sapulce beidzās tā, kā neviens nebija cerējis. Mācītājs Stripaitis sniedza sīku apgrozījuma pārskatu, no kura bija redzams, ka peļņa izlietota inventāra iegādei un citiem nepieciešamiem izdevumiem, ka biedrībai, taisnība, ir parādi, bet iepirktās preces tos sedz un biedru pajām nekādas briesmas nedraud. Izklāstījis to visu, mācītājs Stripaitis paziņoja, ka viņš pavisam aiziet no darbības biedrībā, un lūdza sapulci ievēlēt viņa vietā citu, uzticamāku cilvēku.

Pēc tik necerēta paziņojuma opozīcija pēkšņi atslāba un nokaunējās. Atskanēja balsis, lai baznīckundziņš Stripaitis arī turpmāk paliekot biedrības vadītāja amatā, lai neaizvainojoties dažu bļauru saceltā trokšņa dēļ . . . Bet mācītājs nikni aizvēra grāmatas, un no viņa vārdiem visiem kļuva skaidrs, ka viņš biedrībā nepaliks. Tomēr cits piemērots kandidāts viņa vietā neradās, jo šeit vajadzēja mācītu cilvēku un tādu, kam daudz brīva laika. Tāpēc sapulce neko citu nevarēja izdomāt kā vienīgi likvidēt biedrību. Šim nolūkam ievēlēja komisiju, un visi izklīda, nezinādami, vai skumt vai priecāties.

Mācītājs Stripaitis jutās morāliski uzvarējis, jo neviens viņam nevarēja pieķerties, tomēr viņš izskatījās satriekts un noskumis.

— Redzi nu, kāda alga par tik lielu darbu un rūpēm, — viņš sūdzējās Vasarim, atgriezdamies no sapulces. — Cik daudz nomocījos, kamēr noorganizēju, pats augām dienām stāvēju veikalā, braukāju uz pilsētu, naktīs negulēju — un, re, kā beidzas! Lai nu! . . . Tāpat šeit ilgi vairs nebūšu.

Tiešām, pēc pāris dienām pienāca kūrijas raksts, ka mācītājam Stripaitim nedēļas laikā jāatstāj Kalnīni. Viņu nosūta uz kādu tālu draudzi, bet viņa vietā tiek pārcelts mācītājs Ramu-tis, par kuru ne prāvests, ne Vasaris neko nebija dzirdējuši. Tikai Stripaitis pazina viņu kopš semināra laikiem, bet neko nozīmīgu par savu pēcteci nevarēja pasacīt.

Prāvests atkal kurnēja, ka trešais mācītājs šeit pavisam lieks, jo Vasaris esot labs darbinieks: baznīcā strādājot par diviem, kaut arī neprotot ātri biktēt. Bet tāds jau acīm redzot bija kūrijas viedoklis — sagādāt nepatikšanas Kalnīnu prāvestam ...

Visu nedēļu mācītājs Stripaitis nekādu draudzes darbu vairs nestrādāja, bet bija aizņemts ar savas pārcelšanās sagatavošanu. Kārtoja patērētāju biedrības un «Arkla» grāmatas, pāris reižu brauca uz pilsētu, no dēļiem nagloja kastes, kurās novietoja savas mantas, vārdu sakot, rūpestu bija līdz ausīm.

Kādu dienu uz vikariāta lieveņa negaidīti parādījās Zodēlis un Borviķis. Abi bija svētdienas drēbēs, bet sejās atblāzmojās svinīguma un raižu izteiksme. Pamīņājušies priekšnamā, viņi pieklauvēja pie mācītāja Stripaiša durvīm un nedroši gāja iekšā.

Stripaitis ar Vasara palīdzību kravāja kastē grāmatas. Abi mācītāji mazliet izbrīnījušies paskatījās uz atnākušajiem zemniekiem, kas, paslavinājuši Kristus vārdu, nevarēja sadūšoties iet tālāk.

— Nu, mīļie draugi, — Stripaitis zobgalīgi sacīja, — laikam atnācāt pārliecināties, vai tas negantnieks tiešām vācas prom no Kalnīniem? Nebaidieties, tiešām, tiešām! Jūs mani vairs neredzēsiet! Varēsiet ņemties ar «ciciliku» būšanām, cik uziet! ...

Te Zodēlis panācās tuvāk, saķēra Stripaiša roku un to nobučoja. To pašu izdarīja arī Borviķis.

— Vai redzi, vai redzi? Zodēļa kungs bučo mācītājam roku! — Stripaitis brīnījās. — Vai nav uz labu tāda pazemība?

Bet Zodēlis pacēla uzacis, ātri nomirkšķināja acis un sāka runāt saldā balstiņā:

— Lūdzam piedot, baznīckundziņ . . . Nācām atvainoties ... Visādi ir bijis . . . Reizēm gadījies ari kādu vārdu pasacīt. Bet ne es, ne Borviķis nekad par baznīckundziņu neko jaunu neesam runājuši. Ari cilus tikām apsaukuši. Tikai par to sapulci, taisnība . . .

— Zinu, zinu, — Stripaitis pārtrauca viņu. — Tagad jūs visi esat tie svētie un labie! Ieraujat astes kā runči, izlējuši pienu . . . Un agrāk rējāt tikpat kā kvekši! . . .

Tomēr visi juta, ka, neraugoties uz niknajiem vārdiem, mācītāja Stripaiša sirds kļūst mīkstāka. Tāpēc zemnieki turpināja taisnoties ar divkāršu sparu, bet Stripaitis vēl ilgi tiepās, kamēr beidzot pieņēma atvainošanos un laipni sniedza nobučot roku. Tad izvilka vēl neiesaiņotu vīna pudeli, un visi izdzēra pa glāzītei uz izlīgumu. Zemnieku apciemojums beidzās ar to, ka viņi abi apsolījās aizvest mācītāju Stripaiti ar visu iedzīvi uz jauno draudzi.

Kad zemnieki aizgāja, Stripaitis apmierināts pasmaidīja un sacīja:

— Šķiet, atvadījāmies kristīgi un ar godu . . . Nu, Borviķim es ticu. Tas tūļa ir labsirdīgs un pamuļķis: ko domā, to arī dara. Bet Zodēlis taisa politiku. Viņu nevar saprast. Galu galā, kas zina? . . . Varbūt arī viņam, velnam tādam, sirdsapziņa pamodusies. Tomēr, šā vai tā, mūsu ļaudis vēl cienī mācītāju . . .

Vakarā pirms aizbraukšanas Stripaitis atkal aicināja Vasari pie sevis. Istaba jau bija piegružota, gleznas, logu aizkari un visi izgreznojumi novākti, pie durvīm stāvēja kādas divas koka kastes, palicis tikai galdiņš un dīvāns, uz kura viņam jāpārguļ pēdējo nakti. Bija tukšs un nemājīgs. Bet uz galdiņa tomēr stāvēja vīns, šķīvis ar biskvītiem, kārbiņa papirosu. Abi mācītāji apsēdās uz dīvāna, un Stripaitis piepildīja glāzītes. Šķita, ka viņš bija ievērojami satraukts.

— Eh, Ļud, — viņš sacīja, saskandinādams ar Vasari, — velns tevi sazina! Es tevi pazīstu nesen, bet varbūt arī nemaz nepazīstu, jo tu vienatnē ņurrā kā runcis. Bet esmu tevi iemīlējis, brālīt. Tu neņem vērā, ka esmu rupjš un nekaunīgs, —arī man ir sirds. Domā, man nebija nekas, kad toreiz pāršķēlu galvu tam sarkanmatim? Sākumā nekas, bet pēc tam, kad atbrauca tēvs, lai vestu pie slimnieka, sastingu kā malkas pagale. Nakti negulēju, skrēju vai sienā . . . Bet es protu savaldīties. Caur manu speķa kārtu, brālīt, sirdi neieraudzīsi. Ne tā kā tu: tiklīdz kas gadās, tūdaļ arī uzliesmo kā sērkociņš . . . Vai atceries baronesi, ko? ... He-he-he! . . . Nekas, tā velna mātīte ir grēka vērts! . . .

Vasaris izbrīnījies klausījās šajos vārdos, bet Stripaitis izdzēra pusi savas glāzītes un atkal kļuva nopietns.

— Jā, brālīt, sasodīta dzīve! — viņš turpināja. — Tu domā, ja man ir muļķīga, apaļa fizionomija, tad esmu arī apmierināts? Tu domā, ka man bija ļoti patīkami pārdot vecenēm piparus un siļķes? . . . Bet ko lai dara? Citādi taču var palikt traks aiz garlaicības. Tu vēl tikai pirmo gadu draudzē, bet es jau sesto — allaž tālos nostūros ar veciem apsūnojušiem prāvestiem. Nekāds apdāvinātais neesmu, pie grāmatas nevaru nosēdēt, darbs draudzē apriebies, tāpēc arī pieķēros sabiedriskajai darbībai. Tur tomēr kaut kas ir. Un nepieciešams. Esmu slikts mācītājs, bet «cicilikus» neieredzu kā velnus. Tā arī strādāju. Ja nebūtu to darījis, droši vien iesāktu žūpot, spēlēt kārtis vai pīties ar meitām. Arī tādus dzīvē var sastapt. Taču nesteidzies mest akmeni uz viņiem. Mācītāja ceļš, brālīt, ir nepieciešamības ceļš, vienalga, lai tas vestu kurp vezdams.

— Domāju, — iesāka Vasaris, juzdams vajadzību kaut ko sacīt, — ka mēs pārāk maz uzmanības veltījam pastorācijai. Bez tā nekāda cīņa pret «cicilikiem» nedos augļus. Un varbūt vispār mācītājam nevarētu pastāvēt ne «ciciliki», ne kādi citi dalījumi. Visi, kam vien vajadzīga ticība un baznīcas pakalpojumi, viņam būtu vienādi jāpieņem.

— Tu, brālīt, stāsti semināra gudrības . . . Viegli sacīt — pastorācija, apustuliskā darbība! . . . Bet ko darīt, ja ne visi no mums piemēroti šai apustuliskajai darbībai un pastorācijai? Redzu, ka neesmu piemērots, un, ja tu mani norīkosi tikai pas-torācijā, tad es tev saku, ka iesākšu žūpot vai staigāt pie meitām. Un vai tu esi piemērots? Taisnība, tagad tu stundām ilgi tupi biktskrēslā muļķa vecenes vai jukušas svētules pļāpājumu dēļ. Bet vai ilgi tupēsi? Tālāk. Tu neproti sprediķot un nekad arī labi nesprediķosi. Tev nav tāds raksturs! Ar slimniekiem laikam visai spoži nesokas? Pagaidi, vēl dabūsi izbaudīt katehēzi. Bet vai esi piemērots evaņģēliskai gādībai par grūtdieņiem? Visam tam, redzi, neskaitot labu gribu, vēl kaut kas vajadzīgs. Bet mums tā kaut kā bieži vien nav. Tālab arī aizejam vieni uz veikaliem, citi uz literatūru, trešie pie glāzītes, ceturtie pie brunčiem, vārdu sakot, pie velna! ... Taču draudzē grūti iztu-ret! Domāju, ka drīz tev apniks tas grāmatas un dzeja. Mūc, brālīt, no draudzes! Dari, ko gribi, bet mūc! Pēc dažiem gadiem, ja tev nav minētā kaut kā, kas nepieciešams pastorā-cijas darbā, kļūsi tāds pats sakārnis kā es.

— Ne jau visi draudzē aiziet bojā. Uz ko tad ļaudīs balstītos ticība?

— Ticība balstās uz pašu ticības nepieciešamību, uz rituālu ... Ja ļaudis tik vien ticētu, cik mēs šo ticību sniedzam, tad viņi drīz pavisam pārstātu ticēt. Protams, gadās arī īsti mācītāji. Apciemo kādreiz Šlavantu tētiņu. Redzēsi tādu mācītāju, uz kura balstās arī ticība.

Viņi nosēdēja līdz vēlai naktij. Mācītāja Stripaiša rupjā valoda dīvaini pieskaņojās viņa domu vaļsirdībai, un Vasaris nevarēja beigt brīnīties, ieraudzījis viņā gluži citu cilvēku.

Nākamajā rītā atbrauca Zodēlis un Borviķis ar izturīgiem ratiem un labiem zirgiem, sakravāja visu mācītāja Stripaiša iedzīvi, bet viņš pats, biezi un silti saģērbies ērtajos mācītāja mēteļos, uzrāpās uz sēdekļa, un vezumi aizdārdēja laukā no pagalma. Viss mācītājmājas personāls bija sapulcējies, lai atvadītos no viņa. Prāvests un Vasaris māja viņam ar cepurēm, sievietes slaucīja asaras, bet Jule sāka skaļi raudāt.

Kamēr brauca caur baznīcas ciematu, visi iedzīvotāji viņus pavadīja ar skatieniem. Pie alus pārdotavas stāvēja Vingils un brīnījās, ka mācītāju ved nevis kāds cits, bet Zodēlis un Borviķis.

Drīz mācītājam Vasarim gadījās iespēja apciemot arī Sla-vantu tētiņu, kuru jau vairākkārt bija dzirdējis pieminam. Iznāca tā, ka viņu aizveda pie slimnieka pašā draudzes nomalē, pavisam netālu no Šlavantiem, un viņš nolēma doties vizītē pie sava kaimiņa.

Slavanti — neliela Naujapoles filiāldraudze, kurā apmēram pusotra tūkstoša dvēseļu, tāpēc tajā nebija vikāra un «tētiņš» viens pats tika galā ar visiem pienākumiem. Ar savu enerģiju, prasmi un čaklumu viņš spēja uzcelt skaistu baznīcu daļēji no akmeņiem, daļēji no ķieģeļiem. Ar to lepojās visa draudze.

Nezin vai dzirdēto nostāstu ietekmē vai kāda cita iemesla dēļ, iebraucis baznīcas ciematā, Vasaris juta patīkamu kārtības un miera noskaņu. Baznīcas ciemata tirgus laukums un ēkas likās tīrākas nekā citur, ap kapsētu un baznīcas dārzu skaists žogs, draudzes ēkas mazas un mājīgas. Ne milzīga šķūņa, ne kūts, ne niknu suņu pagalmā.

Viņu sagaidīja jau diezgan vecīgs, bet vēl stalts un spēcīgs mācītājs — vidēja auguma, pliku pakausi un gluži sirms. Vasaris pasacīja, kas viņš ir un ka tīšām iegriezies stādīties priekšā un apciemot kaimiņu. «Tētiņš», to dzirdēdams, kļuva ārkārtīgi priecīgs un sniedza viņam abas rokas.

— Ā, mācītājs Vasaris no Kalnīniem! Dzirdēju, dzirdēju . . . Ļoti patīkami, ka neesat aizmirsis mani, vecu vīru. Ciemiņš mājās — dieviņš mājās. Nu, lūdzu iekšā. Apnicis ratos sēdēt, ceļš taču tāls.

Mācītājmājas iekšiene izcēlās ar askētisku tīrību un vienkāršību. Viesistabiņā bija dīvāns, kur pārnakšņot ciemiņam, galdiņš, cieti krēsli, Kristus attēls; guļamistabā, kas reizē bija arī darba istaba, gulta ar plānu matraci un liels, grāmatām apkrauts galds, ko rotāja krucifikss. Nebija grezna arī Kalnīnu mācītājmāja, bet tur varēja just skopulību, turpretī šeit stingru askēzi un evaņģēlisku nabadzību.

Pēc īsas sarunas tētiņš palūdza ciemiņu apskatīt baznīcu. Pa tīri izslaucītu baznīcas dārzu viņi sasniedza parādes durvis, kuras pa dienu nenoslēdza, un iegāja iekšā. Jau ar pirmajiem soļiem dūrās acīs šīs baznīcas tīrība. Nekur uz grīdas nav dubļu, nekur nav putekļu un zirnekļu tīklu. Ģērbkambarī priekšzīmīga kārtība. Tētiņš parādīja ciemiņam visu nelielo, taču ļoti lieliski glabāto savas baznīciņas mantu. Visur bija jūtama prāvesta modrā acs un rūpīgā uzraudzība.

— Nav bagāta un liela mana draudze, — tētiņš stāstīja, atvērdams skapi un atvilktnes, — bet visnepieciešamākais, paldies dievam,, mums ir. Arī par ļaudīm nevaru sūdzēties. Labi ļaudis. Citur, kā dzirdams, ir visādi kautiņi, strīdi, žūpība. Toties pie mums svētlaime, miers.

Kad viņi atgriežas macītajmajā, tētiņš nosēdināja ciemiņu uz dīvāna, pats apsēdās uz krēsla un sāka taujāt, kas dzirdams Kalnīnos, jo viņš pats nekur nebraucot un pie viņa reti kāds iemaldoties. Vasaris pastāstīja savus iespaidus, pēdējos notikumus, kā arī par mācītāja Stripaiša pārcelšanu. Tētiņš noraizējies sasprindzināti klausījās, nepārtraukdams viņu.

— Dievs viens zina, kas tagad sāk notikt ar to sabiedrisko darbību un nesaskaņām, — viņš sacīja, kad Vasaris bija pabeidzis savu stāstu. — Es pat nezinu, kas manā draudzē ir tie ciciliki, kas progresisti. Man visi ir vienādi bērni, visiem esmu tēvs. Vienādi rūpējos par visiem, kas griežas pie manis. Kam manis un baznīcas nevajag, tā viņu darīšana! ... Ar varu, brālīt, nevienu ticībai nepievērsīsim. Mēs varam saistīt tikai ar to siltumu un gaismu, ko spēsim nodibināt savās baznīcās. Visi mušu spēki, visas mūsu domas jākoncentrē baznīcā — pienācīgi jāsludina dieva vārds, jāizskaidro reliģijas patiesības, jā-māca mīlēt tuvākais, jāpalīdz nabagiem un pašiem jābūt par visu tikumu priekšzīmi. Viss pārējais nāks pats no sevis. Te tik daudz grūta darba, ka nekam citam vairs neatliek ne laika, ne spēku. Un kur vēl paša personiskā pilnveidošanās — lūgšanas un mācības? . . .

Tētiņš, to sacīdams, sāka pamazām atžirgt un pat it kā uztraukties. Vasarim bija patīkami dzirdēt no viņa lūpām dažus savus uzskatus, un viņš gribēja turpināt sarunu.

— Bet, tētiņ, — viņš sacīja, — stāsta, ka tagad esot tādi laiki. Jāceļ tautas apzinība, tauta jāorganizē un vadība jāņem savās rokās. Ja nepaņemsim mēs, tad paņems baznīcas ienaidnieki.

Tētiņš skumīgi pašūpoja galvu.

— Kāda vadība? Kur? Patērētāju biedrībās, «Arklos»? ... Lai taču ņem ar dieva palīgu! Kas mums? Baznīcas darbība jānokārto tādējādi, lai viņi paši, šie mūsu tā dēvētie ienaidnieki, ietu caur baznīcas rokām. Mums jāiekaro dvēseles, bet viņi pēc tam lai iekaro bagātību. Ar to mums jāiesāk. Ar katehēzi, ar siržu šķīstīšanu, ar dvēseļu pievēršanu kristietībai. Lai mūsu draudzes kļūst par lielām skolām, kurās mēs spētu ikvienam zīdainim iepotēt kristīgos tikumus, tad viņi pieauguši mums vairs nebūs bīstami. Un mums nebūs vajadzības iejaukties viņu partijās un viņu strīdos. Mums vienīgi jāizpilda apustuliskā darbība no kanceles, no biktskrēsla un visiem citiem līdzekļiem, kādi ir baznīcas rīcībā. Bet mēs iesākam no otra gala. Mūsu pastorācija un apustuliskā darbība neiztur nekādu kritiku, mēs audzinām bezdievjus un pagānus, bet pēc tam skrienam no baznīcas uz tirgus laukumiem un krogiem, lai cīnītos pret tiem!

Viņš mazliet apstājās, it kā dodams iespēju izteikties savam ciemiņam, bet tas klusēja, un viņš turpināja:

— Tu saki, jāceļ tautas apzinīgums, tauta jāorganizē . . .Te arī slēpjas mūsu garīdzniecības nelaime, ka tai tas viss vajadzīgs. Tai jādara ne tikai baznīcas, bet arī nacionālais, sabiedriskais un politiskais darbs. Sākumā tas vēl nav nekas, bet vēlāk kļūst arvien bīstamāk. Mūsu garīdzniecība pierod dzīvot ar svešiem ideāliem, sirgt ar svešām kaitēm. Tā novirzās no sava mērķa. Tā aizmirst savus tiešos pienākumus. Pēc aizieša-

nas no baznīcas tai vairs nebūs viegli atgriezties baznīcā. Tās godkāre un aizraušanās ar laicīgo dzīvi sāks zelt kā nezāles dieva tā kunga vīna dārzā. Garīdzniecība sadomās vadīt tur, kur tā nav aicināta to darīt. Dzims klerikālisms, kas ir kaitīgs gan sabiedrībai, gan pašai baznīcai. Nekas nesaceļ tādu pasaules naidu pret baznīcu kā garīdzniecības pārmērīga apetīte un mēģinājumi iesēsties laicīgo valdnieku troņos.

Brītiņu viņi klusēja, nogrimuši savās domās. Diena jau sliecās uz rieta pusi. Viesistabiņā, aiz kuras logiem kuploja dārza koki, kam rudens vēl nebija norāvis lapas, ēnas kļuva tumšākas. Tikai tētiņa baltā galva spilgti izcēlās tumšpelēko sienu fonā. Vasarim jau bija laiks doties mājup, bet viņu interesēja vēl viens jautājums, un viņš atkal sāka runāt:

— Jūsu uzskati, tētiņ, ļoti stingri, un dzīvē nav viegli tiem sekot. Mēs ar Stripaiti nesen nonācām pie apmēram līdzīgiem secinājumiem. Taču viņš saka, ja mācītājus draudzēs nosēdinātu tikai pie šauras baznīcas darbības, tad daudzi neizturētu un sāktu staigāt vēl bīstamākus ceļus. Kā jūs, tētiņ, uz to skatāties?

— Kristus ir sacījis, ka messis quidem muita est, operarii autem pauci^1 un to pašu vidū vēl pauci sunt electi^105 [106]. Daudziem mācītājiem nav spēju, citi iestājas seminārā kļūdainu apsvērumu dēļ, citi nomaldās vājā rakstura dēļ. Ko darīt, brālīt? Tas ir nenovēršams ļaunums, jo kas tad citādi administrētu sakramentus un noturētu dievkalpojumus? Tā tiek nodrošinātas vismaz reliģiskās ceremonijas. Kā cīnīties pret šo ļaunumu — ne jau manam kuslajam prātam par to jārūpējas. Tikai vienu tev sacīšu: mūsu pienākums visur un vienmēr atgādināt cits citam mācītāja tīro ideālu — pastor animarum, servus servorum dei^107. Jaunam semināristam visā stingrībā būtu jāiegaumē, lai viņš nelolo nekādas ilūzijas un nekādu godkāri. Tad viņš, jebkādos dzīves apstākļos nokļuvis, zinās savu vietu. Arī neaicināto tad būs mazāk, arī aicinātie būs nelokāmāki. Tie vispirms taču aiziet neceļos, kuri vīlušies savās cerībās un darbā. Mācītāja " dzīve, brālīt, ir nemitīga atsacīšanās no sevis paša un pasaules. Mācītājs ir Kristus kareivis, kas cīnās ne jau par šīs zemes valstību. Tālab viņš ir dvēseļu dziedinātājs un apustulis.

Zemes cīņā — lai aģitētu, nodarbotos ar politiku, aizstāvētos un uzbruktu — pietiek, ja kaut ko neieredz. Turpretī apustu-listiskajā darbībā — visi jāmīl.

Vasaris sasprindzināti klausījās tētiņa vienmērīgo balsi un tā bargos vārdus, un viņam likās, ka tagad runā nevis tētiņš, bet pats viņa aicinājums, pats pienākums un visa viņa dzīves jēga. Viņš palūkojās pulkstenī un sāka rosīties uz braukšanu, bet tētiņš viņu vēl apsēdināja un tagad maigākā balsī vaicāja:

— Un kā tad tev? — un, negaidīdams Vasara atbildi, viņa vietā pats sāka stāstīt, acīm redzot atcerēdamies savu jaunību: — Ai, pirmais gads garīdznieka gaitās! Kas dzīvē var būt skaistāks? Tu aizej no semināra entuziasma, cītības un visskaistāko cerību pilns, nepieredzējis nekādas vilšanās un nekādu sarūgtinājumu. Vai svētās misas pirmais upuris! Tu pirmo reizi dzīvē rīkojies ar vislielākā noslēpuma noslēpumu un savās rokās nes Kristu! Es, redzi, pēc trīsdesmit pieciem gadiem vēl ļoti spilgti atceros to svinīgo brīdi. Pirmā komūnija un pirmā misa — tie ir divi skaistākie un svētākie brīži manā dzīvē. Ai jūs laimīgie neopresbiteri! — svētas skaudības pārņemts, iesaucās tētiņš.

Bet Vasarim no šiem vārdiem pārskrēja šermuļi un liels sarūgtinājums pārņēma sirdi. Ja to būtu sacījis nevis «tētiņš», bet kāds cits, kas pazīst viņa — Vasara visintīmākos pārdzīvojumus, viņš domātu, ka tā ir ļauna ironija, vēlēšanās sāpināt vai skumdināt viņu. Taču nē, to sacīja sirsnīgais, naivais Šla-vantu tētiņš, kas viņu redzēja pirmo reizi dzīvē. Un Vasarim uznāca ļauna vēlēšanās vai nu satricināt tētiņa ilūzijas, vai arī pazemot un šaustīt sevi — un viņš, rūgti pasmaidījis, sacīja:

— Bet, tētiņ, ne visi ir tik laimīgi kā jūs! Diemžēl, man nav tik gaišu iespaidu ne par pirmo komūniju, ne pirmo misu. Un ai, cik grūti visi šie manu garīdznieka gaitu pirmie mēneši . . . Nu, bet nekas . . . Sevi mierinu ar to, ka iejutīšos darbā, pieradīšu .. .

Tētiņš samulsa, paskatījās uz viņu izbrīna pilnām acīm un nevarīgi iepleta rokas:

— Nu ko tu te runā?! Neticu, neticu! Kā tas var būt, ka tādi brīži sirdī nesaglabātos mūžīgi gaiši?! Un, kas attiecas uz pieradumu, tad nezinu . . . Protams, pieradīsi veiklāk izpildīt rituālu, taču sargies, brālīt, pierast pie šī rituāla būtības, sargies aprast ar saviem pienākumiem un visu garīdznieka darbu.

Kad mācītājs pie visa pieradis un ar visu apradis, tā jau ir pazīme, ka viņa gars iesnaudies, bet varbūt arī pamiris. Mācītājam visu mūžu jāliesmo ar dzīvu uguni. Ikviena svētā misa, ikviens sprediķis, ikviena bikts, ikviena sakramenta administrēšana — lai tas viss allaž ir jauna dzirkstele dievam par godu un jauna gara možuma izpausme.

— Bet dievs tevi apveltījis ar atsaucīgu sirdi, kvēlām jūtām un skaistuma mīlētāju sirdi, — viņš piebilda, pārmainījis balsi un pieskāries ar roku Vasara celim. — Tu taču esi dzejnieks no dieva žēlastības. Lasīju, lasīju arī es. Ļoti skaisti raksti; vārsmas ir vieglas, skanīgas un jūtu bagātas. Un, zini, brālīt, kas man iešāvās prātā. Ja tu savārsmotu mūsu garīgās dziesmas! . . . Kādas gan tās ir? Lai viņam svēta piemiņa, bīskaps Baranausks skaisti iesāka. Tomēr tas ir piliens jūrā. Baznīc-kundziņ Vasari! Paklausi man, vecam vīram, pārrediģē mūsu dziesmu grāmatas, raksti baznīcai piemērotas dziesmas. Ar to uzcelsi sev mūžīgu pieminekli, un dievs tevi bagātīgi atalgos.

Tas bija ļaunākais, ko Vasaris varēja sagaidīt. Šis svētais, naivais tētiņš lasījis viņa dzejoļus! Jau dzejoļu atgādinājums vien šajos apstākļos, šīs sarunas kontekstā tā neiederējās un nebija piemērots, ka jaunajam mācītājam kļuva neizsakāmi nepatīkami un kauns. Tētiņa ierosinājums rakstīt garīgas dziesmas savukārt bija svešs Vasara iekšējai noskaņai un tik nežēlīgi noliedza visu viņa jaunradi, ka viņš, atbildējis kaut ko neskaidru un neizprotamu, piecēlās, atvadījās no tētiņa un steidzās aizbraukt.

Jau krēsloja. Tornī viens zvans sērīgi zvanīja «Kunga eņģeli». Vasaris, braukdams gar baznīcas dārzu, redzēja, kā tētiņš steidzās uz baznīcu laikam pēdējo reizi apmeklēt scmc-tissimum un aizslēgt durvis.

Aiz baznīcas ciemata ceļš gāja pa kādas muižas līdzeniem un tukšiem laukiem. Jaunais mācītājs, braukdams mājup rudens mijkrēslī un lauku pelēcībā, gluži kā toreiz, kad atgriezās no Piktupju Andra, atkal iegrima savas dzīves jautājumu apcerē. Toreiz viņš bija ieraudzījis ārkārtīgas morāliskās nabadzības un smaga mācītāja darba paraugu, šodien viņš ieraudzīja mācītāja ideālisma paraugu. Viņa prāts, viņa paša ideālisms viņam sacīja, ja jau gribi būt mācītājs, tad esi tāds kā Slavantu tētiņš. Un nekavējoties, šodien pat nostājies uz tāda ceļa. Izmet no galvas un sirds visas lolotās cerības un ilūzijas par dzejas jaunrades un mācītāja darba saskaņošanu, atsakies

no pazīšanās ar baronesi, no viņas bibliotēkas, jo no Šejienes draud daudz lielākas briesmas nekā semināra laikā no Ļuces.

Pazīdams savu raksturu, Vasaris juta, ka pa diviem ceļiem — mācītāja un dzejnieka — viņš nevarēs iet. Sī nojauta, kas bija radusies vēl seminārā, bieži mocīja viņu klusajās sirdsapziņas pārbaudes stundās. Bet viņš centās to pārvarēt, reizēm meklēdams kompromisa ceļu, reizēm atsacīdamies no dzejnieka sapņiem un pievērsdamies vienīgi mācītāja ideāliem. Tādu iekšēju cīņu viņš pārdzīvoja arī tovakar, atgriezdamies mājup pēc sarunas ar Slavantu tētiņu.

Rati šūpodamies kustējās uz priekšu pa tukšiem laukiem arvien biezākā nakts tumsā, un Vasaris desmito reizi sev jautāja: vai viņš no sirds grib iet pa atsacīšanās ceļu no pasaules un nekļūt nekas cits kā vienīgi mācītājs — pastor animarum — servus servorum dei — sacer dos in aeternum?

Un desmito reizi seminārā iemantotā apņēmība, viņa uzticība baznīcai un garīdznieka solījumiem spieda viņu atbildēt «jā».

Bet viņa daba, viņa sirds, viņa iztēle, visas viņa jaunības dziņas, kuru reibinošo valdzinājumu viņš ne vienreiz vien bija izbaudījis, viņam neatlaidīgi čukstēja «nē».

XIII

No baroneses saņemtās grāmatas viņš bija izlasījis jau pirms Slavantu tētiņa apciemojuma. Sis apciemojums viņam palīdzēja galīgi izveidot sev mācītāja ideālu, kam jāseko. Sā ideāla gaismā baroneses grāmatas likās nosodāmas un grēcīgas. Tās likās gluži kā pasaules inde, kas var inficēt jaunā mācītāja dvēseli ar visvisādām kaitēm, atbaidīt no garīgiem jautājumiem un aizraut ar pasaulīgām lietām. Sīs grāmatas bija pāris modernu romānu ar daudzām spilgti attēlotām erotiskām ana-lizēm, kā arī Tetmaijera dzejas sējumiņš.

Neko līdzīgu Vasaris līdz tam nebija lasījis. Viņš ķērās pie šīm grāmatām ar dīvainu nemieru, toties kvēlas fantāzijas un jauneklīgas ziņkāres mudināts; viņš apsūdzēja un attaisnoja sevi, bet reizē baidījās, jo viņam šķita, ka grāmatas ir grēcīgas un kaislīgas. Ja viņš apsūdzēja sevi kā mācītājs, tad attaisnoja kā dzejnieks, taču šeit bija literatūra, un Tetmai-jers — arī ir liels dzejnieks. Vasaris aizmirsa, ka viņš ir mācītājs, un jūsmoja par šā dzejnieka ārkārtīgo drosmi, tēlu spilgtumu un izteiksmes spēku, viņš bija satraukts par pamodinātajām emocijām, kas visbiežāk saistījās ar kaislīgi mīļotu, gaidītu, sasniedzamu un lolotu sievieti.

Bet Vasaris šeit atrada arī drūmu vilšanās dzeju. Dzeju, kas ar savu dumpību, ar savu visa nolieguma graujošo spēku viņu valdzināja gluži kā dēmons un vilināja traukties tumšās naktīs, doties uz tālām pasaules malām, kur viņam, mācītājam, bija liegts spert kāju. Lasīdams šīs sērīgās «Prelūdijas», viņš sastapa jūtas, kas viņa paša stāvokli, viņa domas un noskaņas parādīja melnā vilšanās fonā, kvēli trīcošu liesmu un atblāzmu apmirdzētas. Viņš reizēm staigāja pa istabu un skaļi deklamēja, pārfrāzēdams sev tuvas vietas:

Mums jānomet maska, kas aizžņaudza elpu, ko uzlikām sejai, lai cilvēki sirdī

mums nespētu ielīst---Bet vienatnē tagad

mēs atmetam ienīsto viltu un melus.

Mēs esam, kas esam, mūs rūpes vairs nemāc, * nekā mums nav pasaulē dārga un tuva, mēs nejūtam bēdas un nejūtam laimi, mēs svelmaini ienīst un nicināt protam.

Pēc sarunas ar Slavantu tētiņu un pēc daudzām pārdomām par mācītāja aicinājumu un ideāliem viņam sirdī palika kaut kādi rūgti nogulsnējumi, kas viņam nekur nedeva mieru. Atcerējies viņš deklamēja citus «Prelūdiju» pantus:

Ar izsmiekla ledu mēs pārsedzam sāpes, kas piepilda sirdi ar rūgtumu sīku, — un sevī mēs meklējam varenu drosmi, lai, satiekot nāvi, vairs nejustu bailes.

Kur varētu atrast tik milzīgu spēku, ka negaisa viesulī nelūztu spārni, ka varētu lidot uz nākotnes rītu, — bet nezinu, kas mani sagaida dzīvē?

Baronese vai nu ar sievietes pieredzi, vai intuīciju bija laba psiholoģe, kad viņa ieteica Vasarim priecīgi dzīvot un ievērot baudas meklējumu likumu, ja viņš gribot palikt garīdznieka kārtā. Un, ja Vasaris nebūtu izvirzījis sev neaizsniedzamus priekšzīmīga mācītāja ideālus, ja viņš būtu tikai priecājies par to, ko viņam sniedz dzīve, viņš, bez šaubām, ilgi netirdītu sevi grāmatu lasīšanas dēļ, neraizētos par savas sirds tieksmēm un aizraušanos. Viņš sacītu sev: interesanti, tāpēc arī lasu, patīk, tāpēc arī aizraujos. Iespējams, ka,.tādā noskaņā dzīvodams, viņš ar laiku kļūtu kanoniķis jeb prelāts, bet reizē varbūt arī liels dzejnieks. Taču viņš savā sirdsapziņā ielaida bargu tiesnesi — ideālu, un kopš tā laika visa viņa iekšējā dzīve ritēja ar konvulsīviem satricinājumiem, skumjām, nozēlām un sirdēstiem.

Pēc kāda laika viņš atkal aizgāja uz muižu, jo vajadzēja atdot grāmatas. Bet viņš izjuta vēlēšanos ieraudzīt arī baronesi. Sī skaistā, aristokrātiskā sieviete jau bija gandrīz izstūmusi no Vasara sirds Ļuces tēlu. Vai tad viņš vainīgs, ka Brazģienes kundze bija tālu, bet baronese tepat blakus? Vai viņš galu galā vainīgs, ka nobriest un kļūst vīrišķīgāks un viņa jauneklīgo sentimentu pirmā modinātāja vairs nespēj konkurēt ar šo, ķas devusi tādas cerības, kādas viņš vēl nav iedrošinājies apzināties.

Bez tam baronese viņu, kas allaž mētājās un raizējās, saistīja ar savu bezrūpību, humoru, gaišo noskaņu, pašpaļāvību un patstāvību. Tāpēc, kaut arī «garīdznieciskuma» uzplūdu brīžos viņš apņēmās vairīties no pazīšanās ar baronesi, tāpat kā savā laikā ar Ļuci, šo apņēmību neizpildīja, jo sirds arvien prata piekrāpt gan visgudrāko prātu, gan visstingrāko gribu.

Šoreiz baronese sagaidīja viņu kā senu paziņu — draudzīgi un pat familiāri. Šoreiz viņa nerosījās bibliotēkā un bija ģērbusies nevis rīta mētelī, bet parastā dienas tērpā, jo gatavojās doties pastaigā pa parku. No pastaigas viņa negribēja atsacīties arī pēc mācītāja ierašanās un aicināja viņu nākt līdzi. Viņa parādīšot retas vēlīnās rudens puķes.

— Pie tam jums tuvāk jāiepazīstas arī ar baronu, kā tas klājas labam mājas draugam, — viņa smaidīdama piebilda.

Viņi iegāja barona kabinetā, bet barons pētīja kādas senlaicīgas kartes un plānus, ko atradis muižas arhīvā, un negribēja pārtraukt šo darbu. Sokolinas kundze arī strādāja savā istabā, tāpēc viņi gāja divatā.

Bija skaista, saulaina oktobra diena. Parka takas bija izraibinājušas bagātīgi sabirušās lapas. Baronese draiskuļoja un rotaļājās, ar kājām tās čaukstinādama un rušinādama, bet skaistākās vāca pušķī. Koki jau bija gandrīz kaili, un saule brīvi spīdēja caur milzīgo liepu zariem.

— Ziniet, mācītāj, es nemaz nenožēloju, ka man rudens jāpavada šinī nomalē. Mūsu darīšanas tā iegrozījušās, ka šeit būs jāpaliek arī novembri. Un tā ir labāk. Uz Rivjeru pat nav ērti braukt agrāk par decembri. Toties jums es pagūšu diezgan stipri apnikt: atcerēsieties mani. Bet jūs nebaidieties un neesiet pedantisks; nāciet pie mums tajās dienās un stundās, kad vien vēlaties.

— Pateicos, baroneses kundze. Bet mani pienākumi bieži neļauj jūs apciemot. Tagad esam palikuši divatā ar prāvestu. Vairāk darba. Bez tam kādam tas var likties dīvaini . . .

— Ka jūs ar mani flirtējat? . . . Nu, mīļo mācītāj . . . piedodiet, kā ir jūsu vārds?

— Ļ.uds.

— Nu, mīļo mācītāj Ļud, tādas domas tikai jums pašam var ienākt prātā! Jūs nemaz nepazīstat sabiedriskās dzīves parašas. Labi draugi pie mums uzskata par savu pienākumu vismaz ik pārdienas iegriezties, lai pasacītu «labdien», un neviens tādā gadījumā nesaka, ka viņi flirtē vai mīlinās, bet jūs ierodaties uz mirklīti ik pārnedēļas un jau baidāties! . . . Kas te kādam var likties, ja liktenis aizmetis tālā nomalē dažus inteliģentus un viņi savā starpā grib uzturēt pazīšanos un pārmīt domas?! Mēs taču neesam mūki, cienītais!

— Jā, kundze, — mācītājs vēl arvien svārstījās, — bet mūsu — garīdznieku uzvedību normē citādi likumi. Mums jāvairās no jebkurām briesmām.

— Jūs aizvainojat mani, godātais! — baronese izbrīnā iesaucās. — Vai jūs, mācītāj, domājat, ka es uzglūnu jūsu nevainībai! Ha-ha-ha! ... Ja tā, tad, lūdzu, ejiet uz māju. Negribu, lai uz manas sirdsapziņas gulētu jūsu dvēseles liktenis.

Vasaris galīgi samulsa un pat nevarēja sameklēt vārdus, lai izkļūtu no tik sarežģīta stāvokļa. Baronesei palika žēl viņa, un tā spalgi pasmējās:

— Vai dieviņ, kāds bērns jūs vēl esat, mācītāj Ļud! Es tiešām dusmojos uz tiem svētuļiem garīgajiem tēviem, kas, paši jautri pavadījuši savu jaunību, iepotē jaunekļu galvās tik šaurus uzskatus un pārvērš viņus, lūdzu atvainot mani, par karikatūrām. Tomēr vai jūs zināt, mācītāj, kas esat? Jūs esat spējīgs un pat apdāvināts jauns cilvēks, kam visa dzīve un simti visādu iespēju vēl priekšā. Jūs varat būt dzejnieks, rakstnieks, literāts, varat būt prelāts vai bīskaps, — vienalga, jums kaut cik jāpazīst šī dzīve. Vai tad jūs tā arī domājat kvernēt savas istabas četras sienās no agras jaunības līdz kapa malai?! Tas taču absurds! Par ko jūs pārvērtīsieties, mācītāj Ļud?

Vasaris klausījās šos vārdus un domāja: viņa saka to pašu, ko Ļuce kādreiz sacījusi. Tā vispār bija jauka meitene, bet šī — liela, daudz pieredzējusi kundze. No kurienes viņām nākušas prātā tik līdzīgas domas? Ja objektīvi iztirzā manu stāvokli, laikam tā arī ir, kā viņas saka . . .

Kamēr baronese vēl joprojām runāja un Vasaris arvien vājāk aizstāvējās, viņa bargais askētiskais noskaņojums pamazām kusa kā sniegs pavasara saulē. Vasarī atkal sāka atdzīvoties jauneklīgie centieni, ilgas pēc pasaules un sievietes, kā arī vēlēšanās iepazīt visu to interesanto dzīvi, kas viņam sveša, par kuru baronese runāja gluži kā par nepieciešamību.

Tad viņi apskatīja lieliskas puķes, kas auga grezni veidotas dobēs, kādas Ļuds nekad vēl nebija redzējis. Reizē ar to viņš vēroja skaisto un eleganto kundzi — un viņas grācija, viņas mierīgās, apvaldītās plastiskās kustības, vārdu sakot, viss, ko viņa darīja un sacīja, iespiedās Ļuda vientuļajā, izbadējušajā dvēselē.

Baronese atkal atguva savu vieglo, bezrūpīgo omu un atceļā sacīja:

— Jūs, mācītāj, bez šaubām, esat ievērojis, ka dabā ir daudz lietu, kas būtībā paredzētas vienīgi skaistumam, rotājumam, citiem vārdiem, mūsu priekam. Kaut vai puķes. Es dārzniekam stingri pavēlu un norādu, kā jāierīko un jāapstāda dobes. Barons šim nolūkam uzcēlis pat siltumnīcu un izdod ne mazumu naudas. Bet kāpēc? Vienīgi tāpēc, lai mums un mūsu viesiem būtu patīkami paskatīties. Vai jūs esat padomājis, ka ir arī cilvēki, kuru vienīgais uzdevums — rotāt pasauli un sagādāt citiem prieku? Protams, jums, mācītāj, vēl nav bijusi iespēja sastapt tādus cilvēkus, tomēr, bez šaubām, sastapsiet. Viņi būs labi audzināti, patīkami, viņiem būs labas manieres, bet viņi būs absolūti nekam nederīgi. Viņiem nebūs nekādu pienākumu, un viņi nestrādās nekādu darbu. Nevienam nedarīdami labu, viņi nevienam nedarīs arī ļaunu. Un uz jautājumu, kāds ir šo cilvēku eksistences attaisnojums, jūs, mācītāj, neatradīsiet citu atbildi kā vienīgi to, ka viņi rotā pasauli. Daži tādus cilvēkus dēvē par sabiedrības parazītiem. Bet es protestēju pret tādu apvainojumu. Gluži otrādi. Manuprāt, tādi cilvēki būtu jāuztur valstij ar saviem līdzekļiem, gluži kā es uzturu savas puķes. Jums es atzīšos, ka arī sevi pašu pieskaitu tādu cilvēku kategorijai. Nevienam neesmu nodarījusi neko ļaunu, neesmu paveikusi nekādus lielus darbus, taču esmu sagādājusi daudz prieka. Pat mācītājs, kuru tiku mīlējusi Varšavā, mēdza sacīt, ka es rotājot viņa dzīvi ar neaizmirstama prieka stundām.

Mācītājs Vasaris būtu atradis milzum daudz iebildumu pret tādiem kundzes uzskatiem, bet viņš zināja, ka strīds nebūtu auglīgs, jo viņa iebildumi izrietētu no gluži cita, kundzei principā nepieņemama un varbūt arī neizprotama viedokļa. Taču tādi baroneses vārdi viņu dziļi pārsteidza. Lūk, viņš domāja, cik dīvaini cilvēki spēj prātot, dzīvot un būt laimīgi! . . . Bez tam Rainaķa kundzes uzskati modināja Vasarī tik tālas un miglainas nojautas, ka viņa domas aptumšojās, tiklīdz mēģināja tās atšķetināt, un viņam likās, ka viņš grimst reibinošā, šermuļaini patīkamā haosā.

Todien viņš atkal paņēma grāmatas un sāka tās kāri lasīt. Šoreiz bija izvēlējies tikai tādus autorus, kurus pazina no literatūras vēstures. Tā kā viņš bija mācītājs, un literārā godkāre viņā atkal sāka atplaukt, viņš pēc katras grāmatas risināja jautājumu, vai mācītājs tā varētu rakstīt? Un ikreiz, stipri vīlies, bija spiests atzīties, ka nē, mācītājs tā nevarētu rakstīt. Viņš jau tik daudz pazina garīdznieku pasaules uzskatus un noskaņas, ka viņam tas bija pilnīgi skaidrs. Ja visiem autoriem, kurus viņš pazina un patlaban lasīja, pievienotu vārdiņu «māc.», rastos tiešām hibrīdiska nejēdzība: māc. Mickevičs? māc. Slovackis? māc. Tetmaijers? māc. Gēte? māc. Igo? māc. Šekspīrs? Pasargi, dievs! . . .

Kāds viņa uzmanību jau bija pievērsis tam, ka Eiropas jaunajā literatūrā nav mācītāju. Bet tagad viņš pats gribēja izpētīt šo jautājumu. Reiz viņš, aizgājis uz muižu, lūdza baronesi, vai viņai neesot ievērojamāko autoru — mācītāju raksti. Kundze brītiņu padomāja un sacīja:

— Sājā mirklī neatceros nevienu. Taisnība, astoņpadsmitajā gadsimtā poļu literatūrā bija divi bīskapi literāti, kuru vārdus jūs, bez šaubām, zināt: tie bija Naruševičs un Kra-sickis. Pirmais, liels izdabātājs karaļiem un galminiekiem, rakstīja slavas dziesmas un odas par karaļa tabakas dozi un kādas lielkundzes kamanām, kā arī sentimentālas idiles un fabulas, kam bija lielāka vērtība. Otrs bija jautras omas cilvēks, vēlīgi raudzījās uz dzīvi un ar tādiem sirdēstiem kā jūs, bez šaubām, nemocījās. Ja jūs gribat jautri pavadīt mirkli laika, palasieties viņa «Monomahiju». Ticu, ka šī grāmata kaut cik apskaidros jūsu askētisko bardzību. Taisnība, tajā pašā gadsimtā vēl kāds franču garīdznieks l’abbe Prēvost sacerēja šedevru «Manon Lescaut». Nu, bet viņš kā garīdznieks, diemžēl, nevar būt sekošanas cienīgs paraugs arī daudz mazāk biklam mācītājam nekā jūs. Ievērojamu garīdznieku vārdus Eiropas literatūrā var sastapt arī renesanses laikmetā. Bet, redziet, tur renesanse, te apgaismības laikmets! Tie visi bija tādi laikmeti, kad cilvēka gars un parašas atbrīvojās no daudziem ierobežojumiem, kad tuvojās dabai vai vismaz centās rīkoties saskaņā ar savu raksturu un prātu. Bez šaubām, ja mēs rūpīgi pameklētu, atrastu arī vairāk mācītāju rakstnieku. To netrūkst arī šajos laikos. Tomēr tie ir tādi vārdi, kurus literatūras vēsture minēs sīkiem burtiem un varbūt arī nemaz neminēs.

— Ar ko jūs, baroneses kundze, izskaidrojat tādu parādību? Taču bijis un ir loti daudz mācītāju, kam garīdznieka pienākumi ir vienīgi kārtas pazīme. Garīdznieka darbs neprasa no viņiem ne laiku, ne citus kādus apstākļus, lai viņi būtu rakstnieki. Ir ļoti daudz mācītāju, kas dzīvo, kā grib, kaut gan, manuprāt, tā nevajadzētu būt.

Baronese pasmējās, tad sataisīja māksloti neapmierinātu sejas izteiksmi un paplikšķināja Vasarim pa roku ar asteri, ar kuru rotaļājās:

— Jūs, cienītais, tomēr esat nelabojams! Jūs iesaistāt mani tik nopietnās diskusijās, it kā es būtu kāds vecs profesors. Nekas mani tā nebaida kā nopietnas kundzes izskats. Manā pierē tad radīsies grumbas, un, kas to lai zina, varbūt sākšu strīdēties un uztraukties! . . . Un tas būtu briesmīgi, mācītāj Ļud! Bez jokiem, no jums tad pieprasīšu gandarījumu — kaut ko ļoti patīkamu un jauku. Tomēr šoreiz atbildēšu. Tātad domāju, ka šeit, liekas, ir jautājums nevis par laiku un apstākļiem, bet par garu, pasaules uzskatu un noskaņojumu. Māksla, mans draugs, ir plaša kā dzīve, bet garīdznieks ir šaurs kā . . . Nē, negribu jūs aizvainot un vairīšos no salīdzinājumiem. Māksla cilvēcības ietvaros verd un mutuļo visās iespējamās sirds jūtās un kaislībās, bet mācītāja sirdi nomērdējušas un iegrožojušas stingras normas un likumi. Ticiet man: esmu pazinusi vairākus ļoti inteliģentus mācītājus un protu novērtēt cilvēkus. Mācītājs nevar tieši un dabiski ielūkoties dzīvē. Vai nu viņš to pārāk asi nosodīs, vai arī pārmērīgi slavēs. Vai nu pārspīlēti skums, vai arī pārspīlēti jūsmos, jo mācītājs visas parādības radis vērtēt ar tikumisko ļaunā vai labā mērauklu, kuras dēļ arī viņš pats nevar palikt indiferents. Tas, manuprāt, mācītājam arī traucē rast izpausmi mākslā. Viņam allaž trūkst vai nu vielas daiļradei, vai arī mākslinieciskās skaidrības. Citiem vārdiem, mākslinieciskās spējas mācītāju spiež kļūt par laicīgo. Tāda mana viedokļa pamatā daļēji ir novērojumi, daļēji teorija un daļēji intuīcija. Bet konkrētus piemērus pameklējiet pats.

Atgriezies mājās, Vasaris pārlapoja lietuviešu mācītāju radīto literatūru un pārliecinājās, ka baroneses vārdos bija daudz taisnības. Donelaitis un Valančus rakstīja didaktiskos nolūkos. Baranauska dzeja sacerēta garīdznieka karjeras sākumā, bet vēlāk neglābjami apklust. Vienožinskis ir sentimentāls mīlas dziesminieks; viņš pirmais apraud savu garīdznieka likteni un apaugļo lietuviešu liriku ar skumju, ilgu, asaru un šaura per-soniskuma motīviem. Maironis ir dzejnieks pilsonis, patriots. Viņa tīrā lirika tāpat ir sentimentāla, patētiska un šaura. Va-sarim, kas tagad lasījis ne tikai Mickeviču, Puškinu, Tjutčevu, bet arī Kasproviču un Tetmaijeru, kļuva skaidrs, ka visas lietuviešu mācītāju dzejnieku «māsiņas», skumjas, ilgas, asaras, visas maigās jūtas nākušas no iztēles, pārdzīvojuma un izteiksmes līdzekļu ierobežotības.

Un šeit Vasarī pirmo reizi modās vēlēšanās paplašināt savu pieredzes novadu, daiļrades vārdā «iepazīt dzīvi», jo pamazām viņā arvien vairāk sāka nostiprināties nojauta, ka viņš būs dzejnieks vai vispār rakstnieks. Un, ja jau rakstīs, tad drosmīgi, rakstīs par to, ko redzēs un jutīs. Viņā modās vēlēšanās rakstīt tā, lai viņa rakstos vairs nebūtu «mācītāja gara», didaktikas, sentimentalitātes, patosa un visu tā stila pazīmju.

— Centīšos būt mācītājs bez vainas, — viņš sev sacīja, — un visus garīdznieka pienākumus izpildīšu labi. Bet dzejā būšu tikai cilvēks.

Gandrīz tajā pašā laikā Vasara sirdī modās arī cita vēlēšanās un atkal baroneses dēļ.

Reiz Vasaris gāja pa parka aleju, bet baronese sēdēja pie loga un redzēja viņu. Kad viņš ieradās un sasveicinājās, kundze uzmeta viņam kritisku skatienu, pasmaidīja un sacīja:

— Zināt, mans draugs, jūs tikko bijāt kļuvuši par manu ne visai diskrētu novērojumu objektu. Man reizēm patīk rotaļāties, novērojot cilvēku gaitu, sejas izteiksmi, un spriest no tā par viņu dzīves apstākļiem un raksturu. Un šajā ziņā esmu guvusi ievērojamus sasniegumus. Jūs, piemēram, ar savu sejas izteiksmi vēl izskatāties gluži rātns klēriķītis, un specifiskas garīdznieka fizionomijas jums vēl nav. Turpretī gaita jau k]ūst garīdznieciska. Mācītāja gaitā ir kaut kas īpatnējs, lai arī ne tik lielā mērā kā sejas izteiksmē. Taisnību sakot, es nevēlētos redzēt uz jūsu sejas īpatnējo garīdznieka masku, kura stipri nonivelē cilvēka individuālo raksturu un slēpj viņa sirsnību. Jūs, piemēram, reti smejaties, bet tipisks mācītājs tā nevarētu vairs smieties. Starp citu, smiekli jums ļoti piestāv . . . Char-mant, charmant! . . J

Jā, viņa gaitā kaut kas laikam ir pārveidojies; viņš atcerējās, — kad pirmo reizi uzģērba sutanu, tā ārkārtīgi traucēja viņa soļus, pinās starp kājām, arvien atsviedās un palika aizmugurē. Vēlāk viņš pierada, un sutana vairs nesasaistīja kājas. Baroneses piezīme viņam nepatīkami iedzēla sirdī, un kopš tā brīža viņš nemanot sāka apvaldīt savas kustības un sejas izteiksmi, lai nerastos specifiskas garīdznieka iezīmes.

Tai laikā viņš daudz lasīja un diezgan bieži apciemoja muižu. Arī barons Rainaķis iemīļoja viņu un, uzmeklējis Done-laiša «Gadalaikus», lasīja priekšā par labo amstrota kungu, un abi komentēja vietas, kas saistīja barona uzmanību.

Mācītājmājā jau zināja, ka baznīckundziņš pasācis iet uz muižu. Dažkārt nepārnāca pat vakariņās. Vasaris reizēm pusdienu laikā pastāstīja muižā dzirdētos jaunumus, bet prāvests uz to atsaucās tikai ar vienu otru vārdu, un grūti bija nojaust, ko viņš domā par šiem apciemojumiem. Tikai Jule nespēja slēpt savu lielo neapmierinātību, ka baznīckundziņš iet uz muižu, kur kungs ir ķeceris, bet kundze, lai arī katru svētdienu kvern baznīcā, toties darbdienās uzvelk bikses un kā ragana joņo pa laukiem.

XIV

Varbūt mācītāja Vasara un baroneses Rainaķa kundzes pazīšanās tā arī paliktu apciemojumu un vieglu sarunu ietvaros, ja nerastos jauni apstākļi, kas šo pazīšanos virzītu tālāk, nekā vēlējās jaunais mācītājs. Kas attiecas uz baronesi, tad, taisnību sakot, nekādi principi tai nebija šķērslis, lai parotaļātos [108] ar skaistu, simpātisku baznīckundziņu un ietu tik tālu, cik vien ļaus viņa izturība.

Tomēr baronese ātri ieraudzīja, ka Vasaris nav vieglprātīgs vīrietis sutanā kā viņas kādreizējais Varšavas paziņa, bet ir apdāvināts un dziļi jūtīgs jauneklis. Baronese redzēja, cik smaga iekšēja cīņa noris Vasarī starp garīdznieka kārtas bargajiem likumiem un viņa rakstura tieksmēm.

Viņa nolēma palīdzēt Vasarim atbrīvoties no dažām, pēc viņas ieskatiem, pārāk stingrām garīgās disciplīnas saitēm, pamodināt Vasarī apņēmību cīnīties par savām spējām un tiesībām, bet nosolījās vairīties no visāda veida drastisma un nevilināt viņu bīstama flirta tīklos. Tas varētu atbaidīt viņu vai arī nežēlīgi sagraut viņa skaistos sapņus par pasauli, dzīvi un cilvēkiem. Baronese bija savaldīga sieviete, viņa sirsnīgi un dziļi simpatizēja mācītājam Vasarim.

Bet, lūk, kādiem notikumiem bija izšķīrēja nozīme viņu attiecībās. Viendien baroni sagaidīja ciemiņus. No Polijas ceļā uz ārzemēm pie viņiem ieradās attāla baroneses radiniece Kozinska kundze ar meitu, jau pieaugušu jaunkundzi, un dēlu, apmēram trīsdesmit gadus vecu kavalieri.

Kad Vasaris, vēl neko nezinādams par atbraucējiem, aizgāja uz muižu, lai apmainītu grāmatas, baronese viņu tūdaļ iepazīstināja ar saviem jaunajiem ciemiņiem. Bija pēcpusdiena, un visi pulcējās salonā dzert kafiju. Vasaris nebija radis uzturēties cilvēkos, tāpēc kautrējās no jaunajiem paziņām un nebija apmierināts, jo juta, ka tagad vairs nevarēs brīvi pakavēties un patērzēt ar baronesi.

Vasara garastāvoklis vēl vairāk pasliktinājās, redzot, ka baronese, gluži otrādi, likās ļoti apmierināta ar saviem ciemiņiem. Vasaris jau pirmajā dienā ievēroja, ka viņa lielu uzmanību pievērš jaunajam Kozinska kungam un ir pret to ļoti vēlīga.

Bet Kozinskis Vasarim šķita visnesimpātiskākais cilvēks pasaulē. Mācītājam vispirms dūrās acīs viņa melnie, uz augšu sasukātie un ar pomādi ieziestie mati. Tie spīdēja, it kā švīta galva būtu pulēta, un sveču gaisma uz tās atspulgoja gluži tāpat kā uz trauka, no kura baronese lēja kafiju. Viņa tuklajā un sarkanajā sejā atspoguļojās liela pašpaļāvība, ko vēl vairāk pasvītroja plānās, melnās, uz augšu uzskrullētās Ūsiņas.

Visā viņa augumā bija redzama švītība, patmīlība un vēlēšanās imponēt ar eleganci un pieklājību. Viņa apģērbs bija bez vainas. No ļoti tīrajiem pēcpusdienas viesību zābakiem līdz spoži baltajai apkaklītei, kas pēc tā laika modes atbalstīja viņa /odu, viss bija jauns un saskaņots. Svītrainās kravates pērle akcentēja Kozinska kunga bagātību. Viņš augstā, aizsmakušā tenoriņā stiepti runāja ar aplinkiem un uzsvērumiem, it kā tas, ko viņš saka, būtu neapstrīdami svarīgi.

Viņš loti centīgi visur pavadīja baronesi un nepalaida garām nevienu iespēju, lai viņai kaut kā pakalpotu vai pasacītu komplimentu. Pietika ar to, ka viņa palūkojās uz cukuru, Kozinskis jau kampa cukura trauku un, pazemīgi smaidīdams, viņai piedāvāja saldināt kafiju. Tikko viņa pieskārās savai senatnīgi darinātajai sudraba etvijai, viņš jau metās pēc sērkociņiem, lai viņai aizdedzinātu cigareti. Vārdu sakot, visa Kozinska kunga uzmanība bija koncentrēta uz to, lai uzminētu baroneses domas un aizsteigtos priekšā viņas iegribām.

Vasari kaitināja vēl tas, ka šis švīts ar tādu pat lišķību pakalpoja arī viņam, tiklīdz ieraudzīja, ka pati baronese grib vai nu pastumt cukuru, vai arī piedāvāt biskvītus. Pat tad, kad viņa uzrunāja mācītāju un lūdza kaut ko pasniegt, Kozinskis ļoti veikli manījās pirmais to izdarīt, piemetinādams a, pardon, pardon, it kā viņš vienīgais būtu monopolizējis pienākumu un tiesības pakalpot namamātei. Mācītājs tiešām juta, ka šis nekauņa viņu aizvaino, nomāc un iznīcina. Bet baronese likās ar visu apmierināta un apnicīgo skaistuli tencināja ar visvaldzinošākajiem smaidiem.

Izdzēris kafiju, Vasaris piecēlās, lai ietu prom, un lūdza baroneses atļauju paņemt vēl pāris grāmatu.

Kozinskis iejaucās arī šeit.

— A, baronesei, bez šaubām, ir ļoti interesantas grāmatas. Vai baronese atļautu, lai arī es kopā ar mācītāju dotos uz bibliotēku?

Vasaris negribēja, lai Kozinskis redzētu, kādas grāmatas viņš ņems lasīšanai, un meklēja iespēju, kā atbrīvoties no šā pavadoņa.

— Jums būs ērtāk pa dienu iepazīties ar baroneses grāmatām, — viņš sacīja. — Tagad jūs visu pat neredzēsiet.

— A, pardon, pardon! ... — tas iesaucās un pakampa sveci, jo ieraudzīja, ka baronese jau izstiepj roku pēc tās. — Uzskatu par savu vispatīkamāko pienākumu pakalpot baronesei!

Mācītājs aizgāja uz bibliotēku kopā ar apnicīgo pavadoni, tāpēc, daudz nemeklējis, paņēma pāris grāmatu un devās uz mājām.

Tovakar Vasaris nespēja ne lasīt, ne darīt ko citu. Ar mokām pabeidzis skaitīt breviāru, viņš visu laiku nomētājās, te sēdēdams, te staigādams, kamēr beidzot likās gulēt, bet arī apgūlies ilgi nevarēja aizmigt. Viss, ko viņš šajā pēcpusdienā bija redzējis un pārdzīvojis pie baroneses, viņā turpināja attīstīties un gluži kā kvēlojošas ogles dedzināja patmīlību. Viņa sirdī sāka mosties liels īgnums ne tikai pret Kozinski, bet arī pret baronesi.

— Re, kas ir sieviete! — viņš sarūgtināts rezonēja savā nemājīgajā istabā. — Tikko pagadījās pomadēts muļķa švīts — viss cēlums, viss aristokrātiskais liegums izkūpēja kā dūmi vējā. Nav ko sacīt! . . . Labs prieka meklējumu teorijas pielāgojums . . .

Viņš gandrīz jau bija noskaņots nicināt baronesi tāpat, kā to kādreiz darīja Stripaitis: ek, tā velna mātīte laikam bijusi ne viena vien apkampienos! . . .

Tad viņš mēģināja savaldīties un aukstasinīgi novērtēt visu šo nesaprašanos.

— Un kāda tev daļa? — viņš rāja sevi. — Viņi izturas, kā grib, tas viss. . . Viņa grib izpriecu, tāpēc arī tās meklē. Tu viņai nevari stāties Kozinska vietā. Tu esi mācītājs un nekādas tiesības, nedz pretenzijas šeit nevari izteikt . . .

Tā viņš, pūlēdamies pārliecināt sevi, iegrima briesmīgā rezignācijā, atsacīšanās un apātijas bezdibenī. Taču jauna vīrieša nonicinātās tiesības un aizvainotā patmīlība pēkšņi atkal pacēla viņu virspusē — spieda ļauties sirdēstiem un dumpībai.

— Ek, liktenis! . . . Vientuļa liktenis! ... — viņš turpināja sūroties. — Seminārā mocījos Ļuces dēļ. Tā apprecējās ar Brazģi un dzīvo laimīga. Un labi, ka tā noticis. Ne jau es viņu būtu precējis. Bet nu baronese. Nekādā neatļautā flirtā ar viņu neesmu ielaidies. Vai es nedrīkstu runāt un draudzēties ar izglītotu, interesantu sievieti, kurai labas manieres? Taču vajadzēja pagadīties tukšam švītam — un atkal tu esi viens, nekam nevajadzīgs un neinteresants . . .

Un Vasaris, atcerējies skatienus un smaidus, ko baronese veltīja tam švītam, sāka šķetināt no gala savas protesta pilnās jūtas.

Daudz dažādu apsvērumu un domu tovakar iešāvās prātā mācītājam Vasarim, tikai neiešāvās visvienkāršākā: ka viņš jau iemīlējies baronesē, ka viņā modusies greizsirdība pret Kozinski, un tāpēc visi šie iebildumi un secinājumi bija pārspīlēti un uzpūsti.

Pēc pāris dienām bija svētdiena, bet viņš negāja uz muižu, lai gan parasti svētdienās mēdza turp aiziet. Viņš pat domāja, vai neaizsūtīt grāmatas ar kalponi, bet pašam tur vairs nespert kāju. Taču pagāja vēl pāris dienu — un viņš jau juta nepārvaramu vēlēšanos redzēt baronesi, kaut vai tāpēc, lai pārliecinātos par viņas vieglprātību un ļauni papriecāties par Ko-zinska kunga panākumiem. So vēlēšanos viņš sevī apspieda, tomēr no mājām izgāja.

Bija pēcpusdiena. Viņš nolēma pastaigāties un devās pa ceļu gar muižu. Parks bija tukšs, un viņš aizgāja garām, neviena nepamanīts. Viņš soļoja uz priekšu, bet, sasniedzis kalniņu, kur pirmo reizi sastapa baronesi, apstājās, pavēroja apkārtni un devās atpakaļ.

Kad viņš atkal bija sasniedzis parku, pēkšņi uz kādas takas vārtu priekšā parādījās baronese ar Kozinski. Viņi priecīgi, acīm redzot sarunādamies, nāca ceļa virzienā. Tikšanās likās nenovēršama. Mācītājs juta, — viņa sirds sāka pukstēt tik strauji, ka gandrīz ņēma ciet elpu. Izlikdamies, ka neko neredz, viņš soļoja uz priekšu, bet baronese jau pa gabalu viņam uzsauca:

— Ai, mūsu mīļais mācītājs Vasaris!

Vasaris apstājās un gaidīja, kamēr viņi pienāks. Kundze, laipni smaidīdama, sniedza viņam roku. Kozinskis rafinēti paklanījās un pacēla platmali.

— Cik jauki, ka mēs jūs sastapām, — baronese sacīja. — Lai gan jūs, mācītāj, bez šaubām, šinīs dienās vēl būtu apciemojis mūs, taču jau tagad pasacīšu jums mūsu nodomu. Sestdien rīkojam balli. Jā, īstu balli ar daudziem ciemiņiem un dejām. Zēl, ka jūs esat mācītājs un nevarēsiet aicināt mani dejot .. . Bet šeit jūs .aizvietos Kozinska kungs.

Kozinskis pacēla platmali un, uzlicis roku uz sirds, zemu paklanījās.

— Tātad ceru, — baronese turpināja, — ka būsiet tik laipns un neatteiksieties sestdien kuplināt mūsu ciemiņu pulku.

Bet mācītājs vēl nebija apjēdzis, kā lai izturas, un atbildēja svārstīdamies:

— Nezinu, baroneses kundze. Darbs, pienākumi . . . Turklāt — esmu vienīgais garīdznieks, nav ērti . . .

— Tikai neatrunājieties, cienītais! — baronese pārtrauca viņu. — Paldies dievam, jūs jau bijāt drusku pieradis nebaidīties no cilvēkiem. Bez tam jūs, mācītāj, nebūsiet viens vien.

Aicināsim arī prāvestu un Naujapoles kapelānu. Viņš ieradīsies kopā ar kāda mūsu kaimiņa dēlu, kas beidz ģimnāziju. Jauns puisis, bet jau pērn labi dejoja. Tā būs mūsu atvadību balle. Taisnība, mācītāj, jums vēl neesmu sacījusi, ka pēc nedēļas pošamies ceļā.

Pēdējie vārdi tā iedzēla Vasarim, ka viņš vairs nespēja svārstīties. Viņš apsolījās ierasties.

— Jūs jau uz mājām? — baronese jautāja, sniegdama Vasarim roku. — Bet es vēl gribu parādīt Kozinska kungam mūsu ezeriņu. Taču, lūdzu, mācītāj, arī pirms balles kādu dienu mūs apciemot. Nu, uz redzēšanos! — Un viņi abi aizgāja savu ceļu.

Vasaris atgriezās mājās pavisam sabojātā garastāvoklī, īgnumam par Kozinska nekaunību un baroneses «neuzticību» pievienojās nožēla, ka viņa drīz aizbrauks. Pāris mēnešu ilgā pazīšanās ar šo skaisto un interesanto sievieti bija pamodinājusi jaunā mācītāja un dzejnieka dvēselē daudz tādu stīgu, kas viņa šaurās dzīves apstākļos varbūt vēl ilgus gadus rūsētu. Viņš neskaidri apjauta procesu, kas viņā risinājās, baidījās no tā, bet reizē arī ilgojās pēc tā. Viņš ilgojās vēl kaut kā vairāk, kaut kā aizliegta un reibinoša, kas nevaldāmi un neatvairāmi tuvojās, bet kas nekad vairs neatnāks, jo viņa, lūk, aizbrauc.

Pirms balles viņš nepaguva aiziet uz muižu. Bija darbs baznīcā un vajadzēja braukt pie slimniekiem. Bez tam dienu pirms balles ieradās jaunais vikārs, mācītājs Petrs Ramutis.

Jaunā amata brāļa ierašanās cik necik izkliedēja Vasara pesimistisko noskaņojumu. Bija jāpalīdz kravāties, iekārtoties, jāinformē par draudzi, jāpastāsta par Stripaiti. Tagad viņam kaimiņos apmetās lai arī maz pazīstams, tomēr tuvāks cilvēks — kolēģis, un Vasaris priecājās, ka pusdienu un vakariņu laikā viņam vienam nebūs jānes smagā klusēšanas nasta. Prāvests, acīm redzot jau samierinājies ar domu, ka jāuztur divi vikāri, pret Ramuti vairs nebija tik skarbi nelabvēlīgs kā toreiz pret Vasari. Taisnība, Stripaiša pēctecis arī ar savu kvalifikāciju spieda prāvestu ievērot vismaz pieklājības robežas.

Mācītājs Ramutis bija pusmūža garīdznieks un pats jau prāvesta amata kandidāts. Garīgā priekšniecība laikam tāpēc arī pārcēla viņu uz šejieni, lai viņš vērstu par labu Stripaiša nodarītos ļaunumus. Patiesībā jaunais vikārs, šķiet, vislabāk tam varēja noderēt. Viņš bija viens no tiem mācītājiem, uz kuriem balstās ticība un baznīcas autoritāte. Vasaris to izjuta, kad pirmo reizi ieraudzīja viņu.

Mācītāja Ramuša seja un visa viņa persona izstaroja īpašu garīgu spēku, nopietnību un mieru, kāds piemīt tīras sirdsapziņas cilvēkiem, kas apmierināti ar savu darbu, paļaujas uz saviem spēkiem un savu ideālu cildenumu. Bez tam mācītāja Ramuša sejā staroja īsts garīgums. Tajā nebija to tipisko cienīgtēva iezīmju, tās maskas, kas ikvienam dūrās acīs un par ko zobojās baronese, bet atspoguļoja tieši garīgo dzīvi un tās mistisko sakaru ar dievu. Tādu garīguma izteiksmi Vasaris bija ievērojis vēl seminārā dažu tiešām dievbijīgu klēriķu sejās.

Citādi mācītāja Ramuša izskats ne ar ko sevišķu neizcēlās. Tas bija vidēja auguma blondīns ar pabālu seju, tīri, taču ne švītīgi ģērbies, kautrīgs, tomēr nenomākts un bez jebkādām pakalpības un lišķības pazīmēm.

Vasaris palīdzēja kravāt sava kolēģa grāmatas un brīnījās, cik to daudz. Tomēr daiļliteratūru viņš nemanīja. Tās visas bija grāmatas, kam tāds vai citāds sakars ar baznīcu, ar teoloģiju, ar pasaules uzskatu, ar mācītāja pienākumiem un darbu, ar askēzi un vispār garīgo dzīvi. Cilājot šīs grāmatas, Vasara sirdī iezagās it kā aukstuma dvesma, tik daudz nopietnības, stingru principu un pasaules tukšību nolieguma tajās slēpās.

Vasaris nesa šīs grāmatas, uz vākiem vai muguriņām lasīja to nosaukumus un jau sāka vairīties no sava kolēģa. Vai tad no iemīļotām grāmatām neiepazīstamies ar cilvēku? Un jaunā mācītāja sirdsapziņa atkal saduļķojās, tiklīdz viņš atcerējās, no kādām grāmatām pārticis pēdējos pāris mēnešos. Ak, dievs, vai tad viņam lemts mūžīgs satraukums, sirdēsti, mocības savu literāro tieksmju un profāno daiļdarbu iemīļošanas pēc?

Tomēr pats mācītājs Petrs Ramutis, kaut arī viņa bibliotēka bija tik sausa, neizskatījās pārāk skarba rakstura cilvēks. Gluži otrādi, viņš bija diezgan runīgs, mēdza arī jokot. Vispār viņa sejas izteiksme bija mierīga, gaiša. Bet viņa izturēšanās jau ar pirmo dienu Vasarim likās stingra. Pirms pusdienām un pēc pusdienām viņš pie galda skaitīja lūgšanu nevis aiz paraduma kā prāvests, Slripaitis un pats Vasaris, bet aiz jūtamas nepieciešamības un no sirds. Tas skaidri bija redzams viņa sejā.

Pēc pusdienām Vasaris veda viņu apskatīt baznīcu. Ari šeit viņš, domās nogrimis, diezgan ilgi stāvēja, nometies ceļos uz altāra kāpnēm. Tajā pašā dienā, kaut gan viņš bija noguris ce]ā un istabās vēl gaidīja visai daudz darba, noskaitīja ne tikai breviāru, bet arī rožukroni, kā ieteic visas garīgās dzīves rokasgrāmatas. Lūgšana acīm redzot viņam nebija grūts pienākums vai sauss paradums, bet dzīva un veldzējoša garīga darbība, tiekšanās uz kaut ko augstāku.

Vasaris, jau pirmajā dienā vērodams savu vecāko kolēģi un intuitīvi atsegdams viņa noskaņojumu, juta, ka no viņa it kā plūst kāda strāva, kuras dvesmu arī Vasaris brīžiem uztver savā sirdī. Un viņu nezin kāpēc pārņēma nemiers, kļuva žēl nezin kā, reizē arī skumji. Un tajā pašā dienā Vasaris uztvēra, ka viņā mostas kaut kas līdzīgs antipātijai pret jauno kolēģi. Viņš nojauta, ka starp viņiem kaut kas nostājies, ka viņu tieksmes nekad nesaskanēs.

Sestdien kopš paša rīta Vasara prātu nodarbināja baroneses balle. Viņš baidījās, ka nerastos kādi šķēršļi, taču bija apņēmies visu pārvarēt. Prāvests, lai gan tika ielūgts, tomēr atvainojās, ka nevarēšot iet.

— Ko es tur iešu! — viņš sacīja pusdienu laikā. — Skatīties, kā dīkdieņi ballēsies, bet kundzes rādīs kailas krūtis? . . . Sakari jāuztur, taču viens otru esam apciemojuši un pietiek. Arī jums, mācītāj Lud, neieteiktu iet. Piedzersies, vēl var gadīties nepatikšanas.

— Varbūt es arī neietu, — Vasaris atbildēja, — bet tur būs Naujapoles kapelāns Laibis. Varbūt viņš būs jāatved te pārgulēt pa nakti.

Prāvests sarauca pieri.

— Ak, tas masonis! Ko viņš te blandās! . . .

Pēc pusdienām, atgriežoties uz vikariātu, Vasaris sacīja Ramutim:

— Zēl, ka jūs vēl neesat paguvuši iepazīties ar mūsu baroniem. Viņi labprāt draudzējas ar mācītājiem. Noteikti jūs ielūgtu uz balli. Diviem būtu patīkamāk.

Bet Ramutis izbrīnā paskatījās uz jaunāko kolēģi:

— Es? . . . Uz balli? . . . Nē, tur nav mana vieta . . .

Viņš to sacīja lēnā, vienkāršā balsī, bet Vasaris saklausīja

gluži kā pārmetumu. Un antagonisma tārps atkal sakustējās viņa sirdī.

Bet Ramutis, it kā nekas nebūtu noticis, paņēma viņu zem rokas un pagriezās pa taciņu uz baznīcu.

— Iesim, apmeklēsim sanctissimum.

Kad Vasaris iegāja Kalnīnu muižas lielajā salonā, ciemiņu vēl nebija daudz, ari izpriecu noskaņojums vēl nebija radies. Vasaris ieraudzīja, kā visi ziņkāriem skatieniem vērās uz viņu, un aši devās uz priekšu, slēpdams savu kautrību.

— A, lūk, arī mūsu mīļais mācītājs Vasaris, — baronese sagaidīja viņu, reizē iepazīstinādama ar pārējiem. — Zēl, ka jūs viens vien pārstāvēsiet Kalnīnu garīdzniekus, toties jums būs jārunā par trim . . .

— Bonjour, mon cher ami, — barons sasveicinājās. — Wie iļeht es? Nil novi sub sole, n est-ce pasP^109 Bet Hristianu Dona-liciju mēs vēl pabeigsim studēt, ko? . . .

Daži ciemiņi sāka interesēties, kas ir Christian Donalitius,— un sarunas temats bija rokā.

Pa to starpu Vasaris paguva uzmest skatienu visiem klātesošajiem. Baronese bija tērpusies kā lielos svētkos, un neviena cita sieviete šeit nevarēja līdzināties viņai ne tērpa, ne elegances un skaistuma ziņā. Kozinskis vai apēda viņu ar acīm, un no vīriešiem viņš par elegances pārākumu varētu iegūt palmas zaru. Kozinska jaunkundze izskatījās trausla un eleganta. Ap viņu grozījās jauns kaimiņu muižnieks, ko mācītājs šeit redzēja pirmo reizi. Malā uz dīvāna, pie galdiņa, vecā Kozinska kundze lika kārtis, bet Sokolinas kundze garlaikodamās vēroja viņu.

Taču drīz kā norunājuši sāka ierasties arvien jauni ciemiņi. Gandrīz no trim apriņķiem sabrauca jaunkundzes, kundzes un kungi, atnesdami dzīvību, jaunas sarunas un iespaidus. No Naujapoles ieradās arī mācītājs Laibis ar diviem vecāko klašu • ģimnāzistiem, jau vīriem ar ūsām. Salonā .tagad skanēja spriganas valodas un smiekli. Ikviens rada iespēju pamest apnikušo kaimiņu un pievienoties citai grupai. Sasveicinājās, iepazinās.

Kad ciemiņi drusku aprima, atvērās durvis uz ēdamistabu, kur bija ar ēdieniem un dzērieniem apkrauta bufete, un baronese aicināja, lai ceļā izsalkušie ietur maltīti.

Mācītājs Laibis, kas atveda divus kavalierus dejotājus, tūdaļ iemantoja kundžu simpātijas un labvēlību. Šeit viņš bija pirmo reizi un tikai tagad iepazinās ar namatēvu un namamāti, tomēr tūdaļ jutās kā mājās. Viņš ar savu brīvo izturēšanos, spridzīgo valodu un atjautību uzreiz pievērsa sev baroneses uzmanību.

— Beidzot gadījies mācītājs, kas pieradis uzturēties sabiedrībā, — viņa ar labpatiku sacīja Sokolinas kundzei.

Tai laikā daži ciemiņi jau sāka izmantot bufetes labumus. Vieni iebaudīja, stāvēdami turpat, citi — apsēdušies pie galdiņiem. Sāka ieliet arī konjaku un attaisīja vīna pudeles. Sarunas un smiekli pieņēmās skaļumā. Sākās īsta provinces muižas balle ar ēdienu un dzērienu pārpilnību, jo ciemiņi, kas ieradušies no tālienes, kaut arī gribētu, nespētu ievērot pilsētas etiķetes prasības. Baronese, sekodama savam principam visur un uz visu skatīties tikai labvēlīgi, centās noskaņot sevi iespējami priecīgāk un jauki pavadīt laiku šajā provinciālajā sabiedrībā.

Mācītājs Vasaris tūdaļ pārliecinājās, ka šovakar varēs vērot baronesi tikai no tālienes, jo viņa rūpējās par ciemiņiem, bet Kozinska kungs par viņu. Taču, vērojot no tālienes, Vasaris vēl labāk redzēja, cik viņa skaista un valdzinoša ar katru kustību, ar katru žestu.

Diemžēl, drīz Vasarim sāka likties, ka šovakar baronese gandrīz nemaz neatceras viņu. Pamodās visas Vasara drūmās domas, un viņu sāka mākt skumjas, ka visam tik drīz un pelēki jābeidzas. Vairīdamies no sliktas omas, viņš gribēja tuvoties kapelānam, ar kuru būtu atradis kopēju valodu, bet tas bija aizņemts ne mazāk kā baronese. Kur vien kapelāns apstājās, tūda] ap viņu saradās pulciņš cilvēku, kas gribēja paklausīties viņa atjautības un strīdus.

Turpretim viņš, Vasaris, nekur nevarēja pieslieties, ne ar vienu nespēja atrast piemērotu kopēju valodu. Vasarim sāka likties, ka šeit viņš pavisam lieks, ka Kozinskis skatās uz viņu ar nicinājumu, vecākie ciemiņi neveltī viņam uzmanību, bet jaunākie vairās no viņa. Tāds stāvoklis jo vairāk nomāca Vasari tāpēc, ka viņš juta — ar savu šķietamo nevarību viņš it kā pazemo mācītāja cēlumu un nopietnību. Viņš, mācītājs, šeit spiests klaiņot ap citiem un nekur nevar īsti iekļauties!

Viņš jau pievērsās domām, vai nebūtu jāmūk uz mājām, bet tai brīdī Sokolinas kundze sāka spēlēt dejas — un atmosfēra kļuva vieglāka. Pirmajā pārī iznāca baronese ar Kozinski, bet aiz viņiem citas un citi, kas vien varēja atrast pāri. Tikai tagad Vasarim izdevās pieiet pie Laibja.

— Es jau domāju, ka šeit tiksimies, — kapelāns sacīja, kad viņi bija izvēlējušies vietu, no kurienes vislabāk vērot dejas. — Nu, zini, tev ir izdevušies kaimiņi, un velti tu izskaties tads

sabozies. Ek, ja man būtu tavi gadi un tādi kaimiņi! Neļautu tam švītam tā luncināties ap baronesi!

Vasaris redzēja — kapelāns joko, tāpēc, vairīdamies no viņa turpmākajām zobgalībām, jautāja, kas dzirdams Nauja-polē un kā klājas Brazģu kungiem.

— Ai, pavisam labi, — mācītājs Laibis atbildēja. — Viņam ir laba prakse, kundze nav slikta saimniece. Kļuvusi tuklāka, bet vēl ir skaista. Dzīvo un priecājas.

Vasaris tagad taujāja un runāja par Ļuci kā par jebkuru citu pazīstamu kundzi. Cik ļoti viņš attālinājies no tās pēdējos divos mēnešos! . . . Vai šeit būtu vainīga viņa iepazīšanās ar baronesi? Bet viņš šo jautājumu vēl nekad nebija mēģinājis analizēt un tagad tūdaļ aizmirsa Ļuci, jo viņa acu priekšā valša virpulis atnesa baronesi pārī ar Kozinski.

— Ļoti rafinēta sieviete, — kapelāns sprieda, uzmetis viņai skatienu, — bet zini, Vasari, tu sargies no viņas! . . . Tādu sieviešu dēj vēstures gaita reizēm ievirzās citā gultnē, tādu sieviešu dēļ tiek pastrādāti varoņdarbi un noziegumi. Ai, briesmīgs ir sievietes spēks! . . .

— Jūs, cik esmu novērojis, tiecaties ļoti augstu novērtēt sievietes lomu dzīvē.

— Taisnība, atceros. Mēs jau reiz pieskārāmies šim jautājumam. Bet es toreiz runāju abstrakti, taču tagad mums ir piemērs. Lūk, tas! — viņš ar skatienu parādīja uz baronesi. — Brazģa kundze — nē. Kamēr nebija precējusies, varbūt arī viņa dzeldināja dvēseli, bet tagad — nē. Redzi, ir sievietes, kuras pēc apprecēšanās kļūst cienījamas namamātes un mātes, bet ir sievietes, kuras pēc apprecēšanās kļūst kurtizānes. Kamēr jaunavas, tās nav iespējams atšķirt. Tikai apprecēšanās atklāj viņu dabu.

Vasara dzirdi nežēlīgi aizvainoja vārds «kurtizāne», ko Laibis acīm redzot mērķēja arī baronesei. Tas viņam likās aizskaroši, un viņš ņēmās protestēt.

— Vai jūs arī šo māju saimnieci iedrošinātos uzskatīt par kurtizāni? ... Tas taču apvainojums, doktor!

Kapelāns pacēla uzacis, un viņa acīs iekvēlojās ironijas liesmiņa.

— Jūsu krūtīs mājo bruņinieka jūtas. Tas ir slavējami . . . Bet, mīļais draugs, neesmu vainīgs, ja visskaistākajām, interesantākajām, visvaldzinošākajām sievietēm, kas visspilgtāk ierosina fantāziju, ir kurtizāņu daba. Es nesaku, ka viņas katrā

ziņā ir netikles. Nē. Bet viņas nevar būt uzticīgas, jo nevar no sirds un dziļi mīlēt. Viņas var tikai rotaļāties ar mīlu — un sasodīti labi prot to darīt. Šeit arī slēpjas viņu spēks. Ar rafinētu rotaļu sieviete aizvedīs vīrieti daudz tālāk nekā ar sirsnīgu mīlu. Mīlēdama viņa pati būs žēlsirdīga un vāja, bet rotaļādamās var kļūt nežēlīga un viltīga.

Vasarim kļuva žēl, ka viņa ideālie uzskati par sievieti un mīlu tagad.tik nežēlīgi tiek grauti. Taču kapelāna vārdus viņš jau bija gatavs attiecināt uz baronesi, jo galu galā kā lai izskaidro viņas miglaino atzīšanos par pagātnes flirtu un pašreizējo izturēšanos pret Kozinski? . . . Tomēr viņš tik ātri vēl negribēja piekāpties.

— Jūs esat nežēlīgs reālists, — viņš sacīja Laibim, — un redzat tikai parādību ēnas pusi. Es gribētu domāt, ka vislabākie darbi dzīvē tiek paveikti nevis kurtizāņu rotaļas dēļ, bet aiz sirsnīgas mīlestības. Piemēram, ja es redzētu, ka sieviete rotaļājas ar mani, bet nemīl, pamestu viņu bez jebkādiem sirdēstiem, turpretī no mīļotas sievietes būtu grūti atsacīties.

Kapelāns atkal ironiski pacēla uzacis.

— Tas liecina, ka vēl esi nevainīgs jauneklis un nezini, ko dzīvē nozīmē kaislība. Es tev saku, ka ir iespējami gadījumi, kad redzēsi kā uz delnas, ka esi tikai viens no daudziem paja-ciem sievietes rokās, un tomēr locīsies viņas dēļ kā zutis uz pannas . . . Bet dažs ies dedzināt un slepkavot . . . Vēlētos, lai baronese ar tevi izdarītu kaut vienu eksperimentu.

Taču eksperiments, ko novēlēja Laibis, jau bija sācies un krietni sagrābis Vasara sirdi. Tovakar tas straujiem lēkšiem virzījās uz priekšu.

Baronese jau iepriekšējā reizē bija ievērojusi, ka Kozinska vēlība pret viņu Vasarim bojā garastāvokli. «Aha,» viņa nodomāja, «baznīckundziņš tomēr nav tik vienaldzīgs, kā cenšas izlikties. Ja tā, lai drusku apsvilina spārniņus . . . Tas viņam nāks par labu, arī pret citiem grēciniekiem būs piekāpīgāks ...»

Tāpēc viņa tīšām visu savu uzmanību pievērsa Kozinska kungam, kas viņu smīdināja ar savu pārspīlēto pieklājību un ne mazāku muļķību. Viņai bija prieks vērot, kā baznīckundziņš piesardzīgi, bet nemitīgi viņiem seko un kā aizvien drūmāka kļūst viņa seja. Un baronese jau iepriekš jūsmoja, paredzēdama, kā Vasari apreibinās šo mocību necerētais fināls.

Kad beidzās valsis, baronese apsēdās pie abiem mācītājiem un, izlikdamās pārsteigta, iesaucās:

— Mans dievs! Kas tad jums kait, mācītāj Ļ,ud? Jūs izskatāties, it kā atrastos nevis ballē, bet bērēs! Un kāpēc jūs it nemaz neinteresējaties par Kozinska jaunkundzi? ... Viņa tiešām sajūsmināta par jums. Savediet viņus kopā, kape-lān! . . . Bet pagaidām pavadiet mani līdz bufetei un iebaudīsim pa glāzei vīna.

Viņa saskandināja ar Vasari un apsvilināja to ar tik nozīmīgu skatienu, ka mācītāja sirdi pārņēma prieka vilnis.

«Nē,» viņš domāja, «šai kundzei nav nekādu ļaunu nodomu. Viņa negrib aizvainot ne mani, ne to neciešamo skaistuli. Vai viņa vainīga, ka tas neatkāpjas no viņas ne soli?»

Aplaimotu seju viņš jau taisījās izstiept roku, lai piepildītu baroneses glāzi, bet pēkšņi pagadījies Kozinskis pirmais pakampa pudeli.

— A, pardon, pardon! . . . Vai baronese būs tik laipna iebaudīt malciņu vīna arī ar mani?

Un baronese «bija tik laipna» . . . Vasaris redzēja, ka tikpat nozīmīgu skatienu saņēma arī pomadētais švīts. Viņi izdzēra un, sadevuši rokas, jokodami sāka virpuļot jaunā dejā.

Nē, tas nebija paciešams! . . . Gluži kā plēsīgi nagi ieķērās Vasarim krūtīs. Viņš nevarēja valdīties, redzēdams, kā viņi priecīgi un laimīgi dejo, reizēm kaut ko pasaka un pēc tam apmierināti smejas.

Bet Laibis, it kā spēlēdams pavadījumu sava jaunākā amata brāļa vētrainajām jūtām, bubināja pie auss:

— Nē, brālīt, saki, ko gribi, bet tā ir sieviete ar kurtizānes dvēseli. Viņu redzu pirmo reizi un neesmu vairs jauns cilvēks, bet, zini, velns kutina sirdi, kad skatos, kā viņa dejo ar to sārtvaidzi. Un iedomājies, ja tu būtu iemīlējies viņā un redzētu, ka viņa ne tikai dejo ar citu, bet tevi pavisam apmaina pret to, ko tad tu sacītu, ko? . . . Nu, Vasari, ja tu, šeit dzīvodams, viņā neesi iemīlējies, tad esi svēts cilvēks vai arī tev ir zivs asinis. Un, ja esi iemīlējies, tad pateicies dievam, ka šodien atrodies atvadību ballē un pēc nedēļas viņu vairs neredzēsi. Pēc tam varēsi rakstīt dzejoļus . . . Un kā tagad? Vai raksti kaut ko?

— Neko. Līdz šim galvenokārt lasu.

— Vai prāvestam ir laba bibliotēka?

— Nē. Ņēmu no šejienes.

— Nu, tas pavisam kas cits! . . . Redzu, ka dieva visvarenība šeit gādājusi visu nepieciešamo, lai pārbaudītu tavu aicinājumu un talantu. Dzīvo nostūri, apciemo skaistu kundzi un izmanto viņas bibliotēku ... Ja pēc visa tā nekļūsi ievērojams dzejnieks, tad pats būsi vainīgs. Bet iesim tagad paskatīties, kā barona kungam sokas preferansā. Spriežot pēc baroneses panākumiem vīriešu vidū, viņam vajadzētu neganti veikties pie zaļā galdiņa.

Viņi aizgāja uz barona kabinetu, kur bija izveidojusies spēlmaņu kompānija.

Taču ne tikai abi mācītāji un Kozinskis jūsmoja par baronesi. Viņa sev pievērsa visu to uzmanību, kas piedalījās šajā ballē, varbūt izņemot savu vīru, kurš spēlēja kārtis un it nemaz nerūpējās ne par sievu, ne ciemiņiem. Kundzes un jaunkundzes ar skatieniem sekoja baronesei, apskauda viņas rotaslietas un nosodīja viņas izturēšanos, bet vīrieši apjūsmoja viņu kā viselegantāko sievieti, turklāt likās, ka viņa it nemaz nav nepieejama . . .

No baroneses īpaši nenolaida skatienu jauns, tikko mācības beidzis inženieris Grubers, kas nejauši nokļuvis šinī ballē tāpat kā kapelāns Laibis. Grubers pirmo reizi redzēja baronesi, bet tūdaļ atklāja viņas raksturu un precīzi novērtēja panākumu izredzes. Kozinska lakstošanās ap baronesi viņam tāpat nepatika kā Vasarim, un viņš tikai gaidīja izdevīgu brīdi, lai švītu aizsūtītu pie velna un pats iemantotu kundzes labvēlību. Un tāds brīdis drīz pienāca.

Balle jau bija sasniegusi visaugstāko jautrības pakāpi.* Daudz bija apēsts un vēl vairāk izdzerts. Ciemiņi jau paguvuši labi sadraudzēties, bet jauno vīriešu galvās zibsnīja drosmīgas vēlēšanās, kad viņi grozījās ap jaunkundzēm un jaunākajām kundzēm. Pēkšņi baronese pamanīja, ka notrūkusi viņas kurpītes sprādzīte ar dārgu akmentiņu, un pateica to Kozinska kungam.

— Tūdaļ likšu, lai istabene sameklē, jo dejotāji viegli var samīt. — Un viņa jau gribēja pasaukt Zofiju.

— A, pardon, pardon, madame la baronne, — Kozinskis galanti protestēja. — Uzskatu, ka man pašam būs patīkams pienākums sameklēt jūsu sprādzīti, un ceru, ka kundzei labpatiks par tādiem nopelniem mani pirmo pasludināt par sprā-dzītes ordeņa kavalieri! . . .

Un viņš devās meklēt sprādzīti.

Pēc īsa brītiņa visi ciemiņi zināja par šo notikumu. Grubera kungs sasita plaukstas un paziņoja:

— Kungi, debesis mums sūta iespēju izpelnīties baroneses kundzes labvēlību. Vai tad mēs piekāpsimies Kozinska kunga priekšā! Kas atradīs sprādzīti, tas šovakar būs baroneses kundzes bruņinieks un viņas skaistuma slavinātājs! Baroneses kundze! Visu kungu vārdā šinī gadījumā lūdzu jūsu laipnu piekrišanu un atļauju visiem izmēģināt laimi.

Vīrieši ar jūsmīgiem aplausiem un piekrišanas saucieniem pavadīja šos vārdus.

Baronesei patika, ka mazs starpgadījums ļauj ciemiņiem interesantāk pavadīt laiku un priecīgi parotaļāties. Viņa uzslavēja inženiera ierosinājumu — un tūdaļ sākās cītīgas sprā-dzītes medības. Jaunākajiem tas deva iespēju meklēt to, kas nebija pazaudēts, ap jauno dāmu kājiņām, par ko viņas daudz neļaunojās, jo visi bija jautrā un draiskulīgā omā.

Pēkšņi Grubers, kas allaž turējās Kozinska kunga tuvumā, izstiepa pirkstu uz kakta pusi, kur uz īpašas koloniņas stāvēja milzīgs svečturis, un priecīgi iesaucās:

— Tad re, kur tā spīd! — un izlikās, ka metīsies saķert dārgo sprādzīti.

Bet tajā pašā mirklī Kozinskis iesaucās a, pardon, pardon un kā bumba šāvās norādītajā virzienā. Viņš skrēja tik strauji, ka nepaguva laikā apstāties, paslīdēja un, iepletis rokas, izstiepās uz parketa. Viņš krizdams tik neveiksmīgi ar kāju paspēra koloniņu, ka svečturis ar troksni uzkrita virsū nelaimīgajam švītam, bet visu desmit sveču izkusušais stearīns baltām svītrām izraibināja viņa bikses un fraku.

Radās liels apjukums. Kundzes pārbijās un spiedza, daži steidzās nodzēst sveces, citi pacelt nelaimīgo sprādzītes ordeņa kavalieri. Viņš piecēlās pats, bet izskatījās tik apmulsis ar sajauktajiem matiem un ar stearīnu notriepto apģērbu, ka visi sāka smieties, bet ģimnāzisti, līdz zemei locīdamies, rēca aiz prieka. Pati baronese nespēja apvaldīt smaidu, bet barons, kas parādījās kabineta durvīs, nezināja šā skata iemeslu, tāpēc nolēma, ka viens ciemiņš jau būs pārlieku daudz iedzēris, un, atgriezdamies pie kārtīm, saniknots murmināja:

— Ah, du lieber Gott! . . . Voilā encore un, qui ne sait pas

garder sa mesure ... Ah, malheureux pochard! . . . Continuous, messieurs! . . .*

— Nu, kur tad ir sprādzīte, mīļais Kozinska kungs? — baronese, smieklus valdīdama, jautāja. — Jūsu cītība tomēr nav bijusi veltīga?

Taču Kozinskis tikai bolīja acis, bet Grubers paklanījās pret kundzi, izņēma no vestes kabatas sprādzīti un sacīja:

— Šeit ir baroneses kundzes sprādzīte. Es to atradu agrāk, iekāms sākām meklēt. Varbūt kundzei labpatiks piedot man šo negodīgo viltību, bet man šķita, ka meklēšana būs ļoti amizanta, tāpēc nespēju turēties pretī kārdinājumam. Liekas, neesam vīlušies, — viņš piebilda, paskatījies uz Kozinski.

Tas beidzot saprata, ka kļuvis par smieklīgu viltības upuri, iekvēlojās atriebīgā īgnumā un, piesteidzies pie Grubera, iesaucās:

— Kungs! ... Tas nav ... tas nav . . . godīgi! . . . Pardon! ... Es neļaušu tā ņirgāties par mani! ... Es prasu satis-fakciju! . . .

Bet Grubers uzmeta viņam saltu skatienu un mierīgi atvairījās:

— Vispirms, Kozinska kungs, ieteiktu jums aiziet uz virtuvi un notīrīt bikses. Pēc tam varēsim aprunāties. Tagad šo konfliktu iesniedzu baroneses kundzei, lai viņa spriež tiesu.

Visi atbalstīja inženiera ierosinājumu, jo Kozinskis ikvienam jau bija apnicis ar savu pomadēto galvu un pārspīlēto eleganci. Baronese sataisīja māksloti bargu seju un sacīja:

— Par tādu viltību jūs esat pelnījis lielu sodu, Grubera kungs. Uzreiz nevaru aptvert, kādu. Tāpēc atstāju sev tiesību sodīt jūs vēlāk. Bet pagaidām esiet tik laipni, piestipriniet sprādzīti tās īstajā vietā un šovakar esiet mans bruņinieks. Savus solījumus izpildīšu.

Visi vīrieši trokšņaini piekrita baroneses vārdiem. Salona vidū tūdaļ novietoja atzveltnes krēslu, kurā apsēdās baronese. Kāds resns plikpauris nometās uz viena ceļa un piedāvāja, lai viņa uz tā atbalsta savu kāju, bet Grubers pūlējās ievērt sprādzīti lepnās kurpītes saitē, gūdams iespēju patīksmināties par skaistules kājas eleganci un zīda zeķes maigumu. [110]

Kad šī ceremonija bija galā, Sokolinas kundze uz klavieru taustiņiem sāka skandināt tik trokšņainu mazurku, ka vienā mirklī viss salons dunēja no dejotāju pāriem. Pirmajā pārī gāja baronese ar Gruberu. Bet nabaga Kozinskis devās uz bufeti nomierināt nervus. Viņš iebaudīja pāris glāzītes konjaka, tomēr tūlīt jutās ne visai labi un, turēdamies gar sienu, izgāja pa durvīm.

— Tu mani apkauno! ... — Kozinska kundze nošņāca, kad viņš, iedams garām, pieskārās viņas atzveltnes krēslam.

Kozinska jaunkundze tikko neraudāja aiz īgnuma brāļa dēļ, bet Naujapoles ģimnāzists prata gādāt, lai viņa atgūtu labu garastāvokli. Kozinskis tovakar vairs nerādījās.

Abi mācītāji redzēja šo sprādzītes komēdiju. Laibis ar neslēptu ironiju skatījās uz abiem konkurentiem un nekautrēdamies izmeta ne tikai viņiem, bet arī baronesei adresētas asas piezīmes:

— Ahā, inženiera kungs nodomājis baroneses labvēlības straumi novirzīt uz savu pusi! . . . Lieliski, lieliski izdomāts! . . . Ak, arī baronesei jau apnikusi Kozinska pomādes smarža! . . . Nu, protams, inženieris galu galā imponēs ikvienai sievietei. Jūs paskatieties, cik viņā daudz vīrišķības un enerģijas, lai gan izskatās auksts kā klints . . . Oho! Ja putniņš nokļūs tādās ķetnās, nebūs viegli izsprukt! . . . Visādi var gadīties ar baronesi! ... Tas nav gļēvulīgais Kozinskis!

Vasarim jau sāka apnikt tādas piezīmes, bet pēdējā iedzēla kā nikna lapsene. Sākumā viņš priecājās, ka radies kāds, kas beidzot apvaldīja nīsto Kozinski, bet tūlīt atkal sāka uztraukties. Viņš pavisam sadrūma, kad ieraudzīja, ka baronese kā muša pēc medus tiecas flirtēt ar Gruberu. Un sprādzītes ievēr-šanas skats pilnībā apliecināja, ka Laibis sacījis taisnību. Tādu nekaunīgu, tiešām kabareja skatu mācītājs varēja iedomāties tikai pēc lasītajiem romāniem.

Bet pie auss atkal bubināja Laibja balss:

— Redzi, Vasari, arī tev bija iespēja iztapt baronesei. Kāpēc neatradi sprādzīti? Tikai nezin vai tu spētu izmantot šo gadījumu? . . .

— Kā gan izskatītos mācītājs tādā ainā? — viņš saniknots Laibim atcirta.

— Pavisam vienkārši. Tikai vajadzīga drosme, oma, enerģija, fantāzija! Protams, tu ar viņu neietu dejot mazurku, bet lieliski varētu tēlot bruņinieka lomu. Ai, kādus jokus te var taisīt! ... Es tev saku, kādreiz nožēlosi tādas iespējas, bet būs

jau par vēlu. Un, ja tu ikvienā solī jautāsi, kā te izskatīsies mācītājs, mācītāja pienākumi tev kļūs tāda nasta, ka paklupsi uz līdzena ceļa. Bet redzu, ka sāku tev apnikt . . . Labāk iesim iedzert pa glāzei vīna.

Viņi aizgāja pie bufetes, kur pulcējās arī citi izslāpušie. Vasaris redzēja, kā atnāca baronese ar savu «bruņinieku» un kā viņi dzēra, kā abi izskatījās līksmi, tiešām laimīgi . . .

Bet baronese, ieraudzījusi Vasari, pati mazliet pavirzījās uz viņa pusi. Tad viņa ilgi skatījās uz mācītāju, un tam kļuva skaidrs, ka šis skatiens velti nebija tik ilgs. Pēkšņi viņš sasprindzināja visu savu uzmanību un dzirdēja, ka kundze sacīja Gruberam:

— Nu tagad, manu cēlo bruņiniek, es jums dodu mirkli brīvības. Iešu uz bibliotēku, kur esmu aizmirsusi kādu lielisku valsi, ko Sokolinas kundze mums tūdaļ nospēlēs.

Viņa pagriezās, lai ietu, un atkal uzmeta skatienu Vasarim. Drebuļu vilnis pārskrēja mācītājam no galvas līdz kājām. Viņš juta, kā pārmainās viņa seja, un, gribēdams slēpi savu mulsumu, paņēma glāzi un visu izdzēra. Tad viņš palūkojās uz Gruberu. Nē, tas acīm redzot neko nav ievērojis. Laibis jau bija iegrimis sarunā ar kādu kaimiņu. Mācītājs nesastapa nevienu aizdomīgu skatienu.

Tagad vajadzēja izšķirties — iet vai ne. Un izšķirties tūdaļ, nedomājot, neprātojot, jo ikviens mirklis bija dārgs. Bet viņa smadzenēm uzbruka pretrunīgas domas un paralizeļa gribu. Beidzot nāca glābiņš. Kā zibens uzliesmoja tāds apsvērums: man jau laiks doties mājup; izmantodams gadījumu, eju atvadīties no namamātes. Tas gluži dabiski. To varu darīt arī uz savu roku.

Viņš izgāja cauri ēdamistabai, salonam un nokļuva plašā priekšistabā, nevienu tur nesastapa un pa mazu gaitenīti sasniedza bibliotēku. Apstājies pie durvīm, paklausījās un, nedzirdēdams nevienu balsi, nospieda rokturi.

Uz galdiņa dega svece, bet sienmalē, atlaidusies uz dīvāna un salikusi rokas virs galvas, sēdēja baronese. Viņas acis bija aizvērtas, bet visa poza atgādināja cilvēku, kas pēc liela noguruma atvelk elpu un tīksminās par savu atpūtu. Viņa, b.dzir-dusi mācītāja soļus, atvēra acis un sāka runāt ļoti gausā, gurdenā balsī:

— Ak, šeit mīļais mācītājs Vasaris. Labi, ka jūs atnācāt.

Varēsim te uzkavēties īsu mirklīti. Šeit ir tik labi pēc tā neciešamā trokšņa.

— Atnācu atvadīties no baroneses kundzes. Man jau laiks doties uz mājām.

— Labi, mans draugs . . . Apsēdieties man blakus. Ai, cik nogurusi es jūtos pēc visiem tiem neprātīgajiem jokiem, banālajiem komplimentiem un seklajiem cilvēkiem! . . .

Mācītājs nedroši apsēdās uz dīvāna malas.

— Bet jūs visu laiku izskatāties tāds sadrūmis, sliktā omā . . . Kas jums kait, mīļo mācītāj Ļud? — viņa jautāja līdzjūtības pilnā balsī un pat uzlika savu roku uz Vasara rokas.

Šis pieskāriens viņam bija gluži kā brīnumzāles, taču ar sliktā garastāvokļa pēdējām atliekām viņš sarūgtināti atbildēja:

— Šeit jūtos nevienam nevajadzīgs ... Tā līksmība, kas virpuļoja ap jums, man tikai bojāja omu. Nekur nespēju iekļauties . . .

— Un jus nožēlojat, ka esat atnācis uz šejieni un sabojājis sev vakaru?

— Atzīšos: bija mirkļi, kad no sirds nožēloju . . .

— Un tagad?

— Nē, tagad neko nenožēloju . . .

— Ai, cik neuzticīgs un svārstīgs draugs jūs esat, — viņa maigi pārmeta, turēdama Ļuda roku. — Dzīvē gadās visādi brīži, visādas situācijas un visādi pienākumi, mans draugs. Reizēm nākas vienu just, bet citu runāt, ar seju smieties, bet sirdi skumt — un otrādi. Taču dzīrēs jāpielāgojas vispārējai noskaņai, viss jāaizmirst, jāatsakās no sevis, savām simpātijām, savām jūtām un jādara tas, kas piemērots vispārējai noskaņai. Tādi it īpaši ir namamātes pienākumi.

— Man likās, — Vasaris sacīja, — ka baroneses kundze man nepievērsa ne mazāko uzmanību . . .

— Kāpēc jūs tā spriežat?

— Jūs interesējāties vispirms par Kozinski, pēc tam par inženieri . . .

Pēkšņi viņa aši izslējās un spalgi iesmējās:

— Ha-ha-ha! ... Tas man patīk! . . . Mīļais mācītājs Vasaris apskauda Kozinski manis dēļ!... Par šo jauno vēsti jāizsaka viņam pateicība.

Viņa satvēra Vasara galvu un strauji noskūpstīja uz lūpām. Tad kailās rokas apvija ap kaklu un vēlreiz noskūpstīja —

ilgi, reibinoši. Pec tam paķēra no galdiņa notis un aiziedama iesaucās:

— Atnāciet ceturtdien pēcpusdienā! Atvadīsimies! Ar labu nakti! . . . Sapņojiet par mani! . . .

Kad viņš atskārta, kas noticis, baroneses vairs nebija istabā. Uz sava kakla Vasaris vēl juta viņas kailo roku silto pieskārienu, uz lūpām dega viņas skūpsts, apkārt klīda maigs smaržu aromāts, bet ausīs skanēja viņas pēdējie vārdi.

Kad viņš gāja laukā pa durvīm, viņu pavadīja melanholiski priecīgas mūzikas viļņi. Salonā dejoja valsi — un viņš zināja, ka šobrīd baronese griežas dejas virpulī, spēcīgu inženiera Grubera roku vadīta. Bet tagad viņš vairs neapskauda. Viņš bija pārliecinājies par kaut ko, kas darīja viņu gaišu, taisnīgu un nekādām aizdomām, nekādiem apmelojumiem neaizsniedzamu.

Auksta un skaidra rudens nakts uzlēja viņam veldzējoša, tīra gaisa strūklu, un viņš sāka sparīgi soļot, mīdams pirmās salnas apsidraboto taku.

XVI

Ceturtdien baronese gaidīja Vasari un minēja — nāks viņš vai nenāks. Vai viņš nav nobijies no viņas pārdrošā soļa? Vai garīdznieka sirdsapziņa neuzvarēs jauneklīgo valdzinājumu? Rainaķa kundze jau sen bija iemācījusies attiecībās ar vīriešiem neielikt sirdi, jo pēc tam no tā rodoties tikai sirdēsti un nepatikšanas. Tomēr pēdējā laikā baronese pati brīnījās, kad pamanīja sevī kādu nemieru mācītāja Vasara apciemojumu dēļ. Bet tagad, kad viņa bija noskūpstījusi tā gludās, sārtās lūpas, viņai vairs nebija vienalga — vai viņš nāks atvadīties vai nenāks. Sīs jūtas viņai atgādināja jau diezgan tālus pirmās jaunības gadus — un viņa smaidīdama sacīja Sokobnas kundzei:

— Zini ко, та chēre amie, man liekas, ka sāku iemīlēties tajā mācītājā. Man nebūtu arī iebildumu, ja mūsu aizbraukšana aizkavētos vēl kādu mēnesi. Pa to laiku mana interese par viņu pārietu, un es aizbrauktu mierīga, ka šinī nostūrī nekas ievērības cienīgs vairs nav palicis. Bet tagad, paskat vien, var gadīties, ka, sildoties saulainajā Rivjeras piekrastē, atlidos sutanā tērptas atmiņas un es sākšu melanholiski sapņot. Kā tev tas patīk?

— Šoreiz neslavēju tavu izvēli un brīnos par tavas sirds kaprīzi. No tā baznīckundziņa tu nesagaidīsi nekādu spēcīgāku pārdzīvojumu. Esmu pārliecināta, ka viņš pat skūpstīties neprot. Tu vairāk iegūtu, ja liktenis tevi būtu tuvinājis kapelānam. Viņa vaibsti ir skulpturāli spilgti, viņš prot apbrīnojami rotaļāties ar sejas izteiksmi, viņam ir daudz ironijas, un viņa pie redzējumu apvārsnis laikam ir tikpat plašs kā tavs.

— Ai, nekad, nekad! — baronese protestēja. — So skulpturālo vaibstu, šo kustīgo sejas izteiksmju, šīs ironijas un atjautības tik daudz jau ir bijis manā dzīvē! ... Visi šie vīrieši ir pārāk vīrišķīgi, un sievietei neatliek nekādas iniciatīvas. Tagad mani sāk interesēt kautrīgs, lēns, maigs, nevainīgs vīrietis, kuru es pati varētu vest pa mīlas pieredzējumu bīstamo ceļu. Mācītājs Vasaris tieši tāds arī ir.

— Tu sāc novecot, manu draudzen, lūk, ko tev sacīšu! Tevī mostas mātes jūtas, un tev vajadzētu bērnu. Allaž esmu sacījusi, ka, neraugoties uz visu, tu tiecies pēc mierīga ģimenes pavarda! Cik žēl, ka mans brālis jau par vecu . . .

— Ai, kādas domas! — baronese sirdījās. — Tu arvien mulsini mani ar pārāk tālu ejošiem secinājumiem.

Mācītājs Vasaris ieradās pulksten piecos, kad baroni ar saviem ciemiņiem parasti dzēra tēju. Viņš tīšām izvēlējās tādu stundu, lai nebūtu jātiekas vienatnē ar baronesi. Viņš nezināja, kā raudzīsies viņai acīs un ko sacīs. Salonā viņš tiešām atrada abus saimniekus, Sokolinas kundzi un visus trīs Kozinskus. Baronese sasveicinājās ar viņu, it kā nekas nebūtu noticis, kā arvien gluži parasti un vaļsirdīgi smaidīdama. Vasarim pasniedza tēju, un viņš pamazām dzēra, smēķēja baroneses cigareti un iejaucās kopējā sarunā par ceļojumu uz dienvidu zemēm. Viņš ar lielu gandarījumu pamanīja, ka Kozinskis kļuvis ievērojami vēsāks pret baronesi. Viņš tik apnicīgi vairs nemētājās ar saviem pardon, pardon un nesteidzās ar pakalpojumiem.

Pēc pusstundas mācītājs piecēlās, lai atvadītos. Visi pret viņu bija ļoti pieklājīgi. Barona kungs priecājās, ka progresējis lietuviešu valodas mācībās. Sokolinas kundze novēlēja, lai viņš pa ziemu atkopjoties un kļūstot pilnīgāks, bet Kozinski apgalvoja, ka bijis ļoti patīkami iepazīties ar viņu. Tagad baronesei vajadzēja pavadīt Vasari uz bibliotēku, jo viņš bij atnesis izlasītās grāmatas, bet viņa gribēja sniegt Vasarim dažus norādījumus, jo viņš taču varēšot izmantot bibliotēku arī pēc baronu aizbraukšanas.

Iegājuši bibliotēka, viņi nolika atpakaļ atnestas gramatas, bet baronese sacīja:

— Es jutīšos kaut jel tik daudz laba izdarījusi, ka jums būs ko lasīt cauru ziemu. Bez tam šī istaba ir vienīgā vieta, kurā varēšu jūs iedomāties visspilgtāk. Es tomēr jūs atcerēšos. Liekas, šajā istabā esam pavadījuši visvairāk laika. Un, ja arī ne visvairāk, tad vispatīkamāk . . . Vai jums nav ļauns prāts uz mani par pagājušo reizi? . . . Nē? . . . Gadās tādi impulsi, kad cilvēks nespēj vairs valdīties . . .

— Nezinu, kundze. Kas attiecas uz mani, tad jūtu, ka sirds prasījusi savas tiesības. Es piedzīvotu lielu vilšanos, ja izrādītos, ka jūs gribējāt vienīgi jautri parotaļāties vai ieraut mani mīlas valgos, kā tas notiek romānos. Tādu izturēšanos var attaisnot vienīgi ar jūtām, ar sirds prasību . . . Galu galā — vai nav vienalga? . . . Tādas vai citādas būs mūsu pazīšanās beigas, arvien tām nebūs nekādas jēgas . . .

— Vispirms, mīļais draugs, pazīšanās ar jums man sagādājusi daudz prieka. Un tagad nu redzu, ka tajā esmu ielikusi arī sirdi, kā jūs to sakāl. Tas ar mani sen nav noticis. Bez tam gribu jums aizrādīt, ka mīla nekad nav bez jēgas.

Viņa brītiņu klusēja, it kā pārdomātu kaut ko, tad pasmaidīja un sacīja:

— Taisnību sakot, tas tikai sākums. Nu, bet, ja ar mums nenotiks kādas neparedzētas pārmaiņas, pavasarī, kad atgriezīsimies no Rivjeras, varēsim turpināt mūsu pazīšanos. Mēs atgriezīsimies maijā. Stāsta, ka mīlai šis mēnesis esot vispiemērotākais, lai gan domāju, ka ziemā mīla ir viskarstākā.

Vasarim nepatika, ka viņa runā par mīlu gluži kā par kādu dzīves programas daļu, ko viņi pavasarī varēs turpināt. Viņš pats mīlu saprata kā nevaldāmu, nepieciešamu sirds uzliesmojumu, ko nevar ne paredzēt, ne apvaldīt. Viņa — mācītāja sirdsapziņa pretojās iepriekš paredzētai, pārdomātai mīlas saņemšanai, jo tas taču būtu grēks. Viņš vispār kautrējās runāt par jūtām un minēt mīlas vārdu, kas tik svešs mācītāja raksturam. Bet viņš mēģināja vēlreiz paskaidrot:

— Nezinu, kundze . . . Viss, kas līdz šim noticis, gadījies kaut kā neviļus, pats no sevis. Varbūt nebiju piesardzīgs, bet es nevarēju neļauties jūsu labvēlības vilinājumam. Man nevajadzēja ņemt grāmatas un nākt uz šejieni. Bet tāda atsacīšanās bija pāri manam gribas spēkam. Ai, galu galā vienalga ... es to nenožēloju . . . Bet nākotnē neko nevaru cerēt,

ne gaidīt. Man pietiek ar to, ka zināšu — reiz arī man bijis tāds mirklis, par kuru jūsmo dzejnieki, bet citādos apstākļos es tāpat varētu ņemt no dzīves savu laimes tiesu.

Baronese tiešām bija aizkustināta par tādu Vasara rezignāciju un atsacīšanos no lielākām cerībām. Bet viņa juta arī to, ka Vasaris droši vien maldās, jo nepazīst savu garīgo spēku attiecības un dažādu apstākļu varu, kas viņu ietekmē.

«Ja šis jaunais mācītājs,» baronese domāja, «kam tik augsts garīdznieka ideāls, tik šķīsta sirds un vārīga sirdsapziņa, tomēr nespēj noturēties pret pasaules pievilkšanas spēku, tad acīm redzot viņa aicinājums ir citāds nekā kalpot pie altāra. īsā laikā viņš ir pārliecinājies, ka varētu ņemt no dzīves savu tiesu laimes. Tāda pārliecība nepaliek bešā. Un, ja šim jauneklim sutanā ir arī talants, agrāk vai vēlāk viņš atradīs savu īsto ceļu. Taču es negraušu viņa ilūzijas. Lai viss rit savu gaitu.»

Jau bija laiks atvadīties, bet Vasaris vēl arvien vilcinājās, nevarēja saņemties, lai pieceltos. Baronese viņam stāstīja par ārzemju pilsētām un kūrvietām, kur bijusi agrāk un atkal nodomājusi pavadīt šo ziemu. Viņa stāstīja par bagātībām, izpriecām, grezno dzīvi, ko tur bauda no visām zemēm sapulcējušies aristokrātijas un mākslas pasaules augstākie slāņi. Pēc viņas vārdiem mācītāja dzejnieka atjautīgā fantāzija iztēlojās brīnumjaukas saulainas ainavas un romantiskas dēkas. Kāda laime tā būtu, ja viņš jel reizi dzīvē varētu pastaigāties ar šo kundzi pa zilo jūru krastu zem slaikajām platlapu palmām vai pagrozīties augstajās spoguļu zālēs, kur spēlē mūzika un mirdz vakara ugunis . . .

Baronese acīm redzot uzminēja Vasara sapņus, jo, paņēmusi viņa roku, pasmaidīja un piebilda:

— Jā, mīļais draugs. Šķiet, esmu jums sacījusi, ka māksla ir plaša kā dzīve, bet dzīve ir daudzveidīga un interesanta. Dzīve sniedz visbagātāko vielu daiļradei. Ja gribat būt rakstnieks, — iepazīstiet un studējiet dzīvi. Nekādas grāmatas un nekādi nostāsti nevar aizstāt realitāti. No jūsu apņēmības un drosmes būs atkarīgs jūsu liktenis.

Viņš piecēlās, lai ietu. Baroneses kundze sniedza viņam roku un pēkšņi, kāda impulsa mudināta, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja. Viņam likās, ka šis pēkšņais impulss neapdomīgs sirsnības apliecinājums, un viņa sirdī ieplūda prieka vilnis.

Atgriezusies salonā, baronese sacīja:

— Ja šajos laikos kaut kur vēl var atrast uzticību, naivas cerības un tīru romantiku, tad vispirms jauno mācītāju vidū. Mūsu mīļais mācītājs Vasaris ir viens no tiem. Ai, ja jūs būtu redzējuši, kā viņš klausās manus stāstus par lielpilsētu un kūrvietu dzīvi! Sīs garlaicīgās un banālās vietas viņš iztēlojas kā īstu Eldorado!

— Mais vous le menez ā la perdition de son āme, та chere amie!x — ar pārmetumu iesaucās barons.

— Soyez tranquille, топ frēre. Ce petit abbe na point de sang dans Ies veins,[111] [112] — Sokolinas kundze piezīmēja.

Bet baronese pavēstīja:

— Tomēr kopā ar viņu esmu pavadījusi dažus patīkamus brīžus. Tas liecina, ka viņa izredzes uz panākumiem nav nekādas mazās.

Par šiem kundzes vārdiem sāka interesēties arī Kozinskis, bet baronese vairs negribēja runāt par šo tematu.

Mācītājs Vasaris aiznesa uz vikariātu daudz baroneses stāstījuma radīto ainavu, viņas impulsīvo skūpstu un aizkustinošo cerību, ka pavasarī viņa atkal atgriezīsies — bet līdz ar to atgriezīsies arī tā gaišā blāzma viņa drūmajā dzīvē, kuru viņš tagad zaudē.

Tovakar, pārnācis mājās, Vasaris sevišķi sāpīgi izjuta kontrastu starp visu to, ko pieredzējis muižā, un savu vikāra dzīvi. Tur palika komforts, mājīgs siltums, interesanti cilvēki, kas savdabīgi domā un dzīvo, šeit — divas aukstas, tukšas istabas, rupjš skopulis prāvests, svešs neizdibināts mācītājs Ramutis, muļķe Jule un stingri mācītāja pienākumi, kas viņam dienu dienā sagādā daudz raižu, bet nedod nekādu mierinājumu.

Mācītājmājā jau zināja, ka muižas kungi taisās braukt prom. Tāpēc vakariņu laikā prāvests pablenza uz Vasari un jautāja:

— Kad tad Rainaķi brauc prom?

— Pirmdien no rīta.

— Jūs, protams, bijāt atvadīties?

— Jā. Nesen pārnācu no muižas.

— Hm . . . Sadraudzējāties! . . .

Vasaris neko neatbildēja. Taču pēc nepatīkama klusuma mirkļa prāvests atkal iesāka:

- Bet es domāju, ka tā draudzība labi nebeigsies . . .

- Kāpēc jūs, prāvest, tā domājat? — Vasaris jautāja, juzdams uzbrukumu, un apņēmās neatlaidīgi aizstāvēties.

Prāvests ironiski pasmaidīja.

— Neattiecinot uz jums, man jāsaka, ka jaunu garīdznieku uzturēšanās laicīgā sabiedrībā, kurā turklāt ir ne visai slavējamas reputācijas sievietes, nota bene, allažiņ beidzas nelāgi un ar skandālu.

— Tomēr jūs, prāvest, attiecināt uz mani. Un šī ne visai slavējamās reputācijas sieviete, pēc jūsu domām, laikam ir baronese. Man jāsaka, neko Jaunu tur neesmu pieredzējis.. . — Bet Vasaris atcerējās baroneses skūpstus un sirdsapziņā manīja iebilduma balsi.

— Jūs vēl pavisam nesen esat atstājis semināra solu, bet jau gribat spriest par cilvēkiem. Vispār jūs, baznīckundziņ, pārāk agri iesākat, lūk, ko gribu jums sacīt! Jauniem mācītājiem vairāk vajadzētu uzturēties savu amata brāļu sabiedrībā, nevis laicīgo un pie tam nekatoļu!

Varbūt Vasaris klusēdams paciestu šos prāvesta pārmetumus, ja nebūtu pateikti pēdējie vārdi.

— Piedodiet, prāvest, — viņš iesāka, valdīdams satraukumu, — bet jūsu ieteikums, ka jāuzluras amata brāļu sabiedrībā, ir pavisam nepamatots. Lūdzu atcerēties, kā jūs uzņēmāt mani savā sabiedrībā? Jūs uzņēmāt mani kā savu ienaidnieku . . . Jūs nepateicāt man nevienu draudzīgu vārdu . . . Jūs mani pacienājāt vienīgi ar sarkasmu un nicinājumu. Kur man vajadzēja meklēt jūsu sabiedrību? Tīrumos, klētī vai veikalā? . . . Bet šie, kā jūs sakāt, apšaubāmas reputācijas cilvēki man lielā mērā parādīja labu sirdi. No viņiem pieredzēju vienīgi labu. Ja esmu maldījies, tad vismaz jums nav tiesību man to pārmest.

Prāvests, klausīdamies šo repliku, neticēja savām ausīm. Sastapis tik asu vikāra pretestību, viņš pēkšņi atmaiga, tomēr, piecēlies no galda, vēl piebilda:

— Nestrīdēšos ar jums. Savu pienākumu esmu izpildījis un brīdinājis jūs. Dariet, kā gribat! . . . Ko sēsi, to pļausi . . .

Mācītājs Ramutis, kas dzirdēja šo sadursmi, pēc vakariņām iedams kopā ar Vasari uz vikariātu, uzmanīgi taujāja par attiecībām ar prāvestu, par muižas kungiem un dažiem Kalnīnu dzīves sīkumiem. Viņš iegriezās arī Vasara istabās, neuzkrītoši apskatīja grāmatas un gleznas. Pie reizes apjautājās, vai Vasa-

ris lasījis tādu un tādu darbu. Pēc tam viņi sāka runāt par semināra laikiem. Šeit atkal Ramutis interesējās, kā Vasaris mācījies, ar ko draudzējies, ko darījis brīvlaikā, uz kurieni braucis un pie kā ciemojies.

Saruna un jautājumi bija ļoti piesardzīgi, diskrēti, izrietēja it kā paši no sevis. Taču Vasarim, kas nebija noskaņots atzīties un izklāstīt visu, šī mācītāja Ramuša interese likās aizdomīga. «Viņš grib izpētīt mani,» Vasaris nodomāja pie sevis, «bet varbūt tiešām spiego; tādi svētuļi bieži vien uz to noskaņoti. Varbūt viņš mēģina noskaidrot manas garīgās dzīves diagnozi, bet pēc tam sāks to dziedināt.» Neizdibināmas antipātijas jūtas pret savu vecāko kolēģi nedēļas laikā jau bija ievērojami nostiprinājušās, lai gan Vasaris pats sev negribēja atzīties, ka tā ir.

Mācītājs Ramutis vēl brītiņu parunāja un aizgāja, bet Vasaris atlikušo dienas daļu pavadīja atmiņās par muižu un tur gūtajiem iespaidiem. Tiklīdz viņa atmiņā atausa atvadību aina un baroneses skūpsts, sirdsapziņā ierunājās teologa balss. Vai tas bija grēks un kāds? Bet rīt viņam būs jāuzklausa grēksūdze, jādala komūnija un jānotur misa. Ja viņš to darīs, smagi nogrēkojies, visu šo sakramentu administrēšana būs zaims, un viņš grims šausmīgu grēku bezdibenī. Šis jautājums viņam radās tūdaļ pēc toreizējās balles, kad baronese pirmo reizi noskūpstīja viņu. Taču toreiz viņš viegli izlēma, ka skūpsts nav bijis grēcīgs, jo viņš gandrīz netika manījis, kā tas notika: ne viņa griba, ne apziņa šajā notikumā nebija piedalījušās. Turpretim šoreiz bija citādi. So skūpstu viņš gandrīz paredzēja, jo gribēja to, viņš arī pats skūpstīja baronesi un, to darot, izjuta lielu baudu. Tātad, tas bija osculum cum libidine, kaislīgs skūpsts.

Viņš uzšķīra morālteoloģijas nodaļu, kurā runāts par skūpstiem un to šķirām, un visu uzmanīgi izlasīja. Nē, šis skūpsts pats par sevi vēl nebūtu smagais grēks, bet ir divi smagi ap stākļi: viņš — mācītājs, un viņa — precējusies sieviete. Tomēr arī šeit, izanalizējis gribas, pazīšanās, brīvas piekrišanas un kaislības jautājumu, viņš nolēma, ka nāvīga grēka nav bijis. Taisnība, šo apstākli vajadzētu pasacīt pie bikts un ļaut, lai biktstēvs to izlemj līdz galam, bet pie kā lai iet biktēties? Pie prāvesta vai mācītāja Ramuša? Viņi tūdaļ sapratīs, ka šeit ir runa par baronesi, un iedomāsies dievs zina ko . . . Bet prāvests tiešām ļauni priecātos, ja uzzinātu tik pikantu «jaunumu».

Beidzot nabaga mācītājs Vasaris nolēma: tā kā šis skūpsts

bija tikai peccatum veniale\ tad viņš tagad pie bikts to nesacīs, bet pagaidīs pirmo iespēju, kad gadīsies kāds attālāks, ma /.āk pazīstams mācītājs. Galu galā, kādas gan viņam tiesības, izsūdzot savu grēku, netieši nodot arī baronesi? . . . Viņa Va-sarim nekad to nepiedotu . . .

Vēlāk Vasaris smējās par šo savas sirdsapziņas bērnišķīgo izvairīšanos, līkumošanu un satraukumu. Bet tolaik viņš bija teologs, kas pavisam nesen beidzis semināru un pārāk maz pie redzējis, cik grūti nedzīvo likuma burtu saskaņot ar cilvēka sirds dzīvajiem pukstiem.

Svētdien baznīcā dievkalpojuma laikā viņš vēlreiz ieraudzīja Rainaķa kundzi. Tajā svētdienā bija viņa kārta noturēt misu. Uzsācis dziedāt Asperges me, viņš pagriezās, lai slacītu uz baznīcēniem svētīto ūdeni, un ieraudzīja baronesi parastajā vietā, presbiterijā, ģērbkambara durvju tuvumā. Viņa, kā arvien, izskatījās ļoti eleganta ar dārgo kažokādas apkakli. Viņa viena visā baznīcā atšķīrās ar savu kundziskumu, un ļaudis skatieniem vairāk vēroja viņu nekā mācītāju pie altāra.

Prāvests, kaut arī uzskatīja baronesi par apšaubāmas reputācijas kundzi, pats noturēdams dievkalpojumu, viņu slacīja atsevišķi — apstājās un vienu uzmanīgu slacekļa mājienu veltīja speciāli viņai. Tad viņa pārmeta krustu, bet prāvests nolieca galvu un devās tālāk, plaši šļākdams ūdens šaltis pār ticīgo galvām. Ļaudīm ļoti patika prāvesta godbijīgā uzmanība, visi, godbijības pārņemti, gaidīja šo mirkli. Tāpēc velak, redzēdami baronesi jādelējam uz zirga pa laukiem, to neņēma ļaunā, bet uzskatīja vienīgi par kungu izpriecu un greznumu.

Mācītājs Vasaris speciāli neslacīja baronesi, bet viņa ikreiz kopā ar citiem pārmeta krustu. Viņa pārmeta krustu arī tajā pēdējā svētdienā, nemaz nepaskatījusies uz Vasari, nopietna un saspringta. Vasaris nesastapa viņas skatienu arī tad, kad nemanāmi palūkojās uz viņu no altāra. Vasarim ļoti patika, ka baronese izturas tik nopietni un vienaldzīgi, jo šeit tiešām nav vietas nekādai draudzībai vai aušīgām atmiņām. Viņš koncentrējās un mierīgi turpināja dievkalpojumu līdz galam.

Vasaris vairs neredzēja viņu pirms aizbraukšanas. Kad viņš pēc dievkalpojuma gāja uz mācītājmāju brokastīs, viņas vairs nebija baznīcā.

Pirmdien ap pusdienas laiku viņš devās pastaigā pa ceļu [113]

uz muižu. Bija uzsalis un naktī mazliet snidzis. Sniega izraibinātais parks ar melniem koku zariem izskatījās neglīts un netīkams. Pils logiem bija slēģi priekšā. Mācītāja sirdi sažņaudza skumjas, kad viņš ieraudzīja šos aizvērtos logus. Viņš saprata, ka baroneses vairs nav.

Vasaris devās pa ceļu uz priekšu un sasalušajos dubļos atrada platas un dziļi iespiestas ratu sliedes, kas nāca no muižas pagalma. «Tad te viņa aizbraukusi,» viņš nodomāja, skatīdamies uz šīm sliedēm biezajos dubļos.

Viņš mēģināja iet tālāk, bet pa mākoņu spraugu parādījās saule un sāka sildīt — ceļš kļuva neizbrienams.

Viņš devās atpakaļ, laipodams un smagi celdams dubļainos zābakus.

XVII

Tātad mācītājam Vasarim sākās smags un mokpilns laiks — drūmas, pelēkas rudens dienas un gari, tumši vakari. Jau bija pienākusi advente. Ar ziemsvētku tuvošanos baznīcā radās vairāk darba, bet līdz pusdienām to arvien pabeidza. Kad iestājās sliktāks laiks, bieži dabūja apmeklēt arī slimniekus. Tomēr brīva laika viņam bija diezgan daudz. Pēc baroneses aizbraukšanas viņš ilgi nespēja ķerties pie kaut kāda darba. Viņam neveicās pat lasīt. Viņš nespēja mierīgi nosēdēt pie galda ne pusstundu. Nemiera dzīts, viņš staigāja pa savām istabām, nevarēdams nekur rimties. Viņš neko nedomāja. Tikai viņa atmiņa atkārtoja te kapelāna Laibja, te baroneses, te Slavantu tētiņa vārdus. Atkārtoja saraustīti, bez loģiska sakara, juceklīgi. Reizēm viņš sāka sapņot, iedomājās, ka atrodas dažādos dzīves apstākļos, iztēlojās savu nākotni, ko apmirdz dažādi ideāli. Viņš redzēja sevi kā priekšzīmīgu mācītāju kādā nostūra draudzē, kur visi cilvēki ir godīgi, taisnīgi, atturībnieki.

Bet visbiežāk viņam patika sapņot par saviem nākamajiem sasniegumiem literatūrā, par darbiem, kurus viņš uzrakstīs un līdz ar to celsies baroneses acīs. Reizēm viņām patika iedomāties, ka viņš vairs nav mācītājs, un pārcelties uz tām brīnišķa jām zemēm, par kurām stāstījusi baronese. Tur viņš jutās gluži kā pasakā, viņu neierobežoja nekādi ikdienišķi dzīves apstākļi. Vasara dvēselē jaucās un veidojās daudzas cita citai pretējas domas un iespaidi, ko viņš tik bagātīgi uzkrājis savu mācītāja gaitu pirmajos mēnešos.

Vienīgais cilvēks, kas tagad par viņu interesējās un nemanāmi viņu vēroja, bija mācītājs Ramutis. Vasaris gluži pareizi bija uzminējis, ka viņa kolēģis grib izdibināt, kas viņš ir, un noteikt viņa garīgās dzīves prognozi. Ramutis kādreiz bijis formārijs, tāpēc viņš visu laiku tiecās izsekot jaunākos amata brāļus, prata būt piesardzīgs, reizē cenzdamies labot to trūkumus un palīdzēt, kur viņa palīdzība bija vajadzīga.

Viņš bija lasījis visus Vasara dzejoļus un izveidojis no tiem diezgan pareizus ieskatus par jauno dzejnieku. Tāpēc viņš bija visai priecīgs, ka nokļuvis vienā draudzē ar Vasari. Ramutis juta, ka šeit viņš būs vajadzīgs, un ar pirmajām dienām pārliecinājās, ka tiešām tā ir. Uzzinājis par Vasara pazīšanos ar muižniekiem, par viņa biežajiem muižas apciemojumiem, par lasīšanai ņemtajām grāmatām, bet it īpaši ieraudzījis pašu baronesi, Ramutis saprata, ka viņa kolēģis nokļuvis lielās briesmās. Vasara dīvainais noskaņojums pēc tam, kad baroni bija aizbraukuši, vislabāk pierādīja šos secinājumus. Mācītājs Ramutis nolēma rīkoties, bet gaidīja, kamēr viņa biedrs nomierināsies un kļūs piemērotāks garīgās palīdzības saņemšanai.

Vasaris pēc kāda laika tiešām nomierinājās. Viņš atkal sāka vairāk lasīt un kādu dienu nodomāja aiziet uz muižu,Jai paņemtu grāmatas. Saimniece ielaida viņu tukšā, nekurinātā pilī, atvēra bibliotēkas slēģus, un viņš viens palika aukstā, nemīlīgā istabā. Dīvāns bija pārsegts ar audekla pārvalku, uz galda gulēja pelēka putekļu kārta. Mācītājam grūti nācās pārliecināt sevi, ka pirms pāris nedēļām šajā pašā istabā bijis labi un mājīgi un ka šeit viņš pavadījis daudz skaistu brīžu, klausīdamies baroneses rotaļīgās runas. Viņš paņēma dažas grāmatas un devās uz mājām. Šī iemīļotās istabas pārmainījusies noskaņa gluži kā auksta migla pārklāja pavisam nesenās pagātnes iespaidus. Pirmo reizi baronese viņam likās tik tāla un nesasniedzama.

Kad viņš bija nomierinājies, atkal izjuta vēlēšanos atgriezties pie dzejas. Visus muižas iespaidus un atmiņas pēc bibliotēkas apmeklējuma viņš sāka redzēt zināmā perspektīvā, šķirtus no nepielūdzamās nepieciešamības, segtus ar pagātnes putekļu kārtu, daļēji reālus, daļēji fantastiskus. Viņa — dzejnieka un mācītāja iztēlei drosmīgāk vedās atsvaidzināt daļēji reālos pagātnes pārdzīvojumus nekā tēlot pašreizējā mirkļa īstenību. Viņš veltīgi jūsmoja par Tetmaijera drosmi, viņa lirisko emociju vaļsirdību un spēcīgajiem izteicieniem, kas sniedz ne tikai plastisku tēlu, bet traucas arī uz jūtu un domu

dzīlēm. Tiklīdz viņš ņēma rokā spalvu, tūlīt saprata, ka nekad nespēs tā rakstīt. Baronese sacīja taisnību: viņam nepietika vielas, nebija atklāti un tieši uzņemtu iespaidu. Viņš juta, ka tomēr ir mācītājs. Kā seminārā, tā arī tagad viņam derdzās tieši rakstīt par mīlu un sievieti.

Bet viņam tāpat derdzās rīmēt pseidoerotisku liriku, kā to pirms viņa darījuši citi mācītāji dzejnieki, kas maskējās ar «māsiņām» un «zeltenēm» tautas dziesmu stilā, ar salkanu ideālismu un sentimentalitāti. Un tomēr viņš gribēja rakstīt par mīlu un sievieti. Tāpēc viņš sāka meklēt netiešus paņēmienus, lai izteiktu savas liriskās emocijas. Tad viņa fantāzijā radās, bet varbūt tikai atplauka, tālās, neaizsniedzamās Nezināmās tēls, Nezināmās, kuru viņš, vēl klēriķis būdams, redzēja katedrālē dievkalpojumu laikā, bet nekad nezināja, kas viņa bija.

Tagad ap šo Nezināmo sāka koncentrēties viss, ko viņš bija pārdzīvojis, draudzēdamies agrak ar Luci, velak ar baronesi. Kā Ļ,uce, tā baronese tagad viņam bija tālas; pagātnes putekļi un irealitātes dūmaka klāja abas. Muižas eka tagad viņam kļuva augsta, noslēpumaina pils, dienvidu kūrvietas, uz kurieni aizbraukusi baronese, — zilas tāles, pasaku valstības, bet viņš pats — klaidonis ceļinieks vai pasaku karavīrs, kas tumšā naktī dodas uz augstu pili vai tālām pasaules malām meklēt Nezināmo. Viņš rakstīja arī par gaišu Zvaigzni, kas apmirdz klaidonim ceļu un ved viņu pāri vētrainai jūrai, vai ari par Sauli, kas veldzē visus ziedus, kas ar saviem glāstiem silda asinis un reibina sirdi.

Tādi un līdzīgi motīvi veidoja dzejnieka Vasara agrīno simboliku. Tā veidojās nevis radoši, bet galvenokārt atrauti mijot un alegorizējot jēdzienus, abstrahējot un vispārinot pārdzīvojumu un saturu.

Viņš uzrakstīja pirmo ciklu, nosūtīja žurnālam, un tas nākamajā numurā dzejoļus iespieda. Vasara draugi un visi, kas zināja, ka viņš ir mācītājs, apbrīnoja drosmi, ar kādu viņš tik atklāti raksta «par mīlu». Simboliskā nokrāsa nevarēja apslēpt viņa lirikas erotisko raksturu. Bija skaidrs: Kalnīnu vikārs vai nu ir iemīlējies, vai vismaz sapņo par sievieti un ilgojas pēc tās.

Bet ziņkārīgie sāka minēt, kas ir šī Viņa, Nezināmā, Princese, Zvaigzne un Saule?

Mācītājs Ramutis, izlasījis dzejoļus, noraizējās vairāk nekā citi. Viņam bija skaidrs, kas ir Pils un Nezināmā. Un, tā kā Ramutim bija drošas ziņas, viņš uzskatīja, ka Vasarim draud

liesām lielas briesmas. Pavasari šī sieviete atgriezīšoties. Un vienā dzejolī, kā par spīti, bija runa par Viņas atgriešanos — un cik lieli svētki tad būšot . . . Mācītājs Ramutis nolēma rīkoties un ar visu savas ietekmes spēku raut nost no bīstamā ceļa jauno amata brāli. Vai tad viņš nevarētu rakstīt par tēvzemes mīlestību kā Maironis vai par dabas skaistumu kā Baranausks «Anīkšu silā»? Vislabāk būtu, ja viņš smeltos veldzi dieva mīlestībā un baznīcas rituāla skaistumā vai ticības patiesību cēlumā un radītu reliģisku dzeju, baznīcas dziesmas. Lai galu galā raksta poēmas, bet par kaut ko citu. Taču mācītājam dziedāt par sievieti un mīlu, tas vismaz nav smalkjūtīgi! . . .

Kādā skaistā ziemas priekšpusdienā, kad Vasaris, pabeidzis darbu baznīcā, atgriezās mājās un sildījās pie iekurtās krāsns, ienāca mācītājs Ramutis un aicināja viņu pastaigāties.

Bija viena no tām skaidrajām un saulainajām dienām ziemas vidū, kuras loti iepriecina sirdi, modina dzīvotgribu, darba sparu un neatlaidību. Abi mācītāji izgāja caur baznīcas ciematu un nogriezās pa ceļu uz mežiņa pusi, kas naktī bija nosarmojis un izskatījās pasakaini skaists. Līdz mežiņam gar ceļu auga lieli bērzi, un to šmaugie, uz leju nolīkušie zari karājās kā vismaigākās balta zīda bārkstis, prasmīgi savītas un sapītas ap augstajiem, milzīgajiem stumbriem. Mežiņā bija vēl skaistāk. Kuplās egles ar smailam galotnēm savos pieliektajos, spurainajos zaros uzmanīgi turēja mīkstas sniega pikas, bet slaiko priežu platie vaiņagi, gluži kā milzīgi, čaugani, balti ziedi, reljefi iezīmējās zilajā debess fonā. Nebija jūtama ne mazākā vēja dvesma. Likās, ka pati daba, aizturējusi elpu, priecājas par saviem veidojumiem, kas ir tik maigi un trausli, ka vienā mirklī izjuktu no vismazākā satricinājuma. Tikai šur tur lidinājās vieglas sniegpārslas, kas pašas krita no galotnēm, vai arī putekļos sabira no egles zara notrauktas sniega pikas.

— Nē, kā jums tīk, — Vasaris iesaucās, — vasaras dabā tik pasakainu skaistumu mēs neredzam. Vasaras skaistums ir stabils un pierasts, bet šeit ir tikai viens smaids, kaprīze vai rotājums, kas liekas tīšām radīts atsevišķam mirklim, lai iepriecinātu mūs. Taču sāks sildīt saule, uzpūtīs vējiņš — un tas viss izgaisīs kā nebijis.

— Kad redzu tādas jaukas ainavas kā šī, — mācītājs Ramutis sacīja, — allaž nožēloju, ka neesmu gleznotājs vai dzejnieks. Tiešām, ja izdotos spilgti attēlot vai aprakstīt tādu ainavu, tad jau tas laikam būtu ultrā mākslasdarbs.

— Nezinu. Man liekas, ka dzejai nepietiek ar dabas skaistuma aprakstiem. Šeit vajadzīgas ari jūtas un sirds. Domāju, ka dzejnieka sakari ar cilvēkiem dod vairāk vielas nekā daba. Šo sakaru dēļ ari pati daba iegūst citādu jēgu.

— Nu to tu labāk zini, — Ramutis piekrita. — Bet vai gadījumā nekļūdies, tik augsti novērtēdams sakarus ar ļaudīm. Cilvēces dziļākie prāti taču vairījušies no ļaudīm. Domāju, ka ar lieliem dzejniekiem bijis tas pats. Vai Horācijs nav sacījis: Odi prophanum vulgus.[114]

— Prophanum vulgus, jā. Taču jādraudzējas nevis ar pūli, bet ar izredzētiem cilvēkiem, uz kuriem tiecas sirds. Kāds mācītājs man nopietni centās pierādīt, ka sievietes it īpaši modinot dzejnieku daiļradi.

— Nu nu! ... Ja tādas blēņas sludina laicīgie, lai attaisnotu savus pārkāpumus pret morāli, tas pilnīgi saprotams, bet, ka to ņemtos pierādīt mācītājs, nav ticami.

— Tomēr literatūras vēsture to apliecina, — Vasaris tiepās.

— Ko apliecina? Literatūras vēsturnieks var vienīgi konstatēt, ka, sacīsim, tāds dzejnieks bija iemīlējies tādā sievietē un tāpēc sacerējis tādus dzejoļus vai darbu. Bet vēsturnieks nekad nevar pasacīt, ko dzejnieks sacerētu, ja nebūtu tās sievietes. Varbūt viņš sacerētu desmitreiz cildenākus darbus un tiešām tiktu tuvāk pie mūžīgās patiesības, vērtībām un skaistuma.

— Tie tikai minējumi. Tas mani it nemaz nepārliecina. Kas būtu bijis, ja nebūtu bijis, neviens nezina. Tādu piemēru literatūras vēsturē mums nav.

— Tāpēc, ka literatūras vēstures darbus, kurus, diemžēl, pieņem arī katoļi, rakstījuši nekatoļi, un, ja arī katoļi, tad pārāk neapzinīgi laicīgie. Viņi noklusējuši vai nav pienācīgi novērtējuši kristīgās literatūras ģēnijus, bet cēluši padebešos ķecerus un apšaubāmu tikumu rakstniekus. Atceries svēto Jāni, svēto Augustīnu, svēto Kempenes Tomu, svēto Akvinas Tomu, svēto Francisku, lielos mistiķus! Vai viņiem var līdzināties pat Šekspīri, Gētes un Mickeviči? Nē, mums ir gan ģēniji, gan talanti, bet pūlis, protams, neslavēs viņus un laukumos necels pieminekļus, jo viņi nav centušies iztapt pūļa iegribām. Viņu literatūra un dzeja slavē dievu, vienīgo skaistuma avotu. Bet dieva skaistums nevaldzina tos, kurus jau savaldzinājis grēka pseidoskaistums.

Vasaris nebija gaidījis tādu pavērsienu diskusijā. Viņš nevarēja turpināt strīdu, jo redzēja, ka Ramutis literatūras un dzejas jēdzienu no parastās cilvēciskās vides pacēlis neaizsniedzamos augstumos, kur darbojas nevis cilvēciski, bet dievišķīgi žēlastības un inspirācijas faktori.

Mācītājs Ramutis, Vasara klusēšanas iedrošināts, nolēma, ka patlaban izdevīgs brīdis, lai no principiāliem jautājumiem pievērstos paša Vasara rakstiem un sāktu virzīt viņu no maldu ceļa uz pareizo. Tālab viņš pēc klusuma mirkļa iesāka:

— Tagad sāku saprast arī daudzus tavus, nu, kā to lai saka, diezgan savādos dzejoļus... Tevi, bez šaubām, bija aizrāvusi laicīgā literatūra vai arī tā dīvainā mācītāja, par kuru stāstīji, uzskati par sieviešu nozīmi daiļradē. Liekas, arī tu, rakstīdams dažus, it īpaši savus pēdējos dzejoļus, esi sekojis šīm teorijām.

Vasaris no šiem vārdiem sakustējās, it kā būtu sajutis svešu roku uz sāpīgas vietas.

— Ai, liksim mierā manus dzejoļus! — viņš saviebās, bet, gribēdams slēpt mulsumu un īgnumu, paķēra sprunguli, kas pagadījās uz ceļa, un meta uz kuplu priedes galotni. Uz viņiem nobira vesels lēvenis smalka sniega, taču Ramuša nodomus tas neizjauca.

— Bet kāpēc mēs nevaram vaļsirdīgi aprunāties kaut arī par to? Mācītājiem noder domu apmaiņa citam ar citu. Tā mēs varam izvairīties no nepatīkamām kļūdām. Teiksim, ja tu man dotu izlasīt savus dzejoļus pirms nosūtīšanas presei, būtu ļoti noderīgi arī tev pašam. Ja gadītos kas nelāgs, es ievērotu, tu izlabotu, un viss būtu jauki. Mums, mācītājiem, jābūt ļoti piesardzīgiem, kad ejam atklātībā.

Vasaris paraustīja plecus:

— Liekas, neko ļaunu līdz šim neesmu publicējis . . .

— Taisnība, ļaunu vēl ne. Tomēr bija šis tas nepiesardzīgs, nelāgs — quod sacerdoti non decet^115. Ņemsim kaut vai tavus pēdējos dzejoļus. Tie ļoti skaisti, ja raugās laicīgām acīm. Ja tos būtu rakstījis laicīgais — transeal^116, bet garīdznieks — nē.

Kā dzejnieks es neesmu mācītājs! — Vasaris iesaucās un paķēra otru sprunguli, lai mestu uz sniega noliektajiem egles zariem.

Ramutis aiz pārsteiguma pat apstājās.

— Tu laikam to nesaki nopietni?

— Pavisam nopietni. To esmu secinājis pēc ilgām pārdomām un apsvērumiem. Citādi nevaru.

— Bet padomā tikai, tas taču absurds! Taisnība, psiholoģija pazīst personības sašķelšanos jeb duālismu. Bet tie ir nelaimīgi, nenormāli cilvēki. Tu tāds neesi. Tu ik mirklī apzinies visu savu rīcību. Tu iestāsti sev ļoti bīstamu ilūziju.

— Lai arī ilūziju, bet man tā nepieciešama.

— Tikai padomā, kas no tā iznāks. Labi, pieņemsim, tu raksti, nevērodams to, ka esi mācītājs. Bet citi tā kā tā uzskatīs tavus darbus par mācītāja rakstiem. Tu taču nevarēsi paslēpties. Un būs ļaunums. Baznīcas ienaidnieki sāks pētīt, kas un kā. Bet, starp mums runājot, rakstīdams pēdējos dzejoļus, tu domāji par šo muižnieci, vai nav taisnība? . . . Mums, vietējiem, tas diezgan skaidrs. Un iznāks tā, ka viens Kalnīnu vikārs nokaitinājis draudzi ar naudas darījumiem un kautiņiem, bet otrs luncinās ap muižnieci un, varbūt iemīlējies viņā, raksta dzejoļus. Tu neņem ļaunā, ka runāju tik vaļsirdīgi . . .

— Tikai lūdzu nepārspīlēt . . .

— Taisnība, drusku pārspīlēju. Bet pārspīlējumā labāk nekā caur palielināmo stiklu mēs redzam savas izturēšanās raksturu. Labs izskatīsies vēl labāks, slikts — vēl sliktāks.

Ramutis turpināja argumentēt, bet Vasara pretspars kļuva mazāks. No mācītāja ideoloģijas viedokļa viņš vairs nespēja atspēkot Ramuša argumentus.

— Beidzot atceries arī to, — Ramutis jau atceļā sacīja, — ka tu esi garīdznieku kārtas loceklis. Tāpēc ikviens tavs solis tiks piedēvēts ne tikai tev vien, bet arī visai kārtai. Ko izdarījis laicīgais, tā ir tikai viņa darīšana, bet, ko izdarījis mācītājs, tas iet visas baznīcas rēķinā. Baznīcas ienaidnieki tūdaļ ierauga putekli mūsu acī un, ja kāds no mums noziedzas, kliedz: «Viņi visi ir tādi.»

Sie vārdi atkal trāpīja Vasarim vārīgā vietā un viņu pilnīgi pieveica. Ejot uz mājām, viņš visu ceļu klusēja, lai gan Ramutis tagad runāja par kaut ko citu un pat centās viņu nomierināt un uzjautrināt. Jau tuvojās pusdienu laiks, saule bija pakāpusies un sildīja stiprāk, bet rietumu pusē cēlās viegls vējiņš. Lielākā daļa koku jau bija zaudējuši rīta rotājumu, no pārējiem bira kā putekļi sīkas pēdējās sniegpārsliņas. Vasaris vēroja, kā izgaist šī ziemas skaistuma pasaka, un juta, ka arī

viņa paša dzejiskās esības pasaka ir tikpat maiga un trausla un iet bojā no ikvienas realitātes pūsmas.

Mācītājs Ramutis, manīdams, ka viņa vārdi atstājuši lielu iespaidu uz Vasari, nolēma vairs neatkāpties, bet stiprināt šo jauno amata brāli un iedvest viņam mācītāja garu. Tāpēc Ramutis drīz pēc šīs pastaigas pūlējās pierunāt, lai Vasaris vairs neņem grāmatas no muižas. Tagad viņš lika lietā visu savu daiļrunību, lai attēlotu lektīras nozīmi un grāmatu ietekmi. Ramutis ļoti asi nosodīja tieši beletrisliku. Tas esot caurcaurēm laicīgs žanrs, kas gandrīz bez izņēmuma neesot pieņemams mācītājam. Pat vislabākajos romānos gadoties nelāgi apraksti, un nekas tā nesamaitājot iztēli kā tādi apraksti. Romāni tikpat kā ar mikrobiem saindējot arī mūsu zemapziņu, tāpēc mēs pat nevarot zināt visu to samaitājošo ļaunumu.

Vasarim nebija grūti atsacīties no muižas bibliotēkas, jo gandrīz visu, ko vērtīgāku tur atrada, viņš jau bija lasījis. Tagad Ramutis apbēra viņu ar savām grāmatām. Vispirms viņam deva lasīt tādus darbus, kam ir kāds sakars ar mākslu un literatūru. īpaši ieteica bīskapa Nedzjalkovska — šā «bīskapa literāta, bīskapa mākslinieka un kritiķa» rakstus, kas iztirzā mākslas un morāles jautājumus.

Tajā pašā laikā Ramutis nodomāja arī dziļāk iesaistīt Vasari garīgās dzīves pasākumos. Reiz viņš diezgan ilgi runāja par meditāciju nozīmi un ierosināja tādu pasākumu:

— Zini ko, Ļud, būtu ļoti skaisti, ja mēs abi meditācijas izdarītu kopā. Prāvestu es neaiztieku, viņam ir savas vecas ierašas un metodes — ar viņu nevarēsim vienoties. Bet mēs abi — pavisam kas cits. Ne vienā vien vietā esmu to praktizējis. Visi bija apmierināti. Kolektīva lūgšana ir liels atbalsts mācītāja dzīvē.

Vasaris bija individuālists un visu mēdza darīt viens. Kolektīvas meditācijas seminārā viņam retu reizi bija veikušās. Viņš tajās visbiežāk snauda vai domāja par ko citu. Tāpēc nekādi nevarēja labprāt pieņemt Ramuša ierosinājumu. Bet nebija ērti pretoties dievbijīgajam kolēģim.

Ramutis bija nospraudis sev diezgan stingru darba kārtību, kuru ieteica arī Vasarim. Celties pulksten sešos, pusseptiņos meditācija, rīta pātari, Prima un Tertia. Tad darbs baznīcā un misa. Pēc brokastīm darbs mājās, teoloģijas studijas, reizēm garāka pastaiga, kas nepieciešama veselībai, kā arī lai iepazītos ar ļaudīm. Priekšpusdienā jānoskaita Sexta un Nona. Pēc

pusdienām jāapmeklē sanctissimum un jāiet pastaigāties. Tad jāskaita Vesperes un Completorium. Līdz vakariņām darbs mājās. Pēc vakariņām jālasa Bībele un garīga satura grāmatas, jānoskaita Matutinum un Laudes] nākamajai dienai. Sājā darba kārtībā ietilpa vēl rožukronis, ko var noskaitīt arī pastaigā, ceļā pie slimnieka vai tāpat brīvā laikā.

So darba kārtību mācītājs Ramutis stingri ievēroja un Vasa-rim centās pierādīt, ka noteiktība laika izmantošanā ir labākais līdzeklis, lai rūdītu gribu, vingrinātu raksturu un izvairītos no garīga un fiziska kūtruma. Vasaris daudz par to bija dzirdējis seminārā un zināja, ka tas taisnība. Tomēr praksē nebija viegli to izpildīt, it īpaši, kad iejaucās Ramutis.

Tieši pusseptiņos tas jau klauvēja pie durvīm un aicināja meditēt. Vēl bija tumšs un auksts. Ramuša istabā uz galda dega lampa. Viņi nometās ceļos abās pusēs, skaitīja Vcni sanete spiritus^117 [118] [119], tad apsēdās uz cietiem krēsliem, un Ramutis, reizēm palicis uz ceļiem, sāka lasīt meditāciju. Bet Vasarim uzmācās nepārvarama snauda . . . Nākamajā dienā viņš lasīja meditāciju, bet Ramutis klausījās. Pārējos darba kārtības punktus viņi izpildīja katrs atsevišķi, bet Vasaris arvien juta kolēģa modru gādību un reizēm dzirdēja atgādinājumu, ka tagad jau esot laiks darīt to un to . . .

Pēc pāris nedēļām Ramuša aizbildniecība viņam kļuva neciešami apnicīga. Ikviena pārāk cītīga kolēģa iejaukšanās sāka kaitināt un saniknot viņu. Ievērojot darba kārtību, viņiem vajadzēja likties gulēt pulksten desmitos. Bet Vasaris reizēm, iegrimis lasīšanā, nosēdēja līdz pusnaktij. Ziemā celties pulksten sešos viņam bija neizturami, un viņš palika guļot. Tad Ramutis rūpīgi taujāja, vai viņš neesot slims, bet, uzzinājis tādas neprecizitātes iemeslu, noskuma un cauru dienu bija melanholiski mazrunīgs. Reizēm Vasara breviārs no paša Malutinum palika neskaitīts līdz vakaram un viņš, dodamies uz savu istabu, iesaucās:

— Ah, no Alperi dominē^3 mani vēl gaida breviārs, būs ja pasteidzas . . .

Tad Ramutis viņam sāka saudzīgi pārmest tādu nolaidību, bet Vasaris arvien biežāk juta ļaunu vēlēšanos pakaitināt diev-

bijīgo mācītāju. Antipātijas jūtas, kas Vasara sirdī radās pirmajās dienās, tagad saceroja arvien kuplāk. Ramutis sāka to manīt, skuma, bet nezināja, ar ko lai izskaidro šo jaunā drauga vēsumu.

Viņš bija vēl vairāk noraizējies, kad ieraudzīja, ka Vasaris pie bikts iet retāk nekā divās nedēļās reizi, un sāka pierādīt, ka tas esot slikti, ja mācītājs pārāk ilgi atliekot grēksūdzi. Bet Vasaris stūrgalvīgi klusēja un šos pierādījumus acīm redzot nemaz neņēma pie sirds. Beidzot mācītājs Ramutis reiz ieraudzīja, ka Vasaris atkal pārnāk no muižas ar grāmatu sainīti padusē. Un cik daudziem labiem, nopietniem darbiem Ramuša skapī šis stūrgalvis vēl nemaz nebija pieskāries . . .

XVIII

Pāris mēnešu pēc baroneses aizbraukšanas Vasara atmiņā atkal sāka atdzīvoties Brazģienes kundzes tēls.

Klusajos, garajos ziemas vakaros, atpūzdamies pēc askētiskajām mācītāja Ramuša runām, viņš mēdza atsvaidzināt iztēlē ļoti daudzus liegus un skaistus mirkļus, kas pārdzīvoti klē-riķa gados, kad viņu stipri aizkustināja pazīšanās ar draiskulīgo melnaci Luci, modinot neskaitāmus naivus sapņus, sirdsapziņas pārmetumus un sirdēstus. Viņam patika atcerēties arī to, kā viņš pēdējo reizi apciemoja Brazģienes kundzi Naujapolē. Viņa spilgti atausa mācītāja atmiņā — mazliet tuklāka, bet vēl skaistāka, mīļāka un vaļsirdīgāka. Viņš atcerējās arī tur dzirdētos kapelāna Laibja uzskatus — un tagad viņam tie nelikās tik paradoksāli kā toreiz.

Tad viņš nokļuva muižā un iedomājās baronesi līdzās Ļucei, salīdzināja viņas, bet kā viena, tā otra viņam bija savdabīgi dārga. Baronese tagad viņam likās interesantāka, vairāk vilinoša, un ikreiz, atcerējies baronesi, viņš juta nemieru un vēlēšanos atkal ieraudzīt to. Bet Brazģienes kundze saistīja viņu kā ļoti patīkams pagātnes pārdzīvojums, kā biedriska, tuva un draudzīga dvēsele. Tagad, kad baronese aizbraukusi, viņš Kal-nīnos jutās vientuļš un sāka ilgoties pēc kaut kā, ar ko varētu būt vaļsirdīgs un brīvs. Tāds cilvēks bija tikai Brazģienes kundze. Un viņš sāka gaidīt izdevību, lai aizbrauktu uz Naujapoli.

Izdevība radās ap aizgavēni. Viņš saposās uz pilsētu kā uz lieliem svētkiem un izpriecu, ko jau sen nebija pieredzējis pelē

ka ja Kalninu dzīve. Tas dienas iespaidi uz ilgu laiku iespiedās viņam atmiņā.

Vēl bija ziema, bet visa daba jau juta tuvējā pavasara dvesmu. Debess izskatījās dziļāka un zilāka, gaiss maigāks, un saule, spīdēdama apmēram desmit stundas, pauguru virsotnēs un nogāzēs jau paguvusi izkausēt sniegu. Tās bija skaistas, bezrūpīgas aizgavēņa dienas, kad viegls kamanu ceļš vilina jaunatni draiskuļot, bet večus — vilkt kažociņu mugurā un iet aizvēja saulē, pavērties debesīs un atžirgt cerībā, ka vēlreiz sagaidīs pavasara ausmu.

Mācītājs Vasaris, silti saģērbies, sēdēja ragavās, vēroja ainavu un aplēsa, kad pavasaris būs klāt. Maigs, drēgns rietumu vējš vēl paskarbi glaudīja vaigus, taču tie vairs nebija asie brāzmas kniebieni kā ziemas vidū. Vēl mēnesis — un sniega segas vietā parādīsies pirmie zelmeņa asni.

Ieradies Naujapolē, mācītājs Vasaris juta pienākumu apciemot prelātu Ģirvīdu, kas nelaida garām iespēju, lai iztaujātu katru no tālākas draudzes iebraukušu mācītāju, kā tur klājas.

Prelāts, kā arvien, ļoti laipni sagaidīja Vasari, apsēdināja savā istabā, piedāvāja papirosu un iesāka sarunu ar «kā dzīvo» un «kas dzirdams».

— Nu, un mācītājs Ramutis? — prelāts turpināja jautāt. — Vai sadzīvojat?

— Jā, prelāt. Ramutis ir priekšzīmīgs mācītājs.

Prelāta sejai pārskrēja zobgalīgs smīns.

— Lai . . Viņš tiešām ir priekšzīmīgs mācītājs, tikai pārmērīgi, kā tev lai saka, no debesu valstības. Bet šajos laikos vajadzīgi mācītāji, kas izjustu dzīvi, kas stingri turētos arī uz zemes. Ja mēs visi būtu tādi kā Ramutis vai Slavantu tētiņš, baznīca dzīvē zaudētu visas pozicijas un paliktu karājamies gaisā.

Vasari nepatīkami pārsteidza tāda prelāta atsauksme par Slavantu tētiņu un Ramuti, kuru viņš neieredzēja, bet uzskatīja gandrīz vai par mācītāja ideālu draudzē, tāpat kā tētiņu. Tāpēc viņš šaubīdamies atbildēja:

— Bet, prelāt, man nav skaidrs, ko varētu pārmest Ra-mutim?

— Šaurību, mans mīļais, re, ko! Ramutis un šlavantietis būtu piemēroti klosterim, kontemplatīvam ordenim, bet ne draudzei. Tāpēc Ramutis līdz šim arī nedabū draudzi. Kur viņu lai liek? Vispirms, pie viņa neizturēs neviens vikārs. Mācītāj

mājā viņš gribēs noteikt tādu regulu kā seminārā, un, protams, nekas no tā neiznāks. Tad vēl — viņš nemaz nerūpēsies par sabiedriskiem jautājumiem, viņš piekāpsies visādu «ciciliku» un progresistu priekšā! Teiksim, ja pienāks Domes vēlēšanas, tad kurš katrs aģitators viņa draudzes locekļus ņems aiz deguna un vedīs balsot par bezdievi. Katoļu darbība šodien sazarojusi, un mācītājam visur jābūt aktīvam. Taču šeit nepieciešams liels takts, bet reizēm arī gudrība. Ne tāda kā tam mūlāpam Stripaitim — iepinās ar veikaliņu un sacēla kājās visu draudzi. Ja Šodien mācītājs grib tiešām noderēt baznīcai, viņam jābūt ļoti plašu centienu cilvēkam un ar kaut ko jāimponē pasaulei. Kaut vai tu. Sabiedrisks darbinieks un politiķis droši vien nebūsi, bet esi dzejnieks. Un pielūko, ka nepievil! Parādi, ka mācītājs arī literatūrā var nostāties pirmajās rindās.

Sie un tālākie prelāta vārdi diezgan stipri iedragāja Vasara ideālisma pilnos uzskatus par baznīcas vadības prasībām mācītājiem, kā arī par tās mērķiem un līdzekļiem. Viņš agrāk tāpat bija dzirdējis dažu skeptiķu domas, ka labi, klusi, dievbijīgi mācītāji vairs neesot lielā cieņā, tāpēc arī sēžot mazās nostūru draudzēs vai paliekot pavisam bez draudzes, nemaz nerunājot par augstākiem amatiem hierarhijā. Un otrādi: gudri karjeristi, veikli lišķi un tādi, kas «ar kaut ko var imponēt pasaulei», ja vien paliek uzticīgi baznīcas disciplīnai un spēj laipot atklātības spriedumu jūrā, strauji tiek uz priekšu. Protams, ir arī izņēmumi. Tagad viņš gribēja piekrist skeptiķiem.

Tādas un tām līdzīgas domas, kas Vasarim iešāvās prātā sarunā ar prelātu, šķita tik interesantas un svarīgas, ka viņš nolēma apciemot kapelānu Laibi un dzirdēt tā viedokli. Tomēr, kad izgāja no Naujapoles mācītājmājas, vispirms viņš devās uz ārsta Brazģa dzīvokli.

Ārsts ar kundzi bija ļoti priecīgi, viņu ieraugot. Tā vai citādi, bet viņus visus trīs vienoja virkne skaistu nesenās pagātnes atmiņu, kas saistītas ar gaišajām, bezrūpīgajām skolas dienām. Bez tam Vasaris Naujapoles inteliģencē jau sāka iemantot atzīta dzejnieka slavu. Viņa dzejoļi, kas publicēti pēdējā laikā, visiem patika. Ģimnāzisti tos mācījās no galvas un rakstīja jaunkundžu albumiņos. Kundzes sacīja, ka gribot iepazīties ar viņu, un taujāja, kas viņš tāds ir. Bet, dabūjušas dzirdēt, ka viņš ir mācītājs, brīnījās, tomēr tas nemazināja viņu ziņkāri. Daži zināja, ka viņš ir labs Brazģienes kundzes paziņa, skolas gadu draugs un viņas dēļ tikko neatstājis semināru. Brazģienes kundze savu paziņu priekšā noliedza šīs baumas, bet to darīja, tik savādi smaidīdama, ka neviens viņai neticēja. Tāpēc sagaidīt Vasari ciemos bija patīkami un ar to varēja lepoties.

— Taisnību sakot, es necerēju, ka jūs kļūsiet dzejnieks, — Brazģa kungs draudzīgi sacīja. — Jūs bijāt pārāk lēns un kluss. Bet tagad, skatieties, tik īsā laikā esat tā atžirdzis. Tie Kalnīni jūs lieliski ietekmējuši.

— Bet es allaž esmu domājusi, ka no Pavasarīša iznāks cilvēks, — Lūcijas kundze lepojās. — Tāpēc arī viņam tā simpatizēju, ka tu kļuvi pat greizsirdīgs . . .

— Nu, mīļā, nesāc ar izdomājumiem, — ārsts iebilda.

Vasaris tūdaļ ievēroja, ka Ļ-uces attiecības ar vīru ir tuvas.

sirsnīgas, draudzīgas, nepavisam ne tādas, kādas varēja iedomāties, spriežot pēc agrākajiem apstākļiem, kurus viņš zināja. Tagad, sarunas laikā, viņš vairākas reizes uztvēra nozīmīgus skatienus, ar kuriem apmainījās ārsts un kundze. Vasarim likās, ka viņi zina kaut ko sevišķu un to slēpj no viņa gluži kā sazvērnieki.

No šiem skatieniem viņam pat kļuva neērti. Viņš jutās svešs, izslēgts no viņu vidus. Viņš sasprindzināja uzmanību, lai atrastu īsto iemeslu. Viņš ieraudzīja, ka Brazģienes kundze kļuvusi ievērojami tuklāka un vairs nav tik skaista kā agrāk. Kad viņa pagriezās pret gaismu, mācītājs pamanīja, ka viņas āda zaudējusi dzidro maigumu un gludumu, kas agrāk Vasari tā valdzinājis. Viņas seja bija it kā uztūkusi, lūpas it kā biezākas, bet acis, kurās agrāk zibsnīja kvēlas liesmiņas, apdzisušas. Viņa nēsāja garu, vaļīgu tērpu, kas slēpa viņas auguma lokanību un agrāk tik graciozās līnijas.

Konstatējis visas šīs pārmaiņas Ļucē, mācītājs Vasaris jutās stipri vīlies. «Labi sacīja Laibis,» viņš domāja pie sevis, «ka sievietes tikai pēc apprecēšanās parāda sevi, kādas viņas īstenībā ir. Kas no draiskules Ļuces varēja gaidīt, ka viņa kļūs tāda matrona? Un kas notiks vēl pēc dažiem gadiem? Baronese ir pavisam kas cits . . .»

Ārsts, izdzēris tasi kafijas, devās pie pacientiem. Brazģienes kundze piecēlās, lai apsēstos viņa vietā, un, iedama gar atzveltnes krēslu, piespiedās pie tā malas. Vasaris ar vienu skatienu aptvēra viņas augumu un pēkšņi visu saprata: Lūcijas kundze bija stāvoklī. Šis atklājums acīm redzot tik skaidri atspoguļojās viņa sejā, ka kundze, to ievērojusi, pat iesmējās:

— Jā, jā, jūs nemaldāties, mācītāj Ļud, tikai neesat diez-

cik acīgs, ja nepamanījāt ar pirmo skatienu . . . Gaidu vienu no diviem: dēlu vai meitu.

Viņš samulsis atbildēja kaut ko nesaprotamu, bet viņa tur pināja:

— Mēs ar vīru esam tā nolēmuši: kristīs tēvocis, kanoniķis Kimša, bet jūs būsiet kūms. Kūma būs loti interesanta kundze, kas ar jums vēl nav iepazinusies, bet jau iemīlējusies. Labi?

— Esmu ar mieru. Lūcijas kundze. Ja tikai prāvests laidīs . . .

— Ko nu, ko nu! . . . Jūs taču neatrodaties seminārā. Un neesat vis kaut kas, bet dzejnieks Vasaris! Tagad gan jūs rakstāt pavisam citādi. Bet atzīstieties, kāda skaistule tur Kalnīnos jūs tā savaldzinājusi? . . . Ai, ai! . . . Kādreiz būs jāaizbrauc paskatīties, kas tur notiek.

Bet viņš vairīdamies liedzās.

— Nekādas skaistules tur nav. Ziemas vakaros reizēm nāca ciemos vecas atmiņas. Tas arī viss.

— Ko nu, ko nu, cienītais, neliedzieties. Mācītājs Laibis mums šo to jau stāstīja. Tur esot kāda skaista baronese, aristokrāte! Kur nu mēs, provinces kundzītes . . .

Bet Lūcijas kundzes vārdos nebija ne pārmetuma, ne zobgalības. Viņa tagad bija aizņemta ar kaut ko citu un vairs nepretendēja, lai «Pavasarītis» interesētos par viņu un rakstītu viņai dzejoļus. Viņš to saprata, un viņam kļuva vieglāk ap sirdi, it kā viņš būtu izvairījies no kādas nepatīkamas taisnošanās.

Uzkavējies vēl brītiņu, Vasaris piecēlās, lai ietu prom, jo saprata, ka tādos apstākļos nebūtu smalkjūtīgi pārāk ilgi ciemoties. Kundze atvainojās, ka nevarot viņu aizkavēt, un izteica cerību, ka nākamajā apciemojumā viss būšot citādi. Viņš atvadījās un aizgāja. Visas šīs vizītes laikā viņa ne reizi nemēģināja aiztikt Vasara jūtu stīgas, atsvaidzināt pagātnes atmiņas vai modināt nākotnes cerības. Pēc aiziešanas viņš saprata, ka tagad visas viņu sirdslietas jau izbeigtas. Viņa kļūst māte, un būtu zaimojoši sapņot par viņu kā sievieti, pret kuru varētu rasties citādas jūtas, ne tikai cieņa un draudzība.

No Brazģiem viņš gāja apciemot kapelānu Laibi. Doktors sagaidīja Vasari kā vecu paziņu un labu draugu. Istaba, kurā viņi apsēdās, Vasarim likās noslēpumaina, gluži kā senatnes

zinātnieka miteklis. Bija diezgan tumšs. Gar sienām stāvēja melni skapji ar spožiem stikliem un biezu grāmatu pilni plaukti. Vienā kaktā ar savu melno pulējumu un balto taustiņu rindu mirdzēja klavieres. Pie sienas karājās dīvaina glezna, kuras saturu Vasaris nesaprata. Uz kāda plauktiņa bija novietots melns krusts bez pestītāja tēla, bet blakus baltoja cilvēka galvaskauss, kas jaunajam mācītājam uzreiz dūrās acīs. Labi kurinātās istabas grīda bija nosegta ar paklāju. Stipri smaržoja it kā pēc tabakas, it kā pēc vīrāka. Vārdi un katra skaņa šeit tūdaļ apslāpa bez spalguma, bez rezonances.

Kad Vasaris pastāstīja par savu sarunu ar prelātu, neslēpdams izbrīnu un vilšanos, mācītājs Laibis pacēla uzacis, ironiski paskatījās uz dzejnieku un iesaucās:

— Neesi naivs, puisi Baznīcas kā garīgas kopības laiki, kad ievēroja Kristus teicienu — regnum meum non est ex hoc mundo\ bija diezgan īsi un tie jau sen pagājuši. Šodien ar šo teicienu iekvēlina vienīgi semināristu ideālismu, bet, ja dzīvē kāds tam seko, tad arī paliek sicut parvulus^120 [121] [122] — aiztrenkts uz kādiem Slavantiem vai Pipirmēčiem. Modernā baznīca, kaut arī nosodījusi šo vārdu, dara visu iespējamo, lai nostiprinātos in hoc mundo*. Tai nepieciešami spējīgi politiķi, diplomāti, administratori un ierēdņi. Un kas tur vainīgs, ja tādu spēju nav ne Slavantu tētiņam, ne tavam Ramutim, ne citiem līdzīgiem? Sacensībā ar valsti baznīca spiesta ievērot laicīgo prestižu un ārējo greznību. Ne tikai daudz zīda un zelta, bet arī dārgakmeņu vajag tiārām, mitrām, pastorāliem, krustiem un gredzeniem. Greznās procesijās iet prelāti un kanoniķi, ministru kungi frakās un ģenerāli, uz kuru krūtīm mirdz ordeņu zvaigznes un medaļas. Bet viņiem tas netraucē pēc atgriešanās savos kabinetos izdot sliktus likumus, nodarīt pārestības nabagajiem, uzdzīvot, būt egoistiem, skopuļiem, netaisnīgiem, cietsirdīgiem un netikliem . . .

— Neļaunojies, Vasari, un nesteidzies to nosodīt. Tas viss pieder pie notikumu dabiskās gaitas. Vai baznīcai, kas izcīnījusi brīvību, nav tiesību priecāties un triumfēt? Vai ar greznību un pārpilnību nevar slavēt dievu? Vai breviārā nelasi:

Laudate dominion in cymbalis benesonantibus. Laudate enm in jubilatione,

Laudate cum in voce tubae,

Laudate eum in chordis et organo.[123]

— Bez tam, iegaumē, ka šī ārējā greznība un gaviles suģestē masas un tās tur burvības varā, gluži kā zalkti faķīra stabu-līte. Šis līdzeklis ir vieglāks un iedarbīgāks nekā evaņģēliskā nabadzība, pašatsacīšanās, žēlsirdības darbi un citi kristīgie tikumi. Kāpēc to saku? Tāpēc, lai tevi, svārstīgo, stiprinātu mācītāja garā. Jāprot skaidri raudzīties uz lietām, orientēties un atrast sev piemērotu vietu . . .

Viņš asu, dzēlīgu skatienu palūkojās uz Vasari, bet tas nezināja, kā jāsaprot šie vārdi.

Ja prelāts Ģirvīds dzirdētu kapelāna runu, viņš saķertu galvu tādu ķecerību dēļ. Bet starp viņiem abiem bija stipra loģiska sakarība, un Vasara apziņā prelāta un mācītāja Laibja vārdi apvienojās kā divas siloģisma premisas.

Tomēr tuvākajās dienās viņš domāja galvenokārt par I^uci, savā iztēlē no jauna radīja abus viņas tēlus: dzīvo, drosmīgo, rotaļīgo jaunkundzi, kas iemīlas viņā, un nopietno, izplūdušo grūtnieci Brazģienes kundzi, kas pavisam vienaldzīga pret viņu. Viņš juta, ka tagad aizver dārgu savas jaunības lappusi, kurā rakstīts par pirmajiem brīžiem, kad viņš jūsmojis par sievieti — kautri, šķīsti un sapņaini, tomēr ļoti reāli, bet ne reizi nav noslīdējis līdz ikdienības prozai. Un Vasarim kļuva žēl šīs lokanās melnmates jaunkundzes ar spožajām acīm, kas viņu pārdēvēja par «Pavasarīti», gaidīja atbraucam no semināra un gaidīdama glabāja dzeltenu kaķpēdiņu pušķīti, ko bija saplūkusi uz Vasara iemīļotā kalniņa dzimtajā pusē.

Vairākas dienas viņš dzīvoja šo atvadību iespaidu varā, bet kādu vakaru iesāka rakstīt garu dzejoļu ciklu, kurā simboliskos tēlos iezīmēja visas savu jūtu peripetijas. Viņa apziņa jau tā bija nobriedusi un viņš juta sevī tik spēcīgu lirisku satraukumu, ka nolēma nepievērst uzmanību tam, kā sapratīs viņa dzejoļus, ko par tiem sacīs mācītājs Ramutis, prelāts Ģirvīds vai Naujapoles kundzes.

Draudzes darbs Ļ,udam Vasarim bija ļoti grūts pienākums kopš mācītāja gaitu paša sākuma. Pirmajos mēnešos viņš vēl cerēja, ka pieradīs, taču laiks skrēja, bet viņš nejuta nekādu atvieglojumu. Gluži otrādi, šis tas kļuva it kā vēl grūtāks. Klausīties grēksūdzi sākumā viņu mudināja jauna garīdznieka cītība un daļēji arī ziņkārība. Taču viņš ātri iepazinās ar visiem svarīgākajiem bikts variantiem un grēku šķirām. Ziņkārība bija apmierināta, bet darba grūtums, penitentu nesagatavotība un pats laiks atvēsināja cītību.

Slavantu tētiņš pavisam pareizi bija brīdinājis viņu par pieraduma briesmām. Sīs briesmas viņam uzglūnēja vispirms vienā no svarīgākajām pastorācijas darba nozarēm — biktskrēslā. Sprediķi joprojām viņu vienādi mocīja visu laiku. Bet, mazliet pieradis, viņš reizēm aiz nolaidības, reizēm kāda cita iemesla dēļ riskēja kāpt kancelē nesagatavojies, neiemācījies sprediķi. Nekādu improvizācijas spēju viņam nebija. Nepieciešamība par katru cenu kaut ko sacīt izmēza no galvas visas domas, un viņš izmisumā tvarstīja vārdus, pats labi nesaprazdams, kas no tā iznāks. Visu baznīcēnu acis, kas urbās viņā, traucēja kon centrēties, un neko nelīdzēja kādreiz dzirdētais retorikas profesora padoms — iedomāties, ka tavā priekšā muļķa avju ga nāmpulks.

Reiz pēkšņi saslima mācītājs Ramutis, kuram vajadzēja sacīt sprediķi, un Vasarim nācās izpildīt šo pienākumu. Sagatavoties viņam nebija vairāk par stundu laika. Viņš uztraucies steigā lasīja sprediķi «Kanceles rokasgrāmatā» un uz lapiņas atzīmēja sīku tā plānu. Lapiņu viņš ielika evaņģēlija grāmatā, cerēdams, ka kritiskā mirklī to izmantos. Bet tavu nelaimi, kad pienāca kritiskais mirklis, neuzmanīga rokas kustība no grāmatas noslaucīja lapiņu, un tā gluži kā balts tauriņš līčločiem aizlidoja pār baznīcēnu galvām. Tajā svētdienā mācītāja Vasara sprediķis ilga piecas minūtes. Pusdienu laikā prāvests, izdzēris savu degvīna glāzīti un uzkodis ar sāli apkaisītu maizes kumosu, ironiski urbās sprediķotā jā un sacīja:

— Jā . . . Anekdote par bambizu^124 šodien lieliski piemērojama mūsu dzejnieka sprediķim. Mēs, veči, kaut vai no kūts jeb klēts uzkāpuši kancelē, paldies dievam, atrodam, ko sacīt.

Jā . . . muižas kundzītes, grāmatiņas un dzejoļu rakstīšana acīm redzot neiedveš sprediķiem noderīgas domas . . . He-he-he.

Pēc ziemsvētkiem sākās jauni pienākumi — draudzes nodevu vākšana. Par laimi, šā darba Vasarim netika visai daudz, jo samērā nelielajā Kalnīnu draudze šo ienesīgo pienākumu sadalīja sev prāvests un pirmais vikārs. Tomēr uz pāris sādžām bija jādodas arī Vasarim.

No mācītājmājas pagalma izbrauca trejas ragavas. Pirmajās sēdēja mācītājs ar ērģelnieku, otrajās ķesteris ar draudzes mājas ļaudīm, bet trešās bija paredzētas nodevu — labības, audeklu, dzijas un citu līdzīgu mantu vešanai. Nodevu vācēji parasti bija labā omā un uz dažādām draiskulībām noskaņoti. Reizēm kučieris arī pašu baznīckundziņu iegāza mīkstā ceļmalas kupenā. Jautrā oma it īpaši pieņēmās vakara pusē, jo katrās mājās nodevu vācējus uzcienāja, bet kučieriem un pavadoņiem iznāca iebaudīt vienā vietā rūgto, citā saldo, trešā alu.

Kādu svētdienu, kad nodevu vākšana jau bija tālu pavirzījusies uz priekšu, vakariņu laikā prāvests uzrunāja Vasari:

— Rīt jums būs jāatvieto mani. Pēc mana aprēķina, Drīže šajās dienās atnesīsies. Tā ir mana vislabākā holandiešu šķirnes govs. Man jāpaliek mājās, lai kaut kas neatgadītos. Tādās reizēs tikai pamēģini spert kāju no mājām, allažīņ kaut kas tev iznāks ne tā, kā vajag. Kā par spīti . .

— Uz kādu sādžu? — Vasaris jautāja.

— Uz Paliepjiem. Man tur nepatīk tā «ciciliku» valstība. Pērn Stripaitis pie Zodēļa pat neiegriezās. Bet jūs brauciet. Pirmā reize, tāpēc arī ērtāk. Bez tam esmu dzirdējis, ka tie «ciciliki» par jums labi atsaucoties. Skolotājs tur mums visiem sagādājot labu slavu.

Nākamajā rītā, agrāk noturējis misu, Vasaris kopā ar ērģelnieku sēdās pirmajās ragavās, un draudzes nodevu vācēji devās uz Paliepju sādžu. Priecīga zvaniņu šķindoņa visiem vēstīja, ka viņi jau ierodas.

Iepriekš apziņotajā sādžā tādā dienā parasti bija īsts apjukums. Saimnieki bārstīja labību un rēķināja, ko un cik katram dot: baznīcai, proti, mācītājmājai, nodevu vācējam mācītājam, ērģelniekam, ķesterim, draudzes mājas ļaudīm un kučieriem. Saimnieces ar meitām slaucīja un mazgāja istabas, mazgāja mutes bērniem un tos saģērba, gādāja, ar ko pacienāt baznīckundziņu un pārējos nodevu vācējus. Jaunatne — meitas, gani un bērni — drebēja aiz bailēm, jo mācītājs papriekš prasīs

pātarus un katķismu, bet pēc tam uzdāvinās svētbildītes un konfektes. Bieži gadījās, ka pirmie sādžas iedzīvotāji vēl nebija pabeiguši saposties, kad tālumā atskanēja zvaniņu šķindoņa un ganu zēns, kas uzmanīja pie vārtiem, pa galvu, pa kaklu metās istabā un kliedza — «jau klāt». Tad izcēlās panika un juceklis, un nodevu vācēji dabūja redzēt smieklīgus skatus.

Todien mācītājam Vasarim, liekas, viss labi veicās, bet šī nejaukā nodevu vākšana un naudas ņemšana viņam bija tik pretīga, ka ikvienās mājās nācās pārdzīvot visnepatīkamākās izjūtas.

Tikko iebraukuši sādžā, viņi apstājās pie trūcīga iebūvieša būdiņas. Durvīs viņus sagaidīja nožēlojama izskata saimnieki, kas tūdaļ steidzās bučot krustu un mācītājam roku. Vasaris paslacīja ar svētīto ūdeni, bet ērģelnieks uzsāka dziedāt «Sveiks, mazais Jēzuliņ». Pārējie viņam piebalsoja, un visa varza ievēlās priekšnamiņā. Istaba acīm redzot tik tikko bija pabeigta slaucīt, jo putekli kutināja degunu un spieda šķaudīt. Kaktā pie krāsns drūzmējas trīs nobijušies berneļi vienos kreklos, bailīgām ačelēm vērodami katru mācītāja kustību.

Vajadzēja kaut kā uzrunāt šos cilvēkus, kaut ko pasacīt šiem bērniem — un tā, lai tas būtu šim gadījumam un šiem apstākļiem piemērots. Vasaris kautrējās, bet no viņa kautrējās vēl vairāk. Viņš kaut ko sacīja, iedeva bērniem pa konfektei, nolika uz galda pāris bildītes un jau taisījās prom. Te saimnieks, bučodams roku, iespieda viņam rokā pusrubli sīknaudā un sāka taisnoties:

— Vairāk nespējam, cienīgtētiņ . . . Nekādi netiekam pie naudas. Knapi pārtieku ar ģimenīti. Paldies dievam, nav no mazajām, bet labuma nekāda . . .

— Nevajag, nevajag, — mācītājs atgaiņājās. — Atstājiet sev. Ne jau tāpēc nācu, lai vāktu naudu.

Bet cilvēciņš domāja, ka «cienīgtētiņš» neņem tālab, ka par maz dod. Nu sāka taisnoties abi ar saimnieci:

— Mums tiešām nav, baznīckundziņ. Lūdzam neatsacīties. Tomēr dievam par godu.

Mācītājs paņēma naudu, it kā tā būtu kvēlojošas ogles, un gāja ārā pa durvīm.

— Un vai mums nevajag? — ērģelnieks, ķesteris un draudzes mājas cilvēks, laizdami viņu garām, iesaucās. — Pazīstam jūs! Pelnāties cauru gadu. Jums ir vairāk naudas nekā dažam saimniekam. Vai baznīcas kalpiem jāsprāgst badā?

Vasaris izdalīja viņiem saņemto pusrubli, un visi brauca tālāk.

— Jūs viņiem neticiet, baznīckundziņ, — ērģelnieks mācīja. — Nauda viņiem ir, tikai paši skopi. Ieraudzījuši jaunu baz-nīckundziņu, sadomāja krāpt. Ak vai! . . . Ar Stripaiti vai prāvestu tā nav bijis.

Tad viņi apciemoja turīgu zemnieku, pie kura viss ritēja gludāk. Pēc dziesmas, slacīšanas un krusta bučošanas mācītāju ar ērģelnieku tūdaļ aizveda uz lielo istabu, bet pārējos nodevu vācējus uz kalpu galu. Vienus un otrus cienāja ar ēdieniem un saldo degvīnu. Saimniece šeit bija dūšīga, atjautīga sieviete, un no viņas gādības nebija viegli tikt vaļā. Vasaris jaunākos mēģināja izklaušināt katķismā, bet saimniece tūdaļ pati iejaucās «eksāmenā» un visu pārvērta par joku.

— Nu, cik dievu ir? — mācītājs jautāja zēnam, kas jau bija mācījies katķismu un pieņēmis pirmo komūniju.

Zēns iepleta acis un sāka vienā laidā gluži kā pātarus skaitīt jautājumus un atbildes:

— Cik dievu ir, ir viens dievs trijās personās, dievs tēvs, dievs dēls un dievs svētais gars. Kur ir dievs, debesīs, uz zemes un visās vietās. Kas tevi radījis, dievs tēvs, kas atpestījis, dievs dēls, kas apskaidrojis, svētais gars, — zēns, neatvilkdams elpu, nobēra no galvas iemācīto katķisma pirmo lappusi.

Visi sāka smieties par tik cītīgu atbildi, bet māte tagad taujāja pati:

— Kazīt, kas notiek, kad rūc pērkons un zibeņo?

— Elija brauc pa debesīm un smēķē pīpi.

— Bet kas notiek, kad baznīckundziņš misas laika paceļ vissvētāko sakramentu?

— Šķīstītavā atveras vārti, un viena dvēselīte lido uz debesīm.

— Kazīt, — iejaucās jaunākais brālis, — bet kas ir debesīs ar asti?

— Svētais gars dūjiņas izskatā!

Te atkal visi sāka smieties, bet saimniece jau aizstūma bērnu prom un pati nostājās viņa vietā.

— Prot, visu prot, baznīckundziņ, ij pātarus, ij baušļus, ij sakramentus, ij deviņus žēlsirdīgos darbus, ij septiņus nāves grēkus pārkož kā riekstu. Bet nu jau pietiks ar pātariem, baznīckundziņ! Lūdzu stiprināties. Tādu ceļa gabalu braukuši!

Un, bučodama viņam roku, saimniece stūma pie galda. Ja

Vasaris, ērģelnieka atbalstīts, ar varu neizrautos no viesmīlīgās saimnieces gādības, tad tajā dienā nodevu vākšana šeit arī beigtos. «Uz krusta» viņš dabūja divus rubļus, un visi viņa pavadoņi arī bija apmierināti, tāpēc tālāk brauca gandrīz vai dziedādami.

Par laimi, izrādījās, ka Paliepju sādžas tālākie zemnieki nav tik viesmīlīgi, un nodevu vācēji varēja sparīgāk izpildīt garīgos apciemojumus. Pusdienas bija paredzētas pie kāda bagāta zemnieka, draudzes vislabākā dziedātāja un baznīcas karoga nesēja, prāvestam uzticama cilvēka. Bet viņa kaimiņš Zodēlis, tiklīdz no paša rīta uzzināja, ka prāvesta vietā nodevas vāc baznīckundziņš Vasaris, nolēma nepadoties un rīkot pusdienas savās mājās. To viegli varēja izdarīt, jo nodevu vācējiem ceļā papriekš bija jāiegriežas pie viņa, bet pēc tam jādodas pie karognesēja.

Zodēlis bija visbagātākais zemnieks visā Paliepju sādžā. Viņa ēkas bija labi celtas un koptas. Dzīvojamā māja segta ar dakstiņiem, klēts ar skaidām, bet šķūnis un kūts ar skārdu, kas tajos laikos vēl bija retums. Viņš moderni apstrādāja tīrumus, kaisīja mākslīgos mēslus un ne tikai kūla, bet arī pļāva un grāba ar mašīnām. Zemkopībā Zodēlis konkurēja ar prāvestu un varbūt arī tiktu viņam priekšā, ja saņemtu vismaz pusi tā atbalsta, kādu prāvests saņēma no draudzes. Zodēlis to mēdza sacīt saviem kaimiņiem, bet reizēm par to runāja Kalnīnu tirgus laukumā vai baznīcas dārzā.

Sīs runas aizsniedza prāvesta ausis, un tas nolēma, ka Zodēlis skauž un grib sarīdīt draudzi, lai nebrauc prāvestam talkā un mazāk ziedo baznīcai. Šeit arī sākās Zodēļa neuzticība. Mācītāja Stripaiša taktika un darbība biedrībās vēl palielināja antagonismu. Paliepju bagātnieku sāka lamāt par progresistu un «ciciliku». Neatlaidīgā un pašpaļāvīgā zemnieka patmīlība bija aizvainota, bet reizē arī iekveldināta. «Progresists», kaut gan mācītāju nopulgots, tomēr skanēja jaunmodīgi un lepni. Zodēlis izrakstīja žurnālu «Ukininkas», uzaudzēja bārdiņu, sāka valkāt ebreju cepurīti un smēķēt īsu pīpīti, kā to dara inteliģenti cilvēki. Kādreiz viņš sapņoja kļūt bagāts, dēlu laist mācītājos un sēsties pie viena galda ar prāvestu, bet tagad viņš kļuva «progresists» un solījās izmācīt dēlu par ārstu vai inženieri.

Tomēr mācītājmājas pasludinātais nosodījums viņu mocīja gluži kā slogs, it īpaši kopš pagājušā gada, kad Stripaitis, nodevas vākdams, pabrauca viņam garām. Tā bija sensācija

visā draudzē. Daudzi sāka vairīties no viņa, bet sievietes reizēm arī acīs nosauca viņu par bezdievi «ciciliku». Sirds dziļumos viņš palika tikpat ticīgs un mazliet māņticīgs zemnieks, kāds bijis agrāk. Mācītājmāja viņu vilināja, un savu dēlu viņam labāk patiktu redzēt mācītāja nekā ārsta vai inženiera godā. Tāpēc, kad mācītāju Stripaiti pārcēla uz citu vietu, Zodēlis tik loti gribēja izlīgt ar viņu un visiem to parādīt. Un arī tagad, dabūjis dzirdēt, ka mācītājs Vasaris vāc draudzes nodevas, viņš par katru cenu nolēma rīkot pusdienas pie sevis. Taču rīkot pusdienas nodevu vācējiem bija liels gods, un visa draudze zināja, pie kā katrā sādžā šīs svinības notikušas.

Kad nodevu vācēji ieradās pie Zodēļa, gandrīz jau bija pusdienu laiks. Vasaris domāja, ka šeit ilgi neuzkavēsies. Viņš redzēja — diena iet uz beigām, bet līdz vakaram tikko pagūs visu paveikt. Tomēr Zodēlis un Zodēliene sāka aizkavēt viņu ar pašiem pirmajiem soliem. Mācītājam vajadzēja pamatīgi izklaušināt, kā pātarus un katķismu prot puisis, meita, gans un visi bērni.

— Nē, nē! Lūdzam vēl pataujāt, baznīckundziņ, — Zodēlis tiepās. — Lai kāds pēcāk nesaka, ka mani bērni neprot katķismu. Kas par to, ka esmu progresists. Ko vajag, to vajag . . .

Kad beidzās katķisma eksāmeni, svētbildīšu un konfekšu dalīšana, ienāca piesarkusi Zodēliene.

— Nu tagad, baznīckundziņ, pēc tāda darba laiks arī stiprināties. Ļoti lūdzam palikt pie mums pusdienās. Centāmies sagatavot to labāko.

— Bet ar pusdienām mūs gaida jūsu kaimiņš, — Vasaris izbrīnījās. — Kas tagad būs?

— Lai gaida vien, baznīckundziņ. Pienācis pusdienu laiks, tālab arī lūdzam. Un bez pusdienām nelaidīsim prom, — abi saimnieki kategoriski paziņoja un tūlīt sāka klāt galdu.

Nu ņēmās protestēt arī ērģelnieks, kas stāvēja karognesēja pusē, bet Zodēlis, palikdams pie sava, pamirkšķināja viņam ar aci, notvēra pie rokas un veikli iespieda plaukstā rubli. Tas, sajutis saujā saimnieka vārdu svaru, sāka piekāpties un šaubīties, varbūt arī tā būšot labāk: pie Zodēja pusdienas, bet pie kaimiņa — noslēgums. Ar tādu ziņu arī aizsūtīja zēnu.

Pusdienas bija labi pagatavotas un tās pasniedza gluži kā mācītājmājā. Pie uzkožamā saimnieks atnesa «zāles» — uz saknītēm uzlietu degvīnu, un mācītājs bija spiests iebaudīt pa

glāzītei kopā ar viņu un saimnieci. Ērģelnieks nolēma, ka tāds brūvējums ir labāks nekā Sustova konjaks, un dzēra ar katru, kas vien pieskandināja glāzīti.

Kad sāka pusdienot, negaidīti ieradās skolotājs, liels prāvesta ienaidnieks. Ērģelnieks, ieraudzījis viņu, saviebās, it kā būtu pārkodis rūgtu piparu, un pie reizes iztukšoja glāzīti.

— Lūdzu atvainot, cienīto mācītāj un saimnieku kungi, ka šeit ielauzos neaicināts, — skolotājs taisnojās. — Kalnīnos ieraudzīju jūsu zēnu, kad viņš iznāca no veikala, un uzzināju, ka gatavojat pusdienas, lai uzņemtu mācītāju Vasari. Izmantoju šo gadījumu, lai iepazītos ar cienījamo mācītāju. Uz mācītājmāju man nav ērti iet, bet šeit, tā sacīt, neitrāla vieta.

Saimnieks apsēdināja viņu blakus mācītājam, sadzēra un lūdza, lai ēd.

— Esmu liels jūsu cienītājs, — skolotājs sacīja Vasarim. — Jāatzīstas, ka ne visai mīlu mācītājus, bet tiku lasījis daudzus jūsu dzejoļus un sacījis pie sevis: šis ir pavisam kas cits! Par šo es atdošu savu galvu! Esmu laimīgs, mācītāj, ka šinī gadījumā dzeru uz jūsu veselību!

Saimnieki un pārējie brīnījās, ka baznīckundziņš raksta avīzēs, kuras lasa arī skolotājs. Visi vēl atcerējās, kā pērn mācītājs Stripaitis nolamāja tādas avīzes un tos, kas tajās raksta. Bet ērģelnieks otrā galda galā paskaidroja, ka baznīckundziņš rakstot tikai «labajās» avīzēs.

Pēc pusdienām nodevu vācēji steidzās tālāk. Zodēla kaimiņš bija ļoti aizvainojies, ka baznīckundziņš «tā darījis», bet viņa sieva it kā zemodamās sarūgtināta sacīja:

— Ko nu mēs! . . . Zodēlis bagātāks, prata labāk uzņemt baznīckundziņu. Vai tad man izdotos sagatavot tik garšīgus ēdienus, kā sagatavoja Zodēliene? . . .

Baznīcas karognesējs un viņa mājinieki nebija īsti atmaiguši pat vakarā, kad nodevu vācēji atceļā iegriezās pie tiem vakariņās. Visi bija sliktā omā, kaut arī saimniece tencināja baznīckundziņu, ka nebijis lepns vismaz beigās pieņemt viņu, vienkāršo cilvēku, cienastu.

Kad galu galā beidzās visas tās dienas rūpes un Vasaris, apsēdies ragavās, izbrauca uz līdzena ceļa, viņš uzelpoja ar pilnu krūti kā cilvēks, kas izpildījis ilgu, nepatīkamu darbu. Tādos gadījumos viņš parasti apkopoja savus iespaidus, analizēja un vērtēja tos. Bet šoreiz, kad cauru dienu bija pavadījis ar svešiem cilvēkiem, vietām bikliem, vietām nekaunīgi drošsir-

dīgiem, citur pretencioziem un divkosīgiem, viņu pārņēma tāds nogurums, viņš izjuta tādu tukšumu, ka dzīvoja ar vienu vienīgu domu — tas ir izdarīts! . . .

Viņi ātri brauca pa ceļu, kas bija gluds kā galds, mundri skanēja zvaniņi, zirgu pakavi saskaņoti cirta balto segumu, un sasalušā sniega atšķeltās drumslas lidoja sāņus. Bija klusa, auksta, skanīga ziemas mēnesnīca. Vasaris, ietinies kažokā, uzcēlis apkakli, skatījās uz kučiera un zirgu īsajām ēnām, uz blāvajiem laukiem, uz bezgalīgi dziļo debesi, kurā mirdzēja neskaitāmi daudz lielu un mazu, klusu un spīguļojošu zvaigžņu, kas pulcējušās vienkopus un mūžam ir vientuļas brīnišķīgajā nakts debesī.

Sis ceļojums viņam bija vienīgais gandarījums par visam tās dienas nepatikšanām.

XX

Nākamajā dienā Vasarim bija pietiekami laika pārdomāt nodevu vākšanas iespaidus savā pirmajā draudzē. Viņš pārliecinājās, ka tāda veida draudzes apmeklējumam kā nodevu vākšana ļoti maz kopēja ar pastorāciju. Bagātajiem tā ir iespēja sarīkot mielastu, bet trūcīgajiem — nepieciešamība atdot daļu grūti ietaupīto grašu. Padomājis par sevi, viņš ieraudzīja, ka viņa literārais darbs, viņa dzejoļi aiziet tālāk, nekā viņš to gribējis. Izrādījās, ka viņa dzejoļus lasa skolotājs, var nolasīt priekšā Zodēļiem un citiem sādžas paziņām. Šeit tos var saprast pavisam nelādzīgi. Viņš atcerējās Ramuša vārdus, un viņu pārņēma raizes. Ikvienā solī, visādos apstākļos viņš dabū just mācītāja un dzejnieka konfliktu. Taisnība, skolotājs viņam apliecināja savu sajūsmu un labvēlību, bet vai uz ilgu laiku? Beidzot, vai skolotāju saistījuši viņa — Vasara garīdznieka tikumi? Nē. Kā mācītājs viņš it nemaz nav ietekmējis skolotāju, nav tuvinājis to baznīcai . . .

Gala iznākumā šai nodevu vākšanai bija vēl vienas sekas: Vasaris draudzē ieguva ienaidniekus. Baznīcas karognesējs, bet it īpaši viņa sieva sāka visiem stāstīt, ka jauniņais baznīckundziņš pie Zodēla esot ballējies ar visādiem bezdievjiem, ka viņš rakstot kaut ko avīzēs un skolotājs par to jūsmojis bez mitas. Prāvestam tas ļoti nepatika, un reiz viņš skaļi sāka izteikt savu neapmierinātību:

— Jūs vēl esat jauns, tāpēc visur vajadzētu ievērot noteikto kārtību. Kur pusdienas bija paredzētas, tur arī vajadzēja ēst. Tagad no tā sākušās intrigas un nesaskaņas. Skolotājs mācītājam nav bijis un nebūs draugs. Pie pirmās iespējas pastrādās kādu nelietību . . . Ek, nekas labs no tiem jūsu dzejoļiem neiznāks! . . .

Vasari pārņēma dusmas, ka prāvests tādus vārdus saka Jules klātbūtnē. Tāpēc, kad tā izgāja no istabas, viņš sacīja:

— Es ļoti lūgtu jūs, prāvest, neizteikt man piezīmes kalpones vai kāda cita sveša cilvēka klātbūtnē. Domāju, ka mana lūguma motīvi jums labi saprotami.

— Man būtu patīkamāk, ja nemaz nevajadzētu izteikt jums piezīmes, — prāvests cirta pretī un atstāja viņu vienu.

Jule, pāris reižu padzirdējusi tādas sarunas, tūdaļ uztvēra, ka prāvests neieredz Vasari un gribētu tikt vaļā no viņa. Tas radīja diezgan lielu jucekli viņas sirdī. Viņa visas savas simpātijas bija pievērsusi jaunajam baznīckundziņam, it īpaši pēc tam, kad aizbrauca mācītājs Stripaitis. Taču Vasaris viņai ne tikai neveltīja pat ne mazāko uzmanību, bet nepārprotami vairījās un tiešām necieta viņu. Baznīckundziņa izturēšanās aizvainoja Jules sirdi un modināja greizsirdību. Viņa sāka neuzkrītoši, bet cītīgi izsekot Vasari. Viņai ļoti nepatika, ka baznīc-kundziņš staigāja uz muižu, bet tagad, lūk, metas kopā ar pro-gresistiem «cicilikiem». No prāvesta piezīmēm viņa pārliecinājās, ka nemaldās. Viņai bija žēl baznīckundziņa, un viņa gribēja, lai prāvests to pagriež atpakaļ uz laba ceļa. Tāpēc viņa vēl cītīgāk pūlējās izsekot Vasari un, ja ko dzirdēja vai redzēja, tūdaļ steidzās pavēstīt prāvestam.

Bet Vasaris tiešām sāka nīst viņu. Jules gādība ar pirmajām dienām viņam bija pretīga. Jule sākumā nāca pie viņa biktēties ik otro nedēļu, vēlāk katru nedēļu, bet tagad jau bija klāt divreiz nedēļā. Vasaris stingri aizliedza Julei to darīt, bet nevarēja pavisam atkratīties no viņas. Jules grēksūdzes nenāca no sirds, grēki bija izdomāti. Viņš skaidri redzēja, ka Jule ar savām grēksūdzēm grib ietekmēt viņu.

Reiz viņa sūrojās, ka ieraudzījusi baronesi ar biksēm kājās uz zirga, kļuvusi nikna un nolamājusies, «lai velns uz tevis tā jādelētu». Tad viņa sapnī redzējusi, kā velns jādelē uz baroneses. No tā arī pašai radušās ļaunas domas un kārdinājumi. Citā reizē viņa sūdzējās, ka bijusi nikna uz baznīckundziņu, kāpēc viņš ejot uz muižu ... jo, lūk, pēc baznīckundziņa pēdējā

apciemojuma, tīrīdama svētdienas sutanu, viņa manījusi parfīma smaržu, un atkal viņai uzmākušās Jaunas domas . . . Reizēm viņa stāstīja par visādiem saviem sirdēstiem, sapņiem, kārdinājumiem, visādām absurdām domām, ko un kur dzirdējusi runājam. Vai arī prasīja dažādus padomus, uzdeva dažādus jautājumus un lūdza izklāstīt sīkumainas neskaidrības par neskaitāmiem skapulāriem un indulgencēm. Pēdējos mēnešos Jule daudz neatlaidīgāk saindēja Vasara dzīvi nekā prāvesta skarbums un Ramuša aizbildniecība.

Kad pienāca gavēnis, baznīcā radās vairāk darba. Biežāk gadījās dvēseles aizlūgumi. Tad Vasaris ar ērģelnieku sēdās dziedāt Nocturnum un Laudes. Tā laikam bija vienīgā baznīcas rituāla daļa, ko Vasaris labprāt izpildīja. Viņam patika skarbi sērīgie psalmi, liriskās antifonas, žēlabainie responsoriji. Dziedādams šīs skumjās dziesmas, viņš it kā juta kādu aukstu viņpasaules nāves elpu, visas viņa dzīves rūpes kļuva mazākas, un sirdī no dzedrajiem vārdiem iespiedās baiļu jūtas.

— Dominē, quando veneris judicare terram, ubi me abscon~ dam a vultu irae tuae? Quia peccavi nimis in vita mea. — Dievs, kad nāksi tiesāt uz zemes, kur es lai slēpjos no tavas bardzības vaiga? Jo savā dzīvē esmu pārāk daudz grēkojis.

Šeit viņš nožēloja savas vājības un nevarību un atkal, sekodams arhaiskajām kancionāla notīm, turpināja vienkāršo melodiju:

— Delicta juventutis meae et ignorantias meas ne memine-ris, dominē. — Manas jaunības pārkāpumus un neziņu nepiemini, dievs.

Viņā modās cerība, dziedot spēcinošos mierinājuma vārdus:

— Ego sum resurrectio et vita: qui credit in me, etiam si mortuus fuerit, vivet: et omnis qui vivit et credit in me, non morietur in aeternum. — Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība: kas man tic, kaut arī būtu miris, tas dzīvos: un ikviens, kas dzīvo un man tic, nemirs ne mūžam.

Un nobeidza šo sērīgo rituālu ar dziļu sirdēstu pilnu lūgšanu:

— De profundis clamavi ad te, dominē: dominē, exaudi vocem meam. — No dziļumiem es saucu uz tevi, kungs: kungs, uzklausi manu balsi.

Nē, visā dzīvē viņš nav pazinis skaistāk izdomātu dievkalpojumu kā šīs Officium defunctorum^125. Tāpēc viņš rūpīgi

mācīja ērģelnieku un lūgtin lūdza, lai tas atmet nejauko paradumu steigties, izlaist vārdus, uzsākt savu, iekāms mācītājs vēl nav pabeidzis pantu, improvizēt meldiņus vai pavadīt mācītāju otrā balsī.

Pēc sēru misas viņš gāja pabeigt klausīties grēksūdzi, bet aizlūguma pasūtītāji ar saviem radiem un kaimiņiem apsēdās, lai dziedātu dvēseles aizlūguma rožukroni. Sis rožukronis Vasari izveda no pacietības un izkliedēja visu viņa dievbijīgi lirisko noskaņojumu. Klausīdamies penitenta čukstus, viņš dzirdēja, kā vīriešu un sieviešu balsis pārmaiņus atkārto vienu un to pašu mūžam nebeidzamo pantu:

— Jēzu, Dāvida dēls, žēlo dvēseles!

Sie vārdi dvēseles aizlūguma rožukronī bija «Esi sveicināta, Marija» vietā. Vasarim likās, ka vīrieši un sievietes ar šo pantu mēdās un kā nerātni bērni ķircina vieni otrus. Viņš aizsedza brīvo ausi, lai nedzirdētu šo parodiju, bet, pabeidzis biktēt, steidzās aizmukt no baznīcas. Taču cauru dienu viņam ausīs skanēja apnicīgais pants:

— Jēzu, Dāvida dēls, žēlo dvēseles!

Jo tuvāk lieldienām, jo vairāk un vairāk darba bija baznīcā. Ieaudis plūstin plūda pie lieldienu bikts. Svētdienās visi trīs mācītāji cēlās jau pirms saules lēkta un sēdās biktskrēslos. Kamēr visus izklaušināja, arī vakars bija klāt. Un biktis tagad bija grūtas. Tagad ieradās nevis dievbijīgās sieviņas, lai stāstītu tīrās blēņas, bet «nopietni» penitenti, kas nāca pie bikts divas trīs vai arī vienu reizi gadā. Viņi atnāca, vāji sagatavojušies, viss viņiem bija jāatgādina, jābrīdina, jāiztaujā. Puiši un meitas dažus grēkus izsūdzēja tik viltīgi, ka jaunais mācītājs tikko spēja apjēgt, ko viņi grib sacīt, bet varbūt arī slēpt. Gavēņa pēdējās dienās biktskrēsli bija ielenkti no rīta līdz vakaram.

Gavēnī Vasarim nebija ne laika, ne vēlēšanās ķerties pie kāda cita darba. Viņš neko vairs nerakstīja un neko nelasīja. Viņam atlika tieši tik laika, lai noskaitītu breviāru. Viņš jau diezgan sen bija pārtraucis kopējās meditācijas ar Ramuti. Arī vienatnē tās neizpildīja. Darbs, kas nespēja aizraut, straujā tempā smacēja un demoralizēja viņu. Vasaris sāka pārvērsties par automātu, baznīcas ierēdni, kas izpilda dienesta pienākumus.

Pēc lieldienām viņš vieglāk atvilka elpu. Darba bija mazāk, bet viņa agrākā cītība vairs neatgriezās. Vasaris nodomāja, ka

visu savu laiku izkārtos pēc paša ieskatiem. Viņa attiecības ar mācītāju Ramuti bija vēsas. Nekas viņus vairs nesaistīja, viņi vairs nespēja rast kopēju valodu. Vasaris cienīja savu vecāko kolēģi un joprojām uzskatīja, ka tas ir priekšzīmīgs mācītājs, tomēr tam it nemaz nesekoja. Reizēm, kā par spīti, neizprotamas pretestības jūtas mudināja viņu rīkoties otrādi. Viņam nepatika tas, ka Ramutis pēc misas tik ilgi izdara gratiarum actionem^126, bet pēc pusdienām visitalionem sandissimi, kaut gan zināja, ka tas ir labi un skaisti. Sava kolēģa cītību, pazemību, dievbijību un gaišo noskaņu viņš reizēm sliecās uzskatīt par gara šaurību. Vasaris jau sen bija pārliecinājies, ka viņš nekad nebūs tāds mācītājs kā Ramutis. Tāpēc Ramutis viņam kļuva gluži kā dzīvs sirdsapziņas pārmetums, kura ikviens solis radīja sirdī nemieru un bojāja garastāvokli.

Reiz, rakņādamies savā sirdsapziņā, viņš konstatēja, ka līdz Ramuša atbraukšanai pats kvēli vēlējies strādāt baznīcas labā, lai gan šis darbs viņam arī tad nav bijis patīkams. Kas tad noticis? Vai viņš tik ātri noguris, kļuvis nolaidīgs? Un, lūk, analizēdams sevi, viņš domāja, ka atradis izskaidrojumu: arī viņa agrāko cītību modinājusi pretestība. Tad viņš redzēja nolaidīgo prāvestu un mācītāju Stripaiti, un, nostādamies opozīcijā pret tiem, rīkojās otrādi. Bet kāpēc tagad viņu pārņem vēlēšanās nostāties opozīcijā pret mācītāju Ramuti?

Sagrauzts un saīdzis viņš staigāja pa savām istabām vai soļoja pa kādu apžuvušu parka taku. Prāvests pusdienu laikā meta ziņkārīgus skatienus uz viņu, bet mācītājs Ramutis noraizējies pūlējās uzminēt, ar ko un kā viņam varētu palīdzēt. Jule, atnākusi uzkopt istabas, ikreiz trīskārt izdvesa līdzjūtības nopūtu, bet viņš tūdaļ ņēma platmali un, nesacījis ne vārda, gāja prom.

Pavasara pusē viņš arvien biežāk raudzījās uz muižu, bet, kad apžuva ceļš, devās pastaigā gar parku uz ezeriņa pusi. Muižas pils ar aizvērtajiem slēģiem vēl stāvēja kurla un akla.

XXI

Siltās un pavasarīgās maija dienas kā allaž, tā arī tagad atnesa Vasarim daudz sapņainu noskaņu, gaiša prieka un vēlēšanos priecāties par pasauli un dzīvi. Visi trīs Kalnīnu mācī-taji tagad gāja katrs savu ceļu. Prāvests ar spieķi viena roka un breviāru otrā augas dienas pavadīja pagalmā vai tīrumos. Viņš, rādamies un lūgdams dievu, pieskatīja saimniecības darbus. Vasaris brīvo laiku pavadīja parkā vai šiliņā, bet mācītājs Ramutis katehizēja bērnus un rūpējās par maija dievkalpojumiem.

Ramutis uzskatīja, ka bērnu katehēze ir ļoti svarīgs uzdevums, un tas viņam patika. Viņam piemita visas šim darbam nepieciešamās labās īpašības. Viņš bija sirsnīgs, vienkāršs, labā omā, prata pielāgoties bērnu domu gaitai, labi pazina katehēzes metodes un viņam bija ievērojama pieredze. Bērni mīlēja viņu un, mutes iepletuši, klausījās, kā viņš stāstīja svētās vēstures notikumus vai izskaidroja ticības patiesības. Arī Vasaris vairākas reizes mēģināja katehizēt, bet viņam lāga neveicās. Viņš neprata gludi stāstīt, un galvenais — neprata radīt tādu noskaņu, kurā bērni justos brīvi, kļūtu zinātkāri, nebaidītos no viņa un nekautrētos kaut ko jautāt vai atbildēt uz jautājumiem. Bailīgie vairījās un kautrējās viņa, nebēdņi tūdaļ sāka draiskuļot, raut aiz matiem mazos, grūstīties un trokšņot.

Maija dievkalpojumi bija otras mācītāja Ramuša rūpes. Aprīļa pēdējā dienā Kalnīnu dievbijīgās sieviņas pina vaiņagus, nesa zaļumus un puķes debesu un pavasara ķēniņienei par godu. Altāris ar jaunavas Marijas tēlu slīka pirmajos pavasara ziedos un zaļumos. Ramutis nopietni sastrīdējās ar prāvestu, kamēr dabūja tik daudz sveču, lai dievkalpojums priecētu sirdis un pacilātu dvēseles. Katru dienu pēc misas, pirms jaunavas Marijas litānijas, cītīgais mācītājs sacīja īsu sprediķi, ar kuru centās iepotēt klausītāju sirdīs visus atdarināšanas cienīgus dievmātes tikumus. Kalnīnu draudzes ļaudis sen nebija redzējuši savā baznīcā tik skaistus maija dievkalpojumus un sāka tos kupli apmeklēt.

Sie dievkalpojumi patika arī mācītājam Vasarim. Visbiežāk tos noturēja abi ar Ramuti. Vasaris dziedāja misu un litāniju, bet Ramutis skaitīja lūgšanas un sacīja īsu sprediķi. Sie dievkalpojumi bija skaista reliģiskās dzīves epizode, ko nav skārusi ikdienas rutīna. Vasarim patika šis bezvainīgās jaunavas kults ar tā simboliku un ekspresīvām, dīvainām litānijas invo-kācijām. Ērģeļu dūkoņas pavadīts, viņš kopā ar visu ļaužu pūli dziedāja pilnā balsī un juta, ka izgaist šajā skaņu šalkoņas jūrā.

— Mistiskā roze, Dāvida torni, Torni visbaltākais, Zelta nams, Derības šķirsts, Debesu vārti, Ausmas zvaigzne, Grē-

cinieku patvērums, Noskumušo iepriecinātāja, lūdz dievu par mums!

Vaska sveču un kūpināmā smarža jaucās ar asu ceriņziedu smaržu un viegli reibināja, kad bija jāelpo šie aromāti, dziedot jaunavu ķēniņienei par godu.

Brīvajā laikā mācītājs Ramutis kaut ko strādāja savā istabā vai pastaigājās baznīcas dārzā un skaitīja rožukroni, bet Vasaris vairījās sastapties ar viņu, tāpēc devās uz kādu attālāku vietu brīvā dabā.

Visbiežāk varēja redzēt, ka viņš pēcpusdienā soļoja pa ceļu uz mežu vai ezeriņu aiz muižas. Šeit un tur viņš vēroja augus, putnus un kukaiņus, priecājās par debess zilgmi un koku at-spīdumiem ezeriņā. Vietām ieskatīdamies, citur ieklausīdamies, viņš centās iespējami smalkāk sirdī izjust dabas atmodu un tās dzīves simtējādās parādības.

Bieži viņš, uzgājis kādu sausu, ar biezu mauru apaugušu vietiņu, novilka un izklāja sutanu, apgūlās augšpēdu, salika rokas zem galvas un veselu stundu grima pasīvā kontemplācijā. Viņš tīksmē juta, kā uzpūš maigs un smaržīgs vējiņš, cik jauki siltie saules stari glāsta viņa ķermeni.

Pēc tādām pastaigām viņš atgriezās nomierinājies un domīgs, juta sevī klusu prieku un gandarījumu. Pa vakariem viņš devās uz parku. Kad iestājās nakts, tad šķita, ka kupli uzziedējušās puķes, lekni izplaukušās lapas sakļaujas ap viņu, aizsedz debesi un mīksti, maigi apņem viņu. Viņš uzmanīgi gāja pa taku līdz baznīcas dārzam un tikai šeit ieraudzīja tumši zilu un dziļu zvaigžņotu debesi.

Viņš atvēra vārtiņus un iegāja baznīcas dārzā. No baznīcas viņam sejā sitās sausa un silta gaisa strūkla. Noņēmis platmali, viņš soļoja apkārt baznīcai. Baznīcas galā, kur bija lielais altāris ar vissvētāko sakramentu un pa logu mirguļoja sarkanas lampiņas gaisma, reizēm viņu pārņēma daļēji baiļu, daļēji dievbijības mistiskās jūtas. Viņš apstājās, paskatījās apkārt un, pārliecinājies, ka neviens viņu neredz, nometās uz abiem ceļiem, atspiedās uz spieķa un brītiņu uzkavējās. Tā bija vienīgā viņa reliģiskās dzīves darbība, kas skāra sirdi.

Pa vakariem viņš reizēm rakstīja. Dzīvodams dabā, viņš arī visvairāk iedvesmas smēlās no dabas. Tai laikā viņa dabas lirika spēra ievērojamu soli uz priekšu. Agrāk viņš mēģināja vai nu aprakstīt dabas skaistumu, attēlot ainavu, vai arī dabas fonā izteikt savas jūtas. Taču agrāk viņš pats vai nu vienīgi

tīksminājās par dabu, vai arī dabas priekšā izjuta pats sevi, savu vientulību, savas personības noliegumu, bet dažkārt kādu īstu vai izsapņotu panākumu. Tāpēc dabā visbiežāk viņam bija skumji, reizēm turpretī priecīgi.

Taču tagad viņš sāka izjust ne tikai sevi vien, bet arī pašu dabu. Viņa jutekli kļuva it kā asāki, bet iespaidu uztvere možāka un dziļāka. Viņš redzēja, ka pašai dabai ir sava dzīve, sava dvēsele un sava valoda. Daba modās mīlas dzīvei, un viņš tagad labāk saprata tās čukstus, jo arī pats bija modies tai pašai dzīvei. Viņš jau bija pieradis simbolos izteikt savas domas un jūtas, tāpēc ar tiem pašiem līdzekļiem gribēja radīt arī dabas dzeju. Viņš apmainīja jēdzienus un no reālas ainavas radīja simbolisku gleznu — dabas pili un svētnīcu, kurā mīt noslēpumainas būtnes, kas mīl, cīnās un cieš nežēlīga likteņa varā. Tomēr drīz Vasara dzejiskā uztvere un intuīcija sāka apveltīt viņu ar vienkāršākiem motīviem un sirsnīgākiem vārdiem, lai to izteiktu.

Reizēm viņš mēģināja izprast dabas dzīves ritmu, tās dvēseli un noskaņas. Viņš sāka meklēt tādus vārdus, atskaņas un ritmus, kas noderētu tam, lai paustu neizsakāmo un pasacītu neizpaužamo. Viņš mēģināja sevi noskaņot kā stīgu, kas skanētu tādos pašos toņos, kādus viņš bija uztvēris, draudzēdamies ar dabu. Tagad ne visi saprata viņa dzejoļus, bet daudzi juta, ka tajos «kaut kas ir».

Reiz viņš, gar muižas parku iedams uz šiliņu, ieraudzīja, ka visi pils logi atvērti, mēbeles iznestas ārā un vairāki cilvēki rosās ap tām, purina paklājus, tīra atsevišķus priekšmetus un uzrok puķu dobes.

Viņš gribēja iet un pajautāt, kad ieradīsies baronu kungi, bet savaldījās un negāja. Vai nav interesantāk dienu dienā cerēt un gaidīt nekā uzzināt termiņu un iegūt tukšu, garlaicīgu laika sprīdi sev priekšā? Todien viņš ilgi gulēja ezeriņa krastā un vēroja mākonīšus, kas peldēja no rietumiem, bet apsēdies redzēja to atspīdumus gludajā ūdens virsmā.

Baronese vēl nebija atgriezusies, kad Vasaris saņēma vēstuli no Naujapoles. Brazģu kungi viņu lūdza ierasties dēliņa kristības un būt par tā krusttēvu. Viņš brauca nelabprāt, jo visas viņa domas tagad bija saistītas ar baroneses atgriešanos. Turklāt būt par kūmu viņam likās gan jocīgi, gan prozaiski.

Kad viņš aizbrauca, kanoniķis Kimša tur jau bija ieradies. Vecais, ieraudzījis Vasari, kļuva priecīgs un sasveicinādamies

noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem. Tad atstūma no sevis un, turēdams rokas uz pleciem, aplūkoja visā augumā.

— Jā, Platūna maize tev neiet labumā. Neesi pieņēmies spēkos . . . Bāls. Seja kļuvusi vīrišķīgāka, vaibsti asāki, acīs iedvesma. «Par mīlu, jaunām ilgām dziedu . . .» Eh-oh! . . . Nu, nāc un iepazīsties ar nākamo krustdēlu.

Brazģienes kundze tagad izskatījās pavisam citāda nekā viņu pēdējās tikšanās laikā. Viņa atkal kļuvusi gandrīz kā agrāko laiku Ļuce. Viņa atkal bija slaika un tieva, viņas sejā mirdzēja jaunība un sārtums, bet acīs spīdēja prieks un laime.

— Jūs redzēsiet, viņš nemaz vairs nav tik mazītiņš, — viņa sacīja, kad veda Vasari apskatīt dēlu. — Viņš aug acīm redzami. Jons apgalvo, ka viņš esot līdzīgs tēvam, bet es uzskatu, ka man. Nu, kam viņš ir līdzīgs?

Vasarim likās, ka viņš nevienam nav līdzīgs, bet, gribēdams iztapt mātei, paskatījās uz viņu un dēlu un sacīja:

— Protams, jums! Sejas apaļums un lūpas . . .

— Un acis, galvenais acis! Lai tikai viņš pamostas. Jūs redzēsiet!

Bērniņš gulēja mazā gultiņā, iegrimis drēbītēs un mežģinēs. Viņš gulēja mierīgā zīdaiņa miegā un bija smieklīgs ar savu mazo deguntiņu, izstieptajām lūpiņām un maigajiem matiņiem, kas vēl bija pavisam reti. Māte nenocietās nesakārtojusi sedziņas un drēbītes — un bērniņš pamodās. Viņš pačāpstināja lūpas, atvēra acis, saviebās un sataisīja smaidam līdzīgu grimasi.

— Ā-ā, mans puisis smejas! Viņš allaž smejas, kad labi izgulējies ... — un viņa sāka to uzrunāt tādiem vārdiem, kādus vienīgi jauna māte spēj sameklēt savam pirmdzimtajam.

— Bet tagad jūs atstājiet mūs vienus, — viņa griezās pie Vasara. — Mums jāiestiprinās pirms tik grūta darba . . .

Viņa pati baroja savu dēlu. Vasaris izgāja.

Kristības bija paredzētas priekšpusdienā tepat mājās. Sāka pulcēties ciemiņi. Viena no pirmajām ieradās kūma. Drīz parādījās kapelāns Laibis un prelāts Ģirvīds. Atnāca vēl vairāki pazīstami kungi un kundzes — un ne visai plašais ārsta salo-niņš jau bija pilns.

Vasaris tūdaļ tika iepazīstināts ar kūmu. Viņu jau sen intriģēja Brazģienes kundzes solījums, ka kūma būšot ārkārtīgi simpātiska un skaista kundze, kas iemīlējusies Vasarī, vēl nepazīdama viņu. Nu viņš redzēja, kā salonā ielīgoja pajauna, bet neparasti resna sieviete. Viņa bija ģērbusies melnā kleitā, kas rotāta ar melniem spožumiem. Tāpēc viņas āda izskatījās tiešām balta kā papīrs. Visi acīm redzot viņu pazina, pret visiem viņa izturējās familiāri, un pēc viņas ierašanās rosme salonā tūlīt kļuva vēl dzīvāka. Kad ārsts Brazģis stādīja viņai priekšā mācītāju Vasari, kūmu, viņa sāka izteikt savu prieku tik skali, it kā gribētu, lai visi šīs mājas iemītnieki dzirdētu ikvienu viņas vārdu.

— Ai, mācītājs Vasaris! . . . Dzejnieks! . . . Kāda laime! . . . Es tik sen gribēju iepazīties ar jums! Un tagad esam kūmi! . . . Iedomājieties! Radinieki! . . . Jums būs jādeklamē mums dzejoļi! . . . Improvizācija! . . Tādas godības! . . .

Vasaris sarka, nezinādams, ko atbildēt uz kūmas tik agresīviem komplimentiem, nezinādams, kā izkļūt no komiskā stāvokļa. Vasari jau pārņēma dusmas, ka Lūcijas kundze nodomājusi savest viņu pārī ar šo skaļo resnuli. Bet kristību stunda tuvojās, un kūma velšus aizvēlās uz guļamistabu, lai sapostu zīdaini.

Privāti izpildītā kristību ceremonija likās daudz svinīgāka nekā baznīcā. Salonā uz galdiņa bija novietotas kristībām nepieciešamās mantas. Kanoniķis Kimša uzģērba skaistu adītu komžu, uzlika ar zīdu izšūtu stolu un gaidīja kūmus ar zīdaini. Visi ciemiņi drūzmējās gar sienām. Beidzot atvērās ēdamistabas durvis, un parādījās kūmi. Mācītājs Vasaris turēja uz rokām zīdaini, bet kūma nesa baltas kristību drēbītes. Visa kristību ceremonija ritēja gludi. Kanoniķis Kimša skaidrā balsī jautāja:

— Vitaut Kazimir, — jo tāds bija vecāku izraudzītais divkāršais tautiskais vārds, — ko vēlies no dieva baznīcas?

— Ticību, — abi kūmi atbildēja Vitauta Kazimira vietā.

— Ko tev dod ticība?

— Mūžīgu dzīvošanu.

— Ja gribi ienākt dzīvē, tev būs pildīt baušļus: tev būs mīlēt dievu to kungu no visas tavas sirds, no visas tavas dvēseles un no visa tava spēka, bet savu tuvāko kā sevi pašu.

Tad pienāca brīdis, kad kanoniķis ielika Vitautam Kazimiram mutītē «gudrības sāli». Tas, acīm redzot sajutis neparastu garšu, tā iespiedzās un sāka mētāties ar rokām un kājām, ka kūms pat nobijās. Bērnelis bļāva visu laiku, kamēr skaitīja «nešķīstā gara» un «nolādētā velna» cksorcismus, un, kad

kanoniķis jautāja: «Vai atsakies no velna?» — iespiedzās divtik spēcīgi.

Taču kūma, pārkliegdama krustdēlu un kūmu, attrauca:

— Atsakos.

— Un no visiem tā darbiem?

— Atsakos.

— Un visas tā lepnības?

— Atsakos.

Tad kanoniķis apmainīja zilo stolu pret baltu, svaidīja zīdaini ar svētītajām eļļām un atkal jautāja:

— Vitaut Kazimir, vai tici visvarenajam dievam tēvam, debesu un zemes radītājam?

— Ticu, — kūmi atbildēja.

— Vai tici Jēzum Kristum, viņa vienīgajam dēlam, mūsu kungam, kas piedzimis un cietis?

— Ticu.

— Vai tici Jēzum Kristum, viņa vienīgajam dēlam, mūsu draudzei, grēku piedošanai, tam, ka miesa augšāmcelsies no miroņiem un dzīvos mūžīgi?

— Ticu.

— Vitaut Kazimir, vai gribi tapt kristīts?

— Gribu, — ar kūmu lūpām atbildēja Vitauts Kazimirs.

Tagad kanoniķis krusteniski lēja ūdeni uz viņa galvas, skaitīja sakramentālos vārdus, un Brazģu Vituks no pagāna kļuva kristīgais katolis. Pēc tam viņu vēlreiz svaidīja ar eļļām, iedeva viņam baltas drēbītes — šķīstības zīmi un degošu sveci — cītības simbolu un pavadīja dzīvē ar uzmundrinājuma vārdiem:

— Vitaut Kazimir, ej mierīgs, un dievs lai ir ar tevi. Āmen.

Kristības bija galā. Vituku, kas joprojām spiedza, pievāca

kūma ar māti un nogādāja guļamistabā. Kanoniķis novilka komžu, ķesteris savāca svētās mantas, un salonā atkal sākās jautras valodas un smiekli. _

Drīz istabene pavēstīja, ka pusdienas ir galdā. Visi ciemiņi, saimnieku mudināti, devās uz ēdamistabu. Brazģienes kundzei vienā pusē sēdēja prelāts Girvīds, otrā kanoniķis Kimša. Abiem kūmiem bija jāsēž blakus un cieši kopā, lai bērniņa zobiņi nebūtu reti. Pusdienas bija lieliskas. Tika krietni ēsts un dzerts. Allaž kāds pacēla tostu te par Vituku, te par vecākiem kopā un atsevišķi, te par kūmiem. Tad sāka novēlēt vairāk pēcnācēju un avansā dzēra uz to veselību. Kūma atbildēja

uz katru tostu, savu glāzīti iztukšoja sausu un spieda arī Vasari darīt to pašu.

Runāja par dažādiem tematiem. Prelāts Ģirvīds bija pazīstams kā dedzīgs politiķis. Viņš cītīgi sekoja lielajai Krievijas presei un abonēja kādu ietekmīgu vācu dienas avīzi. Viņš labi pārzināja Eiropas politisko stāvokli. Prelāts, pabeidzis izskaidrot Antantes un sabiedroto mērķus un plānus, minēja vairākus zīmīgus politiskās dzīves simptomus un, pacēlis pirkstu, izdarīja sensacionālu secinājumu:

— Mani kungi, Eiropā ož pēc pulvera. Pieredzēsim karu.

Bet kanoniķis Kimša bija pacifists un pūlējās apgāzt pre-lāta secinājumus. Prelāts dedzīgi aizstāvējās, pat viņa matu cekuls uz pieres saslējās stāvus. Pēc tam visi pieņēma, ka karš kādreiz varot izcelties, un sāka strīdēties par to, kas uzvarēšot. Prelāts bija krievu un franču pusē, bet kapelāns Laibis, kas izglītību ieguvis Vācijā, izrādījās ģermanofils un pareģoja vāciešu uzvaru. Nebija skaidrs, kā izturēsies Anglija. Tad radās jautājums, kas notiktu ar Lietuvu vienā un otrā gadījumā. Šeit sāka uzliesmot ģermanofilu un slavofilu kaislības, un strīds kļuva pavisam karsts.

Visi šie jautājumi Vasarim un daudziem citiem ciemiņiem bija gluži jauni un ne visai nozīmīgi. Kāpēc jaukt prātus un uztraukties par kādām iespējām, kuru pamatā pavisam nereāla kara hipotēze. Vasaris nepiedalījās strīdos un, brīžiem atbrīvojies no kūmas aizbildniecības, vēroja Lūcijas kundzi.

Sīs pusdienas viņam spilgti atgādināja kādas pusdienas Kle-višķa baznīcas svētku laikā, kad Ļuces jaunkundze nozīmīgiem un dzeldējošiem skatieniem gar ziedu pušķi vērās viņā, klēriķī Ļudā. Kā viss pārmainījies! Lūk, viņš tagad mācītājs, bet viņa Brazģienes kundze, Vituka māte . . . Kļuvusi skaistāka un vājāka, viņa tagad bija ļoti līdzīga to laiku Ļucei, taču nevienu koķetu skatienu Vasarim neveltīja. Tagad visa viņas sirds bija pie Vituka. Pusdienu laikā viņa vairākas reizes piecēlās un steidzās apraudzīt dēlu. Un Vasaris vēlreiz pārliecinājās, ka visas sirdslietas starp viņiem abiem jau beigušās.

Kūma sen cieta pārāk ieilgušā politiskā strīda dēļ, jo neprata piedalīties tajā. Tad, radusi izdevību, iesaucās, ka jānodzied Vitukam par godu «lai dzīvo sveiks». Ciemiņi nepaguva apsēsties un atvilkt elpu, kad atkal kāds uzsauca «lai dzīvo sveiks» Vituka vecākiem par godu. Gadījās devīgs «lai dzīvo sveiks» vēlētājs arī kūmiem, bet, tā kā pusdienas jau bija bei-

gušās, prelāts pārmeta krustu, piecēlās un sāka skaitīt pateicības lūgšanu pēc pusdienām.

Padzēruši kafiju, visi tūdaļ posās mājup, jo tuvojās vakars.

— Un tagad, mācītāj Ļud, lūdzam neaizmirst krustdēlu, — atgādināja Brazģi, pavadīdami viņu. — Tiklīdz būsiet Nauja-polē, apciemojiet.

Bet kūma sacīja:

— Baznīckundziņ Vasari! . . . Dzejniek! . . . Neaizmirstiet apciemot kūmu! Citādi mūžīgs naids! . . .

Taču, braukdams uz mājām, viņš ļoti spilgti atcerējās pre-lātu Ģirvīdu ar saslietu matu kušķi un paceltu pirkstu sakām:

— Mani kungi, Eiropā ož pēc pulvera. Pieredzēsim karu.

Karu? Vasaris nekādi nespēja iedomāties karu Lietuvā.

Karš var notikt kaut kur Mandžūrijā, Āfrikā, Amerikā, bet šeit, Lietuvā, kur saimniecība pie saimniecības, cilvēks pie cilvēka, — kā šeit var notikt karš?

Un viņam likās dīvaini par to domāt.

XXII

Baronese atgriezās jūnija sākumā. Jule pirmā atnesa šo vēsti uz mācītājmāju. Pasniegdama pusdienas, viņa pažvadzināja nažus un paziņoja:

— Rainaķiene ar Sokolinu jau pārkūlušās, bet kunga vēl nav. Pa ziemu pārēdies un aizbraucis uz Vāciju ārstēt vēderu. Kā jau prūsis!

— Kas to sacīja? — prāvests flegmatiski izmeta.

— Biju aizskrējusi pie Icika pēc sāls. Tur muižas kučieris arī stāstīja. Vakar braucis uz staciju. Tikko nenodzinis zirgus. Bez mitas kliegusi, lai braucot ātrāk. Sacījusi, ka ārzemēs esot pieradusi pie «makabiļiem» . . . Nu atkal jāšus šaudīsies pa laukiem! . . .

— Un kāda tev daļa? Rūpējies par sevi ... Vai tev darba trūkst, ka jaucies citu darīšanās?

— Kaitina, cienīgtētiņ, tāpēc arī sāp sirds ... — Jule redzēja, ka Vasaris piesarka un noliecās pie šķīvja, tad pati noslaucīja asaru un aizklumburēja uz virtuvi.

Arī prāvests pablenza uz Vasari, mācītājs Ramutis tāpat kaut ko nodomāja, bet par šo tematu nekas vairs netika runāts. Tomēr Vasaris juta, ka tagad viņa gaitas uz muižu tiks izse-

kotas. Jule okšķerēs aiz greizsirdības, prāvests gribēs aizvainot viņu, bet varbūt ari apsūdzēt, turpretī mācītājs Ramutis sargās viņu no briesmām un gribēs vest uz laba ceļa. Patiesībā tas notika ātrāk, nekā viņš cerēja. Jau viņa pirmo tikšanos ar baronesi bija saindējusi Jules greizsirdības pārpilnā cītība.

Tūlīt pec atgriešanas muiža baronese atcerējās Kalnīnu jauno mācītāju ar dzejnieka dvēseli. No saimniecības pārziņa sievas viņa uzzināja, ka tas reizēm apmeklējis bibliotēku. Arī pati redzēja, ka grāmatas bija sakārtotas pēc viņas prāta. Atpūtusies no ceļa, viņa vēlējās tikties ar «mīļo mācītāju Vasari», pastāstīt iespaidus un iekārtot laiku tā, lai nebūtu jāgarlaikojas. Ilgi negudrojusi, viņa apsēdās pie galda un uzrakstīja tādu vēstulīti:

«Mīļo mācītāj Ļ,ud.

Ar prieku Jums ziņoju, ka atkal esmu kļuvusi Jūsu kaimiņiene un vēlētos drīz ieraudzīt Jūs. Ceru, ka Jūs, mācītāj, varēsiet apciemot mani jau šodien vai rīt tādā laikā, kāds Jums visērtākais. Atceļā iedomājos par Jums un atvedu žūksni literatūras, kas Jūs interesēs.

Baronese R.»

So vēstulīti viņa iedeva savai istabenei, lai aiznes mācītājam Vasarim uz tā dzīvokli. Taču Vasaris tobrīd nebija mājās, bet Jule viņa istabās mazgāja grīdu. Istabene pasniedza tai vēstulīti un lūdza nolikt uz mācītāja galda. Jule nolika vēstulīti, bet, tiklīdz istabene aizgāja, sāka to aplūkot. Jā, šeit bija tās raganas vēstulīte ... Tā smaržoja tāpat kā baznīckundziņa sutana kādreiz pēc atgriešanās no muižas. Viņa nikni nosvieda vēstulīti uz galda, bet, pabeigusi darbu, atkal paņēma rokās. Vēlreiz paošņāja — un no smaržas sirdī atvērās brūce. Vēstulīte gluži kā dzīvs velniņš ķepurojās viņas rokās, bet svētule neuzdrošinājās to palaist vaļā. Tai laikā priekšnamā iedunējās baznīckundziņa soļi. Jule roku ar vēstuli noslēpa zem priekšauta un iztipināja no istabas. Tagad velniņš ņēmās ķepuroties Jules sirdsapziņā, bet viņa tūdaļ kļuva mierīga, jo apsvēra, ka atdot baznīckundziņam grēcīgās raganas vēstuli būtu viens no deviņiem briesmīgajiem grēkiem. Viņas galvā drīz radās kāda doma. Viņa jau zināja, ko darīt ar šo vēstuli.

Baronese vienu dienu, otru dienu velti gaidīja mācītāju

Vasari. Viņa visu laiku sēdēja mājās, jo stunda nebija noteikta. Otrā vakarā viņa sūdzējās Sokolinas kundzei:

— Zini, mana mīļā, es nosūtīju mācītājam Vasarim vēstulīti, lai apciemo mūs, bet viņš nenāk. Ko tas varētu nozīmēt? Viņš gandrīz jau sāka veidoties par gluži ciešamu kompanjonu. Domāju, ka viņš kaut drusku ir noilgojies pēc manis un, saņēmis vēsti, tūdaļ steigsies šurp. Vai tiešām viņš atkal būs atgriezies pie klēriķa tikumiem un visu vajadzēs iesākt no jauna? Bet galvenais, ka, divas dienas gaidīdama viņu, es garlaikojos un pazaudēju labo omu. Nekad ar mani tas nav noticis.

— Ai mana draudzene, — Sokolinas kundze mierināja baronesi. — Vai tu vēl nezini, ka garīdznieki, gluži kā karavīri, ir ļoti nepastāvīgi. Domāju, kamēr tu biji prom, šajā mācītājā būs iemīlējusies kāda svētule un tev atņēmusi viņu.

— Pas des betises, та chertI. . J Šodien it nemaz nevēlos jokot . . .

Viņa ieslēdzās savā istabā un tovakar vairs nerādījās. Viņas patmīlība bija aizvainota. Viņa pārmeta sev, kāpēc tik neapdomīgi rakstījusi vēstulīti, un dusmojās uz Vasari, kāpēc tas nav paklausījis viņai un nav ieradies, ja viņu aicina. Likdamas gultā, viņa tam nolēma atriebties un vēlreiz pārbaudīt.

Vēsts par baroneses atgriešanos Vasara jūtās un domas sacēla veselu vētru. Viņš it kā atžirga pēc ziemas garās letarģijas un pavasara viegla reiboņa. Viņš juta, ka atkal dodas īstā, interesantā dzīvē, kur viņu gaida daudz piedzīvojumu un jaunumu. Viņš vērīgāk paskatījās sev apkārt un sāka posties, it kā gaidīdams lielus svētkus vai dārgu ciemiņu. Viņš pasauca ķesteri, kas tika uzskatīts par labāko frizieri visā baznīcas ciematā, un lika apcirpt uz pakauša saaugušos matus. Viņš sāka biežāk skūties un labāk pieskatīt savas drēbes, lai sutanas apakšmala nebūtu dubļaina vai apspurusi. Viņš kārtīgi novietoja grāmatas un uzmeta kritisku skatienu savu istabu iekārtai. Viņa mantība tagad bija palielinājusies. Dīvāns, apaļš galdiņš, grāmatu plaukts, logu aizkari un pāris gleznu rotāja viņa pirmo istabu.

Pirmajās dienās pēc baroneses atgriešanās Vasaris kā pa miglu gaidīja no viņas kādu vēsti vai zīmi. Viņam nebija skaidrs, kā izturēsies baronese un kā viņam pašam jāizturas. Viņš pat vairījās iet gar muižas parku. Tomēr vēsti nevarēja sagaidīt, un pēc kāda laika viņš nolēma pats aiziet. Reiz pēc- [127]

у

pusdienā viņš devās pastaigā uz ezeriņu, bet atceļā taisījās iegriezties muižā. Kad viņš gāja gar parku, no pils atlidoja klavieru skaņas.

Atgriežoties no ezeriņa, viņš jau iedomājās, kāda būs viņu pirmā tikšanās, bet pēkšņi kalniņā ieraudzīja pa ceļu tuvojamies divus jātniekus. Viņš tūdaļ pazina, ka tās abas ir muižas kundzes. Jau pa gabalu noņēmis platmali, starojošu seju viņš gaidīja, kad tās būs klāt, jo domāja, ka abas noteikti apstāsies, uzrunās viņu un aicinās uz muižu. Kad kundzes bija klāt, viņš sveicienam pacēla pat roku. Bet baronese salti paskatījās uz mācītāju, it kā pirmo reizi viņu redzētu, tikko manāmi nolieca galvu, tad abas uzšāva zirgiem un, jautri smiedamās, aizauļoja savu ceļu.

Vasaris stāvēja uz vietas ar sastingušu smaidu sejā un tādu sajūtu, it kā viņu kāds būtu iegāzis dubļos. Viņa ausīs joprojām skanēja abu aizjājušo kundžu jautrie smiekli.

Pārnācis mājās, viņš ilgi nespēja atjēgties no šī trieciena, bet atjēdzies nespēja saprast, kāpēc tā noticis. Vai baronese tā aizmirsusi viņu, ka vairs nepazina? Nē, tas nav ticami. Un, ja pazina, vai tad viņš baronesei kļuvis tik vienaldzīgs, ka nav pat viena vārda vērts? Viņa sirds protestēja visiem spēkiem, bet nežēlīgo faktu nekā citādi nevarēja izskaidrot. Viņš atgriezās mājās noskumis un cauru vakaru pārdomāja tos sarūgtinājumus, kādus pieredzējis, klēriķis būdams, no Ļuces, bet mācītāja gaitās — no baroneses. Viņš domāja, ka dzīve būtu daudz gaišāka, ja varētu izvairīties no jebkādas iepazīšanās ar sievietēm vai arī jūsmot par sievieti no tālienes, kā viņš pats kādreiz jūsmojis par katedrāles Nezināmo.

Drīz pēc tam kādu rītu pirms misas Vasaris, kā parasti, aizgāja biktēt. Kad viņš beidza izklaušināt pēdējo penitentu, manīja, ka otrā pusē kāds atkal pienāca pie lodziņa. Nepaskati jies viņš pārmeta krustu un pielika ausi. Pēkšņi viņu sasniedza spēcīgs smaržu aromāts. Mācītājam iedzēla skaudra nojauta, un viņam uzplūda karstuma vilnis. Tai pašā mirklī viņš dzirdēja poļu valodā sacītu «Lai top slavēts . . .» Nebija šaubu, ka šeit atrodas baronese. Mācītājs atbildēja «mūžīgi mūžos» un gaidīja, ko viņa sacīs. Zibens ātrumā Vasara galvā iešāvās vairāki apsvērumi: baznīcas otrā malā grēksūdzi klausās mācītājs Ramutis un noteikti redz baronesi. Prāvests, pabeidzis misu, nāks pie katafalka dziedāt «Libera» un arī ieraudzīs viņu. Bet, ja neieraudzīs, Jule pastāstīs, jo tās skatienam nepaies secen tāda sensācija — baronese bijusi biktēties pie baznīckundziņa Vasara! Tomēr visvairāk viņu biedēja doma, ko viņš sacīs tādai penitentei, kā izklaušinās viņu, kā pamācīs un kā liks nožēlot grēkus?

Viņa iesāka grēksūdzi tāpat kā visi citi, bet no viņas vārdiem mācītājs nobijās:

— Pie bikts biju pirms diviem gadiem, komūniju pieņēmu, bet grēkus nenožēloju.

— Kāpēc? — viņš jautāja un tūdaļ nodomāja, ka divus gadus neiet pie bikts ir nāvīgs grēks, ka šī grēksūdze laikam būs ļoti gara un sarežģīta.

— Tāpēc, — penitente paskaidroja, — ka mācītājs man lika noskaitīt rožukroni, bet es nekādi nejaudāju piecdesmit reizes atkārtot vienus un tos pašus vārdus.

— Vai tagad drīkstu stāstīt grēkus? — viņa jautāja pēc īsas pauzes.

— Lūdzu, — mācītājs sacīja.

— Garīgo tēv, esmu liela grēciniece, bet nezinu, ar ko lai iesāku.

— Lūdzu stāstīt pēc kārtas . . .

— Vispirms man jāatzīstas, ka nemīlu savu vīru. Viņš man pārāk vecs un ģimenes dzīvei pavisam nederīgs. Nevaru būt viņam uzticīga, jo esmu vēl jauna un nespēju turēties pretī savām iegribām.

Viņa apklusa, acīm redzot gaidīdama jautājumu.

— Vai nav gadījies grēkot pret uzticību ģimenei? mācītājs jautāja.

— Jā. Pēc pēdējās bikts cauru gadu man bija mīļākais.

Mācītājs Vasaris tikai no lasītajiem romāniem zināja, ko

nozīmē mīļākais. Teoloģijā viņš bija mācījies, ka tādos gadījumos, ja grēcīgā dzīve turpinājusies ilgāku laiku, tā vai citādi jānoskaidro atsevišķu grēku raksturs un skaits. Tāpēc viņš atkal jautāja:

Cik bieži gadījās grēkot?

— Kā tā? — baronese brīnījās. — Es nesaprotu jautājumu.

Mācītājs nožēloja, ka viņai to jautājis, bet nekas vairs nebija glābjams. Vajadzēja turpināt, lai izdibinātu skaidrību:

— Es gribēju jautāt, cik bieži gadījās grēkot miesīgi ar cita dzimuma personu.

— Vai tas katrā ziņā nepieciešams?

— Nepieciešams.

— Parasti tikāmies divas trīs reizes nedēļā. Bet gadījās arī biežāk.

Sīs sarunas laikā mācītājs Vasaris ar visu savu gribas spēku centās nepadoties tīri cilvēciskām jūtām un domām. Viņš, kā jau labs baroneses paziņa, aiz ziņkāres gribēja uzzināt viņas intīmās dzīves sīkumus. Bet kā vīrietis, kas tikko iemīlējies baronesē, juta mostamies greizsirdību un vilšanos, jo viņa izrādījusies sliktāka, nekā viņš bija domājis. Taču viņš zināja — tiklīdz novirzīsies no biktstēva oficiālā viedokļa, viss tiks sabojāts, viņš iekļūs bīstamās lamatās un varbūt arī nonāks smieklīgā stāvoklī. Tomēr biktstēva pienākums viņam ļāva uzdot vēl vienu jautājumu, kas bija svarīgs viņam kā paziņam un vīrietim, kas iemīlējies:

— Vai jūs visu to darījāt labprātīgi un apzinīgi?

— Jā, mācītāj. Tas bija laimīgākais gads manā dzīvē. Es dzīvoju kā skaistā sapnī. Zināju, ka tas ir grēcīgi, bet ko gan laimē nozīmē grēks? Tikai, kad tas viss bija pagājis, es jutu nožēlu. No baznīcas mācības zinu, ka esmu smagi grēkojusi, taču to netiku izjutusi. Nevienam neesmu nodarījusi nekādu pārestību. Pat savam vīram ne. Viņš zināja par manām gaitām, bet bija diskrēts. Viņš nav greizsirdīgs un ļauj man lielu vaļu. Tomēr nožēloju, ka esmu grēkojusi, un lūdzu man piedot.

Mācītājam likās, ka divos gados vajadzētu rasties vairāk grēku, arī par pasacītajiem daudz kas būtu jānoskaidro. Bet kā viņai tikt klāt? Aiz bailēm iepīties nezināmā mudžeklī vai arī kļūt naivs un sīkumains, viņš nespēja dabūt pār lūpām nevienu jautājumu. Un viņš apmierinājās ar to pašu:

— Vai neko vairāk neatceraties?

— Nezinu, vai tas ir grēks: divas reizes noskūpstīju mācītā ju.

Vasarim pārskrēja tirpas. Neko skaidrāku nespēdams izdomāt, viņš jautāja:

— Kāpēc?

— Viņš man ļoti patika. Sāku iemīlēties viņā. Ai, lūdzu nenosodīt. Tās bija tiešām tīras jūtas. Domāju, ka pēdējā laikā viņš mani pasargājis no lielākiem grēkiem. Šoziem es atkal būtu ieguvusi mīļāko. Apstākļi tam bija ļoti labvēlīgi. Taču atcerējos šo mācītāju un nevēlējos nekādu mīlas sakaru.

Vasaris zināja, ka mācītājs, kas piedod grēkus personai, kura kopā ar viņu piedalījusies miesīgā apgrēcībā, sev uzveļ vislielāko baznīcas sodu — ekskomuniku. Bet baroneses skūpsts

bija tikai vieglais grēks. Tāpēc viņš, neiedziļinādamies šajā sīkumā, gāja tālāk:

— Ko vēl atceraties?

Tomēr grēku sūdzētāja negribēja virzīties tālāk.

— Es to mācītāju arī tagad vēl mīlu. Lūdzu pasacīt, vai tas ir grēks?

Vasaris atbildēja tā, kā būtu atbildējis arī jebkurš cits viņa vietā. Tomēr viņš juta, ka šī atbilde sasaista viņus ar jaunu pavedienu:

— Mīlēt nav grēks, bet tas ir bīstami. Ko vēl atceraties?

Baronese vairāk neko neatcerējās. Viņa atzina tikai divus

grēka veidus: neatļautu mīlu un citiem nodarītu ļaunumu. Pirmos viņa labprāt atcerējās un nožēloja vienīgi aiz kristīga pienākuma. No otriem viņa vairījās un domāja, ka tiešām izvairās. Visus citus grēkus viņa uzskatīja vai nu par tik vulgāriem, ka aristokrātiski audzinātai sievietei tie gandrīz nav pieejami, vai arī vispār neuzskatīja par grēkiem. Tāpēc viņas grēksūdzes allaž bija vienkāršas un īsas. Uz mācītāja piezīmi, ka izsūdzēt grēkus retāk nekā reizi gadā ir smags grēks, viņa izbrīnījusies atbildēja:

— Ai mācītāj, bet pirmajā gadā es nevarēju sameklēt nevienu grēku. Taisnība, man bija mīļākais, taču, viņu mīlēdama, nejutu, ka es darītu ko ļaunu. Vienalga nebūtu spējusi viņu atstāt. Kā es varēju iet pie bikts?

Mācītājs redzēja, ka šeit viņam darīšana ar pavisam īpatnēji veidotu sirdsapziņu, tāpēc nolēma piedot grēkus. Vai pretējā gadījumā viņam pietiktu drosmes padzīt no biktskrēsla baronesi?! Viņa, nometusies uz ceļiem, sita sev pie krūtīm, bet pēc mācītāja klauvējiena piecēlās un sniedzās noskūpstīt biktstēvam roku. Vasaris domāja, ka nosmaks aiz kauna, un tikko paguva pasniegt stolas krustu, lai to noskūpsta. Viņa bija melnā, vienkāršā apģērbā, seju aizsegusi ar mazu šķidrautu. Drīz mācītājs Ramutis sāka dalīt komūniju. Viņa pazemīgi devās pie dievgalda, pieņēma vissvētāko sakramentu, tad malā nometās uz ceļiem un lūdza dievu, lasīdama lūgšanu grāmatu. Visas svētules kāri sekoja ikvienai viņas kustībai. Noklausījusies misu, viņa izgāja no baznīcas un kājām atgriezās muižā.

Parka augļu dārzā viņu sagaidīja Sokolinas kundze.

— Ai, mana mīļā! Domāju, ka tevi nolaupījuši čigāni vai arī esi aizbēgusi ar kādu noslēpumainu mīļāko. Pulksten astoņos

tava gulta jau bija atdzisusi. Es loti nobijos! Ko nozīmē šī agrīnā promenāde?

— Neraizējies, mīļā, biju pie bikts. Tas arī viss.

Pie mācītāja Vasara?

— Protams. Pie kā gan cita?

— Ai, man pašai tas bija jāsaprot. Mana Pēterburgas draudzene katoliete mēdza stāstīt, ka šie garīgie rendez-vous reizēm esot ļoti interesanti. Nu pastāsti.

— Te nav ko stāstīt, mana mīļā. Viņš bija ļoti oficiāls, uz deva vienu jautājumu, kuru, taisnību sakot, no viņa nebiju gaidījusi, tad lika noskaitīt visu svēto litāniju un piedeva grēkus.

— Tas arī viss? — Sokolinas kundze bija vīlusies.

— Vēl sacīja, ka mīlēt mācītāju nav grēks, tikai esot bīstami.

— Arī es tā domāju. Viņi taču ļoti noilgojušies pēc sievietes.

— Pas de blagues, топ amie! . . .' Esmu pieņēmusi komu niju, un man jābūt nopietnai.

Viņas sadevās rokās un gāja brokastīs.

Mācītājam Vasarim šī grēksūdze uz visiem laikiem palika mīklaina. Ne vienreiz vien viņš mēģināja atbildēt uz jautājumu, kādu motīvu skubināta baronese nāca pie viņa izsūdzēt grēkus? Taisnība, šī bikts likās dīvaina, bet viņam nebija pamata uzskatīt to vienīgi par komēdiju, kaprīzi, iedomu vai flirtu. Viņa izsūdzēja grēkus, izturējās nopietni, nekādas divdomības nesacīja. Visiespējamāk, viņš domāja, ka tas bija īpatnējais reliģiskais akts, ko izdarījusi baznīcas tradīcijās audzināta kundze, kas iekārojusi reliģisku baudu. Un viņš nenožēloja, ka sagādā jis viņai šo prieku.

Sī bikts, vienalga, vai baronesei bija kāds blakus nolūks vai ne, viņus tuvināja un saistīja ciešāk nekā visas viņu līdzšinējās tikšanās. Vasaris uzskatīja, ka tagad viņš pazīst baroneses intīmo dzīvi: viņa nemīl vīru, nav tam uzticīga, un aizpērn veselu gadu viņai bijis mīļākais. Šīs ziņas viņa acīs pazemoja baro nesi, bet reizē arī intriģēja un aizkustināja. Sīs sievietes skaistumam grēks piešķīra it kā jaunu, īpašu nokrāsu. Viņa pati un visa viņas rīcība tagad spulgoja Vasara fantāzijā gluži kā melnais dimants, kad to groza pret dēmoniskās liesmas svelmi. Baronese — jāšus lido pār grāvi, baronese — puskaila savā zīda rīta mētelī, baronese — ekscentriska balles kārdinātāja, baronese — dzīvo ar mīļāko, baronese — nometusies uz ceļiem [128]

pie biktskrēsla, baronese — pieņem komūniju, vai dieviņ, cik reibinošs kaleidoskops!

Un baronese atzinās, ka mīlot viņu ... Tas laikam ir taisnība, jo tika sacīts pie bikts. Vai baronesi vērts mīlēt? Varbūt arī jā. Baronesei bija mīļākais tad, kad tā viņu, Vasari, vēl nepazina. Bez šaubām, jā. . . Iepazinusi un iemīlējusi Vasari, viņa jau spēja izvairīties no jaunas apgrēcības.

Pēc tādiem secinājumiem Vasaris atkal sāka meklēt iespēju tikties ar viņu. Diezgan daudz neērtību viņam sagādāja bikts, bet galu galā kas tur sevišķs? Bikts ir baznīcas pasākums, kam nav sakara ar ikdienišķām darīšanām un draudzīgiem sakariem. Vajadzības gadījumā viņš izliksies, ka neko nezina un savu penitenti nemaz nav pazinis. Viņš nolēma, ka nav ko gaidīt nekādu aicinājumu, bet uz vecās draudzības pamata jāiet uz muižu.

Un aizgāja. Jūnija saule caur melno sutanu dedzināja viņam muguru, vējiņš bužināja matus, parkā dziedāja putni un smaržoja sulīgs vasaras sākuma zaļums. 1 agad viņš gāja piesardzīgi, jaukdams pēdas, jo zināja, ka no mācītājmājas viņam var sekot. Viņš devās gar muižu uz ezeriņu, tad pagriezās atpakaļ un no otras puses nokļuva parkā.

Pils priekšā, laukumiņā, kur bija visvairāk saules, viņš no tālienes ieraudzīja baronesi. Viņa bija atlaidusies audekla atzveltnes krēslā un acīm redzot sauļojās. No viņas apģērba baltuma pat žilba acis, bet viņas seja, kakls, dekoltētās krūtis un kailās rokas bija gandrīz bronzas krāsā. Viņa izdzirda soļus, mazliet pacēla galvu un. ieraudzījusi mācītāju, sakārtoja apģērbu.

— Ā, mans mīļais kaimiņš, — viņa sniedza roku sveicienam. — Cik neglīti, ka jūs tik ilgi neesat apciemojis mani un interesējies par ciemkukuli, lai gan jums par to ziņoju vēstulē. No tā secināju, ka jūs esat aizmirsis mani, bet no grāmatu lasīšanas — atradinājies.

Vasaris brīnījās, dzirdot par viņas vēstuli, un savukārt bija jābrīnās arī baronesei. Tika izprašņāta istabene, un Vasarim pēc tam kļuva skaidrs, ka vēstuli kaut kur noslēpusi Jule. Baronese likās apmierināta:

— Nu, ja tā, tad puse jūsu vainas gulstas uz kalponi. Nebūtu ticējusi, ka tā varētu pazust mana vēstule. Labi vēl, ka tā nebija mīlestības vēstulīte!

Viņa nosēdināja mācītāju sev blakus, taujāja, kā viņš pavadījis laiku, un stāstīja par savu ceļojumu un uzturēšanos siltajās zemēs.

Ja kāds gleznotājs ieraudzītu viņus šajā saulainajā laukumiņā lekno parka koku un ēnu fonā, tas būtu pārsteigts par kontrastu rotaļu un šā skata plastiskumu: balts kā sniegs sievietes apģērbs un melna kā ogle mācītāja sutana; viņa — vasaras saulē iedegusi un norūdījusies, viņš — bāls, it kā no kazematiem un ēnām saulē iznācis cietumnieks. Ja tādu ainu uzgleznotu uz audekla, mēs sacītu, ka tas ir simbols, kas izteic divus pretējus dzīves polus, kuri viens otru noliedz, bet reizē arī viens otru neatvairāmi pievelk. īstenībā bija daudz vienkāršāk. Tur sēdēja divi cilvēki — vīrietis un sieviete, viņš ģērbies melnās, viņa — baltās drēbēs. Viņi viens otru nenoliedza, bet juta savstarpējas simpātijas un runāja kā cilvēki, kas patīk viens otram.

Sarunas laikā viņi viens otru pētīja un viens par otru priecājās. Baronesei, kas bija radusi pie galantu, drošsirdīgu, bet visbiežāk diezgan tukšu vīriešu sabiedrības, šis mācītājs patika gan ar savām fiziskajām, gan garīgajām īpašībām. Viņas skatiens glāstīt glāstīja viņa tīrās sejas precīzos vaibstus, viņa glu-dās, vēl neviena neskūpstītās lūpas, viņa biezos, cirtainos matus, viņa spēcīgo, bet lunkano augumu, kas iespīlēts sutanā.

Vasara pieredzes trūkums, viņa pašsavaldīšanās, viņa apspiestais, bet acīm redzami dumpīgais gars intriģēja baronesi. Reizēm viņai uznāca neatvairāma vēlēšanās iegremdēt pirkstus Vasara matos, piekļauties viņa lūpām, apskaut viņa augumu un sapurināt to tik vētraini, lai visa viņa kautrība un noslēgtība sadruptu kā Čaumala un beidzot viņš parādītos tāds, kāds ir patiesībā. Tad baroneses acīs iegailējās tāda kā nežēlības lies miņa, un šis skatiens, kuru Vasaris agrāk nebija ievērojis, viņu reizē biedēja, satrauca un iedrošināja.

Vasarim nebija tik drosmīgu nodomu, bet arī viņš kāri uzlūkoja kundzi. Viņas skaistums jau bija dziļi iespiedies Ļuda sirdī. Tagad viņš ieraudzīja vēl vienu viņas skaistuma variantu — vasaras skaistumu. Ar balto tērpu tik lieliski harmonēja dienvidu saulē kaparbrāna iedegusī āda! Piedurkņu neapsegtās rokas izskatījās gludas un stingras, bet reizē ļoti sievišķīgas un maigas. No viņas dvesa veselība, nobriedusi jaunība, prieks, uzticība. Mācītājs atcerējās viņas vārdus pie bikts, ka mīlā neesot iespējams domāt par grēku, un viņam likās, ka baronesē viņš redz šā bīstamā principa iemiesojumu.

Un šī sieviete sacīja, ka mīlot viņu, mācītāju. Viņš, tuvoda mies tai, nejūt grēku. Vai kādreiz jutīs?

Pēc kāda laika, kad liepas galotnes ēna skāra viņas krūtis un seju, baronese piecēlās un aicināja Vasari iekšā, lai paska tītos jaunās grāmatas, žurnālus un ceļojuma skatus. Viņa aizveda mācītāju uz salonu, kur uz atsevišķa galdiņa bija novietoti visi ceļojuma suvenīri. Viņi šķirstīja albumus un žurnālus, viņu rokas bieži saskārās un tuvie skatieni urbās viens otrā.

— Vai jūs kādreiz atcerējāties mani? — viņa jautāja, ieraudzījusi, ka Vasaris sāk pierast viņas tuvumā.

— Man nemaz nebija jāatceras: es nekad jūs nebiju aizmirsis. Par mani jūs, kundze, laikam noteikti ne reizi пера domājāt.

— Ai, kāds jūs skeptiķis! Vai neesmu skaidri izteikusies?

— Kā? . . . Kad? — mācītājs nesaprata.

Taču pie bikts, mans draugs.

Ak, pie bikts! . . . Viņš sadrūma, pārvilka roku par pieri, it kā noslaucītu kaut ko, un sašļukušā balsī sacīja:

-— Kas bijis bikts laikā, kundze, neko nezinu.

Viņa ar mierinošu skatienu noglāstīja Vasari, ar roku no glaudīja matus, atslēja tā galvu un noliecās pie lūpām.

Viņa juta, kā Vasara roka spēcīgi apskāva viņas vidukli. Bet viņa tūdaļ atbrīvojās no tā rokām un smaidīdama sacīja:

— Ceru, ka ar to pietiek, lai apliecinātu manus vārdus. Un tagad, mans mīļais, atstājiet mani vienatnē un atnāciet rīt.

Viņi vairāk neko nerunāja un viens otru neiztaujāja par jūtām.

XXIII

Tās pašas dienas vakarā, kad Jule atnāca uzklāt viņam gultu un elsdama čubināja spilvenus, Vasaris nolēma izprašņāt viņu. . — Jule, ne visai sen muižas kalpone uz šejieni bija atnesusi man vēstuli. Kur tu to liki?

Jule kļuva sarkana gluži kā kvēlojoša ogle, bet acīm redzot tādam jautājumam bija sagatavojusies, tāpēc droši attrauca:

— Vai dieviņ, baznīckundziņ, es neko nezinu!

— Neliedzies! Toreiz tu biji istabā, mazgāji grīdu un redzēji, ka muižas istabene nolika uz galda vēstuli. Pārnācis atradu tevi vēl šeit, bet vēstules vairs nebija. Kur tā pazuda?

Jule redzēja, ka nevarēs izgrozīties, un sāka taisnoties:

— Atvainojos, baznīckundziņ . . . Tāda nelaime atgadījās. Gribēju tikai paskatīties, kas te par vēstulīti, ka tā smaržo, tā smaržo . . . Kā ņēmu no galda, tā plunkš un iekrita spainī. Ij pati nezinu, kā tas gadījās . . . Tā arī neiedrošinājos neko sacīt baznīckundziņam. Lūdzu piedot, baznīckundziņ ... — un viņa saķēra bučot rokas.

Mācītājam tas viss likās aizdomīgi, un viņš turpināja pratināt:

— Labāk nemelo! Toreiz pārnākdams redzēju, ka spainis stāvēja lievenī, un slapjo vēstuli tāpat vajadzēja man atdot. Tā vēstule bija ļoti svarīga. Kur tu to liki? Baronese solās nākt pie prāvesta, lai viņš noskaidro šo lietu. Visiem būs nepatīkami . . .

Šoreiz meita nobijās.

— Dieviņ tētiņ, baznīckundziņ, to vēstulīti es iedevu prā vestam. Domāju, ka jums atdos . . .

Tajā pašā dienā mācītājs Vasaris, ieraudzījis, ka prāvests viens pats dārzā laista gurķus, piegāja un sacīja:

— Prāvest, pirms kāda laika Jule jums iedeva man adresētu vēstuli. Jūs laikam aizmirsāt un man to neizsniedzāt. Vēlētos saņemt vismaz tagad.

Prāvests pasmīnēja un paraustīja plecus:

— Kāpēc? . . . Izrādās, arī bez vēstulītes jūs lieliski sazi nāties ar to kundzīti . . .

— Tas nav svarīgi. Vēstule rakstīta man, un jums nav tiesību to aizturēt.

— Nemāci man, baznīckundziņ, tiesības! Zinu, ko daru! . .

— Tad jūs, prāvest, neatdosiet man vēstuli?

— Nē, baznīckundziņ. Uzskatu par savu pienākumu glabāt šo vēstuli pie sevis kā īpašu dokumentu . . . Drīz jūs to sa-ņemsiet oficiālā ceļā.

Tagad Vasarim bija skaidrs, ka prāvests gatavojas apsūdzēt viņu diecēzes priekšniecībai un šo vēstuli pievienot kā vainas pierādījumu. Cauru dienu viņš staigāja satraukts un minēja, kas viņu sagaida tuvākajā nākotnē, pie tam visu iztēlojās drūmākās krāsās, nekā patiesībā varēja notikt. Viņam draudēja pirmais sods par mācītāja uzvedības noteikumu pārkāpumu. Kāds būs šis sods? Droši vien admonicija vai translo-kata — pārcelšana uz kādu citu attālu draudzi, no kurienes viņš nevarētu tikties ar baronesi.

Taču jaunajam un jūtīgajam mācītājam galvenais bija nevis

soda apmēri, bet pati sodīšana. Viņš jutās vajāts, izspiegots, apsūdzēts. Par ko? . . Tagad, analizēdams šo jautājumu, viņš asāk nekā jebkad agrāk izjuta sava stāvokļa duālismu. Kā jauns vīrietis, kas redz, ka sieviete interesējas par viņu, un kā dzejnieks ar kvēlu sirdi un plašu iztēli viņš uzskatīja, ka drīkst izmantot pazīšanos ar baronesi, nepārkāpjot tikumības robežas Bet kā mācītājs viņš zināja, ka izturas nepieļaujami, un gaidāmais sods būs pelnīts un taisnīgs. Nākamā soda nojauta stiprināja viņa vainas apziņu. Ja ari viņu nesodītu, viņš allaž justos vainīgs, ka sekojis dzejnieka dabai un pārkāpis mācītāja uzvedības šaurās normas. Tā nostiprinādams sevī vainas apziņu, viņš jau sodīja sevi bargāk nekā visi viņa priekšniecības iespējamie sodi. Viņš gāja pastāvīgi sodīta verga baismīgo ceļu.

Tādā noskaņojumā viņš vairākas dienas neapmeklēja muižu, lai gan zināja, ka baronese viņu gaida un laikam dusmojas. Kādu vakaru, pēc vakariņām pārnācis savā istabā, viņš atlaidās uz dīvāna un izbaudīja tuvā mijkrēšļa mieru. Saule tikko bija norietējusi, un pa atvērto logu varēja redzēt parka koku tumši zaļo masīvu, bet zemāk, caur zariem, — gaišsarkano debess joslu. Reta skaņa atlidoja uz šejieni no ceļa un mācītāj-mājas pagalma, toties skaidri bija dzirdama ikviena parka koku šalkoņa. Mācītājs Vasaris pazina katru šīs apkārtnes skaņu un, neko nedomādams, mēdza tajās klausīties.

Te pēkšņi viņš dzirdēja, kā vērās parka vārtiņi pie ceļa, un pēc brītiņa pa taku sāka tuvoties viegli soļi. Neviens mācītā jmājā nestaigāja tādiem soļiem ... Jā, kāds nāca šurp, uz vikariātu . . . Bez šaubām, sieviete . . . Lūk, jau tipina gar logiem šie sīkie, vieglie soļi. . . Mācītājs vienā lēcienā uztrau sās no dīvāna . . . Vai tiešām?! . . . Nodunēja lievenis, pieklauvēja pie durvīm, un istabā ienāca baronese.

— Labi gan, ka jūs vismaz sastapu mājās, — viņa sacīja, sniegdama mācītājam roku. — Nevarēju sagaidīt jūs, tāpēc nolēmu, ka gaidāt manu pretvizīti. Tā arī atnācu. Precēta kundze taču var atļauties tādu vaļību — kādā jaukā vasaras va karā apciemot simpātisku mācītāju ... Vai nav taisnība?

Viņas apciemojums bija tik negaidīts, ka mācītājs uzreiz pat neaptvēra, kā viņu lai uzņem.

— Jā . . . bez šaubām . . . Kaut arī, taisnību sakot, manas neierašanās iemesls bija cits, tomēr man liels prieks šeit redzēt jūs, kundze . . . Lūdzu sēsties . . .

Baronese uzmeta viņam vērīgu skatienu.

— Bet kas jums kait? — viņa iesaucās, ieraudzījusi tā sajauktos matus un mulso sejas izteiksmi. — Vai jūs neesat slims?

Viņš drūmi pavīpsnāja:

— Gandrīz, kundze. Sajās dienas man bija dažādas nepatikšanas un daudz drūmu domu ienāca prātā . . .

— Vai atkal kādi sirdēsti?

— Šoreiz ļaunāk, kundze. Prāvests, ja vēl nav apsūdzējis, tad gatavojās apsūdzēt mani bīskapam . . . Man draud sods un pārcelšana uz citu draudzi.

— Par ko tad? — baronese nepacietīgi iesaucās.

Bet Vasaris svārstījās.

— Baidos, kundze, ka jums šīs lietas nebūs saprotamas. Reiz jūs zobojāties par mani, kad ieminējos, ka mana ciemošanās muižā var izraisīt aizdomas un valodas. Nu tas ir noticis. Prāvests sacīja, ka kundzes vēstulīte sasniegšot mani tikai ar bīskapa starpniecību.

— Tad jau lieliski. Tā vēstulīte bija pietiekami korekta un vēsa.

— Vienalga, kundze. Esot arī citi pierādījumi.

To sacīdams, viņš domāja par saviem dzejoļiem, bet kundze uztvēra viņa vārdus citā nozīmē.

— Jā, pierādījumi, ka jūs esat nevainīgs. Jūs arī patiešām vēl esat zīdainis . . . Nu, bet vienalga, lai būtu kā būdams, neieteiktu pāragri raizēties par to . . . Dzīvē allaž ievēroju tādu noteikumu: nekad neuztraukties par pagātni un neraizēties par nākotnes iespējām, it īpaši tādām, kas nav atkarīgas no mūsu gribas. Arī jums, mācītāj, ieteiktu rīkoties tāpat.

— Tomēr žēl būtu atstāt Kalnīnus! — viņš iesaucās, žēlabu pārņemts.

— Mans draugs, kad būs jāatstāj, tad arī varēsiet žēlot. Bet ja nemaz nebūs jāatstāj? Kas tādā gadījumā atlīdzinās jūsu pāragrās žēlabas? Būtu prātīgāk, ja šie pārcelšanās briesmu draudi pamudinātu jūs izmantot visu, ko labu šī vieta vēl var sniegt. Piemēram, jūs vēl neesat izlasījis manas jaunākās grāmatas. Turklāt, tagad ir vasara. Priecīgāk jānoskaņo sevi, dzīvē jāmeklē prieks, gaisma un mīla. Mēs dzīvojam tikai vienreiz, mīļo mācītāj Ļud, bet jaunība paiet ļoti ātri. Neticu, ka dievam būtu vajadzīgas visas šīs jūsu skumjas, sirdēsti, nožēlas un raizes. Pat uzskatu to par grēku, jo tas nav dabiski jaunam cilvēkam un vēršas pret viņa raksturu. Ai! — ja jūs, mācītāj,

nāktu pic manis izsūdzēt grēkus, es nežēlīgi nostrostētu jūs un uzliktu tādu sodu: sauļoties, jāt, spēlēt tenisu, uzturēties jautru cilvēku sabiedrībā, bet pirmām kārtām apciemot tik labas kaimiņienes kā mēs abas ar Sokolinas kundzi.

Tā viņa mierināja un žēloja Vasari, gluži kā māte raudošu bērnu. Un viņam tiešām sāka atvērties acis un radās vēlēšanās iegrimt šajā saulainās vasaras un mīlas priekā, par kuru tik vienkārši, bet pārliecinoši runāja baronese.

Vakarkrēsla istabā kļuva biezāka, tomēr viņš neiededzināja gaismu. Kundze jau gatavojās doties prom, bet mijkrēslis bija lik jauks un mierinošs. Pa atvērto logu uzpūta vējiņš, sāka smaržot pēc jasmīniem, iešalcās parka koki. Taču mācītājam likās, ka viņš jau otru reizi dzird kādu aizdomīgu čaukstoņu zem savas istabas gala loga. Viņš gāja to aizvērt un, izbāzis galvu, ieraudzīja Juli, kas, piespiedusies pie sienas, klausījās, ko runa istabā. Kad mācītājs pagrabināja logu, viņa sametās kuprī un nozuda aiz mājas stūra. «Spiego,» mācītājs Vasaris nodomāja, «tagad steigsies pastāstīt prāvestam . . .» Un sirdīgs īgnums modināja viņā neatlaidīgu apņēmību pretoties.

Baronese pēc brītiņa piecēlās, lai dotos uz mājām. Tika norunāts, ka rīt pēcpusdienā mācītājs Vasaris ieradīsies muižā, bet kundzes jau būs izdomājušas kādu mazu izpriecu.

Nākamajā dienā pusdienu laikā prāvests, izdzēris savu degvīna glāzīti, izskatījās labākā omā nekā parasti. Viņš pabeidza uzkost un, it kā nekas nebūtu noticis, uzrunāja Vasari:

— Pie jums vakar vakarā, kā dzirdēju, bijis ciemiņš?

— Bija, prāvest, — Vasaris strupi atbildēja.

— Vai apciemoja kāds draugs?

— Draugs . . .

— He . . . Un es domāju, ka tā bija Rainaķiene. Nu, bet šī vajadzības gadījumā prot arī bikses uzvilkt. Tad var aizstāt arī draugu. Tomēr, vai istabā nebija pārāk maz gaismas? . . .

— Ai prāvest, Jule zem loga spīdēja spožāk par sveci . . . Nekādas briesmas nedraudēja . . . Un jūs arī esat lieliski informēts par visu! . . .

— Labi, labi, baznīckundziņ . . . Lūdzu turpināt . . . Tikai pēc tam neturiet ļaunu prātu uz mani, cienītais . . .

Mācītājs Ramutis ļoti noraizējies klausījās šo aso dialogu, bet pēcpusdienā aicināja Vasari uz mežiņu pastaigāties, tomēr tas atbildēja, ka esot citas darīšanas, un Ramutis aizgāja viens.

Vasaris sagaidīja pēcpusdienu un pulksten četros devās uz muižu. Tagad viņš gāja taisni, neslēpās, it kā spītēdams prāvestam, Julei un visiem, kas turēja viņu aizdomās un bija sašutuši. Pēc sarunas ar prāvestu bija skaidrs, ka viņa liktenis jau izlemts. Baroneses apciemojums prāvestam deva argumentu, kas pārliecinās priekšniecību, ka jaunā mācītāja uzturēšanās Kalnīnos izraisa atklātu sašutumu.

Abas kundzes viņš atrada parkā, kroketa laukumiņā. Viņam tūdaļ iedeva veserīti un paskaidroja spēles noteikumus. Un izrādījās, ka viņš ir spējīgs skolēns, kas labi prot aprēķināt virzienu un sitiena spēku. Kad viņš laimīgi bija izvadījis bumbu pa vidējiem vārtiem, Sokolinas kundze sajūsmā iesaucās:

— Bet, mācītāj, ja jūsu sitieni allaž ir tik trāpīgi, tad ar jums diezgan bīstami spēlēt!

Arī baronese uzslavēja Vasari, un viņam bija patīkami grozīties saulainajā laukumiņā divu dāmu sabiedrībā. Pabeiguši spēli, viņi trijatā devās uz salonu dzert tēju. Pēc tam Sokolinas kundze aizgāja uz savu istabu, bet baronese aicināja mācītāju pie sevis apskatīt jaunās grāmatas. Viņš iedams mēģināja uzminēt, vai arī šis apciemojums beigsies ar baroneses skūpstu. Viņa sirds sāka strauji pukstēt, bet viņš centās pārliecināt sevi, ka būs piesardzīgs un vairīsies sēdēt kundzei blakus. Taču Šoreiz arī pati baronese nebija noskaņota uz aušībām. Varbūt viņa paredzēja šīs platoniskās, kā to mēdza sacīt Sokolinai, draudzības tuvo galu un tāpat kavējās nopietnās pārdomās Viņa gribēja iedvest šim jauneklim vairāk pašpaļāvības, diže nākus centienus un godkāri, bet pirmām kārtām pieradināt viņu ar gaišāku skatienu raudzīties dzīvē.

— Nu, lūk, esam drusku spēlējuši, — viņa sacīja un ērti apsēdās atzveltnes krēslā, — bet jūs tūdaļ kļuvāt mundrāks. Un vairākas reizes smējāties tiešām no sirds. Tādu gan es jūs mīlu. Ai mācītāj, ja jūs ilgāk draudzētos ar mani, tūlīt justu sirdī vairāk gaismas, prieka un enerģijas!

— Taisnība, baroneses kundze, — viņš atbildēja, apsēdies galda pretējā pusē. — Tomēr tad man grūti būtu palikt tajās robežās, kādas nospraudis mans aicinājums.

— Ai, kaut mirkli nedomājiet par savu aicinājumu! Citi prot lieliski saskaņot aicinājumu ar laicīgajiem priekiem . . .

— Neesmu no tiem, kundze.

Kundze šaubīdamās paskatījās uz viņu.

— Mīļo mācītāj Ļud, vai jūs reizēm nemaldināt sevi . . . Atšķirība starp tiem un jums varbūt ir tikai tāda, ka tie, paņēmuši no dzīves savu tiesu, priecājas, bet jūs, paņēmuši savu tiesu, raizējaties un mokāties. Vai neesmu izteikusies pārāk nesaudzīgi?

— Paldies par vaļsirdību, kundze. Jūs acīm redzot šo atšķirību neuzskatāt par svarīgu, bet man tā ir būtiska. Ikvienu savu kļūmīgo soli izpirkšu ar iekšējām mocībām. Kas to nezinās, tas varēs uzskatīt mani par nenopietnu un vieglprātīgu. Prāvests arī tagad tā domā . . .

— Mīļais draugs, es saprotu, ka tādām jūsu sirdsapziņas mocībām ir psiholoģiska vērtība. Tikai vispār tās nevienam nav vajadzīgas — ne dievam, ne cilvēkiem.

— Ja to nebūtu, kundze, es vairs necienītu pats sevi, — klusā balsī sacīja Vasaris, pa atvērto logu lūkodamies tālē, kur caur leknajām parka liepām spīdēja dzidra debess un lidi nājās priecīgas bezdelīgas ar smailiem spārniem.

Todien viņš atgriezās mājās apmierināts ar sevi un baronesi, un viņa sirdsapziņa bija mierīga. Vasarī arvien vairāk sāka nobriest uzskats, ka viņš ies savu ceļu, ar mocībām izpirkdams maldus, un nepievērsīs uzmanību tam, ko par viņu domātu vai sacītu citi. Izšķīries par to, viņš turpināja apciemot muižu, lai gan juta, ka mācītājmāja izseko un nosoda katru viņa soli.

Vasara attiecības ar baronesi kļuva draudzīgas. Viņa pastāstīja mācītājam daudzus savas intīmās dzīves piedzīvojumus, bet viņš rādīja tai savus dzejoļus, dažas vietas pārtulkoja un lasīja priekšā. Viņš bija ļoti priecīgs, jo redzēja, ka baronese atzīst viņa talantu. Tādu literāro pārrunu laikā kundze nelaida garām iespēju pamudināt jaunā dzejnieka cerības.

— Zēl, ka jūs esat mācītājs, — reiz viņa sacīja, — un turklāt tik smalkjūtīgs mācītājs. Taisnību sakot, es baidos, ka jūsu dzejas daiļradi nesāk nomākt mācītāja sirdsapziņa. Šīs bīstamās slimības simptomus redzu ne tikai jūsu uzskatos, bet arī tajos dzejoļos, kurus man pārtulkojāt. Es vēlētos, lai jūs dziļi jo dziļi iegaumētu, ka vipirms esat dzejnieks un tikai pēc tam mācītājs. Pats dievs jūs radījis par dzejnieku, bet seminārs un bīskaps pataisījis par mācītāju. Bez tam es vēlētos, lai jūs būtu piedzimis lielā tautā. Tur dzejniekam platāks ceļš, tur ātrāk varētu salauzt arī mācītāja čaulu. Taču, piederot pie mazas

tautas, tāpat neatsakāties no lieliem centieniem. Mazai tautai, kas tikko mostas, nepieciešams vēl vairāk optimisma un pašpaļāvības. Jums ir daudz mācītāju, bet maz dzejnieku. Jūs esat dzejnieks, tāpēc nost visus kompromisus! . . . Un tagad iesim paskatīties, kā plaukst manas brīnišķīgās agrīnās tējas rozes.

Tādas sarunas neizskanēja veltīgi. Pēc seminārā iepotētās sevis nicināšanas, pēc draudzes darbā pieredzētās vilšanās baroneses vārdi Vasarim sniedza veldzi un spēku gluži kā gaišas un saulainas straumes no plašās debess. Tāpēc viņš īsā laikā pierada un pieķērās Rainaķa kundzei kā labam, nepieciešamam draugam. Ja Vasaris divas trīs dienas neredzēja viņu, juta sevī nemieru, tukšumu un nepieciešamību viņu apciemot. Agrāk viņš domāja, ka mīla ir sirds un jūtu kairinājums, erotika vai kāda ideāla, debešķīga aizraušanās un pielūgšana. Turpretī tagad viņš ieraudzīja, ka mīla ir pavisam reāls dzīves balsts, lai gan joprojām baidījās atzīties, ka mīl Rainaķa kundzi. Vasaris mēdza sev sacīt, ka baronese ir ļoti laba pret viņu un viņš grib to redzēt aiz tāda vai citāda iegansta. Viņš arī pats nezināja, kas viņu vairāk saista: baroneses skaistums un sievišķība vai garīgās vērtības, ko viņš gūst no tās draudzības.

Erotiskais elements viņu mīlā tā arī palika pēdējā vietā. Vasaris tīšām vairījās no tā, bez tam viņam nebija nekādas pieredzes mīlā, tāpēc viņš nemaz nejuta lielu tieksmi uz erotiku. Turklāt, viņš tomēr kautrējās no baroneses un pats nebūtu iedrošinājies šeit parādīt nepieciešamo iniciatīvu. Kundze savukārt rada savdabīgu prieku un novitāti šajā jūtu pustoņu un nianšu rotaļā, bet visu pārējo mīlas dzīvē viņa pazina pārāk labi. Neskaitot sievišķīgu ziņkāri par jauno mācītāju dzejnieku, viņa tiešām juta pret to kaut ko mātes gādībai līdzīgu. Pēc ikviena brīvāka jūtu izplūduma viņai bija žēl noskatīties Vasara sirdēstos un tajā cīņā, kas viņā risinājās. Viņu flirta augstākā pakāpe bija skūpsti, reizēm daļēji draiskulīgi un rotaļīgi, reizēm sirsnīgi un spontāni, bet nekad tie nenonāca līdz reibonim un allaž gadījās tādos psiholoģiskos mirkļos, kad jaunais mācītājs, analizēdams savu sirdsapziņu, nekādi nevarēja atzīt, ka būtu izdarījis nāvīgu grēku.

Lai arī daudzas nepatikšanas Vasarim sarūgtināja šo draudzību, lai arī savā sirdsapziņā viņš juta vainas apziņas skabargu, tomēr šīs dažas nedēļas bija vislaimīgākais posms viņa mācītāja gaitu pirmajā gadā.

Reiz, pārnācis no muižas, mācītājs Vasaris atrada vēstuli. Prelāts Ģirvīds aicināja viņu iespējami ātrāk ierasties Nauja-polē, lai pārrunātu kādu svarīgu jautājumu. Vasaris noģida, kāds ir šis jautājums. Droši vien prelātam Ģirvīdam bija uzdots izmeklēt prāvesta sūdzību, un viņš tagad aicināja Vasari sniegt paskaidrojumus. — Varbūt arī labi, ka tā, — «noziedznieks» sprieda, — jo prelāts ir plašu uzskatu cilvēks, labvēlīgi noskaņots pret viņu, bet uz prāvestu Platūnu raugās greizi.

Ilgi nevilcinādamies, Vasaris saposās uz pilsētu. Izrādījās, ka viņš nebija maldījies. Prelāts ar bargu sejas izteiksmi sagaidīja Vasari, bet uz viņa paura saslējies matu kušķis noziedzniekam neko labu nevēstīja. Prelāts aizveda viņu uz savu kabinetu, pievēra durvis aiz viņa, nosēdināja sev priekšā un, urbdamies viņā ar niknu skatienu, sāka runāt, uzsvērdams katru vārdu:

— Vai zināt, mācītāj, kāpēc jūs aicināju šurp? Bīskapam iesniegta sūdzība par jums! Jā, sūdzība! . . . Jūs uzturot sakarus ar kādu muižas kundzīti! Jūs augām dienām sēžot muižā, pametot novārtā darbu un kaitinot ļaudis! Viņa tev raksta vēstules, bet tu pieņem viņu savā istabā! ... Tas viss sacerdoti non licet^129! Man uzdots noskaidrot šo lietu. Apsūdzība ir smaga. Nu?...

Vasaris jau gribēja sākt taisnoties, bet prāvesta bargā seja pēkšņi atplauka platā smaidā, viņa gudrās ačeles bieži mirkšķināja un viņš trīcēja no gara, sīka smējiena.

— Nobijies, mīlulīt, ko? . . . Vesels maiss apsūdzību un bez tam vēl kundzes vēstulīte! — Viņš paņēma no atvilktnes lapiņu un padraudēja Vasarim. — Ir gan īsts stulbenis tas Platūns! Es jau zināju, ka viņam zobs uz tevi un viņš izdarīs kādu nelietību. Tomēr savs pamats acīm redzot ir. Nu stāsti, kādas tev darīšanas ar to ķundzīti? Un kādu apciemojumu viņš te min savā sūdzībā?

Prelāts ar plaukstu noglaudīja pauri, un malu kušķis nozuda. Tāda vēlība uzmundrināja Vasari. Viņš sāka stāstīt par baronesi un muižas apciemojumiem. Taču tā bija apsūdzētā taisnošanās. Tāpēc prelāts no jaunā mācītāja vārdiem ieguva tādu priekšstatu: baronese, nebūdama vairs visai jauna, ir nopietna

dāma un laba katoliete, kas reizi pa reizei aicinājusi uz muižu Kalnīnu mācītājus. Reiz viņi bija ieradušies visi trīs. Bet Vasaris, kā jau literāts, sācis interesēties par muižas bibliotēku un, saņēmis kungu atļauju, biežāk devās pēc grāmatām. Bez tam viņš baronam mācījis lietuviešu valodu. Reiz kundze saulrietā, iedama garām, uz mirkli iegriezusies vikariātā, lai paskatītos, kā viņš dzīvo. Muižas parkā viņi pāris reižu spēlējuši kroketu. Tas arī viss . . .

Prelāts bija apmierināts ar Vasara paskaidrojumiem.

— Tā arī domāju, — viņš sacīja, — ka Platūns te no mušas būs iztaisījis ziloni. Nu neielaidīsimies sīkumos. Varbūt arī baronese tevi grib ievilināt savos tīklos . . . Viņas vēstulīte vēl tagad smaržo pēc kārdinājuma . . . Ko te lai izdibina . . . Ne tā vien gadās! Un tu pie tam vēl esi dzejnieks, nevis kāds tūļa . . . Tātad piesargies. Dzejoļi tevi varētu apsūdzēt vairāk nekā Platūns. Bet šo jautājumu neviens vēl neizvirza, neizvirzīšu arī es. Tikai pielūko, lai draudzē neizraisītu atklātu sašutumu!

— Kā būs, prelāt? . . . Vai varēšu palikt Kalnīnos?

— To nu gan nezinu, kā būs. Ja prāvests tā uzmācas, varbūt arī lietderīgāk, ja tevi pārceltu uz citu draudzi. Tev pašam būs labāk.

— Nekas, prelāt . . . Kalnīnos esmu apradis . . . Muižas bibliotēka . . .

Bet prelāts gudri pasmaidīja:

— Bibliotēka ... hm . . . Vai tu pie reizes nekļūsi pārāk gudrs, studēdams šo bibliotēku . . .

Vasaris manīja aizdomas un vairs netielējās. Bet prelāts, pabeidzis «nopratināšanu», ar roku paglaudīja skaustu — un matu kušķis virs pieres atkal saslējās. Viņa seja kļuva barga, un Vasaris pat sarāvās, gaidīdams kādu jaunu, negaidītu uzbrukumu.

— Jā, mēs te plānojam, bet, kas notiks rīt, dievs vien to zina, — prelāts svinīgi iesāka. — Jūs tur Kalnīnos nedzirdat, kas notiek pasaulē. Veries, aizvakar Serbijā nogalināts Austrijas troņmantnieks ar sievu ... — Un viņš plaši noklāja uz galda laikrakstu.

— Balkānos allaž nav mierīgi, — Vasaris, ieskatījies laik rakstā, piekrita.

— Balkāni! . . . Te, mīlulīt, visas Eiropas, nevis Balkānu jautājums. Vai saproti, pēc kā tas ož? Austrija pieteiks karu Serbijai. Serbijas pusē nostāsies Krievija. Ar Austriju ies

Vācijā. Bet frančiem to vien vajag. Ne velti Puankarē bija ieradies Pēterburgā. Šeit ir vienīgā iespēja atgūt Elzasu-Lot-ringu ... — Un prelāts, staigādams pa kabinetu no kakta uz kaktu, uzsāka sarežģītus spriedelējumus par Eiropas politiku. Tad viņš apstājās netālu no sava ciemiņa un, pacēlis pirkstu, sacīja:

— Eiropā, mīlulīt, ož pēc pulvera! Pieredzēsim karu . . .

— Kas notiks ar mums, prelāt? ... — Vasaris sāka nervozēt, jo atcerējās, ka jau otru reizi dzird šo pareģojumu.

—- He . . . vai es zinu? . . . Būs šausmīgi, būs šausmīgi . . . Varbūt dažam būs jābēg arī uz Krieviju . . . Kas jums, jaunajiem, bet mēs, veči, to visu vairs neizturēsim . . .

Pēkšņi prelātam iešāvās prātā jauna doma, un viņš pat uzsita Vasarim uz pleca.

— Ek, bet klausies, mīlulīt, kas man ienāca prātā! Ja izcelsies karš, laidies uz Krieviju un iestājies akadēmijā! Izgādāšu bīskapa atļauju. Šeit iztiksim arī bez tevis. Tev ir talants — vajadzīgas arī zināšanas.

Vasaris pat nodrebēja no viņa vārdiem. Šausmīgā kara iespēja viņam nesa lielu un gaišu cerību, varbūt arī atbrīvošanos. Un viņš nezināja, vai bažīties par kara draudiem vai priecāties par aizbraukšanas iespēju, kas nupat pavīdējusi. Bet toreiz tas viss šķita ļoti nereāls. Viņš atvadījās no prelāta, neko skaidru neizlēmis.

Kā parasti, viņš aizgāja apciemot Brazģu kungus. Lūcijas kundze viņam tūdaļ parādīja dēlu un sīki izstāstīja, cik strauji tas augot un kāds gudrinieks jau kļūstot . . .

Nemierīgās vēstis un prelāta šausmīgie pareģojumi jau bija sasnieguši arī ārsta ausis. Viņš sievai neko nesacīja, lai pāragri to nebiedētu, taču, kad kundze aizgāja pēc kafijas, nenocietās un savās raizēs dalījās ar mācītāju.

— Ja tiešām sāktos karš, — viņš sacīja, — mani tūlīt mobilizētu. Taisnība, ar šauteni man nebūtu jāiet, bet frontē ārstam ir tikpat bīstami kā kareivim. Briesmīgi pat iedomāties, kas tad notiktu ar Luci un Vituku.

— Ek, dakter, — Vasaris mierināja viņu, — visi šie minējumi par karu droši vien būs tikai blēņas.Vai jūs varat iedomāties karu Eiropā, kur no vienas vietas ir sādžas un pilsētas, un ik solī mudž cilvēki?

— Tāpēc arī ir karš, lai izretinātu šo mudžekli. Taisnību sakot, grūti iedomāties, bet, ja prelāts Ģirvīds tā ieņēmis galvā

šo domu, briesmas acīm redzot ir lielas. Viņš ir gudrs cilvēks un labs politiķis. Ja mani iesauktu, Ļ.ucītei ar Vituku būtu jāpārceļas pie kanoniķa Kimšas.

Kad kundze atgriezās istabā, šis sarunas temats pēkšņi aprāvās un Vasaris juta, ka tiešām kāds šermuļains rēgs būtu aizlidojis gar šo triju patīkamo un samērā laimīgo cilvēku pulciņu.

Atgriezies mājās, viņš nevienam nestāstīja savus iespaidus. Prāvests zināja viņa ceļojuma iemeslu un brīnījās, ka Vasaris atbraucis labā omā. «No tā arī baidījos,» Platūns domāja, «lai te neiejauktos prelāts un visu nesabojātu . . . Tā iznācis . . . Labi saudzē savu lutekli ...»

Nākamajā dienā Vasaris aizgāja uz muižu un baronesei pastāstīja visu, ko dzirdējis Naujapolē. Kundze priecājās, ka nekāds sods viņam vairs nedraud, bet prelāta prātojumiem par karu viņa neticēja.

— So veco politikāņu galvas allaž pilnas ar visādiem izdomājumiem par kariem, — viņa jokoja. — Naivie provinces diplomāti nespēj iedomāties karaļus citādus kā vienīgi dzīrojam vai karojam. Laikam tāds būs arī jūsu prelāts . . . Ka viņš ieteic jums braukt prom, tas ir slavējami. Taču, ja gaidīsiet karu, tad esmu pārliecināta, ka viņš papriekš nomirs, bet jūs kļūsiet prelāts viņa vietā.

Nemanot pagāja vēl pāris nedēļu. Dzīve ritēja savā parastajā, ikdienišķajā gaitā. Nekādas uztraucošas vēstis nesaduļ-ķoja Kalnīnu skaidrās debesis. Lai gan Vasaris nedabūja ciest prāvesta sūdzību dēļ, tomēr tagad nejuta vēlēšanos tīšu prātu lēkt viņam acīs, tāpēc kļuva piesardzīgāks un muižas apciemojumus centās slēpt no svešām acīm.

Pienāca svētās jaunavas Marijas skapulāru diena — vislielākās atlaidas Kalnīnu draudzē. Lai gan prāvests Platūns bija skops, šiem svētkiem nežēloja dažus desmitus rubļu skaidrā naudā. Visu pārējo ņēma no saimniecības vai sanesa draudzes locekļi.

Ieradās daudz mācītāju. No tālākām draudzēm atbrauca arī divi Vasara skolas biedri - Pelrīla un Kasaitis. Viņiem bija interesanti tikties pēc viena gada mācītāja gaitās. Petrīla jau izskatījās tipisks vikārs — dūšīgs, sārts, nobarojies. Viņš ātri staigāja lieliem soļiem, mētādams rokas, un atpogātās sutanas stūri plaši plivinājās gar zemi. Petrīlam patika uzrunāt sieviņas, kas viņam bučoja rokas, un viņš nekautrējās pa jokam

bilst kādu laucinieku atjautību. Petrīla acīm redzot bija pilnīgi apmierināts ar savu likteni.

Mācītājs Kasaitis, gluži otrādi, izskatījās nomākts, sadrūmis un bailīgs. Arī seminārā viņš bija skeptiķis un pesimists, bet viens gads mācītāja gaitās uzspiedis viņa sirdij un sejai mi-zantropijas zīmogu. Vasarim bija žēl skatīties uz savu draugu. Viņš nezinādams noģida, ka arī Kasaiša dvēselē briest viena no tām dzīves traģēdijām, kādas altāru ēnā risinās ne katrreiz saskatāmas, bet vēl retāk saprotamas. Pirms pusdienām viņi visi trīs sapulcējās Vasara istabā, tomēr nevarēja uzsākt vaļsirdīgu un sirsnīgu sarunu. Petrīla ņēmās jokot par Vasara pēdējiem dzejoļiem, pieķērās tiem un viņu it kā uzslavēja par drosmi. Taču, pamanījis Vasara mulsumu, metās virsū Kasaitim, kā pēc tas esot tāds sadrūmis un sabozies. Kaut arī Vasaris un Kasaitis dusmojās uz Petrīlu, tomēr vairījās palikt divatā, jo zināja, ka nevarēs piespiest sevi, lai atklātu, kas abiem uz sirds.

Baznīcas svētkos ieradās arī Slavantu tētiņš. Pusdienās tī-šām vai netīšām tā sagadījās, ka tētiņš apsēdās blakus Vasa-rim. Platūns uzlika degvīnu un konjaku. Daži jaunākie mācītāji demonstratīvi apgāza savas glāzītes, tomēr necēla traci. Slavantu tētiņš acīm redzot gribēja iesaistīt Vasari sirsnīgākā sarunā, bet pēdējais izturējās piesardzīgi, jo atskārta, ka Ra mutis droši vien būs runājis ar tētiņu par nepieciešamību uzvest viņu uz laba ceļa.

— Kāpēc tad, baznīckundziņ Ļud, vairs neapciemojat Sla vantus? — tētiņš jautāja. — Mēs toreiz tik jauki aprunājāmies. Atrastu arī tagad ko iztirzāt. Mācītāja dzīve un draudzes darbs diendienā izvirza daudz dažādu jautājumu. Ļoti vērtīgi tos apsvērt un pārrunāt. Ilgi negaidījuši, atbrauciet kādu dienu kopā ar mācītāju Ramuti.

— Nezinu, tētiņ . . . Grūti sataisīties ... Te pie slimnieka, te kāds cits darbs . . . Nemani, kā paiet laiks.

— Un ko jūs darāt? Vai vēl arvien rakstāt dzejoļus?

— Rakstu šo to . . .

— Varbūt arī kādu garīgu dziesmiņu jau esat sacerējis?

— Pāris reižu mēģināju, tomēr neizdodas . . .

— Bet, lasot jūsu dzejolīšus, liekas, ka ļoti viegli dzejojat, — tētiņš saudzīgi apšaubīja.

— Kaut kur esmu lasījis, ka garīgo un laicīgo dziesmu stils esot citāds nekā parastām dzejām. Lai tās rakstītu, nepieciešamas īpašas spējas.

— Bet man liekas, ja dzejnieks grib rakstīt dziesmas dievam par godu, tad dievs neskoposies dot viņam šo spēju. Nu, ja tikai daži gadi jums aizritēs mācītāja gaitās, tad iedziļināsieties tajā svētlaimē, ar kādu dievs apveltī cītīgu mācītāju, un nemanot sāksiet teikt viņa slavu.

Tagad Vasarim bija skaidrs, ka tētiņš uzskata viņa dzeju par jaunības maldiem un novēl, lai šie maldi jo ātrāk beigtos. Turpretī viņš pats jau bija pārliecinājies, — ja tētiņa novēlējums piepildīsies, tad, taisnību sakot, viņš vairs neapdziedās pasaules tukšības, bet nedziedās arī dievam par godu.

Šo baznīcas svētku laikā Vasaris redzēja, cik lielā mērā viņš atsvešinājies no savas kārtas interesēm un ļaudīm. Vairāk atsvešinājies nekā agrāk. Viņu, klēriķi, saistīja ar garīdznieku kārtu nākamā darba gaidas, paredzamās kopējās intereses, tas viss, ko viņš vēl nepazina, bet gaidīja un cerēja. Tagad, jo mazāk bija atlicis gaidīt un cerēt, jo svešāks viņš jutās šajā sabiedrībā. Mācītāju kārtas specifiskās iezīmes — pozitīvās un negatīvās — tagad viņu kaitināja un atstūma. Mācītāju vidū viņam nebija neviena drauga, ar ko viņu saistītu tādas vai citādas baznīcas un garīgās intereses. Baznīcas svētkos ne bija neviena, ar ko viņš atrastu kopēju valodu. Viņš redzēja, ka daudzi no viņa vairās, nezina, ko lai runā ar viņu, bet citi uzskata, ka viņš ir uzpūtīgs vai tukšs, kas diezin ko iedomājies un kļuvis par vējgrābsli. Viņš gribēja bēgt no šiem cilvēkiem, kas, tāpat kā viņš, tērpti sutanās, bet jau domā un jūt citādi, bēgt uz tādu dzīves vidi, kur valda vienkāršāki un cilvēcīgāki likumi. Tā sarežģījās un trūka tie iekšējie pavedieni, kas dzejnieku Vasari saistīja ar garīdznieku kārtu. Bet ārējās formas vēl bija stingras un stipras.

Drīz pēc šiem baznīcas svētkiem kada jauka pēcpusdiena Vasaris aizgāja apciemot kundzes. Saule neizturami svelmēja, un viņi, trijatā apsēdušies liepu paēnā, kūtri pārmija vienu otru nenozīmīgu teikumu. Pa ceļu gar parku čīkstēdami brauca milzīgi siena un āboliņa vezumi, un izkaltušās zāles asā smarža izplatījās tveicīgajā gaisā. Pēkšņi no pils stiklotās verandas izskrēja istabene Zofija un, vicinādama papīra lapiņu, steidzās pie kundzes.

— Telegrama!

Baronese ielūkojās lapiņā un pārsteigta iesaucās:

— Negaidīta vēsts! . . . Rīt atgriežas barons un lūdz sūtīt zirgus uz staciju. Ko varētu nozīmēt šī necerētā atgriešanās?

— Non, Vest etonnant! . . .x Vai tikai nebūs pasliktinājusies viņa veselība? — Sokolinas kundze raizējās.

— Nevar būt, mana mīļā. Taču tikai aizvakar saņēmu viņa vēstuli. Viņš rakstīja, ka jūtoties lieliski un tik drīz nedomājot atgriezties mājās.

Bet Vasarim iešāvās prātā jauna doma.

— Vai tikai nebūs karš, kundzes!

— Ai, nebaidiet mūs, mīļo mācītāj, — Sokolinas kundze uztraucās.

Šoreiz arī baronese vairs nesmējās par karu. Ieilgušais serbu un austriešu konflikts arvien vairāk pastiprināja šausmīgo nojautu. Vēsts par kunga atgriešanos muižā radīja visādas baumas . . .

Vasaris aiz nepacietības un neziņas, kādas vēstis pārvedīs barons Rainaķis, tajā un nākamajā dienā nezināja, kur dēties. Trešajā dienā viņš jau bija nolēmis doties uz muižu, bet drīz pēc pusdienām, kad mācītāji tikko cēlās no galda, aizelsies istabā iesteidzās pats barons. Lāgā nepaguvis sasveicināties, viņš dažādu valodu juceklī sāka stāstīt briesmīgas ziņas: vakar, divdesmit astotajā jūlijā, Austrija Serbijai pieteikusi karu. Neesot nekādu šaubu, ka šodien vai rīt Krievija pieteikšot karu Austrijai, bet Vācija Krievijai. Tāpēc viņš, barons, kā Krievijas pavalstnieks, tik tikko paguvis izsprukt un gandrīz ar pēdējo vilcienu sasniedzis robežu.

— Ach, du lieber Gott! . . . C'est incroyable . . . incroy-able! ... — saķēris galvu, kliedza barons. — Podumaite, vedj eto bezumije . . . C’est la guerre! . . . Enfin c’est la catastrophe, meine Herren![130] [131]

Viņš ātri izgāza visu satraukumu un steidzās prom, jo nespēja nostāvēt uz vietas.

Barona apciemojums un viņa atnestās vēstis mācītājmājā atbalsojās kā pērkons no skaidras debess. Pirmo reizi visi trīs mācītāji jutās vienoti, jo viņus gaidīja kaut kas šausmīgs un nezināms. Pirmo reizi Platūns bez nicinājuma un zobgalības klausījās Vasari, kas tikai tagad pastāstīja par prelāta Ģirvīda apsvērumiem, ar to apliecinādams ieskatu, ka tiešām izcelsies

karš. Prāvests brītiņu pagudroja par savu labību, kas auga kā mūris, par liellopu ganāmpulku, par klēti, kas pilna visādu labumu, un, iedomājies, ka to visu var iznīcināt karš, kļuva bāls — un tagad viņam bija vienalga, vai Vasaris paliks Kal-nīnos vai ne. Bet mācītājs Ramutis aizgāja uz baznīcu, apmeklēja sanctissimum un noskaitīja daļu rožukroņa, lai dievs attālinātu briesmīgo kara rēgu.

Pēc pāris dienām baznīcas ciematu pārņēma liels satraukums. Tika pasludināta vispārēja mobilizācija, un jauni vīrieši pa visiem ceļiem kājām un braukšus devās uz pagastnamu. Daudzus pavadīja pārbijušies, noraizējusies un apraudājušies vecāki, sievas un bērni. Daži iegriezās baznīcā, daži gāja pie bikts.

Pēcpusdienā Vasaris stāvēja un vēroja, kā tirgus laukumā dūc ļaužu pūlis. Viņš ieraudzīja daudz paziņu. Šeit bija gan krodzinieks Vinģils, gan muzikants Skripķēle, gan sarkanmatainais puisis Piktupju Andris — tie visi tika iesaukti karā. Iesauca arī ķesteri Petru.

Kad Vasaris atkal apciemoja muižu, Vācijas un Krievijas karš jau bija pasludināts. Kundzes ļoti nervozēja un gribēja iespējami ātrāk braukt uz Pēterburgu. Taču barons vēl arvien vilcinājās. Briesmas hipnotizēja viņu, iedragāja viņa gribu, un viņš nevarēja sadūšoties kaut ko uzsākt. Vasaris baronu sastapa pie lielas Eiropas kartes, kas bija izklāta uz galda; tas nodarbojās ar visādām stratēģiskām kombinācijām, uzbrukuma un aizsardzības plāniem. Citāda darba viņam tagad nebija.

Abas kundzes un mācītājs atstāja baronu kabinetā un aizgāja uz parku. Tuvumā tarkšķēja mašīna, bija sākusies rudzu pļauja. Pēkšņi parkā pār žogu kūleniski ievēlās ganuzēns un atskrējis aizgūtnēm sāka stāstīt, ka šoseja pilna kareivju. Kun dzēs un mācītājs devās uz muižas kalniņu, no kurienes varēja redzēt šoseju, lai paskatītos, kas tur notiek. Tiešām taisnās rindās uz rietumiem virzījās pelēkas, vienādas kareivju masas, bet pēc tam sāka dārdēt neskaitāmi rati. Ilgi gāja kareivji, un ilgi dārdēja rati. Visi, kas vien bija uz lauka, pameta darbu un, pie acīm pielikuši plaukstu, skatījās uz šoseju. Visus bija pārņēmis nemiers, dīvaina sajūta un ziņkāre tuvējo šausmu priekšā.

Kundzes un mācītājs atceļā maz runāja.

Pie parka stūra viņi atvadījās.

— Nu ardievu, mīļo mācītāj Laid, — baronese sacīja. — Kad jūs brauksiet pie sava prelāta pēc dokumentiem? Ieteiktu

ilgi nevilcināties. Mēģināšu pierunāt baronu, lai jau šonedēļ mēs ceļotu uz Pēterburgu. Vai jūs nepagūtu reizē ar mums?

Gluži kā spārni sāka cilāties Vasara krūtīs, un viņš atvadījies strauji soļoja mājup.

XXV

Beidzot Rainaķu kungu aizbraukšanas diena bija nolikta. Barons, kas ilgu laiku nezin ko gaidīja un vilcinājās, kādu rītu pavēlēja posties ceļā, turklāt steigšus. Pēdējā vakarā Vasaris atnāca atvadīties. Pils jau bija piemēslota un piegružota. Salonā nekārtīgi stāvēja visādas kastes un ceļa somas. Baro nese, bet it īpaši Sokolinas kundze gādāja, lai sakravātu visu, ko vien iespējams paņemt līdzi.

Tēju pasniedza vaļējā verandā, jo vakars bija kluss un silts. Visi jutās nomākti, sadrūmuši, sliktā omā. Barons mulsi klu sēja un reizēm ar kreiso roku izdarīja kādas nesaprotamas kustības. Sokolinas kundze domāja, vai nav kaut ko aizmir susi ielikt kastēs. Tikai baronese centās neļauties melanholis kai noskaņai un pat mēģināja jokot, cik tādos apstākļos bija piedienīgi.

— Es gandrīz jau esmu apradusi ar karu, — viņa sacīja. — Kareivji, kas vakar apstājās muižā, stāsta, ka šeit ierīkošot kādus ierakumus un dzeloņstiepļu žogus. Gribētu redzēt, kā tas viss izskatīsies. Nē, karš jau sāk mani intriģēt. Vai tikai man nekļūt par žēlsirdīgo māsu? Kā jūs domājat, mācītāj Ļud, vai man piestāvētu balta cepurīte un balts tērps ar sarkanu krustu uz krūtīm?

Bet Vasarim it nemaz joki nebija prātā. Atvadību noskaņa arvien ir skumja, bet ko lai saka par tādām atvadībām? Baronese rīt aizbrauc, un — kas to zina? — varbūt uz visiem laikiem . . . Viņš domāja, ka atkal kļūs vientuļš, ka nebūs kam pateikt kādu vārdu un nebūs no kā dzirdēt uzmundrinājumu. Vasaris juta, ka viņa dvēseles gaišā daļiņa, kas koncentrējās ap baronesi, pēc tās aizbraukšanas izgaisīs, izplēnēs un viņu atkal pārņems pelēka ikdiena un apātija. Viņš, skatīdamies smaidošajā, bet skumjajā kundzes sejā, viņas lielajās, rūpju pilnajās acīs, juta smagu nemieru un sāpes. «Rītvakar,» Vasaris domāja, «šai laikā vilciens nesīs viņu kaut kur tālu uz ziemeļiem, uz trokšņaino galvaspilsētu, bet es turpināšu klimst pa drūmo

Kalnīnu vikariātu, nezinādams, kas ar mani notiks pēc vienas vai divām dienām; nē, man jāmūk no šejienes! Viņa rāda man ceļu — es viņu panākšu!»

Tai laikā sāka krēslot. Rietumos debess sārtojās visās saulrieta krāsās. Bija kluss kā ikvienā skaidrā un mierīgā vasaras vakarā.

Pēkšņi tālu tālu rietumos atskanēja kaut kas līdzīgs apslāpētai rūkoņai vai dunoņai, gluži kā tāla pērkona atbalss. Bet pie debess nebija neviena mākonīša. Visi saspringti klausījās. Pēc brītiņa dunoņa atkārtojās — tāla, taču varena un draudīga. Barons nobāla un, kustinādams kreiso roku, čukstus ierunājās:

— Voilā . . . voilči. . . voilā ... la canonnade . . . Ģa commence ... Ach, du lieker Cott! . [132] — tad piecēlās un aiz

steidzās pie savām kartēm.

No mācītāja atvadījās arī Sokolinas kundze, kas raizējās par to, lai pabeigtu sakravāt vēl dažus pēdējos sīkumus. Baronese aicināja Vasari pāris reižu ar viņu iziet caur parku. Vakars bija tik skaists, bet atvadu noskaņa tik melanholiska un liega . . . Viņi nogriezās pa kādu sānu taku, kas aizaugusi kupliem jāņogu krūmiem, kuru smarža ar dzīvinošu spēku ielija krūtīs.

Baronese pirmā iesāka runāt:

— Lūk, mīļo mācītāj Ļud, beigas arī mūsu pieticīgai draudzībai. Karš, ja tas iedegsies, ir tik nežēlīgs despots, ka sarauj vēl stiprākas saites nekā mūsējās. Pēc kara varbūt arī tiksimies, bet nezin vai gribēsim turpināt mūsu tik idilisko draudzību?

— Kāpēc ne, kundze? Domāju, ka nokļūšu Pēterburgā, varbūt tiksimies arī tur.

Kundze iesmējās.

— Mans draugs, Pēterburga nav Kalnīni! . . . Bet, ja jūs nāksiet uz Maltu noturēt dievkalpojumu, visādi var gadīties.

Vasarim nepatika tas, ka baronese saista viņu draudzību ar viņa garīdznieka pienākumiem, un viņš, pēkšņi sadrūmis, sacīja:

— Kas tur galu galā? . . . Man nav tiesību lolot nekādas cerības nākotnē. Pietiek ar to, kas noticis līdz šai dienai. Vai

kādreiz tiksimies vai ne, vienalga es pieminēšu jūs, kundze, kā savas dzīves visgaišāko blāzmu.

— Vai jūs man pirmai sakāt tādus vārdus? Atzīšos, ka esmu tos dzirdējusi ne vienreiz vien un ne no viena vien. Tāpēc varu jums pareģot, kas notiks turpmāk. Pēc manas aizbraukšanas jūs atcerēsieties mani katru dienu, pēc tam reizi nedēļā, vēlāk reizi mēnesī — un tad vēl arvien es būšu varbūt arī patīkama, bet jau nedzīva atmiņa. Manu vietu ieņems cita — un viss sāksies da capo], tikai citā toņkārtā. Domāju, ka bez sievietes draudzības tomēr nepaliksiet.

— Nē, kundze, — Vasaris protestēja. — Jūs — vienīgā un pēdējā sieviete, kuras dēļ es reizēm aizmirsu, kas esmu. .

Viņš vēl gribēja pūlēties pārliecināt, bet atcerējās Lūcijas kundzi un, sajutis pašpārmetumus, apklusa. Tomēr viņš no visas sirds ticēja, ka vairs neielaidīsies tik tuvās attiecībās ne ar vienu citu sievieti.

Viņi staigāja pa taku, kas smaržoja pēc jāņogām, un baro nese pēdējo reizi viņam stāstīja par dzīvotgribu, par drosmi un apņēmību uzvarēt, par ceļiem, pa kuriem viņš var meklēt savu laimi. Bet no tālienes, no sārtajiem rietumiem, reizi pa reizei bargi dunēja lielgabalu šāvieni.

— Apbrīnojami skaists mūsu atvadību pavadījums, — sa cīja kundze, ieklausīdamās tālajā dunoņā. — Un nozīmīgs. Ilgi to atcerēsimies. Šķiet, arī visa mūsu pazīšanās nav bijusi ikdienišķa, jo tā pārāk šķīsta. Atzīšos, ar mani sen tas nav no ticis. Bet vai jūs esat vīlies savos sapņojumos par muižu?

— Nē, kundze. Taisnība, bija mirkļi, kad sirdsapziņā jutu smagus pārmetumus un sāpīgus konfliktus; bet, dzirdot šos lielgabalu dārdus, par visu to priecājos. Atzīšos kundzei — kara briesmas modina manī dīvainu dumpību. Man liekas, ka jānotiek kādai katastrofai, kaut kam jāeksplodē, jāizlaužas, jāizplūst un jāaizskalo viss, it viss . . . Bet pēc tam būs citāda dzīve — gaiša, brīva, skaista un dižena. Pazīšanās ar jums, kundze, mani sagatavojusi šai katastrofai un šai dzīvei.

Baronese brīnījās, redzot tādu Vasara apņēmību un entuziasmu. «Sis mācītājs,» viņa domāja, «slēpj sevī vēl tādas īpašības, kādas neesmu viņā pamanījusi. Būtu interesanti sastapt viņu pēc desmit gadiem.»

Sāka krēslot. Puse debess vēl kvēloja rieta blāzmā, bet parkā [133]

biezēja ēnas, un no maura šur tur pacēlās viegli un blāvi miglas mākonīši. Uzpūta vēsums un drēgnums.

— Nu, mīļo mācītāj Ļud, — baronese sacīja, — pavadiet mani līdz verandai un — ardievu. Ar dienas gaismas aiziešanu mūsu atvadas var kļūt sentimentālas un melanholiskas, bet es gribu saglabāt savā atmiņā jūsu sejas enerģisko izteiksmi, kādu redzēju pirms mirkļa.

Verandā viņa smaidīdama sniedza Vasarim roku. Viņu skatieni sastapās, un, vienas domas, vienu jūtu vadīti, viņi pēdējo reizi noliecās viens pie otra. Viņi pirms ilgās šķiršanās atvadījās kā divi labi draugi, kas mīl viens otru, kas apņēmušies iet savus un varbūt arī atšķirīgus ceļus.

Baronese vairs neteica ne vārda un nozuda salona durvīs, bet Vasaris caur parku devās mājup. Muižas kalpu mājās, kur bija apstājusies kareivju rota, spiedza harmonikas, skanēja dziesmiņas, smējās meitas. Pa putekļaino ceļu steidzās tīrumos aizkavējušās sievietes.

Tonakt Vasaris ilgi negāja gulēt. Rieta blāzma jau sen bija pavirzījusies uz austrumiem, un cīruļi jau dziedāja blāvajā priekšausmas gaisā, kad viņš apgūlās un iegrima trauslā, nemierīgā miegā.

Nākamā diena Kalnīnu apkaimē bija nemierīga. No apkar tējām sādžām sadzina daudz ļaužu, vīriešu un sieviešu, lai kopa ar kareivjiem, kas bija apstājušies muižā, raktu ierakumus. Runāja, ka gadījumā, ja nākšot vācieši, šeit būšot pozicijas un notikšot lielas kaujas. Dažās dienās milzīgi grāvji izvagoja muižas laukus. Dziļš ierakums šķērsoja arī prāvesta auzas un miežus. Prāvests ilgi lūdza vecāko, lai pagaidot vēl pāris dienu un ļaujot novākt labību. Nekas nelīdzēja. Visu nobradāja, sajauca ar zemi. Prāvests staigāja noskumis, skatījās uz pastrādāto un aplēsa zaudējumus. Bet ierakumu priekšā, pļavā, kareivji, iedzinuši mietus un aptinuši stieples, ierīkoja daudzas rindas dzeloņstiepļu aizsprostu. Tā pavisam sabojāja pļavu, kurā auga lekna zāle ar smilgām un balto āboliņu.

Reiz baznīcas ciematā iebrauca karavīru pilna automašīna un apstājās pie mācītājmājas. Virsnieki sacīja, ka gribot apskatīt baznīcu. Pats prāvests aizveda viņus. Viņi kāpa tornī, mērīja, rēķināja, ar tālskatiem pētīja apkārtni, tad brauca uz ezeriņu un pa meža ceļu, bet atgriezušies atkal apspriedās un beidzot paziņoja prāvestam, ka baznīcas torni vajadzēšot saspridzināt, nojaukt. Ja pozicijas kādreiz būšot jāpārceļ uz šo

apvidu, tornis palīdzēšot vāciešiem orientēties un mērķēt no lielgabaliem uz krieviem.

Tuvējā kara nelaimes gluži kā kalns sāka velties uz prāvesta Platūna kamiešiem. Diendienā viņš kļuva vienaldzīgāks pret saimniecības vajadzībām. Kvieši stāvēja nekulti, dābo-lājs nearts. Viņš pēkšņi kaut kā salīka, sametās kuprī, sāka vēlāk celties, ilgāk aizkavējās baznīcā un pirms pusdienām ne katrreiz atcerējās izdzert degvīna glāzīti.

Uz Vasari viņš vairs neskatījās greizi. Reizēm pats uzrunāja viņu, nosaukdams vārdā «mācītāj Ļ-ud».

Visas šīs nemierīgās vēstis un baismīgie notikumi, liekas, vismazāk skāra mācītāju Ramuti. Viņš joprojām tikpat pašaizliedzīgi izpildīja baznīcas pienākumus un tikpat cītīgi ievēroja savu dienas iedalījumu. Tikai katrai dienai ieveda jaunu aizlūgumu: sākumā novenu, bet vēlāk rožukroni, lai dievs attālinātu kara nelaimi.

XXVI

Drīz pēc tam, kad lika nolemts saspridzināt baznīcas torni, Vasaris saposās uz Naujapoli, lai aprunātos ar prelātu Ģir-vīdu par savu aizbraukšanu uz akadēmiju. Jau bija pēdējais laiks gādāt bīskapa atļauju un nepieciešamos dokumentus.

Prelāts nebija grozījis savus ieskatus, ka Vasarim jābrauc, un pats solījās rūpēties par visu nepieciešamo.

— Brauc, mīlulīt, brauc, — prelāts viņam sacīja, — tu Kalnīnos tagad tiešām neesi vajadzīgs. Iztiksim arī bez tevis .. . Dievs zina, kas vēl notiks . . . Varbūt visiem būs jāmūk uz Krieviju . . .

Vasaris gribēja uzzināt prelata domas par karu.

Bet, prelāt, krievi spiež vāciešus atpakaļ. Varbūt pie mums nemaz nenoliks kaujas?

Prelāts nicīgi atmeta ar roku.

— Krievi spiežas uz priekšu, jo jāpanāk, lai vāciešus atvilktu no rietumu frontes. Tur frančiem klājas pavisam plāni. Un, kad atvilks, nemaz nepamanīs, kā nokļūs pie Kauņas. Tāpēc esi gatavs un, saņēmis dokumentus, nevilcinies.

Izdarījis, ko vajag, un atvadījies no prelāta, Vasaris devās uz pilsētu. Ielās bija daudz kareivju, smagi dārdēja lieli rati, vietām klaigāja un lamājās, vietām jokoja.

Pēkšņi kāds no mugurpuses saķēra viņu aiz rokas. Atskatījies viņš ieraudzīja mācītāju Stripaiti.

— Nu, brālīt, kur tā steidzies? Tikko panācu, — Stripaitis nosvīdis sacīja. — Iegriezīsimies drusku te dārzā. Atpūtīsimies un aprunāsimies. Sen neesam tikušies.

Viņi devās uz pilsētas dārzu un, atraduši paēnā solu, apsēdās.

— Ek, velna vācieši! — Stripaitis nolamājās. — Sagudrojuši karot! Kā domā, vai samizos krievus?

— Prelāts Qirvīds saka, ka krieviem būšot jābēg no Vācijas. Fronte būšot šeit, Lietuvā.

— Ko tu domā darīt?

— Gatavojos braukt uz akadēmiju. Prelāts piekrīt. Jau uzrakstīju bīskapam lūgumu.

— Bravo! . . . Tu esi vīrs! ... — Stripaitis uzslavēja. — Zini, arī es bēgšu uz Krieviju. Kāda velna pēc es te esmu vajadzīgs! . . . Redzēsi, puse Lietuvas aizbēgs. Man kāds virsnieks sacīja, ka no turienes, kur būs kaujas, iedzīvotājus aizvedīšot ar varu. Krievijā būs plašs darbības lauks. Ciciliki tur čumēs un mudžēs. Nu, kas dzirdams Kalnīnos? Vai Pla-tūns vēl arvien šķielē greizi?

— Nekas. Kļuvis maigāks. Miežus un auzas šim iznīcināja. Izraka ierakumus . . .

— Rainaķi laikam tūdaļ aizlaidās.

— Nē, ne visai sen. Barons tā kā sašļuka . . .

— Un baronese? . . . Skaista, velna mātīte! Nu vai iznaca kāds romāniņš?

— Ai, ko nu tur . . . Pat laika nebija, ja ari būtu gribe jis . . . Ne visai sen atgriezās no ārzemēm . . .

— Zēl, žēl . . . Gribētos, lai mēs visi tiktos kaut kur Krievijā. Varbūt izgādātu kādu protekciju.

Brītiņu aprunājušies, abi mācītāji atvadījās un gāja katrs savu ceļu.

Tagad Vasaris devās pie Brazģiem. Viņš gribēja uzzināt, vai ārstu mobilizējuši vai ne. Ja mobilizējuši, tad ko domā darīt Lūcijas kundze. Bet, piegājis pie durvīm, ieraudzīja, ka ārsta vizītkartes vairs nav. Nervozēdams viņš nospieda zvanu. Ilgi zvanīja. Beidzot parādījās kaimiņu kalpone un pastāstīja, ka ārstu iesaukuši karā. Kundze atvadīdamās ļoti raudājusi. Arī mazais Vituks spiedzis, it kā saprazdams nelaimi. Baznīc-

kundziņš esot nokavējis: kundze tikai aizvakar pārcēlusies pie sava tēvoča — prāvesta.

Noskumis par tādām vēstīm, Vasaris steidzās pie kapelāna LaibjaL cerēdams iegūt sīkākas ziņas par pēdējiem notikumiem.

— Ā, dzejnieks! ... — kapelāns piecēlās no galda un sagaidīja viņu. — Kūtrs tu esi, cienītais, neapmeklē draugus. Vismaz pirms pāris dienām Lūcijas kundzei būtu varējis noslaucīt dažas asaras.

— Un jūs, doktor? Mēdz sacīt, ka filozofisks dzīves novērtējums esot labākais mierinājums sāpēs.

Mācītājs Laibis pacēla uzacis:

— No šiem vārdiem varētu secināt, ka jūs nemaz neinteresē Lūcijas kundze. Bet nepieviliet sevi. Jaunības mīla ātri atgriežas.

Tad kapelāns sāka runāt nopietni un sīki pastāstīja visu, ka mobilizējuši ārstu un kundze aizbraukusi. Pēdējo vēstuli ārsts rakstījis jau ceļā uz Austrijas fronti. Viņš pats ieteicis sievai pārcelties pie tēvoča, kur viņai būšot drošāk.

Dabūjis dzirdēt, ka Vasaris pošas uz akadēmiju, Laibis sataisīja skābu seju.

— Brauc! — viņš izmeta, nejauki saviebies. — Pabeigsi otru semināru! . . . Nezinu, kur tev noderēs senebreju valoda, padziļinātais morālteoloģijas un dogmatiskās teoloģijas kurss, kā arī sholastikas kurss . . . Literatūru tur nedabūsi baudīt. Ja tomēr beigsi, varbūt paglābsies vismaz no draudzes. Bet varbūt ari izberzēsi sev acis . . . Ieraudzīsi lielpilsētu, ļaudis . . . Brauc! . .

Kapelāna skeptiskie vārdi Vasarim bija mīļāki un vairāk uzmundrināja viņu nekā prelāta Ģirvīda cerības.

Atgriezies Kalnīnos, viņš nervozēja, nemitīgi gaidīja vēstis no karalauka un bīskapa atbildi. Pēc pāris nedēļām no kūrijas beidzot saņēma smagu aploksni. Aploksnē viņš atrada bīskapa atļauju brauki, visas nepieciešamās apliecības un dokumentus. Tagad viņš Kalnīnos bija tikai viesis. Vasara gāja uz beigām, un līdz mācību gada sākumam viņam jānokļūst Pēterburgā.

Tomēr vēl vajadzēja apciemot dzimto pusi, atvadīties no vecākiem un mājiniekiem. Pie reizes viņš aizbrauks arī uz Kle-višķi, lai tiktos ar kanoniķi Kimšu un Brazģienes kundzi.

Kad viņš ieradās mājās, vecākiem bija neizsakāms prieks. Taču, kad pastāstīja par saviem nodomiem, visi noskuma, bet māte sāka raudāt:

— Ak vai, ak vai, baznīckundziņ, kāpēc jums tagad tās rūpes? Atstāsiet mūs vienus, varbūt vairs neredzēsimies . . .

Bet tēvs tūdaļ apdomājās.

— Dieva griba, māt ... Tur, lai arī būs grūti, bet dzīvība drošībā. Un te nevar zināt, ko sagaidīsi.

Ļuds mierināja vecākus, ka ne tur, ne šeit nekādas briesmas nedraudot, bet viņam esot nepieciešama vēl lielāka izglītība. Arī bīskaps to gribot.

Nākamajā dienā viņš aizbrauca uz Klevišķi. Tikšanās ar mācītāju Kimšu un Lūcijas kundzi bija ļoti sirsnīga. Viņi daudz runāja par politiku un spriedelēja par karu. Mierināja sevi, ka līdz ziemai, vēlākais līdz pavasarim viss beigšoties. Brazģienes kundze pie tēvoča jau bija aprimusi. Vīram, ja dievs dos, nekas ļauns negadīsies, jo viņš neesot kareivis, bet ārsts. Arī vēstulēs viņš tā mierināja sievu.

Šķirdamies no dzimtās puses, Vasaris nodomāja sarīkot mazas atvadības. Viņš svētdien ielūdza pie sevis draudzes prāvestu, kanoniķi Kimšu, Brazģienes kundzi, vairākus tuvākos radiniekus. Visi vēl spilgti atcerējās, cik priecīgi šeit svinējuši klēriķa Ļuda atvadības pirms trim gadiem. Tagad daudz kas pārmainījies, un neviens nebija priecīgs. Katrs tālumā juta kara rēga draudus, katrs bažījās, ko nesīs rītdiena. Vai tiksies vēl kādreiz visi tie, kas šeit sapulcējušies atvadībās?

Lūcijas kundze vēlējās doties pastaigā uz Ausmas kalniņu, ko viņa tik labprāt atcerējās kopš Ļuda klēriķa gadiem. Un tagad gāja viņi abi. Kāpjot kalnā, viņa saņēma Ļuda roku, un šis pieskāriens abu sirdīs atsaucās kā pagājušo dienu atbalss. Virsotnē, tāpat kā toreiz, smaržoja mārsili un ziedēja dzeltenās kaķpēdiņas. Bet viņi vairījās runāt par atmiņām, lai gan abi tagad ar tām vien dzīvoja. Viņa plūca ziedus, viņš stāstīja par dzīvi Kalnīnos, rūpīgi vairīdamies pieminēt Rainaķa kundzi.

Pēkšņi viņu uzmanību saistīja kādas dīvainas skaņas lielceļa pusē. Ieklausījušies un ieskatījušies viņi ieraudzīja, ka pa lielceļu no rietumiem dārdēdami brauc daudzi pajūgi un nāk pajukuši cilvēku bariņi.

— It kā būtu kareivji, — Ļuds minēja.

— Bet kāpēc viņi virzās atpakaļ? Fronte taču ir tur, rietumos . . .

— Vai tikai neatkāpjas?

Viņi ieraudzīja, ka no lielceļa nāk kāds cilvēks, un ātri devās lejā no kalniņa. Jā. Cilvēks bija runājis ar kareivjiem un pats

redzējis: krievi atkāpjas. Vācieši pārrāvuši fronti. Krievu armija sakauta. Ir daudz nogalināto un gūstā kritušo.

Kad viņi pārnāca mājās un pastāstīja šīs vēstis, visi nobijās. Jaunie skrēja uz Ausmas kalniņu, lai paskatītos, kas notiek uz lielceļa. Pajūgi joprojām brauca.

Ciemiņi, nesagaidījuši vakaru, sāka posties uz mājām. Likās, ka drīz vien tepat dzirdēs lielgabalu dārdus. Brazģienes kundze raizējās par Vituku un atvadījās pirmā. Šķirdamies no viņas, Ļuds Vasaris līdzjūtīgi spieda roku, it kā paredzētu, kādi triecieni viņai būs jāpārcieš tuvākā nākotnē.

Nākamajā dienā viņš, skumjās atvadījies no vecākiem un mājiniekiem, brauca uz Kalnīniem. Bija jāsteidzas, lai karš neizjauktu visus viņa plānus un cerības.

Kalnīnos viņš atrada vēl lielāku apjukumu. Kareivji, kas stāvēja muižā, bija saņēmuši pavēli steigšus rakt jaunus ierakumus. Šoseja bija pieblīvēta ar pajūgiem, automašīnām, kājniekiem un jātniekiem.

Jule nemitīgi nesa jaunas vēstis uz mācītājmāju. Viņa pati redzējusi, kā muižā iebraukušas milzīgas automašīnas ar baltām būdām un sarkaniem krustiem. Vakarā viņa lepojās, ka redzējusi arī ievainotos.

Vasaris nolēma vairs nevilcināties. Dienu pēc tam viņš atstāja Kalnīnus. Mācītājs Ramutis un prāvests Platūns atvadījās no viņa gluži kā no radinieka un drauga, atvainojās un novēlēja laimīgu atkalredzēšanos. Jule ar priekšauta stūri slaucīja lielas asaras.

Pirms pašas viņa aizbraukšanas steidzīgi ieradās daži karavīri un paziņoja, ka pavēlēts tūdaļ saspridzināt baznīcas torni. Prāvests ar kalpiem skrēja uz baznīcu, lai izvāktu kaut vai visdārgākās mantas, jo nebija drošs, vai nesagāzīsies visa baznīca. Briesmas draudēja arī tuvākajiem namiem. Visā baznīcas ciematā izcēlās panika.

Vasaris brauca uz austrumiem pa ceļu gar mežu.

Kādā paugurā, no kura pēdējo reizi varēja redzēt Kalnīnus, viņš lika apstāties. Šeit bija augstākā vieta visā apvidū, un viņš atvadīdamies gribēja pajūsmot par šī novada ainavu. Kal-nīni jau bija palikuši tālu, bet vēl skaidri varēja redzēt gan muižas parku, gan mācītājmājas ēkas, gan baznīcas torni, kas pacēlās augstu virs baznīcas dārza liepām.

Pēkšņi mācītājs ieraudzīja, kā torņa smaile sašķiebās sāņus un sabruka. Tajā pašā mirklī gaisā uzšāvās milzīgs dūmu un

putekļu mākonis, kas aizsedza visu baznīcas ciematu. Norībēja sprādziens, no kura iedrebējās visa zeme.

Ļuds Vasaris savās krūtīs juta kaut ko sitienam līdzīgu. Drupās pārvērtās tornis, ar kuru viņu saistīja mācītāja pienākumi, rūpes un raizes. Viņam likās, ka sabruka ne tikai tornis, bet sabruka daudzas jaunības ilūzijas un ideāli, kuru vadīts viņš bija gājis uz šo vietu.

Vasaris ilgi nespēja atraut skatienu no dūmos un putekļos tītā Kalnīnu baznīcas ciemata.

Beidzot viņš ciešāk apņēma mēteli un brauca prom.

III ATBRĪVOŠANĀS

I

Gausi šķērsojis Lietuvas robežu, Berlīnes — Kaunas — Rīgas ātrvilciens, nevarēdams nekur ieskrieties, šņākdams apstājās Virbaļa stacijā.

Ļuds Vasaris, kas stāvēja pie vagona loga un ar skatieniem kāri tvēra Lietuvas pirmās ainavas, izlēca no vagona, ziņkārīgi palūkojās apkārt un kopā ar citiem pasažieriem devās uz ļoti lielo stacijas ēku. No Lietuvas viņš bija aizbraucis pašā kara sākumā, un tagad atgriezās pēc desmit gadiem. Pa to laiku visā pasaulē notikušas daudzas pārmaiņas, bet Lietuva, pārcietusi kara vilni un atbrīvojusies no visādiem okupantiem, kļuvusi neatkarīga valsts. Ikvienu, kas šeit bija atstājis Krieviju un tagad atbrauca Lietuvā, interesēja tieši izbaudīt un izjust, kas īsti pārmainījies un kādas ir šīs jaunās parādības.

Bet Virbaļa stacijā nebija daudz jaunumu. Tās pašas priekškara Krievijas muitnīcas milzīgās ēkas, tagad pārāk plašas, patukšas un nolaistas, tās pašas dzelzceļa sliežu rindas, tagad par daudz, jo tālākās aizaugušas ar zāli, laikam arī tie paši kalpotāji, tikai tagad ģērbušies citā formas tērpā.

Tomēr viss viņam bija dārgs un mīļš. Sākot ar stacijas lie-tuvisko nosaukumu V i r b a 1 i s, beidzot ar kalpotāju formas tērpu, viss modināja viņā lepnumu un apziņu, ka viņš atgriežas Lietuvā nevis kā cara vai ķeizara monarhijas pavalstnieks, bet kā brīvs savas nacionālās republikas pilsonis.

Brīvajā Lietuvā, kas tagad pārmainījusies, liekas, arī viņš pats atgriežas pārmainījies. Pirms desmit gadiem, kad Vasaris kara sākuma mēnešos devās uz Krieviju, viņš bija Kalnīnu draudzes vikārs, kaut arī, taisnību sakot, mazliet iejuties darbā un iemantojis diezgan plaši pazīstama dzejnieka vārdu, tomēr bez dzīves pieredzes, bez lieliem nodomiem un nākotnes cerībām. Turpretī tagad viņš atgriežas, daudz ko pieredzējis un mācījies. Viņš dabūja izklejoties pa visu plašo Krieviju un uzturēties visās lielākajās Eiropas valstīs. Savā bagāžas kastē viņš veda daudz grāmatu, portfelī — filozofijas doktora diplomu, bet galvā — nemiera pilnas domas un rūpes.

Viņš bija ģērbies diezgan labās privātdrēbēs, un pēc izskata neviens nevarētu pasacīt, ka viņš ir mācītājs. Mēteli un platmali viņš atstāja vagonā, jo augusta saule todien sildīja īsti vasarīgi, bet lielajā stacijā bija vēl karstāk un tveicīgāk.

Ļ.uds Vasaris staigāja pa staciju un peronu, ar nervozu rokas mājienu atmezdams blondo matu šķipsnu, kas nemitīgi slīdēja uz deniņiem, un gaidīja, kad beidzot vilciens ies tālāk. Viņš jau bija nokārtojis visas formalitātes ar bagāžu un pasi, paguvis apskatīt visu, kur tikai varēja ieiet, kā arī iemainījis litus^134, bet vilciens vēl nekustējās.

Tai laikā uz perona sāka pulcēties arvien vairāk pasažieru. Vasaris ieraudzīja, ka pretī nāk divi mācītāji, no kuriem viens viņam likās tā kā pazīstams. Viņš jau gribēja pagriezties vai kāpt vagonā, jo baidījās, ka saruna ar paziņu pārējiem var atklāt viņa paša kārtu. Tomēr nepagriezās un neiekāpa, bet, izlikdamies, ka nemaz nepazīst šo mācītāju, pagāja tam garām, it kā nekas nebūtu bijis. Taču, lai vēlreiz to nesastaptu, devās vagonā, uzmeklēja savu vietu un sāka lasīt laikrakstu.

Tomēr ar pašiem pirmajiem soļiem Lietuvā Vasarim acīm redzot bija lemts pārliecināties, ka dzimtenē ir daudz grūtāk slēpties nekā jebkurā Parīzes bulvārī. Līdz vilciena atiešanai bija atlikušas tikai pāris minūtes, kad tajā pašā vagonā steigšus ieklunderēja diezgan tukls neliela auguma vīrs, no galvas līdz kājām ģērbies melnās drēbēs. Ienācēja izskats, manieres un apaļās, gludi skūtās sejas izteiksme tā vien teica, ka viņš ir mācītājs.

Iebāzis galvu kupejā, kurā sēdēja Vasaris, ienācējs sākumā it kā negribēja ticēt savām acīm.

— Piedodiet, — vai šeit ir brīva vieta? — viņš uzmanīgi jautāja.

Vasaris pacēla galvu, un ienācējam acīm redzot vairs nebija Šaubu.

— Tiešām Ļuds! — viņš, iepletis rokas, iesaucās. — Ai, kaut tevi jupis! Tikko pazinu! ... Tad beidzot esi pārkūlies? Dod šurp vaigu — aiz prieka nobučošu kā vecu draugu! . . .

Šoreiz Vasaris kļuva priecīgs un pielēca kājās, jo mācītājs Antāns Mešķēns tiešām bija labs akadēmijas laiku paziņa un pat draugs. Vasarim uzsmaidīja laime no Pēterpils tikt uz Rietumeiropu, bet Mešķēns, pabeidzis akadēmiju, tūlīt pēc kara atgriezās Lietuvā.

Abi draugi sasveicinājās un sāka iztaujāt viens otru par pēdējo gadu notikumiem, kā arī stāstīt, ko katrs pieredzējis. Bet mācītājs Mešķēns acīm redzot sava možā rakstura dēļ ne tik daudz interesējās par Vasari, cik pats gribēja ļaut vaļu savām jūtām un iespējami spilgtāk iztēlot savus piedzīvojumus Krievijā pēc boļševiku revolūcijas, kā arī bēgļu ešelonos ceļā uz Lietuvu. Vasaris savā sirdī priecājās par drauga runīgumu, jo tajā pašā kupejā sēdēja vēl divi sveši pasažieri, kuriem klātesot viņš negribēja būt tik vaļsirdīgs kā Mešķēns.

— Nu kā tad dzīvo Lietuvā? Vai esi labi iekārtojies? Ko dari, kur darbojies? — viņš turpināja iztaujāt draugu, lai tas stāstītu jo ilgāk.

— Nekas, diezgan labi, — Mešķēns, apmierināts ar savu likteni, smaidīja. — Esmu universitātes profesors. Darba līdz kaklam, bet nekas. Zini, jauki, ja ir kontakts ar jaunatni.

Viņš stāstīja tālāk par saviem darbiem un pienākumiem, mazliet pārspīlēdams to svarīgumu, lai drauga priekšā arī pats liktos nozīmīgāks. Mācītājam un profesoram Mešķēnam tiešām nebija nekāda pamata sūroties par dzīvi. Universitātē viņš mācīja tādas teoloģijas disciplīnas, kam nebija sevišķi svarīgas nozīmes, saņēma diezgan lielu algu, nekādu īpašu rūpju viņam nebija, bet sabiedriskās dzīves apstākļi modināja optimistisku noskaņu.

Tai laikā Lietuvā valdīja otrā seima ieceltā kristīgo valdība un paši mācītāji ieņēma daudzas ievērojamas vietas valsts aparātā. Taisnība, profesors Mešķēns nebija tieši valdības loceklis, tomēr, kad pie varas pašu ļaudis, arī viņam dzīve likās gaišāka un personīgas intereses vairāk nodrošinātas.

— Un kā tu pats turies? — beidzot Mešķēns attapās.

— Redzu, ka atgriezies viens. Bet zini, pie mums bija sākuši runāt, ka tur tu esot apprecējies ar kādu francūzieti!

Svešie tagad kļuva ziņkārīgi un pablenza uz Vasari, bet viņš atkal nobijās, lai sarunas turpinājumā nekļūtu skaidrs, kas viņš tāds ir.

— Ko tad nu? — Vasaris pasmējās un atmeta ar roku.

— Tādām runām gan nebija nekāda pamata . . .

— Tā arī domāju, — Mešķēns piekrita, — ka neizdarīsi tādu muļķību.

Svešajiem laikam šķita, ka šis mācītājs par muļķību uzskata nevis precības vispār, bet tieši precības ar francūzieti, un viņi turpināja noklausīties sarunu.

— Protams, it kā šajos laikos pašiem lietuviešiem trūktu zelteņu, — apstiprinādams viņu domas, Vasaris pa jokam sacīja.

Bet Mešķēns smējās tik skaļi, ka svešie izbrīnījušies nodomāja, ka šis mācītājs vispār ir precību ienaidnieks.

— Ai, jokdaris! — viņš iesaucās, uzsitis Vasarim uz ceļgala. — Nu, nu, pagaidi, tiklīdz būsi galā, tūdaļ pārliecināsimies, kas tu par putnu! . . . Tagad pastāsti, — kur blandījies tik ilgus gadus? — viņš jautāja, pēkšņi kļuvis ziņkārīgs.

— Varbūt iesim uz restorānvagonu? — Vasaris ierosināja.

— Paņemsim kaut ko atspirdzinošu. Būs ērtāk.

— Jā. alu gan iedzertu mīļu prātu!

Restorānā tiešām bija ērtāk un neviens nenoklausījās viņu sarunu. Iebaudīdami pa alus malkam, viņi turpināja sarunu. Mešķēns, vispārējos vilcienos dabūjis zināt visu par Vasari, sacīja:

— Baumas par tavām precībām, protams, ir absurds. Es neticēju tām ne mirkli. Un kā ar garīdznieka kārtu? No tava stāsta par pēdējiem gadiem, ko pavadīji Parīzē, neguvu skaidru priekšstatu.

— Nekas, pa vecam ... — Vasaris atbildēja, raudzīdamies kaut kur tālē.

Mācītājs Mešķēns kļuva priecīgs:

— Ja jau pa vecam, tad man nekā vairāk nevajag. Skaidrs, ka, dzīvodams ārzemēs un strādādams citādu darbu, varēji kļūt arī drusku laicīgāks un atradināties no mācītāja dzīves. Taču galvenais ir princips, uzskati, kā tagad pie mums mēdz sacīt. Viss pārējais nāks atpakaļ. Šeit mēs tūdaļ iesaistīsim tevi katoļu akcijā — pat nemanīsi, kā izkūpēs visas tavas ķecerības. Nu, prosit, Ļud! — viņš pieskandināja alus kausu.

— Kas nu es par sabiedrisko darbinieku! — Ļuds vairījās. — Ja būs brīvs laiks, šo to rakstīšu. Sabiedriskais darbs mani neaizrauj.

— Nekas, aizraus! Mani tāpat neaizrauj, tomēr strādāju. Redzi, tagad tādi laiki, ka bez tā nevar iztikt. Vai tu domā, ka seima vēlēšanās mēs viegli guvām uzvaru? Oho! . . . Arī man pašam ne vienreiz vien bija jākāpj uz mucas.

— Es nu gan nekāpšu.

— Nemaz nevajag. Šodien jau atradīsies, kas kāps arī bez mums. Studenti to izdarīs. Un tomēr jāstrādā. Kabineta darbs, pazīšanās, privātie sakari — viss ir svarīgi. Iegaumē, ja mēs reiz zaudēsim un izlaidīsim varu no savām rokām — āmen! Tik drīz to vairs neatgūsim.

Vasaris neko nesacīja par drauga apsvērumiem, jo visi šie jautājumi viņam bija diezgan sveši. Viņš izklaidīgi klausījās Mešķēna vārdos, pa vagona logu vērodams vietas, kurām brauca garām. Viņā sāka mosties daudzas pirmskara atmiņas, radās atkal daudzie rūpesti un jautājumi, par kuriem viņš tolaik raizējās un kuru dēļ sirga. Reizē ar Lietuvas gaisu, ar tās lauku ainavām, ar tās ļaudīm un tās dvēseli atgriezās kāds īpašs noskaņojums, ko viņš pēdējos gados nebija izjutis. Runādams ar Mešķēnu, viņš nepievienojās tā uzskatiem, sirds dziļumos nosodīja tā klerikālismu un zobojās par tā garīdznie-cisko partikulārismu un tomēr juta, ka arī viņš pats vēl ir mācītājs, ne tikai tā paša Mešķēna draugs, bet arī amata brālis. Bija dīvaini, un urdīja nemiers, to visu sevī apzinoties.

Un, lūk, stacija, kas vēl vairāk aizkustināja Vasara dvēseli. Neliela dzelzceļa stacija, no kuras viņš tieši pirms desmit gadiem devās uz tālo Krieviju un plašo pasauli. Tad šeit bija milzīga ļaužu drūzma. Visi ceļi bija pieblīvēti ar kājniekiem, jātniekiem un braucējiem. Kāds virsnieks toreiz viņam palīdzēja kaut kā nokļūt uz vagona platformas un atstāt Lietuvu. Tagad viss atdzīvojas viņa satrauktajā iztēlē.

Un tur ceļš ved uz Kalnīniem. Piecas jūdzes no šejienes atrodas baznīcas ciemats un muiža. Vasaris atkal pārdzīvo šausmīgo iespaidu, kāds toreiz radās, no uzkalna ieraugot, kā sabrūk baznīcas tornis, un sajūtot, kā sprādzienā nodreb zeme. Muiža ar parku un skaistu pili . . . Un baronese Rainaķa kundze . . . Kur viņa tagad? . . . Krievijā Ļuds neko netika dzirdējis par viņu. Un prāvests Platūns, vikārs Stripaitis, Ra-mutis? Starp citu, Stripaitis — viņš bija lasījis laikrakstos — tagad ir seima deputāts.

Un Vasaris uzrunāja Mešķēnu, kas patlaban klusēja:

— Saki, — vai gadījumā nepazīsti seima deputātu Stri-paiti? Vai nebūs tas pats, ar kuru pirms kara šeit bijām vikāri vienā draudzē?

— Bez šaubām, tas pats. Par citu Stripaiti neesmu dzirdējis. Vārdā viņam Jons. Ļoti rupjš, bet vērtīgs cilvēks.

— Vai tu tiecies ar viņu?

— Jā, diezgan bieži.

— Arī man būtu interesanti sastapties ar viņu. Kāds viņš ir? Bija liels kooperators.

— Jā, viņš ir ekonomists. Stāsta, ka Kijevas universitātē kara laikā pat esot klausījies lekcijas.

— Katrā ziņā sameklēšu.

— Kaunā tas nav grūti. Nemaz nebūs jāmeklē. Bet pagaidi . . . Zini ko? Rītvakar atnāc pie manis. Būsi jau atpūties. Padzersim tēju. Ielūgsim Stripaiti, vēl pāris paziņu. Tūdaļ jutīsies labāk.

Vasaris bija ar mieru. Viņi sāka runāt par citiem kopējiem paziņām. Izrādījās, ka Mešķēns labi pazīst arī literatūras vēsturnieku docentu Vārnēnu, kā arī advokātu Indruli. Pēdējais, lai gan progresists, tomēr, kā jau radinieks, apciemojot profesoru. Vasaris kādreiz mācījies kopā ar Indruli vienā klasē, bet pirms dažiem gadiem ticies Zenēvā, kur tas studējis jurisprudenci.

Kad Kazlu Rūdas stacija bija garām, abi draugi atgriezās savā kupejā. Vilciens tuvojās Kauņai, un sēdēt restorānā jau bija apnicis. Profesors Mešķēns aizbildinājās, ka Vasarim pie sevis nevarot ierādīt pajumti, ja pašam esot tikai pusotras istabas, turklāt visādas valdes sēdes, apspriedes. Dzīvokļu krīzes dēļ Kauņā nekādi nevarot ērtāk iekārtoties. Vislabākais butu, ja Ļ.uds pagaidam apmestos «Ruta» vai «Birutē»[135], pec tam jau redzēšot.

Beidzot parādījās Nemuna, vilciens aizdārdēja pa dzelzs tiltu un pēc brītiņa apstājās Kaunā. Mešķēns palīdzēja savam draugam izkravāt bagāžu, iesēdināja viņu važonī un atvadījās līdz rītdienai.

Pēc ārzemju pilsētām Kauņa Vasarim likās ārkārtīgi niecīga un nožēlojama. Zema stacijas ēka, bedrains laukums, kupraini bruģēta iela un greizas, zemē iegrimušas koka būdas cauriem jumtiem. Gar malām — dziji, netīri grāvji. Viņš lasa uzrakstu — Vitauta prospekts . . . Izkāmējis kleperis «pa prospektu» dipina ar pakaviem un klupdams krizdams velk uz sliedēm uzliktu koka kasti, kurā sēž noskranduši pilsoņi. Pagriezienā viņa važonis pabrauc garām šim streipuļojošam «viena zirgspēka» tramvajam un atstāj to tālu aizmugurē. Ārzemniekam pilsēta šķiet ķā izmirusi. Ne strauji traucošu automašīnu, ne spīdīgu autobusu, ne apnicīgo motociklu, ne garāmgājēju, kas nervozi steidzas. Lēns temps, lēna dzīve. Visur zemas, pie zemes pieplakušas mājeles, kuru vidū reta trīsstāvu celtne priecājas par lielo plašumu un neaizsegto sauli. Abās ielas malās ietrunējuši koka stabi, apkārti ar elektrības un telefona vadu tīklu. Ja uznāk vētra, stabi laikam draud apgāzties, garāmgājēju iepīt stiepju mudžeklī un nogalināt ar augstsprieguma strāvu. Bet, tiklīdz vējš uzpūš no šķērsielas, pelēks putekļu un gružu mākonis pieber acis un aizsedz bēdīgo skatu.

Vasaris raugās šajās pagaidu galvaspilsētas ainavās un sāk ironizēt par sevi. Kur tu šeit dēsies ar savām Parīzes ierašām, ar dumpīgām domām un atkritēja tieksmēm? . . . Viņa garastāvoklis sašļūk, un kaut kas pelēks, garlaicīgs un skumjš sāk nomākt sirdi.

Viņš zina, ka tas tikai pirmā mirkļa iespaids. Viņš zina, ka tādu Kaunu atstājusi cara valdība, ka Viļņu sagrābuši poļu nacionālisti, ka šajos neizskatīgajos namos tāpat kūsā liels darbs. Zina, ka viņam pašam arī būs jāiesaistās tādā darbā, kurā nevar būt ne apātijas, ne nolaidības, ne sliktas omas. Viņš zina to visu, bet jūtas neklausa zināšanai.

Viņš beidzot zina arī to, ka atgriežas Lietuvā un savā garā nes līdzi smagu morālisku nevarību, sava vājuma un pesimisma avotu.

Klāt arī «Rūtas» viesnīca. Viņš dabū istabu, novieto visnepieciešamākās mantas un iekārtojies dodas apskatīt pilsētu. Iespaids joprojām smags un nomācošs. Šķērsielas tukšas un drūmas, bruģis bedrains, nami netīri, nokvēpuši, krāsa tiem atlupusi. Veikali jau slēgti, bet to durvis un logi aizsegti ar dēļiem, dzelzs stieņiem un aizslēgti ar milzīgām piekaramām atslēgām. Jau krēslo, bet ielās nav spuldžu, un ārzemniekam bail no ēnām, kas slīd gar sienmalēm. Tikai Brīvības alejā grūstās garāmgājēji un burkšķ svešvalodu jūklis.

Vasaris atgriežas savā viesnīcā, liekas gulēt apšaubāmi tīrā gultā un pirmo nakti iegrimst nemierīgā miegā.

Viņš sapņo, ka savā dzimtajā draudzē notur dievkalpojumu, ka baznīca pilna ļaužu un tuvu pie altāra stāv viņa tēvs un māte. Viņš notur dievkalpojumu līdz evaņģēlija lasīšanai un aizmirst, kas jādara tālāk. Viņš atkāpjas un iesāk no jauna, taču tagad aizmirst Confiieor un atkārto tikai vienus un tos pašus vārdus: mea maxima culpa, mea maxima culpa, mea maxima culpa ... Viņš redz, ka «ministranti» smejas par viņu, bet vecāki skatās nobijušies un skumji šūpo galvas . . .

Viņš pamodās un juta gluži kā akmeni uz krūtīm, tad izdzirdēja kādā baznīcā zvanām uz agrīno dievkalpojumu.

Cauru dienu šis sapnis kā skabarga milza viņam sirdī.

II

Vakarā viņš aizgāja pie profesora Mešķēna. Tikko spēra soli istabā, namatēvs un deputāts Stripaitis, kuru Ļuds gandrīz nevarēja pazīt, ieplestām rokām steidzās viņu sagaidīt.

— Nu, beidzot viņš ir klāt, mūsu eiropietis! — namatēvs sasveicinādamies iesaucās. — Nāc, tiksies ar seniem paziņām. 5im gadījumam par godu iebaudīsim kādu glāzīti.

Bet Stripaitis pastūma nost profesoru, pats apskāva ciemiņu, dedzīgi sveicināja un skūpstīja viņu.

— Nu, brālīt, necerēju, necerēju, — viņš atkārtoja, laikam pats nezinādams, ko nav cerējis. — Eh, sen neesam tikušies! ... Vai Kalnīnus atceries? ... Tu izskaties trakoti švītīgs! īsts parīzietis! Tikai, velni, laikam ellišķi plāni barojuši, — viņš piebilda, ielūkojies ciemiņa bālajā sejā.

Bet Vasaris apskatīja bijušā Kalnīnu vikāra augumu un brīnījās ne mazāk kā tas:

— Taču ari tu, kā redzu, esi kļuvis stipri eiropeisks. Tikko pazinu.

Stripaitis tiešām izskatījās diezgan jocīgs savās negludināta-jās biksēs, ap resno vidukli apspīlētajos svārciņos, ar šķībi uzsietu lētu kaklasaiti. Viņš arī tagad ar mašīnu īsi cirpa matus, un ap viņa kaklu stiepās pāris kroku, ko iespiedusi sutanas apkakle.

Bet deputāts Stripaitis acīm redzot bija gluži apmierināts ar savu izskatu.

— Ja strādā sabiedrisku un valsts darbu, — viņš sāka klāstīt, — tu, cilvēks, sutanā jūties kā pinekļos. Kad aizbrauc uz mītiņu, daudzi pat negrib klausīties mācītājā, bet dažs labs sāk svilpt un gāž no mucas zemē, velni tādi! Neļauj ne muti atvērt. Saka, tu esi mācītājs, tāpēc arī citādi nevari runāt! Pavisam cita lieta, ja runā laicīgais un atbalsta katoļus! Ļaudis tūdaļ citādi klausās. Kādā vietā tomēr bija radušās aizdomas. ka esmu mācītājs. Trakoti saplēsāmies. Sāka prasīt, lai uzrādu pasi. Tikko izķepurojos!

Viņš vēl ilgi būtu stāstījis savus piedzīvojumus, bet nama-tēvs protestēja:

— Deputāt, ļauj jel viņam sasveicināties ar pārējiem! Vēl būs diezgan laika izglītot sabiedriskā darbā un apmācīt aģitācijas gudrībās.

Vasaris sasveicinājās ar pārējiem profesora viesiem, kuru vidū bija arī advokāts Indrulis. Vasaris nejuta sevišķu simpātiju pret viņu, jo Indrulis bija diezgan sīkumains un kašķīgs cilvēks, tomēr viņam piemita tāda īpašība, kas grūti saskaņojama ar viņa raksturu — viņš ikvienam labprāt kaut kādā veidā pakalpoja un tāpēc uzskatīja, ka viņam ir tiesības no citiem sagaidīt pateicību. Viņš sveicināja Vasari kā sirsnīgu draugu un biedru.

— Neļaujies, Ļud, ievilkt sevi šo klerikāļu tīklos, — viņš jokodams sacīja Vasarim un Stripaitim. — Viņi ir labi cilvēki, un es ar viņiem draudzējos, tomēr tikai pie glāzītes. Viņi grib atdot Lietuvu Vatikāna verdzībā!

— Jūs pats neticat, ka Vatikāns kaut kādā veidā varētu pakļaut mūs verdzībā, — Stripaitis iebilda. — Bet, ja jūs sagrābtu varu savās ķetnās, tad noteikti steigtos uz Maskavu.

Indrulis ironiski pasmīnēja, pēkšņi kļuva nikns un atcirta:

— Maskava tikai nejēgām ir bubulis. Tagad, kas nav ar jums, tas ir ar Maskavu! Lūdzu nosaukt man vismaz vienu konkrētu piemēru, kur kreisais spārns būtu noziedzies pret nacionālo politiku?

— Visāda veida liberālisms, sociālisms, ateisms, — Stripai-tis jau iesāka, bet Mešķēns izmantoja namatēva tiesības, iejaucās starpā un pārvērta jokā visu aizsākto strīdu:

— Lai viņus jupis, šos ķildniekus! Tiklīdz tiek kopā, tūdaļ sanāk matos! Metiet strīdus pie malas, labāk iesim uzkost. Lūdzu pie galda!

Pie galda Vasarim blakus apsēdās Stripaitis, bet pretī Indru-lis. Spriežot pēc profesora dzērieniem un uzkožamiem, varēja secināt, ka dzīve Lietuvā ir ne tikai ciešama, bet arī gluži laba. Namatēvs vērīgi skatījās, lai dzēriens glāzītēs ilgi nestāvētu, lai ikviens savu izdzertu līdz dibenam, un tukšās tūdaļ steidzās piepildīt. Tāpēc viesu labā oma augtin auga. Stripaitis dzēra neviebdamies, Indrulis «turēja kompāniju», arī Vasaris centās neatpalikt.

Viņš savā sirdī pret visiem juta simpātiju uzplūdus un slavēja Mešķēnu, kad tas pienāca, lai piepildītu glāzīti:

— Tu, Antān, esi lielisks cilvēks! Ne velti iekļuvi profesoros. Reiz arī man bija profesors, kas mācīja filozofiju, bet viņa īstā specialitāte, kā runāja, bijusi vīnozofija un vīnoloģija.

— Un tev nevajadzēja līdz šim laikam blandīties pa ārzemēm, — Indrulis sacīja. — Arī tu būtu ticis profesoros. Mācītu kādu teoloģiju vai citu svēto zinību. Vai tad tu esi sliktāks kaut vai par Mešķēnu?

Vasaris skaļi smējās:

— Es teoloģiju? ... — tad pēkšņi aprāvās, paņēma savu glāzīti un iztukšoja līdz dibenam.

— Velnišķi pārmainījies, — Stripaitis, vēl arvien pētīdams viņu, brīnījās.

— Pārmainījies? . . . Varbūt ... Es un mana paaudze taču esam divu laikmetu cilvēki. Es ienācu dzīvē pašā lūzuma brīdī. Pirms kara vēl nepaguvu nostiprināties tā laikmeta formās. Bet vēlāk daudz kas pārmainījās. Visu tā satricināja, ka daudz kas izkūpēja putekļos!

— Nefilozofē! — Stripaitis pārtrauca. — Labāk pastāsti, — kur tu blandījies tik ilgu laiku?

— Vai nav vienalga! Pazini mani tādu, tagad redzi citādu. Bet kas to zina? — viņš pats sāka šaubīties. — Iespējams, ka būtībā nemaz neesmu pārmainījies. Viņos laikos jūs vispār nepazināt mani. Varbūt arī pats nepazinu sevi . . . Tikai reizēm noskārtu. Kas tolaik bija apslēpts, tagad pacēlies virspuse. Sājā gadu virknē esmu atradis pats sevi. Tā tas ir! . . .

— Ne velna tu neesi atradis! — Stripaitis skeptiski norūca. — Izgulēsi reibumu, uzvilksi sutanu, iekārtosies draudzē un būsi tāds, kā bijis . . .

— Ai nē! . . . — Vasaris savilka uzacis, nikni paskatījās uz Stripaiti un nervozi atmeta no pieres savas nepaklausīgās sprogas. — Uz draudzi es neiešu.

— Cik ilgi, kopš tu esi mācītājs? — Indrulis sāka interesēties.

— Cik ilgi? . . . Paga . . . Divpadsmit gadu, — Vasaris atbildēja, uzsvērdams vārdus. Viņa balsī skanēja izbrīns un nožēla, ka tik ātri paskrējuši daudzi skaistākie jaunības gadi.

Tovakar viņš turpmāk dzēra tikai zelteri. Vakariņas stipri ieilga. Kad beidzot piecēlās no galda, viesi pārvietojās uz citu kaktu, uz dīvāna un atzveltnes krēsliem ap apaļu galdiņu. Dzēra kafiju ar benediktīnieti, smēķēja, strīdējās un jokoja.

Bet Vasara kvēle pamazām saplaka. Nemiers, kas viņam uzmācās pēdējos gados, it īpaši pēc vairākām jautrāk pavadītām stundām, arī tagad sāka celties viņa sirdī. Viņš izklaidīgi klausījās, ko sacīja blakus apsēdies kapelāns, un uzreiz nespēja apjēgt, kā lai atbild uz jautājumiem.

Taču laiks skrēja. Vasaris paskatījās pulkstenī — jau bija vairākas minūtes pāri divpadsmitiem. Viņš piecēlās, aizgāja uz istabas otru galu, apskatīja profesora grāmatas un jau taisījās atvadīties. Bet pie viņa pienāca pats Mešķēns un draudzīgi paņēma pie elkoņa. Viņš bija manāmi noraizējies vai arī ar kaut ko neapmierināts.

— Klausies, Ļud, vai tu pēc divpadsmitiem neko neesi dzēris?

— Neko. Kas tad ir?

— Nu tad paldies dievam! — profesors atviegloti nopūtās. — Redzi, es aiz pārskatīšanās ne visai sen iztukšoju glāzi zeltera. Bet rīt, saproti, man ir «gregorianka»1. Tikai divas dienas vairs atlikušas. Aizvieto mani, brālīt, — rīt manā vietā noturi misu.

Šķita, nezin kādi nagi sagrābuši Vasari aiz krūtīm. Lūgums bija tik negaidīts, ka viņš pat nespēja sameklēt atbildi. Viņš arī pats lāgā nezina, kad pēdējo reizi noturējis misu.

! Misa, ko veselu mēnesi notur katru dienu. (Aut.)

— Un kapelāns? — pazibēja pēdējā cerība.

— Diemžēl, kapelāns tāpat dzēra. Bet kāpēc tu nevarētu? Liekas, nekādu darbu vēl nestrādā, izgulētos līdz deviņiem vai desmitiem, tad aizietu uz katedrāli un pēc pusstundas atgrieztos mājās. Vai tas tik grūti?

Nu Vasaris sadūšojās.

— Šeit nav runa par grūtumu, profesor. Bet tici man, ka nevaru. Iztiec kaut kā citādi!

— Hm ... — profesors neatkāpās. — Nedomāju, ka tev būtu kāds nopietns casus conscientiae.[136] Un, ja arī tā, pie reizes varētu aiziet pie bikts. Ja ne rīt, tad parīt tā vai tā jānotur misa. Varbūt negribi uzģērbt sutanu? Vari iet tā kā tagad, privātdrēbēs. Seima deputāti arī tā iet.

Bet Vasaris neatlaidīgi palika pie sava:

— Nevaru. Domā, ko gribi, un lūdz, ko gribi, bet to ne.

Viņš redzēja, ka profesors apvainojās un noskaitās.

— Ja nevari, tad nevari . . . Acīm redzot Rietumeiropa tā nostiprinājusi principus . . . Tagad gregorianka man būs jāsāk no jauna. Nekas, neizputēšu ... — un viņš aizgāja pie pārējiem viesiem.

Vasaris palika sēdot sadrūmušu seju, uz deniņiem viņam krita matu kušķis. Notrāpījis izdevīgu mirkli, viņš atvadījās no namatēva. Profesors vēsi sniedza viņam roku.

Kāpnēs viņu panāca Indrulis.

— Arī es aizmuku. Apnika. Kur esi apmeties?

— «Rūtā».

— Tad gabaliņu iesim kopā. Kāpēc tad viesnīcā?

— Pagaidām Kaunā neesmu uz ilgu laiku. Pēc trim dienām braukšu uz dzimto pusi.

— Un tad?

— Tad atgriezīšos Kauņa. Mani solīja iecelt par jaundibināmās ģimnāzijas direktoru. Tomēr dokumenta vēl nav. Varbūt zini kādu istabu?

— Tas nav viegli. Bet paga, kādu laiku varēsi apmesties pie manis. Man ir viena brīva istaba. Vēlāk pamazām sameklēsi. Kad atgriezīsies, brauc taisni pie manis.

— Lielais paldies! Jauki! . . . Vai tu dzīvo viens? Neprecies?

— Zini, taisos gan.

— Pēdējais laiks. Vai esi iemīlējies?

— Kā nu citādi . . . Ko lai dara . . . Ikvienam šī kaite jāizslimo . . .

— Kas viņa ir? . . . Skaista un bagāta?

— Amerikāniete^137, brālīt! . . . Pats redzēsi. Iepazīstināšu. Bagātniece! Tēvs uzcēlis trīsstāvu mūra namu, bet viņa — vienīgā meita! Vai saproti, ko tas nozīmē?

— Nu protams, kā lai nesaprot ... — Vasaris divdomīgi noducināja. Viņam nepatika, ka Indrulis acīm redzot vairāk jūsmo par trīsstāvu namu nekā par līgavu.

— Un kā tad viņa pati? — Vasaris atkal jautāja.

— Nekas, skaista, — Indrulis diezgan vēsi slavēja. — Viņai brīnišķīgi veidotas kājas, mazas pēdas . . . Tikai krūtis pārāk mazas! Zini, man patīk miesās pilnīgākas sievietes, kaut arī tagad tādas nav modē. Bet piedod, brālīt, neņem ļaunā, — viņš attapās. — Biju aizmirsis, ka tu esi mācītājs.

Vasarim pat kļuva žēl nabaga amerikānietes, kuru pašas līgavainis tik ciniski analizē. Bet, turpinādams sarunu, viņš jautāja:

— Un citādi inteliģenta? Izglītota?

— Gandrīz vai par daudz! — advokāts iesaucās. — Ar augstāko izglītību, turklāt muziķe! Taisnību sakot, tas mani maz interesē. Neesmu muzikāls. Bet izglītotas sievietes ģimenes dzīvē bieži vien ir vai nu pārāk vēsas, vai ietiepīgas.

— Kā redzu, tu pārāk nejūsmo par savu līgavu? — Vasaris smējās.

— Kāpēc? . . . Gluži otrādi! . . . Viņa man ļoti patīk, un es viņu mīlu. Tikai, redzi, neesmu vairs jauneklis un protu skaidri novērtēt tādas lietas. Turklāt, zini, nobriedušam cilvēkam reizē ar sentimentiem daudz nozīmē praktiskie apsvērumi. Tāda izdevība negadās katru dienu.

Tagad Vasarim jau bija priekšstats par Indruļa mīlu un viņa nākamo kāzu iemeslu.

— Zini ko? Es vēlētos, lai kāds aizvilinātu tavu amerikānieti, ja viņa ir tā vērts, — Vasaris kaitināja Indruli. — Bet tu sameklēsi sev mazāk izglītotu un nemuzikālu līgavu, kam pūrā četrstāvu nams.

— Nu, nu, nezobojies! — Indrulis protestēja. — Kad iepazīsies ar viņu, tad pārliecināsies, ka viņas mīla ir vairāk nekā viena stāva vērta. Lieliska sieviete!

Abi apklusa.

— Un tu? — advokāts griezās pie viņa. — Vai raksti ko jaunu?

— Rakstu. Iesāku lielu darbu. Drāmu.

— Vēsturisku vai tāpat no dzīves?

— No pagātnes un fantāzijas. Tur būs riskanti jautājumi.

— Kādreiz nolasīsi. Lai gan esmu jurists, tomēr literatūra man patīk.

— Redzēsim . . .

Pie Ukmerģes šosejas viņi atvadījās.

Atgriezies savā viesnīcā un taisīdamies gulēt, Vasaris domāja par Indruļa līgavu un centās uzminēt, kas viņa ir, ja nespēj saprast advokāta «mīlas» īstos nolūkus. Pie tam izglītota un muziķe! ... Tad Vasara domas novirzījās pie darba, kuru tagad rakstīja, un viņš iegrima daļēji reālos, daļēji sapņu tēlos.

III

Viņš pamodās diezgan agri no rīta, un pirmā doma bija par Mešķēna vakarējo lūgumu noturēt misu. Vasaris juta patīkamu atvieglojumu un prieku, ka atsacījies ievērot profesora lūgumu un šodien viņam vēl nebūs jāpilda šis nepatīkamais pienākums.

Bet vai pats pienākums — misa — viņam bija nepatīkams? Nē, viņš tikai negribēja parādīties atklātībā kā mācītājs. Un ne vien atklātībā, bet arī pašam bija it kā kauns, nepatika un bailes atkal apzināties savu garīdznieka kārtu un apzināties mācītāja vislielāko pienākumu — misas noturēšanu. Un tik pēkšņi, negaidīti, bez sagatavošanās!

Viņš palika gultā un vēl arvien juta patīkamu gandarījumu, ka ticis vaļā no šā pienākuma, tad mēģināja atcerēties, kur un kad pēdējo reizi noturējis misu. Pēdējos divus gadus viņš pavadīja Parīzē. Nē, Parīzē viņš ne reizi nenoturēja dievkalpojumu. Pirms tam viņš pusgadu dzīvoja Romā. Jā, tur viņš vēl noturēja misas, kaut arī ne katru dienu. Tātad tur arī bijusi viņa pēdējā misa.

Pēc tam viņa domas novirzījās uz emigrācijas pirmo posmu, uz Krieviju. Šeit viņš dzīvoja trīs gadus. Krievijā, galvenokārt Pēterpilī, misu vēl noturēja katru dienu. Viņš mācījās garīgajā akadēmijā, kur bija gandrīz tāda pati disciplīna kā seminārā. Гаси šeit, neraugoties uz disciplīnu, viņa garīdznieciskās noskaņas sāka izplēnēt. Akadēmijas audzēkņi, galvenokārt mācītāji, nebaidījās paretam pārkāpt šo disciplīnu.

Reizēm Vasaris, norunājis ar kādu draugu, bez atļaujas aizmuka uz teātri. Reizēm, kad viņus visus veda pastaigā pa galvaspilsētas ielām vai apskatīt kādu muzeju vai izstādi, viņš ar draugu aizlavījās sāņus un atgriezās akadēmijas ēkā tikai ap pusnakti. Viņi staigāja pa Ņevas prospektu, apskatīja vitrīnas, iegriezās lielajos veikalos, bet vakarā gāja ciemos pie kāda pazīstama Pēterpils tautieša. Tur bieži vien sastapa arī vairāk viesu. Vienam otram akadēmijas audzēknim bija privātdrēbes, kuras vajadzības gadījumā aizdeva uzticamiem draugiem. Privātdrēbes paglāba viņus no daudzām nepatikšanām, jo važoņi un huligāni bieži vien sutanās ģērbtos nozākāja par jezuītiem, kā arī pavadīja ar krieviskiem trīsstāvu lamu vārdiem.

Vasara konflikts starp mācītāju un dzejnieku akadēmijā vēl vairāk saasinājās. Seminārā un mācītāja darba pirmajā gadā šis konflikts visbiežāk palika viņa iekšienē, viņa sirdsapziņā, reti kad viņa rīcību un izturēšanos novirzīja no garīdznieka kārtas noteikumiem. Turpretim šeit, Krievijas galvaspilsētā, tādas novirzes gadījās diezgan bieži. Viss, kas viņam bija vērtīgs un nepieciešams kā dzejniekam: teātris, plaša lektīra, sakari ar cilvēkiem, — tas viss viņam kā garīdzniekam bija aizliegts auglis, un ikviens tā kumoss pamazām grāva viņa garīdznieciskās rakstura iezīmes. Viņš neviļus sāka atbrīvoties no dažiem garīdznieka pienākumiem. Viņš panāca, ka bīskaps viņam atļāva garo un sarežģīto breviāru apmainīt pret daudz ērtāku rožukroni, kuru var noskaitīt, roku iebāzis kabatā, braucot tramvajā vai ejot pa ielu. Viņi visi reizē izpildīja meditācijas, bet katrs lasīja no savas grāmatas. Taču grāmatas ne katrreiz bija piemērotas šim nolūkam. Lai noturētu misu, bija gaužām maz altāru un laika, bet mācītāju daudz. Viņi steidzās un tiešām sacentās, kas ātrāk pabeigs.

Ar trim akadēmijā pavadītajiem gadiem pilnīgi pietika, lai Vasara ne visai dziļā garīgā dzīve pārklātos ar biezu rutīnas čaulu un pārvērstos gandrīz vienīgi automātiski atkārtotu paradumu virknē.

Tad viņam radās iespēja braukt uz ārzemēm. Drosmīgas un dumpīgas domas sāka joņot viņam galvā. Pirmo reizi viņam pavīdēja prātā atbrīvošanās. Bet atbrīvošanās no kā? Viņš skaidri nezināja. Varbūt no rutīnas, varbūt no paradumu tuk-šības, varbūt no iekšējiem konfliktiem, varbūt no skumjām un pesimisma, kas viņu nomāca pārdomu un iejūtas brīžos.

Un viņš devās meklēt zinības un atbrīvošanos tālās, nepazīstamās zemēs. Skandināvija, Anglija, Francija, Šveice un Itālija bija tās zemes, kas viņam septiņus gadus aizstāja dzimteni. Viņš mācījās un strādāja bēgļu palīdzības komitejās, bet pēc tam Lietuvas sūtniecībās un pārstāvniecībās. Viņš aprada ar svešiem cilvēkiem, ierada valkāt privātdrēbes, bet mācītāja apziņa viņā joprojām bija dzīva un gaidīto atbrīvošanos viņš nebija atradis. Aiz paraduma viņš vēl arvien skaitīja rožukroni, bieži vien tajā pašā laikā domādams par blakuslietām, bet reizēm viņš sajauca atsevišķas lūgšanas un vairs nezināja, kuru rožukroņa daļu skaita. Reizi mēnesī vai arī retāk viņš gāja pie kāda kapucīņa vai franciskāņa biktēties, sacīja trafarētus grēkus, noklausījās kapucīņa vai franciskāņa trafarētas piezīmes un atkal atgriezās ikdienas darbā un dzīvē.

Viņš noturēja misu gandrīz katru dienu, it īpaši pirmajos divos trijos gados. Daži Amerikas lietuviešu mācītāji sūtīja viņam dolārus aizlūgumiem, un tas arī bija viņa galvenais iztikas avots.

Taču, nokļuvis Parīze un dabūjis algotu darbu sūtniecībā, viņš vairs nenoturēja misas. Viņš arī pats labi nezināja, vai šeit izšķirošais bija tikai materiālie apstākļi. Droši vien ne. Darbs diendienā, jaunas izpriecas un visa milzīgās pilsētas atmosfēra sarāva pēdējos pavedienus, kas viņu līdz tam saistīja ar mācītāja pienākumiem. Viņš zināja, ka tiem mācītājiem, kas dzīvo Parīzē, aiz bažām, lai viņi uz laiku nenovērstos no garīdznieka pienākumiem, aizliegts apmeklēt teātrus. Tā kā tā viņš gāja ne tikai uz teātriem, bet arī uz muzikholiem, kur bija tāda noskaņa, ka doties pie altāra viņam likās neizturami pretīgi un pat kā dieva zaimošana. Tomēr viņš nevairījās ne no šīm vietām, ne no tādas noskaņas. Viņš domāja, ka tas viņam nepieciešams kā dzejniekam, kā literātam.

Viņš teica sev, ka vairās tikai no smagajiem grēkiem, bet, no teoloģijas viedokļa analizējot savu sirdsapziņu, uzskatīja, ka tādus grēkus nav pastrādājis. Tomēr jautājumā par dažu grēku smagumu viņš ar laiku vairs nebija vienis prātis ar teoloģiju. Viņam likās neticami, ka, gadījumā, ja vienu dienu nenoskaita breviāru vai tā vietā rožukroni, ar to jau būtu pastrādāts nāvīgs grēks. Ja viņš būtu vairāk interesējies par teoloģijas doktrīnām un kontrolējis savu ticību, tad redzētu, ka viņam arī dogmās daudz kas ir svešs, dīvains un nepieņemams.

Tā Luds Vasaris, dzīvodams Parīzē otro gadu, jau bija atbrīvojies gandrīz no visām ārējām un daudzām iekšējām garīdznieka saitēm. Tomēr Vasarī vēl mājoja apziņa, ka viņš ir mācītājs, un tā ierobežoja ne vienā vien gadījumā. Pavisam brīvi viņš jutās tikai tur, kur zināja, ka neviens nepazīst viņu. Reizēm viņš labprāt klaiņoja pa bulvāriem, iegriezās kafejnīcās, apmeklēja mākslas galerijas un teātrus, izbaudīja to brīvību, kādas viņam šeit nebūtu, ja viņš valkātu sutanu. Tādos gadījumos viņš bija pacilātā garastāvoklī, vērīgs un acīgs pret daudzveidīgām dzīves parādībām. Vasaris juta, ka viņā ieplūst enerģija un aug apņēmība atbrīvoties no garīdznieku kārtas žņaugiem, pēc tam nodoties vienīgi literatūrai, iepazīt cilvēkus un pasauli, gatavoties daiļradei un tikai tajā izmantot savas spējas un pieredzi. Viņš uzskatīja, ka dzīve ir vislielākā vērtība un nedrīkst būt nekādu formālu šķēršļu, kas kavē to izman tot vismērķtiecīgāk un visauglīgāk.

Bet pietika pagadīties kādam no pašu ļaudīm, it īpaši mazāk pazīstamam, kas zināja, ka viņš ir mācītājs, — un viss viņa entuziasms un gaišā noskaņa pēkšņi zuda. Viņa acis aizmiglojās, viņš sastinga, ierāvās sevī, kjuva piesardzīgs un kautrīgs, it kā būtu pieķerts kādā nedarbā. Tie, kas ieradās no Lietuvas, parasti gribēja tikt uz «Folies Bergeres», «Casino de Paris» vai citu līdzīgu vietu. Un, ja kāds viņam sacīja: «Nu, mācītāj Ļud, aizved mās šovakar uz kādu caurumu, lai va ram paskatīties Parīzes skaistules,» — viņš atrunājās, ka neesot laika, vai sameklēja kādu citu atsacīšanās iemeslu. Uzrunāts par mācītāju, viņš pēkšņi zaudēja labo omu un vairs neskatījās vēlīgi uz to, kas viņu tā uzrunājis.

Garīdzniekam nepiemērotos apstākļos viņš tiešām nevarēja ciest mācītāja vārdu un to, ka citi zināja par viņa piederību garīdznieku kārtai. Mācītāja pienākumi viņam bija dziļi apslēpta brūce, kuru tikai viņš pats prata saudzēt, bet tā sāpēja no katra sveša pieskāriena.

Tāpēc vientulības un pārdomu brīžos reizēm viņu pārņēma baismīga apziņa, ka dzīvē viņš ir viens, ka viņš var priecāties tikai vienatnē, ka viņam jāvairās no draugiem un paziņām, tāpēc jāklaiņo svešinieku pūlī. Viņš tikai vienatnē vai svešu ļaužu vidū var būt tas, kas patiesībā ir. Šī apziņa izraisīja viņā visdrūmāko domu un jūtu vētru. Likās, ka viņam uzglūn kāda nelaime, kāds lāsts, kas lēmis viņu mūžīgai vientulībai un mūžīgiem sirdēstiem. Viņš reizēm tādā noskaņā sēdās rakstīt, un tādos brīžos tika uzrakstītas viņa dzejas visdrūmākās lappuses.

Lūk, kur slēpās viņa verdzības saknes — viņā pašā. Viņš varēja saraut visas saites, kas viņu vienoja ar garīdzniecību, vienalga, kamēr viņā vēl mājoja mācītāja apziņa, viņš nespēja justies pilnīgi brīvs.

Bet vai viņš, dzīvodams Parīzē, jau bija apņēmies pavisam aiziet no garīdzniecības? Viņš reizēm analizēja šo jautājumu, tomēr noteiktu atbildi vēl nevarēja atrast. Reizēm viņš domāja, ka jā. Taču, tiklīdz skaidri iztēlojās aiziešanu un sevi kā eks-mācītāju, it īpaši Lietuvas apstākļos, viņu pārņēma šaušalīgas bailes un mācītāja apziņa stingri protestēja. Tā sapinies savos pārdzīvojumos, Vasaris atcerējās kāda akadēmijas laiku biedra vārdus. Reizēm viņi strīdējās par aicinājuma jautājumiem, un Vasalis, pats neticēdams saviem vārdiem, bija dedzīgi iesaucies:

— Redzēsi gan! Ja tikai kādreiz sākšu ticēt savam talantam, aiziešu no garīdzniecības un būšu tikai tas, par ko dievs mani radījis — brīvs dzejnieks!

Draugs atbildēja:

— Aiziesi vai neaiziesi, bet brīvs, brālīt, nebūsi. Kas reiz nokļuvis Romas varā, tam nav atbrīvošanās. Tu purinies, kā gribi, Romas gars tomēr tevī būs iesūcies līdz kaulam. Arī kapā tu nepārstāsi būt mācītājs.

Tā strīdēdamies, abi nonāca līdz galējībām, taču Vasaris tagad sāka pārliecināties, ka drauga vārdos bijis daudz taisnības. Mācītāja gars viņā iesūcies dziļāk, nekā viņš bija domājis. Un nākotne viņam likās neskaidra.

Viņš brauca uz Lietuvu, vēl nezinādams, kā rīkosies, bet cerēja, ka labvēlīgi apstākļi viņam palīdzēs atrisināt šo jautājumu. Pirmajās dienās Lietuvā gandrīz neviens viņu nepazina. Viņam patika, ka visi viņu uzrunāja nevis par mācītāju, bet par kungu un pat viesnīcā, kur viņš paņēma istabu, viņa inkognito netika atklāts, jo pase liecināja, ka viņš ir tikai Dr. phil.

Tomēr, tiklīdz viņš bija pārbraucis Lietuvas robežu, atmiņas par mācītāja gaitās pavadīto laiku modās visos viņa dvēseles kaktiņos, un apziņa, ka viņš ir mācītājs, kļuva spēcīgāka nevis dienām, bet stundām. Tikšanās Virbaļa stacijā ar pazīstamu mācītāju un Mešķēnu liecināja, ka viņa inkognito ilgi neturpināsies, bet lūgums noturēt misu nozīmēja, ka mācītāja darbs jau ar pirmajiem soļiem draud uzvelt viņam sen aizmirstus pienā-

kumus. Tas sapnis, kuru atceroties viņš arī tagad jūt smagu pretīgumu, liecina, ka viņa zemapziņā vēl glūn daudz slepenu spēku, kas negaidīti var izlauzties uz āru un saduļķot viņa dzīvi ar kādiem pavisam nepieredzētiem satricinājumiem.

Bet šobrīd viņš vēl negribēja just šo grūtību tuvošanos un aizēnot ar tām vismaz sava īsā brīvlaika pēdējās dienas. Aši atbrīvojies no visām drūmajām domām, viņš ar strauju kustību aizsvieda segu un izlēca no gultas. Pulkstenis jau rādīja pusdeviņi. Ja viņš gulētu ilgāk, riskētu palikt bez brokastīm.

Vasaris ātri nomazgājās, apsēdās pie spoguļa un sāka siet kaklasaiti. Pēkšņi kāds klauvēja pie durvīm. «Apkopēja,» viņš nodomāja un pagriezies iesaucās:

— Lūdzu!

Durvis atvērās, bet tā nebija apkopēja. Vīrišķīga, spēcīga, gandrīz rupja balss latīņu valodā sacīja, skaidri atdalīdama vārdus:

— Laudetur Jesus Christus!

Šī balss kā atspere uzrāva Vasari no vietas.

— In saecula saeculorum, — viņš atbildēja un pagriezās pret negaidīto ciemiņu.

Viņa priekšā stāvēja mūks, liela auguma vīrs, apmēram četrdesmit gadu vecs, līku degunu, franciskānis gandrīz ar Sava-narolas sejas vaibstiem. Viņš stingru skatienu palūkojās Vasa-rim acīs un jautāja:

— Reverendus dominus^1 Vasaris, ja man pareizi noradījuši istabu?

Ļauna nojauta Vasarim iedzēla sirdī. Viņš nolēma izturēties aukstasinīgi un ieņemt gandrīz vai aizsardzības pozicijas.

— Jā, Vasaris, — viņš īsi atbildēja.

Bet viņa seja acīm redzot pauda izbrīnu, jo mūks bez jautāšanas sāka klāstīt:

— Jums liekas dīvaini, kā esmu uzzinājis par jums? Nebrīnieties, cienījamais. Lieta vienkārša. Šajā viesnīcā bieži apmetas mācītāji. Mūsu baznīca no tās nav visai tālu. Ja mums reizēm vajadzīga vēl viena misa vai kāda cita palīdzība, nākam uz šejieni un gandrīz arvien atrodam mācītāju. Taisnība, jūs esat privātdrēbēs, no ārzemēm. Nu, bet Lietuvā nevarēsiet paslēpties, carissime^138 [139]. Kāda viesnīcas apkopēja jūs pazina. Stāstīja, ka esot no tas draudzes, kur jus pirms kara bijis vikārs. Viņa man arī parādīja jūsu istabu.

— Tiešām, negaidīju . . .

— Ergo, ad rem^140. Saslimis kāds mūsu brālis. Smaga slimība, var arī nomirt. Vakar izdarīja grēksūdzi un visu pārējo. Bet šodien atkal pieprasīja biktstēvu — tikai ne vietējo. Nevienu no mums viņš nelaiž sev klāt. Iespējams, ka tas ir slimnieka delirium^141, bet varbūt arī casus concientiae. Kur lai mēs atrodam kādu mazāk pazīstamu nekā jūs? Normē providentia divina direxit pedes tuos ad salvandam animam fratris tui^142P — viņš nobeidza svinīgā tonī un jautājoši skatījās uz Vasari.

Tobrīd tas uzģērba svārkus un, vairīdamies no mūka skatiena, atbildēja:

— Piedodiet, tēv, šodien ne. Non possum^143.

Brītiņu viņi vērās viens otram acīs, un Vasaris juta, ka fran-ciskānis lasa viņa domas. Vairāk nekas nebija jāpaskaidro.

— Nu, nekas! — mūks nomierinājās. — Šeit arī iegriezos, tikai garām ejot. Katedrālē noteikti dabūšu biktstēvu. Prieks iepazīties ar jums. Mans vārds — tēvs Severins. Nu, mēs vēl tiksimies. Laudctur Jesus Christus!

Iedams prom, viņš paklanījās un vēlreiz caur pieri paskatījās uz Vasari. Bez šaubām, tas bija zīmīgs skatiens, ko raidījis prāts un griba. Bet, ko tas nozīmēja — pārmetumu, brīdinājumu, ironiju vai nožēlu, — Vasaris nezināja. Tikai nejaukais iespaids un ļaunā nojauta, kas radās, pirmo reizi ieraugot mūku, tagad kļuva divtik spēcīga. Vispār Vasaris nejuta antipātijas pret mūkiem. Ne mazumu bija ticies ar tiem, it īpaši Itālijā, un zināja, ka arī mūku vidū ir brīvu uzskatu cilvēki. Romā viņš pazina kādu čehu tautības franciskāni, kas lielpilsētas teātros bija redzējis gandrīz visas operas un operetes. Arī pie bikts mūki bieži vien bija mērenāki nekā parastie mācītāji.

Tāpēc iespaids, ko atstāja tēvs Severins, Vasarim bija ne tikai nepatīkams, bet arī nesaprotams.

Nākamajā dienā Ļuds Vasaris brauca uz dzimto pusi. Bija otrdiena, tēva mājās viņš solījās uzturēties tikai līdz piektdienai vai sestdienai, lai svētdien nebūtu jādodas uz draudzes baznīcu un jānotur dievkalpojums.

Tēvs pats bija atbraucis uz staciju sagaidīt dēlu. Bet velti tēva acis meklēja baznīckundziņu. Vecais vīrs nebūtu pazinis viņu, ja Ļuds to neuzrunātu:

— Nu, tēti, laikam meklējat mani?

Vecais Vasaris samulsa un noskuma, sasveicinādamies ar dēlu.

— Vecums, baznīckundziņ . . . Lāgā nesaredzu vairs . . . Un jās arī tā pārmainījies! . . . Laikam jau desmit gadu, kopš mēs šķīrāmies . . . Tagad — lai slavēts dievs, ka ļāvis atkal laimīgi tikties. Visādi bijām izdomājušies. Sājos laikos cilvēka dzīve karājas mata galā. Tad nu iesim un brauksim. Māte pārgai-dījusies.

Viņš daudz nebrīnījās, ieraudzījis, ka dēls ģērbies «pa kungu modei». Seima vēlēšanu laikā arī viņu draudzē ieradās aģitēt mācītāji, kas bija pārģērbušies privātdrēbēs. Viens tā noturēja arī misu — un ļaudīm ļoti nepatika, ka caur platajām un retajām albas mežģinēm redzēja biksēs ieģērbtās kājas.

Viņi iznāca no stacijas, tēvs apskatīja zirgus, iecēla ratos dēla nelielo ceļa somu, rūpīgi apsedza to, lai nenopūt, un, kad beidzot abi bija iekāpuši, priecīgi skubināja zirgus.

— Paldies dievam, — viņš sacīja, skatīdamies uz debesim, kas bija mazliet apmākušās, — ceļojumam gadījusies labu labā dieniņa. Nav uz lietu, un saulīte necepina. Līdz launagam būsim galā . . . Nu kā tur, baznīckundziņ, svešās zemēs, kur ceļojāt? Rakstījāt, ka bijuši arī Romā, bet vai redzējāt svēto tēvu?

Ļuds sāka stāstīt par Romu un citām vietām, taču viņš vairāk gri,bēja dzirdēt par savu dzimto pusi un bijušajiem paziņām.

— Ko tur, tēti, svešas zemes un sveši cilvēki! — viņš nobeidza. — Labāk pastāstiet man, kā jūs pārcietāt karu? Runā, ka vācieši jūs ļoti nomocījuši.

Tēvam pašam ari jau kutēja mēle jo ātrāk izkratīt dēlam sirdi par karā pārciestajām šausmām, un viņš visos sīkumos sāka tēlot okupācijas postu. Vecais vīrs elsa, uztraucās un pat

sirdījās, kad stāstīja par nežēlīgo kreishauptmani un viltīgo amtsforšteri, kas ar savām rekvizīcijām gandrīz badā iedzinuši visu apvidu. Un pēc tam daudz posta un baiļu bijis ar tiem «vaņģiniekiem»! Beigās saradušies arī īsti laupītāji . . .

Krietnu pusceļu Ļuds klausījās tēva stāstus par kara postu, tikai retu reizi izteikdams savas piezīmes.

— Daudz pārcietām, baznīckundziņ, bet, lai slavēts dievs, mūsu mājiņu pasargāja no lielākām nelaimēm. Turpretī Šilaiņu tēvocis, lai viņam mūžīga dusa, nepārnāca no Krievijas. Stāsta, ka miris ar asinssērgu.

— Atceros. Par to man rakstījāt vēstulēs.

Tomēr tēvs no jauna pastāstīja visu, ko vien zināja par Ši-laiņu tēvoča nāvi.

— Posts spieda vainīgos un nevainīgos. Dievs sodīja pasauli, jo ļaudis bija pārāk izlaidušies. Bet arī tagad nav nekas labs. — Ar tādām pārdomām tēvs beidza stāstīt par kara postu un straujāk padzina zirgus.

— Vai Klevišķī, tēti, arī gadījās būt? Kā klājas kanoniķim Kimšam? Kur tagad Brazģienes kundze, zināt, radiniece, kas bija apprecējusies ar ārstu. Liekas, ārstu bija iesaukuši karā?

— Zinu . . . atceros . . . Prāvests vēl sveiks un vesels . . . Oho . . . Vēl spēcīgs vecis! Bet ārsts, lai viņam mūžīga dusa, nav pārnācis . . . Stāsta, ka revolūcijas laikā kritis. Un radiniece, jau būs kādi trīs gadi, kopš apprecējās ar citu. Stāsta, dzīvojot Kauņā. Zināju arī viņas uzvārdu . . . Stāsta, esot kāds liels kungs. Kā lai neprecas? Jauna un jautra, bet prāvests, kā stāsta, novēlējis daudz mantas . . .

Tēvs vēl kaut ko stāstīja, bet Ļuds vairs neklausījās. Vēsts, ka Ļuce apprecējusies ar citu, viņu ļoti pārsteidza un pat tā kā aizvainoja. Dzīvodams ārzemēs, viņš diezgan bieži atcerējās Brazģienes kundzi. Taisnība, vikāra gadi un virkne turpmāko notikumu bija izdzēsuši viņu draudzības sentimentālo raksturu, tomēr Ļuce kā pirmā sieviete, kas modinājusi viņa vīrišķību, atmiņās bija saglabājusi privileģētu vietu.

Ļuds bieži visos sīkumos mēdza atcerēties viņu abu draudzību un spilgti iedomāties Ļuci, dzīvespriecīgu, mundru tumšmati draiskuli, kā arī viņas mirdzošās acis, skaļos smieklus un graciozo augumu. Kaut kāda nojauta viņam čukstēja, ka ārsts Brazģis no kara vairs nepārnāks. Bet viņš nekad neraizējās par Ļuces likteni un nekad nedomāja, ka viņa vēlreiz apprecēsies ar citu. Prāvests Kimša taču bija pietiekami bagāts, lai nodrošinātu viņu un dēliņu.

Un tagad viņi dabū zināt, ka Ļuce jau apprecējusies ar citu. Ļuda Vasara sirdī sāk mosties gluži vai pārmetums, ka Ļuce spērusi tādu soli. Ka viņa kādreiz apprecējās ar Brazģi, tas Ļudam likās gluži vienkārši un pat nepieciešami, bet vēlreiz apprecēties ar citu nozīmēja it kā pilnīgi attālināties no viņa, it kā atsacīties no jaunības gaišās idiles un viņu abu draudzības, varbūt arī pavisam aizmirst viņu. Ļuce, kas apprecējusies ar kādu citu, svešu, Ļudam kļuva neizprotama, neaizsniedzama un neiedomājama.

Ļuds Vasaris tagad pieredzēja, ka šajos desmit gados pārtrūcis svarīgs pavediens, kas saistīja viņu ar jaunību, atmiņām un pārdzīvojumiem dzimtajā pusē. Viņš jutās visiem tāls, visiem svešs . . . Stacijā arī tēvs viņu nebija pazinis . . . Bet ja vēl ieraudzītu viņa sirdi, viņa sirdsapziņu . . . Un Rainaķa kundze? Nu tā, bez šaubām, neraizējās, ka viņu zaudējusi. Prom no acīm, ārā arī no sirds ... Viņš bija pārliecināts, ka baronese it nemaz nav skumusi un ilgojusies pēc viņa. Tomēr dīvaini, viņš it neko nepārmeta baronesei. Bet Ļuds viņā, liekas, bija vairāk iemīlējies nekā Ļucē. Vēlāk ārzemēs viņš savas attiecības ar Rainaķa kundzi atcerējās skaidri, ar smaidu uz lūpām, ar vieglu ironiju un pat zobgalību. Turpretī Ļuces tēls allaž bija dziļā sirsnībā, bet reizēm arī liriskās skumjās tīts.

Viegli šūpodamies ratos, viņš arvien vairāk grima savās jūtās un domās un nemaz vairs nedzirdēja tēva vārdus. Arī tēvs pats ievēroja, ka dēls viņā neklausās, tāpēc apklusa, kļuva tikpat domīgs un paretam aiz paraduma pliukšķināja pātagu. Pēc tāda klusuma parasti valoda ievirzās citā gultnē — nopietnākā, dziļākā, intīmākā. Prāvu ceļa gabalu braucis klusēdams, tēvs pāris reižu paskatījās uz dēlu, nokrekšķinājās un sacīja:

— Kā nu tagad būs, baznīckundziņ, pēc visām tām mācībām? Par vikāru laikam neiesiet? Prāvesta vieta labā draudzē būtu vispiemērotākā.

Prāvesta vieta? Ļuds, pēkšņi iztraucēts no savām domām, tik naivu tēva spriedelējumu dēļ juta pat īgnumu un skarbi iebilda:

— Nē, tēti. Uz draudzi neiešu par vikāru un par prāvestu jo vairāk. Ne jau tāpēc ar tik lielām grūtībām ieguvu augstāko izglītību, lai ieraktos kādā draudzē. Dabūšu piemērotāku darbu.

— Protams, lauku pelēčiem pietiek vienkāršu mācītāju . . Taisnība, arī man prāvests nesen sacīja, ka bīskaps jūs droši vien iecelšot seminārā par profesoru.

— Nē, tēti. Seminārā jau diezgan profesoru. Braukšu atpakaļ uz Kaunu. Man piedāvāja ģimnāzijas direktora vietu.

— Vai bīskaps?

— Nē, bīskaps ne . . . Bet bīskaps atļauj.

Tēvs tagad juta neapmierinātību savā sirdī. Viņš ilgus gadus bija sapņojis un cerējis, ka redzēs dēlu prāvesta amatā labā draudzē, skaistā mācītājmājā, kurai būtu klāt arī zeme, dēlam piederētu lopi un skaisti zirgi, ar kuriem viņš braukātu uz baznīcas svētkiem citās draudzēs. Viņš slepus loloja cerību, ka vecumdienās arī pašam būs kāds kaktiņš tādā mācītājmājā un viņš varēs uzraudzīt saimniecību. Un nu šīs ilgu gadu cerības sabrūk, kā par spīti, tādā brīdī, kad būtu jāpriecājas, ka pēc tik daudziem gadiem sagaidījis dēlu. Un tagad viņš mēģināja iebilst:

— Velti jums, baznīckundziņ, šie rūpesti. Draudzē mierīgāka un labāka dzīve. Ģimnāzijas? Kas no tām ģimnāzijām! Tas nav mācītāja darbs.

Vecais Vasaris kopš seniem laikiem, kad Ļuds vēl mācījās, bija vissliktākās domās par ģimnāzijām. Pāris reižu viņam gadījies būt arī pie ģimnāzijas direktora — un līdz šim viņa atmiņā spilgti saglabājies direktora tēls: nikns kundziņš pliku pauri un pašķidru bārdiņu, ģērbies zilos svārkos ar zeltītām pogām, bet svārku stūri dīvainā kārtā apgriezti vienādā augstumā ar vesti, un mugurpusē karājās divžuburu aste. Garām un tievām kājām tas soļoja pa istabu un runāja bez mitas, ka Ļudam jādzīvojot kroņa internātā. Tāpēc arī tagad vecais Vasaris, lai gan zināja, ka mācītāji tāpat ir direktori, vēl arvien nespēja pārvarēt vecās antipātijas pret šiem pienākumiem. Tas nav mācītāja darbs, — viņš domāja un sacīja par tādiem direktoriem.

— Kāpēc nav mācītāja darbs? — Ļ-uds brīnījās. — Lietuvai šodien vajag daudz izglītotu cilvēku. Arī mācītājiem jāiet citā darbā.

— Ak, tā Lietuva, Lietuva! — tēvs dziļi nopūtās, un lielas raizes atspoguļojās viņa sejā. Viņš jau zināja, ka ar šo vārdu tiek attaisnoti daudzi ļaunumi, ka izlaidīgi ierēdņi pat žūpodami dzied «Lietuva, tu svētā, dārgā». Nu ļaunums Lietuvas vārdā sāk iespiesties arī garīdznieku vidū. Vecajam Vasarim nepietika dūšas skaļi un atklāti kritizēt mācītājus, bet viņa sirdī jau bija uzkrājies ne mazums neizteiktu pārmetumu un sarūgtinājuma. Mācītāji, pārģērbušies privātdrēbēs, aģitē mītiņos, ielaižas strīdos ar visādiem pasaules blandoņām un ļauj sevi nopulgot, bez sutanām sāk noturēt pat svēto misu. Un tajā Kaunā galīgs zaņķis. Mācītāji esot gan sūtņi, gan ministri, par kuru darbiem viņš dzirdējis daudz ļauna tajos pašos mītiņos. Un tagad viņa paša baznīckundziņš arī runā, ka iešot uz Kaunu, būšot ģimnāzijas direktors, un atkal Lietuvas dēļ . . .

Viņš nepateica dēlam šīs domas, bet abi juta, ka starp viņiem radies kāds pārpratums, kāda neapmierinātība un īgnums. Kā tēvs, tā dēls zināja, ka šajos jautājumos viens otru nepārliecinās. Tāpēc atkal abi apklusa, bet šis klusums bija smagāks nekā atklāts strīds. Ļuds saprata, ka jāļauj tēvam izkratīt sirdi un tad pamazām jānovirza saruna uz citu pusi.

— Kā tad ir, tēti, vai neesat apmierināts ar Lietuvu? Pašu valdība tomēr labāka nekā sveša. Cara žandarmus jau aizmirsāt, bet, redzat, arī vācieši bija lieli plēsoņas.

Tēvs tik drīz neatbildēja.

— Ai, nekas . . . dzīvot var . . . nodokļi ciešami . . . Valdība kā jau valdība. Tikai, kur agrāk sēdēja viens, tagad trīs — pieci . . . Un, ja kāds sīkums jānokārto, posts vien ir. Arī ļaudis izlaidušies. Jaunatne iet neceļus. T ās modes, apģērbi — viss kā pilsētā, dārgs, bet, ja kaut ko gribi pārdot, — jāatdod par pusvelti . . .

Vecais Vasaris ilgi sūdzējās par jaunās dzīves grūtībām. Viņš, tāpat kā visi tās paaudzes cilvēki, skeptiski un ar neuzticību raudzījās uz «lietuviešu valdību» un visās nedienās to vien vainoja. Bet viņš neprata izteikt par Lietuvu to kluso neapmierinātību, kas kvēloja daudz dziļāk nekā dzīves nedienas. Ja prastu, droši vien būtu sacījis tā: «Mēs, laucinieku vecā paaudze, nesaprotam jūs, jaunos, un šajā jaunajā iekārtā neie-jutīsimies. Jaunā dzīve pievīlusi mūsu cerības. Ticība, baznīca un mācītāji sāk atsvešināties no mums un iet kalpot nevis dievam, bet Lietuvai. Kas ir tā Lietuva, lāgā nesaprotu. Agrāk domāju, ka tas ir mūsu novads, mūsu zeme, mūsu ļaudis, bet tagad redzu, ka tās ir valdības, partijas, prezidenti un ierēdņi. Tie cits citu gāž un sēdina cietumos, un daudzi zog, krāpj, ņem kukuļus un nodara pārestības saviem ļaudīm, tātad tai pašai Lietuvai. Arī tu, dēls, desmit gadus izklaiņojies svešumā, tagad taisies pavisam pamest mūs, vecos, un doties kalpot tai jaunajai Lietuvai . , .»

Vecais Vasaris apmēram tādiem vārdiem būtu izteicis savu sūdzību un neapmierinātību, un nekādi pierādījumi nespētu apgāzt viņa vārdus. Dēls daļēji juta, kas notiek tēva sirdī, taču arī viņš nespēja no sirds uzrunāt un nomierināt tēvu. Gluži otrādi. Jo skaidrāki viņam kļuva tēva sirdēsti, jo vainīgāks jutās viņš pats un jo mazāk varēja cerēt, ka spēs remdēt šos sirdēstus. Tagad vispirms būtu jāuzģērbj sutana, jāizskuj tonzūra, jāiekārtojas draudzē, jātur skaisti zirgi un laba saimniece, svētdienās jādzied svinīgā misā un no kanceles jāsaka bargi sprediķi.

Ļuds Vasaris juta, ka, tuvodamies savām dzimtajām mājām, viņš reizē tuvojas arī tādam dzīves ideālam. Un viņā sāka mosties pretspars un vēlēšanās pretoties. Arī savu garīdznieka gaitu sākumā viņš nosodīja tādu ideālu, tikai citu apsvērumu dēļ. Tolaik, jauneklīga ideālisma uzplūdu brīžos, viņš domāja, — ja jau būsi mācītājs, tad esi mācītājs askēts, apustulis, kluss Kristus vīna dārza strādnieks. Turpmākie notikumi un ārzemēs pavadītie gadi parādīja, ka tāds mācītājs viņš nevar būt. Ne vien tāds, bet viņam varbūt arī vispār būs grūti palikt mācītāja kārtā. Tagad viņš nosodīja ne tikai garīdznieka dzīves opor-tūnismu, bet arī mistisko kvietismu. Tagad viņš gribēja būt ne tikai brīvs dzejnieks, literāts, bet arī rosīgs savas sabiedrības, tautas un valsts loceklis. Vienā ziņā viņš palika nepārmainījies: kā senāk, tā tagad viņš neprata saskaņot savus centienus ar garīdzniecības dzīves formām.

Diena jau svērās uz rietu, kad viņi uzbrauca kalniņa un ieraudzīja dzimto sādžu. Laukmalē stāvēja vientuļais Ausmas kalniņš, kuru Ļuds jau viņos laikos, atgriezdamies no semināra, bija radis ar skatieniem vērot no tālienes. Taču tagad tas bija redzams no citas puses — nevis dūmakā tīto mežu, bet gaišās debess fonā. Ļuds Vasaris kāru skatienu vēroja sen redzētās vietas. Visa apkārtne it kā noslīdējusi zemāk, sarāvusies, tikai Ausmas kalniņš tāds pats mierīgs, nopietns un pat lepns paceļas vairāku sādžu līdzenajos laukos. Nē, liekas, nav tāds pats. Vērīgā ceļotāja acs tā virsotnē ievēro kādus negludumus — ciņus vai kupicas.

— Kas tur, tēti, Ausmas kalniņā? Strādājat vai kaut ko ceļat?

— Ierakumi, baznīckundziņ. Krievi visam kalnam pāri izraka milzīgu grāvi. Līdz pašām mājām, bet otrā pusē tas sniedzas līdz mežiņam.

Jau redzamas arī mājas. Bet kas tas? Ļuds tās nevar ne pazīt.

— Un kur tad vītoli? — viņš pārsteigts iesaucās. Lielo pelēko vītolu alejas, kas tik lieliski rotāja viņu viensētu, aiz augļu dārza vairs nebija. Mājas kaut kā nelāgi stāv, ļautas rietumu vējiem.

— Vāciešu darbs, — tēvs izgrūž caur zobiem. — Arī birzi aiz mājām tikpat kā skūtin noskuvuši.

Jau klāt viņu sādža. Kad Ļuds agrāk no semināra brauca uz mājām, viņu sveicināja katrs — liels un mazs. Tagad reti kāds no vecākiem cilvēkiem, sapratis, ka Vasaris laikam pārvedis mācītāju, kūtri paceļ cepuri. Cita paaudze, citi ļaudis, kas vairs nepazīst viņu, bet viņš — tos.

Vasaris ar grūtībām spēj izprast savu izjūtu jucekli. Kas viņš ir savā dzimtajā pusē? Gaidīts savējais, ciemiņš vai iemaldījies garāmgājējs?

Bet pagalmā viņu sagaidīja visa ģimene un māte pati pirmā Visu acīs mirdzēja prieka asaras.

V

Nākamajā dienā Ļuds, piecēlies un piegājis pie loga, ieraudzīja, ka māte, uzkārusi uz žoga, purina un tīra viņa sutanu. So sutanu kā nevajadzīgu viņš bija atstājis vēl kara sākumā, pēdējo reizi apciemodams dzimtās mājas. Māte acīm redzot to rūpīgi saglabājusi un tagad, manīdama, ka baznīckundziņa ceļa somiņā nav citas sutanas, sākusi tīrīt. Viņam taču būs jābrauc uz baznīcu un jānotur svētā misa!

Ieraudzījusi, ka Ļuds jau piecēlies, viņa ar sutanu rokā steidzās uz lielo istabu.

— Labi, baznīckundziņ, ka viņreiz mājās atstājāt sutanu. Savu laikam aizmirsāt ielikt somiņā.

— Nē, māmiņ, neaizmirsu, bet domāju, ka nebūs vajadzīga. Šoreiz maz ciemošos pie jums, tāpēc nebūs pat laika aizbraukt uz baznīcu. Baidos, ka prāvests neaizkavē. Šodien apskatīšu laukus, aprunāsimies, rīt gribu pastaigāt pa gāršu, piektdien varbūt apciemosim tēvoci Murmu, bet jau sestdien man jābūt Kaunā.

Māte, dzirdēdama tādu plānu, aiz skumjām pat sāka lauzīt rokas:

— Ak vai, baznīckundziņ, baidos ij sacīt. Tik vēlu atrakstījāt vēstuli, ka nepaguvām jums paziņot, ko šeit esam norunājuši. Zinājām, ka atbrauksiet, tāpēc uz rītdienu saaicinājām visus radus uz Silaiņu tēvoča un visas dzimtas dvēseļu aizlūgumu.

Ļuds juta, ka viņam pārskrien karsts vilnis, un, neslēpdams īgnumu, sacīja:

— Eh, māmiņ, un vajadzēja ar jums to darīt bez manas ziņas! Varbūt man ir tādi iemesli, ka rīt es nevaru noturēt šo dvēseļu aizlūgumu? . . .

— Es arī to sacīju, — māte taisnojās, — bet tēvs ietiepās, un cauri. Lai pirmā tikšanās ar dēlu pēc laimīgas atgriešanās ir visas dzimtas, dzīvo un mirušo, prieks.

Ļuds redzēja, ka viņa ar priekšautu noslaucīja asaras. Viņš vairs nespēja runāt pretī.

— Nu nekas, māmiņ. Kas izdarīts, tas izdarīts. Sutana ir — varēsim braukt uz baznīcu.

Viņš arī pats vēl nezināja, ka rīkosies, tikai viens bija skaidrs, ka pretoties vecākiem, nenoturēt šo dveseļu aizlūgumu — nozīmētu ļoti sāpīgi aizvainot kā viņus, tā visus radus. Un kādu attaisnojumu sev lai atrod?

Pēcpusdienā viņš viens devās laukos, uzkāpa Ausmas kalniņā, atlaidās tā virsotnē, kas smaržoja pēc mārsiliem, un sāka apsvērt radušos stāvokli.

Vēl bija palicis mazs cerību stariņš — pašam dziedāt nok-tirnes, bet palūgt, lai prāvests notur misu. Tomēr arī šis stariņš tūdaļ apdzisa, tiklīdz viņš atskārta, ka prāvesta misa parasti ir pasūtīta un, ja arī nebūtu, kā uz visu to raudzīsies vecāki, viesi un beidzot pats prāvests!

Tātad misa būs jānotur pašam. Nu Ļuds Vasaris iegrima savas sirdsapziņas labirintā. Vispirms, jau trešo gadu viņš nav bijis pie bikts. Neņemot vērā visus citus grēkus, ar to vien pietika, ka licite] viņš nevar administrēt nekādu sakramentu. Mācītājs, kas gadu nav bijis pie bikts, ar to izdara ne tikai smagu grēku, bet faktiski zaudē tiesības noturēt misu. Tāpēc rīt agri būtu jāiet pie prāvesta izsūdzēt grēkus. Taču, lai sagatavotos grēksūdzei par trim gadiem, būtu jānotur vismaz trīs dienas [144] ilgas rekolekcijas, jāsaskaita grēki, jāizraisa nožēla, jāapņemas laboties, vārdu sakot, jāatrisina visas turpmākās dzīves problēmas un no visas sirds jānostājas uz garīdznieka priekšzīmīgas dzīves ceļa.

Vai viņš, Ļuds Vasaris, var tūdaļ spert tādu soli? Viņš pārbauda sevi gan vienādi, gan otrādi, bet atbilde arvien ir tā pati: nē, viņš nevar to izdarīt. Viņš zina, ka nespēs saņemties ne šodien, ne pēc trim dienām, ne pēc trim mēnešiem. Vai viņš aizies no garīdzniecības vai kļūs labs mācītājs, to viņš nezina pasacīt. Viņa iekšējā dzīvē notiek kāda loģiska, likumsakarīga un asa evolūcija, kuru viņš nespēj nedz apturēt, nedz grozīt.

Bet misa jānotur jau rīt. Viņš negrib iet pie bikts, jo tā būtu vienīgi tukša formalitāte, kumēdiņi, kā Varjoks mēdza sacīt. Tātad viņš noturēs misu, lai arī trīs gadus nav bijis pie bikts . . .

Nonācis pie tik šausmīga secinājuma, Vasaris domāja, ka savā sirdī konstatēs izbailes, raizes, nicinājumu pašam pret sevi, tāpēc brīnījās, ka neko tādu nejuta. Izrādījās, ka sarežģījumi daudz vieglāk atšķetināmi, nekā viņš bija domājis. Kāpēc? Un tagad viņš secināja: no altāra viņu atstūma nevis šo sarežģījumu un paša apņēmības morālā puse, bet vienīgi nevēlēšanās vai vairīšanās atklāti atzīties, ka viņš ir mācītājs, nevēlēšanās uzģērbt sutanu un baznīcas tērpus.

Un morālā puse? Vai tiešām viņa sirdsapziņa tā notrulinājusies, bet viņš pats tā pagrimis, ka nedrebēdams atļaujas iet un izpildīt vislielāko ticības mistēriju, kaut gan trīs gadus nav bijis pie bikts! Tomēr arī šeit viņš atrod mierinātāju atbildi. Visu šo sarežģījumu raksturs un viņa šķietami ļaunā apņēmība taču izriet nevis no dabas tiesībām, par ko runāts desmit baušļos, bet no dogmām jeb baznīcas formālajiem likumiem. Proti, kāpēc smags grēks ir tad, ja gadu neiet pie bikts, turpretī, ja neiet mēnesi, pusgadu vai gadu bez vienas dienas, vēl nav grēks? Vasaris jau sen ir vienaldzīgs pret formālajiem likumiem. Arī pret dažām dogmām. Vai viņš vainīgs, ka prāts un sirds tās nepieņem?

«Būtībā,» viņš domāja, «šos trīs gadus esmu dzīvojis tikpat godīgi kā iepriekšējos. Misa ir dieva godināšanas akts, dieva un cilvēka, gara un matērijas savienošanās simbols, kura saturu ikviens saprot un izjūt individuāli. Kāpēc es nevaru izpildīt šo simbolisko aktu, ja arī pati baznīca atzīst, ka tā objektīvā vērtība nav atkarīga no manas sirdsapziņas subjektīvā stāvokļa.

Ticīgajiem mana misa būs noturēta valide^145, un man pašam, raugoties no subjektīvās sirdsapziņas viedokļa, kas izriet no dabas tiesībām, bet nevis no formāliem likumiem — arī licite.»

Pēc tādiem secinājumiem Ļuds Vasaris ar atvieglotu sirdi kāpa lejā no Ausmas kalniņa.

Mājās viņš pēcpusdienā uzģērba sutanu. Tā, kaut arī bija apvalkāta, derēja gluži labi. Viņš dažas reizes pārstaigāja istabu, izgāja pagalmā — nekas, kājas nepinās. Reiz iegūtā iemaņa nebija zudusi. Vecāku sejas kļuva gaišākas. Paldies dievam, viņu baznīckundziņš atkal ir īsts mācītājs!

Tēvs neslēpa savu apmierinātību:

— Nu, baznīckundziņ, tagad pat acīm prieks skalīties. Nav jākaunās rādīties ļaudīs. Visi redz, ka mācītājs, citādi varēja nodomāt, ka Vasaris pārvedis kādu kundziņu. Tās vācu modes man nepatīk.

— Pietiek jau, pietiek, — māte apsauca viņu. — Baznīckundziņš pats zina, kur ko vajag, — lai gan pati bija ne mazāk apmierināta kā tēvs.

— Vai nav vienalga, tēti, — Ļuds taisnojās. — Latīņu paruna saka — ne jau apģērbs pataisa par mūku, tātad arī par mācītāju. Bet privātdrēbēs daudz ērtāk ceļot.

— Nezinu, — tēvs šaubījās. — Labs cilvēks allaž mācītājam parādīs cieņu un viņam dos ceļu, arī citu apsauks. Bet pēc kungu modes ģērbušies visi ir vienādi. Šodien katrs plukata prot pa kungu modei . . .

Ļuds redz, ka nespēs pārliecināt tēvu, un iet uz klēti, lai pameklētu, vai kādreiz atstātajās grāmatās neatradīs kādu, kas palīdzētu atcerēties misas rituālu un tekstus, jo vairākos gados šis tas varēja aizmirsties.

Līdz vakaram viņš atkārtoja misu, bet, aizgājis gulēt, juta vieglu nemieru un apsvēra visu šo jautājumu. Neko jaunu viņš neizdomāja, lai gan ilgi nenāca miegs, un daudz visādu domu un minējumu šaudījās pa galvu. Sienā apnicīgi grauza ķirmis, bet viņa sirdsapziņas dzīlēs arī tikko manāmi sakustējās šaubu tārpiņš, kuru nespēja apklusināt nekādi prātojumi.

Nākamajā rītā viņš agri pamodās un sāka posties uz baznīcu. Posās arī vecāki, brāļi un māsas, gandrīz tikpat rūpīgi kā kādreiz uz primiciju. Visi skraidīja, kārtojās un taisījās, steigā arvien vēl kaut ko nepaguvuši izdarīt. Pēc dvēseļu aizlūguma un rožukroņa visi radi un kaimiņi aicināti braukt no baznīcas pie Vasariem paciemoties un iestiprināties. Tālab darbu un rūpju bija ne mazums.

Beidzot sakārtojās, iesēdās ratos, un tēvs, pēc sava para-dūma pārmetis krustu, skubināja zirgus. Kaimiņi sekoja viņiem ar skatieniem, bet citi pavadīja arī uz baznīcu, jo visa sādža zināja, kādi svētki šodien pie Vasariem.

Prāvests Vasari sagaidīja kā mīļu ciemiņu. Brītiņu patērzējuši, abi aizgāja uz baznīcu. Ļaužu jau bija diezgan daudz. Visi, arī no tālākajām draudzēm aicinātie, bija pacentušies ierasties. Prāvests gādāja, lai Vasaru dvēseļu aizlūgums būtu svinīgs un grezns. Baznīcas vidū stāvēja augsts, ar melnu drēbi pārsegts katafalks. To rotāja no mācītājmājas atnestie gumij-koki, oleandri, pelargonijas un ļoti daudz sveču. Visi pat brīnījās par gaismas pārpilnību. Vasaris, ieraudzījis tādus priekšdarbus un daudzos apmeklētājus, pārliecinājās pilnīgi, ka viņš nevar nenoturēt šo dievkalpojumu.

Viņš nodziedāja noktirni un sāka gatavoties misai. Kamēr skaitīja preparāciju, viņš centās modināt sevī grēku nožēlu, tomēr viņā neradās nekāda apņēmība uz priekšdienām. Kad viņš uzvilka albu un melnu, ar sudrabu izšūtu ornatu, mazliet nervozēja un uztraucās, un viņa pirksti drusku trīcēja, kad pa-tenā lika hostiju. Bet viņš ātri savaldījās un, paklanījies krusta priekšā, piegāja pie altāra. Viņš iesāka misu pavisam nomierinājies, it kā tas būtu viņa parastais darbs. Tikai, kad viņš skaitīja Confiteor, kad sita pie krūtīm un sacīja mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa, viņam iedzēla doma, vai tikai šī misa nebūs viņa dzīves maxima culpa — vislielākā kļūda.

Viss ritēja gludi. Misas laikā viņš dzirdēja visu, kas notika ap viņu baznīcā: ministrantu zvaniņus un atbildes, ērģeļu un ērģelnieka balsi, ļaužu čaloņu un kāsēšanu. Kad viņš pagriezās ar Dominus vobiscum un Orate fratres, ieraudzīja vecākus un vairākas citas pazīstamas sejas. Šis kontakts ar apkārtni viņam deva apbrīnojamu spēku un drosmi.

Tomēr, kad pienāca konsekrācijas un pacelšanas mirklis, kad visa baznīca tā apklusa, it kā būtu pilnīgi tukša, bet viņš viens, noliecies pie hostijas un biķera, čukstēja pasaulē visvarenākos konsekrācijas vārdus, viņu otrreiz pārņēma nemiers un bailes. Ar skatienu sekodams biķerim, ko pats cēla uz augšu, viņš sajuta vieglu reiboni un bija spiests pat atslieties pret altāri. Tomēr tas ilga tikai vienu mirkli. Vēlāk, atcerēdamies šo mirkli, viņš domāja, — tas noticis tāpēc, ka viņš slikti bija gulējis, nebija ēdis un, skatīdamies uz augšu, viegli varēja zaudēt līdzsvaru.

Pēdējā svarīgā vieta misā, komūnija, lielāku satraukumu viņā neradīja. Komūniju pieņēma arī vecāki, daži radinieki un vēl vairāki cilvēki, kas todien bijuši pie bikts.

Pēc misas viņš nodziedāja Libera un aizgāja uz mācītāj-māju brokastīs, bet vecāki un radinieki vēl palika baznīcā dziedāt rožukroni.

Jau bija gandrīz pusdienu laiks, kad Vasari ar ciemiņiem pārradās mājās pēc visiem dievkalpojumiem. Visu uzmanības centrā bija mācītājs Ļuds. Visi priecājās, redzot viņu pēc laimīgas atgriešanās, taujāja par tālām zemēm un turienes dzīvi. Kad tie dzirdēja, ka svešumā vēl grūtāka dzīve nekā Lietuvā, brīnījās un priecājās.

Beidzot Ļuds, lai no sevis novirzītu runas un uzmanību, sāka jautāt, kā viņiem tagad klājas pēc kara, vai viņi apmierināti ar jauno iekārtu. Ļuds, pirmo reizi nokļuvis lielākā ļaužu pulkā, gribēja iepazīties ar viņu domām, uzskatiem un to, kā savas neatkarīgās valsts nodibināšanās ietekmējusi viņu prātus, noskaņas un visu dzīves kārtību. Bet vairākums, it īpaši vecākie, domāja tāpat kā viņa tēvs: Lietuva, tas ir, valdība — par sevi, bet mēs — par sevi.

— Tagad visa vara jūsu pašu rokās, — Ļuds sacīja. — Jūs ievēlat seimu, bet seims ieceļ ministrus un pašu prezidentu. Kādus cilvēkus ievēlēsiet seimā, tāda būs arī valdība.

Tomēr lauciniekiem tas nebija tik skaidrs. Tēvocis Murma tikai atmeta ar roku:

— Krāpšana, baznīckundziņ, vairāk nekas! Ko mēs te vēlam? Mēs tikai partijas vēlam. Bet partijas bez mūsu līdzdalības uz lapiņām saraksta uzvārdus. Pavei, arī pagājušajās vēlēšanās seimā ietika Klevišķa ķesteris, kāds Naujapoles kurpnieks un, kā stāsta, vēl kaut kāds Skroblas sīkzemnieks vai jaunsaimnieks. Vai mēs tādus būtu vēlējuši? Ko viņi jēdz no valdīšanas?!

— Tālab arī tada valdīšana, — cits piekrita. — Vāciešiem, oho, tā tik bija valdīšana! Ja sacīja vārdu, tad arī jāizpilda. Neizpildīsi — nodīrās ādu.

— Ek, arī musejie prot adu dīrāt, — trešais izlaboja.

- Varbūt tev nav gadījies kārtot darīšanas iestādēs vai pirkt kādu koku? Dabūtu izstaigāt Golgatas ceļus! . . .

Tēvocis Murma izņēma pīpi no mutes, nospļāvās caur zobiem un nolēma:

— Ja jau kāds mūsējais tiek pie valdīšanas, tad beigas! Nav briesmīgāku ļautiņu! Pirms vēlēšanām to pašu zemnieku ceļ debesīs — te zemnieku valsts, te valsts pamats, te tautas nākotne. Bet aizej uz iestādi, tad tur kāda krāsota jaunkundzīte īsos brunčos sarauc degunu un ar tevi negrib ne runāt, bet kāds kundziņš ar spīdīgiem elkoņiem vēl ņem un tev uzbrēc. No katra lūdzies žēlastību.

Vasaris gribēja aizstāvēt valdību un ierēdņus.

— Tas viss, tēvoc, varbūt arī taisnība, bet sākumā jāpaciešas. Mūsu ierēdņi vēl nav iestrādājušies, bieži vien tiem nav arī piemērotas izglītības. Pagaidiet vismaz desmit gadu. Tad mums būs pašu skolās izglītoti cilvēki, tad arī kārtība būs labāka.

— Lai dievs dod, baznīckundziņ, — tēvocis skeptiski piekrita. — Bet pagaidām taisnības nav. Vieni grib jo ātrāk tikt pie bagātības, saraust naudu, citi žūpo, uzdzīvo, trešie tēlo lielus kungus, bet neviens negrib godīgi strādāt.

Dabūjuši dzirdēt, ka Ļuds solās apmesties Kaunā un dabūt ģimnāzijas direktora vietu, vieni nožēloja, citi priecājās, ka vajadzības gadījumā būšot pie kā griezties un lūgt palīdzību. Priecājās arī tie, kas solījās skolot dēlu vai meitu. Viņi cerēja sagaidīt visvairāk labuma no radinieka direktora.

Pēc pusdienām un launaga, pēc visām runām, vaimanām, sūdzībām un mierinājumiem ciemiņi beidzot aizbrauca.

Palicis viens, Ļuds Vasaris jutās nomākts un vīlies. Pirmie iespaidi laukos nesniedza viņam neko iepriecinošu.

«Lauki,» viņš domāja, staigādams pa augļu dārzu, «vēl arvien ir tumši, egoistiski un inerti. Tie tik ātri vēl nesapratīs tautas kolektīvos uzdevumus un centienus. Bet tajā pašā laikā lauki ir vērīgi un prot kritizēt. Ikviens vadītāju kļūmīgais solis laukos rada ne tikai vilšanos, bet arī neticību nākotnei un neatlaidīgu apņēmību pretoties. Lauki varēja daudz paciest un vienaldzīgi skatīties uz svešinieku — krievu un vāciešu darbiem, bet savējiem neko nepiedos un neaizmirsīs.»

Ļuds Vasaris nekad nebija tiecies tuvu draudzēties ar laukiem. Tagad, pēc desmit gadiem, tikko viņš paguva pieskarties lauku dzīves pulsam, tikko padzirdēja vienu otru vārdu, tūdaļ ieraudzīja, ka lauku dzīvei arī tagad būtu svešs un nesaprasts. Viņš ievēroja, ka lauku ļaudis, pat tuvi radi, vairīdamies un kautrēdamies ne labprāt stāstīja viņam savus uzskatus. Ja viņš pūlējās pierādīt kaut ko pretēju, tad tie, lai gan piekrita, tomēr skaidri bija redzams, ka tikai vārdos, pieklājības pēc, nevis aiz pārliecības.

Ļ,uds Vasaris juta, ka, attālinādamies no mācītāja ceļa, viņš kļūst noziedznieks ļaužu acīs. Lai nu kas, bet ļaudis vismazāk sapratīs viņu un varbūt nekad nepiedos šo attālināšanos.

Atcerējies, kā sieviņas jūsmoja par viņa misu un viņu pašu, viņš rūgti pasmīnēja. Pēkšņi viņš visā nežēlīgajā skaidrībā ieraudzīja, uz kādu divkosīgu ceļu viņš virzās, kāds duālisms un neskaidrība sāk apņemt viņa rīcību un personu. Nekad agrāk Ļ.uds Vasaris tik smagi kā tovakar nebija izjutis, ka šis duālisms nomāc. Taisnība, arī agrāk viņā bija disharmonijas un šķelšanās dīgļi. Tomēr agrāk viņa kā mācītāja sakramen tālā darbība nekad nebija diametrāli pretēja tām morāles normām, kādas noteikusi baznīca un pieņēmuši ticīgie. Šodien tas noticis pirmo reizi un, kaut arī viņš centās attaisnot sevi un aizbildināties, ka radušies tādi apstākļi, ka subjektīvā sirdsapziņa to pieļāvusi, tomēr dvēseles dziļumos viņš jutās pazemots un vainīgs.

Un atkal viņā modās vēlēšanās atbrīvoties no šā pazemojuma, nokratīt šo nomācošo smagumu, iznīcināt šo duālismu, nogludināt disonanses. Viņš sāka ilgoties, lai citi iegūtu pareizus uzskatus par viņu, kaut arī šie uzskati būtu viņam visnelabvēlīgākie.

Viņš tagad skaidri zināja, ka viņam jāiet šajā virzienā un ar šo mērķi jāsaskaņo visa sava rīcība.

Taču viņš domāja vienu, bet darīja citu. Viņš atklāti demonstrēja savu piederību garīdzniecībai, lai gan to negribēja un viņam pat nebija tiesību tā rīkoties.

Viņa gaidītā atbrīvošanās vēl bija tālu.

VI

Ļuds Vasaris, kā bija apņēmies, sestdien atgriezās Kaunā. Jau pirms brauciena uz dzimto pusi viņš bija aizvedis pie In-druļa savas ceļa somas un tagad iekārtojās viņam ierādītajā istabā. Izkravājis savu nelielo iedzīvi, sakārtojis gultu un rakstāmgaldu, viņš jutās nodrošināts uz neierobežotu laiku un brīvāk atvilka elpu. Viņam kļuva vieglāk ap sirdi, iedomājoties, ka, noturēdams dvēseļu aizlūgumu dzimtajā pusē, viņš izpildījis grūtu uzdevumu un tagad laikam diezgan ilgi bus brīvs no tādiem pienākumiem.

Nākamajā dienā, svētdienā, viņš negāja noturēt misu, bet kā vienkāršs ticīgais devās uz garnizona baznīcu, lai noklausītos svinīgo misu. Kad viņš stāvēja ļaužu vidū un sekoja dievkalpojuma gaitai, viņam likās, ka tādu reliģisku noskaņu viņš nekad nav izjutis, pats rīkodamies pie altāra.

Izgājis no baznīcas, viņš jau gribēja pagriezties uz majas pusi, kad pēkšņi pie pašas auss kāda smalka, piesmakuši balss iesaucās:

— Ļuds Vasaris? Kur tu te radies?

Petrs Varņēns, vecs Ļuda paziņa, kuru kādreiz padzina no semināra trešā kursa, plati smaidīdams sniedza viņam roku. Vasaris zināja, ka Varņēns pirmajos pēckara gados pabeidzis studēt, dzīvo Kaunā un universitātē māca literatūru. Ļuds taisījās uzmeklēt draugu, tiklīdz pats būs iekārtojies, tāpēc tagad par uzrunu bija visai priecīgs.

Abi draugi gāja pa Brīvības aleju, stāstīdami atmiņas, pirmos iespaidus un informēdami katrs par sevi. Kad saruna aprāvās, Varņēns aplūkoja Vasari un, paņēmis aiz elkoņiem, jautāja:

— Saki, Ļud, tikai neapvainojies: vai tu vēl esi mācītājs vai ne? Tu izskaties, brālīt, kā īsts dekadents! Arī visādas tenkas te esmu dzirdējis par tevi.

— Tāds arī esmu, — Vasaris pasmējās. Tā kā diena bija apmākusies, viņš bija ģērbies platā nenosakāmas krāsas lietus mētelī, kas varēja noderēt tiklab vīrietim, kā sievietei. — Par dekadentu mani iesaukuši jūsu kritiķi. Ko tad? Neesmu dusmīgs par tādu nosaukumu. Nav nekā skaistāka par dekadentisku dzeju. Bet par mācītāju domā, ko gribi.

— Un kā tevi lai uzrunā: par mācītāju vai kungu?

Vasaris brītiņu svārstījās.

— Zini, draugs Petr, tādu cilvēku klātbūtnē, kas mani nepazīst, nesauc mani par mācītāju.

Viņš pirmo reizi tik atklāti tika jautāts un pirmo reizi tik atklāti atsacījās no mācītāja kārtas.

Varņēns kļuva nopietns.

— Es allaž domāju, ka sutana tev neder. Bet, taisnību sakot, necerēju, ka, reiz uzvilcis, tu jebkad to nometīsi. Un nezin vai ir vērts?

— Nomest to ir grūtāk, nekā varētu likties. Bet vai tas jādara, šeit jau ir pārliecības, uzskatu un centienu jautājums, kuru es pats vēl neesmu līdz galam atrisinājis.

— Zēl. Uzsākot dzīvi Lietuvā, skaidri vajadzētu izšķirties, kas tu būsi. Vēlāk būs grūtāk.

— To labi saprotu. Bet ar izšķiršanos vien nepietiek. Tas vēl jāpārdzīvo. Pie tā jānonāk ne tikai ar prāta secinājumiem, bet arī ar dvēseli, psiholoģiski. Ar gribu vien nepietiek.

Brītiņu viņi gāja klusēdami. Vārnēns, kas bija sācis interesēties par Vasari jau semināra laikos, arī vēlāk, ilgus gadus būdams šķirts no viņa, nemitīgi sekoja Vasara dzejai un bieži centās uzminēt, kādā gultnē ievirzīsies bijušā drauga dzīve. Tagad viņam bija interesanti pārbaudīt savus minējumus.

Tobrīd viņi no Brīvības alejas pagriezās uz Vienības laukumu, iegāja Kara muzeja dārziņā un, atraduši nomaļu soliņu, apsēdās. Varņēns, ar spieķi rušinādams smiltis, sacīja:

— Redzi nu, kā reizēm sarežģījas cilvēka dzīve. Laikam seminārā pat sapņot nesapņoji, ka nokļūsi tādās krustcelēs. Bet, zini, es reizēm to tiku domājis. Mācītāja un dzejnieka apvienojums man nekad nav licies izturīgs. Interesanti, kādus motīvus tu uzskati par galvenajiem, lai attaisnotu tādu savu soli? Bet vai es nekļūstu apnicīgs, tevi tā izprašņādams?

— Ai, ļoti lūdzu! — Vasaris piekrita. — Man patīk diskutēt par šiem jautājumiem. Vispirms, esmu ieraudzījis, ka man nav attiecīgu spēju. Es neesmu dievbijīgs, manas tieksmes neatbilst mācītāja raksturam. Literārā daiļrade, kā es to izprotu un uz kādu tiecos, tāpat atstumj mani no garīdzniecības. Agrāk domāju, ka tas arī būs galvenais iemesls. Bet vēlāk redzēju, ka radušās arī ideoloģiskas plaisas. Un tagad sāku pārliecināties, ka cilvēkam, kas tā noskaņots, tā jūt un domā kā es, vispār nav iespējams, bet varbūt arī nav godīgi palikt mācītāja kārtā.

— Ko tad gaidi?

— Par tāda soļa psiholoģisko pamatu jau esmu tev sacījis. Bet vēl ir citādi šķēršļi. Cilvēks dzīvē nav izolēts. Lai tu būtu diezin kāds individuālists, vienalga piederi pie tās vai citas sabiedrības grupas. Piemēram, es esmu saaudzis ar katoļiem: ar viņu pasaules uzskata vispārējām iezīmēm, ar viņu sabiedriskajiem centieniem, beidzot mani saista ar viņiem plašs personīgo darīšanu un pazīšanās tīkls. Tiklīdz pasludināšu sevi par eks-mācītāju, man tas viss jāsarauj un jāpaliek karājamies gaisā. Tātad, ari šeit būtu jāpārorientējas. Pagaidām to nevaru.

— Un tālāk?

— Tālāk, lūk, kas. Man ir sirmi vecāki. Ari agrāk zināju, bet pirms pāris dienām vēl skaidrāk ieraudzīju, ko viņiem nozīmē mana garīdznieka kārta. Viņiem gandrīz vai traģēdija ir tas, ka gribu dzīvot un strādāt Kaunā, nevis draudzē. Ja tagad es aizietu no garīdzniecības, māti tūdaļ iedzītu kapā, bet tēvam, ja arī nesaīsinātu, tomēr sarūgtinātu visu dzīves novakaru. Pagaidām es to nevaru.

Vārnēns sadrūmis klausījās šos vārdus un, kad Vasaris pabeidza, pavisam saīga.

— Zini ko, Ļ.ud, — viņš sacīja tādā tonī, kas neko labu nevēstīja, — tu man nepatīc ar visām šīm izvairībām. Tas, brālīt, ir tik svarīgs jautājums un tik acīm redzami necieš kompromisus, ka tev tūdaļ jāizšķiras, neraugoties ne uz sabiedrību, ne pazīšanos, ne vecākiem, vārdu sakot, ne uz kādiem materiāliem, nedz sentimentāliem šķēršļiem. Kā tu vari izturēt tik riebīgu divkosību, ja neteiktu — liekulību?!

Bet Vasaris gluži mierīgi noklausījās Varņēna vārdus un pat smaidīja.

— Tādus pārmetumus no tevis arī gaidīju. Ne tikai no tevis, bet no ikviena, ar kuru es būtu tik vaļsirdīgs kā ar tevi. Tu un daudzi citi, kas iepazinušies ar maniem iekšējiem konfliktiem un cīņām, gribētu iztaisīt no manis literāru varoni — turklāt klasiskā stilā. Iedomājieties tikai: pašuzupurēšanās, zvēresti — un dabiskas kaislības, pienākums — un personīga brīvība, cēls solis — un mātes asaras. Tāpēc esi ciets kā tērauds — ej bojā vai nogalini, bet izpildi savu pienākumu. Protams, klasiskais varonis literatūrā tā arī rīkotos. Taču, redzi, es neesmu varonis, bet parastais vidusmēra cilvēks, kam ir ari parastās ikdienišķās vajadzības un bez tam arī jūtīga sirds. Ja gribi, nosodi.

— Es nenosodu, bet citi nosodīs. Un noteikti uzskatīs par vājas gribas cilvēku.

Vasaris, kā redzams, sāka uztraukties. Straujā vēzienā ar spieķi viņš izsvaidīja takas zvirgzdus un iesaucās:

— Ak, nospļauties man uz viņu stipro gribu! . . . Vispirms būtu jāuzzina, ko viņi sauc šajā vārdā! Aprobežots stūrgalvis, muļķīgs svētulis, cietsirdīgs egoists, nežēlīgs despots bieži vien ar labpatiku tiek dēvēti par stipras gribas varoņiem. Tādi varoņi, kas par katru cenu traucas uz savu mērķi, ne vienreiz vien pasauli slīcinājuši asinīs un asarās. Turpretī mans ideāls ir humānisms.

— Nestrīdēšos, jo tu sāc nervozēt. Piekrītu, ka sirdij ir sava taisnība, sava loģika un sava morāle. Tu esi sirds cilvēks — un tevi nevar pārliecināt ar prāta argumentiem. Bet vienu, brālīt, tev iesaku: kamēr formāli vēl paliec mācītāja kārtā, izturies kā mācītājs vai arī, ja vēlies, nedari to, kas pazemotu mācītāju. О de internis nemo judex, nisi deusЛ Liekas, pareizi pateicu?

— Ad evitandum scandalum?[146] [147] Protams, arī pats to labi saprotu . . . Lai tikai visi sutanās tērptie un dekorētie to iegaumē. Par manu izturēšanos viņiem nebūs jāsarkst!

— Sāk līņāt, iesim uz mājām. Kur esi apmeties?

— Pie Indruļa. Vai pazīsti, advokāta palīgs?

— Pazīstu. Tiekamies, bet reti. Mums dažādas specialitātes.

— Vai tev ir laiks? Aiziesim. Redzēsi, kā esmu iekārtojies.

— Var. Vai Indrulis tev labs draugs?

— Draudzējāmies ģimnāzijā. Vēlāk gadījās tikties arī ārzemēs. Tagad nezinu. Varbūt iedraudzēsimies.

— Šaubos.

— Kāpēc?

— Viņš ir smaga rakstura cilvēks. Sīkumains, kašķīgs un nav vaļsirdīgs.

— Viņam arī senāk bija tādas tieksmes. Nu, nav liela bēda. Ja nepatiks — aiziešu. Bez tam viņš solās precēties. Vai pazīsti viņa līgavu?

— Līgavu?

— Viņš stāstīja, ka viņam esot līgava. Liekas, kāda amerikāniete.

Vārnēns iesmējās:

— Nu, velti viņš ar to lielās. Ir gan tāda smalka ārzemniece Gražulīte, ap kuru grozās visi kavalieri. Bet viņa tikpat lielā mērā ir Indruļa līgava kā mana.

— Oho! Varu iedomāties, ka tā ir neparasta skaistule, ja viņas dēļ sacenšas pat zinātnes pārstāvji! Iepazīstini. Indrulis, liekas, jau solījās.

— Neiekāro, brālīt, — Varņēns jokodams brīdināja viņu. — Indrulis ir greizsirdīgs kā īsts līgavainis.

— Nu, par mani vari būt mierīgs. Atcerēdamies tavu brīdinājumu, kā jāizturas, es pa gabalu vairīšos no sievietēm.

— Nesolies vis! — Varņēns jokoja. — Jaunkundze tiešām tāda, kādas reti sastopamas. Skaista, izglītota, bagāta, patstāvīga un drošsirdīga.

— Man nepatīk vīrišķīgas sievietes. — Vasaris atgaiņājās.

— Viņa it nemaz nav vīrišķīga, bet moderna sieviete šā vārda labākajā nozīmē.

Vasaris jau bija atguvis labu garastāvokli.

Vai viņa smēķē? — tas kaitināja draugu.

— Neesmu redzējis.

— Dzer?

— Ar mēru un ne degvīnu.

— Flirtē?

— Pa jokam, vismaz ar mani.

— Spēlē golfu vai tenisu?

— Nē, tikai klavieres.

— Sentimentāli un nav vairs moderni!

— Toties spēlē virtuozi.

— Mīl sunīti vai kaķi?

— Nē, Vasari! Es tevi vairs nepazīstu! Kur tev tāds humors?

— Ieintriģēji ar savu skaistuli, tas arī viss.

— Nesmejies! Kad redzēsi, pats pārliecināsies.

Tā jokodami, viņi sasniedza Ožeškovas ielu un uzkāpa kāda nama otrā stāvā, kur bija Indruļa dzīvoklis. Namatēvu sastapa mājās, visi trīs apsēdās kabinetā, smēķēja un tērzēja. Tad pārcēlās uz Vasara istabu, lai paskatītos, kā iekārtojies jaunais iemītnieks. Varņēns sāka šķirstīt grāmatas un, ieraudzījis uz galda prāvu žūksni manuskriptu, iesaucās:

— Tūlīt redzams, ka rakstnieks! Tikko paguvis ienākt, jau manuskripti uz galda. Nu, uzcienā vismaz ar kādu dzeju žūksni. Vairāk nekā tev taču nav.

— Šeit veci darbi vien ir . . . Nekā jauna ... — Vasaris atrunājās un bāza atvilktnē manuskriptus.

— Tad vismaz informē mani kā vēsturnieku. Ko gatavo iespiešanai? Ko jaunu raksti?

— Būs dzejoļu krājums. Un pēc tam drāma, varbūt ari divas. Vēl rakstu.

Vārnēns sasita plaukstas, it kā nolēmis kaut ko

— Nē, brālīt, tā tu neizgrozīsies! Pēc atgriešanās Lietuvā tev jādebitē mūsu priekšā. Zini ko, namatēva kungs, — viņš uzrunāja Indruli, — saaicini labus ciemiņus, sarīkosim literatūras un mūzikas vakaru. Vasari esmu jau ieintriģējis par mūsu pianisti, tu ieintriģē viņu par dzejnieku — un mēs dabūsim dzirdēt brīnišķīgus darbus.

— Hm . . . Ko tad? . . . Var jau, var ... — Indrulis, knibināja Ūsiņu un bez lielas sajūsmas piekrita. — Tikai pie manis tagad, redzi, pamaz vietas. Šeit gulta . . . nevienas brīvas istabas . . .

— Labi. Pulcēsimies pie manis, — Vārnēns nolēma. — Es šim gadījumam noīrēšu klavieres. Nākamo sestdienu! Norunāts? Lieliski! Tad nu palieciet veseli! — Viņš atvadījās un lieliem soļiem, drusku salīcis, steidzās uz mājām.

Ļudam Vasarim nepatika atklātībā lasīt savus darbus, bet šoreiz neiebilda. Arī viņš pats vēlējās nolasīt kādam lietpratējam pāris skatu no drāmas, ko vēl raksta, un paraudzīties, kā to uzņems. Tāpēc Varņēna ierosinājums viņam likās gluži izdevīgs.

Tās pašas dienas vakarā viņš paņēma savu drāmu un sāka izvēlēties vietas, ko domāja nolasīt. Vajadzēja šo to papildināt, šo to pārrediģēt. Viņš strādāja līdz vēlai naktij. Varņēns jokodams sacīja, ka esot ieintriģējis viņu par ārzemnieci, un patiesībā tā arī bija. Vasaris strādāja un visu laiku tālā apziņas nostūrī loloja domu, ka pūlas, lai labi parādītu sevi, it īpaši nezināmās pianistes priekšā.

Viņa iztēlē jau bija izveidojies arī neskaidrs tās tēls. Viņš vēl nekad nebija izjutis kaut cik lielākas simpātijas pret kādu blondīni, bet viņam nezin kāpēc likās, ka šī muziķe būs blondīne vai vismaz ar gaiši krāsotiem matiem. Un uzacis būs melnas. Viņa būs liela auguma, garenu seju, un, kad viņa smiesies, mutes kreisajā pusē, diemžēl, spīdēs zelta zobs. Spēlēdama klavieres, viņa reizēm nolieksies pie taustiņiem un viņas gaišie mati kritīs uz pieres. Kad viņa beigs spēlēt, tad apsēdīsies atzveltnes krēslā, pārliks vienu kāju pār otru un smēķēs papirosu. Viņa būs kalsna, plakanām krūtīm, bet viņas kājas, runājot Indruļa vārdiem, būs brīnišķīgi veidotas.

Tādu nezināmās tēlu Vasarim zīmēja viņa iztēles kaprīze.

Viņš nevarētu sacīt, ka tāda amerikāniete viņam ļoti patiktu, bet uz tādu viņš pats gribēja atstāt labu iespaidu un, to izdarījis, vairs nepievērst viņai nekādu uzmanību.

Savu drāmu viņš rakstīja arī nākamajā un aiznākamajā dienā. Jautājums par direktora pienākumiem vēl nebija izlemts, tāpēc laika viņam bija diezgan. Taču trešdien profesors Mešķēns piezvanīja pa tālruni un paziņoja, ka bīskaps gribot tikties ar viņu un gaidīšot ceturtdien noteiktā laikā.

Vasaris pēc atgriešanās no ārzemēm vēl ne reizi nebija ticies ar bīskapu. Pieklājība prasīja apciemot ekselenci, bet Vasaris vairījās no šīs vizītes un atlika to no dienas uz dienu. Tagad atlikšanai pienāca gals. Viņš sevišķi baidījās no divām lietām: ka bīskaps viņam liks valkāt sutanu un piekomandēs pie kādas baznīcas, kur viņam katru dienu būs jānotur misa, jābiktē ļaudis un, var gadīties, arī jāsaka sprediķi. Viņš gāja tādā noskaņojumā, ka līdz pēdējam vairīsies kā viena, tā otra.

Vasaris, mazliet nervozēdams, noteiktā laikā jau sēdēja bīskapa pieņemamajā istabā un gaidīja ekselenci. Viņš ieradās, ģērbies privātdrēbēs, riskēdams no pirmā acu uzmetiena nepatikt bīskapam. Bet viņš to darīja ar gudru ziņu, jo gadījumā, ja bīskaps neko neteiks, viņš jau pavisam droši un, tā sakot, legāli arī turpmāk varēs valkāt privātdrēbēs.

Pēc īsa brīža klusi vērās durvis un parādījās viņa ekselence. Vasaris sveicināja viņu ar garīdznieka Laudetur Jesus Chris-tus un noskūpstīja gredzenu. Bīskaps apsēdināja viņu kaktā pie maza galdiņa un sāka sarunu par ārzemēm, par studijām, par atgriešanos Lietuvā un pirmajiem iespaidiem pašu zemē pēc tik ilgiem prombūtnes gadiem. Ekselence diezgan ilgi interesējās par viņa pabeigtajām studijām un profesoriem, kurus viņš klausījies. Vasaris, jau pavisam nomierinājies, gaidīja, kad varēs atvadīties un beigt apciemojumu, bet ekselence vēl arvien nedeva zīmi. Gluži otrādi, acīm redzot taisījās pievērsties citiem sarunas tematiem.

— Jā... Jā... Tad jūs sakāt, ka pēdējos divus gadus esat pavadījis Parīzē. Tad jūs varējāt arī kaut cik dziļāk iepazīties ar franču galvaspilsētas dzīvi — it īpaši ar tās reliģisko un morālisko stāvokli.

— Jā, ekselence . . . Kaut cik . . . Lai gan tas nav viegli. . .

— Iepriecina tā parādība, ka franču inteliģence arvien vairāk tuvinās baznīcai. Vai dievkalpojumus kupli apmeklē ari inteliģence?

— Jā, ekselence. Tiešām kupli . . . Piemēram, svētās Madaļas baznīcā ... — bet viņš tūdaļ attapās un nožēloja, kāpēc piemēram izvēlējies svētās Madaļas baznīcu, ko apmeklē galvenokārt visādi blandoņas — tūristi.

— Un kādā baznīcā jūs noturējāt svēto misu? — bīskaps interesējās.

— Es gāju uz svētā Akvinas Toma baznīcu. Tās tuvumā arī dzīvoju . . .

Sie nekaunīgie meli viņam paspruka paši, bez iepriekšēja nodoma. Viņš piesarka un, pamanījis briesmas, saspringa. Izrādījās, ka bīskaps arī ir bijis Parīzē un noturējis misu šajā baznīcā. Vasarim pārskrēja tirpas, un viņš gaidīja, ka ekselence jautās vēl kādu nozīmīgu sīkumu un tad noskaidrosies, ka viņš, Vasaris, svētā Toma baznīcā nemaz nav bijis. Bet, tavu laimi, ekselence apmierinājās ar to pašu un gribēja uzzināt, vai jau pabeigta memoriālās svētās Sirds baznīcas celtniecība. Šoreiz Vasaris varēja pastāstīt daudz un pat sīkumus, jo viņš šo baznīcu, kā jau ievērojamu Parīzes vietu, vairākas reizes bija rādījis atbraucējiem lietuviešiem.

— Kur jūs Kaunā esat apmeties? — bīskaps jautāja, acīm redzot jau nobeigdams sarunu.

— Pie advokāta Indruļa. Mans vecs paziņa.

— Hm . . . Ērtāk būtu bijis pie kādas baznīcas, pie kāda amata brāļa.

— Jā, ekselence . . . Bet man šeit nav labu paziņu.

— Redziet, mācītājam pie laicīgajiem var gadīties visādas nepatikšanas. Bet reizēm var ciest arī tikumība . . .

— Indrulis dzīvo viens un ir ļoti nopietns vīrs.

— Tomēr ieteiktu jums apjautāties pie mācītājiem.

— Centīšos, ekselence, — Vasaris bija ar mieru un priecājās, ka viņam tikai ieteic, nevis pavēl.

Viņš jau taisījās celties, jo vizīte, pēc viņa ieskata, pārāk ieilgusi, bet bīskaps ar rokas mājienu viņu apturēja. Viņš apsēdās, noģizdams, ka tagad laikam dzirdēs kaut ko ļoti nepatīkamu, tāpēc koncentrēja visu savu pretsparu un argumentus, lai atvairītu iespējamos pārmetumus.

Bīskaps, noliecis galvu un dziļi nogrimis domās, brītiņu klusēja. Tad viņš pacēla acis, drūmu un pat raižu pilnu skatienu palūkojās uz Vasari un iesāka runāt klusā, lēnā balsī:

— Pirms atvadīšanās no jums gribēju bilst dažus vārdus ne tikai kā priekšnieks, bet arī kā cilvēks, kas daudz vecāks par jums, varētu sacīt, kā jūsu tēvs. Laikam nemaldīšos, ja pieņemšu, ka šurp nācāt, mazliet nervozēdams, domādams, ka es jūs izprašņāšu par dzīvi ārzemēs, par sakariem, pienākumu izpildi, varbūt arī pieprasīšu apliecinājumus un beidzot pavēlēšu, piemēram, kaut vai uzģērbt sutanu vai vismaz valkāt collorarium romanumb

Pēc tāda ievada bīskaps brītiņu klusēja, it kā dodams laiku Vasara iebildumiem, ja būtu aplami saprasts. Bet Vasaris, galvu nodūris, neko neteica. Tad bīskaps turpināja:

— Liekas nemaldīšos arī, ja pieņemšu, ka jūs nācāt šurp ar apņēmību dažos punktos nepiekāpties manā priekša. Šiem punktiem piesardzīgi pagāju garām ne jau tāpēc, lai akceptētu jūsu rīcību, bet pagaidām negribēdams naidoties ar jums. Laiks vislabāk dziedē dvēseles kaites. Ticu, ka jūs, padzīvojis Lietuvā, saradīsiet ar mūsu apstākļiem, pamazām iekļausieties arī baznīcas darbā, pats ieraudzīsiet, kur bijāt maldījies, un izlabosiet savas kļūdas.

Bīskaps atkal apklusa, varbūt gaidīdams Vasara piekrišanu, bet dzejnieks arī šoreiz klusēja. Tikai cieši sakniebtās lūpas un sarauktās uzacis liecināja, ka viņa sirds nebija mierīga. Bet bīskaps, brītiņu pagaidījis, atkal sacīja:

— Jūs labi saprotat, un es to atzīstu, ka jūsu stāvoklis mācītāju vidū ir tā kā izņēmums šīs kārtas dzīvē. Jūs esat dzejnieks, jums ir visai ievērojams talants, esat iemantojis daudz cienītāju, kas jums glaimo un gatavi daudz ko piedot. Arī mēs, baznīcas priekšniecība, pazīstam cilvēciskās vājības kā malum nccessarium^148 [149] un daudz ko piedodam. Tomēr mūsu piekāpība nedrīkstētu pamudināt jūs izmantot šo privileģēto stāvokli un arī turpmāk iet šajā virzienā. Visādi izņēmumi un plaisas ļoti kaitē baznīcas disciplīnai, nemaz nerunājot par ticīgo sašutuma izraisīšanu un garīdznieku slikto slavu, kas rodas visbiežāk izņēmumu pēc.

Pēkšņi Vasaris pacēla galvu un jau gribēja ko sacīt, bet bīskaps ar rokas mājienu apturēja viņu un turpināja mazliet paaugstinātā balsī:

— Es vērīgi sekoju jūsu rakstiem, tāpēc zinu, kādas iekšējas cīņas jums dažkārt jāpārdzīvo. Bet nekad neesmu varējis piekrist tam, ka jūs kādreiz aizietu no garīdzniecības. Nē, tas nevar notikt. . . Nē, tas nekad nevar notikt! Tas būtu vislielākais noziegums dieva, katoļu ticības, baznīcas un Lietuvas priekšā. Es ticu, ka jūs pazīstat katoļu ticību, to cienāt un augsti vērtējat. Jūs, bez šaubām, tāpat cienāt arī mācītāju kārtu, kaut gan varētu pieņemt, ka jūs citur labāk izmantotu savas spējas. Jūs laikam tāpat cienāt arī dievam doto zvērestu, kura liecinieks es biju, ka uzticīgi kalposiet reliģijai un baznīcai. Vai jūs no visa tā atsacītos? Kāpēc? Vai personīgās laimes dēļ? Vai tiešām šo laimi atradīsiet? Vai nepieredzēsiet vēl lielāku vilšanos? Un, ja arī atrastu, vai ilgi to baudītu? Vai ilgi turpinās jaunība? Cik tad gara ir dzīve? Galu galā, vienalga, kādi būtu rezultāti, tie nevar attaisnot šo atkrišanu! Lūdzu padomāt. Un tagad vade in pace et dominus sit tecumK

Vasaris gribēja runāt. Viņš trīsēja kā stīga, un viss ilgos gados uzkrājies sarūgtinājums lauzās uz āru. Kādam nolūkam un ko viņš būtu sacījis, arī viņam pašam nebija skaidrs. Varbūt viņš apsūdzētu sevi, varbūt atzītos, varbūt žēlotos, varbūt gaustos, bet varbūt iebilstu un visu to noliegtu? Taču bīskaps neļāva runāt. Viņš ātri piecēlās, deva noskūpstīt gredzenu, pārmeta krustu un izgāja no istabas.

Vasaris pārnāca no bīskapa veselas jūtu un domu vētras pārņemts. Vispirms, viņš jutās nomākts un pazemots, ka bīskaps viņu tik ātri un nekļūdīgi atšifrējis. Cik nožēlojami tagad likās visi tie līčloču ceļi, ar kuriem viņš domāja maskēties, kā arī apiet bīskapa modrību un tā norādījumus. Viņam bija kauns, ka viņš, kas principā jau gandrīz izšķīries par aiziešanu no garīdzniecības, devās pie bīskapa vecajā verdziskajā noskaņā, gluži kā skolēns pie skolotāja — piekrāpt vai izgrozīties.

Tad viņu pārņēma īgnums, ka bīskaps, kas tik vaļsirdīgi un skaidri izvirzīja jautājumu, neļāva viņam izteikties. Bīskaps, to darīdams, rīkojās gudri, jo ļāva, lai Vasaris vienatnē pārdomātu viņa vārdus un visu situāciju, nevis uztraukumā sarunātu tādas lietas, kuru dēļ stāvoklis varētu tikai pasliktināties.

Tomēr vienu stratēģisku kļūdu izdarīja arī bīskaps, proti, to, ka viņš pārāk skaidri un pārāk dziļi atšifrēja Vasari. Tagad Vasaris redzēja, ka bīskaps tomēr zina visu, tāpēc nejuta [150] vajadzību kautrēties no viņa, un varēja vēl vairāk nostiprināties sev atstātajā status quo. Bez tam bīskaps pavisam asi Vasarim izvirzīja arī atkrišanas jautājumu. Līdz tam Vasaris baidījās pat domāt, ka viņš varētu diskutēt ar ekselenci par šo jautājumu. Tagad viņam tas vairs nelikās tik briesmīgi. Beidzot bīskaps argumentēja, centās pārliecināt un ietekmēt viņu. Palicis vienatnē, Vasaris apsvēra un analizēja šos argumentus un centās tos apstrīdēt. Un kādus tik šķēršļus cilvēks nespēs atspēkot, ja gribēs attaisnot sevi un sekot savām sirds tieksmēm?

VII

Sestdienas vakarā, kā bija norunāts, pie docenta Varņēna sāka pulcēties ciemiņi. Tie visi bija cilvēki, kas interesējās par mākslu un literatūru: žurnāla «Spinduliai»[150] redaktors Karklis, pazīstams dzejnieks Kalnus, drāmas aktrise Lapelīte, komponists Aidužis, solījās ierasties arī mācītājs un profesors Meš-ķēns, nemaz nerunājot par advokātu Indruli un pianisti Gra-žulīti, kas kopā ar Vasari bija, tā sacīt, šā vakara programā paredzēti viesi. Sanāca prāvs, apmēram piecpadsmit cilvēku liels pulciņš.

Ļuds Vasaris todien jau no paša rīta uztraucās, kā viņam izdosies parādīties ar savu darbu tik izmeklētas publikas priekšā. Vēl nebija pārgājis sarunā ar bīskapu gūtais iespaids; tas nomāca viņa garastāvokli un mazināja pašpaļāvību. Vasaris juta, ka viņu ne tikai izseko, bet arī piesardzīgi un pamazām spiež iekļauties mācītāja dzīves stingrajās normās. Ne velti bīskaps brīdināja, lai viņš ar savu izturēšanos nerada izņēmumu. Nesen Vārnēns sacīja to pašu. Tātad viņu tomēr uzlūko par mācītāju. Bet vai tiešām viņam mūžīgi jābūt ierobežotam arī savā daiļradē? Un Vasaris vēlreiz rezignēti nolēma: viņš rīkosies piesardzīgi, bet neviens nepiespiedīs viņu atsacīties no savas iekšējās pasaules, ko viņš radījis, ilgus gadus cīnīdamies un šaubīdamies.

Kad viņš ieradās pie Varņēna, apmēram pusi aicināto ciemiņu jau sastapa priekšā, bet Indruļa un Gražulītes vēl nebija. Vieni ciemiņi pulcējās kaktā pie dīvāna, citi tērzēja, atbalstījušies pie loga, bet neviens vēl nemēģināja sēsties pie galda, uz kura bija salikti aukstie uzkožamie, novietota pudele konjaka [151] un kautri stāvēja karafīte degvīna. Pretī, pie sienas, lepni spīdēja klavieres, ko Vārnēns atvedis tikai šim vakaram.

Kad Vasaris bija sasveicinājies un iepazinies, atkal atraisījās brīdi pārtrauktās sarunas. Redaktors Karklis, kas sēdēja uz dīvāna, acīm redzot bija uzsācis strīdu ar dzejnieku Kalnu un tagad, turpinādams savu domu, sacīja:

— Apsūdzēt sabiedrību šodien kļuvis par tādu trafaretu, ka jau iepriekš zinu visus jūsu pārmetumus. Mūsu presē pilns sūdzību un anketu, kas meklē literatūras krīzes iemeslus. Tas ir labi, ka jūs meklējat un kliedzat, bet ļauni, ka visu vainu uzveļat pilsoņa un valdības pleciem, bet nepaskatāties uz sevi. Ko jūs sniedzat pilsonim? Vai jūs interesē sabiedrības vajadzības? Vai jūs ejat kopā ar dzīvi? Nē, jūs gremdējaties sevī, jūs ar nopūtām apdziedat mēnesi, zvaigznes un savas jūtas, tā vietā, lai ar spēcīgu, aktuālu un tiešām radošu vārdu aizkustinātu tautu! Tagad nav tāds laikmets, dzejnieku kungi!

Kalnus strauji sakustējās:

— Par ko gan mēs lai rakstām? Par krāpniekiem, kukuļņē-mējiem, dzērājiem, laulības šķiršanām, abortiem un afērām? Lūdzu parādīt, kur ir tas sabiedrības ideālisms, kas dotu vielu literatūrai? Tāda nav. Ne tikai tāda, bet arī visniecīgākās intereses par kultūras jautājumiem. Lūk, kāpēc tīrā dzeja nespēj aizsniegt un aizraut mūsu inteliģentu. Viņš ar to nav saaudzis.

— Tad jūs atzīstaties, ka ejat sabiedrībai nopakaļ vai arī tai sekojat? Un es biju domājis, ka dzejnieki ir tautas vadītāji, kas tai sludina jaunus ideālus un prot ar tiem iekvēlināt sabiedrību, aizraut pa jauniem ceļiem ... It īpaši jaunā sabiedrībā un jaunā valstī tā vajadzētu būt. Tāda sabiedrība nekur neinteresējas par zvaigznēm un maigām jūtām.

— Nē, redaktor, — Vārnēns iejaucās, — neuzbrūc tik nesaudzīgi nabaga dzejniekam. Viņš saka daudz taisnības. Vispārējā pagrimumā grūti prasīt no dzejniekiem, lai viņi dziedātu par dievs sazin kādiem ideāliem. Vienalga neviens viņus neuzklausītu. Manuprāt, lai viņi rada kaut vai savu dekadences neo-romantismu, ja tikai talantīgi. Lai jel viens no viņiem izsmeļ visus šā virziena tematus, izmanto visus dzejas līdzekļus — un viņš būs ievērojams cilvēks lietuviešu literatūras vēsturē.

— Runā kā profesionālis, — redaktors attrauca. — Man šķiet, ka viņi neko neizsmels un neizmantos. Nokavēts. Šodien vajadzīgs kaut kas jauns. Kas — nezinu, neprotu pasacīt, bet vajadzīgs.

Strīdā vēlējās iejaukties arī profesors Mešķēns.

— Vispārējā pagrimumā! — viņš iesaucās, iepletis acis Varņēna priekšā. — Nu, kolēģi, kā gribat, bet es protestēju! Vispārēju pagrimumu Lietuvā neredzu. Taisnība, inteliģence un ierēdņi izlaidušies, kļuvuši materiālisti, bet Lietuvā taču ir šaulu^152 savienība, ir Vilnas atbrīvošanas savienība, ir cienījams karaspēks, ir tūkstoši organizētas, augstākā mērā ideāli noskaņotas jaunatnes, beidzot ir seims un valdība! . . .

No Mešķēna mutes šie vārdi nāca ar krietnu humora pieskaņu. Tāpēc vieni atklāti smējās, bet citi svārstījās un domāja, vai tiešām tāds ideālisms pastāv un kur tas būtu meklējams.

Strīds jau atkal draudēja uzliesmot, bet ar trīs jaunu ciemiņu ierašanos pārtrūka sarunas un izjuka kompānija. Tas bija Indrulis, Genulienes kundze un kāda jaunkundze, kuru Vasaris nepazina, bet tūlīt uzminēja, ka viņa ir tā dēvētā Indruļa līgava. Kamēr viņa iepazīdamās pienāca sasveicināties, Vasaris paguva pārliecināties, ka paša iztēles veidotais ārzemnieces tēls, kaut arī nebija gluži pretējs, tomēr nelikās visai līdzīgs oriģinālam, kas nupat ieradies.

Viņa izskatījās mazāka auguma, nekā bija iedomāta, taisnība, blondīne, bet ar daudz tumšākiem matiem, kuru sprogās vizēja zeltains atspīdums. Viņš bija uzminējis, ka seja tai būs garena, taču izteiksme un noskaņa izrādījās citāda. Viņš domāja, ka tā būs tipiska moderna klaidone ar brīvām manierēm, kādas redzētas Parīzē, turpretī šeit ieraudzīja gandrīz tipisku, tikai laikmetīgāka izskata lietuvieti, kurai nav lauciniecisku vaibstu, bet nepiemīt arī lielpilsētas civilizācijas šablons. Tā nebija nedz izkaltusi, nedz plakanām krūtīm kā daudzas anglietes, kas blandās pa Eiropu. Kad tā, sasveicinādamās ar Vasari, pasmaidīja, viņš ieraudzīja baltu kā sniegs, veselīgu zobu rindu, un tās mutē nebija neviena zelta zoba. Viņam patika arī tās vārds — Aukse^153. Vēlāk viņš uzzināja, ka savu kristīto vārdu Aurēlija tā lietuviskojusi. Vasaris nodomāja, ka abi šie vārdi lieliski raksturo tās matu zeltaino vizmu. Viņš tovakar pamanīja arī, ka tā it nemaz nesmēķē un visas tās manieres ne mazākā mērā nav koķetas vai kurtizāniskas. Šīs iepazīšanās pirmo iespaidu iznākums bija tas, ka Vasarim pašam tagad likās tukša un smieklīga viņa agrākā vēlēšanās atstāt impozantu iespaidu, patikt, pēc tam novērsties un aizmirst. Ari tagad viņš gribēja patikt, bet patikt dziji un nozīmīgi. Viņš jau sāka nervozēt, ka varbūt tik viegli neizdosies tai patikt, bet tās domas viņam tagad likās nopietnas un svarīgas.

Kad visi ciemiņi jau bija sapulcējušies, namatēvs sasita plaukstas un lūdza apklust.

— Domāju, — viņš iesāka, — ka būs labāk, ja mēs vēl brītiņu pagavēsim un vispirms izpildīsim šā vakara programas daļu. Mani mīļie ciemiņi, bez šaubām, labi pazīst cienījamo Aukses jaunkundzi kā lielisku pianisti; visi kaut vai vārda pēc un no rakstiem pazina mūsu dzejnieku Ļudu Vasari, bet nule ir iepazinušies ar viņu tieši. Viņš ir mans vecs draugs, bet pēc ilgiem gadiem tikai tagad atgriezies Lietuvā un pirmo reizi atrodas mūsu pulkā. Tāpēc derētu, lai viņš mums pasniegtu ciemkukuli — kādu savu darbu, kuru mēs vēl neesam lasījuši. Lai radītu piemērotu noskaņu, varbūt Aukses jaunkundze mums nospēlētu, ko viņa pati uzskatītu šim gadījumam par vispiemērotāko.

Aukses jaunkundze bez liekas atrunāšanās apsēdās pie klavierēm. Ko viņa spēlēja, nezināja ne Vasaris, ne kāds cits. Komponists Aidužis vēlāk stāstīja, ka viņš ari nezinot, kas tas par gabalu. Viņš minēja, ka pianiste visdrīzāk būs brīvi improvizējusi pēc iedvesmas. Taču tas neatgādināja improvizāciju. Aukse spēlēja gandrīz klasiskā stilā, bez jebkādas bravūras, mierīgi un pašpārliecināti. Viņa sēdēja taisni, skatījās uz priekšu it kā tikai viņai vienai caur sienu redzamā izplatījumā, retu reizi palūkodamās uz klaviatūru. Viņas mūzika visus valdzināja ar savu vienkāršību un sirsnību. Tiešām radās dzejiska, gandrīz vai pacilāta noskaņa. Neviens pat neaplaudēja pianistei, jo katrs juta, ka tādā brīdī visskaistākā pateicība, visnozīmīgākā uzslava būs sasprindzināta uzmanība un klusums.

Ļuds Vasaris nolika sev priekšā papīru žūksni un iesāka:

— Gribu iepazīstināt jūs ar savu visjaunāko darbu, drāmu, kuras pēdējos skatus vēl neesmu uzrakstījis. Tā būtu pārāk liela jūsu pacietības pārbaude, ja lasītu no vietas visu darbu, bet atsevišķi skati bez konteksta un turpinājuma izrādītos nesaprotami. Tāpēc es ne tik daudz lasīšu, kā atstāstīšu savas drāmas metus un norādīšu galvenās situācijas, no kurām kļūs skaidrs mana darba raksturs, ideja un jēga.

— Manas drāmas darbība pārcelta uz sirmo senatni un tai ir mīta raksturs. Tajos laikos cilvēki dzīvoja lielās kaislībās, lielos tikumiskos ierobežojumos un cīņās pret iedomātajiem dieviem. To visu viņi ietērpa dzejas formā, iztēlojās šķietami reālus notikumus, kas tādējādi iemantoja dziļi simbolisku jēgu. Manas drāmas mīts ir tāds: kādā zemē vai ciltī valda jauns karalis, kam jau laiks ņemt sievu, lai tiktu pie troņa mantiniekiem, jo dinastijas izbeigšanās visur un vienmēr tika uzskatīta par debesu lāstu, karu un juku cēloni. Augstākais priesteris viņu grib saprecināt ar kāda augstmaņa meitu, taču jaunais valdnieks vilcinās ar sievas ņemšanu, jo viņš ir iemīlējies skaistā vaidelotē, kas kalpo cilts galvenā aizbildņa — dieva svētnīcā. Viņa mīla kļūst par nepārvaramu kaislību, viņš pārkāpj tradīciju un savas reliģijas likumus, paņem no svētnīcas vaideloti un to apprec.

Tad Vasaris parakņājās savos papīros un nolasīja vairākus pirmā cēliena skatus, kuros bija tēlotas šīs grēcīgās precības. Klausītāju acu priekšā spilgti iezīmējās dumpīgā valdnieka tēls, viņa un viņa piekritēju karavīru konflikts ar svētnīcas priesteriem, vaidelotes bailes un pūļa kurnēšana. Likās, valdniekam draudēja pašas debesis: pirmais cēliens noslēdzās ar lietus gāzi un vētru, kas pārtrauca kāzu dzīres.

— Nu vai zini, tavs valdnieks ir drošsirdīgs vīrs, — Vārnēns piezīmēja, kad Vasaris bija beidzis lasīt. — Bet par to nav jābrīnās. Visos laikos ir bijuši pārdrošnieki, kas dumpojušies pret dieviem. To netrūkst arī literatūrā. Atcerēsimies «Sa-lambo» lappusēs Matho un Spendiju, kas nolaupīja dievietes Tanitas svēto šķidrautu.

— Un mūsu Ķeistutis, kas nolaupīja Biruti? — vēl kāds piebilda. — Vai tikai šeit nav rakstīts par viņu?

— Nē, — Vasaris paskaidroja. — Man nav svarīgi nekādi vēsturiski apstākļi. Es ņemu tikai mīta kodolu un to skatuviski apdarinu.

— Uz skatuves tiešām tas iznāktu ārkārtīgi iespaidīgi.

Bet aktrise Lapelīte mazliet eksaltēti iesaucās:

— Ai, mans sapnis kopš šā mirkļa būs tēlot vaideloti!

— Bet nu klausīsimies tālāk! — Vārnēns atgādināja.

Vasaris atkal sāka stāstīt:

— Tālāk, otrajā cēlienā, redzam, ka drošsirdīgā valdnieka un viņa sievas laime nav turpinājusies ilgi. Viņiem piedzimst dēls, bet tūdaļ valsti piemeklē visādas nelaimes: siseņi noposta ražu, mēris bendē iedzīvotājus — visa cilts apsūdz valdnieku un viņa sievu. Atstumtā augstmaņa meita beidzot sakūda savu tēvu, lai tas atriebj jaunajam valdniekam par viņas pazemojumu. Augstmanis saceļ dumpi un jauno karali nogāž no troņa. Karalim un karalienei būtu jāmirst, bet orākuls pavēstī, ka viņus varot tiesāt tikai cits karalis, šā likumīgais mantinieks. Un mantinieka tiesības paliek viņu dēlam. Kamēr tas izaugs, valsti uzņemas pārvaldīt augstākais priesteris, kas ļauni priecājas cerībā, ka nākamais karalis liesās savus vecākus un tikai pēc tam uzzinās, ko notiesājis. Pa to lajku nelaimīgo karali un karalieni iemet cietumā.

— Lūdzu paklausīties skatu, kurā nelaimīgie dabū zināt savu likteni, bet augstākais priesteris un augstmaņa meita līksmo, ka radusies tāda situācija.

Kad Vasaris beidza, atkal Vārnēns pirmais sacīja:

— Atļauj man piezīmēt, dzejniek, ka situācija liekas drusku mākslota, bet izteikta spēcīgi.

Komponists Aidužis, kas līdz tam nebija sacījis ne vārda, nolēma:

— No šī darba var iztaisīt lielisku operas libretu, bet arī drāmai būs vajadzīga mūzika.

— Bravo! — iesaucās dzejnieks Kalnus. — Aiduži pārņēmusi iedvesma. Sēdies pie klavierēm!

Indrulis pusčukstus jautāja Aukses jaunkundzei, ko viņa par to domā, bet Aukse vēl neizsacīja savu viedokli.

Vasaris izmantoja klusuma brīdi un turpināja stāstīt:

— Trešais cēliens tēlo notikumus pēc*divdesmit gadiem. Nogāztā karaļa dēls tagad ir skaists jauneklis. Vecākais priesteris — līdz zemei salīcis vecis, bet viņa sirds ir tikpat cieta kā agrāk. Pilī gatavojas jaunā prinča kronēšanai. Tās laikā viņam pirmo reizi būs jātiesā vairāki smagi noziedznieki, kuru vidū arī paša vecāki. Taču viņš to nezina, jo viņam tika stāstīts, ka vecāki miruši, kamēr bijis mazs. Kronēšanas svinībās ierodas arī pazīstamā augstmaņa meita, kas tagad jau paveca sieviete. Arī viņa vēlas patīksmināties par šaušalīgo tiesu. Tomēr, ieraudzījusi jauno princi, viņa sāk svārstīties. Princis ir apbrīnojami līdzīgs savam tēvam, kuru viņa kādreiz mīlējusi. Viņas sirdī cīnās pretējas jūtas. Viņai kļūst žēl karaļa un prinča. Velti viņa meklē savā sirdī naidu — tā vairs nav. Tagad viņa cenšas pārliecināt augstāko priesteri, lai apžēlo nelaimīgos un nesa-gandē dzīvi visu mīļotajam princim. Bet priesteris paliek ciets kā klints, jo valsts ierašas un likumi prasa tiesu un vainīgo

navi. Citādi draudot jauna dievu sodība. Tad augstmane izšķiras spert riskantu soli: viņa pati paziņo princim, kas to sagaida un kādus noziedzniekus viņam būs jātiesā. Princis ir pārsteigts, satraukts un nomākts. Augstmane spilgtās krāsās attēlo viņa tēva cēlo lepnumu un drošsirdību, kā arī mātes skaistumu. Princis gribētu glābt vecākus, bet ne velti viņu audzinājis augstākais priesteris. Viņš baidās no dieviem, viņš grib būt uzticīgs likumiem un tradīcijai. Ar prinča šaubām un svārstībām arī noslēdzas trešais cēliens.

— Palasi, — Indrulis sacīja.

— Pietiks. Šeit ir gari skati, un tie bez konteksta nebūs saprotami, bet fabula, liekas, arī tāpat skaidra.

Profesors Mešķēns lūdza vārdu:

— Man nav visai skaidra augstmanes rīcība. Kā viņa tik pēkšņi no atriebes un naida pievērsās žēlastībai?

— Kāpēc ne? — Genulienes kundze brīnījās. — Ieraudzījusi tik skaistu princi un atcerējusies savu mīlu, viņa varēja visu aizmirst un piedot.

— Gluži otrādi, viņa varēja uzliesmot vēl lielākā naidā, ka dzīvē zaudējusi tādu laimi.

— Atvainojiet. Sievietes prot ne tikai atriebt, bet arī piedot!

— It īpaši, kad «cerības zvaigzne jau pārstāja mirdzēt» . . .*

Arī pārējie gribēja pajokot, no drāmas pievērsties vieglām

atjautībām un jautrām piezīmēm, bet namatēvs pasteidzās gādāt par klusumu.

— Prinča stāvoklis tiešām dramatisks. Pastāsti, kā viņš rīkojās: notiesāja vai attaisnoja vecākus?

— Ceturtais — pēdējais cēliens iesākas ar kronēšanas svinībām. Šeit skatītāju acu priekšā paveras teatrāla aina — ar muziķu, dziesmām un rituālu. Jauno karali aicina tronī, viņš bagātīgi apdāvina valsts ievērojamākos cilvēkus — vispirms augstmani un tā meitu. Tad atved noziedzniekus, un jāsākas tiesai. Diemžēl, šeit mana drāma pārtrūkst, jo beigas vēl neesmu uzrakstījis. Es pats svārstos par savu princi.

— Ko te svārstīties? — aktrise iesaucās. — Protams, attaisnos.

— Moderns cilvēks tā arī rīkotos, — redaktors piebilda. — Modernam cilvēkam nepatīk šie metafiziskie* mudžekļi, kas gluži kā zirnekļu tīkli nāk no reliģijas, no tradīcijām, un tos [154] tik cītīgi sargā visu laiku un visu tautu klerikālisms. Bet šajā drāmā tēloti kaut kādi senatnes māņticības laiki, tāpēc prinča spriedums varētu būt arī pretējs. Tāpat drāmā skaidri jāiezīmē laikmets.

Profesors Mešķēns platām acīm palūkojās uz redaktoru:

— Ko jūs! Modernam cilvēkam nav mazāk māņticības kā senatnes cilvēkam, tikai viņa māņticība ir simtkārt sliktāka, jo izriet nevis no tikumiskā, nevis no pārdabiskā novada, bet no izlaidības, no bezprincipialitātes, no modes et cetera. Arī notrulinātajam modernajam cilvēkam lieti noderēs tikumisko pienākumu un sirdsapziņas konfliktu atgādinājums. Tāpēc arī Vasara drāmu, ja tā stiprina tikumiskos principus un pienākuma apziņu, es apsveicu, pretējā gadījumā labāk lai tā neparādās! Pamatdoma man vēl nav skaidra.

— Profesor! — miermīlīgā tonī viņu uzrunāja redaktors.

— Nesāksim tukšus strīdus, kas neatbilst tematam. Esmu ar jums vienis prātis tikai par to: pamatdoma arī man nav skaidra.

— Tāpēc, ka mēs dzirdējām tikai fabulu, plānu, bet ideoloģija, bez šaubām, noskaidrosies no teksta, — Kaļņus sacīja.

— Lūdzu vārdu! — pēkšņi atskanēja Aukses jaunkundzes balss.

— Lūdzu, lūdzu! — atbalsojās vairākās vietās, un visi pievērsās daiļajai viešņai.

— Drāmas nobeigums arī man nav skaidrs, — viņa iesāka,

— bet tās jēgu gandrīz jau saprotu.

— Re, ko nozīmē sievietes intuīcija, — Indrulis piezīmēja.

— Pieņemsim, ka tā ir intuīcija. Tātad man liekas, ka drāmas jēga ir tāda: cilvēka dzīvi kopš senseniem laikiem ierobežo ļoti daudzi likumi, kas mums bieži vien traucē parādīt sevi un lieti izmantot visas savas spējas. So likumu jēga it bieži mums vairs nav skaidra, bet tie pie mums un mūsu apkārtnē tā iesakņojušies, ka arī tad, ja iedrošināmies tos pārkāpt, esam spiesti daudz ciest, bet reizēm pat iet bojā. Lūk, vaidelošu solījums neprecēties. Kāda tam jēga? Sentimentāli? Dzejiski? Nevienam no tā nav nekāda labuma. Turpretī jaunais karalis, kas iemīlējies vaidelotē un to apprecējis, jūt, ka darījis bagātāku savu dzīvi, ka viņš sev un citiem spēs darīt vairāk laba. Taču, kad viņš pārkāpj šo vaidelotes solījumu, tad jāiet bojā ne tikai pašam, bet arī savam dēlam viņš uzveļ lāstu. Dēls ir soģis, vai nu viņš tiesās tā vai citādi, vienalga būs nelaimīgs: ja notie-sas, — mocīsies sirdsapziņas pārmetumos, ka notiesājis vecākus, ja attaisnos, — viņam nebūs miera, ka noziedzies dievu priekšā. Tātad secinājums ir skaidrs: jāizskauž no dzīves tādi principi, kas, paši būdami neauglīgi, citiem traucē darīt labu un izmantot savus spēkus, kā arī spiež mocīties bez jēgas.

Redaktors pat sasita plaukstas:

— Bravo, bravo! . . . Arī es domāju to pašu.

Bet profesors Mešķēns agresīvi iepleta acis un sarauca uzacis:

— Piedodiet! Varbūt jūs man pasacītu, kas noteiks, kuri principi ir auglīgi un kuri tukši? Teiksim, senatnes vaidelošu, bet mūsdienu mūku un mācītāju šķīstības solījumi — vai tie ir tukši? Vai tiem nav jēgas? Kur kritērijs? Vai tikai materiālais labums un vienīgi šīs zemes dzīves mēraukla noteic principa auglību? Lūk, mani kungi, kur ir pamatjautājumi.

— Bez šaubām, — redaktors piekrita. — Bet, strīdēdamies par tiem, mēs novirzītos pārāk tālu. Atgriezīsimies pie drāmas. Pēc Aukses jaunkundzes runas un profesora iebildumiem vēl vairāk nostiprinās mans viedoklis, kuru gribēju pasacīt jau agrāk. Proti, to, ka dzejnieks Vasaris, kas uzrakstījis tik skaistu drāmu, izdarījis kļūdu, attēlodams kaut kādu nenosakāmu senatni un kaut kādus eksotiskus cilvēkus, bet nav iemiesojis tās pašas domas mūsdienu dzīves apstākļos un attiecībās. Tad mums būtu daudz skaidrāks priekšstats, vai tie principi, no kuriem izrietējušus konfliktus viņš mums rāda, ir pozitīvi vai ne.

— Tas ir bīstami! — kāds iesaucās no kakta.

— Daudzi pazītu sevi, — drāmas aktrise piekrita.

— Un nabaga dzejniekam būtu jācieš, — Genuliene papildināja.

— It īpaši tāpēc, ka viņš ir mācītājs, — atkal no kakta piezīmēja.

«Stulbenis! . . .» Vasaris nodomāja. Viņš, spēji pagriezies, uzmanīgi paskatījās uz Aukses jaunkundzi un, sastapis tās skatienu, novērsās sāņus. Bet Aukse griezās pie namatēva:

— Vai drīkstu? ... Es visumā negribētu piekrist redaktora kunga viedoklim. Tas galu galā ir gaumes jautājums. Man, piemēram, ļoti patīk šis eksotiskais un tā kā senatnīgais fons, kurā mūsu acu priekšā mijas varoņdarbi, kūsā lielas jūtas, cīnās neapvaldītas kaislības. Sājā fonā ir daudz dzejas un daudz noskaņu, tas dzejniekam ļauj lielāku brīvību, turpretī, attēlojot tagadni, it viss kļūtu sīkāks, autoram būtu jāpielāgojas mūsu psihei un ikdienas dzīves apstākļiem, ko mēs pazīstam tik labi, ka ikviena atkāpe no tās jauktu ilūziju, un mēs kliegtu: nē, tā nevar būt! Taisnība, idejiskā jēga dažos gadījumos varbūt kļūtu uzskatāmāka, bet šajā drāmā man tā arī tāpat ir skaidra. Un to nav grūti pārnest arī uz mūsu dzīves apstākļiem . . . Vēl neesmu beigusi, bet vai nepļāpāju pārāk ilgi?

— Ai, lūdzam, lūdzam! . . .

— Tātad runāsim atklāti. Arī šodien mums, kā sacīja profesors, pastāv ar īpašiem solījumiem saistīti mūki un mācītāji. Arī šodien ir, kas viņus iemīl un apprec. Mums ir arī tradīciju un likumu sargi, kas pret šiem kārtības pārkāpējiem saceļ sabiedrību un, ja vien varētu, rīkotos ar viņiem tāpat, kā šīs drāmas augstākais priesteris rīkojās ar jauno karali.

— Šodien gan par to neviens nesēdina cietumā un nesoda ar nāvi, — redaktors piezīmēja.

— It īpaši Lietuvā. Eksmācītāji pat ieņem cienījamus amatus, — Genuliene piebilda.

— Un tomēr, — Aukse turpināja, — šajā drāmā attēlotā tiesas aina, kad dēls ir vecāku soģis, var atkārtoties arī mūsu dzīvē. Pieņemsim, ka tādā kārtā apprecējies pāris sagaida dēlu. Tā uzskati būs tradicionāli un ortodoksāli, vai arī tā dzīve ritēs ļoti nelaimīgi. Vai viņš netiesās savus vecākus, vai nelems tiem, taisnība, nevis cietumu vai nāvi, bet nicinājumu, pārmetumus, varbūt arī mūžīgas mocības pēc nāves? . . . Sī drāma var būt tikpat nežēlīga kā tā, ko radījis Vasaris.

Visi brītiņu domīgi klusēja. Pirmais sāka runāt profesors Mešķēns.

— Un kādi, jaunkundz, no visa tā secinājumi?

— Secinājumi, profesora kungs, atkarīgi no tā, kādi ikvienam no mums ir ieskati par dzīvi un cilvēkiem. Šeit būs grūti atrast kopēju viedokli.

Klātesošie vēl turpināja strīdu, bet Vasaris lāgā vairs nedzirdēja, ko katrs sacīja. Aukses vārdi viņam bija tik negaidīts pārsteigums, ka tie vien skanēja ausīs. Un Vasaris jutās laimīgs, ka brītiņu visi it kā aizmirsuši viņu un viņš vēlreiz sevī netraucēti var noklausīties šos vārdus. Viņš nebija cerējis dzirdēt no šīs jaunkundzes tik nopietnu runu. Viņš nevarēja apvaldīt sevī patīkama apmierinājuma izjūtu, ka Aukse ne tikai vislabāk saprata, bet arī aizstāvēja viņu. Bez tam, nobeigdama savu runu, tā komentēja viņa drāmu tādā nozīmē, kādu viņš pats tai nebija vēlējies piešķirt. Viņš rakstīja tāpēc, ka samezglojās interesantas situācijas un spēcīgi konflikti, kurus tēlodams, viņš lielā mērā varēja atsegt cilvēka sirdi, pasacīt daudzas tādas domas, kas viņu satrauc, kā arī radīt skaistus dramatiskus skatus. Taisnība, šajā drāmā izpaudās viņa paša protests pret cilvēka personības bezjēdzīgu ierobežošanu, bet viņam nemaz nebija ienācis prātā to attiecināt uz mūsdienu mūkiem un mācītājiem. Tagad arī viņš ieraudzīja šo paralēli, bet Aukses komentāri viņam likās pavisam loģiski.

Tomēr Vasaris nebija visai apmierināts ar savas drāmas jēgas tādu papildinājumu un aktualizējumu. Par viņa darbu izraisījies strīds modināja jaunas domas, bet viņš negribēja ielaisties atklātā diskusijā. Viņam būtu interesantāk aprunāties ar Aukses jaunkundzi vienu pašu. Tās viedoklis viņam tagad likās dārgs un nepieciešams. Bez tam viņš priecājās, ka Aukse pirmā šeit izvirzījusi garīdzniecības jautājumu un tik brīvi, tik vienkārši uz to raudzījās. Ļuds tagad bija pateicību parādā pat tam «stulbenim», kas viņam iedzēla ar mācītāja kārtu, jo, viņš nodomāja pie sevis, būs ērtāk, ja uzreiz nostāsies skaidrā pozi-cijā. Galu galā Aukse un visi pārējie ļoti labi zina, ka viņš ir mācītājs. Un, ja arī kāds nezināja, drīz vien to būtu uzzinājis. Vasaris ne vienreiz vien bija pieredzējis, cik nepatīkami var izblamēties, ja iepazīstas incognito, bet vēlāk noskaidrojas, ka esi mācītājs.

Tad namatēvs aicināja ciemiņus iekost, jo daudzi jau bija sākuši nepacietīgi lūkoties uz galdu. Strīdi un sarunas aprāvās, un ikviens, virzīdamies tuvāk, skatījās, kur un ar ko viņam apsēsties. Vasaris un Aukse, vai nu namatēva manevra dēļ, vai arī pašu gribas mudināti, izrādījās blakus un, negaidīdami pārējos, apsēdās. Lapelīte galda otrā galā aizkavēja Indruli. Tur apsēdās arī Genulienes kundze un profesors Mešķēns. Vasara tuvākie kaimiņi bija cilvēki, kurus viņš redzēja šeit pirmo reizi. Viņš pārmija ar Auksi dažus nenozīmīgus teikumus, bet raitāka saruna abiem ilgi nevedās. Abi juta, ka viens no otra kautrējas, abi meklēja, lai sacītu kaut ko piemērotu, kas tuvinātu viņu domas, bet nevarēja atrast. Vasaris gribēja uzslavēt Aukses spēli.

Te viņu uzrunāja kaimiņš pa labi, un valodas neraisījās.

Tad viņš saņēmās, lai uzsāktu sarunu par savu drāmu:

— Jūs ļoti labi komentējāt manu darbu. Es pats tā nebūtu spējis.

Viņa nezin kāpēc aizvainojās:

— Bet jūs, bez šaubām, domājāt, ka es neko nejēdzu literatūrā?

— To ne. Es tikai brīnos, kā jūs, manu darbu nemaz nelasījusi, tik labi uzminējāt tā jēgu.

— Tiešām? ... — viņa novilka, neizrādīdama ne mazāko vēlēšanos turpināt sarunu par šo tematu.

— Jūs pat aizstāvējāt manu drāmu pret redaktora pārmetumiem. Sirsnīgi jums pateicos, Aukses jaunkundz, — Vasaris nerimās.

— Hm! — viņa paraustīja plecus. — No ka jus spriežat, ka esmu aizstāvējusi jūsu darbu? Es tikai pasacīju savas domas.

Vasaris īgni apklusa un nolēma likt viņu mierā.

«Traki uzpūtīga,» viņš domāja. «Bet ko viņa grib no manis? ...»

Viņš runāja ar citiem kaimiņiem, bet visa viņa uzmanība bija pievērsta Auksei.

Tajā pašā laikā arī Aukse nebija apmierināta ar savu izturēšanos pret dzejnieku. Viņa lielā mērā izjuta pret to simpātijas, bet kāda kaprīze pašā sākumā lika pretoties šīm simpātijām tik neparastā veidā. Līdz šim viņa nav bijusi tik skarba ne pret vienu cilvēku. Viņa to juta, viņa pat gribēja to labot, bet nekādi nevarēja piespiest sevi, lai uzrunātu kaimiņu laipnākiem vārdiem. Viņa par kaut ko priecīga tērzēja ar kaimiņu pa labi, taču arī visa viņas uzmanība bija pievērsta Vasarim.

Tovakar viņi vairs neizlaboja šo mazo pārpratumu. Kad visi piecēlās no galda, Aukse atvainojās, ka šovakar vairs nevarēšot spēlēt, un lūdza Indruli pavadīt viņu uz mājām. Līdz pašām mājām viņa bija sliktā omā un, Indruļa uzrunāta, ne labprāt atbildēja.

Drīz gāja prom arī Vasaris. Vienīgais iespaids, ko viņš ieguva šajā vakarā, bija Aukse — viņas mūzika, viņas vārdi un viņas vēsā izturēšanās.

Tovakar viņi abi domāja viens par otru, abi nebija apmierināti ar sevi un abi gribēja pie pirmās iespējas izlīdzināt šo pārpratumu.

Beidzot pozitīvi tika atrisināts jautājums par Ļuda Vasara kandidatūru ģimnāzijas direktora amatam. Organizācijas vadība viņu pieņēma, bīskaps deva atļauju, un izglītības ministrs apstiprināja. Mācību gada sākuma dienu biedrība gribēja atzīmēt visai svinīgi. Ielūdza daudz katoļu darbinieku: mācītāju, profesoru, seima deputātu, arī pats izglītības ministrs solījās sacīt runu. Svinības ievadīja dievkalpojums, un misa bija jānotur pašam direktoram — Vasarim. Todien viņa piederība garīdznieku kārtai tika apliecināta atklāti, izmeklētu inteliģences pārstāvju klātbūtnē, un kopš tās dienas skolotāji un skolēni viņu sāka dēvēt par mācītāju-direktoru. Viņš arī turpmāk valkāja privātdrēbes, bet mācītāja pienākumi viņam bija jāizpilda biežāk. Svētdienās skolēnu dievkalpojumā viņš pārmaiņus ar kapelānu noturēja misu, sacīja sprediķīti, bet reizēm klausījās arī bikti.

Tuvojoties ziemsvētkiem, šķita, ka Ļuds Vasaris jau pilnīgi iejuties jaunajos pienākumos. Trīs mēneši paskrējuši nemanāmi ātri. Darba bija daudz: jākārto ģimnāzijas lietas, jāsagatavo stundas, tās jānotur, jāpiedalās sēdēs. Visu pārējo viņš nobīdīja pie malas: nepabeidza savu drāmu, neizrediģēja arī dzejoļu krājumu. Viņš vēl arvien dzīvoja pie Indruļa, jo nekādi nevarēja sameklēt piemērotu istabu. Paretam tikās ar Varņēnu, ar Stripaiti, ar profesoru Mešķēnu. Vispār jaunus paziņas neieguva, nekur negāja un pie viņa arī neviens nenāca. Viņš un pārējie bija iegrimuši visdarbīgākā laika posma — rudens — rūpēs.

No pirmās iepazīšanās ar Auksi ierautā skabarga vēl joprojām kņudēja Vasara sirdī, bet arvien vēl negadījās iespēja otrreiz aprunāties ar viņu un novērst pārpratumu. Taisnība, pāris reižu pa gabalu tas viņu redzēja teātrī, pāris reižu sastapa uz ielas, paklanījās, viņa laipni atbildēja, un atkal viss palika pa vecam. Tikai pēc katras tādas tikšanās Aukses tēls viņam ilgi neizgaisa no atmiņas, viņš reizēm pieķēra sevi, ka sapņo par to, un viņā auga apņēmība nostiprināt šo iepazīšanos.

Tajā laikā vēl viens notikums ienesa dažādību viņa ikdienas darbā. Tas gadījās drīz pēc mācību gada svinīgā ievadījuma. Pasludināja arī teātra sezonas atklāšanu. Bija paredzēta operas «Ieleja» izrāde. Vasaris laikus iegādājās biļeti un tovakar saposās uz teātri. Viņš jau sēdēja parterā un gaidīja sākumu, kad

viņam garām aizgāja kāds kungs ar kundzi un apsēdās tepat — kundze blakus Vasarim, kungs aiz viņas, pa kreisi.

Kas viņi bija, Vasaris neievēroja, jo gaisma jau bija nodzēsta. Viņš arī neinteresējās. Tomēr pēc kundzes maigajām smaržām, viņas elegantā silueta un kunga baltās krūtažas izgriezuma varēja spriest, ka tie ir bagāti un smalki cilvēki.

Vasaris ātri aizmirsa par saviem kaimiņiem, bet pēc pirmā cēliena, kad iededza gaismu, viņš paskatījās uz kreiso pusi un izbrīnā negribēja ticēt savām acīm. Viņam blakus sēdēja Lūcija Brazģienes kundze vai sieviete, kas tai apbrīnojami līdzīga. Viņš redzēja tikai tās profilu un arī ne visu, jo tā bija pievērsusies kungam, kas to pavadījis uz šejieni. Drīz tā pagriezās, uzmeta skatienu Vasarim, un tās sejā tāpat atspoguļojās izbrīns un šaubas. Bet Vasaris vairs nešaubījās.

— Lūcijas kundze? . . . Vai tiešām jūs? . . .

— Mācītājs Ļuds? . . . Ai, kāds pārsteigums! . . . Jūs šeit nokritāt kā no debesīm . . . Taisnība, dzirdēju, ka esat Kaunā.

— Laimīgā stundā esmu pircis biļeti, ka trāpījos jums blakus.

— Povil, — viņa uzrunāja vīrieti pa kreisi. — Iepazīsties, tas ir manu jauno dienu draugs, dzejnieks Ļ.uds Vasaris.

— Povils Glaudžus.

— Mans vīrs, — bijusī Brazģienes kundze piemetināja.

Pēc dažiem vārdiem Glaudžus kungs atvainojās, jo gribot

smēķēt, un atstāja savu sievu Vasara gādībā.

Palikuši divatā, viņi iztaujāja viens otru, un Vasaris dabūja zināt, ka viņa jau ceturto gadu precējusies, ka viņas vīram pieder diezgan prāva audumu rūpnīca, ka viņa dzīvojot bagāti un Vituks jau gatavojoties ģimnāzijai.

Kad beidzās starpbrīdis un satumsa, Vasaris tik drīz nespēja koncentrēt uzmanību uz skatuvi. Draiskulīgā, jautrā Ļuce, ko viņš pazina Klevišķa mācītājmājā pirms piecpadsmit gadiem, nu atkal parādās viņam jaunā izskatā. Tiešām, kāda atšķirība starp Naujapoles Brazģienes kundzi un tagadējo Glaudžuvie-nes kundzi. Brazģienes kundze bija skaista, bet provinciāla kundzīte, veselīga, vaļsirdīga un mazliet ar tieksmi uz aptaukošanos. Turpretī Glaudžuvienes kundze izskatījās īsta pilsētniece: ar «bubikopfu», kļuvusi tievāka, tāda, kas rūpējas par «slaido līniju», lieto pūderi un lūpu zīmuli, grezna un eleganta.

Kas saglabājies no bijušās Lūcijas? Matu krāsa, profils, sejas vaibsti, balss tembrs ... Bet viņa izturējās un runāja pavisam citādi. No bijušās ekspansijas un neslēptas sirsnības gandrīz nav ne pēdu. Viņa skatījās mierīgi, gandrīz pat vēsi, runāja rūpīgi izmeklētiem vārdiem, smējās uzmanīgi, lai nebūtu grumbu. Vienādos puslokos izrautās un nolīdzinātās uzacis tagad necilājās kā agrāk, no viņas tumšajām acīm ne reizi neizšāvās kvēla liesmiņa.

Ko pārdzīvojusi viņa bijusī valdzinošā mocītāja Ļuce? Ko viņa tagad jūt, ko domā? Tā Vasaris minēja, skatīdamies skumjās «Ielejas» ainas. Vai viņi viens otram vēl izšķils no sirds kādu spožāku jūtu dzirksti, vai tagad paliks vēsi līdz galam?

Vērodams pārmaiņu, kāda notikusi ar I^uci, Vasaris vēl negribēja atzīties, ka Glaudžuvienes kundze viņam patīk.

«Ārkārtīgi pārmainījusies, bet apbrīnojami skaista,» viņš nolēma, kad nākamajā starpbrīdī ar to bija pastaigājies pa foajē un labi ieskatījies, bet pēc tam atgriezās savā vietā. Gaisma vēl nebija izslēgta. Lūcijas kundze apsēdās un, pārlikusi vienu kāju pār otru, liekas, tīšām rādīja savas skaisti veidotās kājas zīda zeķēs un daiļo ceļu apaļumu. Nē, tīšām viņa nerādīja, jo bija īso kleitu mode, bet Vasaris nodomāja, ka Lūcijas kundzes kautrība varbūt arī būs mainījusies. Un Ļu-dam sirdī zagās neizprotami asa ziņkāre izpētīt, kāda sieviete viņa ir, šī jaunā Glaudžuvienes kundze.

Taču tovakar Ļuds vairs nedabūja parunāt ar viņu. Pēc operas beigām viņa atvadījās, pieklājīgi izteica cerību, ka tagad biežāk tikšoties, un lūdza «kādreiz» viņus apciemot.

Un tā "jau tuvojās ziemsvētki, bet viņš, iegrimis savā darbā, līdz šim vēl nebija apciemojis Glaudžu kungus. Taču apņēmās to izdarīt svētku laikā.

Pagaidām viņu mocīja daudzas citas rūpes, kas nobīdīja pie malas pazīšanos gan ar Auksi, gan Lūciju. Viņa iekšējā dzīve neritēja pa normālu gultni, un viņa sirdsapziņa nebija mierīga. Sestdienās un svētdienās, kad bija vairāk laika, viņš daudz domāja, apsvēra vai tāpat, pasīvi vērodams, iegrima savas iekšējās dzīves mudžeklī. Viņš tagad skaidri redzēja, cik lielu kļūdu izdarījis, ka atgriezies Lietuvā, iepriekš skaidri neizlēmis, kurai pusei piesliesies un kā iekārtos savu dzīvi. Un tūdaļ sāka taisnoties un izvirzīt veselu virkni iemeslu, kāpēc viņš nav varējis un arī tagad nevar aiziet no garīdzniecības.

Tā vai citādi, tagad viņš arvien dziļāk un dziļāk iestiga garīdznieka pienākumos un divkosībā, kas viņu nomāca.

Viņš taču bija katoļu ģimnāzijas direktors, viņam uzticēts pārzināt bērnu un jauniešu audzināšanu. Un viņš ļoti labi saprata, ka gadījumā, ja tie, kas viņam uzticējuši šos pienākumus, ieraudzītu, kāds cilvēks viņš ir savā sirdī, .tad laikam neturētu viņu šajā vietā pat vienu dienu. Un, ja to zinātu viņa skolēni, kāda gan autoritāte viņš tiem būtu?!

— Ko darīt? Vai iet pie bikts un sākt skaitīt breviāru? Taču nē. — Arī tagad, pēc trim mēnešiem tādas dzīves, viņš jūt, ka tie būtu veltīgi pūliņi, jauna liekulība.

Un tad viņš ierauga vēl lielākas briesmas. Ejot pie bikts, skaitot breviāru un pat nēsājot sutanu, viņš varbūt tiešām piekrāptu sevi un citus, iemidzinātu savu sirdsapziņu, iestigtu īstā dzīves purvā un zaudētu arī tos gaišos apziņas brīžus, kādi viņam gadās tagad. Taču viņš pats ir redzējis un pazinis mācītājus, kas gājuši pie bikts un skaitījuši breviāru, bet tomēr nav dzīvojuši godīgi. Kāda jēga viņu grēksūdzei, ja viņi nemitīgi atkārto tos pašus grēkus, ne par mata platumu nelabojas un arī necenšas laboties. Tomēr tie acīm redzot dzīvo mierīgi un, ja zinātu visu par viņu, Vasari, nomētātu to ar akmeņiem.

— Bet, — kaut kas čukst viņa sirdsapziņā, — tu ej pie bikts un labojies no sirds, dziļi un pilnīgi. Zemojies un nedum-pojies. Atsakies no tukšas slavas, tukšiem sapņiem un visiem dzīves sīkumiem. Tavs mērķis nav šajā, bet viņā dzīvē!...

— Kas gan mani apveltīs ar cītību un apustuliskās misijas garu? — viņš neatlaidīgi jautā. — Man tā nav un nekad nav bijis. Nekad neesmu mīlējis dievu, vienīgi baidījies no viņa. Vai man nožēlot? . . . Ko? . . .

— Savu divkosību un melus, kuros tu dzīvo.

— Šie meli ir tikai formāli, bet ar ko būtībā esmu sliktāks nekā citi, kas . . .

— Atceries farizeja lūgšanu, — sirdsapziņas balss pārtrauc viņu.

Tuvojoties ziemsvētkiem, tādās pārdomās un dialogos viņš mocījās gandrīz katru brīvo brīdi. Un, jo vairāk viņš mocīdamies pūlējās pārliecināt sevi ar tādām pārdomām, jo vājāka kļuva viņa griba saņemties un kaut ko darīt. Viņa pienākumi un ikdienas darbs bija vienīgais atbalsts, kas uzturēja viņa spēkus. Šie trīs mēneši ar atgriešanos pie mācītāja pienākumiem laikam bija visgrūtākais posms viņa dzīve.

Reiz, kad Vasaris bija iegrimis savās pārdomās, viņu apciemoja mācītājs Stripaitis.

— Nu sveicināts, direktor! — deputāts, kā parasti, labā omā sveicināja. — Tu izskaties velnišķi noraizējies! Kas tad ir? Varbūt esi iemīlējies kādā skaistulē? Zini, mums seimā ir traki skaista rakstvede. Visa frakcija ieķērusies.

Vasaris noskaitās.

— Kāda tev patika allaž melst niekus un katrā ziņā par sievietēm! Apnicis.

— Es tak jokoju. Un par ko citu lai pajoko, ja ne par sievišķiem? Gribi — pastāstīšu anekdoti, kā viena kundze . . .

— Nē, es nopietni lūdzu, deputāt, rimsties.

Stripaitis kļuva nopietns.

— Kāpēc tu sabozies kā pats nelabais? Atceros, arī Kalniņos tevi reizēm pārņēma tādas dzemdību sāpes. Vai tad ne ārzemes, ne zinības tevi nav izārstējušas?

Vasaris rūgti pasmaidīja.

— Gluži otrādi, brālīt, Kalnīnos es tikai nojautu savu kaiti, bet tagad laikam pārdzīvoju pašu krīzi.

Stripaitis spēcīgi vilka papirosa dūmus un acīm redzot intensīvi domāja.

— Vai atceries mūsu sarunu tovakar pirms manas aizbraukšanas? Tad es pārdzīvoju krīzi, turpretī tu sapņoji par pilnību. Tagad tu slimo, bet es jau esmu vesels. Arī tu izveseļosies.

Vasaris neko neatbildēja, bet Stripaitis, atspiedies pret gultas galu, piemiedzis mazās ačeles, pētīja Vasara seju. Tad ievilka dūmu un, it kā nekas nebūtu noticis, ļoti mierīgi jautāja:

— Klausies, Ļud, vai tu noturi misu?

— Noturu, — Vasaris dobji atbildēja.

— Arī biktē?

— Paretam.

— Un arī pats eji pie bikts?

— Un tu?

— Es eju.

— Arī es eju.

Abi meloja, jo negāja ne viens, ne otrs. Stripaitis atkal ievilka dūmu un pēkšņi sāka ķiķināt sīku, garu smējienu.

— Re, kāds «svoločs» esmu — gribēju iztaujāt tevi, bet pats noslēpties. Ļud, es taču neeju pie bikts. Domāju, ka neej arī tu.

— Un te nav ko priecāties, — Vasaris saīga.

— Kāpēc nav? Esmu taču kātoju frakcijas deputāts, bet tu — katoļu ģimnāzijas direktors.

Vasari pārņēma tāds riebums pret sevi un Stripaiti, ka gribēja dzīt viņu prom pa durvīm, bet pats iet, kur acis rāda.

Tomēr Stripaitis ļoti mierīgi smēķēja papirosu un turpināja filozofēt:

— Redzi, uz šīm lietām es raugos tā: kāda kuram daļa, kā es ticu un kas notiek manā sirdsapziņā! Daru savu darbu — un cauri. Biju draudzē — pildīju vikāra pienākumus, biktēju svētules, sprediķoju; ievēlēja seimā — aizstāvu baznīcas intereses, izpildu partijas programu, cīnos pret «cicilikiem». Arī tu rīkojies tāpat. Izpildi direktora pienākumus, māci bērnus kristīgā garā, bet tici un rīkojies, kā gribi. Tikai vairies scan-dalisare parvulos^155. Vienīgais svētais un praktiskais dzīves likums. Ja to nepārkāpsi, ne mats nenokritīs tev no galvas. Vai domā, ka mēs vienīgie tādi?

— Protams, dzīvē nekad nav trūcis krāpnieku. Bet kāpēc jāslēpjas aiz citiem?

— Zini ko, Ļud, man šķiet, ka daudzas lietas mēs pārāk sarežģījam un paši sev uzliekam cilpu kaklā. It īpaši tu. Kāda velna pēc tev raizēties? Tu esi apdāvināts dzejnieks, visu cienīts cilvēks, tev ir diezgan laba vieta — dzīvo un priecājies! Vienatnē skumīgi? Tad pielabini kādu kundzīti — kaut vai to velna Genulieni. Viņa jau lūr kā kaķis uz speķi! Baudi dzīvi, neesi muļķis!

— Paldies par padomiem. Tos dzirdu ne jau pirmo reizi un ne no tevis vien.

— Lieliski: jo biežāk dzirdēsi, jo ātrāk nāksi pie pārliecības.

Stripaiša apciemojums neuzlaboja Vasara garastāvokli. Deputāta ciniski vaļsirdīgajos vārdos viņš sadzirdēja pats savu domu tālu atbalsi, ieraudzīja pats savu, kaut arī greizu, tomēr aptuvenu attēlu. Vasara acu priekšā pavērās baismīga turpmākās dzīves perspektīva: aprast, apsūnot, grimt un nosmakt.

Deputāts pateica arī kādu lielu psiholoģisku patiesību: jo biežāk dzirdēsi, jo ātrāk nāksi pie pārliecības. Lai arī kā Vasaris vairījās pieņemt Stripaiša padomus, tomēr pēc tādām sarunām pašās dvēseles dzīlēs kļuva kaut cik vieglāk: eh, neesmu vienīgais tāds . . . dzīve . . .

Iespējams, ja viņš būtu draudzējies tikai ar Stripaiti un apmeklējis jautras kompānijas, kurās dzēra, flirtēja un bezrūpīgi pavadīja laiku, neraizējoties ne par kādiem sirdsapziņas sarežģījumiem, viņš būtu apradis ar savu stāvokli, Stripaiša vārdiem runājot, būtu «nācis pie pārliecības». Taču viņš allaž tikās arī ar tādu noskaņu cilvēkiem, kas bieži uzplēsa viņa brūci, pamodināja jūtīgumu.

Advokāts Indrulis, pie kura viņš vēl arvien dzīvoja, bija progresīvs cilvēks un, kā to pareizi raksturoja Vārnēns, ar smagu raksturu, bieži vien sīkumains un kašķīgs. Tam patika strīdēties par jautājumiem, kas atsedza Vasara divkosīgo pozi-ciju, par kuru viņš nevarēja vai negribēja vaļsirdīgi izteikties, tāpēc bija spiests vairīties vai atklāti melot.

— Pie joda tos tavus katoļus! — reizēm iesaucās Indrulis, ar laikrakstu rokā iesteigdamies Vasara istabā. — Paklausies, kādu likumprojektu seimā iesnieguši kristīgie demokrāti! Nē, šis baznīckungu un ķesteru režīms Lietuvā nosmacēs katru iniciatīvu, katru brīvas domas uzliesmojumu!

Viņš lasīja laikrakstu un neatlaidīgi jautāja, kāds ir Vasara viedoklis. Ja Vasaris aizstāvēja, viņš ņēmās strīdēties, bet, ja piekrita, viņš izbrīnā ironizēja:

— Un to saki tu? Tu — mācītājs un katoļu ģimnāzijas direktors! Kā tu ar tādiem uzskatiem vari pildīt mācītāja pienākumus?!

Bija vēl grūtāk, kad Indrulim uznāca vēlēšanās diskutēt par ticības un pasaules uzskata jautājumiem.

— Saki, Ļud, tu esi teologs, tev jāzina. Svētajos rakstos sacīts, ka dievs papriekš radījis gaismu, tikai pēc tam sauli, mēnesi, zvaigznes; bet citā vietā, ka Josua apturējis sauli debesīs. Tātad viņš apturēja zemes. griešanos, vai? Vispār, kā jūs izskaidrojat tādas dabas zinātnēm absurdas pretrunas?

— Kāda man tur daļa! — Vasaris atrunājās. — Par tādiem sīkumiem neinteresējos. Tas ir ģimnāzistu darbs. Tu svētajos rakstos meklē morāli un ticību, nevis dabas zinātņu patiesības.

Indrulis aizvainojās un meklēja, kā iekniebt Vasarim vissāpīgākajā vietā. Viņš, piemēram, sacīja:

— Un tomēr, Ļudiņ, arī tevī ir krietna daļa jezuītisma. Cik esmu ievērojis, tu tagad lieliski proti izgrozīties. Ģimnāzijā tu biji vaļsirdīgs un atklāts zēns. Tevi samaitājušas tās garīgās zinātnes.

Reiz viņi tādā veidā nopietni sanīdās. Indrulis uzsaka strīdu par grēksūdzi, Vasaris ņemas aizstāvēt Šo sakramentu, pierādīdams tā noderību un racionalitāti. Advokāts novirzīja valodu uz pašu mācītāju praksi, un pēc dažiem viņa izteicieniem varēja rasties aizdomas, ka viņš dzirdējis Vasara un Stripaiša neseno sarunu.

— Jūs arvien tā, — Indrulis ironiski smaidīdams un plūkādams savu bārdiņu, sacīja. — Sludināt vienu, bet darāt citu. Tālu nav jāmeklē, kaut vai tavs paziņa Stripaitis. Es loti šaubos, vai viņš iet pie bikts un vai viņam ir dārgs tas, ko viņš aizstāv no seima tribīnes. Viņš turklāt ir pavisam neaptēsts un ārkārtīgi plātīgs. Iedomājies, reiz viņš man sāka lielīties, ka Aukse viņam parādot simpātijas. Nu, vai nav mūlāps!

Vasarim pavīdēja prātā ļauna doma.

— Л propos,x — viņš sacīja, it kā būtu kaut ko atcerējies, — tu man sacīji, ka Aukse esot tava līgava. Taču arī tā bija lielība, brālīt. . .

Indrulis piesarka un samulsa.

— Kā tā? . . . Kāpēc lielība? . . .

— Vienkārši tāpat. Esmu pārliecināts, ka viņa nekad neprecēsies ar tevi.

— На . . . Kur tev tāda pārliecība?

— Tas ir mans noslēpums, — Vasaris zīmīgi noklusēja.

— Nu, nu . . . — Indrulis norūca. — Šos noslēpumus mēs tūdaļ noskaidrosim.

Strīds tovakar pārtrūka un vairs neatkārtojās. Indrulis kļuva sauss un oficiāls, bet Vasarim bija skaidrs, ka par katru cenu jāsameklē cita istaba.

Viņš priecājās, ka ticis vaļā no viena brūces kairinātāja, taču drīz radās citi, no kuriem bija daudz grūtāk tikt vaļā.

Profesors Mešķēns sāka rūpēties par Vasara likteni kopš atgriešanās dienas. Kad Vasaris toreiz tik asi atsacījās noturēt misu, profesora aizdomas, kas bija radušās agrāk, apstiprinājās. Varēja nojaust, ka viņa draugs atrodas uz atkrišanas sliekšņa. Šo nojautu apstiprināja tēvs Severins, ar kuru profesors Mešķēns bija tuvs paziņa un kurš pie pirmās iespējas pastāstīja par savu nejaušo ierašanos pie tikko pārbraukušā dzejnieka. Tēvs Severins bija pieredzējis cilvēks, kas apgalvoja, ka esot labs psihologs un varot lasīt cilvēka sejā kā grāmatā. Viņa vārdi par Vasari bija ļoti asi un nelabvēlīgi.

— Tas ir mācītājs, kas kļuvis pavisam, pavisam laicīgs. [156]

Viņa sejā nav neviena garīdzniekam raksturīga vaibsta. Biju sastapis viņu pilsētā. Viņa manieres pavisam laicīgas. Par viņu jāsāk nopietni, ļoti nopietni rūpēties.

Literārajā vakarā pie docenta Varņēna profesors Mešķēns pilnīgi pārliecinājās, ka tēvs Severins it nemaz nav pārspīlējis. Profesoram ļoti nepatika diskusijas, ko izraisīja Vasara drāma. Tās skaidri liecināja, ka drāmas saturs nav tāds, kāds būtu piemērots mācītājam, ka autora galvā ieperinājušās daudzas bīstamas domas. Profesoram Mešķēnam sevišķi nepatika Auk-ses runa. Vispirms — šīs runas saturs, bet pēc tam arī tas, ka tā nāca no skaistas jaunkundzes lūpām, kura, bez šaubām, varēja iekrist acīs un sirdī jaunajam, liberāli noskaņotajam autoram. Nu profesors Mešķēns savukārt steidzās dalīties iespaidos un bažās ar tēvu Severinu.

— Tā sieviete, — profesors sacīja, — var viņu ļoti slikti ietekmēt. Viņas uzskati ir nepārprotami liberāli. Viņa pamudinās to rakstīt vēl bīstamākus darbus. Domāju, ka par Vasara drāmu izteiktie komentāri tāpat bija gudri izmesta makšķere.

— Un ko viņš?

— Toreiz neko. Es vēroju. Pie galda sēdēja kopā, bet ļoti maz runāja.

— Nu, no tā pagaidām neko lielu nevaram secināt. Bet Vasari ņem saVā aizbildniecībā. Nemanāmi, draudzīgi. Jārada pretsvars šiem visāda veida nelāgas iepazīšanās gadījumiem.

— Baidos, ka it nemaz nespēšu viņu ietekmēt, — profesors raizējās. — Esam pārāk tuvi paziņas. Pamēģiniet jūs pats tuvāk iepazīties ar viņu.

— Uzskatu to par savu svētu pienākumu.

Abi draugi atvadījās, stingri apņēmušies pasargāt Vasari no visādām briesmām un paturēt viņu garīdznieku kārtā.

IX

Advokāts Indrulis jau veselu gadu pazina Auksi Gražulīti, katrā izdevīgā gadījumā apliecināja viņai savas simpātijas un centās būt kopā ar viņu kur vien varēdams. Indrulis bija dziļi pārliecināts, ka mīl viņu, taču, ja viņš prastu atšķetināt savas jūtas, tad redzētu, ka viņa pieķeršanās amerikānietei izrietēja galvenokārt no patmīlības un vēlēšanās iegūt bagātās skaistules roku, nevis no īstas mīlas. Taisnība, Aukse viņam patika vairāk nekā citas sievietes, bet tikai par tik, par cik viņa bija skaistāka un bagātāka nekā citas. Kā jebkuras citas, tā arī Aukses dēļ viņš nebija gatavs kaut ko upurēt vai atsacīties no kaut kā.

Aukse šajā laikā diezgan labi iepazina sava neatlaidīgā pielūdzēja raksturu un izturējās piesardzīgi. Tik piesardzīgi, ka Indrulis līdz šim neiedrošinājās atzīties viņai savā mīlā, jo baidījās saņemt noraidošu atbildi un visu izjaukt. Viņš cerēja uzvarēt ar izturību un laiku.

Juzdams, ka Aukse viņu nemīl, viņš sāka uzmanīties, kļuva greizsirdīgs un aizdomu pilns. Viņš šķielēja uz katru, ko vien Aukse mazliet vairāk ievēroja. Un viņam bija labs deguns tūdaļ izsekot šo laimīgo. Viņš agrāk bija uzodis, ka Aukse sākusi interesēties par docentu Varņēnu, un gandrīz jau taisījās uzbrukt viņai, taču drīz pārliecinājās, ka literatūras vēsturnieks nav bīstams konkurents, un lika to mierā.

Bet literārajā vakarā pie Varņēna Indrulim uzreiz dūrās acīs Aukses interese par Vasara drāmu. Nebija šaubu, ka šī drāma viņai patikusi un atstājusi uz viņu diezgan lielu iespaidu. Indrulis sprieda, kci interese no daiļdarba viegli var pārsviesties uz autoru. Aukses nelāgais garastāvoklis un izklaidība pēc šā vakara Indrulim tāpat likās ļoti aizdomīga.

«Taisnība, Vasaris ir mācītājs,» viņš domāja, «bet tas nav nekāds mierinājums. Lai arī viņš to neprecēs, bet ikviena simpātiju novirze, ikviena interese par citu attālina to no manis. Un, ja muļķīte uzķersies, visam beigas. Vasaris arī velns zina kas par mācītāju, bet viņam ir daudz tādu īpašību, lai patiktu Auksei.»

Indrulis, tādu domu mocīts, bija tik nepacietīgs un neuzmanīgs, ka pēc pāris dienām, sastapis Auksi, pa>ts uzsāka bīstamu sarunu:

— Nu, kā jums patika mans draugs?

— Kurš tad? — Aukse pasmaidīja.

— Nu, protams, Ļuds Vasaris.

— Ak Vasaris? Lielisks puisis! Varētu sacīt, pirmais tāds, ko es Lietuvā sastopu.

— Ak jau tā?! Nu, nu . . . Neiemīlieties . . . Viņš ir mācītājs . . .

— Kas par to? Vai mācītāju nevar mīlēt? — Aukse bija jautrā noskaņā, uz visu raudzījās bezrūpīgi un gaiši.

— Var, bet nav verts . . .

— Nav vērts? . . . Kāpēc?

Indrulis sāka svārstīties.

— Nu skaidrs. Vispirms — tas ir slikts tonis. Un tad — kāda tam jēga? Viņš taču nedrīkst precēties . . .

Aukse ar izbrīnu paskatījās uz savu pavadoni:

— Jona kungs, kas tā par valodu? Vai jūs to nopietni?

— Hm .. . gandrīz . . .

— Nu tad ņemiet vērā, ka šinī gadījumā precības un laulības mani it nemaz neinteresē. Ja kāds vīrietis man patīk, tad patīk nevis tāpēc, ka viņš mani var precēt, bet savu garīgo, nu, arī fizisko īpašību dē|. Liekas, pavisam racionāli? . . . Ko? . . .

— Ai, posts, ka tagad sievietes tik racionāli domā, — Indrulis jau mēģināja jokot.

Aukse atvadījās, ne tikai neizkliedējusi, bet vēl vairāk apstiprinājusi nelāgās aizdomas. Indruļa sirdī modās neapmierinātība pret savu draugu, bet viņš ilgi centās nekādi to neparādīt. Turpretī Auksi šī īsā saruna spieda iegrimt pārdomās. Viņa jau sen juta Indruļa sīkumainību, greizsirdību, un tas viss viņai bija sācis apnikt. Aukse to pacieta tikai tāpēc, ka negribēja aizvainot cilvēku, kas pret viņu bijis vēlīgs un daudz viņai pakalpojis, bet tagad viņa sāka domāt, ka šis jautājums tūdaļ būs jānoskaidro.

Aukse domās pakavējās arī pie Vasara un vēlreiz nožēloja, ka toreiz pret viņu bijusi tik skarba. Pēc Indruļa vārdiem viņā modās pat līdzjūtība pret dzejnieku, kas tikai tāpēc vien, ka ir mācītājs, spiests paciest visādus pārmetumus un aizdomas. Viņa atcerējās dažus Vasara dzejoļus, ko bija lasījusi, dažas vietas tā drāmā, un viņai sāka likties, ka šis cilvēks laikam ir ļoti nelaimīgs. Viņa to gribēja iepazīt tuvāk. Aukses jaunkundze bija rosīga un līdzjūtīga sieviete, kas ātri paklausa savas sirds impulsiem.

Viņa tikai gadu bija pavadījusi Lietuvā, bet jau paguvusi šeit pilnīgi iejusties un prata labi orientēties visās attiecībās un jautājumos. Jau sen viņa bija zaudējusi māti, auga kā viena pati tēva meita, tāpēc bagātais tēvs neko nežēloja, lai viņu audzinātu un izglītotu. Trīs gadus viņa mācījās Lionas universitātē, 1923. gada pavasarī kopā ar tēvu atgriezās Lietuvā un apmetās Kaunā. Tēvs atveda līdzi diezgan daudz naudas, daļu ieguldīja neveiksmīgos veikalos, bet par pārējo dalu nolēma uzcelt Kauņā lielu namu, pilnīgi pareizi apsvērdams, ka nams ātri atmaksāsies un dos peļņu, jo dzīvokļu īres maksas bija ļoti augstas. Tovasar, kad atgriezās Vasaris, nams jau bija iekārtots un Gražulis ar meitu tajā dzīvoja. Visiem bija skaidrs, ka nama mantiniece nebūs neviens cits kā Aukse, tāpēc pretendentu, kas gatavi viņu mīlēt un precēt, radās vairāk, nekā vajag.

Varbūt pretendentu pārpilnība arī atbaidīja Auksi no precībām. Tie bija visvisādi: augsti ierēdņi, karavīri, veikalnieki un zinātnes ļaudis, jauni un vecīgi, bet Aukse nesastapa nevienu sev piemērotu. Ikvienā viņa atklāja kādu lielu trūkumu, visi viņai apriebās un apnika. Iespējams, ka viņa saviem pielūdzējiem uzstādīja tik augstas prasības tāpēc, ka jutās skaista un bagāta un, ja tikai vēlēsies, arvien varēs apprecēties ar tādu, kas viņai patiks. Bet tāds, kas patiktu, vēl neradās.

Diezgan dīvaini, ka Aurēlijai Gražulītei, kas augusi ārzemēs, biznesa un rūpniecības valstīs, līdzās skaidram saprātam un praktiskumam piemita arī romantiska dvēsele. Viņa, kas līdz divdesmit trīs gadu vecumam nemaz nebija redzējusi Lietuvu, sapņoja par to kā par tālu pasaku zemi, kurā daudz māņu, noslēpumu, burvību un visādu brīnumu. Viņas māte bija angliete, varbūt tāpēc no tēva viņa bija mantojusi fiziskās iezīmes, bet no mātes — anglosakšu tieksmi uz romantiku un noslēpumainību. Viņai draudēja lielas briesmas pārtautoties, taču, kopš mazotnes vairāk piekļaudamās tēvam nekā mātei, viņa uzskatīja Lietuvu par savu tēvzemi, iemācījās lietuviski, draudzējās ar lietuviešiem, lasīja lietuviešu presi, vārdu sakot, uzauga īsta, apzinīga lietuviete.

Tēvam pat radās bažas viņas lietuviskā entuziasma dēļ, lai viņa kādreiz vēlāk, kad īstenībā pieredzēs vilšanos, nemestos pretējā virzienā, tāpēc brīžiem tas viņai tīšām pesimistiski un drūmi tēloja Lietuvu. Tomēr arī visādi ļaunumi, par kuriem viņa dzirdēja, bet vēlāk lasīja, neizkliedēja sajūsmu par tālo dzimteni. Lietuvas posts un bēdas viņu vilināja tāpat kā tās daba, dziesmas, pasakas un Lietuvas konfektes, kuras viņa kādreiz dabūja nogaršot.

Taisnība, viņa pēc atgriešanās Lietuvā bija vīlusies Kaunā, bet visu ko viņai gadījās redzēt arī Francijā, tāpēc ātri aprada un viņas patriotisms it nemaz nemazinājās, tikai kļuva apzinīgāks un pozitīvāks. Viņai bija ārkārtīga spēja izprast dzīves apstākļus, iejusties svešā stāvoklī un atrast tādu punktu, no kura raugoties cilvēki un dzīve redzami dabiskā gaismā un perspektīvā.

Kopš mazotnes viņai piemita tieksme uz mākslu, it īpaši viņai patika mūzika, un, kaut arī nekļuva profesionāla māksliniece, viņa spēlēja gandrīz virtuozi. Un meitene domāja, ja jau iemīlēsies, tad droši vien māksliniekā. Par mīlu viņai bija vesela fatāli ideālistiska rakstura teorija. Viņa domāja, ka cilvēks, tāpat kā stāstīts senā mītā, savās krūtīs nes tikai pusi dvēseles un sasniedz pilnību vienīgi tad, kad atrod un iemīl cilvēku, kam otra puse. Tāpēc iemīlēties var tikai vienu reizi, bet tāda mīla ir īsta un mūžīga.

Viņas praktiskais saprāts un labā izglītība reizēm viņu spieda pasmaidīt par sevi un lielā mērā apvaldīt viņas dvēseles tieksmes, tomēr tās slēpās dziļi zemapziņā un bieži mudināja viņu spert daudzus pašai neizprotamus soļus.

Pēc sarunas ar Indruli viņa arvien biežāk sāka atcerēties Vasari un reizēm pat kļuva nepacietīga, kāpēc to nekur neredz un nesastop. Viņa jau bija savākusi daudzas tās žurnāla burtnīcas, kurās atrada iespiestus Vasara dzejoļus, un visus cītīgi lasīja. Vasara simbolika viņai likās saprotama un tuva, ua dzejoļu muzikalitāte deva patīkamu apmierinājumu dzirdei, kas jūtīgi uztvēra ritmu un skanējumu.

Reiz, kad ieradās Indrulis, viņa jautāja:

— Kāpēc jūs nekad neatvedat pie mums Vasari? Mans tēvs ļoti vēlētos iepazīties ar viņu.

— Vai tikai tēvs vien? . . . Redzu, ka dzejnieks ieinteresējis arī Aukses jaunkundzi!

— Taisnība, arī man būtu interesanti iepazīties ar viņu tuvāk. Atnāciet kopā kādu dienu.

— Vasaris nekur neiet. Aizbildinās, ka viņam esot ļoti daudz darba.

— Nu, piemēram, ko viņš dara sestdienās, kā Šodien?

— Grūti izdibināt. Reizēm guļ, rokas salicis, reizēm līdz apnikumam soļo no kakta uz kaktu. Viņš ir mans vecs paziņa, bet, jāsaka, dīvains tips.

— Kas tas par izteicienu un vēl par draugu! — Aukse sašuta. — Kas tad viņam kaiš? Vai kaut ko raksta?

— Nē, liekas, neko neraksta. Tāpat kādas raizes. Varbūt iemīlējies, ha-ha . . .

Aukse pat brīnījās, sajutusi, cik dziļi tas viņai iedzeļ sirdī.

— Ai, kāds tenkotājs jūs esat! . . . Kurā tad viņš varētu iemīlēties, ja nekur neiet?

— Kā es lai zinu? Varbūt Lapelītē, varbūt Genulienes kundzē.

— Vai nevarētu ari manī? — Aukse tā kā jokodama jautāja.

Taču Indrulim likās, ka Aukse lieki nespēlējas ar šiem jautājumiem, un pēkšņi viņa garastāvoklis sašļuka.

— Pagaidām nedomāju, — viņš, plūkādams bārdiņu, izgrūda caur zobiem. — Turklāt liekas, viņš nav visai apmieri- # nāts, ka jūs tā komentējāt viņa drāmas jēgu. Pilsētā jau dzirdamas valodas, ka mācītājs Vasaris sacerējis drāmu, kurā, slēpdamies aiz senatnes, kritizējot mūku un mācītāju zvērestus. Bet viņš grib palikt uzticīgs bīskapam.

Taisnība, Indrulis bija dzirdējis kaut ko tādā garā tenkojam par šo drāmu, bet visu pārējo viņš sagudroja tepat, bez iepriekšēja nodoma, vienīgi sekodams kādai sliktā garastāvokļa kaprīzei un neaptverdams iespējamās sekas.

— Ko jūs sakāt? — Aukse bija pārsteigta. — Viņš nav apmierināts? Baidās no bīskapa? Nu, šis jautājums man drīz jo drīz jānoskaidro!

Indrulis saprata, kādu muļķību izdarījis, un aiz īgnuma tā plūkāja savu bārdiņu, ka sāka sāpēt. Bet izteiktu vārdu vairs nepaņemsi atpakaļ, un viņš, gribēdams izgrozīties, gāja vēl tālāk.

— Domāju, nav vērts par to runāt. Viņš man neko skaidri nav sacījis . . . Par to spriežu no dažiem viņa izteicieniem . . . Turklāt viņš ir ļoti noslēpumains un prot meistariski izgrozīties. Neatzīsies . . .

Bet Aukse tagad ar aizdomām skatījās uz savu pielūdzēju:

— Jauki gan jūs raksturojat savu draugu . . . Viņš man šķita pavisam citāds. Zināt ko, Jona kungs? . . . Nākamreiz atnāciet kopā ar Vasari. Šeit ir kāds pārpratums. It nemaz negribu sanākt naidā ar viņu.

— To gan jums neapsolu. Nevarēšu taču piespiest, lai viņš nāk, ja negribēs.

— Jona kungs, es to saku nopietni. Bez Vasara pie manis nerādieties!

Indruļa acīs iekvēlojās ļauna uguntiņa. Viņš uzdrošinājās spert vēl vienu bīstamu soli.

— Aukses jaunkundz, — viņš sacīja mazliet drebošā balsī,

— vaļsirdīgi runājot, liekas, jūs labāk pazīstat Vasari, nekā sakāt...

— Interesanti, kāds iemesls jums tā spriest?

— Viņš pats. Jūsu vārdā viņš man paziņoja vienu lietu . . . Tā sakot, apliecināja.

— Un proti?

— Jūs pati zināt. Man ļoti svarīgā, tā sakot, visas dzīves jautājumā .. .

— Neko nesaprotu. Par jums ar Vasari neesmu runājusi ne vārda.

Indrulis juta, ka mute viņam izkalst, bet savaldīties vairs nebija iespējams.

— Vasaris man apliecināja, ka jūs nekad neprecēsieties ar mani ...

Aukse ironiski pasmīnēja un paraustīja plecus.

— Jona kungs, — viņa iesāka, bet Indrulis pēkšņi satvēra viņas roku un lūgdamies pārtrauca:

— Aukses jaunkundz, es jūs lūdzu, tagad par to ne vārda. Tikai gribu jums jautāt, — vai jūs to sacījāt Vasarim vai ne?

— Vasarim to neesmu sacījusi.

— Un kādam citam?

— Kam tad man būtu jāstāsta par to? Tas būtu neglīti un arī smieklīgi. Bet tagad man jāsaka jums . . .

— Nevajag, nevajag! — Indrulis iesaucās, kā dzelts pielēca no vietas, noskūpstīja viņai roku un izmuka pa durvīm.

Ceļā uz mājām viņš pēdējiem vārdiem nolādēja sevi, ka velns viņam samežģījis mēli, ka viņš no mušas iztaisījis ziloni un tik nekrietni melojis. Tai brīdī viņš dziļi ienīda Vasari.

Bet Aukse palika pārsteigta un domīga. Juta, ka viņas tuvumā kaut kas notiek. Tovakar viņa ilgi negāja gulēt. Sēdēja savā istabā un, aizsegusi spuldzes gaismu ar raibu aba-žūra sedziņu, domās pārstaigāja daudzus savas dzīves gadus. Viņu pārņēma tāda noskaņa, it kā viņa gatavotos spert kādu svarīgu soli. Juta, ka viņai no tālienes kaut kas pamazām un piesardzīgi nāk tuvāk un tuvāk . . .

Un viņa gaidīja.

X

Kad ziemsvētki beidzot bija klāt, Ļuds Vasaris uzelpoja vieglāk un nolēma visas trīs brīvlaika nedēļas pavadīt bez jebkādām rūpēm un raizēm. Viņš jau bija dabūjis sev istabu pilsētā, šā tā iekārtojies un tagad priecājās, ka atkal iesācis

patstāvīgu dzīvi. Ar Indruli viņš šķīrās, kā veciem paziņām klājas, bet abi juta, ka īsti sirsnīga draudzība viņu sirdīs vairs nav saglabājusies. Neviens no viņiem vairs neieminējās par Auksi, lai gan manīja, ka tieši viņa bija iemesls nesaskaņām, kuru dīgļus abi juta savās sirdīs.

Indrulis Vasarim neko nesacīja par Aukses vēlēšanos, lai viņi kopā to apciemotu, taču Ļuds pats bija apņēmies brīvlaikā rast iespēju, lai tiktos ar to. Bet pagaidām, pirmajos ziemsvētkos, viņš apņēmās novēlēt priecīgus svētkus Lūcijai Glaudžuvienes kundzei.

Pulksten piecos viņš zvanīja pie durvīm, kurām piestiprinātā misiņa plāksnītē melnoja iegravēts uzraksts Povils daudzus. Viņu ielaida eleganta kalpone, pateica, ka kundze mājās, un atvēra salona durvis.

Lūcijas kundze tūdaļ ienāca no blakusistabas un, ieraudzījusi Ļudu, kļuva priecīga.

— Ai, cik labi, ka jūs šodien nodomājāt apciemot mūs! Ļoti ilgi tak dzīvojat Kaunā — arī agrāk varējāt mani atcerēties.

Jā, tie bija Ļuces vārdi, bet tajos bija arī kaut kas svešs. Ļuds uzreiz sāka justies neērti un nevarēja saprast, kādā tonī lai runā — draudzīgā kā agrāk vai oficiāli pieklājīgā kā vecs paziņa. Viņš taisnojās, ka neesot zinājis ne tikai adresi, bet arī uzvārdu. Viņa zīmīgi pasmīnēja.

— Tas taisnība. Es bieži mainu izkārtni: te Brazģiene, te Glaudžuviene, kā to lai sazin.

«Ak, ja tā būtu tikai izkārtnes maiņa!» Vasaris nodomāja pie sevis un skaļi sacīja:

— Kundze, izkārtne parasti nozīmē tādu vai citādu saturu. Neslēpšu, ka jūs kopš Naujapoles laikiem esat diezgan stipri pārmainījusies.

— Protams, esmu novecojusi.

— Nē, gadi acīm redzot uz jums nespēj atstāt nekādu iespaidu. Šķiet, noskaņojums tā kā citāds. Bet piedodiet, kundze, ka jūs tik nekautrīgi analizēju.

— Apsveicu! Viņos laikos jūs bijāt pārāk kautrīgs.

— Tātad es arī esmu pārmainījies?

— Bez šaubām. Neslēpdama sacīšu, ka uz labo pusi.

Tā viņi kādu laiku rotaļājās ar diezgan banāliem vārdiem, mēģinādami ar tiem viens otru izzināt un iepazīt. Kamēr viņi runāja un jokoja, Vasarim pieauga spēkā teātrī gūtais iespaids par Glaudžuvienes kundzi. I^udam likās, ka Lūcija tagad kļuvusi smalka dāma, «mondaine», kas rūpējas par savu skaistumu, slaido līniju un tualetēm, kas mēdz jautri padzīvot un nevairās arī no flirta. Vai Lūcijas kundzes dvēselē vēl ir kādas cēlākas tieksmes un kādā gultnē rit viņas garīgā dzīve, pagaidām viņš nevarēja izdibināt.

Drīz salonā ieradās arī Glaudžus kungs. Vasaris tikko pazina viņu. Teātrī Lūcijas kundzes vīrs izskatījās daudz jaunāks, kustīgāks un simpātiskāks. Turpretī tagad Ļuds ieraudzīja liela auguma vecīgu un tuklu kungu tumšā uzvalkā, kas ne visai glīti viņam piegulēja. Bikses bija drusku par šaurām, svārki drusku par platiem un piedurknes drusku par īsām — tas visam Glaudžus izskatam piešķīra tikko manāmu, tomēr uztveramu komismu.

Sasveicinājies ar ciemiņu, namatēvs apsēdās atzveltnes krēslā, sakrustoja kājas un nezin kam un kāpēc sacīja:

— Tā ... tā . . . tā.

Lūcijas kundze ironiski paskatījās, bet Vasaris gaidīja, ko viņš sacīs tālāk.

— Tā! — Glaudžus kungs vēlreiz noteikti pasacīja. — Tad, tā sacīt, šodien ziemsvētki . . .

— Jā, jau ziemsvētki, — Vasaris apliecināja.

— Nu tad uzcienā mūs ar kaut ko, — viņš uzrunāja sievu.

Lūcijas kundze, neko nesacījusi, aizgāja uz citu istabu.

— Un jūs, kā dzirdēju, esot ceļojis pa ārzemēm? — viņš pagriezās pret ciemiņu.

— Jā, šoruden atgriezos, tāpēc Lietuvā esmu tikpat kā iesācējs.

— Kur kalpojat?

— Tagad izpildu ģimnāzijas direktora pienākumus.

— Ģimnāzijas direktors! ... — Glaudžus kungs vai nu aiz pārsteiguma, vai arī izteikdams līdzjūtību, neskaidri noducināja.

— Kopš kara sākuma līdz pēdējam laikam neesmu bijis Lietuvā. Tagad man interesanti iepazīties ar ļaudīm un dzīvi. Brīnos, ka pie jums jau sāk aizmirst karu.

— Jā, Lietuvā kara tikpat kā nebūtu bijis . . . Lauksaimniecība ātri atžirgst.

— Un kā rūpniecība? Vai ir kādas cerības ar laiku izkonkurēt vismaz dažas ārzemju preces?

— Ir, jā gan, ir.

— Liekas, amerikāņi nodibinājuši lielu tekstilfabriku?

— No tās nekas neiznāks.

— Kāpēc?

— Bankrotēs.

— Kāpēc?

— Nenoturēsies.

Vēlreiz jautāt «kāpēc» nebija ērti, un ciemiņš nolēma pievērsties citam tematam.

— Vai jūs ar kundzi bieži ejat uz teātri?

— Viņa bieži, bet es tikai uz pirmizrādēm.

— Protams,* jums ir daudz darba. Tomēr skaisti, ka Kauņā ir tik labs teātris. Diemžēl, arī es reti varu to apmeklēt.

Glaudžus kungs atkal nezin kam un kāpēc sacīja:

— Tā, tā, tā . . .

Par laimi, tobrīd salonā atgriezās kundze, atnesa paplāti ar . benediktīnieti un saldiem uzkožamiem.

— Drīz būs arī kafija, bet pagaidām varbūt iebaudīsim pa glāzītei?

— Ielej, — vīrs izmeta.

Viņš, neko nesacījis, ātri izdzēra līdz dibenam un pats piepildīja otru glāzīti.

Lūcijas kundze un Vasaris runāja par svētku apciemojumam piemērotiem tematiem, par paziņām, teātri, dienas notikumiem, bet Glaudžus kungs tikai paretam iesprauda savu «tā, tā, tā» ...

— Kundze, kur tad ir mans krustdēls? — Vasaris pēkšņi jautāja. — Domāju, ka viņš jau liels vīrs. Gribētos iepazīties ar viņu.

— Ai, to allaž var. Vituk! Vituk! — viņa, atvērusi kādas durvis, pasauca.

Salonā ienāca desmit gadu vecs, glīts zēns un, neatskārzdams, ko grib no viņa, apstājās pie durvīm.

— Vituk, vai zini, kas ir šis kungs? — jautāja māte, ar skatienu rādīdama uz Vasari. — Tas ir tavs krusttēvs. Atceries, esmu tev stāstījusi. Nu, nāc sasveicināties.

Vituks, sniegdams roku, pievilka kāju un pašķielēja uz Glaudžus kungu.

— Raugi, kas par lielu vīru! — Vasaris brīnījās. — Varbūt jau ir ģimnāzists?

— Vēl ne, — māte paskaidroja, — nākamgad noteikti būs.

— Nu, Vituk, kā sokas mācības? Kas tad labāk patīk?

— Dabas zinības un ģeogrāfija, — Vituks atbildēja.

— Tur daudz bildīšu un karšu. Arī man ir liela augu un tauriņu kolekcija.

— Vai parādīsi man?

— Iesim, — krustdēls, celdamies augšā un pie rokas vilkdams Vasari, aicināja.

Bet māte viņu maigi apsauca:

— Neesi nu tik straujš. Varbūt krusttētiņam tavas kolekcijas neinteresēs.

— Kā nu neinteresēs! — Ļuds apgalvoja. — Katrā ziņā gribu tās redzēt.

Bet Glaudžus nelabvēlīgi pablenza uz padēlu.

— Ej savā istabā, — viņš skarbi uzsauca zēnam. — Man nepatīk, ka mazie maisās pieaugušiem pa vidu.

— Lai taču viņš vēl paciemojas pie sava krusttēva, — Vasaris aizstāvēja zēnu. — Tādā vecumā bērniem der uzturēties vecāku cilvēku vidū.

— Ej, ej savā istabā, — bargais patēvs atkārtoja, un Vituks, atkal pašķielējis uz viņu, aizgāja.

Tad pasniedza kafiju, vēl iebaudīja pa glāzītei liķiera, bet Glaudžus visu laiku palika tikpat tūļīgs un īgns. Ļuds stipri pārsteigts skatījās, kā Glaudžuvienes kundze smēķē papirosus ar īstu Parīzes eleganci.

— Zināt ko, mīļo kūm, — Lūcijas kundze, it kā būtu ko atcerējusies, sacīja, — rīt pavadiet mani uz teātri. Manam vīram ir biļete, bet, izrādās, viņš nevarēs tikt.

— Nē, nevarēšu, — Glaudžus apliecināja.

Vasaris bija ar mieru:

— Labprāt, kundze, bet jautājums, vai dabūšu biļeti. Svētki.

— Un mana vīra biļete? Dod savu biļeti.

— Tā ... tā ... tā .. . — Lūcijas kundzes vīrs rakņājās pa naudas maku un ņurdēja. — Re. Ceturtā rinda, pa kreisi, desmit litu.

Vasaris pārsteigts, kaut gan šaubīdamies, sniedzās, lai kabatā sameklētu desmit litu, bet kundze apturēja viņa roku un iedeva biļeti. Ļuds atsveicinājās. Glaudžus kungs kūtri piecēlās un pavadīja ciemiņu līdz salona durvīm.

«Tad, lūk, kur nokļuvusi nabaga Ļuce,» iedams uz mājām, domāja Vasaris. «Nav brīnums, ka, dzīvodama ar tādu mūlāpu, viņa pati pārmainījusies. Cita varbūt viņas vietā nolaistos, bet viņa, skaties, tikusi modernas kundzes godā. Nu, palūkosimies ...»

Nākamajā dienā Glaudžuvienes kundze piezvanīja pa tālruni, lai Ļ-uds atnākot agrāk, apmēram pulksten sešos; viņi kopā paēdīšot vakariņas un iešot uz teātri.

Glaudžus kunga nebija mājās, tāpēc viņi vakariņoja trijatā: kundze, Vituks un ciemiņš. Lūcijas kundze maz ēda un, ātri piecēlusies, aizgāja pabeigt savu tualeti, bet Vituks veda krusttēvu parādīt savu istabu un kolekcijas.

Istabiņā bija laba kārtība, pie sienām bērnam piemērotas gleznas un viņa paša savākta tauriņu kolekcija koka kastītē zem stikla. Bet Vasarim tūlīt dūrās acīs paprāva, bērna gultas tuvumā piekārta ārsta Brazģa ģīmetne, acīm redzot palielināts fotoattēls, kas atsūtīts no frontes.

— Vituk, kas tas par kungu? — viņš tīšām jautāja zēnam.

— Mans tētiņš, vai tad jūs nepazīstat? — Vituks brīnījās.

— Jā, es viņu pazinu, tikai nekad netiku redzējis karavīra tērpā.

— Viņš karoja pret vāciešiem un krita karā. Bet šodien māmiņa man stāstīja, ka jūs ar manu tētiņu bijuši labi draugi.

— Jā, jā, Vituk, tavs tētiņš bija ļoti labs cilvēks, — Ļuds apliecināja, un asas sāpes sažņaudza viņam sirdi, jo viņš spilgti atcerējās tos laikus, kad viņi ar studentu Brazģi klusi sacentās draiskules Ļuces simpātiju dēļ un viņš, jaunais klēriķītis Vasaris, šajā sacensībā bija laimīgais. Liekas, viņš arī tagad ir laimīgais, jo, raugi, tā pati Ļuce nezin vai no jauna nevēlētos pievērst viņam uzmanību, bet nelaimīgais ārsts Brazģis jau sen trun aukstajā zemē. Jā, viens trun, bet otrs Brazģis, lūk, aug viņa vietā. To, kā I^uds zināja, I^uce nemīlēja, bet šā dēļ varbūt nežēlotu arī dzīvību. Tas Ļ-uces dēļ būtu meties ugunī un ūdenī, bet šis?

Un Vasaris vēlējās pārbaudīt viņu.

— Vituk, vai savu otro tētiņu tu arī mīli?

— Kādu otro? — zēns nesaprata.

— Taču mamma tagad tev devusi otru tētiņu — to, kas šeit dzīvo.

— Glaudžus kungu?

— Jā gan. Viņš tagad tavs tētiņš, vai taisnība?

— Viņš nemaz nav mans tētiņš. Es viņu nemīlu, jo viņš nemīl ne mani, ne māmiņu. Kad es izaugšu liels, māmiņu paņemšu pie sevis.

— Skaties, kā! — Vasaris brīnījās. — Kas tevi, Vituk, iemācījis tā runāt?

— Neviens mani nav mācījis. Es pats dzirdu, kā māmiņa runā ar Glaudžus kungu.

Jaunā Brazģa drosme sprēgāja ne tikai viņa vārdos, bet arī acīs. Ļudam likās neērti un nepedagoģiski turpināt zēna izpraš-ņāšanu un ģimenes noslēpumu atklāšanu. Viņš nolēma uzzināt visu no Lūcijas kundzes.

Beidzot viņa iznāca no savas istabas, ļoti grezni ģērbusies, un Ļuds, iedomājies, ka viņai tagad būs apmēram trīsdesmit pieci gadi, apbrīnoja, cik jauna un skaista viņa izskatās.

Izgājuši uz ielas, viņi nolēma iet kājām, jo laika bija pietiekami, bet vakars — kaut arī auksts, toties kluss un jauks.

— Jūsu dēls, — Vasaris iesāka runāt par tematu, kas viņu visvairāk interesēja, — ir ļoti gudrs zēns un ļoti jūs mīl. Tikai man liekas dīvaini, ka Glaudžus kungu viņš tā arī dēvē par Glaudžus kungu.

— Un kā jūs vēlētos, lai to dēvētu?

— Tādos gadījumos mātes otro vīru bērni parasti dēvē par tēvu.

— Veltīgi. Domāju, ka tēva vārds bērnam jāsaglabā dārgs un nozīmīgs, ka tajā neklājas dēvēt kādu citu.

— Esmu ievērojis, ka jūsu dēls ne visai mīl Glaudžus kungu.

— Jūs esat kļuvis ļoti vērīgs. Bet vai neesat ievērojis, cik ļoti Glaudžus kungs mīl manu dēlu?

— Liekas, ne visai . . .

— Nu tad viss kārtībā, — Lūcijas kundze sausi nobeidza, it kā likdama saprast, ka viņai nebūtu patīkami turpināt šo sarunu. Bet Vasaris izlikās, ka nav ievērojis to, un turpināja:

— Piedodiet, kundze, ja būšu mazliet uzmācīgs. Bet kā vecs jūsu paziņa, kas ne visai sen ieradies Kaunā, gribu visu izdibināt. Ka jūsu laulība ar Glaudžus kungu nav laimīga, tas ir skaidrs katram, kas vismaz pusstundu pavadījis jūsu ģimenē kā es vakar. Taču vēlētos zināt, kā tas noticis.

— Ai, nebojājiet man garastāvokli pirms operas izrādes. Kā es izskatīšos pie gaismas!

— Nu tad pēc operas?

— Brīnos, ka jūs tā sākat interesēties par mani. Agrāk, liekas, tā nebija . . . Labāk pastāstiet man par saviem jaunajiem un jaunajām paziņām. Neticu, ka jūs dzīvotu tik vientuļi kā mūks.

— Manu paziņu pulciņš pagaidām vēl pavisam mazs un nav interesants. Taisnība, ar vienu iepazīšanos varbūt arī varētu lepoties, taču tā vēl pašā dīglī.

— Ar ko tad?

— Šeit ir kāda Aukse Gražulīte.

— A, esmu dzirdējusi. Pēc izskata pat pazīstu. Skaistule.

— Un prātīga.

— Arī bagāta. Redziet, veselu himnu viņai nodziedājām. Zēl, ka nevarat iet pie viņas precībās. Bet varbūt pēc tik ilga laika esat grozījis savus uzskatus? Esmu pat dzirdējusi kaut ko tādu, ka jūs ārzemēs aizgājis no garīdzniecības. Vai taisnība?

Vasaris tagad svārstījās: vai runāt ar Lūcijas kundzi atklāti un vaļsirdīgi vai apmierināties ar miglainiem izteicieniem?

— Ko tur, kundze, var zināt, kā bijis ārzemēs. Bet Lietuvā atkal tiku vecajās sliedēs.

— Pagaidām vai uz visiem laikiem?

— Kā jums to, kundze, lai saka, — Vasaris meklēja vārdus.

— Līdz izdevīgam mirklim? — Lūcijas kundze viņam palīdzēja. — Nu ko tad? Nenosodu jūs. Kurš no mums nekļūdās? Tikai es varētu lepoties, ka nākotni kādreiz esmu paredzējusi pareizāk nekā jūs.

Ļuds ievēroja, ka Lūcijas kundze ne vienreiz vien jau apelējusi pie šī «kādreiz» un «agrāk». Ko tas nozīmēja? Pārmetumu, zobgalību vai ko citu?

— Kādreiz, kundze, — viņš nopietni sacīja, — arī jūs bijāt jautra, draiskulīga jaunkundze, bet šodien esat ievērojama, smalka kundze . . .

— Un tas viss? . . . Nu, Ļuda kungs, jel sarunā ar mani atmetiet šo svinīgo toni un franču ceremonialitāti. Atcerējušies šo «kādreiz», mēs varētu runāt arī vienkāršāk.

Vasarim likās, ka tagad Lūcijas kundzes balsī ieskanējās kaut kas no sen pagājušiem laikiem.

Teātrī viņi bija labā garastāvoklī. Starpbrīžos dalījās iespaidos, slavēja un pēla aktierus, gāja uz bufeti. Ļuds redzēja, ka Lūcijas kundzei ir daudz paziņu vīriešu vidū. Daudzi viņu sveicināja, daudzi pavadīja ar skatieniem un acīm redzot runāja par viņu. Daudzi interesējās arī par viņas pavadoni. Ziņkārīgo skatieni vēlreiz meklēja viņus, kad bija uzzinājuši, ka Glaudžuvienes pavadonis ir dzejnieks Vasaris; citiem viņš bija tikai mācītājs Vasaris.

Kundze, pamanījusi šo ziņkāri, sacīja viņam tā kā jokodama, tā kā nopietni:

— Tagad jums būs jācieš manis dēļ. Daudzi mani uzskata par lielu flirta cienītāju. Kaunas publikai ārkārtīgi patīk tenkot. Ja vēlreiz parādīsieties kopā ar mani, nosauks jūs par manu mīļāko.

— Vai ir jau bijuši tādi, ko nosauca?

— Ai, ne viens vien, — viņa smējās. — Padzīvosiet ilgāk, dzirdēsiet visādas valodas.

— Esmu apņēmies neticēt nevienai, — Vasaris bruņnieciski protestēja.

— Nu, tas nav svarīgi. Varat ticēt visām.

Operas izrāde tovakar beidzās diezgan agri, tāpēc Lūcijas kundze aicināja Vasari iegriezties pie viņas un izdzert glāzi tējas. Vasaris labprāt gāja. Viņš juta, ka šovakar viņu pazīšanās atgriežas tālajos Klevišķa laikos, kaut arī pa citādiem ceļiem un citādos apstākļos. Viņi abi kļuvuši citādi, tomēr viens otram nav sveši. Abi to juta, un abi par to priecājās, jo brieduma gados viena no vispatīkamākajām izjūtām ir pieredzēt, ka tas cilvēks, ar kuru kopā pārdzīvots pirmais jaunības valdzinājums, tev arī šodien vēl ir uzticīgs un mīļš.

— Lūcijas kundze, — Vasaris sacīja, sēdēdams viņas salonā, — es būtu smieklīgs, ja tās saites, ko jūtu starp mums, nosauktu par mīlu. Bet jāatzīstas jūsu priekšā, ka tad, kad no tēva uzzināju, ka jūs vēlreiz apprecējāties ar citu, sirdī jutu pret jums dziļu pārmetumu un nožēlu. Man likās, ka tā ir pilnīga atsacīšanās no pagājušajām jaunības dienām.

— Tāpēc, ka jūs esat dzejnieks, — Lūcijas kundze pasmaidīja, — un dzīvi uztverat mazliet literāri. Bez tam jusu vārdos skan vistīrākais vīrieša egoisms.

— Kāpēc egoisms? — Ļuds brīnījās.

— Gluži vienkārši: lai gan es tevi nemīlēju, atstāju vienu, aizgāju savu ceļu un tagad sapņoju par valdzinošām iebraucējām, tomēr tu neaizmirsti mani un neiedrošinies apprecēties ar citu! Vai nav taisnība, Ļuda kungs? Es tagad jūs dēvēšu par kungu, labi?

Viņa to sacīja, pa pusei jokojot, bet Ļuds viņas balsī uztvēra arī apslēptu un rūgtu skumju pieskaņu. Un viņu pārņēma kautrība.

— Lūdzu pareizi saprast mani ... — Ļuds gribēja iesākt taisnoties, bet viņa pārtrauca:

— Nevajag, nevajag ... Es lieliski saprotu jūs. TaČu ir mīla un ir iemīlēšanās. Es pati to pilnībā sapratu tikai pēc vīra nāves, kad bija jāsaņemas otrreiz precēties. Nu, bet jūs varat būt apmierināts: apprecēdamās otrreiz, laimi neieguvu, tāpēc atsacīties no skaistajām jaunības dienām nav nekāda iemesla.

— Par to es vakar pārliecinājos. Glaudžus kungs nav no tādiem, kas rada ģimenes laimi, bet vai tas nebija redzams pašā sākumā? Kāpēc jūs precējāties ar viņu?

— Ar laiku, Ļuda kungs, viss kļūst redzams. Iegaumējiet, ka tas notika pirms trim gadiem.

— Nu pastāstiet, Lūcijas kundze. Ļ.oti vēlos uzzināt, kas jūs spieda precēties ar Glaudžu.

— Bet jūs aizmirstat savu tēju. Tā pavisam atdzisīs. Diemžēl, visu jums nespēšu pasacīt. Dažus dzīves mirkļus grūti izskaidrot. Kamēr pārdzīvo, viss liekas vienkārši un bez sarežģījumiem, bet, tiklīdz pastāsti, — iznāk neticami, saraustīti, reizēm pat muļķīgi. Arī šajā gadījumā gandrīz tāpat. Vai jūs domājat, ka tas notika pēc ilgām cīņām, pārdomām un svārstīšanās? Nekā tamlīdzīga. Viss izskatījās ļoti parasti. Iedomājieties manu stāvokli pēc tam, kad vīrs bija kritis. Kā lai dzīvo? Uz tēvoča rēķina? Palikt mācītājmājā un vēl ar bērnu? Nekādu darbu es neprotu un neesmu radusi strādāt. Taisnība, varēju kļūt par skolotāju. Varbūt arī būtu to darījusi, bet tieši tad sazini dievs no kurienes Klevišķī uzklīda Glaudžus. Tas bija vēl 1920. gadā. Tolaik Lietuvā viss vārījās un mutuļoja. Riskēt likās vienkārši. Glaudžus tad bija amatpersona. Brauca misijās uz ārzemēm, viņam bija svarīga vieta valdībā. Viņš bija cilvēks ar nākotni, kaut arī jau gados.

— Tomēr paresns un tūļīgs?

— Ai, pastāstīšu jums, kā viņš luncinājās ap mani un kā prata iztapt tēvocim. Tad viņš to spēja.

— Un «tā, tā» neatkārtoja?

— Retāk un jēdzīgāk. Bet lūdzu neizsmiet manu vīru! . . . Un tā nu iznāca, ka vēl pēc pusgada kļuvu Glaudžuvienes kundze. Taču man vairs nebija pirmā reize apprecēties bez mīlas.

— Kā viss tik ātri pārmainījās?

Lūcijas kundze skumji pasmaidīja.

— Zināt, Ļuda kungs, ka ģimenē bieži viss beidzas reizē ar pirmo medus mēnesi. Reizēm vēl ātrāk. Man arī tas mēnesis bija diezgan rūgts.

— Kāpēc tad?

— Redziet, Glaudžus bija vecs kavalieris. Visa viņa džentlmeņa stāja un rūpība izbeidzās reizē ar kāzām. Viņam pietika enerģijas līdz tam, kamēr dabūja sievu. Dabūja un kļuva nolaidīgs. Bet es viņam biju vajadzīga tikmēr, kamēr apniku. Un apniku diezgan ātri. Tad viņš atgriezās pie saviem senajiem paradumiem. Bez tam viņš cerēja, ka tūlīt sagaidīs dēlu, kuram varēs atstāt savu bagātību. Taču bērnu, diemžēl, nav. Vilšanās. Tāpēc viņš sāka nīst Vituku un daļēji arī mani. Tas arī viss.

— Piedodiet, Lūcijas kundze, bet viņš man liekas truls.

— Ai nē. Praktiskos naudas un tirdzniecības darījumos viņš ir ļoti spējīgs cilvēks. Tikai tāds nolaidīgs.

— Šķirieties.

— Nevar. Viņš nav ar mieru. Tomēr ģimene. Arī dēlu vēl gaida.

Vasaris izdzēra savu tēju, piecēlās, pāris reižu pārgāja pār salonu, apskatīja gleznas, bet negribēja iet uz mājām.

— Vai spēlējat? — viņš jautāja, uz klavierēm ieraudzījis notis.

— Jā gan. Tagad vairāk nekā agrāk. Laika man ir, ko citu lai daru?

— Un neko vairāk no dzīves negaidāt, Lūcijas kundze?

Viņa nesteidzās atbildēt. Paņēma papirosu, aizsmēķēja, pārsēdās citā, ērtākā vietā un tikai tad sacīja:

— Ko galu galā lai gaidu? Tā kā vīrs nemīl mani, tad arī nav pārāk apnicīgs. Esmu nodrošināta. Un savu dzīvi cenšos padarīt dažādāku, pārāk nekautrēdamās. Kas man? Drīz novecošu — tad arī beigas.

Ļ.uda sirds sažņaudzās, dzirdot Šos vārdus. Ļ.uces mutē tāda valoda? ... Tas taču izklausās pēc izmisuma! Ne jau no labas dzīves viņa tā runā, un vēl ļaunāk, ja arī dara.

— Jūs biedējat mani, Lūcijas kundze. Jūs esat nelaimīgāka, nekā biju domājis.

Viņa kaut kā māksloti iesmējās.

— Kāds savādnieks jūs esat! Ja neveiksmīgi apprecējusies sieviete vēl grib baudīt dzīvi, jūs viņu dēvējat par nelaimīgu. Tas ir mācītājā gara! . . .

— Cita varbūt arī ne, bet jūs!

— Eh, mēs visi esam no vieniem māliem veidoti. Ko nu!

Viņa nervozi sagumzīja papirosu pelnu traukā un tūlīt aizdedzināja citu. Aizsmēķēja arī Vasaris. Klusums turpinājās diezgan ilgi.

— Fi, kāda šodien esmu kļuvusi, — Lūcijas kundze, noskurinājusi galvu, sacīja. — Sastāstīju jums daudz nevajadzīga un pati sašļuku.

Vasaris neko neatbildēja, un pēc otrās pauzes viņa atkal teica:

— Bet ziniet, Ļuda kungs, ja man neaugtu Vituks, būtu ārkārtīgi grūti. Nezinu, ko tad darītu, ja nebūtu šī bērna. Bez viņa manai dzīvei nav nekādas jēgas.

— Vai Vituka nākotne nodrošināta?

— Jā. Ja Glaudžam būs bērni, Vituks saņems vienādu daļu ar tiem, ja nebūs, viņš vienīgais mantinieks. Bet, sasniedzis pilngadību, viņš var atsacīties no mantošanas tiesībām un pieprasīt sev trešo daļu no visas mantas. Domāju, ka viņš kādreiz to arī darīs.

— Lūcijas kundze, saudzējiet savu dēlu. Viņš ir lielisks zēns.

Lūcijas kundze sāka stāstīt par Vituku, it kā gribēdama pierādīt Vasara vārdu pareizību. Garastāvoklis uzlabojās. Laikam arī Lūcijas kundzei, tāpat kā visām mātēm, mīla uz vienīgo dēlu vēl spēja remdināt visas sāpes.

Ļuds atvadījās un gāja prom jau diezgan vēlu, juzdamies apmierināts ar šo vakaru un pat ar Glaudžu, ka tas aizbraucis un devis iespēju tik ātri un cieši atjaunot veco draudzību ar Lūcijas kundzi.

XI

Lūcija Glaudžuvienes kundze jau gadu pēc kāzām bija pilnīgi pārliecinājusies, ka viņas attiecības ar vīru nekad vairs neuzlabosies. Viņa redzēja, ka ir kļūdījusies, cerēdama iekārtot sev ciešamu dzīvi, kā bija iekārtojusi ar nemīlamo Brazģi. Bet Brazģis bija jauns, izveicīgs un patīkams vīrietis, kas mīlēja viņu un bija gatavs viņas dēļ darīt visu, ko vien viņa vēlēsies. Turpretī Glaudžus izrādījās rūdīts egoists, kas pēc viena gada kopdzīves tikai tad atcerējās sievu, kad pamodās vēlēšanās un cerība sagaidīt no viņas dēlu.

Tomēr arī Glaudžus kungam piemita dažas labas īpašības. Vispirms, viņš nebija skops pret sievu. Labi ģērba viņu un

viņas pašas sīkām vajadzībām katru mēnesi deva tik daudz naudas, ka viņai nekad un nekas nebija sev jāliedz. Rūpnieka un lielkomersanta Glaudžus snobiskā patmīlība prasīja, lai Glaudžuviene izskatītos kā augstu aprindu kundze un lai viņu apskaustu pat ministru sievas. Un savā sirdī viņš bija apmierināts, kaut arī nedižojās ar to, ka Ļuce prot ieturēt augstu aprindu kundzes stāju. Glaudžus lepojās, ka viņa sieva bija līdzīga aristokrātei ne tikai greznības ziņā, bet arī garā: viņa bija izglītota, daudz lasījusi, prata franču valodu un spēlēja klavieres. Glaudžu kungiem bija atvērtas durvis visās pieņemšanās, rautos un faivoklokos. Tas viss labi ietekmēja Glaudžus intereses, un viņam ar uzviju atmaksājās sievas vajadzībām izdotie līdzekļi.

Lūcijas kundzes vīra otra labā īpašība — viņš nebija greizsirdīgs, jo bieži taču sastopami vīrieši, kas arī nemīlēdami vajā savas sievas gluži kā cerberi. Viegli saprast, ka ap skaisto, smalko, bagāto un interesanto tūļīgā veikalnieka sievu tūdaļ saradās vesels pulks pielūdzēju. Kad Glaudži devās uz balli, jau garderobē, tikko viņi bija ienākuši pa durvīm, piesteidzās kāds majors, direktors, partijas līderis vai kāds cits ievērojams, galants un gados vēl jauns kungs — turklāt ne viens vien. Daudzu ziņkārīgu skatienu pavadīti, viņi gāja uz mājīgu bufetes kaktiņu vai uz kādu ķīniešu, japāņu vai indiešu stilā iekārtotu istabu, kur vīrs pasūtīja kaut ko ēdamu un dzeramu un palika sēdēt visu vakaru, bet sieva ar pavadoņiem dejoja fokstrotus un valšus, tikai brīžiem apsēzdamās, lai atveldzētos ar glāzi vīna.

Reizēm arī bez vīra labi paziņas pavadīja Lūcijas kundzi uz balli vai operu. Kauņas kundzītes, kas tai laikā vienatnē garlaikojās skopu vai greizsirdīgu vīru uzraudzībā, bija sašutušas par Glaudžuvienes kundzes izturēšanos un izplatīja neķītras tenkas par viņu. Bet Glaudžus vai nu tāpēc, ka viņš maz interesējās par sievu, vai arī tāpēc, ka viņš akli uzticējās tās tikumiem, neko aizdomīgu nesaskatīja viņas paziņu lokā un izpriecās.

Toties Lūcijas kundze, kas savas jaunības visskaistāko laiku bija pavadījusi dziļas provinces nostūrī, tagad, iekļuvusi pagaidu galvaspilsētas dzīves virpulī, pamazām sāka izbaudīt brīvākas un priecīgākas dzīves jaukumus. Un izbaudīdama ātri saprata, ka jau dzīvo sava mūža pēdējo laika posmu, kad sieviete vēl var priecāties un iepriecināt citus bez lieliem pašas pūliņiem un citu uzupurēšanās. Un viņa nolēma izmantot šo laika posmu. Kaut ari kara laikā stipri bija apdzisis un kļuvis vēsāks viņas mundrais un impulsīvais iedzimtais raksturs, tomēr tas vēl bija pietiekami možs gan priekam, gan bezbēdīgam Smaidam. Lai ari Lūcijas kundzi nomāca viņas neveiksmīgā ģimenes dzīve, brīžiem viņa vēl tagad spētu zibsnīt ar skatieniem un smieties tikpat spalgi un vilinoši kā pirms piecpadsmit gadiem.

Taču viņai bija izsmalcināta gaumes izjūta. Viņa saprata, ka tas, kas piemērots divdesmit gadus vecai jaunkundzei, nebūs piemērots trīsdesmit piecus gadus vecai sievietei, kaut arī tā izskatītos jauna. Tāpēc Lūcijas kundze nolēma apvaldīt jaunībā neizšķiesto temperamenta pārpalikumu un pielāgoties tādai uzvedībai, kas piemērota viņas vecumam un stāvoklim. Tā viņa kļuva divkārt valdzinošāka, jo ikviens, kas viņu pazina tuvāk, aiz smalkās kundzes rafinētajām manierēm juta karstu sirdi un trauksmainu dvēseli.

Tajā laikā, kad Vasaris pirmo reizi teātri sastapa Lūcijas kundzi, viņas sirds bija brīva no jebkādas dziļākas aizraušanās. Glaudžuvienes kundze to neparādīja, bet patiesībā šī tikšanās viņu ļoti iepriecināja. Par Vasara atgriešanos viņa jau zināja, bija dzirdējusi arī par literāro vakaru, kurā viņš esot lasījis drāmu par mūķenes un mācītāja precībām. Tāpēc bieži sāka atcerēties viņu un minēt, kāda būtu viņas dzīve tagad, ja Vasaris tajos laikos izstātos no semināra un apprecētos ar viņu. Protams, viņš tāpat varēja krist karā. Taču, ja būtu palicis dzīvs, kas viņš tagad būtu? Aptiekārs, jurists, profesors vai ievērojams literāts. Lūcijas kundze ar ziņkāri gaidīja iespēju tikties ar viņu un palūkoties, kā viņš tagad izskatās. Jo vairāk tāpēc, ka arī viņu bija aizsniegušas baumas, ka Ļuds Parīzē aizgājis no garīdzniecības.

Viņa brīnījās un priecājās, kad teātrī pavisam necerēti ieraudzīja Ļudu sev blakus. Likās, it kā pats liktenis pēc ilgiem prombūtnes gadiem būtu nosēdinājis viņus vienu otram blakus. Lūcijas kundze noslēpa savu prieku, bet no visas sirds vēlējās viņam patikt. Ļuds izskatījās ļoti pārmainījies, kļuvis vīrišķīgāks, nobriedis, pašpaļāvīgs. Un, kā toreiz Ļ.uci intriģēja jaunā klēriķīša kautrība un biklums, tā tagad saistīja viņa pārmaiņa un vīrišķība. Lūcijas kundze juta, ka viņas sirdslietas ar Ļudu vēl nav beigušās.

Turpretī Vasarim nebija tādu jūtu. Viņam bija patīkami aljaunot draudzību ar sievieti, kas pirmā viņu savaldzinājusi, bet viņš necerēja nodibināt ar to tuvākus sakarus. Ļuce, sacīdama, ka viņa mīlējusi, bet viņš bijis tikai iemīlējies, labi raksturoja viņu jūtas. Viņš pats domāja, ka bija sācis iemīlēties, bet seminārs un mācītāja svētības saņemšana, viņas apprecēšanās un viņa iepazīšanās ar baronesi galīgi iznīcinājusi šīs mīlas pumpuru . . .

Reizēm, pārdomādams savu dzīvi, viņš tāpat mēģināja minēt, kas būtu noticis, ja viņš izstātos no semināra un apprecētos ar Ļuci. Un Ļuds domāja, ka viņi droši vien būtu labi sadzīvojuši, ka viņš būtu bijis mierīgāks, godīgāks un labāks, nekā mācītāja pienākumus pildot, bet dzīvē droši vien neko nozīmīgu nesasniegtu. Seminārs tā kā tā jau bija izjaucis viņa izglītību, ne uz kādu pabalstu viņš necerēja, bet karš visu būtu pilnīgi sagrāvis. Tāpēc viņš daudz nenožēloja, ka nav saistījies ar Ļuci. Pēdējā laikā, pārdomādams savas dzīves gaitas, viņš nāca pie secinājumiem, ka liktenis viņu ved pa līčloču ceļu, kurā daudz šaubu, sirdēstu un sirdsapziņas cīņu, bet, iedams pa šo ceļu, viņš varbūt vispilnīgāk un visauglīgāk izteiks savas dvēseles saturu un galu galā sasniegs pašam vēl nezināmu, bet lielu mērķi.

Iespējams, ka arī tikšanās ar Auksi Gražulīti bija viens no tiem iemesliem, kuru dēļ ar Ļuci atjaunotā draudzība modināja vienīgi viņa ziņkāri, bet dziļāk neskāra sirdi. Jau tajā pašā vakarā, pārnācis no Glaudžuvienes kundzes, viņš atcerējās arī zeltmati pianisti. Analizēdams iespaidu, kādu uz viņu atstājusi viena un otra, viņš atzina Aukses pārākumu. Taisnība, viņa nebija skaistāka par Ļuci. Gluži otrādi, brunetes Ļuces tips Vasarim likās pievilcīgāks nekā blondīnes Aukses.

Bet Vasaris Auksē juta to neparasto valdzinājumu, to neizdibināmo spēku, ko vīrietis reizēm jūt, ticies ar atsevišķām sievietēm, pat nepazīstot tās un nevienu vārdu tām nepasakot. Mistiķis to dēvētu par dvēseļu radniecību, fiziologs — par dabiskās izlases instinkta balsi, kabareju garā noskaņots vazaņķis — par «seksapilu». Un droši vien šeit būs kāda noslēpumaina cilvēka gara signalizācija, kas brīdina mūs, ka nupat pagāja garām tas vai tā, kas varbūt aizpildīs to tukšo vietu mūsu dzīvē, ko visvairāk jūtam. Tāpēc Vasara domas un jūtas tagad allaž bija pievērstas Auksei, un Aukse sāka kļūt par galveno pavedienu, kas virza uz atrisinājumu visus viņa iekšējās dzīves sarežģījumus.

Kādu vakaru pēc viesošanās pie Glaudžuvienes kundzes, kad Vasaris savā apziņā jau bija atzinis Aukses pārākumu, pie viņa atnāca Vārnēns. Ļuds pasniedza kafiju, un abi draugi ņēmās filozofēt par dzejas un dzīves jautājumiem.

— Es vēroju, — Vārnēns sacīja, — ka tava dzejas daiļrade tagad it kā apstājusies kādās krustcelēs. Tavos pēdējā gada dzejoļos un arī drāmā, ar kuru toreiz iepazīstināji mūs, neskaitot agrāko sarūgtinājumu un dumpīgumu, vēl sastopama kāda rezignācija, melns pesimisms un bezcerība. Tālāk vairs nav kur iet šajā virzienā. Tu vai nu pavisam pārslāsi rakstīt, vai arī iesāksi kaut ko jaunu. Es to apsveiktu.

Vasaris, brītiņu klusējis, sacīja:

— Līdz šim būtu varējis rakstīt daudz vairāk pesimistisku dzejoļu, bet kāda tam jēga? Pašam derdzas. Tāpēc arī nerakstu. Tu saki — esmu apstājies krustcelēs? Jau sen tur stāvu. Tikai agrāk bija sākums, bet tagad laikam jau beigas. Jūtu, ka Lietuvā es nosvēršos uz vienu vai otru pusi. Tagad vēlreiz spēcīgi pārdzīvoju to, ko esmu pārdzīvojis desmit vai pat piecpadsmit gadu laikā.

— Tik labi pazīsti savas dvēseles mašinēriju? — Vārnēns iesmējās.

— Esmu taču kļuvis introspekcijas speciālists.

— Tad tev vajadzētu zināt, kas izšķirs šo nosvēršanos.

— Nojaušu.

— Kas tad?

— Kāds negaidīts notikums, garīgs satricinājums . . . Bet varbūt arī tāpat izšķiršos strādāt tikai literāro darbu. Mākslinieciskais ideāls kļūs par vienīgo visas dzīves mērķi. Ja man ir dzejnieka daba, tad citādi nemaz nevar būt. Mākslinieciskajām tieksmēm un centieniem jāveido dzīve, nevis otrādi.

— Protams, — Varņēns piekrita, — dzīve arvien jāveido pēc kaut kādiem centieniem vai principiem. Bet, ja tu ieņem zināmu ideālu stāvokli, tad varētu jautāt: vai tāds augstākais princips ir tavas dzejas centieni, vai arī tie paši varbūt jāpakļauj vēl augstākam principam, it īpaši tāpēc, ka tu jau vienreiz esi ar to saistījies? Tev ir skaidrs, ka es domāju par mācītāja kārtu.

— Nekad, nekad! — Vasaris iesaucās. — Manas dzīves augstākais princips ir tas, kas man ļauj vislabāk un visauglīgāk izmantot savus spēkus un spējas. Viss pārējais ir žņaugi, kurus saglabāt būtu nejēdzīgi un arī aizspriedumaini.

Varņens pasmīnēja.

— Tu tagad runā gandrīz tāpat kā Aukses jaunkundze, komentēdama tavu drāmu. Vai tev nav pielipuši viņas uzskati?

— Atvainojos, ja šis uzskats izriet no manas drāmas, tad tas nav Aukses, bet mans. Pie tam tas slēpjas ne tikai manā drāmā, bet arī manā dzīvē.

— Nu, neskaisties, es tevi neapsūdzu plaģiata. Taču atceries arī Mešķēna pārmetumu: kas to izšķirs, kurš dzīves veidotājs princips ir auglīgs un kurš neauglīgs?

Vasaris nicīgi atmeta ar roku:

— Mešķēns, protams, domāja par metafiziskiem pamatiem, par zvēresta mūžīgumu un tā joprojām. Kas izšķirs? Taču pieredze, prakse, iekšējie pārdzīvojumi, rezultātu uzskatāmība! Lūk, kas izšķirs! Ja tu kļuvi mediķis un ieraudzīji, ka esi miesnieks, met pie malas ārstēšanu, jo sāksi apkaut cilvēkus. Tas pats arī ar mācītāja kārtu. Kāda te metafizika!

— Zini ko, brālīt, — Vārnēns iesāka, acīm redzot sagatavojies nopietni iebilst, — tas viss ir skaisti teorijā. Turpretī dzīvē tāds galējs individuālisms var radīt īstu haosu. Mēs lauzīsim savus solījumus, atstāsim pienākumus, mētāsimies un neko labu nepaveiksim. Nem vērā, ka cilvēks tiecas pievilt sevi un iztapt savām vājībām. Viņš, it kā meklēdams dzīves pilnību un auglību, faktiski meklēs pārejošu laimi un baudu. Skaties, tevi pašu vēl izsludinās par hedoniķi.

— Tu to mērķē uz mani?

— Nē, es runāju vispār.

— Bet es neko nerunāju vispār. Katrs lai skatās uz sevi. Dzīves teorijas var būt tikai ļoti relatīvas. Kas attiecas uz mani, esmu mierīgs. Esmu daudz domājis, gudrojis, daudz pārcietis, un paša dzīves rezultāti man ir pilnīgi pārskatāmi. Man piemērots tāds individuālisma princips.

— Tātad tu esi ne tikai relatīvists, bet arī individuālists, pat pielāgojot principus?

— Bez šaubām. Tu saki, mani izsludinās par hedoniķi? Liela man tur daļa, par ko izsludinās! Galu galā ir taču visādas baudas. Ir bauda garšīgi paēst, iedzert, slinkot, skūpstīt skaistu sievieti — un ir bauda, ja tev mierīga sirdsapziņa, ja rodi iekšēju harmoniju, ja atrisini dzīves pretrunas, kuras paralizē mūsu darbību. Kas neredz atšķirību starp šīm baudām, tas par mani lai domā, ko vien grib. Kas redz šo atšķirību, tas spriedīs par mani pēc maniem darbiem.

Varņēnam patika, ka viņa draugs runā tik stingrā, mazliet bravurīgā tonī un, likās, nupat jau sadūšosies spert kādu izšķīrēju soli, lai novērstu tās pretrunas, kas paralizē viņa daiļradi. Tāpēc, tāpat kā bieži līdzīgu pārrunu laikā, arī šoreiz, nobeigdams strīdu, viņš sacīja:

— Labi. Pieņemsim, ka tu domā pareizi. Ko tad gaidi? Dari, kā saki — un beigas. Jo ātrāk, jo labāk.

Bet Vasaris sludināja kaut ko citu:

— Nē. Laissez faire, laissez passer.[157]

— Komediants! — Varņēns pukojās. — Te tu pūlies pierādīt, ka mākslinieciskajām tieksmēm un centieniem jāveido dzīve, te atkal sludini pasīvu palikšanu tādās formās, kuras, kā pats atzīsti, kavē šos centienus.

— Mākslinieka dzīvē, — dzejnieks paskaidroja, — viss risinās pats no sevis. Ar varu šeit neko nav iespējams labot, drīzāk sabojāt. Nāks laiks, nāks padoms.

Pēc tādām pārrunām Varņēns parasti domāja, ka viņa draugs kļūst nelabojams dialektiķis, kam visādi apsvērumi un prātojumi neļauj sadūšoties. Un viņš sāka domāt par līdzekļiem, kā dzejnieku izkustināt no šīs pasivitātes.

Kad Varņēns tovakar taisījās iet uz mājām, Vasaris, it kā būtu ko nodomājis, sacīja:

— Zini ko, Petr? Iekārto, lai es vēlreiz tiktos ar Auksi Gra-žulīti. Pēc tā vakara mēs šķīrāmies nelāgi, un ne reizi vēl neesmu dabūjis parunāt ar viņu. Vienam nav ērti iet pie viņas uz māju. Pārāk maz pazīstu.

— Es tāpat reti tiekos ar viņu un uz māju neeju. Tomēr apņemos kaut ko izdomāt. Kas šodien ir? Divdesmit devītais decembris? Un ja mēs norunātu sagaidīt Jaungadu kopā?

— Protams, būtu lieliski.

— Varbūt pie Indruļa? Tagad pie viņa brīvāks.

— Nekādā gadījumā, un lai viņš vispār nebūtu tajā kompānijā!

— Ak šitā? Kur tad tāds antagonisms?

— Domā, ko gribi! Bet tikšanos organizē!

— Gan parūpēšos. Sveiks!

Draugi tovakar šķīrās apmierināti. Vasaris priecājās, ka drīz tiksies ar Auksi, bet Varņēns, — ka noorganizēs literāri muzikālu vakaru, lai sagaidītu Jaungadu.

Nākamajā dienā Varņēns pa tālruni piezvanīja Auksei, lai apvaicātos, kā un kur viņa gatavojas sagaidīt Jaungadu. Izrādījās, ka viņa neko noteiktu vēl nav izlēmusi: varbūt iešot uz operu, varbūt pie kādiem paziņām, bet visdrīzāk sēdēšot mājās un spēlēšot Sopēnu un Debisī. Domājusi vienu otru ielūgt pie sevis, bet laikam visi tovakar būšot aizņemti.

— Ja tā, tad lieliski, — Varņēns priecājās. — Mēs ar Vasari spriedām, vai nevarētu savākt mazu, toties jauku pulciņu un pavadīt šo vakaru, klausoties muziķu un dzeju. Tikai jautājums, kur. No manis klavieres jau aizveduši.

— Nekāda jautājuma šeit nav. Mūsu dzīvoklis ļoti plašs. Mums ar tēti tiešām būs prieks pieņemt tādus ciemiņus. Ko aicināsim?

Izvēlējās vairākus cilvēkus, galvenokārt tos pašus, kas bijuši pie Varņēna. Apsolījās atnākt gan dzejnieks Kalnus, gan mūziķis Aidužis, gan žurnāla «Spinduliai» redaktors, gan drāmas aktrise Lapelīte un vēl pāris jaunkundžu — lielākoties jauni cilvēki, kas labi saprotas. Vecais Gražulis, nodomādams, ka viņam vienam jauno pulkā varētu būt garlaicīgi, ielūdza arī pāris vecāka gadu gājuma ciemiņu. Vajadzēja sanākt jautrai un raibai kompānijai.

1925. gada Jaungada priekšvakarā pulksten deviņos Gra-žuļu dzīvoklis jau bija gaišs, mājīgs un līksms. Bija ieradušies gandrīz visi ciemiņi. Plašajā salonā, kas savienots ar ēdamistabu, skanēja sarunas un smiekli. Komponists Aidužis, apsēdies pie klavierēm, klusi spēlēja arpedžijas, lai vingrinātu pirkstus, un ikviens jutās priecīgi un labi šajā skaņu fonā, kas obligāti nebija jāklausās.

Varņēns ar Vasari, būdami šā vakara ierosinātāji, ieradās pirmie, lai pārliecinātos, vai Aukses jaunkundzei nebūs vajadzīgi viņu pakalpojumi. Taču viss jau iepriekš bija paredzēts, un namamāte priecājās, ka īsā laikā spējusi pienācīgi sagatavoties.

Vasaris no savas mājas gāja prom, drusku nervozēdams, kā viņu uzņems tā «uzpūtīgā» jaunkundze, bet ar pirmajiem vār-i diem jutās gluži kā vecs Aukses paziņa.

— Ai Vasara kungs! — skaistā namamāte priecājās, ieraudzījusi viņu. — Un jums nav kauna, ka pusgada laikā neatnācāt apciemot mani un iepazīties ar manu tēti? Viņš par jūsu

rakstiem interesējas gandrīz tāpat kā es. Petra kungs, — viņa uzrunāja Vārnēnu, — labi, ka vismaz jums ienācis prātā atvest pie mums Vasara kungu! Nu, iesim iepazīties ar tēti.

Aukses tēvs bija ap sešdesmit gadu vecs, tomēr vēl spēcīgs liela auguma sirmgalvis, kas ar apaļo seju, deguna un mutes līnijām izskatījās līdzīgs meitai. Viņš sasveicinājās ar ciemiņiem, laipni smaidīdams un pieklājīgi izteikdams savu apmierinātību, ka var pie sevis viņus uzņemt. Viņš tūdaļ atrada kopēju valodu ar Vārnēnu un, gaidīdams savus ielūgtos «večus», kas kavējās, nejaucās jauno vidū.

Kad visi bija sapulcējušies, Aukse tūlīt lūdza ciemiņus vakariņās, lai pēc tam paliktu vairāk laika izpriecām, kamēr sagaidīs Jaungadu. Ciemiņi trokšņaini devās uz ēdamistabu un mīņājās pie galda, apskatīdami kartītes. Katrs meklēja savu vietu, bet atradis skatījās pa labi un kreisi, kādus kaimiņus viņam paredzējusi namamāte.

Ļuds Vasaris priecājās, ka savu vietu atrada blakus Aukses jaunkundzei.

— Man otru reizi gadās laime būt jums kaimiņos, — Ļuds sacīja viņai, atvilkdams krēslu. — Pirmo reizi jūs izskatījāties ne visai apmierināta, ka esmu jūsu kaimiņš. Baidos, ka arī šodien nepratīšu jums iztapt.

Viņa jautri pasmaidīja.

— Es tiešām nožēloju, ka toreiz man bija uznācis tik slikts garastāvoklis. Jūs iedomājāties, ka esmu briesmīgi ērcīga.

— Ja arī ne ērcīga, tad ļoti izglītota un barga sieviete. Kas attiecas uz izglītību, neesmu kļūdījies, bet, kas attiecas uz ērcīgumu, to šodien redzēsim.

Tā jokodami, viņi pētīja viens otru un izdarīja savus secinājumus.

Ļuds Vasaris, runādams ar Auksi, domāja: viņa ir pavisam dabiska, nepozē un neizliekas; viņa nekoķetē, viņas smiekli ir vaļsirdīgi un sirsnīgi; viņa prot runāt brīvi un bez banalitātes.

Bet Aukse domāja par Vasari: viņš nav tik saīdzis un noslēgts, kā likās; domāju, ka viņš manā priekšā būtu pavisam vaļsirdīgs un sirsnīgs; viņš acīm redzot nav apmierināts ar savu likteni; mums ir kaut kas kopīgs; nesaprotu, kas mani velk pie viņa . . .

Visu vakariņu laiku viņi pa jokam un nopietni runāja par dažādiem tematiem, bet viņu sarunas apslēptā jēga arvien bija

tā pati: tu man patīc, es gribu tev patikt; es gribu, lai tu zinātu, ka man patīc; mēs viens otru jau labi saprotam . . .

Abi juta šo draudzības dominējošo toni, un viņu garastāvoklis kļuva vēl pacilātāks. Prieks, kas staroja no viņiem abiem, it kā pārņēma visus klātesošos, jo Aukses jaunkundze ne mirkli neaizmirsa, ka viņa ir namamāte, ka viņas pienākums rūpēties arī par pārējiem ciemiņiem. Un viņa prata laiku pa laikam parādīt savu uzmanību, bilst jauku vārdu.

Tad ciemiņi piecēlās no galda un izklīda pa salonu. Var-ņēns ieminējās, vai nebūtu labi paklausīties Aukses jaunkundzes muziķu, bet viņa atsacījās, jo saprata, ka ikviens no ciemiņiem vēlas justies brīvi un priecāties pēc savas patikas. Kāds atkal nosēdināja Aiduži pie klavierēm, lai improvizē ciemiņiem, bet viņš improvizēdams sāka spēlēt deju, un trīs pāri izgāja salona vidū.

— Ļuda kungs, — sacīja Aukse, atkal radusi iespeju apsēsties pie viņa, — jūs visu laiku dzīvojat viens, noslēdzies un, cik var spriest no jūsu rakstiem, nogrimis drūmās domās. Kā jūs jūtaties, nokļuvis, lūk, tādā jautrā ļaužu barā, kur smejas, dejo, pļāpā niekus un cenšas atbrīvoties no visām raizēm?

— Dažādi gadās, — viņš atbildēja. — Vispār domāju, ka ļoti maz tādu cilvēku, kas izbauda īstu prieku un ir patiešam jautri. Parasti mēs pieviļam sevi: ja sapulcējamies, lai priecātos, tad arī domājam, ka esam jautri.

— Bet jūs vairāties atbildēt uz manu jautājumu.

— Kā es jūtos? Neesmu taču nekāds izņēmums. Jums atzīšos, ka ļoti reti esmu jautrs, it īpaši ļaudīs.

— Kāpēc it īpaši ļaudīs? — Aukse interesējās.

— Lai ļaudīs būtu jautrs, blakus nepieciešams ļoti tuvs draugs. Domāju, ka īsts prieks, īsta jautrība rodas tikai tad, kad savos pārdzīvojumos varam dalīties ar citu. Varbūt precīzāk vajadzētu sacīt — nevis dalīties, bet just ar viņu iekšēju sakaru, kopību. Un tas iespējams tikai ar ļoti tuvu, sacīsim, mīļu cilvēku. Ja viņa nav, tad, redzēdami sev apkārt prieku, jutīsim ļoti lielu pārestību, jo nekur neesi tik vientuļš un visu pamests kā jautrā pūlī. Tāpēc arī man tādu ļaužu vidū, kas priecājas, visbiežāk ir skumji.

Aukse noklausījās šo runu, nepalaizdama garām ne vārda.

— No šī jūsu paskaidrojuma, — viņa atsaucās, — varētu izdarīt dažus secinājumus.

— Reiz jau esmu pārliecinājies, ka jūs interesanti interpretē-

jat manas domas. Arī šoreiz būtu interesanti dzirdēt jusu secinājumus.

— Tātad, vispirms, jūs atzīstaties, ka esat maz mīlējis un arī tagad nevienu nemīlat, jo arī šeit jūtaties vientuļš un skumstat.

Atbildes vietā Vasaris skatījās uz viņu un jautri iesmējās. Turpretī viņa izlikās nopietna un turpināja:

— Otrs secinājums ir tas, ka jūs bēgat no ļaudīm, bet ļoti mīlat dabu, jo vismaz tur nav tāda kontrasta starp paša vientulību un jautru pūli. Ar dabu var just tādas pašas iekšējas saites un tuvību kā ar mīļu cilvēku.

— Gluži pareizi, — Vasaris piekrita. — Taču es redzu, ka jūs, Aukses jaunkundz, izdarāt ne tikai secinājumus no maniem vārdiem, bet arī pati atzīstaties. Esmu pārliecināts, ka dabā jūs pati jūtaties līdzīgi.

— Un trešais secinājums, — Aukse sacīja, un viņas acis dīvaini iegailējās, — ir tas, ka jūs tomēr meklējat mīlu, gribat kļūt mīlēts — mīlēt un priecāties. Jūs neesat aizbēdzis nedz uz Aleksotas kalniem, nedz uz Mickeviča ieleju, bet atnācis pie mums.

Arī Vasaris smējās.

— Jūsu secinājumi pavisam loģiski, tāpēc tos pieņemu.

— Tad jūs pie mums esat ļoti vientuļš un šeit ļoti skumji?

Vasaris vērās uz viņu ar ilgu skatienu un nozīmīgi sacīja:

Vientulīgs un skumju nomākts biju,

Tagad mana sirds kā ziedus laimi vāc.

Sāku mīlēt dzīvi, nebēgu no prieka, —

Tagad tu ar mani kopā nāc.

— Bet ar dzejoļa deklamāciju jūs vairāties atbildēt, — viņa iesaucās un izlikās neapmierināta.

— Aukses jaunkundz, šo pantu nekad vēl neviens nav uzrakstījis.

Aukse piesarka, pielēca no vietas un, atstājusi viņu vienu, aizgāja pie klavierēm, kur Aidužis improvizēja kādu fantāziju. Vasaris sekoja viņai ar skatienu, mēģinādams uzminēt, kā lai saprot viņas aizbēgšanu. Bet viņa, atspiedusies pret klavierēm un it kā klausīdamās muziķu, raidīja viņam ilgu, nozīmīgu skatienu, kurā viņš varēja lasīt daudz ko, tikai ne pār-

metumu un dusmas. Ļuds bija pārliecināts, ka viņi viens otru sapratuši.

Ļudam likās, ka nebūs smalkjūtīgi sekot Auksei, un viņš apsēdās blakus vecajam Gražulim, kas kaktā runāja ar kādu pavecu kungu. Pēc īsa brītiņa pie viņiem pienāca arī Aukse.

— Tēti, Vasara kungs pie mums garlaikojas, — viņa jokodama sūdzējās tēvam. — Nevienai jaunkundzei neskatās virsū un aizmuka, lūk, pie jums — večiem.

— Un labi darīja, — tēvs attrauca. — Labāk ar večiem nekā ar neinteresantām jaunkundzēm.

— Jaunkundzes gan interesantas, — Vasaris slavēja viņas, — bet visas, liekas, aizņemtas. Skatieties, cik kavalieru ap viņām grozās.

— Bet mana meita noteikti ir brīva. Viņa tā aizbaidījusi visus kavalierus, ka droši vien paliks vecmeitās, — tēvs zobojās.

— Ko darīt, ja tā lemts, tad arī palikšu. — Aukse re-zignēja.

Bet pavecais kungs gribēja mierināt viņu:

— Sievietes šajos laikos nenoveco, tikai kļūst interesantākas.

— Paldies, paldies jums par labu vārdu, — Aukse pasmaidīja. — Ir arī vīrieši, kas par sevi domā to pašu.

— Tomēr jūs bruņojieties ar pacietību un pieņemiet viņas sabiedrību, — Gražuļa kungs Vasarim sacīja. — Un lūdzam biežāk apciemot mūs. Maz tādu cilvēku, kas mūs apciemo.

— Ai, labprāt, — Vasaris priecājās. — Man tik maz paziņu Kauņā.

— Lūk, cik ātri sadraudzējāties! — Aukse brīnījās. — Nu, bet tagad iesim, es jūs pacienāšu ar tādu torti, kādu vēl neesat baudījis.

Viņa veda Ļudu caur salonu un jokoja:

— Es atceros jūsu pantu un sāku rīkoties pēc tā:

Tagad tu ar mani kopā nāc . . .

Vasaris pielāgojās viņas tonim un atbildēja:

Vientulīgs un skumju nomākts biju,

Tagad mana sirds kā ziedus laimi vāc.

Jau tuvojās divpadsmitiem. Gražuļa kungs un Aukse

sakārtoja glāzes un atdzesēja šampanieti, lai Jaungadu sagaidītu jautri un svinīgi. Aidužis spēlēja trokšņainu fokstrotu un aicināja dejotājus jautri beigt veco gadu. Tai laikā uzradās vēl divi pavisam negaidīti ciemiņi: Indruļa kungs ar kādu savu kolēģi.

Aukse un Vārnēns abi ar Vasari bija loti pārsteigti, kad ieraudzīja ienākam Indruli. Sastādot ciemiņu sarakstu, Varņēns viņu neminēja, bet Aukse arī noklusēja, jo tāpat klīda baumas, ko atbalstīja pats Indrulis, ka Aukse precēšoties ar viņu.

— Lūdzu piedot, Aukses jaunkundz, — nelūgtais ciemiņš taisnojās, — ka tik negaidīti iebruku — un pie tam neesmu viens. Taču Jaungada sagaidīšanas brīdī tas pieļaujams. Iedami garām, ieraudzījām gaismu un neizturējām neienākuši novēlēt jums jaunu laimi.

— Bet es biju pārliecināta, ka jūs Jaungadu sagaidīsiet Metropolē. Stāsta, ka tur esot jautri! Nu lūdzu tālāk. Laika vairs nav daudz.

Indrulis vēsi sasveicinājās ar Vasari un iejuka barā.

Pulksteņa rādītājs tai laikā tuvojās divpadsmitiem, un Gra-žu]a kungs ar troksni izšāva pirmo šampanieša pudeles aizbāzni.

— Mīļie ciemiņi! — viņš iesaucās. — Lūdzu iedzert par laimīgi nodzīvotu veco gadu. Kam tas bijis laimīgs, lai piemin ar labu vārdu, kam ne, — lai priecājas, to aizvadīdams. Uz visu veselību! Mums abiem, meitiņ, liekas, nav iemesla uz to dusmoties.

Viņš noskūpstīja meitu, un abi sāka saskandināt ar ciemiņiem.

. Kad visi bija iztukšojuši glāzes, tēvs, ieliedams šampanieti, sacīja meitai:

— Man, vecam vīram, klājas beigt veco gadu, bet tev, jaunai, būs jāuzsauc tosts jaunajam. Iesāc, atlikusi viena minūte!

Kamēr Aukse atskārta, ko lai saka, kamēr norima ciemiņi, pulkstenis jau sāka sist divpadsmit. Tad viņa, pacēlusi glāzi, iesaucās:

— Mīļie ciemiņi! Šobrīd visās zemes malās tūkstošu tūkstoši cilvēku smaida, cenšas būt priecīgi un novēl cits citam kaut kādu laimi. Bet retais zina, kādai šai laimei vajadzētu būt. Ne visai sen viens no jums man sacīja, ka pūlī iespējams priecāties un būt laimīgam tikai tad, ja savā priekā var dalīties

ar tuvu cilvēku. Šobrīd pūlis ir tie tūkstošu tūkstoši! Es paceļu kausu par to tuvo cilvēku, kas varbūt tepat, bet varbūt šai mirklī pūlī nomaldījies, ilgojas pēc mums!

Visi sāka aplaudēt, bet viņa apskāva un noskūpstīja savu tēvu, tad gāja saskandināt ar ciemiņiem. Sastapusies ar Vasari, viņa neko nesacīja, taču abi saprata viens otru arī bez vārdiem. Dobji ieskanējās viņu glāzes, un sīki, dzidri burbulīši kā dzirkstis lidoja uz augšu.

Indrulis niknā skaudībā noklausījās Aukses runu. Ar greizsirdīga cilvēka instinktu viņš uzminēja, ka Aukse pārfrāzējusi nevis kāda cita, bet vienīgi Vasara vārdus.

«Ātri gan sadziedājušies!» viņš domāja pie sevis. «Un par kādiem tematiem! Neko tā neieredzu kā šo sentimentālo filozofiju!»

Ka Aukse viņu nebija ielūgusi, viņš tagad vainu tāpat uzvēla Vasarim. Un nodomāja tam iedzelt. Saskandinot glāzes, bija apklusuši smiekli un sarunas, un, kad Vasaris tādā klusumā izdzēra savu glāzi, atskanēja Indruļa zobgalīgā balss:

— Vasari, tu taču pēc divpadsmitiem dzer šampanieti! Krīti nesātībā, puis . . . Kas tagad tavā vietā noturēs misu? . . . Ha-ha-ha! ...

Bet neviens cits nesmējās. Visiem kļuva tik neērti un kauns par tādu nesmalkjūtīgu izturēšanos, ka neviens pat neaptvēra, kā izlabot šo nejauko iespaidu.

Vasaris uzliesmoja kā uguns un apvaldīti sacīja:

— Pateicos jums, ka atgādinājāt manus pienākumus, bet nākamreiz lūdzu neraizēties. Pats zinu savu laiku.

Indrulis saprata, ka rīkojies netaktiski, un mēģināja incidentu pārvērst jokā, bet viņš sastapa niknu Aukses skatienu un, nepabeidzis teikumu, novērsās.

— Mani kungi! — Aukses tēvs iesaucās. — Ja mēs pēc divpadsmitiem esam krituši nesātībā, tad vismaz neplēsīsimies, bet priecāsimies. Aiduža kungs, lūdzu mums valsīti. Es eju pirmajā pārī! . . .

Un viņš tiešām ar savu meitu sāka griezties valsī. Vecā Gražuļa humors uzlaboja ciemiņu garastāvokli, bet Vasaris sēdēja sadrūmis, nevienam nepiebiedrojās un nezināja, ko šeit lai dara. Aukse velti skatījās uz viņu pār tēva plecu, viņš acīm redzami vairījās tās skatiena un visu savu uzmanību pievērsa aizsmēķētā papirosa pelniem.

Pēc valša daži ciemiņi atvadījās. Piecēlās arī Vārnēns ar

Vasari. Namatēvs un namamāte — tēvs un meita — lūdza viņus ierasties biežāk, bet Vasaris Auksei bija spiests apsolīties, ka Triju kungu dienā pavadīs viņu uz drāmas aktieru rīkoto balli.

— Ko viņi tev tā uzklupis, šis Indrulis? — Vārnēns jautāja, kad viņi bija izgājuši uz ielas. — Jau pirms kāda laika esmu ievērojis, ka viņš uz tevi greizi lūr.

— Laikam baidās, ka viņam neatņemu Auksi, — Vasaris vaļsirdīgi atzinās.

Bet Varņēns tam nepievērsa uzmanību.

— Es tevi brīdināju, ka ilgi ar viņu nedraudzēsies. Smags raksturs. Un tomēr uzoda, ka pie Gražuļiem tikšanās! . . .

Uz stūra viņi šķīrās.

No rīta pamodies, Vasaris vēl izjuta nepatiku Indruļa rūgtās zobgalības dēļ. Taču viņš tagad vairs nedusmojās uz In-druli. Indrulis pavisam izgaisa no šā incidenta. Palika tikai pats aizvainojuma un pazemojuma fakts. Indrulis sacīja taisnību. Ar Indruļa lūpām runāja viņa — Vasara kārtas pienākums un zobojās par viņu, bet varbūt arī atriebās par šā pienākuma nievājumu. Atriebās tādā mirklī, kad viņš sniedzās pēc mācītājam visvairāk aizliegta augļa — sievietes mīlas. Un Vasaris vēlreiz ar visu savu būtību gribēja atbrīvoties no sava , stāvokļa divkosības, lai Indruļa sacītā patiesība vairs nebūtu patiesība, lai tādi un līdzīgi vārdi viņu vairs neaizskartu.

Viņš negāja nevienu apsveikt ar Jaungadu, tomēr juta pienākumu apciemot Glaudžus. Viņš ieradās parastajā apciemojumu laikā, pulksten divpadsmitos. Kā bija cerējis, Glaudžu nesastapa mājās. Bet Glaudžuvienes kundze nebija viena. Salonā sēdēja divi sveši kungi, dzēra vīnu, nodarbojās ar banālu salona flirtu un sacīja kundzei komplimentus. Kad viņi aizgāja, Lūcijas kundze atviegloti nopūtās:

— Nu paldies dievam! Kamēr atnāks citi, varu ar jums brītiņu atpūsties. Pastāstiet, —kur un kā sagaidījāt Jaungadu?

Dabūjusi dzirdēt, ka Ļuds vakaru pavadījis pie Gražuļiem, Lūcijas kundze ziņkārīgi iztaujāja, kādi ciemiņi tur bijuši, kas ar ko flirtējis, ko ēduši un dzēruši.

— Nu kā jums patīk Gražulīte?

— Ai, ļoti interesanta jaunkundze, — Ļuds slavēja. — Lietuviešu vidū maz ir tādu zelteņu.

— Ar ko tad viņa atšķiras no citām?

— Ar izglītību, gaumi, valodu, vispār ar kultūru. Viņā nav nekādu laucinieciskas nolaidības, lempības un tūļības pēdu.

— Un to sakāt jūs, pats būdams zemnieka dēls? — Glau-džuvienes kundze pukojās.

— Diemžēl, arī manī nav mazums šo lauciniecisko, bet varbūt arī nacionālo vainu. Bet viņā nav.

— Nu un manī? — Lūcijas kundze koķeti jautāja.

— Jūs taču neesat cēlusies no laukiem — laukos neesat arī audzināta.

— Tātad arī es esmu pilnība, gluži kā minētā pianiste?

— Protams, laukiem ir savas, bet pilsētai savas vainas, — Vasaris laboja.

Kundze jautri smējās:

— Tā tik ir vaļsirdība! Laikam tas tikai Jaungadā. Ai, ai, ai! . . . Redzu, Ļuda kungs, ka iemīlēsieties tajā pilnībā. Jums mani būs jāiepazīstina ar viņu.

Vēl brītiņu parunājis, viņš nodomāja apsveikt Jaungadā arī krustdēlu. Vituks savā istabā no koka klucīšiem cēla pili un, ieraudzījis krusttēvu, priecīgi pielēca kājās, lai apsveiktu viņu.

— Nu, Vituk, ko tu visvairāk vēlētos šajā gadā? — Ļuds viņam jautāja.

Vituks padomāja, paskatījās uz savu celtni un nopietni sacīja:

— Gribētu, lai man būtu tāda pils un es varētu tur dzīvot kopā ar māmiņu. Arī krusttētiņu tur pieņemtu.

Māte apskāva un dedzīgi noskūpstīja dēlu, bet Ļuds vēl jautāja:

— Ko tu, Vituk, novēlēsi man Jaungadā?

Vituks svārstījās.

— Bet es jūs ļoti maz pazīstu. Pajautāšu māmiņai.

Atgriezies salonā, Vasaris priecājās par bērna gudrību. Ar

dēlu un kūmu apmierinātā māte ierosināja:

—- Zināt ko, Ļuda kungs? Jums kā krusttēvam arī vajadzētu parūpēties par šo bērnu. Vai nevarētu mazliet pieskatīt viņa mācības?

— Labprāt, Lūcijas kundze, — Vasaris bija ar mieru. — Es, kā jau ģimnāzijas direktors, tagad esmu gluži kompetents tādos mācību jautājumos. Pēc svētkiem pamēģināsim.

Priekšistabā ieskanējās zvans, vēstīdams jaunu apciemojumu, un Vasaris steidzās atvadīties no Glaudžuvienes kundzes.

Mājās pie viņa ieradās daži ģimnāzijas skolotāji un dažu bērnu vecāki, lai novēlētu laimīgu Jaungadu. Vairāk apmeklētāju viņš nebija paredzējis un domāja, ka visa pēcpusdiena būs brīva.

Tomēr apmēram pulksten piecos negaidīti atnāca profesors Mešķēns ar tēvu Severinu. Par Mešķēna apciemojumu Vasaris nebrīnījās, bet tēvs Severins bija īsts pārsteigums. Pēc tik necerētas tikšanās viesnīcā viņš mūku ne reizi nebija redzējis, un Ļuds to jau bija pavisam aizmirsis.

— Laudetur Jesus Christus, — tēvs Severins skali sveicināja. — No izbrīna jūsu sejā redzu, ka mani negaidījāt. Bet Jaungadā der atcerēties arī tālus paziņas. Pie reizes ir labi apciemot viņus. It īpaši, ja tie ir fratres in Christo]. Nu, gralu-lamur tibi, omniaque prospera optamus![158] [159]

Mūka svinīgais tonis tai brīdī Vasarim likās drusku komisks un tūdaļ noskaņoja viņu uz humoru un vieglu zobgalību. Viņš juta, ka tēvs Severins droši vien mēģinās izdibināt viņu, tāpēc nolēma izlikties naivi vaļsirdīgs un bezrūpīgs.

Profesors Mešķēns, kā draugam klājas, nekādas ceremonijas neievēroja. Novēlēja Vasarim sekmes, iedvesmu un laimi, noskūpstīja, atkrita atzveltnes krēslā un palūdza, vai viņam nav zeltera, jo apciemojumi jau stipri nogurdinājuši viņu.

Vasaris atnesa ūdeni, atkorķēja pudeli vīna, piepildīja trīs glāzītes un, apsēdies iepretī Mešķēnam un tēvam Severinam, lūdza dzert.

— Labs vīns! — mūks iebaudījis slavēja. — Kopš Itālijas laikiem reti gadās baudīt labu vīnu.

— Tiešām, — Vasaris piekrita. — Pie mums misas laikā dod tādu lāsīti, ka nevar ne garšu pamanīt. Bet Itālijā gan, kad piepilda ampulu, tad tīrais prieks!

— Ne misceamus sacra prophanis,[160] — tēvs Severins nopietni piezīmēja. — Bet jūs, dominē, pēdējā laikā, šķiet, dzīvojāt Parīzē, šajā jaunlaiku Bābelē!

— Lieliska pilsēta! — Vasaris iesaucās. — Inter nos lo-quendo^161, parīzietes, cik man gadījies redzēt vai nu muzikholos, vai teātros, ir smalkākās sievietes visā Eiropā.

Tēvs Severins sarauca uzacis, bet Mešķēns smējās pilnā kaklā:

— Ha-ha-ha! . . . Bravo! . . . Nē, šodien direktors laikam ir krietni ciemojies! . . . Parīzietes rēgojas! . .. Ai, jokupēteris! ...

Vasaris neliedzās:

— Taisnību sakot, iesāku kopš vakar vakara.

— Kur tad tik jautri sagaidīji Jaungadu?

— Te pie tāda ārzemnieka Gražuļa. Bija jautra kompānija.

Tēvs Severins nozīmīgi paskatījās uz profesoru Mešķēnu un jautāja:

— Vai šis Gražulis nav tas pats, par kura meitu stāsta, ka tā esot liela brīvdomātāja un in moribus suspecta]?

Mešķēns saprata, ka mūks tagad runā netaktiski, un izlaboja:

— Nu, tēvs, jums kāds pārāk asi būs izteicies par viņu. Taisnība, viņas uzskati nav ortodoksāli, bet suspecta — nē.

— Es sacītu pavisam otrādi, — Vasaris bija pārsteigts.

— Cik esmu jau dzirdējis par dažām Kaunas kundzītēm, tad viņa ir īsta svētulīte. Patiešām, tik kulturālu jaunkundzi vēl neesmu sastapis. Lieliska pianiste, laba literāte, smalkjūtīga, nav tenkotāja, un tiešām, ja es varētu precēties, labāku sievu sev nenovēlētu.

Tēvs Severins, neticēdams savām ausīm, skābu sejas izteiksmi vērās uz Vasari un gaidīja, ko sacīs profesors Mešķēns.

— Nu, nu, direktor, nejoko, — pēlēja tonī sacīja profesors.

— Es tevi pazīstu un visu saprotu, brālīt, bet tēvs Severins, lūk, vēl var ņemt ļaunā.

— Bet ko tad nelāgu esmu pateicis? — Vasaris brīnījās.

— Es tiešām ticu, ka celibāts beidz dzīvot savu mūžu.

— Ar kādiem argumentiem jūs pamatojat savu pārliecību? — tēvs Severins nolēma, ka būtu grēks ilgāk klusēt, un jautāja tādā balsī, kas nevēstīja neko labu.

— Viņš taču nerunā nopietni, tēvs, — Mešķēns mēģināja mierināt.

Tomēr Vasaris gāja tālāk:

— Ar kādiem argumentiem? Ar tiem, kurus pati daba radījusi mūsu ķermeņos. Ja dievs būtu vēlējies celibātu, tad būtu [162]

radījis kaut kādu genus neutrum}. Bet tāda mums ir tikai filoloģijā. Dabā tās nav.

— Blasphemia sapitf^163 [164] — mūks iesaucās un ar roku pagrabināja pa galdu. — Bez tam nav taisnība, ka dabā būtu tikai famelli et famellae^165 [166]. Ja jūs pazītu dabas zinības, tad zinātu, ka bišu, skudru, termītu un citu disciplinēto kukaiņu saimes visderīgāko darbu izpilda nevis trani — tēviņi, bet. . .

— Ai cienīto tēv, — Vasaris pārtrauca viņu, — ko nu mums kukaiņi! Kukaiņi par sevi, bet cilvēki par sevi! Bija laiki, kad nebija celibāta, pienāks atkal, kad nebūs.

— Un jūs gaidāt, lai tādi laiki pienāktu?

Vasaris riskēja spert pēdējo soli:

— Taisnību sakot, tas mani maz interesē. Ja gribētu precēties, aizietu no garīdzniecības, un darīts.

— Kāds jokupēteris viņš šodien! — Mešķēns iesaucās.

— Taisnība, līdz šim es jokoju, bet to saku pavisam nopietni. — Vasaris atzinās.

— Quod avertai a te dominus,A — tēvs Severins, jau tiešām sašutis, nopūtās. — Šodien acīm redzot mums neizdosies vienoties. Nu, profesor, — viņš pieceldamies uzrunāja Meš-ķēnu, — man jau laiks mājup.

— Kāpēc tā steigties? — Vasaris mierināja viņus. — Lūdzu pasēdēt. Varbūt vēl glāzi vīna?

Bet ciemiņi atvadījās. Vasaris priecājās, ka pēc tik laipnas sarunas mūks viņu liks mierā. Taču maldījās.

Kad tēvs Severins un profesors Mešķēns nokļuva uz ielas, kādu laiku viņi gāja klusēdami. Pirmais sāka runāt mūks:

— Jā . . . Mana diagnoze, ko noteicu, pirmo reizi ieraudzījis viņu, izrādījusies pavisam pareiza. Viņš stāv bezdibeņa malā.

— Domāju, ko tas viss varētu nozīmēt, — Mešķēns atbildēja. — Vienīgā cerība, ka viņam uznācis kāds spiritus con-tradietionis^167 un viņš gribēja mūs tikai kaitināt.

— Labs mācītājs, kas ciena sevi, nekad neļaus izpausties tādai gribai, it īpaši, kad dzird tik maz pazīstams cilvēks kā

es un turklāt mūks. Acīm redzot viņš savu labo slavu augsti nevērtē.

— Ko tagad darīt?

— Jābūt modriem. Jābrīdina. Bet, ja neko nelīdzēs, jāgriežas pie ekselences.

Tomēr Mešķēns svārstījās.

— Pagaidām vēl nav pietiekamu motīvu. Jāpagaida.

— Baidos, lai pēc tam nebūtu par vēlu.

— Es arvien esmu domājis, ka viņš ir debilis spiritu*, taču negaidīju, ka varētu aiziet tik tālu.

Abi draugi noraizējušies atvadījās.

XIII

Ļ-uda Vasara vēlēšanās bezrūpīgi pavadīt ziemsvētkus piepildījās. Pēdējā šīs bezrūpības gaišā atblāzma bija Triju kungu dienas balle, uz kuru viņš pavadīja Auksi Gražulītes jaunkundzi. Tā bija viņa pirmā atklātā parādīšanās kopā ar sievieti, kas tik daudz nozīmēja viņa dzīvē. Kā ik gadus, tā arī tagad šīs balles tradīcija un interesantā programa sapulcināja daudz izmeklētas publikas. Ap Auksi tūdaļ sāka grozīties vairāki viņas nenogurstoši pielūdzēji. Viņa ikreiz nodejoja dažas dejas, bet tūlīt atkal atgriezās bufetē, kur Vasaris un vēl pāris kopēju paziņu bija apsēdušies pie kāda galdiņa.

Vasaris no tālienes redzēja arī Glaudžuvienes kundzi ar vīru, bet viņu galds bija tik trokšņains, tik bagātīgi klāts un tik cieši lam sēdēja apkārt, ka pie labākās gribas grūti būtu piekļūt pie Lūcijas kundzes. Viņa izskatījās kā īsta balles karaliene, un laikam neviena sieviete nevarētu sacensties ar viņu elegancē. Viņa dejoja katru deju un aizvien ar citu dejotāju, arī tik jautru un valdzinošu Ļuds viņu nekad nebija redzējis.

Tomēr visa Ļuda uzmanība bija pievērsta Auksei. Viņš juta, ka Aukse tāpat, kaut arī dejoja ar citiem, neaizmirst viņu. Kad viņš aizgāja paskatīties dejas, ikreiz, tiklīdz Aukses pāris virpuļoja gar to vietu, kur viņš stāvēja, sastapa viņas skatienu un smaidu. [168]

Sl balle viņus tā tuvināja, ka, ejot mājup, Aukse sacīja Vasarim:

— Pat savādi, cik ātri mēs esam kļuvuši labi draugi. Par sevi nebrīnos. Lasīdama jūsu dzejoļus, es pazinu jūs arī agrāk, taču kā jūs man tik ātri uzticējāties?

— Es uzreiz jutu, ka jūs, Aukses jaunkundz, nezin kāpēc man esat ļoti tuvs cilvēks un mani sapratīsiet gluži pareizi, ka man it nekas nebūs jāpūlas paskaidrot un pierādīt, jo mans stāvoklis tiešām pavisam ārkārtējs.

— Bez šaubām, — viņa piekrita. — Es raugos uz cilvēku kā cilvēku, nevērodama nekādus apstākļus, kas šodien var būt tādi, bet rīt citādi. Tikai no parastajiem apstākļiem izrauts cilvēks parāda savu īsto seju.

Pēc īsas pauzes Aukse, mazliet šaubīdamās, jautāja:

— Es baidos, ka man varbūt nav tiesību lūgt no jums vienu paskaidrojumu. Vai tad jūs līdz šim nebijāt sastapis nevienu sievieti, kas būtu jums ļoti tuva un pat mīļa? Jums taču netrūkst dažādu paziņu.

— Pat priecājos par jūsu jautājumu, jo gribu, lai jūs zinātu visu manu pagātni. Divām sievietēm tiešām bijusi liela nozīme manā dzīvē. Pirmā, kas aizkustināja mani brieduma laikā, apprecējās, kad beidzu semināru, un vēl tagad uzturu ar viņu draudzīgas attiecības. Viņa stāsta, ka esot mīlējusi mani. Turpretī savas jūtas pret viņu nevaru precīzi raksturot. Otrā, muižniece — aristokrāte, tika modinājusi manī daudz patmī-las un apņēmības tiekties pēc lielākiem nodomiem. Viņa atvēra man acis un parādīja durvis uz plašo pasauli. Biju stipri iemālējies viņā. Tagad no viņas mani šķir jau desmit gadu atstarpe. Kopš tā laika neko neesmu dzirdējis par viņu. Cik pazinu viņu, varu pieņemt, ka tūlīt pēc šķiršanās viņai nevienu dienu nebija žēl manis.

— Tomēr domāju, ka šīs draudzības nebija tik vienkāršas, kā tagad liekas no jūsu vārdiem? . . .

— Tiešām, — Ļuds piekrita. — Toreiz bija daudz pārdzīvojumu — sirdēstu un prieku, turpretī tagad viena liekas pa pusei bērnišķīgs,, naivs sapnis, bet otra — īsa, vienu gadu ilgusi romantiska epizode. ^

Abi apklusa un kļuva domīgi.

— Interesanti, Ļuda kungs, kā jūs pēc desmit gadiem raksturosiet mūsu tagadējo iepazīšanos? — Aukse, no sāniem raudzīdamās uz viņu, jautāja.

— Tas būs atkarīgs no tā, cik ilgi un cik dziļi sakļausies mūsu dzīves ceļi. Man liekas, ka pēc dažādiem pārbaudījumiem un maldiem krustcelēs pienāk laiks, kad cilvēkam, kas iepazinis sevi, jānostājas uz īstā ceļa un jāizpilda savs uzdevums uz šīs zemes.

No tādas neskaidras atbildes Aukse saprata, ka Vasaris nebūt nevairīsies no viņu ceļu dziļas un pastāvīgas sakļauša-nās, ka Šī sakļaušanās palīdzēs viņam izpildīt savu uzdevumu. Un pēc šiem vārdiem viņas sirds it kā kļuva saturīgāka un viņas pašas dzīve it kā ieguva kādu jaunu jēgu, ko līdz šim viņa bija gaidījusi un meklējusi.

Tonakt viņi atvadījās, apzinādamies, ka saistījušies ar kādiem cēliem solījumiem, kurus pārkfipjot viņi nodarītu pārestību viens otram.

Ar tādu apziņu beidzās ziemsvētki, un Vasarim atkal sākās ikdienas darbs ģimnāzijā. Atcerējies Lūcijas kundzes lūgumu, viņš ņēma savā aizbildniecībā Vituku. Zēns neapmeklēja skolu, bet viņam bija mājskolotājs, kas viņu gatavoja uz ģimnāziju. Ļudam vajadzēja pārbaudīt, kā tiek sagatavotas stundas un vai tās ir saskaņotas ar ģimnāzijas mācību sākumu. Reizēm Vituks atskrēja pie viņa, reizēm viņš gāja pie Glaudžiem. Izrādījās, ka zēns ir apdāvināts un atjautīgs, un viņš ātri pierada pie sava jaunā aizbildņa. Viņam patika runāt un taujāt par savu tēvu, kuru nemaz neatcerējās, un pats stāstīja par Klē-višķi un kanoniķi Kimšu, kas viņu mīlējis un lutinājis. Reizēm viņš sāka stāstīt par māti un, aiz bērnišķas naivitātes neko neslēpdams, atklāja arī dažus viņas noslēpumus.

Reiz viņš pastāstīja, ka māmiņa šodien esot ļoti nervoza, ka esot bez vajadzības norājusi viņu un pat nenākusi pusdienās.

— Kas tad noticis tavai māmiņai? — Vasaris jautāja. — Varbūt saslimusi?

— Nē, — Vituks atbildēja, — vakar vakarā bija sarājusies ar Glaudžu.

— Vituk, — Ļuds mēģināja apsaukt viņu. — Man nepatīk, ka tu tā sauc savu otro tēvu. Vai tad māmiņa tevi tā mācījusi?

— Nē, māmiņa neko nav teikusi. Bet es zinu, ka viņš nav mans tēvs. Viņš mani nemīl, ari māmiņu nemīl.

Šos vārdus zēns sacīja tik neatlaidīgi, ka Vasaris nezināja, vai brīnīties par viņa stūrgalvību vai nožēlot Lūcijas kundzes un viņas dēla likteni.

Citā reizē Vituks atnāca pavisam negaidīti un necerēti.

— Nu kas ir, Vituk? — Vasaris jautāja. — Liekas, mēs nebijām norunājuši, ka šodien mani apciemosi?

Vituks acīm redzot ari pats nebija apmierināts. Viņš apsēdās uz dīvāna, caur pieri skatījās uz Ļudu un nelabprāt pa.-skaidroja:

— Pie mammas atnāca viesis, tāds kapteinis Raibis, tāpēc man lika iet pie jums.

— Tā ... Tas kapteinis ir labs mammas paziņa? — Vasaris interesējās.

— Pērn viņš nāca loti bieži. Bet vēlāk mamma lika, ja atnāk kapteinis, lai Adele sacītu, ka viņas neesot mājās. Šodien viņš mammai zvanīja pa tālruni. Es dzirdēju, kā mamma atrunājās, bet pēc tam piekrita un sacīja, ka tā ir pēdējā reize.

Vasaris pārvarēja savu ziņkāri turpināt zēna iztaujāšanu par mātes paziņām un apmeklētājiem. Arī no tā, ko viņš zināja, jau varēja šo to secināt par Lūcijas kundzes intīmo dzīvi, kā arī pārliecināties, ka viņas divdomīgā atzīšanās bijusi pareiza.

Glaudžuvienes kundze arvien vairāk sāka intriģēt viņu. Ļuds reizēm, domādams par to, no sirds nožēloja, ka viņa pirmā simpātija, bet varbūt arī pirmā mīla — mundrā un jautrā Ļuce tagad kļuvusi apšaubāmu tikumu kundze, par kuru salonos tenko, ka viņai bijuši un esot mīļākie. Vasarim derdzās pat domāt par šiem mīļākajiem, viņš tos nicināja un neieredzēja, bet nicinādams un neieredzēdams reizē arī apskauda tos. 5ī skaudība izrietēja nevis no mīlas, bet no slepenas vēlēšanās iegūt tiesības uz sievieti, kas viņu kādreiz mīlējusi, un arī tagad parāda viņam lielu labvēlību. Glaudžuvienes kundzes «pieejamība» pamazām sāka satraukt un musināt Vasari.

Viņš tagad bieži atcerējās, kā sen, vēl semināra laikā, viņam reiz bija iespēja noskūpstīt Ļuci, bet aiz klēriķa kautrības nenoskūpstīja un kā pēc tam nožēloja, domādams, ka nekad, nekad vairs nevarēs noskūpstīt viņu.

Tagad viņš redzēja, ka šis «nekad, nekad» pagājis un beidzies. Viņš juta, ka varētu, ja vien gribētu, ar Glaudžuvienes kundzi nodibināt daudz tuvākus sakarus nekā pirms vairākiem gadiem. Bet vai viņš grib? Viņš sacīja — nē, tomēr kārdinājums bija stiprs.

Uzraugot Vituku, viņam bija iespēja apciemot Glaudžus un •sastapt kundzi. Viņi tikās gandrīz katru nedēļu. Viņš palika vakariņās un nosēdēja visu vakaru. Glaudžus likās pat apmierināts ar viņu. Ģimnāzijas direktors, dzejnieks, pazīstams cil-

vēks un vēl mācītājs — lai jau! Kad viņi visi kopā apsēdās pie vakariņu galda, Glaudžus visbiežāk šķirstīja laikrakstu vai klusēja, retu reizi iespraukdams savu nenozīmīgo «tā, tā». Pēc vakariņām viņš gāja uz savu kabinetu, drīz arī Vituks sacīja labu nakti, bet Vasaris palika viens ar Lūcijas kundzi.

Šie vakari arī vilka Ļudu pie Glaudžuvienes kundzes, saceldami viņā dzeldējošu erotismu un satraucošas iedomas. Lūcijas kundze uzskatīja viņu gandrīz par mājinieku, nekautrējās no viņa un vairījās parādīties tikai tad, kad viņas tualetes kosmētiskā da]a nebija sakārtota. Parasti pēc vakariņām, kad vairs negaidīja nevienu ciemiņu, viņa atgriezās salonā brīvi pārģērbusies, rīta mētelī un istabas kurpītēs. Reizēm viņa spēlēja klavieres, bet viņš klausījās, vērodams viņas roku un pirkstu veiklās kustības, reizēm viņa, pierāvusi kājas, iekārtojās atzveltnes krēslā vai atlaidās uz dīvāna, un viņi smēķēdami runāja par parastajiem dienas jautājumiem.

Ļuds Vasaris ātri ievēroja, ka Lūcijas kundzes tagadējās manieres viņam atgādina baronesi Rainaķa kundzi, kuru viņš pazina pirms desmit gadiem, kad bija vikārs Kalnīnu draudzē. Vislielākā atšķirība, liekas, bija tā, ka baronese bija dziļāka, sarunas ar viņu bieži aizkustināja Vasara prātu un varbūt pat veidoja to. Turpretī Glaudžuvienes kundze tagad valdzināja, bet varbūt precīzāk vajadzētu sacīt, tikai lutināja viņu kā vēlīns vasaras zieds ar savu jau mazliet izbalējušo skaistumu, siltumu un greznumu.

Vasaris atcerējās, ka tolaik Ļuce tāpat prata modināt viņā dziļas emocijas un pārdomas, bet tagadējā Glaudžuvienes kundze vairs nemēdza iedziļināties nekādos svarīgākos dzīves jautājumos. Reizēm Vasarim likās, ka viņas būtne un viņas dvēsele kļuvusi it kā trūcīgāka, nabadzīgāka. Vasaris zināja, ķa viņa ir nelaimīga un daudz cieš, bet nevarēja piespiest sevi, lai modinātu īstas žēlabas un līdzjūtību pret šo smalko sievieti, kas, ērti iesēdusies mīkstajā atzveltnes krēslā, rādīja viņam apaļus ceļus zīda zeķēs.

Viņš, pēc tādiem vakariem pārnācis mājās, reizēm vēlējās izjust ilgas pēc tās Ļuces, kas dzirkstīja veselīgā jaunības skaistumā, smaržoja pēc lauku vēja, priecājās par Ausmas kalniņa dzeltenajām kaķpēdiņām. Viņš ilgojās atcerēties arī sevi pašu, kas kautri novērš acis no kleitas, zem kuras manāmas viņas krūtis, un pārdzīvo veselu jūtu gammu par iztēloto skūpstu.

Jā, reizēm viņš to gribēja, taču nedz viņā, nedz sevi neko vairs nespēja atrast no tā. Galu galā viņš atzinās, ka tagadējā Lūcijas kundze viņam patīk vairāk nekā kaut kāda provinciāla skaistule, ka Glaudžuvienes kundzes frizēto zēngalviņu un slaido vidukli tagad viņš nemainītu pret bijušās Brazģa kundzes spīdīgajām un resnajām bizēm, kā arī veselīgo tuklumu.

Tātad pārmainījusies ne tikai Lūcijas kundze, bet varbūt vēl vairāk pārmainījies viņš pats, Ļ,uds Vasaris. Un, dīvaini, šī pārmaiņa vēl straujāk notika šeit, Lietuvā, lai gan viņš bija atgriezies pie dažiem mācītāja pienākumiem un viņu ierobežoja atbildīgais darbs. Tai laikā Ļuds Vasaris vēl skaidri nesaredzēja, bet patiesībā viņš jau ieslīdēja tai morālajā panīkumā, kurā sastingst enerģija, mazinās spēki, apsīkst centieni un izblāv visāda veida ideālisms.

Vasaris, pusgadu pavadījis Lietuvā, jau bija ceļā uz tādu garīgās dzīves stāvokli, ko Stripaitis lieliski bija raksturojis ar vārdu «pieradīsi». Viņš varbūt ar laiku, pēc kāda gada, tiešām būtu pieradis noturēt misu, formas pēc izsūdzēt grēkus, varbūt viņu būtu piespieduši valkāt «koloratku», bet pēc tam arī sutanu. Tai pašā laikā viņš būtu pieradis izmantot Glaudžuvienes vai kādas citas kundzes labvēlību — un viss būtu ritējis ļoti lieliski. Viņš jau pazina ne vienu vien mācītājiem labvēlīgi noskaņotu kundzīti. Zināja arī vairākus konkrētus piemērus, kas, tā sakot, ar savu «godbijību» varēja viņu vienīgi pamudināt doties uz priekšu pa pieraduma ceļu.

Ļuds Vasaris juta šo stāvokli, baidījās un vairījās no tā, bet nezin vai būtu izvairījies, ja neiepazītos aF Auksi Gražulīti.

Tai pašā laikā, kad viņš apmeklēja Glaudžuvienes kundzes salonu un viņu saindēja tā erotiski pasīvā atmosfēra, līdztekus, it kā viņa dvēseles citā slānī, arvien stiprāk iesakņojās Aukses draudzība un mīla. Pirmajās nedēļās pēc ziemsvētkiem viņš biežāk redzēja Lūcijas kundzi, toties ikviena tikšanās ar Auksi viņam it kā pavēra arvien jaunas tās dvēseles īpašības un it kā vienoja viņus ar jaunām un jaunām domu un jūtu saitēm.

Vēlāk Vasaris pats brīnījās, kā viņš, no sirds savaldzināts un iemīlējies Auksē, tajā pašā laikā varēja apciemot Lūcijas kundzi un cerēt uz viņas labvēlību. Acīm redzot viņa dzīves divkosība pieļāva arī šo grūti saskaņojamo paralēli.

Pietiek ar to, ka Ļuds Vasaris, juzdams šo divu draudzību pretrunīgumu, nestāstīja Lūcijas kundzei par Auksi, bet

Auksei par Lūcijas kundzi, lai gan abas manīja, ka ikvienai no viņām ir savs kaktiņš tā sirdī.

Aukse, ievērojot sava rakstura vienkāršību, drīz Vasari sāka uzrunāt ar tu, bet, ilgāku laiku neredzējusi viņu, reizēm pati ieradās ciemos. Kad viņa pirmo reizi atnāca viena, pa pusei jokodama taisnojās:

— Ai, nedomā, ka esmu radusi viena staigāt pie vīriešiem. Tikai ar tevi izdaru tādu izņēmumu.

— Kāpēc tikai ar mani? — apmierināts par tādu izņēmumu, viņš jautāja.

— Tāpēc, ka tu esi citāds nekā visi pārējie — un es no tevis vairs nekautrējos. Taču mēs esam draugi, vai ne? Bet draugs draugu apciemo, kad grib, bez jebkādiem pavadoņiem.

— Tīrā patiesība, Aukse. Domāju, ka mēs viens otru jau labi pazīstam, bet vēl labāk uzminam — un varam izturēties tā, kā labiem draugiem klājas.

Viņi runāja par draudzību, bet domāja par mīlu. Tomēr šā vārda vēl vairījās.

Ikviena tikšanās ar Auksi apbrīnojami atveldzēja Ļudu. Aukse allaž bija labā garastāvoklī vai vismaz tāda centās būt, uz visu raudzījās optimistiski, domāja un juta tieši, veselīgi, dabiski. Viņai nepatika, ja Vasaris bija noraizējies, ar visu ko neapmierināts, pasīvs un sabozies.

— Nu vai zini, — viņa sacīja, — ja tu ar tādu sejas izteiksmi parādītos, piemēram, Amerikā, tad pievērstu sev vispārēju uzmanību. Zēni tevi apmētātu ar malkas pagalēm, bet polismeniem rastos aizdomas, ka esi bijis piedzēries. Kas tad tev lēcies?

Vasari šāda aina uzjautrināja, taču viņš vēl mēģināja iebilst:

— Protams, tavā Amerikā visi mūžīgi smaida kā idioti, it kā dzīvē nebūtu par ko raizēties.

— Raizēties, bez šaubām, ir par ko, — Aukse piekrita, — bet, ja kaut kas nav labi, jālabo, jāreformē. Ikviena cenšanās labot ļauno var izrietēt vienīgi no optimisma. Ar sirdēstiem un raizēm neviens neko nav izlabojis.

Viņi it kā turpināja strīdu, bet Vasaris iebilda tāpat vien, paša strīda pēc, jo sirds dziļumos domāja to pašu, ko viņa. Viņam tikai vajadzēja, lai šīs domas izteiktu kāds cits, it īpaši Aukse. Tad šīs domas it kā ieguva objektivitāti, spilgtumu un kļuva nesatricināmi pārliecinošas.

Aukse bieži vērsās ne vien pret viņa īgnajām noskaņām,

\

bet arī pret pesimismu un rafinēti dekadentisko simbolismu, kas bija visas viņa vēlīnās lirikas pamatā.

— Zini ko, — Aukse sacīja, izlasījusi kādu viņa dzejoli, — tas ir ļoti skaisti, spēcīgi, iespaidīgi, mākslinieciski, radoši — ko vien vēlies, bet nav dabiski. Kas gan tagad, mūsu laikos, lauzīs galvu, lai uzminētu šīs metaforas, kas gan pūlēsies uztvert to miglaino jēgu un gremdēsies tajās neizprotamajās noskaņās? Atzīsties, ka neesi redzējis ne tādu dabu, ne tādas ainavas, ka nevienam neesi sacījis tādus vārdus, bet varbūt arī neesi pieredzējis tādas jūtas un pārdzīvojumus.

— Protams, tie ir dzejas izteiksmes līdzekļi, — Vasaris atbildēja.

— Līdzekļi — bet kam?

— Kāpēc — kam? Daiļradei, dzejai, pasaules uztverei, ja vēlies . . .

Viņa ar skeptisku grimasi klausījās Ļuda paskaidrojumus vai arī pārtrauca:

— Blēņas! . . . Man liekas, ka šie līdzekļi ir un paliek tikai līdzekļi. Līdzekļi paliek līdzekļi . . . Domāju, ka dzejas izteiksmes līdzeklim jābūt vienkāršam vārdam tā parastajā nozīmē. Bet dzejniekam vajadzētu redzēt dabu, priekšmetus un cilvēkus tādus, kādi tie ir, kādus mēs visi redzam.

Sājos strīdos Vasaris neatklāja neko jaunu. Tādu kritiku viņš bija dzirdējis un lasījis daudz labāk izteiktu un spēcīgāk motivētu. Bet, dīvaini, citur dzirdētā un lasītā kritika viņu nepārliecināja, turpretī Aukses vārdi nemanot ietekmēja viņu. Patiesībā ietekmēja nevis vārdi, bet viņa pati ar savu personu, savu tuvumu un tām jūtām, kas pamazām sakuploja abu sirdīs.

Jo vairāk nostiprinājās viņu attiecības, jo biežāk Vasarim pavīdēja kādas jaunas dzīves cerība, kas mudināja nepadoties, neaprast pašreizējā stāvoklī, bet meklēt atbrīvošanos. Viņa stāvoklis daudzējādā ziņā bija divkosīgs, komplicēts, sarežģīts, samezglots, smags un smacējošs. Tāpēc arī daiļrade viņš varēja izteikties tikai ar daudzās nozīmēs izprotamiem simboliem, miglainiem tēliem un noskaņām. Bet, iemīlēdams Auksi, viņš kļuva iekšēji spēcīgāks, viengabalaināks, un viņam uzausa cerība, ka varbūt arī viņa stāvoklis vēl atšķetināsies, ka viņš vēl dzīvos dabisku dzīvi un nevairīsies parādīt, kas viņš patiesībā ir, nemeklēs arī kaut kur citur apslēptu jēgu.

Kad nostiprinājās tāda apziņa, pienāca gals viņa simbolis-tiskajai dzejai. Viņš pamazām sāka vērot dabu, atbrīvoties no

saviem personiskiem pārdzīvojumiem, noskaņām un subjektīvās izpratnes. Tad viņš ieraudzīja, ka daba ir apbrīnojami skaista un dažāda, ka tā dzīvo savu patstāvīgu dzīvi, kurai nebūtu prātīgi uztiept paša skumjas un priekus.

Iemanījies objektīvi uztvert dabu un vērot tās paradības, Vasaris sāka meklēt arī objektīvus un vienkāršus vārdus, lai radītu savu jauno dzeju. Viņš reizēm tos atrada tautas dainā, bet visbiežāk tie paši dzima viņā, kad savā iztēlē viņš pārcilāja kādu parādību, kas dziļi iespiedusies dvēselē.

Viņš reiz nolasīja Auksei tādu vienkāršos vārdos rakstītu dzejoli. Viņas priekam nebija gala.

— Tā tik ir dzeja! — viņa atkārtoja jau kuro reizi. — Te arī bērns sapratīs, ka ir skaisti. Dabiski, vienkārši un reizē saturīgi!

Tā Aukse arvien vairāk iesaistījās visos viņa labākajos centienos. Viņš bija pēc dabas noslēgts un pat Auksei labprāt neatklāja savas domas un nodomus. Bet viņam bija patīkami just, ka Aukse cenšas viņu atminēt, saprast un iepazīt. Viņš vairs nejutās vientuļš. Nostiprinādams sevī tādu apziņu, viņš apņēmās pilnīgi iegūt Auksi. Viņš vēl nezināja, kā tam jānotiek, kā jāizveidojas viņu attiecībām. Tomēr viņa dzīve skaidri sāka ievirzīties jaunā gultnē.

Gultne mainījās, bet viņš uzreiz vēl nevarēja līdz galam koncentrēties sevī un pilnībā pārliecināties, ka skaidra, viengabalaina dzīve prasīs no viņa ne tikai to, lai konsekventi saskaņotu visu savu rīcību, bet arī atsacītos no dažiem priekiem un upurētu dažas jaunības atmiņas, kas atdzīvojušās no jauna. Šeit viņam vēl bija jāatvaira dažas briesmas, no kurām vienas tikko neizjauca viņa attiecības ar Auksi, jo tās vēl bija ļoti trauslas.

XIV

Kad Ļuds pirms vasarsvētkiem reiz ieradās pie Glaudžiem, Lūcijas kundze pastāstīja kādu savu nodomu.

— Vasarsvētkos, ja vien būs jauks laiks, rīkosim mazu izbraukumu pa Nemunu. Ūdensceļu pārvaldē man ir paziņa. Viņš dos motorlaivu, kurā ir vietas apmēram desmit cilvēkiem. To jums saku jau laikus, lai jūs neapsolītos kaut kur citur. Gribu, lai jūs katrā ziņā piedalītos. Redzēsiet, būs ļoti jauki.

Nebija iemesla atsacīties, un Ļuds apsolījās. Kas piedalīsies

šajā izbraukumā, viņš lāgā nepajautāja. Apmierinājās ar Glaudžuvienes vārdiem, ka visi būšot labi cilvēki un pat daži viņa paziņas.

Pāris dienas pirms vasarsvētkiem viņam pa tālruni piezvanīja Aukse:

— Hallo, Ļ.uda kungs! Ko darīsi svētkos? Man ir labs ierosinājums. Brauksim automašīnā pa Suvalkijas šosejām, atgriezīsimies caur Alītu un Birštonu. Tēvs, mēs abi un vēl pāris paziņu.

Un nezin kāda vara spieda viņu samelot:

— Diemžēl, nevarēšu. Sestdien braucu uz dzimto pusi. Neatliekama vajadzība.

Tikko pateicis šos vārdus, viņš atjēdzās, ka rīkojies ļoti muļķīgi un neglīti. Aukse taču viegli var uzzināt, kur viņš vasarsvētkos brauks. Pie tam melot un atrunāties — un vēl viņai — ir pavisam neglīti. Viņš pēla sevi par nejauko raksturu, kas viņu ne vienu vien reizi novedis muļķīgās sprukās, tomēr nespēja sadūšoties un atsaukt savus vārdus. Beidzot nomierinājās: droši vien neuzzinās, bet, ja uzzinās, kaut kā attaisnošos.

Kad norunātajā stundā Ļ.uds ieradās piestātnē un pārlaida skatienu sanākušajiem, viņš tikko nenolamājās aiz īgnuma. Uz tiltiņa grozījās Indrulis un palīdzēja dāmām iekāpt laivā. Baltās biksēs, zilos svārkos viņš izskatījās ļoti eleganti, bija labā garastāvoklī un uzjautrināja dāmas, klaigādams un pats skaļi smiedamies. Ļudam nepatika arī visa pārējā kompānija: pāris karavīru, trīs diezgan skaistas kundzes vai jaunkundzes, vēl kāds švīts — visi Vasarim nezināmi un pavisam sveši cilvēki. Glaudžuvienes kundze viņu iepazīstināja, bet viņš neprata pielāgoties ne viņu sarunām, ne asprātībām. Sēdēja sabozies un nezināja, ko lai saka savai kamiņienei, kas tāpat kautrējās no viņa un no sāniem viņu vēroja. Indrulis sasveicinādamies tikko atļāvās izmest viņam pāris vārdu, bet pēc tam viņu ignorēja un neslēpa savus ironiskos skatienus. Lūcijas kundze ar kādu karavīru un švītu nemitīgi pļāpāja blēņas un smējās bez jebkāda iemesla. Vārdu sakot, likās, it kā visa apkārtne un visi būtu norunājuši kaitināt Ļudu un vēl vairāk bojāt viņa garastāvokli.

Viņš it nemaz nešaubījās, ka tagad Aukse uzzinās visu. Lai gan viņas attiecības ar Indruli kļuvušas daudz vēsākas, tomēr viņi joprojām bija pazīstami un reizēm tikās. Indrulis darīja visu, lai atkal iemantotu Gražulītes simpātijas, un, ja zinātu, kā viņas acīs pazemot Vasari, steigtos to darīt . . . Protams,

Indrulis pastāstīs Auksei ari par šo ekskursiju, nelaidīs secen iespēju pazoboties par Ļudu.

Viņš arī šeit nenocietās, neiedzēlis Vasarim ar pārmetumu, ka tas ātri sadraudzējies ar Auksi. Nogaidījis izdevīgu brīdi, kad visi apklusa, Indrulis no laivas otra gala iesaucās:

— Mācītāj Ļud, es tiešām domāju, ka tu ar Gražulīti šodien kaut kur Jiesas krastos lasi dzejoļus. Bet izrādās, tu esi šeit}

Visi vērās uz Vasari. Citi nemaz nezināja, ka viņš ir mācītājs. Jaunkundzes rāva uz leju pārāk īsās kleitiņas, švīts urbās viņā ar nicīgu skatienu. Vasaris jutās, it kā sēdētu uz kvēlojošām oglēm.

— Jā, esmu tiešām šeit, — viņš attapies sacīja, — un brīnos, ka tu neesi pie līgavas, bet brauc uz Kačergines mežu.

Daudzi smējās, jo visi zināja par Indruļa veltīgajiem pūliņiem apprecēt bagātnieci. Indrulis saprata ironiju un pēkšņi rimās.

— Kas sēdētu pie līgavas pēc tam, kad saņēmis Glaudžuvienes kundzes ielūgumu, tas tiešām būtu nožēlojams radījums, — viņš vēl galanti pajokoja.

Laivas motors, vienmērīgi pukšķēdams, nesa viņus pa straumi, un plašie upes ūdeņi, uz divām daļām šķelti, guldza un putoja pie stūres. Jaunkundzes sadomāja dziedāt, vīrieši viņām piebalsoja, un Vasara garastāvoklis pamazām sāka uzlaboties.

Izkāpuši krastā, viņi klaigādami un jokodami gāja uz mežu meklēt «apmetnei» piemērotu vietu. Karavīri stiepa čemodānu, kurā no satricinājumiem kaut kas šķindēja, bet no šūpošanās šļakstēja un gulgoja. Tas visiem sagādāja ārkārtīgu prieku. Indrulis nesa patafonu, bet švīts un Vasaris — kundžu un jaunkundžu mēteļus.

Kad viņi atrada jauku, līdzenu vietiņu zem priedes, krūmu un laukumiņa malā, kad novietoja savu mantību, Lūcijas kundze ķērās pie namamātes pienākumiem. No čemodāna izņēma galdautu, aukstos uzkožamos, pudeli konjaka, vīna un zeltera. Vīrieši visu sagaidīja skaļiem saucieniem un novietoja uz pļaviņas. Indrulis jau uzgrieza patafonu un tūdaļ trīs pāri, izdzēruši pa glāzītei, sāka mīņāties fokstrotā pa slideno, priežu skujām nobirušo sila mauru. Lūcijas kundze, ievērodama nopietnas aristokrātiskas dāmas toni, noteikti atsacījās dejot pa zāli.

Viņa palika sēdot kopā ar Vasari, aizsmēķēja papirosu, atspiedās uz elkoņa un viņas domīgais skatiens klīda pa koku

galotnēm, kur pie zilās debess peldēja balti pūku mākonīši. Vasaris, izstiepies guļus, ar roku atbalstīja zodu, vēroja viņu un, liekas, uzminēja viņas domas.

— Vai atceraties, Lūcijas kundze, manas kādreizējās atvadības un Ausmas kalniņu? — viņš jautāja. — Tur tāpat dejojām «Skaistas rozes», «Mēs ejam», «Ai bāliņi, bāliņi» . . . Tagad to visu tik spilgti redzu acu priekšā, ka, liekas, tikai vakar tas būtu noticis.

Pār Lūcijas kundzes seju pārskrēja skumju ēna, un viņa mazliet sarūgtināta atbildēja:

— Jā. Lieliski atceros ne tikai Ausmas kalniņu, bet arī daudz ko citu . . . Tikai vai nebūtu labāk atmiņas likt mierā, ja no tām nevienam nav nekāda labuma . . .

Tomēr Ļuds nepiekrita:

— Kāpēc nav labuma! No atmiņām jūtam, ka mums ir pagātnes pieredze, ka varam kaut ko atkārtot, no kaut kā izvairīties.

Glaudžuvienes kundze ironiski pasmīnēja.

— Nē, paldies par mierinājumu. Reti kāda sieviete grib just, ka viņai ir pagātne. Un ļoti šaubos, vai jūs kādreiz izmantosiet savu pieredzi.

Ļuds nevarēja saprast, kāpēc Lūcijas kundze tik skarbi runā ar viņu, un neko neatbildēja. Brītiņu klusējusi, Lūcijas kundze iesāka:

— Cik dīvaini. Kad vien spilgti atceros viņus laikus, allaž man sabojājas garastāvoklis Ai, mēs nepratām toreiz dzīvot, Pavasarīt . . .

Ļuda sirds sāka stipri sist, bet pec tam, liekas, pavisam pārstāja pukstēt. Viņš pārmainīja pozu un apsēdās. Pirmo reizi viņš dzirdēja no Ļuces šo vārdu, kam tajos laikos bijusi tik neizsakāmi aizkustinoša nozīme. Viņai tagad, liekas, bija tikpat dziļa, trīcoša krūšu balss, gluži kā toreiz, kad viņa at brauca, lai ielūgtu Ļudu savās kāzās, un viņi ilgi runāja divatā.

Tas viss Ļudam likās tik dīvaini, ka viņš pat nezināja, ko lai atbild uz šiem vārdiem. Arī viņam patika atcerēties tos laikus, taču tagad, kad nodibinājušās tuvas attiecības ar Auksi, šīs atmiņas viņam bija vienīgi pagātnes pieredzējums, ko viņš vairs nevēlējās atkārtot. Turpretī Lūcijas kundzei, viņš tagad to redzēja, pagātne joprojām ir dzīva, tā gruzd dziļi sirdī — un, lūk, pavasara lauku vējiņš atkal to var uzpūst un atdzīvināt.

Pirmajā mirklī Vasaris bija pārsteigts un pat nobijās šīs atdzimstošās pagātnes. Ar pētījošu skatienu viņa acis pārslīdēja visam Cdaudžuvienes augumam. Nē, pagātne nevar atgriezties. To laiku Ļuces vairs nav. Viņa priekšā uz zila mēteļa gulēja pavisam cita sieviete apcirptiem, frizētiem matiem, pūderētu seju, krāsotām lūpām. Viņas sarkanā zīda kleita sniedzās līdz ceļiem, un saules stari uz gaišajām zīda zeķēm atspoguļojās gareniskām mirdzošām svītrām, kas uzsvēra daiļo kāju apaļumu. Un šai sievietei ir vīrs, kuru viņa nemīl, bet ap viņu luncinās kāds kapteinis Raibis un velns zina kas vēl. . .

Vasaris gribēja ļauties riebumam un sašutumam, bet patiesībā viņš pats sāka iekārot šo sievieti. Viņa bija tik tuvu, bija sasniedzama. Ļuds glāstīja viņu ar kvēlu skatienu, bet aizmirsa, ka pirmajā un vienīgajā mirklī, kad viņi no jauna tikās, viņa tiešām bija tā pati seno laiku Ļuce, ka zem pil-sētnieciskās pozas maskas viņas krūtīs atdzīvojās naivo jaunības dienu ilgas. Bet šis mirklis bija tik īss!

No patafona joprojām plūda fokstrota skaņas, un balss caur degunu dziedāja pliekanus vārdus. Četri pāri mīņājās pie priedītēm un kupla lazdu krūma. Lūcijas kundze pagriezās uz sāniem, papurināja galvu, gluži kā atbrīvodamās no skumjām, kas viņu mākušas, un pasmaidījusi jautāja:

— Vai jūs vēl nedejojat fokstrotu?

— Nē, nedejoju.

— Zēl. Ar jums arī es dejotu, kaut vai uz šīs pļaviņas.

Viņš zobgalīgi paskatījās uz dejotājiem.

— Šeit fokstrots — tā ir ņirgāšanās par dabu un pat tās nicināšana. Paskatieties, cik lepni slienas uz augšu šīs slaidās priedes! Caur to zaļajām galotnēm zilā debess ar palsajiem mākonīšiem glāsta acis, un sirdij ir tik tīkami. Ja nebūtu šā muļķīgā gramofona, mēs dzirdētu, kā šalko vējiņš, dzied putni, tālu tālu Nemunā pūš kuģis un plūst daudzas citas skaņas. Nē, mēs neprotam uzvesties, izbraukuši brīvā dabā.

Jūs runājat kā dzejnieks, — Glaudžuvienes kundze drusku pazobojās, — allaž meklējat maigas jūtas un skaistumu. Bet dabā ne viss ir tikai skaists un maigs. Tas pats fokstrots taču arī radies no dabiskiem cilvēka instinktiem. Kāpēc to nevar demonstrēt dabas fonā?

Vasaris saprata šajos vārdos apslēpto cinismu, un tādā nozīmē aicinājums dejot fokstrotu šķita pikanti divdomīgs.

Viņš gribēja likt, lai viņa mana, ka sapratis šo nozīmi, un tāpat zobgalīgi atbildēja:

— Nē, manuprāt, tāds fokstrots daudz piemērotāks buduārā vai guļamistabā.

— Fi, cik ļauni jūs domājat, — Lūcijas kundze pukojās, bet tās tonis liecināja, ka it nemaz nenosoda viņu.

Beidzot mūzika apklusa, un nogurušie fokstrota dejotāji novietojās ap galdautu. Vīrieši dzēra konjaku, sievietes vīnu, visi trokšņoja, klaigāja un smējās. Kad bija izdzertas vairākas glāzītes, jautrība pieņēmās vēl vairāk. Vīrieši sadūšojušies meklēja, kā ērtāk apsēsties vai apgulties, spiedās klāt jaunkundzēm, lika galvas tām uz ceļiem, tās ķepurojās pretī un spiedza, kamēr jauna deja visus piecēla kājās.

Ap saulrietu gaiss kļuva vēss, un Glaudžuvienes kundze pirmā gribēja doties mājup. Daudzi iebilda un centās pierādīt, ka pēc saulrieta mežā esot visinteresantāk, taču virsroku guva to balsis, kas vēlējās braukt mājās. Klaigas un smiekli nerimās arī laivā. Tikai Lūcijas kundze, ietinusies mētelī, apmierināta, ka viņas kaimiņi grozās ap citām sievietēm un liek viņu mierā, pievērsusi skatienu laivas pakaļgalā guldzošajam ūdenim, iegrima savās domās.

Arī Vasaris klusēja un tīksmi vēroja vakarkrēslas ainavu. Pretī debess, Nemuna un kokiem apaugušie stāvie krasti bija saplūduši grūti atšķiramā tumsā un saltā tēraudkrāsas dūmakā, kurā spokaini zibēja tāla kuģa gaisma un atlidoja klaigu un dziesmu atbalsis. Bet aizmugurē, ziemeļrietumos, mirdzēja un rotaļājās vesela krāsu simfonija. Pie sarkanas debess pacēlās fantastiskas mākoņu pilis un kalni, vietām laistīdamies zeltā, vietām grimdami drūmās ēnās. Nemunas ūdens vizuļoja tūkstoš nokrāsās. Ikviens vilnis, ikviens atvars un līcis vizēja un zaigoja, mijās, virpuļoja un veidoja brīnumainu, simetrisku ceļu, kas paplašinādamies pavadīja laivu gluži kā milzīgas komētas aste. Tikai krasti stāvēja klusi, tumši un noslēpumaini.

Drīz viņu laiva pabrauca garām kuģim. Viņiem vēcināja ar baltiem lakatiņiem, cepurēm, rokām, un viņus pavadīja visādas balsis. Nejauki iedūcās nokvēpušais dūmenis un uzšļāca viņiem garaiņu strūklu. Dūkoņa ilgi atbalsojās tumšajos krastos. Beidzot parādījās pilsētas ugunis.

Piestātnē bija burzma un troksnis. Visi, kas atgriezās no zaļumiem, nesa uz pilsētu pacilātu garastāvokli, mežu un lauku

smaržu. Visi steidzās uz mājām. Tveicīgais pilsētas siltums vēl turējās ielās.

— Mani pavadīs Vasara kungs, — Lūcijas kundze atbildēja, kad vīrieši pirms atvadīšanās piedāvājās viņu pavadīt. — Mums abiem pa ceļam.

Indrulis piemiegtām acīm aizdomīgi paskatījās un atvadījās, neko nesacījis. Ļuda galvā vēlreiz pavīdēja doma par Auksi, bet viņš jau soļoja ar Lūcijas kundzi.

Pie viņas dzīvokļa durvīm Vasaris gribēja atvadīties, taču Lūcija protestēja:

— Ai nē. Ko jūs tagad darīsiet mājās? Lūdzu pie mums. Laika vēl ir. Pasēdēsim, atpūtīsimies.

Viņš cerēja uz tādu ielūgumu un piekrita nesvārstīdamies. Glaudžus nebija mājās. Vituks jau gulēja, tāpēc viņi divatā paēda vakariņas un pārcēlās uz salonu.

— Ai, cik jauki šeit pasēdēt pēc dienas tveices! Tomēr jūtos nogurusi, — viņa sacīja, atslējusies pret dīvāna stūri.

Vasaris apsēdās viņai blakus atzveltnes krēslā, piedāvāja papirosu, un abi aizsmēķēja. Tiešām, kad gandrīz visa diena pavadīta ārā, šeit bija ārkārtīgi mājīgi un patīkami. No kakta spuldzes maigā gaisma krāsainos pustoņos klīda pa istabu. Visu priekšmetu ēnas kaut kā liegi saskārās telpā, gluži kā dzīvodamas vienā noskaņā, vienā intimitātē.

Vasaris un Lūcijas kundze diezgan ilgi sēdēja klusēdami, nejuzdami vajadzību kaut ko runāt, jo arī bez vārdiem jutās vienoti šajā salona klusuma intīmajā noskaņā.

— Vai zināt, Lūcijas kundze, kas man ienāk prātā? —beidzot Vasaris sacīja. — Ka mūsu draudzība un attiecības virzās pa kādiem līčloču ceļiem, tās pilnas lēcienu un neloģisku pretrunu.

— Kā tā? — viņa nesaprata.

— Lūk, tā. Vispirms, ja es nebūtu bijis klēriķis, mēs neiepazītos. Tad, kad abi bijām savās vietās — es mācītājs, bet jūs priekšzīmīga sieva, mūsu draudzība bija gandrīz pārtrūkusi. Tagad atkal, kad es karājos starp debesi un zemi, bet jūs esat nelaimīgi apprecējusies, mēs no jauna kļuvām tuvi.

— Interesanti, vai ne, — viņa pasmaidīja. — Turpinot šo domu, var secināt, ka tikai pēc galīga bankrota mēs beidzot savienosimies.

— Secinājums mums nav visai iepriecinošs, — Vasaris piezīmēja.

— Tāpēc tik ilgi nav jāgaida, — Lūcija atkal pasmaidīja un dīvaini paskatījās uz viņu.

Vasaris piecēlās, no kakta atnesa pelnu trauku, lai gan viens šeit jau bija, un apsēdās uz dīvāna, blakus daudzu-vienes kundzei. Viņa apziņā nebija nevienas skaidras domas, bet viņš juta, ka Lūcijas tuvums viņu reibina un griba vairs nekontrolē viņa rīcību. Visi abu draudzības aizkustinošie mirkļi, visas viņa dvēseles dzīlēs nogrimušās iedomas un ilgas tagad it kā saplūda vienā iegribā, kas viņu fatāli stūma pie sievietes, kura kādreiz pamodinājusi viņa pirmās vīrišķīgās tieksmes. Lūcija nepretojās, kad viņš paņēma tās roku, ar labo apskāva tās vidukli, pievilka sev klāt un sāka skūpstīt lūpas, kaklu, krūtis un atkal lūpas. Tad viņa pati pēkšņi atliecās, atspērās pret Ļuda krūtīm ar plaukstām, saspringa kā atspere un, ar kailām rokām apskāvusi viņa kaklu, piespiedās pie lūpām neprātīgā, sāpīgā skūpstā.

Tovakar Ļ,uds Vasaris vēlu pārnāca mājās, bet pārnācis tūdaļ neaizgāja gulēt. Neieslēdzis gaismu, viņš apsēdās pie loga, aizsmēķēja papirosu un iegrima haotiskā domu un jūtu virpulī. «Tikai pēc galīga bankrota mēs beidzot savienosimies . . .» Šie Lūcijas vārdi gluži kā mefistofeliska ironijas grimase zobojās par viņu un nosodīja viņu, jo tādam secinājumam viņš pats radīja premisas!

«Vai tad esmu galīgi bankrotējis?» Ļuds Vasaris jautāja pats sev. Šķiet, jā. Viņš nevarēja attaisnot savu rīcību, pat neņemdams vērā mācītāja kārtu un tiesādams sevi tikai kā cilvēku. Taču, lolodams sevī Aukses mīlas, atbrīvošanās un jaunas taisnas dzīves cerības, viņš tagad vienā mirklī visu to it kā sagrāva. Viņš vēl vienā virzienā padziļināja sevī divkosību, kas viņu mocīja un bendēja.

Ļ-udam likās, ka viņš nozaimojis ne tikai šo gaišo nākotni, pēc kuras ilgojās, bet arī šķīsto pagātni, ar kuru savā ziņā lepojās. Tas bija nedabiski un pat nenormāli, ka viņš, atmiņā glabādams gaišo jaunās draiskules Ļuces tēlu, tagad kaislīgi padevās erotiskam un vīstošam Glaudžuvienes kundzes valdzinājumam.

Tuvā rīta blāvā gaisma jau ieplūda pa logu, kad Ļuds Vasaris apgūlās un aizmiga, tovakar daudz pārdzīvojis un pārdomājis, bet neko nenolēmis un neko neapņēmies.

Nākamajā dienā Ļ.uds visu laiku nebija mierīgs. Viņš gaidīja, vai neieskanēsies tālrunis, vai nedabūs dzirdēt Aukses balsi, vai viņa neatnāks to apciemot. Viņš pats tagad kaunējās rādīties Auksei un nolēma gaidīt viņas signālu. Bet cauru dienu neko nesagaidīja. Laikam Aukse domāja, ka viņš vēl nav atgriezies no dzimtās puses. Pagāja vēl viena diena — nekādas zīmes. Vasaris jau sāka nervozēt un mocīties dažādos minējumos. Tagad viņš saprata, ka zaudēt Auksi viņam būtu ārkārtīgi sāpīgs trieciens, un, domādams par to, viņš jau desmito reizi nosodīja savus neapsvērtos melus.

Nedēļas beigās kādā pēcpusdienā Ļuda istabā beidzot iesteidzās Aukse ar veselu klēpi ceriņu. Viņa staroja aiz prieka un laimes. No viņas dzirkstīja jaunības dzidrums, kas viņu apmirdzēja. Visa istaba pielija ar gaismu no viņas gaišās kleitas, baltās cepurītes, starojošās sejas un smejošajām acīm. Vasarim pietika viena mirkļa, lai pārliecinātos, ka viss labi, un viņš pielēca kājās sagaidīt un apsveikt viņu. Aukse sniedza viņam ceriņus, bet viņš ieplestām rokām apskāva viņu kopā ar ziediem. Kad viņš ar seju pieskārās sārtajām ziedu sprogām, patīkami reibinošā ceriņu smarža pildīja viņa krūtis. Caur pašķirtiem ceriņu čemuriem viņš redzēja Aukses priecīgās acis, viņš piespieda viņu visu sev klāt un pēkšņi caur ziediem sastapās ar viņas smaidā pavērtajām lūpām. Viņu pirmais skūpsts bija gaišs, pavasarīgs, tas smaržoja pēc ceri ņiem kā saulains maija rīts.

— Redzi nu, mēs esam iemīlējušies un atzinušies mīlā! — Aukse vaļsirdīgi iesaucās, nolikusi uz galda puķes un nosviezdama cepurīti.

— Iznāca gandrīz vai improvizācija! — Vasaris smaidī dams sacīja. — Un diezgan moderna. Bez sentimentāliem vārdiem, bez mēness un nopūtām.

— Tomēr ceriņi bija! — Aukse smējās.

— Ceriņiem šeit bija ļoti svarīga loma. Ja nebūtu tie, kas to lai zina? Varbūt nāktos gaidīt mijkrēsli un mēnesnīcu.

— ja tu biji pēc manis noilgojies tāpat kā es pēc tevis, tad nenāktos.

— Lūk, pierādījums bez ceriņiem un bez mēnesnīcas! — Vasaris sacīja un atkal piespieda Auksi sev klāt.

Bet viņa jau kļuva nopietna.

— Nu! Tagad pietiek. Situācija skaidra, un beigas!

— Domāju, ka nav beigas, bet sākums, — Vasaris pabrīnījās.

— Nē, pagaidām beigas, — Aukse apgalvoja. — Tas mums nav jāturpina. Palūkosim, kas ar laiku no visa tā iznāks.

Viņa ielika puķes ūdenī un jautāja:

— Nu, kā pavadīji vasarsvētkus? Kas labs tavā pusē?

Viņam sāpīgi iesmeldzās krūtīs, taču viņš bezrūpīgā tonī

atbildēja:

— Ak, nekas jauns. Visi veseli. Brālis taisās precēties, tāpēc šis tas bija jāpārrunā. Un tu?

— Ai, mēs ļoti jauki izbraukājāmies! Brīnumskaistas vietas ir Džūkijā. Es arvien nožēloju, ka tu nebiji līdzi. Man nebija ar ko pajūsmot kopā.

— Tiešām žēl arī man, — Vasaris piekrita, juzdams lielu sarūgtinājumu un pazemojumu, ka viņš ar meliem un divkosību atbild uz Aukses sirsnību un uzticību.

Kad Aukse aizgāja, Vasaris raizējās, kāpēc arī tagad nav pateicis taisnību. Tagad visvieglāk varēja izskaidroties un viņa visātrāk būtu piedevusi. Un viņš nezināja, vai tā bija lepnība, kas viņu vēlreiz stūma melot, vai arī nevēlēšanās izskaidroties un taisnoties, vai vienkārši bailes pieredzēt nepatikšanas. Tā vai citādi, viņš redzēja, ka tagad dziļāk iestidzis melos, nekā var attaisnot sevi, un tas, kas sākumā likās pavisam nenozīmīgs sīkums, tagad, kad viņi saistījušies ar mīlas skūpstu, var kļūt par lielu domstarpību iemeslu.

Svētdien viņam bija jāiet pie Glaudžiem, lai pārbaudītu Vituka nedēļas uzdevumus. Viņš gāja ar stingru apņēmību sasveicināties ar Lūcijas kundzi, it kā nekas nebūtu noticis, un pēc pienākuma izpildes tūdaļ doties prom.

Bet, tiklīdz viņš spēra soli Glaudžu salonā, visa viņa apņēmība izgaisa. Viņu sagaidīja Lūcijas kundze un sasveicinādamās tūlīt apskāva ar rokām kaklu un piekļāvusies kvēli noskūpstīja uz lūpām.

— Ej, ātri pabeidz ar Vituku — es tevi šeit gaidīšu. Mūsu rīcībā divas stundas, kamēr pārnāks Glaudžus.

Kāds it kā būtu iededzis liesmas Vasara dzīslās. Viņš skatījās Vituka uzdevumus, bet nemitīgi juta uz savām lūpām Lūcijas kundzes lūpas, un viņas smaržu smalkais aromāts vijās ap galvu gluži kā raganu burvība.

Pārlapojis Vituka burtnīcas un viņam šo to pajautājis, Ļuds

ieteica zēnam, lai iet paskraidīt, bet pats atgriezās salonā, kur plūda klavieru skaņas. Lūcijas kundze aizvēra notis un, apsēdinājusi savu ciemiņu uz dīvāna, pati apsēdās blakus.

— Ar ko tevi šodien lai pacienā, Pavasarīt? — viņa jautāja, pieskardamās Ļuda rokai. — Pastum man to kārbu, tur ir lieliskas cigaretes.

Vasarim nezin kāpēc kļuva nepatīkami no šā jaunības dienu vārda, un viņš, pasniegdams kārbu, lūdza, pats ironizēdams par sevi:

— Labāk nesauc mani par Pavasarīti, Lūcijas kundze. Kāds nu es tagad Pavasarītis? Rudens, nevis Pavasarītis.

Bet viņa nerimās:

— Ai nē! Tagad tu esi pati vasaras tveice. Tāds gan tu man patīc!

Viņam bija neērti klausīties šos sājos salīdzinājumus un gandrīz vai bija kauns no Ļuces pārāk atklātā flirta, bet viņas tuvums tūdaļ nomāca jebkādu neapmierinātību, un viņš vairs nespēja turēties pretī viņas sievišķīgajam valdzinājumam.

Pēkšņi neatlaidīga zvana skaņa priekšistabā spieda abus satrūkties. Lūcijas kundze steidzās pie spoguļa un aši sakārtoja matus, bet Vasaris pārsēdās atzveltnes krēslā un aizdedzināja papirosu. Pēc īsa brīža istabene Adele paziņoja, ka «divi kungi, kas bijuši vasarsvētku izbraukumā», gribot apciemot Glaudžuvienes kundzi.

Vasaris ievilka dūmu, burzīja papirosu un skatījās uz durvīm, kas būs šie divi kungi, bet, ieraudzījis atnācējus, labāk būtu ar mieru izgaist, nekā šeit sastapties ar tiem. Tie bija Indrulis un tas švīts, kura uzvārdu Ļuds nemaz nezināja.

Indrulis, sasveicinādamies ar kundzi un skūpstīdams viņai roku, sacīja:

— Atcerējušies pagājušo svētdienu, mēs ar Aleksandra kungu nespējām nociesties, šodien neapciemojuši kundzi un nepārliecinājušies, ka jūs esat vesela, priecīga un labi jūtaties. Redzu, ka arī mācītājs Vasaris šeit ieradies tādā pašā nolūkā. Pat dīvaini, ka mūsu abu ceļi bieži krustojas, — viņš melsa, pagriezies pret Vasari un divdomīgi smaidīdams.

Lūcijas kundze izlikās apmierināta un atbildēja tādā pašā tonī.

— Cik patīkami, ka kungi mani nav aizmirsuši. Vasarsvētkos jauki izbraucāmies, vai ne? Tikai Vasara kungs izskatījās ne visai priecīgs, vismaz sākumā.

— Viņam, kā jau dzejniekam, piestāv melanholiska izteiksme, — Indrulis tā kā attaisnoja Ļudu.

Kundze piezvanīja, lai Adele pasniedz kafiju, un pati atvainojusies aizgāja uz ēdamistabu. Indrulis pavadīja viņu ar ciniski zobgalīgu skatienu un ar tādu pašu skatienu aplūkoja Vasari no galvas līdz kājām. Ļuds instinktīvi pārbaudīja sevi un, par vēlu attapies, ieraudzīja uz kreisā pleca skaidru pūdera traipu un garu viļņainu sievietes matu.

Nekas nepaslīdēja garām Indruļa vērīgajam skatienam. Viņš pasmējās, gudri pamirkšķināja un uzrunāja Vasari, ar acīm rādīdams uz pūderēto plecu:

— Dieva vārds, IHud, ja tu nebūtu mācītājs, es domātu, ka tās ir uzvaru pēdas, ar kurām vari lepoties . . . Apsveicu!

Bet Aleksandra kungs acīm redzot no savas pieredzes pie bilda:

— Pūderis, krāsotas lūpas un ar krītu noziestas kurpes reizēm sagādā velnišķīgas neērtības.

Tai brīdī durvīs parādījās Glaudžuvienes kundze un ciniskā izteiksme no ciemiņu sejām pazuda bez pēdām. Drīz parādījās kafija un liķieris. Ciemiņi iebaudīja patīkamos dzērienus, smēķēja, stāstīja jocīgus atgadījumus un anekdotes, ievīdami komplimentus kundzei. No āra atgriezās arī Vituks. Ieraudzījis, ka Glaudžus nav mājās, viņš atnāca uz salonu palepoties ar paša noķerto tauriņu. Indrulis, dabūjis dzirdēt, ka Vasaris ir zēna krusttēvs un mācību kontrolieris, izlikās daudz ko sapratis, nozīmīgi pašūpoja galvu un novilka:

— Aha! . . . Nu tas ir pavisam kas cits! . . . Un, tā sakot, saprotams . . .

Viņi visi trīs gāja prom reizē, bet tūlīt pie durvīm šķīrās. Indrulis ar Aleksandra kungu aizgāja savu ceļu, bet Vasaris viens pats devās uz mājām. Tagad viņš bija tikpat kā pārliecināts, ka drīz vien dzirdēs par sevi un Lūciju bijušas un nebijušas lietas, ka šīs tenkas, ja arī ne tieši no Indruļa, tad no desmitiem lūpu, beidzot sasniegs arī Auksi. Dienu dienā viņš no kaut kurienes gaidīja baumas.

Pirmais atsaucās Stripaitis. Viņš kādu vakaru aizelsies ieskrēja pie Vasara un, tikko paguvis sasveicināties, iesaucās:

— Nu, direktor, tu esi vīrs! Dzirdēju, ka iesācis romānus ar divām Kaunas skaistulēm: viena kundze, otra jaunkundze. Eh, tas tik ir dzejnieks!

— No kurienes tev tik precīza informācija? — Vasaris jautāja.

— Ai brālīt, Kaunā nevar noslēpties. Tu nošķaudīsies pie seima ēkas, bet Šančos tev atbildēs «uz veselību». Taču Gra-žulīte un Glaudžuviene nav sīkas zivis. Ai Ļudiņ, uzmanīgi, iekniebs tev astē kāds makšķernieks!

— Pastāsti, pastāsti.

— Vakar sastapu Mešķēnu. Patērzējām brītiņu. Tad, veries, viņš man saka: klausies, vai tu nevarētu kaut kā brīdināt to mūsu mīļo Vasari, lai viņš neiepinas tajās dēkās. Man, redzi, Indrulis stāstīja ļoti aizdomīgas lietas. Nav ērti, saka, ģimnāzijas direktors, diezgan pazīstams dzejnieks . . . Zēl, Mešķēns saka, cilvēka . . . Ne velna tev nav žēl, nodomāju! Varbūt apskaud? Es ne tikai nebrīdināšu, bet vēl uzmudināšu. Esi vīrs un nekam nepievērs uzmanību!

Vasarim bija pretīgi klausīties šos vārdus, un viņš Stripaitim neko nesacīja.

— Izrādās, ka šī Glaudžuviene ir bijusī Naujapoles arstiene, — deputāts turpināja. — Arī es viņos laikos biju kaut cik iepazinies. Viņas tagadējais vīrs ir gudrs spekulants un viltnieks. Tev kādreiz būs jāaizved arī mani. Bet vai atceries Kalnīnu baronesi? Eh, tas tik bija sievišķis!

— Kur viņa tagad? — Vasaris interesējās.

— Velns viņu zina. Pēc kara nav atgriezusies Lietuvā. Muižu sadalījām, centrā sēž pilnvarotais.

Kad Stripaitis aizgāja, Vasaris ilgi staigāja pa savu istabu un domāja, cik viegli Kaunā kļūt slavenam un cik smacīgi šeit tiem, kas izseko citus, bet paši dreb par savu ādu. Viens bija skaidrs, ka Indrulis iesācis rīkoties un izvēlējies ne visai sliktu ceļu — ar profesora Mešķēna starpniecību.

Gandrīz tajā pašā laikā Vasaris līdzīgu brīdinājumu dzirdēja arī no Varņēna lūpām. Tomēr literatūras vēsturnieks to ņēma nopietnāk nekā Stripaitis.

— Es ļoti nožēloju, — viņš sacīja Vasarim, — un man tiešām sāpīgi, ka tā patīkamā un jautrā jaunkundze, ko redzēju kādreiz tavās klēriķa atvadībās, varējusi tā pārmainīties. Arī toreiz ievēroju, ka jūs liptin lipāt klāt viens otram kā muša pie medus. Bet, zini, tagadējā Glaudžuvienes kundze tiešām tavas uzmanības nav cienīga. Iekulsies kādā muļķīgā dēkā, un pēc tam visi varēs trīt mēles ap tevi.

Tādas draugu rūpes sāka stipri kaitināt Vasari, un daudz

netrūka, ka pamudinātu viņu rīkoties gluži pretēji. Tāpēc, noklausījies Varņēna vārdus, viņš skarbi atbildēja:

— Ko tad? Varbūt arī tu esi no manu aizbildņu pulka?

— Kāpēc aizbildņu? Draudzīgs ieteikums, vairāk nekas.

— Nu paldies . . . Tikai domāju, ka tie ir veltīgi vārdi. Arī mani pašu neapmierina attiecības ar Glaudžuvienes kundzi, un droši vien tās pārtraukšu. Bet mani motīvi būs pavisam citādi. Jūs visi gribat atbaidīt mani ar šķietami sliktu Lūcijas slavu un bailēm no «dēkām». Tas viss man neko nenozīmē. Es viņu pazīstu labāk nekā jūs visi. Zinu, kāpēc viņa tāda kļuvusi. Saprotu viņu, un man viņas žēl. Esmu dziļi pārliecināts, ka cilvēka vērtību noteic nevis kāds atsevišķs viņa dzīves mirklis, bet viss viņa nostaigātais ceļš. Viņa agrākie pārdzīvojumi un ciešanas var attaisnot vai vismaz parādīt citādā gaismā daudzus vēlākos maldus.

— Velti uztraucies, — Varņēns sacīja. — Visa šī filozofija varbūt arī pareiza, tomēr ikdienas dzīvē mēs augstos prātojumus bieži vien esam spiesti apmainīt pret vienkāršu veselo saprātu, ievērot vispārpieņemtus morāles likumus un sabiedrisko domu. Neko nevar darīt — dzīvojam sabiedrībā un mums jāpielāgojas kopējām, vispārējām mērauklām, lai arī tās nebūtu pati pilnība. Citādi sociālā sadzīve nav iespējama.

— Nē. Ja es būšu pārliecināts par pretējo, es nepielāgošos.

Varņēns skeptiski pasmaidīja:

— Piedod! Tomēr, ja tā nav lielība, nav poza, tie ir tukši vārdi.

— Tu gribi sacīt, ka līdz Šim es tomēr esmu pielāgojies šīm vispārpieņemtajām normām?

— Jā.

— Nedomā, ka to darīju aiz cieņas pret šīm normām.

— Kāpēc tad?

— Aiz stingras un skaidras pārliecības trūkuma.

— Skaidrāku nezin vai sagaidīsi.

— Jā. Es pārāk daudz domāju pro un contra'. Tāpēc man vajadzīgs spēcīgs ārējais pamudinājums.

Kā parasti, viņi iestiga prātojumos un analīzēs, kamēr Varņēns beidzot attapās:

— Tad re, kur esam nonākuši! No Glaudžuvienes kundzes — pie ētiski psiholoģiskas problēmas. [169]

— Visi ceļi ved uz Romu, — Vasaris nobeidza.

Izvadījis Vārnēnu, viņš tomēr sāka domāt par savām attiecībām ar Lūciju. Viņš uzskatīja, ka viņam neko nenozīmē draugu brīdinājumi un sabiedriskā doma, tomēr pēc sarunas ar Vārnēnu vēl uzkrītošāks kļuva tas, ka šīs attiecības ir nelāgas, it īpaši tāpēc, ka viņš pats tās nosodīja. Bet, lai pārvarētu dvēselē dzimušo ļaunumu, nepieciešama cīņa. Taču saņemties un cīnīties galu galā viņu pamudināja Aukse Gra-žulīte.

Kad bija pagājušas pāris dienas pēc Varņēna apciemojuma, Aukse Ļudam piezvanīja pa tālruni un lūdza nekavējoties atnākt. Viņai jāaprunājoties ļoti svarīgā jautājumā, kas skarot viņus abus. No tā Vasaris saprata, ka Aukse jau zina visu un saruna būs nopietna, bet varbūt arī izšķiroša.

Aukse sagaidīja viņu gluži parasti, sirsnīgi sasveicinājās, un viņš nodomāja, ka Aukse varbūt vēl neko nezina un grib aprunāties ar viņu par ko citu. Tomēr ar viņas pirmajiem vārdiem šīs cerības sabruka.

— Es tevi lūdzu atnākt, — viņa iesāka, — jo gribēju noskaidrot dažus pēdējo nedēļu notikumus. Uzskatu, ka pēc mūsu pēdējās tikšanās uz to man ir tiesības. Man būs vieglāk, ja tu atzīsies, ka zini, ko es gribu sacīt.

— Jā, Aukse, zinu, — Vasaris atzinās. — No Indruļa vai kāda cita tu būsi dzirdējusi par vasarsvētku ekskursiju pa Nemunu, bet varbūt arī par maniem Glaudžuvienes kundzes apciemojumiem.

— Taisnība. Paldies, ka atzinies un paglābi mani no nepatīkamā uzdevuma pašai minēt šos faktus. Tu laikam saproti, kā mani pazemo un aizvaino tavi bezjēdzīgie meli un krāpšana.

— Jā, Aukse. Ar pirmo mirkli es sapratu, ka izturos neglīti, nedžentlmeniski. Bet arī tu pacenties saprast mani. Es it nemaz netaisnošos, bet gribu tikai paskaidrot. Kāpēc tev meloju, ka braucu uz dzimto pusi, bet nevis Glaudžuvienes kundzes ekskursijā, arī pats nezinu. Viņa ielūdza mani agrāk nekā tu, un es viņai jau biju apsolījies. Taču nebiju nodomājis tev melot. Sameloju tāpat vien spontāni, it kā tos vārdus kāds cits manā vietā būtu izmetis. Laikam mans instinkts pagaidām gribēja pasargāt mani no izskaidrošanās, bet tevi no nepatīkamajām domām, ka es uzturos sev nepiemērotā sabiedrībā.

— Veltīgi, — Aukse piezīmēja. — Vaļsirdība manī nemodina greizsirdību.

— Bez šaubām, mans egoistiskais instinkts varēja kļūdīties. Varbūt tomēr būsi vienis pratis, ka nezināšana bieži vien pasargā mūs no daudzām veltīgām bažām un aizdomām. Bet atkārtoju — es netaisnošos. Iespējams, ka manī slēpjas kāda nelāga tieksme ar neziņas palīdzību noslēgties pat no vistuvākajiem cilvēkiem, nevairoties arī no meliem. Ja tu man palīdzēsi izskaust manī šo tieksmi, es tev būšu lielu pateicību parādā.

— Pēc vasarsvētkiem mēs jau vairākas reizes bijām tikušies, un tev bija ļoti lieliskas iespējas labot šos melus. Taču tu to nedarīji un nezin vai būtu darījis, ja es pati neizvirzītu šo jautājumu. Un neatkārto man par neziņas svētību. Divu cilvēku savstarpējās attiecībās, kad viens no otra slēpjas vai grib kaut ko noslēpt un uzmet otram neziņas plīvuru, rodas tāda nevienlīdzība, kas agrāk vai vēlāk šīs attiecības sagraus. Nosauksim to vienkāršos vārdos: par meliem, liekulību, izvairīšanos, noslēgtību vai tamlīdzīgi.

— Neliegšos, — Vasaris piekrita. — Esmu izturējies neglīti. Tomēr domāju, ka man pašam, tāpat kā tev, vajadzētu vairāk interesēties nevis par atsevišķu nodarījumu, bet par tā pamatu, iemesliem un saknēm. Nepiekrītu, ka ikviens slikts nodarījums izriet no cilvēka ļaunuma. Mūsu pašu iekšienē slēpjas nezināmi stimuli, kas reizēm pavisam negaidīti pamudina mūs darīt ļaunu. Pats saprotu, ka pagājušo reizi, kad biji atnākusi pie manis ar ceriņiem, vajadzēja tev visu pastāstīt. Un tas nebūtu nācies grūti. Varbūt mēs abi par to būtu tikai pa-smējušies. Bet es to nedarīju. Kāpēc? Aiz kauna? Aiz lepnības? Aiz nolaidības? Aiz bailības? Domāju, ne. Pats nezinu, kāpēc. Neklausīja mēle, tas arī viss.

Šie vārdi acīm redzot nepārliecināja Auksi.

— Man nepatīk visa tava izlocīšanās filozofija, — viņa attrauca. — Man liekas, ka tu, gribēdams attaisnot sevi, mekle kādus šķietami noslēpumainus un dziļus iemeslus, lai izskaidrotu vienkāršu mazdūšību un nolaidību.

— Nezinu. Reizēm gribu vienu, bet daru citu. Lūk, nupat nākdams pie tevis, domāju taisnoties un aizstāvēties, taču atnācis visā atzīstos. Dari, ko gribi.

— Klausies, pateikšu tev, kāpēc tu pats man negribēji pastāstīt un meloji. Tāpēc, ka nebiji apņēmies pārtraukt sakarus

ar Glaudžuvienes kundzi. Ari tagad vel neesi apņēmies. Vai taisnība?

Viņš brītiņu domāja, tad klusi atbildēja:

— Taisnība. Bet vai tas katrā ziņā nepieciešams?

— Tu viņu joprojām mīli?

— Nē, bet viņa man ir dārgs cilvēks kopš jaunības dienām.

Aukse skatījās uz Ļudu ļoti domīgi un kā par visparastāko

lietu mierīgi jautāja:

— Vai tu viņu skūpstīji pēc tā vasarsvētku izbraukuma?

Pirmais Vasara domas impulss bija skaļi iesmieties, izlikties naivi pārsteigtam un iesaukties: ai, ko tu? Bet viņš sāka svārstīties, apstājās, padomāja un lielā apņēmībā atzinās:

— Jā, skūpstīju.

Dziļas skumjas atmirdzēja Aukses acīs. Viņa brītiņu klusēja, tad nomāktā balsī sacīja:

— Redzi, tas jau ir nopietnāks jautājums nekā melot par vasarsvētku izbraukumu . . . Ceru, ka stāvoklis arī tev ir skaidrs un tu pats to pareizi novērtē. Pašcieņa man neatļauj, lai tu uzturētu mīlas sakarus ar citu sievieti tad, kad apgalvo, ka mīli mani. Vēl nezinu, kā izveidosies mūsu attiecības, bet neesmu noskaņota ar tām spēlēties. Tas man ir dzīves jautājums.

Viņa gaidīja, ko sacīs Vasaris. Un Vasaris pēc klusuma brīža sacīja:

— Labi. Apņemos pārtraukt sakarus ar Glaudžuvienes kundzi.

Tomēr šī atbilde acīm redzot nebija tāda, kādu gaidīja Aukse. Viņas seja vēl vairāk sadrūma, un viņa runāja vēl klusākā balsī:

— Baidos, ka tu apņemies tikai vārdos. Lai izpildītu tādu apņēmību, nepieciešama cīņa, uzupurēšanās un laiks. Domāju, ka tu pietiekami skaidri neorientējies ne savās domās, ne jūtās. Gribu, lai tu pārbaudītu sevi un pieņemtos spēkā. Tāpēc mums abiem jāšķiras, tas ir, nav jādraudzējas un jāsatiekas ilgāku laiku . . . bet varbūt ... arī nekad.

— Aukse! — Vasaris iesaucās. — Kāpēc šī komēdija? Es arī tāpat varu neiet pie Glaudžuvienes, ja tu katrā ziņā vēlies!

— Ja to tu uzskati tikai par komēdiju, tas ir vēl ļaunāk. Šeit galu galā nav jautājums vienīgi par tikšanos. Vēlāk tu pats to sapratīsi.

Viņš neko neatbildēja. Kādu laiku abi pārdomāja sacītos un dzirdētos vārdus. Vasaris ar papirosa galu bakstīja pelnu trauka dibenu, bet Aukse automātiski plucināja dīvāna spilventiņa bārksti.

— Iespējams, ka būtu labāk, — viņa beidzot sacīja, — ja tu šīs mūsu tuvās attiecības uzskatītu par izbeigtām. Tad tev būtu vieglāk iepazīt sevi un nosvērties uz vienu vai otru pusi. Vispirms tev nepieciešama skaidrība. Citādi tu pazudināsi sevi un savas spējas.

Viņš vēl gribēja iebilst un strīdēties, bet Aukse viņu atturēja:

— Veltīgi nerunā liekus vārdus. Redzi, ka neesmu dusmīga un neuztraucos. Esmu visu ]oti labi pārdomājusi. Cik es tevi pazīstu, domāju, ka esmu izvēlējusies pareizo ceļu. Ardievu, Ļud! Drīzumā braukšu prom, lai visu vasaru pavadītu ārzemēs. Neko no tevis neprasu. Rīkojies tā, it kā manis nemaz nebūtu.

— Un tu? — Vasaris iesaucās. — Vai tiešām tu vieglu sirdi un pat nežēlīgi vari man pasludināt šos lēmumus? Vai tiešām tu visu uzvel man vienam un aizbrauc, apņēmusies samierināties ar visu, it kā par mūsu draudzības turpmāko likteni būtu jārūpējas tikai man vienam! Tas nav taisnīgi, Aukse!

Aukse skumji pasmaidīja:

— Tici man, ja no manis būtu atkarīgs mūsu liktenis, es nežēlotu nekādu upuri. Bet šoreiz tas atkarīgs no tevis. Ne jau manas vainas dēļ radies šis pārpratums.

Pēkšņa noteikta apņēmība un cerība iemirdzējās Vasara sejā. Viņš cieši raudzījās Auksei acīs un, saņemdams viņas roku, sacīja:

— Labi, Aukse! Tu gribi mani pārbaudīt? Es to pieņemu. Ceru, ka rudenī, kad tiksimies, starp mums vairs nebūs nekādu pārpratumu un ēnu.

— Lai dievs dod! — Aukse novēlēja.

Viņš piecēlās, lai ietu. Šī saruna bija ievirzījusies tādā gultnē, kādu viņš it nemaz nebija gaidījis. Kaut kas nopietns un liktenīgs pacēlās pār viņu. Atvadīdamies no Aukses, Ļ.uds juta, ka viņu attiecības pārkāpušas ne tikai parastās ikdienišķās pazīšanās, bet arī epizodiskas mīlas robežas. Taču Aukses dvēselē radās liels tukšums. Atvadīdamās viņa noskūpstīja Vasari, gluži kā pēdējo reizi to redzēdama.

XVi

Vasaris īsti nezināja, kad aizbrauca Aukse. Pārnācis pēc tās sarunas, viņš vairs necentās nedz redzēt, nedz sastapt Auksi. Tagad viņš jutās mierīgs un nosvērts, jo zināja savu uzdevumu un tūdaļ to sāks pildīt. Viņš pat bija lepns, jo apzinājās, ka šo uzdevumu izpildīs labi.

Bet pagaidām viņš neko negrozīja savā dzīves kārtībā. Mācību gada beigās vērīgāk bija jāuzrauga Vituks, lai tas izturētu ģimnāzijas iestāju pārbaudījumus, tāpēc Vasarim likās,, ka nav ērti pārtraukt sakarus ar Glaudžiem. Sestdienās, pabeidzis nodarbības ar Vituku, viņš palika pasēdēt kopā ar Lūcijas kundzi. Reizēm viņi ar automašīnu izbrauca pa šosejām tālu no pilsētas, reizēm viņa pati ieradās Ļuda dzīvoklī.

Viņš ikreiz nebija apmierināts ar sevi, juta sirdsapziņas pārmetumus, bet neko nedarīja, lai atbrīvotos no šā divkosīgā stāvokļa. Ikreiz pēc tikšanās ar Lūciju viņš atcerējās pēdējo sarunu ar Auksi. Tad gluži kā veldzējoša straume ieplūda viņa sirdī, un atdzima apņēmība. No pēdējās sarunas ar Auksi viņš sevišķi spilgti atcerējās to mirkli, kad atzinās, ka skūpstījis Glaudžuvienes kundzi. Viņš lepojās ar šo mirkli un domāja, ka spēris pirmo soli uz taisnā ceļa, pa kuru solījās iet.

Tas tiešām bija ne tikai skaists, bet arī nozīmīgs mirklis. Tagad Vasaris sāka saprast, cik lielu tikumisku ietekmi var atstāt mīla. Līdz tam visu dzīvi viņš bija pavadījis vienatnē, noslēdzies sevī, un nejuta nedz pienākumu, nedz vajadzību sniegt kādam citam pārskatu par savu rīcību vai arī pavērt savas apslēptās dvēseles dzīves priekškaru. Pats savas sirdsapziņas tiesā viņš bieži nosodīja sevi, bet, ievērojot to, ka viņa rīcība attiecās tikai uz pašu, viss palika vienīgi viņa iekšienē. Viņa izturēšanās netika saskaņota ar kāda cita prasībām, tāpēc arī turpmāk tā līkumoja, vienīgi paša subjektīvās izskaidrošanās, taisnošanās un nevērības grozīta un koriģēta.

Ļuds Vasaris, draudzēdamies ar Auksi Gražulīti un iemīlēdams viņu, ne vienreiz vien dabūja izjust, ka viņa svārstību pilnā izturēšanās brīžiem nesaskan ar Aukses izturēšanos un viņas principiem, ka vienam vai otram jālabojas. Taču tāda labošanās un saskaņa nav iespējama bez pilnīgas sirsnības un vaļsirdības. Bez tam viņš ieraudzīja, ka mīļotam cilvēkam nesacīt taisnību ir tik grūti, ka tādu nastu ilgi nevar izturēt. Un, kad ir skarti kopējas sadzīves pamati, taisnība allaž uzpeldēs

virspusē. Tā cilvēks mīlēdams cenšas dzīvot taisnīgi, jebkāda divkosība viņam kļūst neciešama, un viņš iekšēji pieņemas spēkā, labojas un tuvojas pilnībai.

Kad Ļuds Vasaris atzinās sievietei, kuru viņš mīl un kura mīl viņu, ka skūpstījis citu sievieti, viņš izdarīja lielu varoņdarbu mīlas vārdā un spēra pirmo soli, lai labotos. Aukse uztvēra šīs atzīšanās vērtību ar tādas sievietes nojautu, kas sākusi mīlēt, taču viņa pareizi saprata arī to, ka turpmākajiem centieniem jāizriet nevis no viņas, bet no paša Vasara gribas. Ja Aukse arī turpmāk mēģinātu koriģēt Vasara izturēšanos, droši vien viņam apriebtos. Vasarim rastos aizdomas, ka Aukse to dara aiz sīkumainas greizsirdības. Turpretī tagad, kad Aukse nošķīrusies un draud briesmas pavisam zaudēt viņu, Ļudam jāpārliecinās, vai Aukse viņam ir tik dārga, lai viņš, neviena nespiests, Aukses dēļ pats spētu saskaņot savu izturēšanos ar mīlas prasībām. Patiesībā viss tā arī ritēja.

Kad bija pagājis kāds laiks pēc Aukses aizbraukšanas, Ļuds arvien vairāk sāka ilgoties pēc viņas. Vispirms viņam patika atcerēties visas viņu tikšanās, sarunas, strīdus un jokus. Viņš iedomājās Auksi tik spilgti, it kā justu viņu tepat sev blakus. Aukses fiziskās īpašības iztēlē viņu aizkustināja vairāk nekā īstenībā. Viņas sprogu zeltainā nokrāsa, viņas glāstošais skatiens, viss viņas izskats, viņas rokas pieskāriens un beidzot skūpsts — tagad viss viņam likās neaizsniedzams dārgums. Ļuds no sirds nožēloja, ka agrāk pārāk maz interesējies un priecājies par viņu. Viņas dvēseles cēlums, labsirdība un viss viņas garīgais skaistums tagad Ļudu spieda domāt, ka viņš savā dzīvē nekad nav sastapis un nezin vai sastaps pārāku sievieti. Tad Ļuds nervozēja, ka nevar redzēt Auksi un draudzēties ar viņu.

Ļuda Vasara nemiers bija jo uzmācīgāks tāpēc, ka viņi Šķīrās nevis kā labi draugi, kas apliecinājuši viens otram drīzu un laimīgu tikšanos, bet gluži kā nezin kādi politiķi, kas izvirzījuši kaut kādus uzdevumus, kaut kādas problēmas, no kuru atrisinājuma būs atkarīga abu turpmākā sadzīve.

Kad Ļuds Vasaris visu to pārdomāja, viņš juta rūgtu neapmierinātību ne tikai ar sevi, bet arī ar Lūcijas kundzi, — tās dēļ taču tagad viņš sodīts ar tik grūtu pārbaudi. Un Ļuds nepacietīgi gaidīja Vituka eksāmenus, jo tikai pēc tiem bija apņēmies nopietni aprunāties ar Glaudžuvieni un pārtraukt šīs divkosīgās attiecības.

Tai laikā arī Lūcijas kundzes valdzinājums viņa acīs kļuva ievērojami mazāks. Ļuda dzīvā iztēle un mākslinieciskās tieksmes prasīja, lai sieviete būtu garīgi bagātāka, dziļāk atsauktos uz visām tām vajadzībām, konfliktiem, problēmām un jautājumiem, kas viņam nozīmīgi. Turpretī Lūcija pret jebkādām — gan individuālām, gan nacionālām un literārām problēmām bija vienaldzīga. Viņu attiecības ritēja pa ļoti šauru un monotonu gultni, kas reti novirzījās no elementārās patikas robežām.

Tāpēc iespējams, ka arī gadījumā, ja Aukse šo jautājumu nebūtu izvirzījusi tik asi, Vasara attiecības ar Glaudžuvieni agrāk vai vēlāk pārtrūktu. Taču tad šī pārtrūkšana viņu tikumiski tā neietekmētu kā tagad. Vasaris, cīnīdamies ar sevi, atsacīdamies no Lūcijas un saprazdams, ka to dara Aukses dēļ, saņēmās un kļuva spēcīgāks garā, saistījās ar Auksi jaunos pārdzīvojumos.

Beidzot laimīgi pagāja Vituka eksāmeni, zēnu uzņēma ģimnāzijā, un ar to bija galā Vasara pienākums apmeklēt Glau-džus. Lūcijas kundze tūdaļ posās uz Palangu, bet Ļuds gatavojās liktenīgajām atvadām, jo visu gribēja izbeigt skaidri un uzreiz.

Vēlāk viņš ilgi atcerējās šo atvadu ainu, tāpat kā viņu pirmo atvadīšanos, kad Ļuce pirms apprecēšanās un Ļuda sub-diakonāta svētības bija atbraukusi ielūgt viņu savās kāzās.

Viņš tovakar piezvanīja pa tālruni Glaudžuvienes kundzei, pārliecinājās, ka viņa ir brīva un vairāk nevienu negaida, pēc tam aizgāja. Viņa, kā parasti, istabenei pavēlēja neielaist nevienu, jo ciemiņiem «kundzes nav mājās», un aizveda Vasari uz salonu. Vituks vēl nebija apradis ar tiem priekiem, ka viņš jau ģimnāzists, tāpēc nemitīgi grozījās apkārt, kamēr beidzot pēc mātes rājiena aizgāja gulēt.

Silti un tveicīgi bija pa dienu saules sakarsētajā salonā, bet kundze aizvēra logus, jo ielas troksnis viņai nepatika vairāk par jebkādu karstumu. Gaisma vēl nebija jāieslēdz. Jūnija otrajā pusē vakari ir gari, debess dzidra un ir pietiekami gaišs, lai mājīgi pasēdētu patīkamā sabiedrībā.

Glaudžuvienes kundze ērti iekārtojās uz dīvāna un, rādīdama vietu sev blakus, aicināja ciemiņu, kas staigāja pa salonu un smēķēja papirosu:

— Sēsties šeit, Ļud! Vai pa dienu vēl neesi pietiekami izstaigājies?

— Pateicos, Lūcijas kundze. Šodien briesmīgi karsts... Bet uz dīvāna divtik . . .

— Ak tā tu atvēsinies, skraidīdams no kakta uz kaktu? . . .

— Jā. Izkustinādams gaisu, arī jums radu vēsāku strāvu.

Viņi bieži tā ievadīja savus vakarus, pa pusei ironiski, pa

pusei jautri izteikdamies, tomēr šoreiz Lūcija noskaitās:

— No tevis šodien cauru vakaru plūst pārāk vēsas strāvas . . . Jel apsēdies beidzot! Mani nervozē tāda mētāšanās!

Viņš pievilka atzveltnes krēslu un apsēdās. Kādu laiku abi klusēdami smēķēja.

— Domāju, — Glaudžuvienes kundze sacīja, — ka šo vakaru mēs pavadīsim kā veci draugi, bet te nu veidojas kaut kas līdzīgs scēnai.

— Lūcijas kundze, — Vasaris iesāka, — šodien ar jums gribēju aprunāties no sirds un gluži nopietni.

— Kāpēc tādi ievadi? Es neesmu divdesmitgadīga līgava! Mani nevar ne ar ko pārsteigt un satraukt.

— Jo labāk . . . Gribēju pasacīt, ka mūsu attiecības, kādas tās izveidojušās pēdējā laikā, manī rada lielu nemieru un neapmierinātību ar sevi. Jūs tomēr esat precēta sieviete, Vituka māte, bet es . . .

— Mācītājs?

— Ne jau tāpēc. Bet gribu veidot savu dzīvi uz citiem pamatiem. Šodien to jums nevaru plašāk paskaidrot, tomēr drīzumā jūs to sapratīsiet.

Lūcija nesteidzās atbildēt, taču, kad iesāka runāt, grūti bija izdibināt, ko viņa patiesībā jūt. Viņas balss skanēja mierīgi un gludi.

— Tādas arī biju paredzējusi mūsu romāna beigas, tikai netiku domājusi, ka tās pienāks tik drīz. Taisnība, laikam esmu drusku vecāka nekā jūs, bet vēl neesmu gluži novecojusi. Tātad šeit ir iejaukta kāda cita sieviete. Vai gribi, pateikšu, kas.

— Nevajag. Un te nemaz nav runa par gadiem.

— Vai par dvēseļu radniecību? Garīgo saturu? . . . Protams, ar to tev nevaru imponēt. Šie desmit gadi mani izsūkuši un pieradinājuši citādi skatīties uz dzīvi, kā arī tajā meklēt pavisam ko citu, — Glaudžuvienes kundze ar rūgtu smīnu atzinās.

Vasaris negribēja viņu nedz mierināt, nedz iebilst.

— Esmu pārliecināts, — viņš sacīja, — ka sirds dzīlēs

jūs neslavējat ari pārmaiņas manī. Iespējams, ka būtu labāk, ja mēs nemaz nebūtu tikušies. Vismaz jaunības ilūzijas tik nežēlīgi netiktu sagrautas.

Taču Lūcija iebilda:

— Nepavisam. Ar mūsu tikšanos esmu apmierināta. Tagad vismaz zinām, ka visam beigas un nekas nav jānožēlo.

Tāds reālisms Ļudam nepatika, un viņš sarūgtināts piezīmēja:

— Ja nu tā . . . Un tomēr man arī tagad žēl Ausmas kalniņa laiku . . .

— Ai, rimsties ar savu Ausmas kalniņu un žēlabām par to! — Lūcijas kundze pēkšņi atkal noskaitās un iesaucās. — Es varu nodomāt, ka tu, it kā žēlodams tos laikus, patiesībā mērķē uz mani: re, cik jauna, skaista, priecīga, godīga un šķīsta tu biji, bet tagad sāc novecot, esi netikla ragana, kas grib aptraipīt arī manu nevainību! Redzi, kā es varu iztulkot tavas nožēlas!

Vasaris nokaunējās par saviem vārdiem, bet reizē arī brīnījās par tik pēkšņu Lūcijas uztraukumu.

— Nu, kā jūs gan iztulkojat! — viņš aizstāvējās. — Tādas domas man nekad nav ienākušas prātā. Man tāpat vien patīk atcerēties mūsu pirmo iepazīšanos, visu jaunības idili, un tikai . . .

— Bet es tajās atmiņās neatrodu neko patīkamu. Gluži otrādi: sarūgtinājumu, vilšanos un bezcerību! . . .

— Nesaprotu ... — Vasaris brīnījās.

— Kas te ko nesaprast? ... Vai tu domā, ka ļoti patīkami salīdzināt gaišu, skaistu pagātni ar melnu, netīru tagadni? Atcerēties jaunības domas un sapņus un konstatēt pilnīgu bankrotu? Kam dzīve ievirzījusies tā kā manējā, tam nav ko priecāties par jaunības šķīstību!

Viņa tik spēcīgi ievilka papirosa dūmu, ka sāka pat klepot, un viņas acīs parādījās asaras. Nomierinājusies viņa turpināja:

— Tu zini, Ļud, cik nelaimīga esmu, bet neredzi, kāda elle reizēm plosās manī. Vai tu domā, ka nedzirdu, ko ļaudis runā par mani? Ļoti labi zinu arī to, ko par mani melš visi šķietamie draugi un paziņas, kuru komplimenti mani kaitina. Eh, ko nu! . . . Taisnība, nesen vēl reibu no visa tā gluži kā no narkotiskām vielām, bet nu jau beigas! Apriebies, apnicis, galu galā muļķīgi un smieklīgi! . . .

Viņa runāja tik sarūgtināti un vaļsirdīgi, ka Ļuds nemēģināja neko bilst viņai pretī vai mierināt viņu.

— Varbūt tagad tu, Ļud, sapratīsi, — viņa turpināja,

— ka tava draudzība man bija vairāk nekā prieks, rotaļa vai draiskulība. Es nezinu, ko tu domā par mani, bet esmu pārliecināta, ka nenicini mani. Jutu, ka tu saproti rnani. Tu esi vienīgais, kas novērsies no manis nevaikstījies, un es ne reizi tavā sejā neesmu pamanījusi cinisku izteiksmi. Tādai sievietei kā es tā ir vislielākā labvēlība.

Ļuds gribēja runāt un pārliecināt, ka Lūcija lieki šausta sevi tik sāpīgi, taču viņa neļāva runāt.

— Pietiek! . . . Visam beigas! . . . Tu saproti mani, es tevi... Tevi gaida jauna dzīve, jauni uzdevumi. Ej un esi laimīgs! ...

Tomēr viņš negāja. Viņam likās, ka tikai tagad viņš īsti sapratis Ļuci, un gribēja, lai šis mirklis turpinātos iespējami ilgāk.

— Atzīsties, Ļud, — Lūcija pēc klusuma brīža atkal uzrunāja viņu, — ka, nākdams uz šejieni, tu necerēji tik viegli tikt galā ar mani?

Viņš atzinās:

— Jā. Es nepaļāvos uz sevi. Saites, kas mani vieno ar jums, allaž bijušas stipras. Domāju, tās arī pēc šā vakara paliks tādas pašas, lai gan mūsu ceļi šķiras.

Lūcija skumji pasmaidīja:

— Paldies par mierinājumu. Tomēr, arī zinādama to, es neizmantošu šīs saites un nekad vairs nejaukšos tavā ceļā. Mani iepriecina tas, ka tevī vēl saglabājušies cildeni centieni. Nu, protams, tev ir talants, un dzīve tev vēl priekšā. Bet kas man atlicis?

— Vai tiešām nekas? — Vasaris gribēja uzmundrināt viņu.

— Ar jūsu spējām, izglītību un bagātību? Un sabiedriskais darbs, organizācijas, labdarība, visa plašā sabiedriskā dzīve?

Viņa skaļi iesmējās. Ierosinājums acīm redzot viņai bija pavisam negaidīts.

— Vai negribēsi man uzvilkt kājās zilas zeķes, uzlikt brilles, apbruņot ar brošūrām un sūtīt, lai aģitēju par Darba federāciju^170?! Fui! . . . Kā tev varēja ienākt prātā tik komiskas domas?

Vasaris nemēģināja strīdēties. Arī viņam pašam bija skaidrs, ka Glaudžuvienes kundze nav piemērota nekādam ideoloģiskam darbam. Viņas nākotne tiešām likās neapskaužama.

— Vienīgais, kas manī vēl modina dzīvotgribu, — viņa turpināja, — ir dēls. Ja vajadzētu, viņa dē] varētu ciest arī trūkumu, arī strādāt kādu darbu. Ja nebūtu viņa, atvadoties no jaunības, zustu jēga dzīvot. Ai, Ļud, arī tava dzīve nav veiksmīga, tomēr tu nezini, kas ir dzīves tukšums.

Viņa to sacīja, tik pēkšņi kļuvusi domīga un tik aizkustinoši, ka Vasarim pārskrēja šermuļi, dzirdot no viņas lūpām šos bezcerīgos vārdus.

Lai gan Ļuds uzskatīja, ka labi pazīst Glaudžuvienes kundzi, bet no šīs sarunas saprata, ka viņā vēl ir daudz tādu īpašību, kuras nekad nebija atklājis.

Ļuds, atvadīdamies no Lūcijas, juta pret viņu lielu pateicību, ka viņa šķiras bez jebkādiem pārmetumiem un zobgalībām, zinādama šīs šķiršanās iemeslu un smalkjūtīgi to noklusēdama. Šķita, Lūcijas kundze vairījās no visa, kas varētu aizvainot vai pazemot Ļudu. Viņi atvadījās miermīlīgi, kā labi draugi, kas saskatījuši, ka viens otram nevar neko palīdzēt. Ļuds Vasaris dedzīgi piespieda Lūcijas roku pie lūpām un atstāja viņu sēžam tajā pašā vietā. Likās, ka viņai būtu zuduši spēki, lai pieceltos un atbrīvotos no smagajām domām, kas tagad uzmākušās. Daudz netrūka, lai Vasaris pagrieztos atpakaļ, atsacītos no savas apņēmības un paliktu pie viņas varbūt stundu, bet varbūt arī visu mūžu. Tomēr viņš savaldījās, neatskatījies aizvēra durvis un drīz vien jau bija uz ielas.

Vēss un smaržīgs nakts gaiss dvesa viņam sejā. Pilsēta likās kā aizmigusi, tikai pa ietvi pretējā pusē, skaļi klaigādami, gāja kādi jaunieši, un vēlīna ormaņa zirgs kaut kur dipināja pa bruģa akmeņiem.

Ļuds negribēja iet uz māju. Siltās nakts miers viņu tā glāstīja, tā mierināja un vilka pie sevis, ka viņš nemanot iegriezās sānielā, sasniedza Nemunu un pa tiltu devās uz Aleksotas pusi. Viņš gribēja uzkāpt Viesulavas krastā un pavērot Kau-ņas nakts skatu. Tomēr patiesībā viņu vilka nevis skats, bet nepieciešamība rīkoties neikdienišķi, lai tādējādi it kā darītu skaistāku un labāk izceltu mirkli, kad atvadījies no Lūcijas.

Pārgājis pār tiltu, viņš nogriezās pa labi, atrada kāpnes un sāka kāpt uz augšu. Vienā pusē bija stāva krauja, otrā dziļa grava, kuras dibenu slēpa koku zari, krūmi un tumsa. Drēgns

vēsums cēlās no gravas. Šīs kāpnes Vasarim likās ārkārtīgi garas, kamēr viņš beidzot augšā sasniedza līdzenumu. Šeit bija gaišāk un patīkamāk. Uz soliņiem bija redzami sakļāvušies cilvēku augumi, koku biezoknī kaut kas iesvilpās, kāds pusbalsī runāja. Tālumā nopūta lokomotīve, un pa dzelzs tiltu aiztrauca vilciena dunoņa.

Vasaris uzmeklēja vietu, no kuras vislabāk redzama Nemuna un Kauna. Pilsēta grima tumšās jo tumšās ēnās. Tūkstošiem uguņu mirdzēja milzīgajā ielejā. Uguns krellītes iezīmēja vietu, kur tālē aizsniedzās Ukmerģes šosejas josta. Tepat zem kājām, aiz zariem, pilnīgi bez skaņas plūst Nemunas ūdeņi. Pretējā krastā ugunis atspīd straumē, lūst, virpuļo un aizklīst pat līdz upes vidum. Piestātnē, Cimburovkas akmens krastā, snauž klusi kuģi. To gaiši krāsotie sāni atspoguļojas ūdenī, bet slīpi atslietie, resnie dūmeņi izgaist tumsā un krasta ēnās.

Pašā ūdens malā sakumpusi stāv senā Vitauta baznīca. No augšas skatoties, tā nepaceļas pāri apkārtējiem namiem, tās astoņstūrainais, sarkanais tornis nesasniedz debess fonu, un to var ieraudzīt tikai tad, ja zini, kur tā atrodas. Bet to apvij varonīga laikmeta oreols, to klāj likteņa noslēpumi, kas pārvērtušies leģendās. Acs, tumsā to sameklējusi, ilgi glāsta grūti saskatāmos apveidus.

Pavērsis skatienu pa kreisi, ieraugi slaikus baznīcas un rātsnama torņus. Kā balti silueti tie paceļas pār pilsētu. Tālāk redzams masīvs, četrstūrains bazilikas tornis, kas nesniedzas daudz augstāk par šīs baznīcas tumšajām sienām, kuras augstākas nekā visi nami. Vēl tālāk — uguņi vien un melnas tāles, bet tajās acs vairs nespēj atšķirt, kur beidzas pilsēta un sākas nakts tukšums.

Ļuds Vasaris ilgi sēdēja Viesulavas kraujā un ar skatienu klaiņoja pa šo plašo ainavu. Viņš bija redzējis daudzas lielas pilsētas, iepazinis to dzīvi un izjutis noskaņas. Kauna, salīdzinot ar tām, likās tikai maza, noplukusi provinces pilsētiņa, kāda atrodama vienīgi trūcīgā zemē. Tomēr tagad viņš dabūja just, ka arī pār Kauņu jau paceļ savu spārnu un asina nagus lielpilsētas civilizācijas dēmons un, lai to pabarotu, nepieciešami daudzi nevainīgi upuri, daudzas pieviltas cerības, daudzi nonievāti centieni, sarūgtinātas sirdis un putekļos izkūpējuši cēli ideāli.

Ļ-uds Vasaris, sēdēdams Viesulavas virsotnē, tonakt domāja, ka Lūcija Glaudžuviene laikam arī būs viens no tādiem liel-

pilsētas civilizācijas dēmona upuriem. Tad viņš pirmo reizi juta, ka šis dēmons arī uz viņu pašu vērš savu liesmaino skatienu un izstiepj uz viņa sirdi savus svelmainos nagus. Viņš saprata, ka jābūt modram, ka nemitīgi jāatjaunojas un jāstrādā, ja negrib kļūt par nejūtīgu radījumu un nosmakt dvingainajā, šaurajā, putekļainajā Kauņas ielejā.

Viņš pacēla sevī vērsto skatienu uz tālākiem debess apvāršņiem. Rietumu blāzma jau bija pārvietojusies uz ziemeļiem, pavirzījusies uz austrumu pusi un no blāvas tapusi ugunīgi zeltaina. Gaiss kļuva caurspīdīgs. Gluži kā pelni nobira zemē, bet augšā palika arvien gaišāks, arvien skaidrāks. Visu baznīcu torņi cits no cita it kā norobežojās ar telpu, nosprauda atstatumu un nostājās perspektīvā. Tālu labajā pusē iznira gaišais Garnizona baznīcas kupols, vēl tālāk — baltie Karme-litu torņi un nokūpējušie fabriku dūmeņi. Vitauta kalnā tikko saskatāmi iezīmējās smalkie Radio raidstacijas torņi.

Visa Kauna sablīvējās ielejā, un tagad viņā pusē skaidri varēja redzēt robežu starp Zaļā kalna nogāzēm un sārto rītausmas apvārsni. Bet saule vēl nelēca.

Ļuds Vasaris piecēlās no savas vietas un straujā gaitā devās uz mājām.

XVII

Sī vasara viņam bija gluži kā ilgs pārdomu laiks, gluži kā dziļa iegrimšana sevī. Viņš novērsās no cilvēkiem un dzīves, lai labāk pārbaudītu sevi, saņemtu spēkus un spertu izšķīrēju soli vienā vai otrā virzienā. Viņam bija pilnīgi skaidrs, ka Lietuvā pavadītais gads, kad viņš darbojās direktora amatā un izpildīja mācītāja pienākumus, it nemaz viņu nav sasaistījis ar garīdznieku kārtu. Tas liecināja vienīgi, ka viņš ārzemēs bija pārtraucis pildīt garīdznieka pienākumus nevis aiz pārliecības un apņēmības, bet gan aiz pasīvas vairīšanās un bailēm spert tādu soli. Lietuvā pavadītais gads tikai sasaistīja viņu ar to brīdi, kad viņš pēdējo reizi noturējis misu, un bija šā brīža turpinājums. Un cik bēdīgs turpinājums! Kaut kāda nīkuļo-šana, kaut kāda rēgaina dzīves divkosība, ko viņš ilgāk vairs nespēj paciest.

Ja tikai viņš gribētu, tagad būtu vislabākais mirklis atgriezties. Attiecības ar Lūciju pārtrauktas, bet Aukse viņam devusi brīvību un ļauj rīkoties pēc paša ieskatiem. Taisnība,

Aukse domāja tikai par viņa attiecībām ar Lūciju, taču Vasaris pats zina, ka garīdznieka pienākumi daudz nozīmē ne tikai viņam, bet vēl vairāk viņai. Tātad viņam jāizšķiras, viņa pienākums to darīt. Ja viņš to neizdarīs, tad nezinās, kā izturēties pret Auksi, nevarēs būt vaļsirdīgs pret viņu.

Tādu apsvērumu dēļ Ļuds Vasaris nolēma atvaļinājumu pavadīt Nidā, kur ārkārtīgi klusi un neviens Kaunas paziņa viņam netraucēs risināt šos svarīgos jautājumus.

Tomēr pirms tam vēl vajadzēja apciemot vecākus. Viņi savās vēstulēs lūgtin lūdza, lai Ļuds atbrauc un paciemojas pie viņiem iespējami ilgāk. Abi jau esot vārgi, un dievs to zina, vai sagaidīšot nākamo vasaru. Ļuds ļoti labi saprata, ka dzimtās puses sentimentālā noskaņa laupīs viņam pusi spēka un apņēmības, lai izpildītu sev sprausto uzdevumu, bet neievērot vecāku lūgumu būtu pārāk nežēlīgi un negodīgi.

Ar smagu sirdi viņš devās uz dzimto pusi un šoreiz vairs nebija aizmirsis ielikt ceļa somā vēl Pēterpilī šūto sutanu.

Viss ritēja tā, kā viņš bija domājis. Vecāki viņu sagaidīja ar prieka asarām acīs, otrā dienā visi brauca uz baznīcu un atceļā apspriedās, kad aicināt radus uz visas dzimtas dvēseļu aizlūgumu. Pēc dažām dienām viņš noturēja šo dvēseļu aizlūgumu, un atkal, tāpat kā pagājušajā gadā, visi slavēja, ka viņš skaisti dziedot misu, sieviņas nevarēja vien nopriecāties par viņa dievbijību, bet tēvs nožēloja, ka viņš arī šogad nesolās atgriezties no Kauņas draudzē.

Viņš pavadīja pie vecākiem vairāk nekā nedēļu, dienu dienā brauca vai gāja uz baznīcu, biktēja, noturēja misu, svētdienā dziedāja svinīgajā misā, nokristīja pāris bērnu. Nedēļas laikā viņš gandrīz jau bija iejuties draudzes darbā. Kalnīnu laiki vairs nelikās tik sen pagājuši.

Ticīgā cilvēka acīm raugoties, visa šī rīcība bija briesmīga apgrēcība un dieva zaimošana. Lai gan Vasaris uzskatīja, ka tic dievam, tomēr tas maz uztrauca viņu. Vairāk mocīja doma, ka šeit viņam kādas nepieciešamības vai spaidu pēc jādara tas, kam viņš nav piemērots, un ikviens viņu ar pilnām tiesībām varētu nosaukt par divkosi. Nokļuvis zirnekļa tīklā, viņš ķepurojās, bet nevarēja atbrīvoties no tā. Un zirnekļa tīkla visstiprākie pavedieni nāca no šejienes, no viņa dzimtās puses un vistuvākajiem cilvēkiem pasaulē — no viņa vecākiem.

Ļuds redzēja, ka viņš vecākiem ir vienīgais balsts. Ja nebūtu viņa, liela daļa vecāku dzīves pēkšņi tiem liktos tukša un zau-

dētu jēgu. Un, ja viņš aizietu no garīdzniecības, vecāki paši justos vainīgi un šausmīgas atbildības nomākti. Ļuds labi zināja, ka māte sev uzveļ vainu par jebkuru bērna pārkāpumu. Ja bērni ir tādi, viņa esot slikta, viņa tos nav spējusi pienācīgi iemācīt, viņa tādus dzemdējusi, viņa atbildēšot par to dieva priekšā! Viņa raudāja, kremtās, gāja pie bikts, tomēr nekādi nebija iespējams viņu pārliecināt, lai izmet no galvas tādas domas.

Arī tagad māte Ļudam bieži sacīja:

— Ja nebūtu jūs, baznīckundziņ, nezinu pat, kas notiktu ar mani. Tagad man kauču ir mierinājums, ka dēls mācītājs. Kad nomiršu, lūgsiet dievu par mani, noturēsiet svēto misu, varbūt debesu valdnieks apžēlosies par mani, grēcinieci.

Sie vārdi Ļudam gluži kā nazis dūra sirdī. Lai izvairītos no sarunas turpinājuma, viņš gāja kaut kur uz augļu dārzu vai laukiem, un viņu pārņēma šausmas, iedomājoties, kas notiktu ar māti, ja viņš aizietu no garīdzniecības. Laikam neviens bende viņai nespētu izdomāt lielākas sāpes.

Reizēm Ļuda sirds pārplūda ļaunā naidā pret it visu, kas uzcēlis tādu domstarpību sienu starp viņu un vecākiem, kas mātes sirdi darījis tik jūtīgu, ka viņa baidījās pat savas ēnas. Ļuds zināja, ka māte bija svēta sieviete, kas visā savā mūžā nevienam nav darījusi ļaunu, kas ar savu darbu, priekšzīmi, mācīšanu un lūgšanām izšķiedusi visus savus spēkus, lai bērni tiktu atpestīti. Vai dzīve viņai spēs sniegt kaut kripatiņu prieka, ja viņa ieraudzīs, ka viņš, Ļuds, visuzticamākais dēls, iet pazušanas ceļus?

Domādams par visu to un reizē tikdamies ar lauku ļaudīm, iedziļinādamies viņu rūpestos, postā un viņu ticībā, sevišķi pēc tādām sarunām ar māti, Vasaris juta, it kā zeme zūd viņam zem kājām un viss dzīves centrs pārvietojas uz citu pusi. Lielā apņēmība, nodomi un cerības atdod savu vietu bībeles tukšību tukšības principam. Viņu pārņēma pasivitāte, nevarība un pesimisms. Viņš gribēja mest ugunī visus savus dzejoļus un visus rakstus, iet pie bīskapa un sacīt: sūtiet mani uz kādiem Slavantiem vai Pipirmēčiem, lai es kā sava maldu ceļa upuris tur satrunu vecākiem par prieku, baznīcai par labu un dievam par godu!

Protams, lai gan attiecīgā mirklī tas nāca no sirds, taču reizē bija arī teatrāls viņa dvēseles žests. Gluži kā aktieris

uztraucas un cieš, iejuties svešos konfliktos, Vasaris vēl vairāk cieta to konfliktu dēļ, kas radās viņā pašā.

Beigu beigās, kad pienāca aizbraukšanas diena, tikpat kā pēc smaga darba viņam kļuva vieglāk ap sirdi. Un atkal viņš pēla un šaustīja sevi, ka sācis gandrīz vai priecāties, atstādams noskumušus vecākus, tomēr pats taču nevarēja palikt pie viņiem. Māte raižu pilnām acīm vēroja dēlu, kā viņš, atkal apģērbies privātdrēbēs, ielika atpakaļ ceļa somiņā savu sutanu, un nenocietusies jautāja:

— Kā tad jūs, baznīckundziņ, tanī Kaunā nekad nevalkājat sutanu?

— Uzģērbju, māmiņ, svētdienās, kad eju uz baznīcu . . .

— Vai tikai svētdienās, baznīckundziņ, noturat misu?

— Reizēm aizeju arī darbdienās, bet lielākoties nepagūstu. Agri jāsteidzas uz ģimnāziju, jāgatavojas stundām.

— Vai tad nav grēks, ja nenotur misu?

— Nē, nav grēks. Mācītājā pienākums tikai reizi gada noturēt misu. Vienīgi tad būtu grēks.

Māte neticēja savām ausīm. Viņai allaž bija licies, ka lielā skološanās pie frančiem un vāciešiem var novest no ceļa arī baznīckundziņu. Tagad viņa bažījās, ka laikam tā būs noticis.

— Ak vai, ak vai, baznīckundziņ, un grāmatās raksta, ar cik lielu svētību par vienu misu dievs aplaimojot dvēseles, kas mocās šķīstītavā. Kā eņģeļi priecājoties, dievu teikdami, kad deviņas reizes zvana pirms Sanctus, bet monstrances pacelšanas laikā visi klanās līdz zemei dieva majestātes priekšā. Un uz visas zemes ne minūti nepārtrūkst misa. Vienā vietā beidzas, citā iesākas. Ja kaut vienu minūti nebūtu misas, dievs par cilvēku grēkiem iznīcinātu visu pasauli. Tikai svētā misa aptur dieva bardzību.

Ļuds kopš bērna dienām bija dzirdējis visas šīs teorijas un zināja, ka mātei neko nevarēs iestāstīt un pārliecināt par pretējo. Tāpēc, pielāgodamies viņas uzskatiem, Ļuds mierināja:

— Nekas, māmiņ, visas zemes draudzēs ir tik daudz mācītāju, ka viņu misas nekad nepārtrūks. Mums, kas nestrādājam draudzēs, arī pats bīskaps atļauj darbdienās nenoturēt misu.

Tomēr viņš redzēja, ka māti ar to nav nomierinājis.

Pēc atgriešanās Kaunā Ļuds tūlīt posās ceļā uz Nidu, jo vasara jau bija pusē, bet viņam vajadzēja atpūsties, aizbēgt no ļaudīm un nopietni pārdomāt savu stāvokli. Tai pašā laikā viņš gribēja nobeigt arī savu drāmu.

Viņš neko nezināja un necentās uzzināt par Auksi. Pirms tam šķiršanās no Lūcijas, pēc tam dzimtās puses apciemojums it kā bija izstūmis skaisto amerikānieti no viņa domu un rūpju loka. Taču tagad viņa atkal sāka ieņemt savu vietu Vasara domās un sirdī.

Viņš apmetās Nidas nomalē, zvejnieku māju lielaja istabā. Šeit nesastapa nevienu paziņu, tāpēc augas dienas pavadīja jūrmalā, priedulājos vai kāpās. Pirmajās dienās, tiklīdz viņš sāka pārdomāt savus garīdznieka pienākumus, tūdaļ atmiņas par dzimtajām mājām, kā arī vesela virkne pārmetumu un pretrunu neļāva viņam izkļūt no tā burvju loka, kurā viņš jau labu laiku mocījās. Tomēr pamazām viņš sāka nomierināties, domas kļuva gaišākas, bet krūtīs — vieglāk. Tai pašā laikā nemanot palika blāvāks un izgaisa arī viņa pārdomu objekts. Nebija vairs nekāda jautājuma, nekādu problēmu. Viņš gribēja vienīgi dzīvot, priecāties par vasaras sauli, gaisu, jūru, siltumu, mieru — un vairāk nekā.

Viņš bieži devās uz zemām priedītēm apaugušām kāpām, aizgāja tālāk no takas un, atradis saules sakarsētu laukumiņu, atlaidās, gatavodamies nopietni apsvērt, par ko viņš lai izšķiras, kad atgriezīsies Kaunā. Tai laikā viņam jau bija pavīdējusi doma par atsacīšanos no direktora pienākumiem katoļu biedrības ģimnāzijā.

Tomēr viņš neķo nedomāja. Atlaidies smiltīs, vispirms viņš baudīja noguruša cilvēka patīkamo sajūtu, kad pašam vairs nav jākustas un jāsajūt sava ķermeņa smagums. Pēc tam sāka interesēties par kādu dabas dzīves sīkumu: nepazīstama putna svilpošanu, lielām un mazām skudrām, kas rāpoja tepat uz viņa segas, par ārkārtīgi garajām priedīšu saknēm, kas pa zemes virsu sniedzās pāri viņa laukumiņam, vai arī par zilo debesi, uz kuru viņam nekad neapnika skatīties. Tādos apstākļos viņš nespēja risināt nekādus grūtus jautājumus.

Ja viņš gāja uz jūrmalu, uz lielajiem priedulājiem vai uz kailajām augstajām kāpām, radās vēl vairāk iespaidu, un arī šeit viņš nespēja nodarboties ar savas dzīves jautājumu atšķe-tināšanu. Nokļuvis diženajā dabā, kas elpo bagātu vasaras dzīvi, viņš nemanot pats grima šajā dabā un pielāgojās tās likumiem. Bet vasaras saulē nav nekādu raižu, nekādu jautājumu, nekādu problēmu. Ir viens vienīgs aicinājums: dzīvo un priecājies par dzīvi!

Kad debess bija apmākusies, viņš vairāk laika pavadīja

savā istabā. Viņam atkal radās vēlēšanās rakstīt. Viņš bija atvedis līdzi savu drāmu, sāka to labot un rakstīja turpinājumu. Tagad arī pats skaidrāk izprata tās jēgu un, uzkrājis sevī jaunus pārdzīvojumus, padziļināja darba saturu, veidoja ' spilgtākus raksturus, saasināja dramatiskos konfliktus, gludināja valodu un stilu. Pēc atgriešanās viņš domāja piedāvāt savu drāmu valsts teātrim, un, ja to pieņemtu un tai būtu panākumi, viņš gandrīz vai izšķirtos atsacīties no direktora pienākumiem un aiziet no garīdzniecības. Arvien neatlaidīgāka kļuva doma, ka tikai literārie panākumi pavērs viņam ceļu uz atbrīvošanos.

Ļuda Vasara atvaļinājums, kas bija sācis ritēt tik laimīgā virzienā, varbūt arī beigtos bez jebkādiem spēcīgākiem pārdzīvojumiem, ja viņš kādu vakaru nebūtu vēlējies vēlreiz uzkāpt lielajās ceļojošajās kāpās.

Viņš turp devās pēc vakariņām, saulrieta laikā, un, kaut arī pastaigai vajadzēja ieilgt, viņš nešaubījās, ka rieta blāzma un uzlēkušais pilnais mēness pietiekami skaidri apgaismos ceļu un ainavu. Paretam viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās vienatnē paklaiņot kaut cik neparastos apstākļos.

Tāpēc viņš gāja pa liedagu uz augsto kāpu pusi. Šeit bija patīkams aizvējš. Iepretī pilsētiņai visā krastmalā šūpojās lielas zvejnieku laivas ar augstiem mastiem. Vietām to bija vesels mežs, vietām platas četrstūra buras kā melnas ēnas izdalījās blāvās debess fonā. Sur tur pie tīkliem rosījās zvejnieki un peldēdamies klaigāja bērnu bari.

Jomā dažas laivas ar paceltām burām melanholiski šūpojās mijkrēslī. Vējš norimis, un tās kūtri tik tikko slīd uz krastu.

Bet pilsētiņa jau palikusi aiz muguras. Visapkārt netraucēts klusums un stingums. Tikai no viņas puses, no jūras, kur sārtojas rieta debess, vēl arvien krāc nerimstoši viļņi, kas visu dabu apvieno kopējā vakarkrēslas noskaņā.

Lielās ceļojošās kāpas tagad jau pavisam tuvu. Kā īsti kalni pret debesi iezīmējas to smailās virsotnes.

Vasaris paskatījās apkārt. Pa kreisi virs jomas jau spīdēja diezgan augstu pacēlies mēness, pa labi melnoja sīkām priedī-tēm apstādītas zemākās kāpas, bet virs tām ritmiski mirkšķināja spilgtā Nidas bākas acs.

«No augšas, no kāpām, būtu jāpaveras brīnišķīgai ainavai,» Vasaris nodomāja un devās uz priekšu.

Drīz gaisā bija jūtams auksts drēgnums, un sauso jūrmalas smilti nomainīja slapja pļava. Ar priedītēm apstādītās kāpas pa labi cēlās augstāk un augstāk, gluži kā stāva siena piekļaudamās liedaga joslai, kas kļuva arvien šaurāka. Beidzot kociņu vairs nebija, bet no paša ūdens stāvus uz augšu pacēlās milzīgs blāvas smilts kalns. Mēnesnīcā tā virsotne kā iztēsta iezīmējās pret tumšzilo debesi.

Tomēr Ļuds nolēma neiet līdz smilšu kalnam, bet kāpt augšā pa vienu no tām takām, kas vairākās vietās kā platas, gaišas jostas apstādītajā kāpā līdztekus aizstiepjas no virsotnes līdz pašai pakājei. Viņš uzmanīgi pārgāja pār slapjo pļavu un nokļuva pie stāvas kraujas, kas biezi kā suka nozēlusi ar priedītēm cilvēka augumā. Plata, gluži kā izpļauta taka veda taisni uz augšu.

Vasarim pārskrēja nepatīkami šermuļi, kad viņš nostājās uz šīs takas starp divām akla biezokņa sienām. Nevienas skaņas, nekādas dzīvības zīmes, tikai odu spiets sīca ap galvu, un šīs sīkšanas dēļ apkārtne likās vēl šaušalīgāka un tukšāka.

Tomēr, kāpjot uz augšu, šis baismīgais iespaids sāka zust. Ainava kļuva arvien plašāka, aukstais drēgnums šeit vairs nebija jūtams, un krūtīs cēlās mierīga atvieglojuma vilnis. Taču kāpt bija pagrūti. Kājas grima smiltī, slīdēja atpakaļ vai ķērās aiz saknēm, kas krustām un šķērsām kā lokanas virves sedza taku.

Ļuds Vasaris stipri noguris sasniedza virsotni. Bet taka, paceldamās vēl augstāk, veda uz diezgan lielu pauguru, no kura, cik varēja paredzēt, pavērsies klajš skatiens uz ūdeņiem abās pusēs, uz smilšu kāpu virsotnēm dienvidos, kā arī zaļajiem priedulājiem un mežiem ap Nidu tālāk uz ziemeļiem.

Kad Vasaris sasniedza paugura virsotni, ainava tiešām izrādījās neparasta. Bezgalīgās tāles izgaisa sudrabainajās mēnesnīcas dūmakās. Rietumos vēl rotaļājās saulrieta krāsas. Sabangotā jūra, gaiša kā sudrabs, skaista un varena savā bezgalīgajā brīvē, vizuļoja un mijās simtos atblāzmu. Kaut kur tālu tālu saplūzdama ar debesi, tā noslēpa sauli un meta gaisā ugunīgu blāzmu, kas nenodzisīs visu īso vasaras nakti.

Bet austrumos ir tumšs un drūms. Nevar atšķirt, kur debess, kur jomas ūdens. Viss vienā dūmakā un miglā. Vienīgi mēness nospraudis garu ceļu pār mierīgo, tik tikko viļņojošo jomas ūdens virsmu.

Ļuds Vasaris viens stāvēja augsti virs diviem ūdens klaju-

miem, iekļāvies diženā ainavā, un juta, ka viņa dvēseli pārņem miers un cildenums gluži kā noslēpumu pārpilnā svētnīcā. Gaiša, priecīgi vētraina jūra un dūmakaina joma, no kuras dvesa nopietnība un skumjas, gulēja abās pusēs kā divi simboli, kuru jēga slēpās viņa paša sirdī.

Jau bija diezgan vēls, bet viņu pārņēma nepārvarama vēlēšanās doties uz priekšu — uz nedzīvajiem, vēja putinātajiem smiltājiem, uz lielo kāpu virsotnēm, līdz kurām tagad vairs nebija tālu. Priedītes tūdaļ beidzās, šur tur vēl rēgojās viens otrs kārklu krūmājs, nožēlojami izspraucās nezin kādas sausas zāles kušķīši, bet tālāk tikai smilts un smilts — blāva, sausa un tīra, vēja sapūsta vilnīšos, gluži kā pēkšņi sastingusi ūdens virsma.

Dīvaina baisma sažņaudza Vasarim sirdi, kad viņš nokļuva šajā nedzīvajā smilšu jūrā. Bija baismīgi, šaušalīgi un sapņaini. Bet nedzīvais smilts klajums vilktin vilka doties arvien tālāk un tālāk. Tas tiešām nomāca ar savu vienveidību, savu baismīgumu, savu visvareno dzīvības noliegumu.

Un Vasaris devās uz priekšu. Viņš bija gluži kā sīka, tikko redzama skaidiņa šajā nedzīvajā un mēmajā smilšu jūrā. Taču viņš gribēja sasniegt tuvāko virsotni, kas arī no šejienes vēl šķita diezgan augsta. Viņu stūma uz priekšu jauns enerģijas uzplūdu vilnis, tagad šis vēlīnais ceļojums viņam likās gandrīz vai parasta nepieciešamība — un, ja kaut kur viņa priekšā parādītos kāds cilvēks, viņš it nemaz nebūtu pārsteigts vai nobijies.

Un cilvēks tiešām drīz parādījās pašā virsotnē, uz kuru devās Vasaris. Balts tēls mēnesnīcā virzījās pretī no otras puses. Sastapšanās kļuva nenovēršama. Drīz Ļuds jau saskatīja, ka tā ir sieviete. Kas varēja būt šī pārdrošniece, kura tik vēlā stundā atnākusi no kaut kurienes uz tādām vietām?

Viņi sastapās uz pašas šķautnes, kur smilšu kalna stāvā krauja krīt uz jomas pusi, bet otra, slīpi viļņodama, laižas uz krūmiem apaugušu līdzenumu jūras krastā.

Vasaris uzmanīgi ielūkojās vēlīnās piedzīvojumu meklētājas sejā un izbrīnā iesaucās:

— Aukse, tu?

Aukse sniedza viņam roku un priecīgi smējās:

— Vai nav romantiska tikšanās?! Tevi pazinu jau agrāk, jo mēness tev spīd sejā. Ja tu nebūtu mani uzrunājis, es paietu garām kā svešiniece.

— Un tev nav kauna ta sacīti^1 — viņš pārmeta.

— Vai atceries mūsu norunu? Atvaļinājums vēl nav beidzies.

— Tagad jau beidzies. Ceru, ka būsi apmierināta ar mani.

— Redzēsim. Par to vēlāk. Bet tagad pavadi mani uz mājām.

— Un tev nav bail naktī staigāt tik tālu?

— No kā lai baidos? Vai neesmu ceļotāja?

Ļuds taujāja, kā viņa nokļuvusi Nidā. Viņa taču bija aizbraukusi uz ārzemēm. Izrādījās, ka pirms nedēļas viņa atgriezusies no ārzemēm un tikai pirms pāris dienām ieradusies šeit jūrmalā. Viņa neesot zinājusi, ka Ļuds Nidā.

Jau bija pāri pusnaktij, kad viņi atgriezās pilsētiņā un atvadījās pie Aukses pansijas durvīm, norunājuši rītdien tikties. Atgriezies savā istabā, Ļuds Vasaris priecājās par šo neparasto tikšanos un domāja, ka pati Aukse droši vien bija noilgojusies pēc viņa, un viņi tikās, abi vienādu jūtu vadīti.

Dažas dienas, ko Aukse pavadīja Nidā, viņi daudz staigāja kopā un daudz runāja par cilvēka aicinājuma un sūtības tematiem. Tikai tagad viņi viens otru pilnīgi iepazina un saprata. Vasaris, neko neslēpdams, pastāstīja viņai par savu šķiršanos no Lūcijas.

Aukse tagad atzinās, ka Lūcijas dēļ viņa savā sirdī esot jutusi lielus greizsirdības uzplūdus un viņas patmīlība bijusi sāpīgi aizvainota. Bet viņa savaldījusies un gluži pareizi paredzējusi, ka abiem būs labi, ja kādu laiku viņi netiksies.

Ļuda stāsts par to, ko viņš pārdzīvojis dzimtajā pusē, atstāja uz Auksi dziļu iespaidu. Taisnība, viņa jau sen zināja, ka Vasaris ir mācītājs. Bet tās bija kādas tīri teorētiskas zināšanas, kam nav nekādas praktiskas vērtības. Viņa nekad nebija redzējusi Vasari garīdznieka tērpā, nebija dzirdējusi no viņa nekādas garīdznieka runas, arī viņa izturēšanās un noskaņojums nepauda neko garīdzniecisku. Taisnība, Vasaris bija mazliet citāds nekā pārējie vīrieši, ko viņa pazina, taču viņa domāja, ka šī atšķirība izriet nevis no viņa piederības garīdznieku kārtai, bet no viņa kā dzejnieka un cilvēka individuālām īpašībām.

Viss cits, ko vēl par sevi izstāstīja Vasaris, palīdzēja Auk-sei pirmo reizi iepazīt viņu kā mācītāju. Aukse ieraudzīja visas viņa sirdsapziņas līčloču takas, gribas svārstības un visus tos šķēršļus, kas neļāva viņam spert noteiktu soli nedz vienā,

nedz otrā virzienā. Daudzi viņa prātojumi un sirdsapziņas konflikti Auksei sākumā likās pavisam sveši, neizprotami, nepamatoti, bet vēlāk, kad viņa iedziļinājās Ļuda stāvoklī un izprata tos apstākļus, par kuriem agrāk neko nebija zinājusi, nācās atzīt, ka tiešām tā ir.

Pēc ilgām pārrunām un strīdiem viņi vienojās tikai jautājumā par to, ka Ļ.uds līdz tam, kamēr nebūs galīgi izšķīries, neizpildīs baznīcā nekādus garīdznieka pienākumus. Vasaris neiebilda arī pret otru secinājumu, ka viņam beidzot, varbūt jau drīz, pavisam būs jāaiziet no garīdzniecības. Tas viņam bija nevis principa, bet takta jautājums. Taču šeit viņu uzskati šķīrās.

Aukse neatzina viņa spēcīgāko argumentu — uzupurēšanos vecāku laimes dēļ.

— Starp vecākiem un bērniem, — viņa sacīja, — mūžīgi bijušas un būs domstarpības. Vecāku mīlestības sentimentam upurēt savu sirdsapziņas mieru, savu morālisko vērtību un pat visu dzīvi nebūtu jēgas, nebūtu prātīgi un labi. Pieaudzis cilvēks pats atbild par visiem saviem darbiem, un viņa pienākums iekārtot savu dzīvi pēc paša pārliecības, nevis tā, kā vēlētos vecāki. Vecākiem būs sāpīgi? Bez šaubām, tas ir bēdīgi, tomēr nekādi sentimenti nevar atbrīvot no pienākuma.

Citā reizē Vasaris, jaunu šaubu pārņemts, sūdzējās:

— Baidos, lai, atraudamies no garīdzniecības, neatraujos arī no sava talanta un sava cilvēciskuma labākās daļas. Garīdznieka tikumi laiduši manī dziļākas saknes, nekā es agrāk domāju. Piemēram, kaut vai mīla. Es ārkārtīgi kaunos atzīties, ka mīlu sievieti. Un, ja to vajadzētu pateikt vārdos, būtu vēl lielāks kauns. Tas ieaudzis manā raksturā. Ja spiedīšu sevi izturēties un runāt tā, it kā nebūtu bijis garīdznieks, es graušu pats sevi, jo atjaunot to, ko savdabīgi pārveidojusi garīdznieka kārta, nezin vai tagad nav par vēlu. Atrāvies no garīdzniecības, es varu kļūt ciniķis, melis, krāpnieks, vārdu sakot, morāliski varu krist zemāk nekā tagad.

No šiem vārdiem Aukse zaudēja pacietību.

— Mitējies reiz analizēt sevi! — viņa nepacietīgi iesaucās. — Garīdznieka kārta neko tevī nav izveidojusi, un neko tu nesagrausi, ja aiziesi no tās. Tā spriedelēdams, tu nekad it neko neizdarīsi un nesasniegsi! Nepietiek ar to, ka līdz šim esi sevi postījis un kremtis, nu jau gribi aizsteigties notikumiem priekšā un izanalizēt nākamās iespējas! Tā tu nekad un neko

■

nespēsi saņemties izdarīt! Vai tev dzīvē ir pēc kā tiekties vai nav? Ja ir, tad arī tiecies, bet, ja nav, tad veltīgas visas šīs mūsu runas!

Patiesībā arī viņš pats tā domāja. Bet viņam vajadzēja pasacīt Auksei par visām šīm šaubām, dzirdēt viņas iebildumus, redzēt, ka ari viņai tās šķiet nenozīmīgas. Tikai tad viņš jutās brīvs no tām.

Pēc Aukses aizbraukšanas viņš vēl nedēju pavadīja Nidā. Tas bija viņa atvaļinājuma visjaukākais posms. Daudzas domas, kas viņu tika mocījušas, pašas izgaisa, kad viņš klaiņoja pa Nidas kāpām un priedulājiem, kad cīnījās pret viļņiem un sauļojās tveicē. Daudzas šaubas bija izgaisušas sarunas un strīdos ar Auksi. Viņš juta, ka kļuvis spēcīgāks miesa un garā.

Ar pacilātu enerģiju viņš pabeidza savu drāmu un uzrakstīja vēl dažus dzejoļus, vienkāršus un saulainus kā tās dienas, kādas viņš tagad dzīvoja.

Viņš pēdējo reizi devās kāpās pa to pašu ceļu un līdz lai pašai vietai, kur sastapa Auksi. Bija tikpat mierīgs un skaidrs vakars, saulrieta atspulgā tāpat vizuļoja jūra, bet joma melnoja kā tumšs bezdibenis, jo mēness tai pāri vairs neklāja sudrabā mirguļojošu jostu.

Pa priedītēm apaugušu taku viņš gāja atpakaļ taisni uz bāku. Gaismas stars varenā vēzienā zibsnīja pār viņa galvu gluži kā milzīga riteņa stīpa, kas dažos mirkļos apskrien visu apvārsni.

Nākamajā dienā Ļuds Vasaris brauca uz Kaunu pilns jaunu spēku, jaunas apņēmības un jaunu cerību.

XVIII

Mācību gada sākumā Vasara ģimnāzijā atkal bija svinīgs dievkalpojums, bet šoreiz direktors pats nenoturēja misu un nesacīja sprediķi. 5ā iemesla dēļ viņam bija nepatīkama sadursme ar ģimnāzijas kapelānu un biedrības priekšsēdētāju, taču viņš nepiekāpās. Viņš atkārtoti uzsvēra, ka nav direktora pienākums rūpēties par dievkalpojumu; tas esot kapelāna uzdevums.

— Iedomājieties, lūdzu, — Vasaris sacīja, — ka ģimnāzijas direktors ir laicīgais. Viņš taču tāpat nenoturētu misu un

nesacītu sprediķi. Ja pērn to darīju, tad nevis tāpēc, ka tas mans pienākums, bet aiz brīvas gribas. Turpretī šogad to nedarīšu, jo man tas nav ērti. Man ir citi darbi. Un lūdzu iegaumēt, kapelān, ka ne tikai šodien, bet vispār šogad es nepiedalīšos dievkalpojumos. Esmu stingri nolēmis ievērot tikai ģimnāzijas direktora tiešos pienākumus.

Kapelāns un priekšsēdētājs aizgāja ļoti pārsteigti un neapmierināti.

— Un ko tu, cilvēks, iesāksi ar tiem dzejniekiem, — priekšsēdētājs pukojās. — Iešāvusies prātā kāda fantāzija, ietiepies un nevar vairs pārliecināt. Ek, jau agrāk paredzēju, ka nekas labs no tā neiznāks. Te vajadzīgs nopietnāks cilvēks.

— Bet vai tā ir tikai fantāzija, kanoniķi? — kapelāns šaubījās. — Šeit varētu būt arī dziļāki iemesli. Baidos, vai mūsu direktors neiesāks pavisam emancipēties. Kaut ko esmu dzirdējis arī pirms atvaļinājuma . . . Kā izturēšanās, tā uzskati nav gluži kārtībā . . .

— Un šis privāttērps! . . . Nē, ekselence ļoti kļūdās, ka viņam un citiem tādiem neliek valkāt sutanu.

Kapelāns ar priekšsēdētāju vēl ilgi tā sūdzējās viens otram, bet Vasaris priecājās, ka stingri nostājies uz paša nospraustā ceļa. Tagad viņam jāizpilda tāda programa: pilnīgi jāatbrīvojas no garīdznieka pienākumiem, sava izturēšanās un sirdsapziņa jānormē nevis ar garīdznieka, bet vispārcilvēciskiem tikumības likumiem, kā arī jāpieradina sabiedriskā doma, lai viņa rīcības dēļ tā neapsūdzētu visu garīdznieku kārtu un viņu pašu tiesātu nevis kā mācītāju, bet kā privātpersonu.

Vasaris gribēja, lai visi zinātu un saprastu, ka viņš, kādreiz kļūdams par garīdznieku, izdarījis lielu kļūdu, ka viņa spējas un talants nav saskaņojami ar šīs kārtas prasībām un tagad, pēc pārmaiņas, viņš grib izlabot savu kļūdu un auglīgi izmantot savas spējas.

Bet kā panākt, lai visi to zinātu un saprastu, ja viņš pats par dažiem saviem pārdzīvojumiem jūt pat kautrīgu pretīgumu? Lūk, viņam kauns atzīties un pateikt, ka mīl sievieti. Kāpēc? Tāpēc, ka viņam grūti izravēt no sevis apziņu par piederību garīdznieku kārtai. Tālab citiem, kas nezina visu Vasara nostaigāto šaubu, svārstību, cīņu un pārveidību ceļu, vēl grūtāk saprast un attaisnot viņu.

Bet viss, liekas, ir tik skaidrs un vienkāršs.

Reiz Aukse viņam sacīja:

— Klausies, tu saki — tev grūti atklāti atzīties, ka mīli sievieti. Nesaprotu, kāpēc. Mīla taču ir viscildenākā cilvēku dvēseļu kopība. Domāju, ka tikai nenormāli cilvēki var nicināt šīs jūtas vai arī tās slēpt. Pat mācītājam nebūtu jākaunas, ka viņš iemīlējies sievietē. Un, ja mācītājs atgriežas pasaulē, dzīvē, viņam būtu jālepojas un jāpriecājas par mīlu. Mīla būtu vislabākais pierādījums, ka viņa iedzimtās īpašības saglabājušās veselas un viņš ir tāds kā visi cilvēki.

Būt tādam kā visi cilvēki — tā Vasarim tagad kļuva gluži kā devīze. Būt tādam kā visi, nenonivelēt savu personību, neatsacīties no savām individuālajām īpatnībām, vienīgi atbrīvoties no tiem garīdznieku kārtas žņaugiem, kuros viņš bija iekļauts, izcīnīt tās dabiskās tiesības, kādas bauda visi pārējie cilvēki, un atsacīties no tām šķietamajām privilēģijām, kādas viņam bija kā garīdzniekam.

Vispirms viņš ilgojās pēc iekšējās brīvības ticēt, domāt un just, atbrīvoties no pienākumiem, kas prasa tādu ticību, domu gaitu un izjūtu, kādai viņš nevar sevi pakļaut. Pārtraucis garīdznieka pienākumu izpildi, viņš domāja, ka sasniedzis šo brīvību un mieru. Vesela virkne ikdienas dzīves apstākļu, kas viņu ierobežoja kā garīdznieku, tagad viņa sirdsapziņā vairs neradīja it nekādu nemieru, lai gan ļaudis varēja arī nosodīt viņu. Tomēr ļaužu uzskati ir mainīgi, un viņš maz tos ievēroja.

Tad sekoja tiesības mīlēt sievieti un nodibināt savu ģimeni. Mīla bija viņa iekšējā dvēseles darīšana, kas skar divu cilvēku attiecības un paliek šauru personīgu saišu lokā. Turpretī ģimenes jautājums jau skar sabiedrības intereses, un Vasarim likās, ka to gandrīz nav iespējams atrisināt. Sabiedrība ir konservatīva, bet tradīcija un likumi ir tās pusē. Sabiedrība nosodīs un pārmācīs ikvienu, kas mēģinās noliegt pastāvošo kārtību un ierašas.

Ģimenes jautājums pašam Vasarim pagaidām nebija visai aktuāls un viņu vairāk interesēja teorētiskā nekā praktiskā ziņā. So jautājumu viņam jau agrāk bija izvirzījis kāds notikums.

Reiz vienas katoļu organizācijas kupli apmeklētā sapulcē pazīstams un iespaidīgs šīs organizācijas vadītājs atklātā runā nogānīja kādu eksmācītāju, kas bija apprecējies un tālā Lietuvas nostūrī mierīgi darbojās diezgan ievērojamā valsts iestādē.

— Tikai palūkosimies, kas notiek mums visapkārt! — runā-

tājs kliedza. — Raugi, N. N. (vārds, uzvārds) uzticēti atbildīgi (tādi un tādi) pienākumi. Vai cilvēks, kas atsacījies no garīdzniecības un atklāti dzīvo konkubinātā, var kārtīgi izpildīt šos pienākumus? Un valdība viņu tajā vietā patur, un sabiedrība uz to nereaģē?! Mums, katoļiem, šeit jāpaceļ sava balss un jāizsaka visasākais protests un prasība, lai tādi cilvēki tiktu jo ātrāk padzīti no valsts iestādēm! Ne iestādēs, ne godīgā sabiedrībā tādiem nedrīkst būt vietas!

Konkubināts! Lūk, viens no briesmīgajiem vārdiem, ar kuriem sabiedrība grib uzspiest kauna traipu tiem, kas pārkāpj tās likumus. Kas tad bija jādara šim eksmācītājam? Jāpāriet citā ticībā un jāapprecas legāli? Taču tad viņa nopulgošanai atrastu vēl briesmīgāku vārdu. Protams, vislabāk būtu, ja viņš paliktu garīdznieku kārtā un ietu pa iestaigāto ceļu daudzu cienījamu priekšteču pēdās. Tad viņš būtu spēcīgs sabiedrības un baznīcas balsts. Vasaris zināja tādus piemērus. Stripaitis arī viņam pašam ne vienreiz vien ieteicis tā rīkoties.

Tomēr visskaidrāk un pavisam konkrēti ģimenes jautājumu izvirzīja Aukse. Kādu vakaru viņi sēdēja Aukses dzīvoklī, un Vasaris izskatījās īpaši domīgs un noraizējies.

— Par ko tu domā? — Aukse jautāja.

Viņš neko sevišķu nedomāja, bet atbildēja, kas vispirms iešāvās prātā:

— Domāju, kas no mums iznāks.

— Tas man patīk. — Aukse uzslavēja. — Arī es ne vienreiz vien esmu par to domājusi.

— Nu un kas?

— Nekas. Būs jāprecas.

Vasaris izbrīnā paskatījās uz viņu un skaļi smējās. Viņa apvainojās:

— Vai tas tiešām tev liekas smieklīgi?

— Varbūt arī nav smieklīgi, bet diezgan dīvaini, — viņš izlaboja.

— Tu mīli mani?

— Jā gan.

— Arī es tevi mīlu. Bet mēs taču neesam bērni un neesam brālis un māsa. Mēs labi zinām, kāds galu galā ir mīlas mērķis. Ģimene.

Tomēr Vasaris negribēja tam piekrist.

— Ģimene ir precību un laulības mērķis, bet mīla iespējama

arī bez ģimenes. Vismaz es neredzu, kādā veidā mēs varētu nodibināt ģimeni.

— Par to jāpadomā. Bet ievēro, Ļud, ka es domāju par ģimeni. Citādu vīrieša un sievietes attiecību formu es nezinu un neatzīstu. Ja principā tu esi pret ģimeni, tad mums būs jāšķiras.

Tās bija viņu pirmās nopietnās domstarpības. Katrs bija ieņēmis spēcīgu poziciju. Aukse, iemīlējusi Vasari un pārliecinājusies, ka viņš to mīl, tūdaļ izvirzīja jautājumu, kas notiks tālāk. Ne pārliecība, ne gods viņai neļāva palikt divdo mīgā un neskaidrā mīļākās stāvokli. Viņa bija jauna, veselīga, skaista un bagāta un, saistīdamās ar mīļo cilvēku, gribēja uz visu mūžu radīt sev skaidru un nodrošinātu nākotni. Viņa Vasari vairs neuzskatīja par mācītāju, bet tas, ka viņš pagātnē bijis mācītājs, viņu maz interesēja.

Tomēr Vasaris domāja mazliet citādi. Taisnība, viņš mīlēja Auksi un baidījās viņu zaudēt. Bet kāpēc katrā ziņā ģimene? Vai viņi abi, būdami brīvi, nevar arī brīvi mīlēt? Ar mākslinieka un dzejnieka dvēseli viņš juta, ka ģimenes dzīves apstākļi viņam būtu šauri un smacīgi. Zīdaiņa raudas un sīkas mājas rūpes viņā iedvesa šausmas. Par savu nākotni viņš neraizējās: ek, kaut kā izkulšos! Bet ģimenes pienākumos iestigšu līdz ausīm. Atbrīvojoties no vieniem žņaugiem, viņš baidījās iekļūt citos.

Varbūt viņš vairījās iemantot arī katoļu sabiedrības asu nosodījumu un atriebi. No garīdznieku kārtas viņš var aiziet nemanāmi un klusi, bet precēdamies viņš saceltu atklātu skandālu visā zemē. Viņam vienam nav bail nekādu vajāšanu un atriebes, turpretī ar ģimeni būtu grūti. Beidzot, vai viņa dēls kādreiz nenosodītu savus vecākus, vai nenotiktu tāda pati drāma kā tā, ko viņš uzrakstījis? . . .

Iekāms Ļuds Vasaris spēra kādu izšķīrēju soli, viņš ilgi meklēja argumentus un pārdomāja. Tagad viņam atkal bija iespēja apmierināt šo savu tieksmi. Aukse pazina tādu Ļ,uda rakstura īpašību, tāpēc pacietīgi gaidīja, kamēr beigsies šīs pārdomas, bet pa to laiku izveidosies tādi apstākļi, ka viņi beidzot varēs nodibināt kopējas dzīves pavardu.

Apstākļi tiešām veidojās labvēlīgi. Pirmkārt, Vasara literārie sasniegumi cēla pašpaļāvību un deva drosmi, neko nevērojot, iet savu ceļu. Pēc atvaļinājuma atgriezies Kaunā, viņš

iesniedza valsts teātrim savu drāmu, kuru tūdaļ sāka inscenēt, un ziemsvētkos notika pirmizrāde.

Kritika labvēlīgi novērtēja Vasara drāmu. Katoļu kritiķi to slavēja pat vairāk nekā brīvdomātāji un nekādas liberālas domas vai tieksmes tajā nesaskatīja. Autors taču — pašu cilvēks! Tomēr viss nebija tik gludi, kā Vasarim sākumā likās.

Kādu dienu viņu apciemoja profesors Mešķēns. Pēc pirmizrādes jau bija pagājušas pāris nedēļas, bet interese par drāmu vēl nebija atslābusi. Tāpēc arī Mešķēns pēc dažiem teikumiem pievērsās šim tematam:

— Nu, Ļud, tava drāma ir īsta sensācija. Stāsta, ka teātris katrā izrādē pārpildīts.

— Redzēju, ka pirmizrādē biji arī tu. Kā tev šķita?

— Man kā profānam nav ērti runāt par tava darba literāro vērtību. Vispār inscenējums man patika. Taču zini, ka esmu plašu uzskatu cilvēks. Tomēr, taisnību sakot, ir visādi viedokļi.

— Skaidrs, — Vasaris piekrita, — kā nu nebūs? Pat neapstrīdamas patiesības rada dažādus viedokļus, bet tā tak ir drāma! Visiem neiztapsi! . . .

Tomēr Mešķēns acīm redzot domāja kaut ko citu.

— Tā nu gan, — viņš norūca. — Bet, redzi, ir vieni un ii citi viedokļi. Es nesaku, ka tev par visiem nelabvēlīgiem viedokļiem vajadzētu raizēties, taču, redzi, ir viedokļi, kurus tev būtu jāievēro.

— Un proti?

— Sacīšu tev skaidri: consilium vigilantiae^1 vērš skatienu uz tevi.

Vasaris ne pa jokam kļuva ziņkārīgs.

— Consilium vigilaniiac? Vai atraduši ķecerības?

— Un kādas vēl! Šķiet, šīs ķecerības pirmā norādījusi tava tagadējā simpātija — Gražulīte. Arī consilium vigilantiae viņai pateicību parādā.

— Vai noticējuši, ka es, rakstīdams savu drāmu, domāju par mūķenēm un mācītājiem?

Mešķēns pamāja ar galvu.

— Paralēle skaidra. Bet tas nav svarīgi. Svarīgi ir tas, kā drāmā parādīti pienākumi, zvēresti, reliģija un tās pārstāvji, kaut arī tie nebūtu kristīgie. Tad cilvēka kaislības, vainas, [171]

grēki un sodi par tiem. Tas viss, brālīt, neiztur teologa kritiku.

— Nu, draudziņi — Vasaris priecīgi iesaucās. — Kas tad kritizē manu darbu no teoloģijas viedokļa?

— Darba māksliniecisko pusi — ne, bet darbā sludinātās idejas — jā. Tu pats zini, cik literāro darbu ierakstīts indeksā^171.

— Bet, paskat, katoļu laikraksti ceļ vai debesīs manu drāmu.

Mešķēns iesmējās.

— Ceļ gan, jo tā ir tava. Jāatzīst, ka parastais skatītājs apzinīgi pat neievēros tavas drāmas ķecerības. Tāpēc presē par tām nav vērts runāt. Bet consilium vigilantiae uzdevums ir meklēt arī apslēptas briesmas, jo tās. tāpat kā lēna inde, bieži vien ir vēl bīstamākas.

— Blēņas! — Vasaris atmeta ar roku. — Nekādas indes vai briesmu šeit nav!

Bet Mešķēns turpināja:

— Bez tam tev pārmet arī pārkāpumus pret kautrību un tikumību. Zini, šīs orientālās dejas pirmajā un ceturtajā cēlienā, kā nu gribi, nav nekādas tikumiskās. Dejotājas tur tiešām bija puskailas. Caur tiem šķidrautiem, zini, viss redzams . . . Kārdināšanā krita pat nobriedis cilvēks, bet ko lai saka par jauniešiem!

— Dejas taču es nerakstīju, tā ir režijas darīšana!

— Ai, ko tur var saprast! Tava luga — tāpēc viss notiek tavā vārdā. Tu varēji iebilst.

— Un kas vēl?

— Vai ar to vēl nepietiek? Ai, jokupēteris! Atceries vēl to apstākli, ka esi mācītājs! Tad visu, tā sakot, ieraudzīsi vairāk sabiezinātās krāsās. Pie tam, kāda joda pēc tev vajadzēja līst uz skatuves! Saprotu, ka autoram patīk parādīties un saņemt ovācijas, taču, redzi, mācītājam tas neklājas, it īpaši pēc tām dejām.

— Tā! . . . Un ko tagad iesāks ar mani?

— Domāju, ka tev būs jāceļo pie bīskapa, lai sniegtu paskaidrojumus. Droši vien nekas nopietns tur nebūs. Lielākais, ko varētu ieteikt, lai savus pārējos darbus tu iesniegtu aprobā- [172]

cijai, jo kanoni to prasa. Var aizliegt arī teātra apmeklējumus. Domāju, tas arī būs viss.

— Vai tu uzskati, ka tas ir maz?

— Protams, lai gan tas vēl nebūtu sods, tikai tāds ierobežojums, tomēr tev tas var izrādīties ļoti nepatīkams. Bet, manuprāt, tev nevajadzētu pārāk turēties pretī. Redzi, disciplīna mūsu kārtā nepieciešama.

Vasaris acīm redzot sāka uztraukties, taču centās savaldīties. Viņš pāris reižu pārgāja pār istabu un, apstājies pie Mešķēna, sacīja:

— Zini, brālīt, šoreiz tevi lūgšu man palīdzēt. Laikam tu sastopies ar tiem consilium vigilantiae tēviem. Tad, re, ko pasaki viņiem: visus viņu pārmetumus man un manai lugai uzskatu par blēņām! Arī turpmāk rakstīšu, ko gribēšu un kā gribēšu. Nekādai aprobācijai un cenzūrai savus darbus neiesniegšu. Uz teātri iešu kā gājis, nevērodams nekādus aizliegumus. Un, saudzēdams savus un bīskapa nervus, neiešu sniegt viņam paskaidrojumus. Tas ir viss.

— Но! . . . Jokupēteris! . . . Nedomā, brālīt, ka tie ir joki! . . . Vēl neko neesmu stāstījis, kas tiek runāts par tavām attiecībām ar Gražulīti! . . . Saņemsi pavēli sub poena sus-pensionis]. Iegaumē, ka esi mācītājs un ģimnāzijas direktors! . . .

— Nospļauties man uz visu to! . . . — Vasaris pēkšņi iekaisa. — Līdz kaklam apriebies uz katra soļa klausīties šos atgādinājumus par piederību garīdznieku kārtai! Pats zinu. ka esmu slikts mācītājs! Pats sevi jau sen esmu atcēlis, nemaz negaidīdams bīskapa žēlastību! . . . Bet no direktora pienākumiem varu atsacīties kaut vai rīt! . . .

Veltīgi Mešķēns pūlējās nomierināt un pārliecināt viņu, ka dumpoties nav vērts, ka viss nokārtosies, ka viņam varbūt arī neaizliegšot apmeklēt teātri. Taisnība, Vasaris nomierinājās, bet, atspiedies pret dīvāna stūri, ietiepīgi klusēja un nervozi burzīja Iukšu papirosu kārbiņu.

— Kā būs, Ļud? Mešķēns jautāja, taisīdamies iet prom. — Apsolies man, brālīt, ka tādas muļķības neizdarīsi, bet es tev palīdzēšu visiem spēkiem.

— Neko neapsolos un rīkošos, kā gribēšu! . . . Paldies par labiem padomiem. Šķiet, iztikšu bez palīdzības.

Piedraudējums uz laiku atcelt no amata. (Latiņu vai.)

Mešķēns atvadījās aizvainots, noraizējies un nobijies. Viņš augsti vērtēja un savdabīgi mīlēja Vasari. Bez tam viņš bija cītīgs garīdznieku kārtas goda un interešu aizstāvis. Bet konflikts ar Vasari draudēja izaugt par lielu skandālu.

Tāpēc profesors nākamajā dienā aizgāja apspriesties ar tēvu Severinu. Pastāstījis, ka vakar apciemojis dzejnieku, Mešķēns piebilda:

Feci quod potui^173. Tagad, tēvs, jūsu kārta. Jūs esat speciālists sludināt un pārliecināt. Viņš ir jūtīgs cilvēks. Centieties ietekmēt ne tikai viņa prātu, bet vēl vairāk sirdi. Varbūt atjēgsies.

— Uzskatu to par savu svētu pienākumu, — mūks atbildēja. — Un ar dieva palīgu iešu vēlreiz aprunāties ar viņu.

— Bet jāpagaida, — profesors Mešķēns brīdināja. Tagad nav izdevīgs brīdis.

Turpretī Vasaris pēc sarunas ar Mešķēnu nolēma iespējami ātrāk publicēt savus rakstus. Pēc dažām dienām viņš vienojās ar izdevēju un iesniedza tam drāmu un lielu dzejoļu krājumu. Pēc mēneša šie darbi parādījās grāmatnīcu skatlogos. Baltās papīra lapās bija iezīmēts viņa ceļš uz daiļradi, uz gaismu, uz atbrīvošanos, bet gaismas un brīvības vēl nebija. Šīs lapas liecināja vienīgi par cilvēka sirds stihisku dzīvotgribu un tieksmi pēc laimes, kas allaž pavīd neaizsniedzamās tālēs, un par to, kā cilvēks, to meklēdams, maldās miglā un cieš. Visi, kas to lasīja, domāja, ka lasa paši savas sirds stāstu.

XIX

Ļuda Vasara un Aukses Gražulites attiecības tai laikā kļuva ciešākas. Viņi bieži tikās un nevairījās kopā rādīties sabiedriskās vietās. Abi gāja uz teātri, slidotavu, bet jaukā laikā pastaigājās ārpus pilsētas un viens otru apciemoja mājās. Aukses tēvs pierada pie Ļuda kā pie pašu cilvēka un priecājās, ka meita negarlaikojas vienatnē. Grūti bija pateikt, vai vecais Gražulis saprot, kādas jūtas vieno viņa meitas un pastāvīgā ciemiņa sirdi. Viņš Auksei nekad par to nebilda ne vārda, bet Vasaris, kas modri vēroja tēvu, neko nevarēja secināt. Viens bija skaidrs, ka Aukses tēvu acīm redzot it nemaz

neinteresēja Vasara piederība pie garīdznieku kārtas, un viņš it kā bija aizmirsis, ka ciemiņš ir mācītājs.

Toties pilsētā jau daudziem dūrās acīs Vasara un Gražulī-tes draudzība. Visādas svētules bija sašutušas par viņu un savā starpā neķītri sačukstējās par viņa izturēšanos. Pilsētas kundzītes mēļoja par abiem nedzirdētas lietas. Aukses noraidītie pielūdzēji, tādi kā Indrulis, nicīgi raustīja plecus un dēvēja viņu par «tāda tipa» sievieti. Ideologi ar apšaubāmu pagātni, kas uz savas ādas izbaudījuši visu grēka riebīgumu un tagad sievieti uzskata par velna radījumu, centās ar cildeniem argumentiem pierādīt Vasara pagrimumu.

Viņi abi visu to redzēja un dzirdēja. Reiz Aukse, zaudējusi pacietību, sūdzējās:

— Nē, šajā šaurajā pilsētiņā var nosmakt. Šeit tik daudz ļaunuma, skaudības, nevērības pret cilvēku un garīga kretīnisma, ka gribot negribot sāc ilgoties lielpilsētas pūļa, kurā nemanīsi sava tuvākā ziņkārīgās acis un garās ausis. Nožēlojamie! Kā viņi visi maldās un kļūdās, tā raizēdamies par mums abiem!

— Man vienīgais gandarījums ir prātnieka vārdi, ka numerus stultorum est infinitus^174, — Vasaris mierināja viņu. — Mūsu abu dēļ tā nebūtu nekāda nelaime. Bet iedomājies, ka šī šaurība nokauj katru radošu iniciatīvu un entuziasmu. Nav cilvēka bez trūkumiem un grēkiem. Taču, kad jebkurā kafejnīcā sāk nokvēpināt melnus ne tikai tavus grēkus, bet arī tevi pašu, no kurienes tev lai rodas centieni, diženība un autoritāte! Ja pareizs teiciens, ka neviens nav pravietis savā dzimtenē, tad pie mums tas desmitkārt pareizs.

— Vienīgais glābiņš — ieslēgties sava dzīvokļa četrās sienās un pār Kaunas jumtiem redzēt tikai apkārtējās kraujas. Tur tīrāks gaiss.

— Diez vai? — Vasaris šaubījās. — Kāda neganta idiota tenkas ļaunāk nekā indīgās gāzes tevi sasniegs arī aiz deviņām atslēgām. Šeit nepieciešama kāda askētiska bezjūtība vai arī spēja turēties tādos gara augstumos, kurus neaizsniedz dūmi un putekļi.

Drīz viņš tiešām dabūja pārliecināties, ka dzīvokļa četras sienas nepasarga no nepatīkama iebrukuma. Tolaik viņš maz rādījās sabiedrībā. Visu no ģimnāzijas pienākumiem brīvo

laiku viņš pavadīja mājās, šo to rakstīja, bet vairāk domāja par jaunu lugu, ko gatavojās iesākt, kad sagaidīs atvaļinājumu.

Visi labie paziņas kaut kā nemanot attālinājās no viņa. Vārnēns pats sēdēja mājās, ieracies darbā, Mešķēns lika viņu mierā, Indrulis vairījās no viņa, bet Stripaitis nemitīgi braukāja pa visu Lietuvu, rīkodams sapulces un mītiņus, jo pavasarī bija jānotiek jaunām seima vēlēšanām. Visā presē mutuļoja partiju ķīviņi, ķengājumi un demagoģija.

Gavēņa laikā, kādas sestdienas pēcpusdienā, kad Vasaris, pārnācis no ģimnāzijas, rakņājās savas atvilktnes papīros, pēkšņi spēcīgi pieklauvēja pie durvīm, un viņš izdzirdēja skarbo tēva Severina balsi:

— Laudetur Jesus Christus!

Ļuds mēģināja slēpt savu neapmierinātību un lūdza ciemiņu apsēsties. Paredzēdams, ka šī vizīte nebūs no patīkamajām, viņš nolika sev priekšā pelnu trauku un papirosu kārbiņu.

— Piedodiet, dominē, — mūks apsēzdamies iesāka, — ka jūs apciemoju bez pieteikšanās un pavisam negaidīti. Domāju, sestdienas vakars, brīvs laiks, varbūt arī pārāk neiztraucēšu?

— Ai, nekas! — Vasaris apliecināja. — Pārskatu vecus manuskriptus.

— Jā! Gavēņa laiks tam ari paredzēts, lai mēs varētu pārskatīt savus darbus — savas dzīves grāmatas, — tēvs Se-verins svinīgi sacīja, ar šo alegoriju neveikli novirzīdams domu pavedienu uz nopietniem tematiem.

Vasaris klusēdams gaidīja, ko viņš vēl sacīs.

— Laikam jūs zināt, dominē, ka pie jums esmu ieradies nevis vienkārši papļāpāt, bet aprunāties nopietni, kā tas klājas garīdznieku kārtas ļaudīm svētajā gavēņa laikā.

Ļuds aizdedzināja papirosu un piekrita:

— Šķiet, zinu. Lai gan jūs kādreiz solījāties apciemot mani un aprunāties par vieglākiem tematiem: studiju laiku, ārzemēm, Romu.. .

— Atceros. Diemžēl, mūsu attiecības, cienītais, nav tādas, kas atļautu draudzīgas sarunas. Ierados pie jums, bargas pienākuma balss aicināts.

— Bet kāpēc, tēvs, šis svinīgais tonis? Aprunāsimies vienkārši un sirsnīgi.

Mūks ilgi neko neatbildēja. Sabāzis rokas savas abitas platajās piedurknēs, viņš atgāzās dīvānā un, galvu noliecis uz

krūtīm, kaut ko domaja. Laikam viņš centās uzminēt, ka īsti lai uzruna šo noklīdušo amata brāli, kura vēlēšanas runāt vienkārši un sirsnīgi liecināja par viņa pašpaļāvību. Bet varbūt tēvs Severins saspringti lūdza iedvesmu no svētā gara, kā bija radis to darīt ik reizi, kad gatavojās sludināt dieva vārdu.

Mūka acīs tiešām pēkšņi iegailējās kaut kas līdzīgs iedvesmas ugunij, viņš pacēla galvu un, pievērsis kvēlu skatienu Va~ sarim, sacīja:

— Mācītāj! Varbūt pēdējo reizi tevi nosaucu šajā cēlajā vārdā. Tu gribi atsacīties no tā un laikam atsacīsies. Bet atļauj man pēdējo reizi uzrunāt arī tavu sirdsapziņu! Dievs ir žēlīgs, un nav izdibināmi viņa ceļi, pa kuriem viņš aicina grēcinieku uz atpestīšanas ostu. Ja es būšu ierocis viņa rokās, šī mūsu saruna nepaliks veltīga.

Vasaris gribēja sevī pasmieties par šo patosu, taču no tēva Severina sejas dzirkstīja tāds satraukums, ka viņš pats jutās nokļuvis mūka pārdzīvojumu un vārdu varā.

— Mācītāj Vasari! — mūks turpināja. — Vai tu skaidri saproti to stāvokli, kādā esi nonācis? Ja tu varētu no malas paskatīties uz sevi, tu nobītos pats sava attēla! Raugi, mācītājs, kas ziedojis sevi dievam, zvērējis paklausību un uzticību baznīcai, kļūst par laicīgo, atsakās no saviem pienākumiem un kaitina ticīgos ar savu izturēšanos! Kas varētu būt vēl nožēlojamāks nekā šis nelaimīgais?

Diemžēl, tie bija vistrafarētākie rekolekciju un meditāciju vārdi, ko Vasaris daudzreiz dzirdējis Bet viņš gaidīja, ka mūks pateiks kaut ko jaunu. Tāpēc atžilbis diezgan zobgalīgi sacīja:

— Tēvs, ar žēlabām mani neietekmēsiet. Savu stāvokli esmu daudzkārt pārdomājis. Mana izturēšanās izriet no maniem uzskatiem, no gribas un apņēmības. Tāpēc lūdzu runāt precīzāk un skaidrāk.

Tēvs Severins acīm redzot brītiņu svārstījās, bet tūdaļ apķērās un bargā balsī sāka uzbrukumu:

— Jūs dumpojaties pret baznīcu!

— Nē! — Vasaris atcirta. — Es gribu atbrīvoties vienīgi no tiem žņaugiem, ko baznīca man uzlikusi un ko nevaru paciest.

— A! Jūs gribat atbrīvoties no baznīcas žņaugiem, lai iegūtu grēka brīvību! Esiet vaļsirdīgs, mācītāj, un atzīstieties: jūs dumpojaties pret baznīcu nevis idejas dēļ, nevis cēla dzīves

mērķa deļ, bet miesīgu kaislību brīvības deļ, sievietes, meitieša dēļ!

Pēdējos vārdus viņš sacīja ar tādu cinismu un pretīgumu, it kā pats baidītos aptraipīties. Vasaris pēkšņi pelnu traukā saburzīja papirosu un pielēca no vietas.

— Tēvs! — viņš iesaucās, tikko valdīdamies. — Es cienu jūsu stāvokli un labo gribu, bet tas, ko jūs sacījāt, ir riebīga nejēdzība un ķengājums! Kopš pirmā gada seminārā esmu cīnījies par savu talantu, par visām savas dvēseles labākajām īpašībām, par gara un daiļrades brīvību, beidzot par iekšēju harmoniju un sirdsapziņas mieru! Ja šajā cīņā bija un ir iejaukta sieviete, ja viņa man palīdz iepazīt sevi un orientēties savās jūtās un tieksmēs, tad jums nav tiesības nopulgot viņu! Ir viegli, tēvs, vienkāršot un banalizēt katru jautājumu. Es varētu sacīt, ka arī jūs noturat misu nevis idejas dēļ, bet gan viegli iegūstama maizes kumosa un naudas dēļ! Tas būtu pareizāk nekā jūsu secinājums, ka es gribot atbrīvoties miesīgas iekāres un sievietes dēļ!

Vārdi plūda no Vasara mutes kā pēkšņi izlauzies strauts. Tēvs Severins nebija gaidījis tik ietiepīgu pretsparu, tāpēc pārsteigts klausījās šos vārdus, bet negribēja piekāpties.

— Visi sašutuši par jūsu pastāvīgo draudzību ar šo sievieti! Jūs zaudēsiet labo slavu ne tikai kā mācītājs, bet arī kā cilvēks. Tik brīvas attiecības necieš ne baznīca, ne sabiedrība!

Vasaris apņēmās iet līdz galam:

— Par manu garīdznieka kārtu, tēvs, vairs nerunāsim. Ar to viss cauri, un nekādi jūsu argumenti nespēs pārliecināt mani. Bet tagad lūdzu pasacīt, kur, kas un kad aizliedzis draudzēties ar sievieti un pat mīlēt viņu? Nestāstiet man arī par visāda veida sašutumu. Kāda svētule pie bikts sūdzējusies par sašutumu, kas viņu pārņēmis, kad ieraudzījusi, ka mācītājs valkā bikses. Muļķu un varizeju sašutums mani interesē tikpat kā zosu gāgāšana vai suņu rejas! Ja grib kaut ko nosodīt, tad vispirms jāzina, kas tiek nosodīts un kāpēc. Manas attiecības ar to, kā jūs sakāt, sievieti neviens nepazīst un nav izpētījis. Un man nav iemesla slapstīties ar viņu vai atsacīties no šīs draudzības. Viņa man ir nepieciešama — tas arī viss.

Tēvs Severins gandrīz jau bija zaudējis cerību jel ko panākt, tomēr vēl negribēja pārtraukt strīdu. Viņš izteica pārmetumus, centās pierādīt un aizkustināt, mainīja argumentus un toni, pūlējās radīt efektus un iespaidus, kas pretinieku

ņemtu savā varā. Viņš redzēja, ka dzejnieks reizēm sāk šaubīties, pagurt, mocīties un nervozēt, bet neatkāpjas no savas atkritēja pozicijas. Mūks, ierāvies dīvāna kaktā, ar skatienu vēroja Vasari, kas staigāja pa istabu, klausījās viņa replikas un meklēja, kur vēl varētu iedragāt viņa ietiepību. Un mūks vēlreiz pārmainīja toni:

— Es redzu, dominē, ka esmu maldījies, pūlēdamies modināt jūsu mācītāja sirdsapziņu. Mums jau grūti saprast vienam otru, ja vairs nestāvam uz tiem pašiem pamatiem. Postulātu un principu atšķirība man tagad kļuvusi pavisam skaidra. Bet nu es gribu nostāties uz tās pašas platformas, uz kuras stāvat jūs kā dzejnieks. Jūs sakāt — cīnāties par savu talantu? Arī es augsti vērtēju to un gribu redzēt jo krāšņāk uzplaukstam. Ko gan tam kaitē mācītāja kārta, kalpošana dievam, visāda skaistuma avotam, cui seruire regnare es/1? Vai tad jūs, būdams mācītāja kārtā, neesat ieguvis dzejnieka slavu? Vai tad, būdams mācītāja kārtā, neesat uzrakstījis skaistākos dzejoļus? Jā, mācītāja kārta ierobežo tavas jūtas un tavu dabas kaislību iegribas. Bet vai tad no ierobežojumiem neaug spēki un iedvesma? Padomā, cienītais, vai, aizbēdzis no altāra un dieva, tu nezaudēsi arī dieva dāvanu — savu talantu?

Šeit slēpās visas tās problēmas sakne, kas tirdīja Vasari — viņa talanta liktenis, viņa mākslinieciskās un dzejnieka dabas prasības. Viņš apsēdās savā vietā, nomierinājies aizkūpināja papirosu un atkal sāka runāt:

— Nē, tēvs. Tas pārāk ieilgtu, ja es gribētu izstāstīt jums visus manus pārdzīvojumus un atsegt visu manu iekšējo pieredzi. Bet es jums apgalvoju un lūdzu man ticēt: nevaru sevī apvienot dzejnieku un mācītāju. Man tā ir psiholoģiska anti-nomija. Mācītāja gaitas man kā dzejniekam sagādājušas tikai sāpes, sirdēstus, šaubas un nemieru. Jums patīk to lasīt, un jūs gribētu, lai es arī turpmāk, sirdēstu un nemiera mocīts, dziedātu sērīgas dziesmas. Nē, paldies. Pietiek. Tagad dzīvē redzu noderīgāku darbu nekā analizēt savus sirdēstus. Vai pazudināšu savu talantu? Varbūt. Savas dzīves vislabāko daļu esmu jau pazudinājis. Tas var ietekmēt arī nākotni. Tomēr tas mani nebiedē. Garīdznieku kārta pirms manis jau pazudinājusi ne vienu vien talantu. Pamēģināšu glābt kaut vai atliekas.

Tēvs Severins bezcerīgi nodūra galvu.

— l ad visam beigas! Superbia vitae^175 jums aizsegusi dievišķo gaismu. Misereatur tui omnipotens deus^176, no kura tu atsakies iznīcīgo dzīves labumu dēļ.

— Jūs maldāties, tēvs, — Vasaris atbildēja. — No dieva es neatsakos. Tikai mans dievs, kuram es ticu, neprasa nekādus zvērestus un neuzliek nekādas važas, kuru dēļ bez kādas jēgas būtu jāmokās un jāposta sava dzīve. Viņš vienīgi prasa, lai es godīgi dzīvotu. Viņa desmit baušļus esmu gatavs ievērot visu mūžu.

Tēvs Severins, izmantodams šo dieva atzīšanu, ar teoloģijas argumentiem jau mēģināja pierādīt baznīcas nodibināšanos, kā arī visu tās likumu un dogmu nekļūdību. Vasaris kādu laiku nepacietīgi klausījās viņu, tad pārtrauca:

— Veltīgi jūs visu to man sakāt. Gluži labi atceros teoloģiju, zinu visus šos argumentus, reizēm arī no jauna pārlasu, bet man tās viss ir nedzīvs burts, abstrakta prāta konstrukcija, ļoti loģiska, viengabalaina un skaista, tomēr ar manu iekšējo pasauli, ar tās īstenību, ar maniem reālajiem pārdzīvojumiem tai nav sakara. Tā ir tikpat kā skaista glezna vai Montsalvatas burvju pils, uz kuru nav tiltu, lai es varētu tajā iekļūt.

Dziļās rūpēs sadrūma tēva Severina seja un piere pārklājās ar grumbu vagām. Viņš atkal nodūra galvu uz krūtīm un iegrima domās. Bija jāizšķiras par piekāpību līdz pēdējam kompromisam. Un beidzot mūks, acīm redzot izšķīries, atkal sāka runāt:

— Labi. Jūs sakāt, ka ticot dievam, lai viņš top slavēts par to! Esmu pārliecināts, ka jūsu dvēselē vēl saglabājušās daudzas dzīvas saites ar viņu, kaut vai reliģiskas jūtas un parašas. Tāpat saites arī ar garīdzniecību. Visi zina, ka jūs esat mācītājs. Tāpēc es jūs lūdzu — palieciet šajā status quo. Tas no jums daudz neprasīs. Pietiks ar to, ka sabiedrībā, ļaudīs būsiet piesardzīgāks, — un neviens jūs vairs netraucēs. Pat varat neizpildīt mācītāja pienākumus, bet, dieva dēļ, atklāti neizdariet atkrišanas aktu! Laiks, mīļais, visu izlabos un atjaunos visus tiltus. Pienāks vecumdienas un izrādīsies, ka blēņas vien ir visas šīs daiļrades bagātības, pēc kurām tiekdamies tagad dumpojies pret dievu. Ieraudzījis savas dzīves beigas, in die ilia tremenda^177, tu pats atsacīsies no visiem maldiem, sitīsi ar

dūri pie krūtīm un sacīsi: Mea maxima culpa! Miserere mei deus secundum magnum misericordiam tuam!x Tāpēc, mīļo mācītāj Vasari, neizdari atkrišanas aktu!

Mūks, bez šaubām, runāja no sirds, un Vasaris labi saprata, cik ļoti tēvs Severins gribēja saglabāt viņu garīdznieku kārtā, ja piedāvāja pat tāda veida kompromisu. Nav šaubu, šā kompromisa jēga bija pavisam citāda nekā prelāta Ģirvīda kādreiz sacītajam «grēko, bet neesi atkritējs» vai arī Stripaiša «nebāz degunu manās darīšanās». Tēvs Severins domāja, ka mācītāja tikumu atliekas Vasara dvēselē ar laiku atdzīvosies, saceros un ar dieva žēlastības gādību viņš atkal nostāsies uz pareiza ceļa.

Turpretī Vasaris negribēja pieņemt nekādus kompromisus. Strīdēdamies ar mūku, viņš juta, ka kļūst spēcīgāks savās po-zicijās. Viņa gaidītā atbrīvošanās vairs nebija tālu. Toties ikviens kompromiss un piekāpība atkal nogremdētu viņu atpakaļ haosā, divkosībā, šaubu un sirdēstu mokās. Tāpēc viņš līdz galam turējās pretī:

— Nevaru. Vēl esmu tik lielā mērā godīgs cilvēks, ka negribu liekuļot. Es cienu garīdznieku kārtas augsto ideju un pats negribu vairot tādu cilvēku skaitu, kas to pazemo. Vai nu esi labs mācītājs, vai nemaz neesi mācītājs. Beigu beigās atklāti gribu dzīvot tā, kā ticu un domāju. Ja sava mūža galā redzēšu, ka esmu maldījies, tiešām ar dūri sitīšu pie krūtīm un sacīšu: Mea maxima culpa! Tad, tēvs, no sirds nožēlošu un atgriezīšos. Bet, ierāvies divkosīgā kompromisā, es galīgi pagrimtu un nelietīgi aizietu bojā.

Tēvs Severins, galvu nodūris, klausījās šos vārdus. Viņu acīm redzot nomāca smagas domas. Abi klusēja. Jau bija gandrīz pavisam satumsis. Vasaris ieslēdza elektrību, un spilgtā gaisma, ar kuru pēkšņi pielija visa istaba, izkliedēja smago noskaņu, kāda bija pārņēmusi namatēvu un viņa bargo ciemiņu.

Neviens vairs negribēja turpināt strīdu. Piepeši abi jutās neērti un vairījās viens otra skatiena. Tēvs Severins uzreiz zaudēja pašpaļāvību un gandrīz vai nožēloja, ka spēris tādu soli. Bet Vasaris kaunējās, ka viņš mūkam tik vaļsirdīgi, gandrīz vai nežēlīgi izklāstījis savas domas. Viņš meklēja, ko piemērotu tagad lai saka pēc visām šīm runām un kā miermī- [178]

līgāk lai nobeidz šo scēnu. Viņš atcerējās, ka skapītī vēl ir no aizgavēņa saglabājusies pudele vīna un. neko nepadomājis, piedāvāja:

— Varbūt iedzersim, tēvs, malku vīna? Pat mutes izkaltušas no šīm runām.

Bet tēvs Severins purināja galvu:

— Paldies. Nedzeršu. Laiks mājup. Lūdzu piedot, ka nokavēju jūsu dārgo laiku. Bet domāju, ka tas mans pienākums.

— Ai, sīkums. Šodien sestdienas vakars. Man reizēm patīk diskutēt par tādiem jautājumiem.

— Diskusijas ir vērtīgas, ja atsedz patiesību, apskaidro prātu un pamudina gribu uz labiem centieniem, — mūks sacīja, pieceldamies no savas vietas. Viņš, grabinādams lielu rožukroni, sakārtoja savu jostu un, iebāzis rokas piedurknēs, paklanījās, un atvadījās:

— Laudetur Jesus Christus!

Vasaris mūkam atvēra durvis, un tas, nesniegdams roku, vēlreiz paklanījās un nozuda tumsā.

XX

Vasaris, strīdēdamies ar tēvu Severinu, savu garīdznieka jautājumu izlēma skaidrāk un asāk, nekā pats tai laikā būtu vēlējies. Tāpēc jau laikus vajadzēja atsacīties no direktora pienākumiem katoļu ģimnāzijā, negaidot, kamēr to ieteiks darīt biedrības valde.

Vasaris augsti nevērtēja direktora vietu. Pedagoga darbs viņu nevilināja, bet administratora — vēl mazāk. Ģimnāzija paņēma gandrīz visu viņa laiku, nogurdināja un izsūca spēkus, bet nekādu apmierinājumu nesniedza. Viņš ar piespiešanos, par katru cenu pūlējās labi izpildīt savus pienākumus, jo uzskatīja, ka, tikai sasniedzis pienācīgu līmeni gan literatūras druvā, gan šeit, iegūs tiesību reformēt savu dzīvi. Visi bija apmierināti ar viņa darbu — un tas bija vienīgais gandarījums par visiem viņa pūliņiem.

Tomēr direktora vieta viņam deva tik daudz līdzekļu, ka it nemaz nebija jārūpējas par citiem iztikas avotiem. Arī aizgājis no ģimnāzijas, viņš kaut kā cerēja sadabūt galus kopā. Publika apmeklēja viņa drāmas izrādes, pirka viņa grāmatas, ikviens žurnāls un laikraksts labprāt gribēja publicēt viņa rak

stus. Ārzemēs viņš bija pieradis apmierināties ar mazumu, apmierināsies ari tagad.

Pēc pāris dienām Vasaris iesniedza rakstu, lai viņu atbrīvo no direktora pienākumiem. Atbilde nāca gausi un nebija skaidra. Jautājums neesot pilnībā izlemts, bet pagaidām valde lūdzot, lai direktors izpilda savus pienākumus līdz nākamajam mācību gadam.

Tie bija nemierīgi laiki. Maijā paredzētas jauna seima vēlēšanas, tāpēc visa inteliģence vaiga sviedros darbojās sabiedriskajā laukā. Ikvienā baznīcas ciematā vajadzēja sarīkot mītiņu, organizēt propagandu, atrast uzticamus cilvēkus. Kreisā opozīcija uzsāka negantu aģitāciju. Prese vairs neievēroja ētiku, mītiņos runātāji cits citu gāza no mucām zemē, nomētāja akmeņiem, šur tur gadījās pat asiņaini kautiņi. Visvisādi partiju aģitatori — skolotāji, studenti un pat skolēni skraidīja pa sādžām, dalīja uzsaukumus, proklamācijas, brošūras un mutvārdiem zvejoja balsotājus.

Centrā, partiju komitejās, dienu un nakti mutuļoja nervoza rosība. Vajadzēja sastādīt sarakstus, rakstīt uzsaukumus un brošūras, izgatavot plakātus. Visas tipogrāfijas nemitīgi strādāja, dodamas simtiem tūkstošu lapu ar visādiem laimes solījumiem uz zemes un debesīs. Nežēlīga cīņa notika visās frontēs.

Tāpēc nav brīnums, ka Ļuds Vasaris, kaut arī viņam bija nikni ienaidnieki biedrības valdē, tika atstāts direktora amatā līdz nākamajam gadam, bet privātās sarunās viņu lūgtin lūdza, lai neatsakoties no šā darba un nesagādājot biedrībai grūtības.

Lieldienu brīvdienās viņš atkal vieglāk atvilka elpu, rakstīja jaunu lugu un atrada laiku, lai apciemotu vairākus paziņas.

Pirmajās lieldienās viņš nolēma novēlēt priecīgus svētkus arī Glaudžuvienes kundzei. Pēc minētās šķiršanās viņu draudzība nebija pārtrūkusi. Viņi saprata viens otra stāvokli. Sanākt naidā ar Lūcijas kundzi Vasarim nebija nedz vēlēšanās, nedz iemesla, bet viņa jau bija tik nobriedusi un saprātīga sieviete, ka Ļudam it nemaz nedomāja atriebties. Viņa vairākkārt redzēja Ļudu kopā ar Auksi, ziņkārīgi noskatījās uz viņiem un skumji pasmaidīja, bet viņa jau bija pavisam atteikusies no savas personīgās laimes, tāpēc sirdī nekurināja naidu pret mīlētājiem. Viņas dzīve taču jau bija beigusies, bet Vasara tikko iesākusies . . . Viņa vēl arvien nebija iepazinusies ar Auksi, un tagad ne visai to vēlējās. Turpretī Aukse vairījās no viņas

kā no uzpūtīgas kundzes, lai gan no Ļuda bija uzzinājusi visu viņas neapskaužamo dzīves stāstu.

Vituks, iestājies ģimnāzijā, mācījās labi, un Vasara aizbildniecība viņam vairs nebija vajadzīga, tomēr viņš paretam atcerējās un apciemoja savu krusttēvu. Arī lieldienu sestdienā viņš bija atskrējis, lai palielītos un pastāstītu, kādu galdu gatavo māmiņa, Tekla un Adele.

— Galda vidū kā tornis stāvēs augsts cepums. Vienā galā būs cepts tītars, bet otrā sivēns ar ābolu zobos. Uz tortēm Tekla izveidojusi pa cukura rozei, bet Adele uz vienas uzrakstījusi Aleluja, uz otras — Apsveicam lieldienu svētkos! Ir arī tāds pīrāgs, kas līdzīgs ezim. Šodien priekšpusdienā krāsojām olas, bet es atgriezies tūdaļ izrakstīšu vienu māmiņai, vienu jums un vienu sev. Vai rīt atnāksiet?

— Labi, Vituk, aiziešu. Lieldienās visi iet ciemos.

Pirmajās lieldienās viņš nolēma apciemot tikai Glaudžus un

Gražuļus.

Lūcijas kundzes ēdamistabā viņš atrada jau vairākus viesus, kas mīņājās ap galdu, izvēlēdamies garšīgākos kumosus un iebaudīdami dažādus pīlādžu degvīnus un plūmju liķierus.

Sasveicinājies ar Lūcijas kundzi un Vituku, Vasaris bija spiests «turēt kompāniju» pie galda. Viesi tiesāja tītaru un sivēnu, nekautrēdamies paši piepildīja sev glāzītes un tukšoja tās, novēlēdami kundzei labu veselību un priecīgas lieldienas. Beidzot viņi aizgāja. No priekšistabas vēl atskanēja viņu balsis, kad viņi meklēja savus mēteļus un platmales.

— Kas tie tādi? — Vasaris jautāja Lūcijas kundzei.

— Domā, es zinu? . . . Laikam kādi Glaudžus draugi vai arī kalpotāji. Šodien viesu netrūkst. Vēl tikai sākums, bet valoda jau mežģījas. Un kur vēl beigas? Būs tādi, ka laidies vai lapās. Šodien posts namamātēm, it īpaši tām, kuru vīri ir kādi priekšnieki, direktori vai uzņēmuma īpašnieki.

Viņi nepaguva pārmīt dažus vārdus, kad priekšistabā jau iedžinkstējās zvans un trīs virsnieki, šķindinādami piešus, parādījās durvīs. Sie acīm redzot bija Lūcijas kundzes labi paziņas. Viņi visi izskatījās lieliski, galanti sasveicinājās, novēlēja priecīgas lieldienas, bet, iesākuši baudīt dzērienus un uzkožamos, prata slavēt namamāti un sacīt viņai komplimentus. Lūcijas kundze atplauka un kļuva jautrāka. Vasaris redzēja, ka viņai ir prieks un patika cienāt šos viesus. Drīz viņš atvadījās.

Iedams prom, viņš velti mēģināja apvaldīt sevī īgnumu, ka

nav varējis ilgāk uzkavēties divatā ar Lūcijas kundzi. Viņš nodomāja: «Vai tiešām ari tagad viņas flirts manī modinātu greizsirdību un nemieru?»

Pie Gražuļiem viņš necerēti sastapa deputātu Stripaiti. Bija arī citi ciemiņi. Deputāts visus uzjautrināja ar stāstiem par dažādiem piedzīvojumiem mītiņos.

Aukse cienāja Ļudu ar pašas gatavotā svētku galda gardumiem un taujāja, kā viņš pavadījis savu brīvdienu pirmo nedēju un ko domājot darīt otrajā. Stripaitis, padzirdējis to. pievirzījās viņiem klāt.

— Ļud, uz rītdienu nekur neapsolies, — viņš sacīja Va-sarim. — Rīt brauksim uz Kalnīniem. Apciemosim savu veco rezidenci un sarīkosim mītiņu. Tur mūsu pozicijas vēl diezgan vājas. Man ir ministra automašīna, paņemsim līdzi kādu pudu literatūras un plakātu, eh, uzmetīsim garu cicilikiem!

Ar Stripaiša «garu» Vasaris bija iepazinies jau viņos laikos, pirms kara, taču tagad deputāts izskatījās vēl vairāk sadūšojies. Tāpēc Vasaris negribēja iekļūt kādā nepatīkamā skandālā.

— Redzēt Kalnīnus tiešām būtu interesanti. Bet, kā gribi, deputāt, mītiņā es nepiedalīšos. Nezinu, ko es varētu sacīt, ja uzkāptu kaut kur uz žoga vai uz ratiem.

— Iedomājos gan! — Aukse smējās. — Tomēr gribētos dzirdēt, kā tu izskaidrotu kristīgo demokrātu programu un grautu sociālismu!

— Jums nav nekādas jēgas par mītiņiem, ja tā runājat, — Stripaitis autoritatīvi viņus nopēla. — Ja mēs iesāktu izskaidrot partiju programas, neko nepanāktu. Visiem ir labas programas, bet mītiņā jāpārliecina, ka vienīgi mana ir laba. Jūs domājat, ka muļķe sādžas vecene vai lauķis sapratīs, ja viņam gudri stāstīsi? Ciciliks jāmālē kā velns, kas atjaunos klaušu laikus, pārdos boļševikiem, noslepkavos mācītājus, sagraus baznīcas, rabīnam liks precēties; turpretī mēs dosim zemi, atcelsim nodokļus, atļausim cirst mežus, strādniekiem ievedīsim četru stundu darba dienu, pēc tam, ja kāds velns nesāks runāt vēl skaistāk par tevi, vari cerēt, ka balsos par tavu partiju. Oh, mītiņš ir māksla! Reizēm ar vienu pašu veiksmīgu vārdu izdodas sakaut pretinieku! Jāpazīst ļaužu psiholoģija.

Šeit sarunā iejaucās Gražulis un daži ciemiņi. Vieni nosodīja tādus mītiņus, citi aizstāvēja. No mītiņiem valodas novirzījās uz seimu un politiku. Izrādījās, ka daudzi ciemiņi bija opo-

zīcijas piekritēji, un Stripaitis tikko jaudāja atvairīt dažādus pārmetumus.

Viņš gāja prom kopā ar Vasari. Deputāts noraizējies sacīja:

— Kur vien pagriezies, visur nostiprinājusies opozīcija, Slikta parādība! Šoreiz vēlēšanās varam izgāzties. Nu re-dzēsim! . . .

Viņi norunāja, ka rīt pulksten astoņos Stripaitis atbrauks Vasarim pakaļ, un jau gribēja atvadīties, taču deputāts pēkšņi atcerējās, ka viņam vēl jāaiziet pie mākslinieka Deguša, kas zīmējis plakātus un solījies tos paņemt no litogrāfijas.

— Iesim kopā, — Vasaris piedāvājās. — Varbūt redzēsim tur arī vairāk interesanta.

Degutis bija vēl jauns, maz pazīstams mākslinieks, kas nesen beidzis skolu un dzīvoja diezgan trūcīgi, tāpēc, kad iesākās vēlēšanu aģitācija, pelnījās ar plakātu zīmēšanu. Stripaitis viņu uzskatīja par savu cilvēku, augsti novērtēja viņa darbu un visai frakcijai ieteica atbalstīt talantu. Tāpēc Degutim bija daudz pasūtījumu kā no kristīgajiem demokrātiem, tā no zemnieku savienības un darba federācijas. Viņam bija visai bagāta fantāzija, un viņš prata spilgti attēlot ikvienas partijas aģitācijas aicinājumus.

— Nu, māldera kungs, vai plakāti gatavi? — tikko paguvis sasveicināties, deputāts jautāja. — Rādi šurp! Ja būs slikti, piekaušu!

Veiklais puisis Degutis izvilka no pagultes papīra vīstokli un vienu plakātu pielika pie sienas.

— Lūdzu, deputāta kungs? Šeit jūsu plakāts! Vai iespējams kaut kas izteiksmīgāks? Laucinieku tas pārliecinās labāk nekā desmit brošūras.

Plakāts bija pārdalīts divās daļās. Vienā pusē liesmoja baznīca. Sarkanas uguns mēles pacēlās torņu augstumā. Ļaudis raudādami bēga no baznīcas dārza. Tirgus laukumā karātavās bija uzvilkts mācītājs, bet tuvāk pie ceļa bārdains boļševiks ar cirvi skaldīja krustu. Apakšā bija bargs uzraksts^ tā būs, ja balsosiet par tādiem un tādiem numuriem . . . Otrā pusē attēlota saules staru ieskauta baznīca. Mācītājs baznīcas dārzā skolo bērniņus, bet pa ceļu ar nevaldāmiem ērzeļiem atsperratos brauc un iet kājām cilvēki, visi ģērbušies kā kungi. Vēl redzamas jaunas lauku mājas ar sarkaniem jumtiem, skaists ganāmpulks un lielisks labības lauks. Apakšā uzraksts vēstīja, ka tā būs, ja balsosi par tādiem un tādiem kristīgo numuriem.

Stripaitis ar kritiķa skatienu pētīja plakātu un šo to piezīmēja:

— Jā . . . Vispār nekas . . . Idejas ir . . . Doma skaidra, krāsas spilgtas. Tikai, bračiņ, bez vajadzības te uzkāri stabā mācītāju! Ne šis, ne tas . . . Nu, varbūt ļaudīm patiks, tas ir — iedvesīs bailes. Bet šim, kas cērt krustu, vajadzēja rakstīt uz jostas: ciciliks!

— Arī tāpat sapratīs, deputāta kungs. Labāk, ja ļaudis paši sāk meklēt detaļu jēgu. Rodas lielāka interese, — Degutis paskaidroja.

— Labi, tu esi vīrs! — deputāts uzslavēja viņu. — Iesaiņo man atsevišķi dažus desmitus. Rīt astoņos ieradīšos tos paņemt. Un kas vēl te ir? — Stripaitis interesējās, ieraudzījis kaktā citu apaļu saini.

— Ek, blēņas, deputāta kungs! Papīreļi, skices darba federācijai ... — Degutis atrunājās.

Tomēr Stripaitis gribēja papriecāties arī ar federācijas plakātu.

— E, interesanti, interesanti! . . . Palūkosim, cik jauka dzīve sagaida cilvēkus, ja vēlēšanās uzvarēs federanti.

Viņš atritināja vienu lapu un aiz pārsteiguma pat iepleta muti. Plakāts attēloja baismīgu ainu. Kungs, iejūdzis arklā noskrandušu zemnieku, ara tā lauku, bet resns cienīgtēvs gāja blakus, atvēzējies ar pātagu. Tālāk bija redzama lepna muižas pils un parks, kurā dzīroja smalki kungi un kundzes, bet otrā malā — sašķiebusies būda un apraudājusies sieviete ar mazu bērnu. Apakšā uzraksts biedēja: Zemniek! Tas notiks Lietuvā, ja balsosi par tādiem un tādiem klerikāļu sarakstiem. Kas grib brīvību un zemi, tas balso tikai par tādiem un tādiem numuriem.

— Nu, vai nav velns! — Stripaitis iesaucās un sagrāba zīmētāju aiz skausta. — Mēs viņam maksājam naudu, atbalstām, domājam, ka viņš ir mūsu cilvēks, bet viņš te mālē visādus draņķus arī opozīcijai!

— Deputāta kungs! Visas manas simpātijas jūsu pusē! — Degutis aizstāvējās. — Jūsu plakāts ir māksliniecisks un, galvenais, divpusīgs: negatīvs un pozitīvs! Bet kas te? Tiešām draņķis — un vienīgi negatīvs . . .

— Gāzīšu tev pa purnu negatīvi un pozitīvi, tad zināsi, ko nozīmē kalpot diviem kungiem! — Stripaitis pavisam nopietni saskaitās.

Degutis pazina deputāta rupjību, tāpēc daudz neapvainojās.

— Piedodiet, deputāta kungs! Ar savu pārliecību un pasaules uzskatu esmu jūsu cilvēks, bet kā mākslinieks stāvu pāri visām partijām. Ja man pasūta plakātu arī jūsu ienaidnieki, nevaru atsacīties. To prasa no manis mākslinieciskā, profesionālā indiference.

— Par litu esi gatavs pārdot dvēseli, re, kāda ir tava indiference! Citā reizē tu pigu dabūsi no manis, ne pasūtījumu, — deputāts aizejot piedraudēja.

Sī aina stipri uzjautrināja Vasari. Atvadījies no Stripaiša, viņš smaidīdams soļoja mājup.

Otrajās lieldienās, kā bija norunāts, pulksten astoņos viņi labā automašīnā jau traucās laukā no Kaunas. Pie kājām gulēja plakāti un prāvs sainis literatūras, ar kuru pa ceļam vajadzēja apgādāt vairākus baznīcas ciematus.

Vasaris juta, ka Stripaiša mītiņš Kalnīnos var beigties ar katastrofu, tāpēc vēl mēģināja brīdināt viņu:

— Zini ko, deputāt? Vai nebūtu labāk, ja iztiktu ar plakātiem un literatūru vien? Taisnību sakot, no Kalnīniem šķīries ne visai lādzīgi.

Bet Stripaitis negribēja ne dzirdēt:

— Ek, neko tu nejēdz, direktor! Desmit gados daudz kas mainījies. Galu galā, ja vīrieši gadīsies visādi, tad sievietes noteikti balsos par to, par ko likšu. Tikai jāpaaģitē. Redzēsi, viss ies kā pa taukiem!

Kad viņi sasniedza Kalnīnus, vakara dievkalpojums jau gāja uz beigām. Abi ceļinieki pa automašīnas logu ziņkārīgi vēroja sen redzētas vietas. Izrādījās, ka, spridzinot torni, baznīca palikusi vesela un tagad jau kaut cik izremontēta. Baznīcas ciematā maz pārmaiņu. Redzams tas pats vikariāts, kurā Vasaris ar Stripaiti bija tik tuvi kaimiņi. Tagad abi skatās uz tā lieveni, uz tā logiem. Atmiņas kā viesulis nes viņus atpakaļ par veseliem desmit gadiem. Šķiet, tas viss noticis pavisam nesen.

Stripaitis šoferim liek braukt pie mācītājmājas. Tirgus laukumā daudz ļaužu. Visi ar skatieniem vēro automašīnu un saprot, ka ieradušies aģitatori.

Vasaris pirmo reizi tikās ar Kalnīnu jauno prāvestu, bet Stripaitis jau pazina viņu un iepriekš bija paziņojis par šo ierašanos. Viss bija sagatavots, pat sprediķa laikā no kanceles paziņots, ka ieradīsies no Kaunas seima deputāts, lai norādītu, par ko jābalso katoļiem jaunā seima vēlēšanās.

Prāvesta uzticamie palīgi tūdaļ paņēma literatūru, lai izplatītu ļaudis, bet plakātus izlīmētu redzamās vietās. Pagaidām, kamēr beigsies dievkalpojums, prāvests aicināja ciemiņus iestiprināties.

Platūna pēctecis bija vēl samērā jauns mācītājs, sasniedzis apmēram četrdesmit gadu, žirgts, sārts, izveicīgs un runīgs. Viņš ļoti aizrāvās ar politiku, partijas pienākumi viņam bija sirdslieta, un viņš tik cītīgi izprašņāja Stripaiti, ka tam pat apnika.

— P'ietiek! — deputāts asi paziņoja. — Dod kaut ko ēst! Kāda jēga no tavas politikas, jo opozīcija kāpj uz kakla!

Vasaris apjautājās par bijušo prāvestu Platūnu, kas miris kara beigās. Izrādījās, ka jau kara sākumā sapostītā Platūna saimniecība tā arī nav atspirgusi. Krievi ar saviem ierakumiem sajaukuši un izbradājuši vēl nenovāktās druvas, kareivji bēgdami pievākuši labākos zirgus, pēc tam vācieši rekvizējuši lopus un lietojuši citādus spaidus, jo Platūns nav pratis sadzīvot ar okupantiem. Karu viņš kaut kā pārcietis, bet labākus laikus vairs nav sagaidījis. Nomiris ar sirdskaiti. Mācītājs Ramutis beidzot dabūjis draudzi, bet par viņu nekas neesot dzirdams.

Vasaris jautāja arī par baronu Rainaķi, taču prāvestam nebija precīzu ziņu. No muižas pārvaldnieka esot dzirdējis, ka barons nomiris Krievijā, bet baronese dzīvojot Polijā. Solījusies atgriezties Lietuvā, bet pēc tam, kad valdība atsavinājusi muižu, acīm redzot nodomi grozīti.

Kamēr viņi runāja, atskrēja aizelsies ķesteris un paziņoja, ka mītiņš jau sācies. Runājot kāds sociāldemokrāts. Visi sakustējās, it kā būtu atskanējusi kaujas taure. Stripaitis ar ķesteri negaidīja pārējos un aizsteidzās pirmie. Prāvests aizbildinājās, ka viņam neesot ērti līst pašā mītiņā, viņš paskatīšoties no baznīcas dārza un, ja deputātam klāšoties plāni, steigšoties palīgā. Vasaris gribēja palikt kopā ar prāvestu. Vikārs atgriezās no dievkalpojuma un solījās iet pie ļaudīm, lai ar starpsaucieniem «no vietas» pūlī uzturētu pienācīgu noskaņojumu, bet vajadzības gadījumā arī pats gatavojās runāt.

Prāvests un Vasaris pakāpās uz akmeņiem pie baznīcas dārza žoga un ļoti labi redzēja visu mītiņu. Tirgus laukuma vidū kā bišu spiets mudžēja ļaužu pūlis. Pie telegrāfa staba, pakāpies uz ratiem, orators platīja rokas un pilnā kaklā izkliedza runu. Laiks bija kluss, un viņa spalgā balss skanēja visā tirgus laukumā un baznīcas dārzā.

— Tātad pēdējā gada laikā mēs varējām lieliski pārliecināties, kur ved Lietuvu seskkoms^179! — aģitators kliedza.

— Iekšpolitikā blēdības, kukuļņemšana, valsts naudas izšķērdēšana, darbaļaužu vajāšana un glaimošana kungiem, bet ārpolitikā sarunas ar poļiem! Seskkomam nav žēl zaudētās Vilnas! Seskkoms nosūtīja delegāciju uz Kopenhāgenu, uz Lugano, uz siltajām zemēm, kur viņi lepnās pilīs dzīro un kaulējas ar poļiem, lai pārdotu ne tikai Viļņu, bet arī visu Lietuvu!

— Kas ir šis seskkoms? — kāds pūlī iesaucās.

— Seskkoms ir kristīgie demokrāti, zemnieku savienība un darba federācija! Tā ir tāda komiteja, kas līdz šim valdījusi Lietuvu.

— Kāpēc seskkoms? — cits jautāja.

— Tāpēc, ka viņi kā seski, salīduši savās alās, laupa ļaužu mantu un sagandē Lietuvas gaisu ar riebīgo klerikālisma smaku.

Daži skaļi smējās, citi, acīm redzot runātāja piekritēji, sāka skaļi saukt «Nost seskkomu!» Bet mācītāja Stripaiša balss pēkšņi pārkliedza visas pārējās. Vasaris un prāvests ieraudzīja, ka viņš no malas jau nokļuvis pūļa vislielākajā drūzmā, runātājam pašā priekšā. Deputāta brūnais mētelis, gaiši pelēkā platmale un lielais augums izcēla viņu visu pārējo vidū.

— Hei, puisīt! Tu aplam stāsti! — deputāts kliedza.

— Seskkoms pastāv tāpēc, ka grib izkūpināt no Lietuvas visus tādus seskus boļševikus kā tu! Seskkoms ir tāpēc, ka visiem seskiem apcērp astes! Vācies no ratiem! Ļauj man runāt. Es tev piežmiegšu asti! . . .

Vareni smiekli un piekrišanas saucieni pārlidoja pūli. Ļaudis juta, ka jaunajam «aratoram» asāka mēle, un jau iepriekš priecājās par aizsākto sadursmi. Bet runātājs saprata, ka draud briesmas, un negribēja padoties. Viņš ar skatienu meklēja oponentu un turpināja tādā pašā tonī:

— Es redzu, ka arī šeit ieradies viens no seskkoma! Visdrīzāk kāds klerikāļu līdzskrējējs. Vīri, neļaujiet sevi muļķot!

Neticiet skaistajiem solījumiem! Apklustiet . . . Ļaujiet man pabeigt!

Taču klausītāji jau gribēja dzirdēt jauno runātāju. Vieni vēl klaigāja: «Nost seskkomu, nost klerikālus!» — bet citi jau prasīja, lai dod vārdu seskkoma aizstāvim. Stripaitis pa to laiku bija aizstūmies līdz ratiem un, neko negaidīdams, kāpa augšā. Tomēr sociālists negribēja iet prom.

— Atvainojos! . . . Kas tā par cūcību! — viņš kliedza.

Es atklāju mītiņu! ... Es vēl neesmu beidzis! Ja jūs gribat

runāt, varat izvēlēties sev citu vietu!

Bet Stripaitis kņupus ierāpās ratos, pieceldamies pastūma sociāldemokrātu, un tas, zaudējis līdzsvaru, novēlās klausītājiem uz galvām. Atkal smieklu un spiedzienu vilnis pārlidoja pūli.

— Vīri! — Stripaitis dārdoši iesaucās. — Jūs te dzirdējāt, kā runāja viens no tiem, kuru sapnis ir pārvērst Lietuvu par komunistu boļševiku paradīzi. Paklausieties, es jums pateikšu, ko grib visādu sugu sociālisti un citi Padomju Krievijas rokaspuiši!

— Nevajag! . . . Mēs zinām! . . . Vecas pasakas! Stāsti mums par seskkomu un klerikāļiem! ... — kliedza no visām pusēm. Visvairāk trokšņoja nogāztā runātāja piekritēji.

Kad Stripaitis bija uzkāpis uz ratiem un iesācis runāt, daudzi vecākie cilvēki pazina viņu. Vēsts, ka šeit runā seima deputāts, bijušais Kalnīnu vikārs, strauji aplidoja pūli. Oponentiem to tik vajadzēja. Runātājs lāgā nepaguva apklusināt troksni un ar dažiem veikliem teicieniem ieinteresēt klausītājus, kad no aizmugures atkal sāka birt kliedzieni, draudi un īsti lamu vārdi. Acīm redzot nogāztā aģitatora piekritēji bija sanākuši vienkop un nolēmuši par katru cenu izjaukt mītiņu.

— Seskkoma aģents! . . . Piparbodnieks! . . Kur liki sutanu? . . . Raugi, bikses krīt nost . . . Kauslis! . . . Papriekš norēķinies par pajām! . . .

Tādi kliedzieni aizvien nekaunīgāk nāca no aizmugures. Deputāts veltīgi ņēmās ar asprātībām un raidīja saviem pretiniekiem tikpat smagas replikas, viņa pozicija kļuva manāmi vājāka. Nopietnākie zemnieki un bailīgās sievietes redzēja, ka mītiņš var beigties ar kautiņu, tāpēc gāja prom. Stripaiša piekritēji bija izklīduši un vairs nejutās tik drošsirdīgi, turpretī oponenti bija gatavi uz visu.

Te no Vingila dzertuves iztentereja iereibušu puišu bars un

arī pievienojās trokšņotājiem. Pakaļējie grūdās uz priekšu, tāpēc ap ratiem sākās drūzma un nemiers. Vieni gribēja tikt tuvāk, citi nevarēja izspraukties atpakaļ. Jau vienā otrā vietā atskanēja pārbiedētu un saspiestu sieviešu spiedzieni. Oponenti un trokšņotāji jau ielenca ratus no visām pusēm. Kāds pēkšņi pacēla uz augšu dīseli, citi ar pleciem atspiedās pret malām, rati saslējās gaisā, un deputāts Stripaitis pa otru galu novēlās zemē.

Šeit viņam palīgā atsteidzās vikārs un ķesteris ar vairākiem uzticamākiem zemniekiem un aizstūma prom kaušļus. Tagad sākās dedzīgi strīdi mazos pulciņos, bet mītiņš jau bija izjaukts. Vieni vēl klausījās strīdus, citi tāpat aprunājās, jokoja vai gāja apskatīt no jauna izlīmētos plakātus.

Vasaris ar prāvestu redzēja, ka viss jau beidzies, nokāpa no akmeņiem un devās atpakaļ uz mācītājmāju. Prāvestu vēl gaidīja kristības, tāpēc Vasaris viens soļoja pa ceļu, lai paskatītos, kāda tagad ir Kalnīnu muiža.

Sasniedzis to, viņš tikko spēja ticēt savām acīm: muiža vairs nebija tāda, kādu viņš to atstājis pirms vienpadsmit gadiem. Milzīgā liepu aleja bija nocirsta. No laukumiņa, kurā viņš kādreiz mēdza sēdēt kopā ar baronesi, nav ne vēsts. Viss parks iznīcināts, nopostīts un izrakņāts. Muižas pils rēgojās pamesta, ar izsistām logu rūtīm un izlauztām durvīm. Siltumnīcas vietā viņš ieraudzīja milzīgu kaudzi dzelzs lūžņu un stiklu. Veranda, kurā viņš pēdējā vakarā sēdēja ar Rainaķiem un Sokolinas kundzi, klausīdamies tālos lielgabalu dārdus, tagad bija pavisam satrunējusi un sašķiebusies.

Redzēdams šīs drupas, Vasaris domāja, kā tagad šeit izskatītos baronese un kā viņa justos. Vai viņas epikūrisko optimismu nenomāktu šis nožēlojamais skats? Vai viņa arī šajos apstākļos prastu iegūt savu daļu prieka un jautrības?

Bet varbūt viņa pati šajā laikā pārvērtusies drupās, tāpat kā viņas muiža? Iedomājies to, Ļuds Vasaris juta gluži kā atvieglojumu, ka baronese nav atgriezusies un laikam nekad vairs neatgriezīsies. Ļudam būtu bail sastapt viņu šajā vietā.

Viņš pa ceļu gar muižu gāja apskatīt apkārtni. Pakāpies uz kalniņa, viņš ieraudzīja labi pazīstamus muižas laukus no šiliņa un ezeriņa vienā pusē līdz mežmalai otrā pusē. Bet arī šeit tagad bija citāda ainava. Visu muižas lauku izraibinājušas jaunsaimnieku mājiņas — mazas, sīkas, uz ātru roku celtas. Arī koku paēna tās vēl nav paguvusi aizsegt.

Ainava bija bēdīga, tomēr iespaidīga ar savu pārvērtību un kontrastu ar šīs vietas neseno pagātni.

Šeit Vasaris visspilgtāk izjuta jaunās Lietuvas noskaņu un ceļu uz nākotni. Vecā, romantiskā un svešā muiža, lūk, pārvēršas satrunējušās drupās, bet tās vietā no zemes laužas jauni un vārgi asniņi, kas nes jaunu, savu dzīvību.

Vasaris vēro šo ainavu un jūt, ka viņa paša personīgo iekšējo dzīvi satricinājušas šeit redzamās pārmaiņas. Taču kādreiz šī muiža bija mīļa vieta viņa sentimentiem un emocijām. Jaunie laiki sagrāvuši to kā arhaisku veco laiku atlieku. Jaunajā Lietuvā ikvienam jārada jauna dzīve.

Kad viņš atgriezās mācītājmājā, Stripaitis jau bija pārnācis no mītiņa. Izskatījās, ka deputāts neko lielu nav noskumis par savu neveiksmi.

— Mītiņš ir tikpat kā labs preferanss, — viņš sacīja. — Vienā vietā laimē, citā zaudē, raugoties, kādi partneri gadās. Taisnība, Vasaris pareizi bija sacījis. Bet gadās arī ļaunāk! Kādā vietā, brāļuk, biju spiests bēgt, atšaudīdamies ar revolveru. Tur gan bija karsts! Nekas! Varbūt literatūra un plakāti vēl uzlabos mūsu stāvokli.

Ilgi nevilcinādamies, viņi saposās ceļā. Tirgus laukumā vēl stāvēja vairāki iekarsuši lauku politikāņi.

Pie telegrāfa staba rēgojās rati ar nolauztu dīseli.

XXI

Ļuda Vasara dzīve tai laikā jau tā nostabilizējās, ka daudzi jautājumi, kas viņu bija tirdījuši, vairs neeksistēja. Viņš bija nolēmis vairs neatgriezties pie garīdznieka pienākumiem, kā arī atstāt direktora vietu un strādāt vienīgi rakstnieka darbu. Viss pārējais likās nenozīmīgs. Vasarim bija maz darīšanu ar sabiedriskām organizācijām, tāpēc viņš nepūlējās noteikt arī savu sabiedrisko poziciju.

Vēl bija dažas neskaidrības arī pasaules uzskatā. Reizēm viņš prātoja tā: no garīdzniecības es aiziešu, bet palikšu ticīgs kristīgais; daudzas katolicisma formālās dogmas man nav pieņemamas, bet daži dogmu jautājumi pat šķiet apšaubāmi, tomēr kristiānisms un ticības pamatpatiesības vispār man ari turpmāk paliks svētas un nesatricināmas.

Tā viņš gribēja izlobīt no kristiānisma to, kas bija piemē-

rots viņa raksturam, kas rod dzīvu atbalsi viņa sirdī un prata. Viņš sev gribēja konstruēt kaut ko līdzīgu subjektīvai reliģijai, jo visu katolicisma sistēmu viņš uzskatīja par nedzīvu prata konstrukciju jeb neaizsniedzamu pili, uz kuru vairs nav tiltu, kā viņš pats bija izteicies diskusijā ar tēvu Severinu. Taču izveidot tādu reliģiju arī vēl bija nākotnes uzdevums.

Tas viss liecināja, ka Ļ.uda Vasara iekšējā dzīve, lai arī jau lielā mērā nostabilizējusies, tomēr vēl nebija brīva no pretrunām, neskaidrībām un šaubām. Šīs pretrunas un neskaidrības varbūt daļēji radās ne tik daudz tāpēc, ka viņš visu apzinīgi nebija izlēmis, bet gluži iracionālu, neizprotamu iemeslu deļ vai arī tāpat aiz paraduma izpildīt dažas reliģiskas darbības. Pat tāds reliģiskais rituāls, kuru viņš stingri bija apņēmies neatkārtot, kā, piemēram, misas noturēšana, sakramentu sniegšana, acīm redzot viņā bija laidis dziļas saknes, jo arī tagad reizēm saduļķoja viņa dvēseli, ja arī ne īstenībā, tad vismaz pa sapņiem. Bieži viņš redzēja tādus sapņus, kuros kā maģiskā spogulī parādījās tas viss, kas slēpās viņa zemapziņas dzīlēs. Viņa sapņu fantāzija bieži sajauca pagātni un tagadni vienā fantasmagorijas ainā, kuras jēga bija pārāk skaidra.

Viens no tādiem fantasmagoriskas pagātnes ainu un iespaidu uzplūdiem viņu bija pārņēmis tūdaļ pēc ceļojuma uz Kalnī-niem. Kopā ar Stripaiti viņš atgriezās diezgan vēlu, un, kaut gan deputāts aicināja direktoru pie sevis, lai iebaudītu pa glāzītei pēc visām bēdām un neveiksmēm, Vasaris atteicās un steidzās mājup.

Apgūlies viņš juta visā ķermenī patīkamu gurdumu. Ausīs dūca motora rūkoņa, bet galvā šaudījās redzētie skati, ļaudis, domu un runu drumslas, pašreizējie iespaidi un pagātnes atmiņas. Pēc brītiņa viņš aizmiga dziļā, bet nemierīgā miegā.

Likās, ka viņš dodas uz Kalnīnu baznīcu, gatavojas noturēt misu un jau grib iet pie altāra, bet prāvests Platūns nostājas ceļā un bargi saka:

— Trīs gadus jūs neesat bijis pie bikts! . . . Ha-ha-ha! . . .

Tai pašā brīdī viņam šķiet, ka smejas nevis Platūns, bet it kā kapelāns Laibis, it kā profesors Mešķēns . . . Pēkšņi kaut kas norīb, un viņš redz, ka gāžas Kalnīnu baznīcas tornis . . .

Viņš pagriežas uz otriem sāniem un nokļūst semināra kapelā. Lielas svinības. Uz altāra deg daudz sveču. Smaržo vī-rāks. Visi klēriķi, ģērbušies baltās komžās, nometušies uz ceļiem altāra priekšā, bet bīskaps iet pa vidu un dala komūniju.

Turpretī viņš, Ļuds Vasaris, tepat guļ gultā, un viņam neaprakstāms kauns par nolaidību. Pēkšņi parādās Glaudžuvienes kundze, apskauj viņu ar kailām rokām un skūpsta uz lūpām . . .

Viņš jūt, ka gluži vai kalns būtu uzvēlies uz krūtīm, nemierīgi mētājas gultā, bet riebīgais sapnis viņu neatstāj. Tagad liekas, ka viņš kaut kur eksaminējas. Pie komisijas galda sēž bīskaps, tēvs Severins un nezin kā tur gadījusies Rainaķa kundze. Viņš privātdrēbēs stāv to priekšā, bet teoloģijas profesors mīņājas apkārt, draud ar pirkstu un nemitīgi atkārto:

— Osculavi Caiamī . . . Nu? . . . Pytaj, pytaj, pytaj'! . . .

Beidzot viņš pamodās, ilgi nevarēja aizmigt, bet visu nākamo dienu juta sarūgtinājumu un kaunu par sava sapņa nelāgo fantastiku.

Tajā pavasarī ne vienu vien reizi viņu mocīja līdzīgi sapņi. Likās dīvaini — laikā, kad viņš domāja, ka stingri nostājies uz atbrīvošanās ceļa, kad juta, ka ir nomierinājies un izkliedējis daudzas visgrūtākās šaubas, viņā vēl mudž kaut kādas paša neapzinīgu pārdzīvojumu un rūpju ēnas.

Pamodies viņš meklēja tādu sapņu psiholoģisko un fizioloģisko iemeslu un prata to izskaidrot. Viņš nebija māņticīgs, nekādu pārdabisku pravietojumu nozīmi šajos sapņos nesaskatīja un sapņu dēļ netaisījās grozīt savu apņēmību. 7’omēr viņš kļuva domīgs, un viņa pašpaļāvība tādos brīžos atslāba. Viņš baidījās, ka varbūt no savas dvēseles arī nespēs izraut ar visām saknēm tās šaubas, svārstības un sirdēstus, kuru cēlonis, pēc viņa ieskatiem, bija piederība garīdznieku kārtai. Viņš domāja, ka viņa dvēselē vēl slēpjas tādi dīgļi, kas laika gaitā viņu atkal var pagriezt kādā jaunā, šodien pavisam nezināmā virzienā. Vai tad viņš būtu ticējis, ja kāds toreiz, kad saņēma mācītāja svētību, pareģotu viņa tagadējo stāvokli?

Ja Ļuds Vasaris būtu viens, iespējams, ka viņu atkal pārņemtu visādas šaubas un bailes. Taču tagad viņš juta sev blakus sievieti, kas viņu ne tikai labi pazina un saprata, bet arī mīlēja. Aukse modri vēroja viņa pārdzīvojumus un allaž bija smalkjūtīga pret visām viņa raizēm. Aukse labi saprata, kādu garīgu krīzi pārdzīvo Vasaris. Viņa Vasari uzskatīja par slimnieku. kas sācis atveseļoties, tikai slimības lēkmju brīžos tam nepieciešams atbalsts, līdzjūtība un gaišas cerības.

1 Noskūpstīju Kaji! (Latiņu vai.) Jautā, jautā, jauta! (Poļu vai.)

610

Reiz, kad Vasaris Auksei izstāstīja savas bažas par nākotni, viņa bezrūpīgi atmeta ar roku un iesaucās:

— Blēņas! Esmu pārliecināta, ka viss ritēs it lieliski. Salīdzinot ar pagājušo gadu, tu jau tagad esi ievērojami pārmainījies. Esi kļuvis rosīgāks, priecīgāks, skaidrāk skaties uz dzīvi, arī šie pesimisma uzplūdi atkārtojas arvien retāk. Tas mani iepriecina. Bet no vienas lietas vēl tev jāvairās.

— No kādas tad?

— No rūpēm par nākotni.

— Pavisam dīvains padoms, — Vasaris iesmējās. — Visi prātīgi cilvēki līdz šim sacījuši, ka mums it viss jādarol nākotnes vārdā, jo tikai tā varot izvairīties no lielām kļūdām.

— Tomēr tu — ne! — Aukse tiepās. — Rūpes par nākotni tevī rada visādus rēgus un hipotēzes, kas tev traucē rīkoties. Ja esi reiz apņēmies, tad tev vairs nav jānodarbojas ar minējumiem, kas būs, bet jāstrādā, lai būtu tā, kā gribi. Domāju, ka tāds ir drošas uzvaras likums. Tagadne pati par sevi rada nākotni. Ja mēs visi gribētu paredzēt un uzminēt nākotni un pēc tās veidot tagadni, mēs riskētu ar iespēju nežēlīgi kļūdīties: ceļā pārmīties ar nākotni un neko labu nepaveikt tagadnē.

Vasaris redzēja, ka šī Aukses doma nav kāda neapstrīdama aksioma, bet viens no daudzajiem praktiski teorētiskās gudrības variantiem, ar kuriem mēs, katrs savdabīgi domādami, aužam savu dzīves filozofiju. Ļudam patika Aukses varianti, un, kaut arī viņš reizēm strīdējās un kritizēja viņas domas, tomēr galvenajos jautājumos dziļākas domstarpības neradās.

Aukse tai laikā jau labi pazina Vasara raksturu redzēja visus viņa trūkumus un vājības, iemācījās tās paciest un daļēji arī tām pielāgoties. Ļuds to redzēja un jutās viņai pateicību parādā, centās vairīties no visa, kas varētu aizvainot Auksi. Tā viņu mīla aizvien vairāk kļuva par domu, jūtu un rīcības harmonisku akordu, kas abus darīja cildenākus un abu dzīvei deva bagātāku saturu.

Tomēr Aukses galvenais jautājums — kas būs tālāk? — vēl arvien nebija atrisināts. Viņa vairākas reizes par to mēģināja runāt, bet Vasaris allaž novirzīja valodu vai arī palika pie sava agrākā viedokļa: viņš nevēlējās ģimeni. Viņš vēl arvien uzskatīja, ka būšot skaistāk un cēlāk, ja viņi neiegrimšot ģimenes dzīves prozā; viņš baidījās no jaunām saitēm, viņš ne paļāvās uz sevi, bet daļēji vairījās arī sabiedrības nosodījuma. Un viņš pats redzēja, ka šeit viņa pozicija diezgan vāja. Viņš

taču zināja, kāds ir mīlas dabiskais gala mērķis, un būtu naivi, ja mēģinātu pievilt sevi ar ideālistiskiem sapņojumiem. Dzīves īstenība ik mirkli tos draudētu sagraut. Tāpēc arī strīdi ar Auksi visbiežāk beidzās ar viņa neveiksmi. Principā viņam bija jāpiekrīt, ka viņu attiecību vienīgajam godīgajam un dabiskajam finālam jābūt ģimenei, bet pašreizējais stāvoklis ir zināms kompromiss apstākļu, kā arī taktikas vai kādu citu blakus apsvērumu dēl.

Kad pienaca vasarsvētki, Vasaris atgādināja Auksei pagājušā gada pārpratumu un aicināja pastaigāties kaut kur Kaunas apkaimē. Aukse labprāt piekrita, un todien viņi ilgi staigaja pa Fredas nogāzēm, runaja par nopietnam un nenopietnām lietām. Beidzot, nokļuvuši pie Napoleona kalna, vēlējās uzkāpt tajā un papriecāties par Nemunas un pilsētas lielisko skatu. Bet acīm redzot tāda jau bija šīs dienas noskaņa, ka Vasaris, palūkojies ļoti skaistajā ainavā, atkal pievērsās tematam, kas viņam un Auksei visaktuālākais.

— Tu zini,*— viņš sacīja, — ka viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc es aizeju no garīdzniecības, ir manas daiļrades un mana talanta liktenis. Vai tev neliekas, ka ģimene varētu kaitēt manai daiļradei tikpat lielā mērā kā palikšana garīdznieka kārtā, tikai, protams, citādā ziņā? Taču ir cilvēki, kas domā, ka dzejas daiļrade un ģimenes dzīve ir principā pilnīgi nesaskaņojamas lietas.

— Vai tu tam tici? — Aukse jautāja.

— Neticu, bet gribu dzirdēt, kā tu nokritizēsi tādu teoriju.

— Ļ,oti vienkārši. Prakse, vēsture neapstiprina šo teoriju. Tu pats zini, ka ir bijuši daudzi dzejnieki un rakstnieki, kas arī pēc apprecēšanās ļoti labi rakstīja. Liekas, tu nespēsi formulēt nekādu likumu par precēto un neprecēto rakstnieku daiļradi. Viens gan ir skaidrs: sievietei visu daiļradē bijusi liela ietekme.

— Bet šī sieviete visbiežāk nav bijusi sieva.

— Vai gribi sacīt, ka tā bijusi mīļākā? Daļēji jā, lai gan biogrāfi, vēsturnieki un kritiķi par to diezgan daudz samelojuši. Tomēr šis jautājums neattiecas uz tevi. Negribu domāt, ka tu sapņotu par pajukušu dzīvi un mīļākām!

— Mēs runājam par principu.

— Tātad es atzīstu tikai mīlas, nevis mīļāko principu. Turpretī ģimeni es it nemaz nesaistu ar daiļradi. T ie, kas apgalvo, ka dzejnieks nevarot precēties, ir eksaltēti pseidoromantiķi vai arī veci maniaki, kuri sievieti neuzskata par cilvēku, bet par kaut kādu raganu, velna iemiesojumu un kārdinātāju. Tādi baidās no sievietes, bet reizē arī grib viņu. Tādu slimīgajā iztēlē mīt visādas Kleopatras, Ksantipas, Mesalinas, Kobras, čigānietes, kabareju dejotājas, un viņi murgo dažādas nejēdzības par to mīlinājumiem un kārdinājumiem. Viņi nespēj saprast un sasniegt tīru mīlu.

Vasaris ar patiku vēroja Aukses piesarkušo seju un viņas acu mirdzumu, klausījās viņas asajos un noteiktajos vārdos. Tagad viņš negribēja vairs strīdēties, jo viņa domas plūda tajā pašā virzienā. Tāpēc viņš pievienodamies turpināja:

— Tiešām. Laikam par neko citu nav sarunāts un sarakstīts tik daudz nejēdzību kā par sievieti. Vieniem viņa ir velns, citiem eņģelis, bet patiesībā viņa jāuzskata tikai par cilvēku. Tomēr atzīsti, Aukse, ka pati sieviete daļēji ir vainīga, ja pret viņu tā izturas. Mūsdienu sieviete pati pārāk daudz grib rotaļāties ar dzīvi un būt rotaļlieta vīriešu rokās. Es tev uzticos un tevis vienas dēļ piedodu visām sievietēm viņu tukšumu un biežu sevis nicināšanu. Un, ja es piedzīvotu vilšanos ar tevi, varbūt arī pats kļūtu vecs maniaks, par kādu tu runāji.

Aukse paskatījās uz viņu ar gaišu skatienu un smējās:

— Ai, neuzvel man visu sieviešu likteni! Ja es arī būtu slikta, tomēr vēl daudzas ir labas. Un sliktās varbūt arī nav tik lielā mērā sliktas kā nelaimīgas. Viņas nav jānicina.

Pēkšņi Vasari pārņēma kāda iedvesma, un viņš iesaucās:

— Kā es varētu nicināt sievieti, ja mana māte ir sieviete? Un ko sliktu mēs visi varam sacīt par savām mātēm? Bet viņu ir un būs tūkstošu tūkstoši! Domāju, ka mātes stāvoklis beigu beigās izpērk visus sievietes grēkus.

— Un tu pat ar mani baidies nodibināt ģimeni!

— Ai, Aukse, tas taču pavisam kas cits! — Vasaris tiepās. — Tu zini iemeslus.

— Es tev nepārmetu un nespiežu mani precēt, tomēr atļauj man analizēt tavus iemeslus. Vispirms, ja aiziesi no garīdzniecības, tad bez jebkādām šaubām tev būs tiesības dzīvot tāpat kā kuram katram godīgam cilvēkam. Sabiedrības nosodījums tevi nebiedē un tev nav arī bīstams. Ne jau visi nosodīs. Citi papļāpās un apklusīs. Tavam talantam nedraud nekādas briesmas. Tev nebūs jāskumst vientulībā un jāklimst pa svešiem kaktiem. Tev būs mājīgs pavards, un savu iemīļoto darbu varēsi strādāt, neviena netraucēts, bet es tevi mīlēšu un sau-

dzēšu. Netici, ka sirdēsti, posts un vientulība tevi pamudinās uz lieliem darbiem. Var gadīties gluži otrādi. Tik vārīgu, jutīgu un lepnu cilvēku, kāds esi tu, var salauzt pirmā lielāka neveiksme.

Vasaris, acīm redzot pārdomādams Aukses vārdus, ar spieķa galu rušināja smiltis pie savām kājām. Beidzot viņš atbildēja:

— Baidos, ka ģimenes dzīves komforts nenokauj mani darba gribu, neiemidzina fantāziju un neapslāpē entuziasmu. Tās ir galvenās briesmas!

— Ai, kā tu no visa baidies! — Aukse nepacietīgi iesaucās. — Tu redzi simtiem briesmu visapkārt un baidies pakustēties no vietas! Par laimi, es domāju, ka tu neesi tik bailīgs, taču tev patīk iztēloties visādus šķēršļus un knibināties ap visādām iespējām. Ja netiksi vaļā no šīs kaites, es pametīšu tevi.

— Nu nedusmo, Aukse, — Ļ,uds sacīja, saņemdams viņas roku. — Atzīstos, ka tev taisnība, un principā piekrītu taviem secinājumiem, bet tagad vēl pāragri runāt par to. Vēl nezinu, kā jutīšos, kad būšu pilnīgi brīvs.

Aukse bija apmierināta, ka Ļ.uds vismaz principā ir vienis prātis ar viņu. Viņa varēja gaidīt un cerēt. Šķita, ka bez šīs cerības viņas mīlai nav jēgas, bet dzīvei — mērķa.

Kad Aukse pēc pastaigas pārnāca mājās un palika viena, viņa vēlreiz ilgi pārdomāja visus šos jautājumus. Viņa it nemaz nešaubījās, ka mīl Vasari un visu mūžu mīlēs viņu vienīgo. Aukse paguva pārliecināties, ka viņu raksturi saderas un viņu intereses nav svešas vienas otrām. Aukse bija pārliecināta, ka viņu dzīve būtu skaista un laimīga. Bet Vasaris šaubījās. Tāpēc Aukse juta, ka visa atbildība jāuzņemas viņai pašai. Vai viņa ir sagatavojusies uzņemties šo atbildību?

Turklāt Aukse zināja — pēc apprecēšanās ar Vasari arī pret viņu vērsīsies zināmas sabiedrības daļas naids un nicinājums. Citi viņai pārmetīs zemu un nožēlojamu sīkpilsoniskumu, sliktu toni, dzīves prozu, ka viņa savaldzinājusi mācītāju, bet dzejnieku nogremdējusi ikdienas zaņķī un norāvusi viņam no galvas cildenuma vaiņagu.

Kad Vasaris izteica tādus iebildumus, Aukse tos prata izkliedēt daiļrunīgi un pārliecinoši. Turpretī, kad šaubas uzmācās viņai pašai, tad bija jāsaņem visi spēki, jāļauj uzliesmot visam savam optimismam, lai tās pārvarētu. Tādos brīžos Aukse vairījās pat no Vasara, jo baidījās, ka viņš pats ļausies

pesimismam, nevis uzmundrinās viņu. Vienam no viņiem jābūt nesatricināmi spēcīgam, jāmodina gaišas cerības un jāstāv sardzē. Aukse domāja, ka šis pienākums gulstas uz viņu.

Kā ikreiz, tā arī tovakar viņa nobeidza savas pārdomas ar vienu un to pašu secinājumu: viņa mīl Vasari, jūt, ka tas mīl viņu, un nekāda cita ceļa vairs nav; viņai jāsaņem visi spēki, lai radītu kopējas laimes pavardu; ar to viņa daudz laba izdarīs arī pašam Vasarim; nē, viņai nav bail vienai pašai uzņemties visu atbildību!

Izšķīrusies par to, viņa nolēma tūdaļ pastāstīt visu tēvam, lai viss būtu pilnīgi skaidrs un nokārtots. Mīla pret Vasari bija vienīgais noslēpums, ko Aukse vēl nebija stāstījusi tēvam, kaut arī sen redzēja, ka nepieciešams to darīt. Viņa nebija pārliecināta, vai tēvs labvēlīgi uzņems šo vēsti, tomēr negaidīja arī lielus iebildumus. Tēvs uzticējās viņai un gandrīz arvien piekrita tam, ko viņa vēlējās vai domāja. Galu galā, ja viņš sākumā arī iebilstu, tad nebija šaubu, ka pēc īsākas vai ilgākas cīņas viņš tomēr piekāptos. Meitas laime Gražulim bija galvenais dzīves mērķis.

Aukse atrada tēvu kabinetā. Viņš lasīja laikrakstu un smēķēja cigāru. Viņa apsēdās apmeklētājiem paredzētajā atzveltnes krēslā iepretī tēvam un bez jebkāda ievada iesāka:

— Tēti, man jāpaziņo tev neparasta vēsts: es mīlu vienu cilvēku.

Gražulis izlikās nesaprotam.

— Kas tā par vēsti, Aukse? Ja tu mīli tikai vienu cilvēku, tad, bez šaubām, mani. To sen zinu.

— Ai, protams, protams! — Aukse smējās. — Bet es tevi mīlu tik sen, ka biju to aizmirsusi! Nu tad sacīšu tev, ka tagad mīlu divus!

— Arī tagad mani sevišķi nepārsteidzi. Sen noģidu, ka šie dzejoļi un muzicēšana tik vienkārši nebeigsies, tāpēc brīnījos, kāpēc neko man nesaki.

— Ai tēti, redzi, ir kāds apstāklis . .. Tu pats saproti. Man pašai viss vēl nav skaidrs un viņam tāpat.

Tēvs nolika laikrakstu un gatavojās nopietnai sarunai.

— Tas nav labi, Aukse. Šeit nedrīkst būt nekādu neskaidrību. Jūs abi esat pieauguši un izglītoti — izlemiet paši. Vasaris man patīk, un nekādus šķēršļus viņam nelikšu. Taču, ja viņš negrib, tev nebūtu jāpazudina sava jaunība, un es pret to iebildīšu. Nekādu brīvo mīlestību es neatzīstu.

— Es arī ne. Bet nevaru atsacīties no viņa un ne ar vienu citu neprecēšos. Tādi, tēt, ir fakti un principi. Pagaidām galvenais man bija tava piekrišana, bet viss pārējais ir nākotnes jautājums.

— Paļaujos uz tevi, Aukse, — tēvs atbildēja mazliet svinīgā balsī. — Tu zini, kā rūpējos par tavu laimi un nākotni. Ceru, ka tu man neaizēnosi šīs rūpes.

Meita noskūpstīja tēvu aiz pateicības, ka viņš tik saprātīgi skatījās uz šo jautājumu. Viņa priecājās, ka iztikusi bez liekām runām, pierādījumiem un sentimentiem.

Kā par spīti, drīz ieradās advokāts Indrulis, kas jau iepriekš bija paziņojis, ka gribot ļoti nopietni aprunāties. Aukse paretam tikās ar viņu, bet pēdējā laikā viņš atkal cītīgi sāka meklēt tādas tikšanās iespējas. Viņš ieradās svētku drēbēs, un no viņa sejas Aukse nolasīja, ka viņš ir svinīgi noskaņots un ari satraukts. Viņš runāja par šo un to, cēlās un atkal sēdās, smēķēja un pelnu traukā burzīja nenosmēķētus papirosus, bet acīm redzot vēl arvien nespēja sadūšoties un pasacīt to, kas viņam uz sirds. Aukse izlikās to neredzam un tāpat vien tērzēja ar viņu un taujāja visparastākās lietas.

Galu galā, gribēdama beigt šo sarunu, atgādināja:

— Bet šodien jūs man gribējāt pastāstīt kaut ko neparastu? Sen degu nepacietībā, kas tas būtu.

— Aukses jaunkundz, jūs pēdējā laikā ar mani runājat tik zobgalīgā tonī, ka esmu pavisam samulsis un nezinu, kā lai iesāku . . .

— Tas mani pārsteidz. Mēs esam tik labi paziņas, ka varam gan jokot, gan runāt nopietni. Par ko jūs tā raizējaties?

Indrulis nolika papirosu, zīmīgi skatījās viņai acīs un jautāja:

— Aukses jaunkundz, vai jūs ļoti neieredzat mani?

— Jūs neieredzēt? Kāpēc tad? ... — Aukse izbrīnā iesaucās.

— Esmu to pelnījis. Jūs mani iepazināt kā egoistu, ļaunu zobgali un varbūt arī intrigantu. Bet, lūdzu, ticiet, ka neesmu tik ļauns, kāds bieži vien izskatos . . .

— Labprāt ticu, bet kāpēc šī grēksūdze?

— Aukses jaunkundz, domāju, ka daudz nepārsteigšu, ja atzīšos — es jūs mīlu.

— Jā, jūs tēlojāt mīlētāja lomu, bet, vai mani tiešām mīlat, atļaujos šaubīties.

Indrulis pat pielēca no vietas un, sažņaudzis rokas, iesaucās:

— Jūs šaubāties?! Aukses jaunkundz! Sakiet vienu vienīgu vārdu — un esmu jūsu uz visu mūžu! Man būtu milzīga un neizsakāma laime jūs dēvēt par savu sievu!

Aukse, to dzirdēdama, pat iesmējās.

— Ai, sen jau zinu, ka jūs gribat mani precēt. Bet, Indruļa kungs, sieviete tiek precēta ne jau katrā ziņā aiz mīlas.

— Jūs apvainojat mani, Aukses jaunkundz! Nekad neesmu devis iemeslu aizdomām, ka gribētu jūs precēt mantas dēļ. Tas man derdzas!

— Piedodiet, lūdzu. Es tikai saku, ka vēlēšanās precēties rodas ne katrā ziņā aiz mīlas. Ja jūs apgalvojat, ka mīlot mani, tas jo labāk. Diemžēl, nevaru jūs aplaimot ar to pašu. Es augsti vērtēju jūsu personu, bet nevaru jūs mīlēt. Mūsu ceļi noteikti šķiras.

Indrulis sadrūma kā melns mākonis un noskumis jautāja:

— Vai jūs, Aukses jaunkundz, neatstājat man nekādu cerības stariņu?

— Ne vismazāko, Indruļa kungs.

— Bet, Aukses jaunkundz, vai atstājat man tiesību tikties ar jums kaut retu reizi?

— Vai tad es varu prasīt, lai jūs, ieraudzījis mani, aizvērtu acis? Kāpēc tāds tonis, Indruļa kungs? Esmu pieredzējusi no jums daudz vēlības, ceru, ka jums tāpat nav iemesla dusmoties uz mani. Paliksim arī turpmāk labi paziņas.

Indrulis gāja prom elsdams pūzdams, sataisījis skumju seju, taču patiesībā juta lielu atvieglojumu, ka beidzot visam gals un sirdsapziņa mierīga. Viņš jau bija noskatījis citu bagātu līgavu.

Nākamajā dienā Aukse Vasarim pastāstīja, kā Indrulis nācis pie viņas precībās un nožēlojis savus grēkus.

Abi smējās par tādu slavenās «saderināšanās» finālu.

XXII

Ļuds Vasaris togad gaidīja atvaļinājumu cerībā, ka vairs nebūs jāatgriežas ne direktora, ne pedagoga darbā, bet varēs mēģināt iekārtoties tā, kā tas klājas rakstniekam — strādāt vienīgi ar spalvu. Viņš zināja, ka tāds mēģinājums būs riskants. Literatūras stāvoklis Lietuvā nespēja iepriecināt arī vislielāko optimistu. Inteliģence nepirka un nelasīja lietuviešu grāmatas, neinteresējās par presi. Rakstnieka ienākumi nebija droši, stabili un diezin vai spēja sagādāt iztikai nepieciešamos līdzekļus. Tomēr Vasara drāmas un grāmatu necerētie panākumi tai laikā modināja viņā lielas cerības, un viņš bez bažām raudzījās savas literārās dzīves rītdienā.

Pa to starpu jauni, pavisam neparedzēti notikumi uz ilgāku laiku piepildīja viņa sirdi ar skumjām, sērām un pat šaušalīgām mistiskām bailēm.

Reiz, kad viņš aizrautīgi rakstīja nesen iesāktu jaunu darbu, piepešs tālruņa zvans spieda viņu pat satrūkties. Viņš paņēma klausuli un bija pārsteigts, dzirdēdams Lūcijas Glau-džuvienes kundzes balsi:

— Hallo, vai Ļuda kungs? . . . Esiet tik laipns un tūdaļ atnāciet pie mums. Vituks smagi saslimis. Murgo un sauc jūs. Ļoti baidos, ka nenotiek kas ļauns.

Vasaris nevilcinājās ne mirkli un devās turp. No Lūcijas balss viņš saprata, ka stāvoklis nopietns. Jau agrāk kāda baismīga nojauta sažņaudza Ļuda sirdi, tiklīdz viņš iedomājās, ko nozīmē šis bērns bijušās Brazģienes kundzes dzīvē.

Viņš atrada Lūcijas kundzi pie dēla gultas. Bērns dega kā ugufiī, smagi elpoja un mētājās, acīm redzot neapjēgdams, kas notiek ap viņu. Māte un kopēja darīja visu, ko ārsts bija pavēlējis. No dažiem pārbīlī čukstētiem teikumiem Ļuds saprata, kas bērnam kaiš un kādas briesmas viņam draud. Vituks ar dažiem klases biedriem Nemunas krastā skraidījis un spēlējis bumbu. Viņš ļoti sasvīdis un apgūlies koka paēnā atpūsties. Zeme bijusi drēgna, viņš saaukstējies un dabājis plaušu karsoni. Bet krūtis arvien viņam bijušas vājas.

Ļuds apsēdās pie bērna gultas un paņēma viņa roku. Vituks atvēra acis, šķiet, pazina savu krusttēvu un mēģināja pat smaidīt.

— Vituk, kas tev ir, nabadziņ? Tik dūšīgs puisis biji . . . Nu drīz atkal būsi vesels un atnāksi pie manis ciemos, — Vasaris, turēdams zēna roku, uzrunāja viņu.

Bet Vituks neko neatbildēja. Drīz viņš sāka mētāties gultā, un ar lielām grūtībām izdevās atkal nomierināt viņu. Blakusistabā atskanēja smagi soļi, un Glaudžus kungs parādījās durvīs. Uzmetis slimniekam īsu skatienu, viņš, nezin pie kā griezdamies, ierunājās skarbā balsī:

— Tā . . . Tātad slimo . . Sastapu ārstu. Saka, vājas cerības. Kad es biju tāds, arī slimoju ar plaušu karsoni. Tomēr izveseļojos. Nekas, pāries . . . Un tas viss aiz palaidnības un lutināšanas ... tā . . .

Lūcijas kundze paskatījās uz savu vīru ar tādu baiļu, naida un nicinājuma pilnu skatienu, ka viņš tikai paraustīja plecus un, neko vairāk neteicis, gāja prom no istabas.

Kad bērns bija pavisam nomierinājies, māte aicināja Vasari uz citu istabu un lūdza vēl brītiņu uzkavēties.

— Ak, jūs nevarat iedomāties, ko esmu pārdzīvojusi šajās divās dienās, — viņa sūdzējās Ļudam, nevarīgi apsēdusies uz dīvāna. — Pagājušajā naktī bērnam bija tik slikti, ka es nosēdēju pie viņa, neaizvērusi acis. Ai, baidos pat iedomāties, kas notiktu, ja zaudētu viņu. Vai dzirdējāt, ko sacīja Glaudžus?

— Pārāk neraizējieties, Lūcijas kundze, — Vasaris līdzjūtīgi mierināja viņu. — Augoša bērna organisms parasti uzvar pat nāves briesmas. Kad ieraudzīju Vituku, mans pirmais iespaids bija labāks, nekā biju gaidījis. Redzēsiet, jau rīt viņam būs vieglāk. Pirmais iespaids mani nepieviļ.

Sie vienkāršie mierinājuma vārdi Lūcijas kundzei tagad likās mīļāki nekā visas viņas dzīvē dzirdētās uzslavas un kom plimenti. Ar pateicības pilnu skatienu viņa palūkojās uz Vasari, kura pirmo iespaidu viņa tagad vērtēja augstāk nekā vislabākā ārsta diagnozi.

Vasaris, runādams ar Lūcijas kundzi, redzēja, ka viņa tiešām bija ļoti pārmainījusies. Rūpes, bezmiegā pavadītā nakts un arī aizmirstie kosmētikas līdzekļi uzreiz darīja viņu par kādiem desmit gadiem vecāku. Tagad viņa tiešām bija Vituka māte, Brazģienes kundze. Pazuda visa viņas koķetā pikan-tērija, un Vasaris savā sirdī juta žēluma pilnu draudzību pret viņu. Ļuds atkal mierināja viņu un centās pārliecināt, ka Vitu-kam jau rīt būs labāk, ieteica viņai atpūsties un pats atvadījās, apsolījies rīt atkal apciemot slimnieku.

Diemžēl, Vituka veselība neuzlabojās. Nākamajā dienā Vasaris atrada viņu tāpat murgojam ar augstu temperatūru kā vakar, bet no kopējas vārdiem varēja spriest, ka stāvoklis varbūt vēl pasliktinājies. Šoreiz Lūcijas kundze neļāva sevi tik viegli nomierināt. Viņa klausījās Vasara vārdos, bet paslepus viņai bija aizdomas, vai tikai tas, sacīdams vienu, nedomā citu, un reizi pa reizei viņas acīs atspoguļojās ārkārtīgas bailes un šausmas.

— Baidos, ka dievs mani var sodīt, — viņa sacīja, mistisku baiļu pārņemta. — Visu laiku biju netikla sieviete. Esmu grēkojusi pret mātes cildeno aicinājumu. Bet kāpēc viņam, nevainīgajam, būtu jāmirst?

Ļuds klausījās Lūcijas kundzes vaimanās un domāja, kā dažkārt cilvēku izjūtas un domu gaita saskan atsevišķās elementārās formulās, vienalga, vai viņi būtu vienkārši zemnieki vai rafinēti inteliģences pārstāvji. Un viņš, mierinādams Glau-džuvienes kundzi, atkārtoja gandrīz tos pašus vārdus, ar kuriem mierināja arī savu māti:

— Lūcijas kundze, jūs gluži veltīgi sevi biedējat ar dievu. Vai tiešām jūs domājat, ka dievs ir kāds atriebīgs despots, kas, gribēdams sodīt vai atriebt, nogalinās jūsu dēlu? Nemokiet sevi ar aplamu apsūdzību, bet labāk saņemiet visus spēkus, neļaujiet sevi satriekt nelaimei, ja tiešām tā nāktu.

Bet Lūcijas kundze, tāpat kā ikviena māte, kas cieš mīļota dēla dēļ, juta, ka visa viņas būtība saistīta ar dēlu, ka viņa ar savu uzupurēšanos spēj grozīt tā likteni.

— Ak, ja viņš izveseļotos, es atmestu visu, it visu! — viņa sacīja aiz satraukuma drebošā balsī. — Es atsacītos no visiem paziņām, visām izpriecām un būtu vienīgi viņa māte, viņa saudzētāja un audzinātāja. Bet, ja viņš nomirtu, ai, nezinu, kas notiktu ar mani. . . Nē, es neizturētu šo triecienu! . . .

Viņa ar rokām aizsedza seju, un auksti drebuļi pārskrēja pār visu viņas ķermeni.

Vasaris atstāja viņu salīkušu pie Vituka gultas. Tovakar, pārnācis mājās, viņš neko nespēja strādāt.

Nākamajā dienā viņš nevarēja apciemot mazo slimnieku, bet apjautājās pa tālruni un uzzināja, ka Vituka veselība mazliet uzlabojusies. Lūcijas kundze pati pienāca pie tālruņa, pateicās Ļudam par rūpēm un līdzjūtību un nožēloja, ka viņš nevarot atnākt un savām acīm pārliecināties, ka Vilukam tagad vieglāk. Cauru dienu Vasaris priecājās par šo vēsti un vakarā, likdamies gulēt, domāja, kādu ciemkukuli viņš rīt aiznesīs krustdēlam, kas sācis atveseļoties.

Bet agri no rīta viņu pamodināja tālruņa zvans. Glaudžus kunga skarbā balss īsi paziņoja, ka Vituks naktī miris. Lūcijas kundze lūdzot, lai Vasaris viņu apciemotu.

5ī vēsts līdz sirds dziļumiem satricināja Ļ.udu. Viņš tūdaļ aizsteidzās pie Glaudžiem. Iedams pa tukšajām pilsētas ielām, viņš reizēm tā kā šaubījās, vai Glaudžus balsi nav dzirdējis tikai sapnī, vai nav noticis kāds nelāgs pārpratums, vai tikai viņu nesagaidīs Vituks ar žirgti mundru skatienu, bet Lūcijas kundze ar laimīgu un priecīgu smaidu. Tomēr viņš labi zināja, ka visas šīs cerības ir veltīgas, ka Vituks, uz mūžu atdzisis, guļ savā gultiņā, bet Lūcijas kundze ... Ko dara Lūcijas kundze? Šis jautājums nedeva viņam miera, un viņš paātrināja gaitu, lai jo drīzāk pārliecinātos, kas noticis noslēpumainajā Glaudžu dzīvoklī.

Adele viņu ielaida nobijusies, saraudātām acīm un atvēra salona durvis. Tur Glaudžus kungs pusčukstus runāja ar ārstu, kas, ieraudzījis Vasari, aizgāja pie loga.

— Tā . . . tātad bērns miris, — namatēvs sacīja un sniedza Ļudam roku. — Labi, ka jūs atnācāt. Sieva vai prātu zaudējusi. Jūs, kā jau vecs paziņa, ietekmējiet viņu un atraujiet no tā bērna. Nevaru ciest mājās tādas scēnas.

Vasaris nesacīja viņam ne vārda, piegāja pie Vituka istabas un uzmanīgi atvēra durvis. Logs bija līdz pusei aizsegts, un pelēcīga rīta gaisma tikko ļāva saskatīt, kas iekšā notiek. Gultā gulēja Vituks, bet blakus, pa pusei nometusies uz ceļiem, pa pusei sēdēdama, atspiedusies uz krēsla un sakņupuši uz gultas malas, nīkuļoja Lūcijas kundze. Seju viņa bija paslēpusi rokās, un Ļ.udam šķita, ka viņa paģībusi. Tai pašā mirklī viņam dūrās acīs bērna ārkārtīgi bālā seja un tikpat baltās, uz segas uzliktās un sakrustotās rokas.

Šī nāves aina un šis baismīgais klusums uz Vasari atstāja tādu iespaidu, ka viņš ilgi nevarēja aptvert, ko tālāk darīt.

Beidzot viņš gāja klāt un pieskārās Lūcijas plecam. Viņa satrūkās, pacēla galvu un acīm redzot uzreiz nespēja saprast, kas ir un ko grib no viņas.

Vasaris ieraudzīja, ka viņas seja bija tikpat bāla kā dēlam, bet saraudātajās acīs plaiksnījās nelāgas karsoņa liesmiņas.

Ļ.uds saņēma viņas abas rokas un, piestūmis krēslu, lūdza:

— Sēdieties, Lūcijas kundze ... Tā nevar . . . Tagad jums vajadzēs daudz spēka un izturības . . . Sēdieties taču, Lūcijas kundze.

Viņa paklausīja un pavisam nevarīga atlaidās krēslā, bet Vasaris, pievilcis citu krēslu, apsēdās viņai blakus. Viņa diezgan ilgi tā sēdēja nepakustēdamās, salikusi rokas uz ceļiem un stingu skatienu pievērsusi dēla sejai. Likās, it kā viņa atpūstos pēc kāda liela nepabeigta uzdevuma, kura atrisināšanai viņai pietrūcis spēku un cerību. Te liela dzidra asara noritēja pa viņas vaigu un uz ceļiem sašķīda sīkos pilieniņos. Neviena kustība neliecināja, vai Lūcijas kundze jūt savas sāpes. Bet klusas, spožas asaras jau ritēja pa abiem vaigiem, apsmidzinādamas ceļus un rokas.

Vasaris skatījās uz šo mēmo, raudošo tēlu un pats nespēja valdīt asaras. Viņš pat nenoģida, cik ilgi viņi tā sēdējuši.

Beidzot Lūcijas kundze nomierinājās. Viņa gausi noslaucīja asaras, piecēlās, noskūpstīja dēlu uz pieres, pārsedza tā seju un, pagriezusies pret Vasari, tikko dzirdami sacīja:

— Tagad atstāsim viņu . . . Pavadiet mani uz manu istabu.

Savā istabā viņa apsēdās uz dīvāna un parādīja Vasarim

vietu iepretim.

— Un nu esmu viena, — viņa runāja klusi, gluži kā pati sev sacīdama. — Ak, ja kāds man izskaidrotu, kāpēc viņš miris, šo triecienu es pārciestu daudz vieglāk.

— Iemesls taču ir skaidrs, Lūcijas kundze, — Vasaris atbildēja, baidīdamies, ka viņa atkal nesāktu apsūdzēt sevi. — Viņš saaukstējās un dabūja plaušu karsoni. Dabas likumi ir bargi un nežēlīgi, bet cilvēka organisms ir vājš. Taču tik daudz cilvēku aiziet bojā pašā spēku briedumā.

Bet Lūcijas kundze domāja kaut ko citu.

— Nē, tā nerunājiet! ... Vai tiešām cilvēka dzīve, viņa un citu laime būtu atkarīga no nedzīvajiem dabas likumiem, no nejaušām likstām? Tas būtu pārāk nežēlīgi. Sī saaukstēšanās nemaz nav pietiekams iemesls, tas ir tikai iegansts un līdzeklis, lai no mums kaut ko slēptu, lai iemidzinātu mūsu modrību. Bet kāpēc tas vajadzīgs, kāda tam jēga?

Vasaris neko neatbildēja, it kā pats gaidītu atbildi no kāda nezināmā trešā. Pēc klusuma brītiņa Lūcijas kundze turpināja:

— Lai aklie dabas likumi darbojas nedzīvajā un neapzinīgajā dabā, bet mums, kas domājam un ciešam, taču būtu tiesības zināt, kāpēc un kādēļ.

Ļ.uds Vasaris domāja, ka dabas likumi nav nedz akli, nedz nesaprātīgi. Bet viņš zināja, ka nebūtu nozīmes strīdēties ar nelaiķa Vituka māti, kuras sāpju apmēri nebija proporcionāli šīs katastrofas iemesla niecīgumam. Sāpēm ir sava filozofija un savi argumenti — un būtu veltīgi pūlēties ar saltiem pierādījumiem tos apgāzt.

Bet Lūcijas kundze turpināja:

— Varbūt viņa dzīve būtu bijusi grūta, nelaimīga? Varbūt nāve pasargājusi viņu no kādas nezināmas nākotnes katastrofas? Bet kāpēc tad viņš piedzima un kāpēc man jācieš, to nezinot? Un, ja viņa nāve ir sods par manu slikto dzīvi, ar ko viņš pie tā vainīgs? Taču mani varēja sodīt ari citādi, nelaupot viņa nevainīgo dzīvību.

Vasaris mēģināja nomierināt Lūciju, mēģināja novirzīt viņas domas uz citiem jautājumiem, bet viņa allaž atgriezās pie viena un tā paša: kāpēc Vituks nomiris, kam viņa nāve bijusi vajadzīga, kāda tai jēga, un vai viņa, māte, pie tā nav vainīga . . . Vasarim radās bažas, vai Lūcijas kundzei nav iešāvusies prātā kāda idee fixe, vai tamlīdzīgi prātojumi viņu nesalauzīs vairāk nekā sāpes dēla nāves dēļ.

Viņš jau gribēja atvadīties un iet uz mājām, bet Lūcijas kundze nobijusies satvēra viņa roku.

— Ai, neatstājiet mani vienu, mācītāj Ludi Neviens mani šeit nesaprot, nevienam neesmu vajadzīga. Man bail no Glau-džus . . . Nē! Es viņu neieredzu! — viņa pēkšņi iesaucās, sarāvusi uzacis. — Mans bērns viņam bija kā dadzis acī. So vairāku gadu laikā mans dēls nav dzirdējis no viņa nevienu labu vārdu. Vai nav šausmīgi, ja iedomājas, ka mans vīrs priecājas par mana dēla nāvi?

Šķita, ka Glaudžus pieminēšana un pēkšņi uzliesmojis naids pret viņu Lūcijas kundzei atdeva spēkus. Viņas acis kļuva možākas, vaigos iesitās sārtums, un viņa pirmo reizi apzinīgi palūkojās apkārt. Viņa piecēlās no dīvāna, piegāja pie loga, atvēra to un pāris reižu ieelpoja pilnu krūti jūnija rīta spirdzinošo gaisu. Uz ielas bija dzīva kustība un troksnis.

Viņa atkal aizvēra logu un pēkšņi jutās bezgala nogurusi. Viņa paņēma no gultas spilvenu un atgriezās uz dīvāna.

— Jūs ejiet pie Glaudžus un palīdziet viņam nokārtot, kas vajadzīgs. Mani pārņēmis tāds vājums, ka es tikko turos.

Vasaris atrada Glaudžu kabinetā, kur tas rediģēja paziņojumu laikrakstam par Vitauta Brazģa nāvi. Acīm redzot Glaudžus kungs jau diezgan ilgi pūlējās ap šo rakstu darbu, jo lapa krustām un šķērsām bija izraibināta dažādiem svītrojumiem un labojumiem, bet paziņojums vēl arvien nebija pietiekami gluds. Vasaris viņam palīdzēja beigt šo darbu, un Glaudžus kungs atviegloti nopūtās:

— Tā, tā, — viņš sacīja, vēlreiz izlasījis pārlaboto tekstu. — Nebija slikts bērns . . . Nu, bet ko lai dara? . . . Vislabākie ārsti dziedēja . . . Kā redzams, tā tam bija jānotiek . . . Agrāk vai vēlāk visi tur nokļūsim . . . Tā! ... Tad varbūt jūs būtu tik laipns un nogādātu arī uz redakciju? Tagad šeit man tik daudz visādu rūpju . . .

— Labi, aiznesīšu, — Vasaris bija ar mieru. Bez tam viņš apsolījās vienoties ar mācītāju par bērēm un telegrafēt kanoniķim Kimšam.

Iedams prom, viņš redzēja, ka Tekla un Adele kārtoja istabu, kurā paredzēts novietot Vituka šķirstu.

Nākamajā dienā pulksten sešos jaunā Vitauta Brazģa pīšļus izvadīja uz baznīcu. Sapulcējās daudzi Lūcijas kundzes un Glaudžus kunga radi un paziņas. Visa ģimnāzija, kurā mācījās Vituks, piedalījās sēru gājienā. Pats kanoniķis Kimša vadīja sēru procesiju uz Karmelitu baznīcu. Aiz šķirsta gāja Lūcijas kundze, Glaudžus atbalstīta. Turpat radu un tuvāko paziņu pulciņā soļoja arī Ļuds Vasaris. Viņam likās, ka Lūcijas sāpes būtu tīrākas un vieglāk pārciešamas, ja viņai blakus, tēlodams aizgādnieku, neietu šis bezsirdīgi brutālais cilvēks, kuram ļauna likteņa kaprīze devusi iespēju saukties par viņas vīru.

Otrā rītā bija sēru dievkalpojums, ko noturēja kanoniķis Kimša. Viņš pavadīja Vituku arī uz kapsētu. Nostājies uz kapa malas, viņš sacīja aizkustinošus atvadu vārdus. Vēl runāja Vituka klases audzinātājs. Visiem bija žēl Vitauta Brazģa, ko pāragri un nežēlīgi nolaupījusi nāve. Viņš bija priekšzīmīgs skolēns, labs draugs un mīlēja savus vecākus. Pat Glaudžus kungs uzskatīja par nepieciešamu pielikt pie acīm mutautiņu.

Daudzi pavadītāji — vieni aiz ziņkāres, citi aiz līdzjūtības — vēroja māti. Bet Lūcijas kundze turējās varonīgi. Viss viņas izskats liecināja par lielām sāpēm, bet neviena asara neritēja no viņas sausi kvēlojošajām acīm. Neviens vaids neizlauzās no cieši sakniebtajām lūpām. Daži to uzņēma ar sašutumu un viņu nosauca par cietsirdīgu māti.

Kad kapa kopa bija uzbērta un pavadītāji sāka dziedāt «Dieva eņģeli», viņa pagriezās apkārt. Glaudžus kungs pieturēja viņu aiz eikoņa un gāja reizē. Pie kapsētas vārtiem viņi iesēdās automašīnā un aizbrauca.

Otrā dienā Vasaris aizgāja apciemot Lūcijas kundzi. Bet Adele paziņoja, ka kundze nevarot viņu pieņemt. Kundze nožēlojot un atvainojoties, taču neesot gluži vesela. No Adeles viņš uzzināja, ka kundze esot ieslēgusies savā istabā, nevienu negribot redzēt, pat Glaudžus kungu neesot ielaidusi pie sevis. Vienīgi kanoniķis Kimša ilgi uzkavējies pie viņas un abi daudz runājuši.

Tās pašas dienas vakarā viņš tikās ar kanoniķi Kimšu. Vecais vīrs izskatījās ļoti noraizējies un pat nikns.

— Nesaprotu, neko nesaprotu, kas notiek ar viņu, — kanoniķis sūdzējās Vasarim. — Zinu, cik sāpīgi ir mātei zaudēt vienīgo dēlu. Taču sāpēm tāpat ir savas robežas. Nē, šeit kaut kas slēpjas. Viņa ieņēmusi prātā neiespējamas lietas. Aicināju, lai brauc pie manis uz Klevišķi, — atsacījās. Pieskati viņu, mācītāj Ļud. Kādreiz viņa labprāt tikās ar tevi. Ai, laba meitene viņa bija.

Viņš atvadījās no Vasara kā no sirsnīga drauga un vēlreiz atgādināja, lai pieskatot Luci.

XXIII

Pēc dēla bērēm Lūcijas kundzi pārņēma dīvaina apātija un pasivitāte. Viņa nekur negāja un nevienu nepieņēma. Tiklīdz pie durvīm ieskanējās zvans, viņa steidzās uz savu istabu, jo baidījās, lai kāds viņu nejauši nepārsteidz. Stundām ilgi viņa nosēdēja atzveltnes krēslā, neko nedarīja un ne par ko neinteresējās. Šķita, ka viņa aizmirsusi pat savu nelaiķi dēlu: ne reizi neapmeklēja viņa kapu, ne ar vienu nerunāja par viņu un bija ļoti neapmierināta, ja kāds no mājiniekiem ieminējās par dēlu.

Viņa nepārprotami vairījās no sava vīra. Pirmajā nedēļā pēc bērēm viņa arī ēda viena savā istabā. Vēlāk gāja uz ēdamistabu, bet visbiežāk ne savam vīram, ne kalponei nesacīja ne vārda. No malas raugoties, šis mūžīgais klusums pat šausmināja. Kalpones baidījās skaļi runāt, vērt durvis, šķindināt traukus. Pat svešs cilvēks, kas pirmo reizi nokļuva Glaudžu dzīvoklī, juta dīvainu nemājīgumu.

Vasaris, gatavodamies braukt atvaļinājumā, nodomāja vēlreiz apciemot Lūcijas kundzi. Kad viņu ielaida priekšistabā, viņš pats, neievērodams Adeles bažas, piegāja pie kundzes istabas, pieklauvēja un atvēra durvis. Lūcijas kundze sēdēja pie loga dziļā krēslā un, piekļāvusi galvu atzveltnei, raudzījās tālē. Kad atvērās durvis, viņa, it kā satrūkusies, paskatījās uz atnācēju. Mulsums un neapmierinātība atspoguļojās viņas sejā. Viņa nepiecēlās no savas vietas, nesniedza ciemiņam roku, bet jautājoši gaidīja, ko tas sacīs.

Adele bija brīdinājusi Vasari, lai nerunā par Vituku, tāpēc viņš juta nepieciešamību aizbildināties:

— Piedodiet, Lūcijas kundze, ka ielaužos pie jums tik negaidīti. Uz ilgāku laiku gatavojos atstāt Kaunu, tāpēc, garām iedams, iegriezos atvadīties no jums.

— Sēstieties, lūdzu, — Glaudžuvienes kundze sacīja kaut kādā gurdā un kūtrā balsī.

Pat šermuļi Vasarim pārskrēja no šīs balss. Viņš no kakta pievilka krēslu, apsēdās un nezināja, kā tādos apstākļos lai iesāk runāt.

— Vai jus nekur nepošaties braukt pa vasaru? — piesardzīgi jautāja.

— Nē, nekur.

— Kāpēc? Jums ļoti noderētu vietas pārmaiņa. Vajadzētu aizbraukt iespējami tālāk, uz ārzemēm.

Viņa klusēja, it kā nebūtu dzirdējusi šos vārdus. Tas nebija izturams. Vasaris, riskēdams kļūt nepieklājīgs, nolēma kaut kā izkustināt viņu no pasivitātes un apātijas. Lai viņa saskaišas, lai dzen mani prom, viņš domāja, tomēr tas būs labāk nekā šī briesmīgā nīkuļošana.

— Lūcijas kundze, — viņš iesāka, — gribu runāt ar jums kā vecs draugs. Kanoniķis Kimša pirms aizbraukšanas lūdza, lai apciemoju jūs, un es viņam to apsolīju. Tagad būšu spiests paziņot viņam, ka jūs esat slima, ka jūs pati sevi tīšām bendējat, Lūcijas kundze!

Šie vārdi tā ietekmēja Glaudžuvienes kundzi, ka Vasaris pat bija pārsteigts. Viņa paskatījās uz savu ciemiņu ar pēkšņi atžilbušu skatienu, it kā gribētu pārliecināties, vai viņš neslēpj kaut ko aizdomīgu, vai no viņa nedraud kādas briesmas.

— Vai mans . . . tēvocis . . . neko jums nav stāstījis par mani?

— Viņš lūdza, lai es jūs pieskatu.

— Vairāk neko? — viņa jautāja, arvien vēl neatraudama pētījošu skatienu.

— Neko. Kas vēl varētu būt! . . . Protams, viņš nelūdza, lai es izsekotu jūs, un to nekad nedarīšu . . . Tomēr, ja es jebkādā ziņā jums varētu palīdzēt, arvien labprāt pakalpotu — sirsnīgi, draudzīgi.

Taču Lūcijas kundzes ziņkāre jau bija pārgājusi. Aizmiglotām acīm viņa raudzījās tālē un sava ciemiņa pēdējos vārdus, likās, nemaz nedzirdēja.

Vasaris mēģināja vēlreiz izkustināt viņu no stinguma.

— Lūcijas kundze, esmu tiešām pārsteigts, ka jūsu izturība tik spēji sabrukusi. Jūs, kas visu laiku ziedējāt spēka, enerģijas un dzīvības pārpilnībā! Taču puse dzīves jums vēl priekšā! Jūs vēl esat jauna un skaista. Neļaujieties sevi tā bezjēdzīgi mērdēt. Jūs vēl varat radīt sev gaišu un skaistu nākotni. Beigu beigās, ja jau būtu veltīgi runāt par laimi, tad dzīve vēl varētu būt vērtīga arī citādā nozīmē. Tikai jāsaņemas un jāatbrīvojas no šīm sāpēm un stinguma.

No Lūcijas kundzes pirkstu nervozajām kustībām Ļuds saprata, ka viņa sāk uztraukties, un apklusa.

— Ak, es to visu ļoti labi saprotu, ko jūs sakāt, un esmu vienis prātis ar to, — viņa atbildēja, — bet, diemžēl, tas viss neattiecas uz mani. Ja jūs zinātu visu manu dzīvi, varbūt arī domātu citādi. Vairāk neko nevaru pasacīt. Pateicos par jūsu gādību un piedāvāto palīdzību, bet pagaidām tā man nav vajadzīga.

Vasaris saprata, ka būtu netaktiski un nekaunīgi uzkavēties ilgāk, tāpēc atvadījās un gāja prom.

Kad viņš pastāstīja Auksei par šo apciemojumu, viņa ļoti brīnījās par tik dīvainu Glaudžuvienes kundzes stāvokli.

— Baidos, ka viņa var izdarīt pašnāvību, — Aukse nobažījās.

— Tas nu gan būtu par daudz! — Vasaris iesaucās. — Reti gadās tādas mātes, kas bērna nāves dēļ izdara pašnāvību.

— Ne tikai bērna dēļ. Iespējami arī citi iemesli. Varbūt viņa, zaudēdama dēlu, zaudējusi vienīgo dzīves balstu.

Ļuds atcerējās, ka Lūcijas kundze mēdza sacīt to pašu, kamēr Vituks vēl bija dzīvs. Un viņu sāka kratīt šausmu drudzis, iedomājoties, ka Lūcija varētu izdarīt pašnāvību.

Pirms aizbraukšanas uz Palangu Vasaris arī šogad, tāpat kā pērn, uz pāris dienām devās apciemot dzimto pusi tādā noskaņā, it kā pēdējo reizi ierastos savās tēva mājās. Viņš jau iepriekš zināja, kā vecāki sagaidīs viņu, kā gribēs organizēt dvēseļu aizlūgumu un cik neapmierināti tie būs, kad viņš kategoriski atsacīsies no dievkalpojumiem un tik maz ciemosies.

Patiesībā viss tā arī notika, kā viņš bija paredzējis. Bet viņš vēlējās aizbraukt arī uz Klevišķi, apciemot kanoniķi Kimšu un aprunāties par Lūcijas kundzi. Vecajam vīram, bez šaubām, būs interesanti dzirdēt jaunas vēstis par audžumeitu no cilvēka, kas nesen redzējis viņu.

Viņš nebija kļūdījies. Kanoniķis Kimša, tikko paguvis sasveicināties, sāka taujāt:

— Vai sen no Kaunas? . . . Pirms pāris dienām, tu saki? . . . Vai Ļuci redzēji? . . . Nu pastāsti, kā viņai klājas! . . .

Vasaris stāstīja, bet kanoniķis klausījās, nepalaizdams ga rām ne vārdu.

— Viņa arvien bija jūtīga . . . Ai, cik dziļi viņa visu izjuta ... — viņš sacīja, kad Vasaris bija beidzis. — Viņa bija jautra, mudīga, draiskulīga un nerātna, jo es viņu pārāk lutināju. Bet viņai ir šķīsta dvēsele. Pats zini . . . Kā tu domā, ar ko tas viss beigsies?

— Domāju, ka viņa nomierināsies, un viss būs labi. Nav tādu sāpju, ko laiks neizdziedētu. Tomēr veltīgi viņa tik ilgi mokās. Viņa vēl pavisam jauna un skaista sieviete.

— Lai dievs dod, lai dievs dod, — kanoniķis atplauka. — Nu, iesim iedzert tēju.

Vecais vīrs, cienādams savu viesi ar tēju un rumu, atkal sāka runāt par Ļuci. Taču Vasarim tagad likās, it kā kanoniķis noklusē kaut ko tādu, kas viņu acīm redzot visvairāk interesē.

— Baidos, ka viņa zūdās ne tikai dēla clēļ, bet arī par citu ko . . . Varbūt viņa zūdās par visu savu dzīvi . . . Gadās, ka cilvēks pats sevi sāk nicināt . . . Klausies, vai viņa tev nav stāstījusi neko tādu, kas tevi pārsteigtu? — viņš pēkšņi jautāja, nemierīgi skatīdamies uz Vasari.

— Nē, neko. No viņas izdabūju tikai dažus vārdus.

— Vai viņa tev neko nav teikusi par mani?

— Nē, neko.

— Nu pastāsti, kā viņa dzīvo ar to Glaudžu. Saki visu, ko esi redzējis pats un ko esi dzirdējis no citiem. Neko neslēp!

Bija skaidrs — kanoniķis ir ļoti noraizējies par Ļuces likteni, tāpēc Ļuds stāstīja saudzīgi, reizē mierinādams un iepriecinādams viņu.

— Esmu kļūdījies, stipri kļūdījies, ka viņai ieteicu precēties ar šo tūļu, — kanoniķis nožēloja. — Tad tu saki, ka viņa par mani neko nav sacījusi?

— Nē, neko. Vismaz pagaidām neko nevaru atcerēties.

— Nu tad paldies dievam ... — vecītis atvilka elpu. — Un ko tu pats domā? Vai biju viņai labs tēvocis? Vai mīlēju viņu? Rūpējos par viņu? Vai nenodarīju pāri?

— Ai kanoniķi! Jūs bijāt viņai kā īsts tēvs. Lai dievs dod katram tādu gādnieku.

Vasarim likās, ka kanoniķis sāk uztraukties: tējā lej pārāk

daudz ruma, ar karotīti uzmanīgi maisa ilgāk, nekā vajag, atkārto tos pašus jautājumus un vispār sāk runāt diezgan dīvaini.

— Jā, jā . . . mīlēju viņu kā tēvs . . . Lutināju . . . Bija laba meitene . . . jautra, mudīga, īsta draiskule . . . Bet sirds viņai bija jūtīga . . . Dziļi juta . . . Pats zini . . . Tāpēc arī nav laimīga. Brazģi nemīlēja, bet tas bija labs cilvēks — pierada. Taču Glaudžus ir truls. Pazudinās viņu. Galīgi pazudinās .

Ļuds skatījās uz kanoniķi un brīnījās, ka Vituka bēru laikā vecais vīrs vēl izskatījās gluži spēcīgs un enerģisks, turpretī tagad ļoti novecojis, saguris un sabrucis. Acīm redzot Ļ-uces nelaime viņu ļoti sāpīgi skārusi.

— Ņemiet viņu pie sevis, kanoniķi, — Ļuds, gribēdams viņu mierināt, ieteica.

— Arī es tā domāju. Bet nenāk. Negrib. Kļuvusi liela kundze . . . Pat noskaitās . . . Ai, jaunība, jaunība! . . . Kādas tik muļķības cilvēks tad nepastrādā!

Ļ,uds nevarēja saprast, kādu jaunību kanoniķis strostē: savu, Ļuces vai vispār kura katra cilvēka jaunību. Viņš klusēdams pabeidza dzert tēju, bet vecītis vēl arvien elsa, pieminēja Ļu-ces lielo jutību un bija noskaities uz trulo Glaudžu.

Kad Vasaris piecēlās, lai dotos prom, kanoniķis pavadīja viņu un sacīja:

— Pēc atgriešanās Kaunā apciemo viņu un pasaki, ka es ļoti ļoti rūpējos par viņu, ka es mīlu viņu, vēlu viņai laimi un lūdzu, lai viņa man visu, visu piedod . . .

Vasaris apsolījās to izdarīt un, atvadījies no sagrauztā kanoniķa, brauca uz mājām.

Otrā dienā pēc atgriešanās Kaunā viņš aizgāja pie Glau-džiem. Adele viņam atvēra durvis un paguva pavēstīt, ka kundze jau izskatoties drusku nomierinājusies un droši vien pieņemšot viņu salonā. Pēc brītiņa tiešām parādījās Lūcijas kundze. Viņa bija ģērbusies pavisam melnā tērpā bez jebkādiem rotājumiem, mati bija nefrizēti, lūpas nekrāsotas, pati bāla un novājējusi. Viņa vairs neizskatījās tik stipri sāpju sagrauzta kā pagājušo reizi, bet bija ļoti nopietna, gandrīz barga. Tikko manāmi samazinājies attālums starp viņas uzacīm, šaurākas lūpu līnijas un vienkāršais melnais apģērbs it kā piešķīra viņas sejai un visam izskatam kādu cildenuma iezīmi.

Vasaris godbijīgi paklanījās viņas priekšā, bet viņa sniedza roku, ar žestu lūdza sēsties un pati apsēdās atzveltnes krēslā.

— Vakar atgriezos no dzimtās puses, kundze, — Vasaris iesāka. — Tikos arī ar kanoniķi Kimšu. Viņš lūdza, lai jūs apciemoju un nododu viņa sveicienus. Viņš ļoti norūpējies par jums . . .

— Pateicos. Kā turas kanoniķis?

— Neslēpšu, ka viņš izskatās stipri saguris. Bet citādi ir vesels un vēl spēcīgs. Lūdza, lai aizrakstu par jums. Varbūt jūs, Lūcijas kundze, pati viņam uzmestu pāris vārdu? Tas ārkārtīgi iepriecinātu vecīti. Viņš jūs ļoti mīl.

Bet viņa, it kā pārdomādama kaut ko, saspringti skatījās uz priekšu un neko neatbildēja.

— Kā jūs, Lūcijas kundze, tagad jūtaties? — Vasaris jautāja, gribēdams pārtraukt šo klusumu.

— Nekas . . . Sāku aprast. Galu galā pasaulē taču nekas nav grozījies. Un ko gan es viena nozīmēju visā dzīvajā radībā? .. .

Vasaris lāgā nesaprata, ko Lūcijas kundze gribēja sacīt ar šiem vārdiem.

— Jā, — viņš pievienojās, šaubīdamies, vai nebūtu labāk, ja noliegtu šo domu. — Atsevišķa cilvēka sāpes varbūt arī neko lielu nenozīmē apkārtējā pasaulē, bet augstākajā dzīves kārtībā nekas neiet bojā.

Lūcijas kundzes uzacis vēl vairāk sakļāvās, un to vidū iezīmējās stāva, smalka grumba. Viņa pagrieza acis taisni uz Ļudu, bet viņas skatiens bija salts un stingrs.

— Esmu pārliecinājusies, ka nav nekādas augstākās dzīves kārtības, — viņa sacīja, asi uzsvērdama vārdus. — Atsevišķs cilvēks ir tik sīka kripatiņa, ka par viņu nav vērts pat domāt. Ne nāve, ne sāpes, ne jebkas cits neko nenozīmē tam, kas spēj uzvarēt dzīvniecisko dzīvības instinktu. Tikai šis instinkts saista mūs ar dzīvi un rada dažādas ilūzijas par indivīda nozīmi un augstāko dzīves kārtību. Viss ir blēņas! . . .

— Ar jūsu lūpām vēl runā sāpes. Ceru, ka šis dzīvības instinkts drīzumā palīdzēs jums uzvarēt visādas nāves ēnas un atkal jūs pievērsīs dzīvei. To jums arī novēlu, Lūcijas kundze, aizbraukdams atvaļinājumā.

Viņas lūpas sašķiebās gluži kā ironiskā vai nicinājuma pilnā smīnā, un viņa, lēni apsvērdama vārdus, atbildēja:

— Tas man ir ļoti slikts novēlējums. Ja manī pamodīsies dzīvības instinkts un kārdinās vēlreiz dzīvē meklēt laimi, es nomākšu to sevī, nerēķinādamās ne ar līdzekļiem, ne sekām.

Vasarim kļuva nepatīkami no šiem vārdiem, jo viņš redzēja, ka Lūcija ir gatava uz visu.

Viņš atvadījās no Glaudžuvienes kundzes un nožēloja, ka uz ilgāku laiku spiests izlaist viņu no redzes loka.

Pēc pāris dienām Vasaris aizbrauca uz Palangu. Kūrvietas bezrūpīgā dzīve pamazām nobīdīja malā visus skumjos iespaidus, ko viņš bija atvedis no dzimtās puses un Kauņas.

Viņš sastapa Vārnēnu, vairākus savas ģimnāzijas skolotājus un citus paziņas. Peldēšanās laikā viņi kāpās izveidoja savu atsevišķu koloniju, sauļojās, nodarbojās ar sportu, jokoja un barā klaigādami metās viļņos.

Reiz Vasaris šeit sastapa arī mācītāju Stripaiti, ko jau sen nebija redzējis. Pēc neveiksmes vēlēšanās bijušais deputāts atsacījās strādāt draudzē, bet nolēma braukt uz Ameriku, lai vāktu ziedojumus katoļu akcijai un iestādēm. Bet pirms tam viņš ieradās Palangā atpūtināt nervus.

— Ellīgi apriebušies visi šie mītiņi! — viņš sūdzējās Vasarim. — Vēlēšanas nopūdelējām, neko darīt! Protams, katoļiem sāpīgs sitiens. Bet, zini, es pat esmu priecīgs, ka neiekļuvu atkal seimā. Aizbraukšu uz Ameriku, redzēšu pasauli, savākšu ziedojumus, un nebūs par ļaunu vienu otru dolāru arī pašam iekrāt.

Ļuds novēlēja viņam labus panākumus . . .

Palangā pavadīja vasaru arī Aukse ar savu tēvu. Vasaris bieži tikās ar viņiem, bet ar Auksi ilgi pastaigājās pa jūrmalu un priecājās par brīnišķajiem saulrietiem, kādus var redzēt tikai šajos ūdeņos, kas apskalo Lietuvas piekrasti.

Kādā pastaigā Vasaris sāka runāt par Glaudžuvienes kundzi. Viņš pastāstīja Auksei, ko redzējis un dzirdējis, kad apciemojis Lūciju, un neslēpa savas raizes par viņas likteni.

Aukse piekrita viņa minējumiem, taču nenocietusies piebilda:

— Tomēr, Ļud, šī sieviete vēl arvien ieņem lielu vietu tavā sirdī. Ja es būtu greizsirdīga, ar pilnām tiesībām izteiktu tev pārmetumus.

Vasaris neliedzās:

— Taisnība, Aukse. Un tu saproti, kāpēc tas tā. Bet pateikšu tev vienu, kas tevi laikam pārsteigs. Man liekas, ka Lūcija ir fatāli iesaistījusies manā dzīvē un mūsu abu turpmākais liktenis atkarīgs no viņas.

Aukse tiešām bija pārsteigta un pat bailīgi vērās uz Vasari.

— Kas tad tas par noslēpumu? . . .

— Nevis noslēpums, bet nezinu, kā to lai saka: nojauta, liktenis vai kaut kas cits. Kamēr Lūcija bija laimīga vai tāda vismaz izskatījās, viņa it nemaz neinteresēja mani. Bet tagad viņa gluži kā ēna allaž atrodas starp mani un tevi. Viņa it kā čukst, ka man nav tiesības mīlēt citu sievieti, ka viņas nelai mes arvien sarūgtinās manu laimi.

— To saprotu, — ar dzīvu interesi atsaucās Aukse. — Cilvēkam tikai reizi dzīvē lemts īsti mīlēt. Ja Lūcija tā bija iemīlējusies, viņa bez tevis nevar būt laimīga. Tāpēc arī tu tik loti pārdzīvo viņas likteni.

— Bet kāda te mana vaina? Taču vienīgā un īstā mīla ir — mūsu abu, Aukse!

Aukse pēkšņi sadrūma un skumji pasmaidīja.

— Mana — jā, bet es nezinu, Ļ.ud, kura ir tava īstā mīla. Varbūt jūs ar Ļuci pagājāt viens otram garām, varbūt viņa un varbūt arī tu esi no tiem nelaimīgajiem, kam nav lemts atrast savu ceļu. Protams, tādā gadījumā arī mans liktenis nav apskaužams.

Tāda mīlas filozofija Vasarim likās naiva, tomēr viņš priecājās, ka Aukse samierinās ar to un nepārmet viņam nepastāvību, mainīgumu, svārstīšanos un neceļ citas iemīlējušās sievietes apsūdzības. Viņš zināja tikai vienu: ka mīl Auksi, bet Lūcijas kundzes viņam žēl; tomēr pēc Vituka nāves viņš bieži jūt, ka krustdēla māte pievērsusi viņam savu ledaino skatienu, un viņš nespēj atbrīvoties no baismīgās nojautas, it kā šis skatiens slēptu sevī kādu īpašu brīdinājumu.

Bet kāpēc šeit, vasaras atpūtā, radīt šīs ēnas?

Vasaris paņēma Aukses roku un bezrūpīgi iesaucās:

— Ai Aukse, lai būtu kā būdams, tagad vēl nav vērts par to uztraukties. Glaudžuvienes kundze ir tik spēcīga sieviete, ka viņa drīz vien atžirgs pēc savām nelaimēm, bet mums visapkārt ir interesanta dzīve un skaista pasaule.

Viņi abi gāja pa plato liedagu, pa cieti noskaloto smilšu joslu, un kūtri, lēzeni viļņi gandrīz aizsniedza viņu pēdas.

— Skaties, cik interesanti noriet saule! — Aukse apstājusies rādīja. — Tūlīt, tūlīt sasniegs jūras līmeni. Debess sārta kā kvēlojoša ogle, bet jūra tumši zila un auksta kā tērauds.

— Bet paskaties pa kreisi uz to mākoni! Tā apakšējā mala gluži kā apzeltīta, turpretī augšdaļa blāvi bālgana. Jūra zem tā izskatās visjaukāk. Kāda krāsu un noskaņu bagātība!

— Bet skaties — saule! Tā jau sasniegusi ūdeni. Ai, cik dīvaina! Garena! . . . Gluži kā milzīgs bumbieris būtu iestādīts jūrā ar kātiņu uz leju! Un, lūk, bura — tālu tālu! ... Vai redzi? . . . Šeit pa labi.

— Redzu. Varbūt zvejnieki, varbūt kāda jautra kompānija. Vēja gandrīz nav, jūra norimusi, taču tālāk no krasta viļņi vēl diezgan stipri šūpo viņus.

— Bet saulītei maliņa vien palikusi.

— No Birutas kalna saulīti visu vēl varētu redzēt.

— Lūk, vairs arī nav. Ar labu nakti, saulīt! — Aukse iesaucās un pamāja ar roku.

Vēl bija pavisam gaišs. Pa visu jūrmalu pulciņos un pa pāriem pastaigājās cilvēki.

Likās, tumšā bura vēl arvien ir tajā pašā vietā.

Uz tilta dziedāja jaunatne.

XXIV

Augusta beigās Ļuds Vasaris no Palangas atgriezās Kauņā. Viņa atteikšanos no direktora pienākumiem pieņēma, un tagad viņš uzsāka jaunu — profesionāla literāta dzīvi. Turpmākā nākotne viņam vēl nebija skaidra, tomēr viņš sekoja Aukses padomam un centās par to neraizēties.

Viņš tagad morāliskā ziņā jūtas gluži kā atbrīvojies no kāda sloga. Viņam dienu dienā vairs nav jāsēž vairākas stundas trokšņainā ģimnāzijā, nav jākārto dažādas darīšanas un jāmāca skolēni, kas viņu nomocīja vairāk nekā jebkurš cits darbs. Kā daudzi kontemplatīva rakstura cilvēki, viņš nemēdza draudzēties ar citiem, izteikt savas domas un turklāt runāt par lietām, kas viņu it nemaz neinteresē. Bija dienas, kad viņš gluži kā vislielākās laimes ilgojās, lai neredzētu nevienu cilvēku un nebilstu nevienu vārdu. Taču viņam vajadzēja iet uz ģimnāziju, izšķirt dažādas skolotāju un skolēnu domstarpības, pasniegt stundas un runāt, runāt, runāt! . . . Viņa stundas bieži kļuva par nemitīgu sevis spīdzināšanu, par domu un vārdu grābstī-šanu, lai neiekristu melnajā klusēšanas bezdibenī. Pēc tādas stundas viņš jutās nomākts, pazemots un cauru dienu vairs nevarēja atbrīvoties no nelāgās nevarības sajūtas.

Tagad visam tam beigas, un pār viņa galvu vairs nekarāsies zobens, kas liek runāt piespiedu kārtā. Tagad viņš var rūpēties tikai par to, kas viņam nepieciešams, domāt tikai to, kas viņu interesē, un savas domas izteikt nevis juceklīgi sakārtotos vārdos, bet pabeigtos un ritmiskos teikumos. Viņa domu gaita bija saistīta ar rakstīšanu, tās viena otru stimulēja un sekmēja.

Beidzot sāk piepildīties viņa ilgu gadu sapnis — būt vienīgi rakstniekam. Pēc atvaļinājuma atgriezies Kauņā, viņš jūsmoja un lepojās ar savu literāro dzīvi. Viņš apciemoja Vārnēnu un priecīgi jokoja:

— Eh, profesor! Kā es jūtu tev līdzi un neapskaužu tavu profesora godu! Tev veselu stundu, varbūt arī divas būs jārunā par kādu mazvērtīgu rakstnieciņu vai arī no sīkām parādībām jāuzpūš lielas problēmas. Es varēju vismaz pusstundu atprasīt uzdevumus skolēniem — un tad jau galīgi apnika. Bet runāt divas stundas? Nē, tas par traku!

Arī Auksei viņš lielījās, ka tagad jūtoties kā no jauna piedzimis un tūdaļ sākšot īstenot savus literāros nodomus.

Ne Vārnēns, ne Aukse neapšaubīja viņa cerības, kaut gan kā viens, tā otrs baidījās, ka nežēlīgā īstenība nepārvērš putekļos visus viņa nodomus.

Ļuds Vasaris pēc atgriešanās Kauņā tūlīt gribēja kaut ko uzzināt arī par Glaudžuvienes kundzi. Tomēr neviens no viņas paziņām neko nevarēja pasacīt par viņu. Tāpēc Vasaris kādu pēcpusdienu nolēma apciemot Glaudžuvieni. Durvis atvēra Adele un paziņoja, ka neesot mājās ne kundzes, ne kunga. Vasaris ar laba paziņas tiesībām iegāja iekšā un sāka iztaujāt istabeni, kā kundze pavadījusi vasaru, vai kļuvusi mundrāka kopš tā laika, kad viņš pēdējo reizi to redzējis.

Izrādījās, ka Lūcijas kundzes garastāvoklis daudzējādā ziņā mainījies. Vēl pāris nedēļu viņa sērojusi, nav spērusi ne soli no mājām ārā un nevienam nav rādījusies. Pēc tam reiz aizbraukusi uz Birštonu, bet uz mājām viņu diezgan vēlu pavadījis kapteinis Raibis. Nākamajā dienā kundze izskatījusies možāka, brokastu laikā pati sākusi runāt un jautājusi, vai pa šo laiku esot ļoti novecojusi, vai melna kleita piestāvot viņas sejai. Tad kapteinis Raibis sācis biežāk apciemot viņu. Uzkavējies diezgan ilgi, bet reizēm abi izbraukuši uz visu dienu. Reiz kundze stipri sastrīdējusies ar Glaudžus kungu. Adele sacīja, ka viņai pat kļuvis bail no šā strīda, lai gan vārdus labi neesot dzirdējusi. Nu jau veselu nedēļu kundzes neesot mājās. Bet kungs aizvakar uz vairākām dienām aizbraucis uz Klaipēdu.

— Ai, nav labi šeit pēc Vituka nāves, — Adele sūdzējās, nobeigdama savu stāstu. — Dievs zina, ar ko tas viss beigsies.

Tomēr visas šīs vēstis Vasarī radīja gaišu noskaņu. Tajā pašā dienā viņš aizgāja pie Gražuļiem, pastāstīja, ko dzirdējis no Glaudžu istabenes, un prātoja:

— Galvenais, ka Lūcijas kundze tikusi vaļā no apātijas un skumjām, kas varēja pamudināt viņu pat uz pašnāvību. Tas kapteinis Raibis acīm redzot īpaši prot mierināt noskumušas sievietes ... Ja viņa sastrīdējās ar Glaudžu un abi kaut kur aizlaidušies, tad šeit ož pēc šķiršanās. Neko labāku viņai nevarētu novēlēt.

Taču Aukse nebija gluži vienis prātis ar tādu viedokli.

— No tā, ko esi stāstījis, — viņa sacīja, — es iedomājos, ka Glaudžuviene ir dziļu jūtu un stingra rakstura sieviete. Pēkšņas pārmaiņas tādiem cilvēkiem bieži nevēstī neko labu.

— Kādas ir šīs pārmaiņas, vēl noteikti nav zināms. Taisnība, Lūcija ir dziļu jūtu sieviete, bet dzīvības instinkts, dzīvotgriba viņā arī ļoti spēcīga. Domāju, ka tas viņu arī izglābs.

To sacīdams, Vasaris gribēja pārliecināt sevi, ka Lūcija beigu beigās atkal samierināsies ar dzīvi un starp viņu un Auksi vairs nestāvēs gluži kā neizdibināms pārmetums. Tagad viņš neapskauda kapteini Raibi, nepārmeta Lūcijai vieglprātību un to, ka viņa pārāk ātri aizmirsusi savu nelaimi. Vienīgi, kad Vasaris atcerējās, kā viņi tovakar šķīrās un ko Lūcija sacīja par saviem pielūdzējiem, ļauna nojauta atkal sažņaudza viņam sirdi. Un viņš nepacietīgi gaidīja jaunas vēstis.

Tā pagāja gandrīz vesels mēnesis, un Ļuds Vasaris, iegrimis savā darbā, jau sāka aizmirst Glaudžuvieni. Taču kādu rītu ieskanējās tālruņa zvans, viņš paņēma klausuli un pārsteigts dzirdēja Lūcijas kundzes balsi:

— Ļuda kungs, — viņa sacīja, — gribu atgādināt kādu jūsu solījumu un to izmantot. Kādreiz, mani mierinādams, jūs sacījāt, ka vajadzības gadījumā allaž esot gatavs man palīdzēt. Tagad, lūk, tāda vajadzība radusies, un lūdzu jūsu palīdzību — vienīgo un pēdējo reizi. Vai apsolāt?

— Bez šaubām. Kāda ir šī vajadzība, Lūcijas kundze?

— Pulksten astoņos jūs ierodieties pie manis. Man būs ciemiņi. Gribu, lai katrā ziņā jūs piedalītos.

Vasaris ļoti brīnījās par šo ielūgumu. Kādi ciemiņi un viesības būs pie Lūcijas kundzes, iekāms nav pagājis ne pusgads pēc tik sāpīgi pārdzīvotas dēla nāves? Cik varēja spriest no Lūcijas balss, viņa it nemaz nebija noskaņota jautri pavadīt šo vakaru.

Tieši pulksten astoņos viņš zvanīja pie Glaudžus dzīvokļa durvīm.

— Nu, Adel, kādas svinības šodien pie jums notiks? — novilkdams mēteli, viņš jautāja istabenei.

Bet Adele skatījās izbrīna un pārbīļa pilnām acīm, šķiet, pati neapjēgdama, kas šeit notiek. Un tagad Vasarim iesākās tās nakts mīkla, kuru viņš nekad nespēja pa īstam izskaidrot.

Iegājis salonā, viņš ieraudzīja, ka neviena ciemiņa vēl nav. Lūcijas kundze svinīgi sēdēja uz dīvāna un acīm redzot gaidīja. Viņa bija melnā, bet ļoti greznā tērpā: auskari, gredzeni un kurpju sprādzītes mirdzēja spožajā elektriskajā gaismā. Kailās rokas, dziļais krūšu izgriezums un gaišās zeķes nežēlīgi kontrastēja ar gāzes kleitas sērīgo melnumu. Tik spilgti sarkani krāsotas lūpas, tik balti pūderētu seju un pasvītrotas skropstas Ļuds Lūcijai vēl nekad nebija ievērojis.

Vasaris devās uz priekšu nepatīkamas sajūtas pārņemts, bet Lūcijas kundze sniedza viņam roku un nosēdināja sev priekšā atzveltnes krēslā. Vasaris paskatījās apkārt. Salonā bija vairāki galdiņi, apkrauti ar uzkožamiem un glāzītēm. Pa vaļējām durvīm viņš ieraudzīja, ka arī ēdamistabā galds sagatavots viesībām. Tāpēc Vasaris neslēpa savu izbrīnu un jautāja kundzei:

— Kā redzu, šeit būs kaut kas līdzīgs lielai ballei, Lūcijas kundze. Kāds iemesls tik neparastām svinībām?

Lūcijas kundze ironiski un rūgti pasmaidīja.

— Jūs pats taču pareģojāt, ka dzīvības instinkts manī tik spēcīgs, ka pārvarēs visas sāpes un skumjas. Un tagad pārvarējis. Dzīve ir īsa, Ļ.uda kungs, jākompensējas par sērās pavadīto laiku.

No viņas balss Vasaris saprata, ka Lūcija nerunā vaļsirdīgi, bet, nejaukās sajūtas mākts, viņš neko vairs negribēja prašņāt un gaidīja, kas notiks tālāk.

Drīz uz ielas iedūcās automašīna un apstājās pie durvīm. Priekšistabā ietinkšķējās zvans un atskanēja daudzas balsis. Pļāpādamas salonā ienāca divas sievietes un četri vīrieši, no kuriem Vasaris pazina tikai kapteini Raibi. Lūcijas kundze nekustējās no vietas, tāpēc visi nāca sasveicināties ar viņu un pulcējās turpat.

Abas sievietes bija jaunas un skaistas, bet viņu izturēšanās Vasarim likās diezgan dīvaina. Viņas paspieda roku namamātei, tad pāris vīriešu pavadībā pagrozījās apkārt, apskatīja visus galdus, apsēdās kaktā un sāka smēķēt papirosus. Acīm redzot namamāte nesaistīja viņu uzmanību, un viņas šeit jutās gluži kā restorānā vai viesnīcā.

Kapteinis Raibis apsēdās pie Glaudžuvienes kundzes un sāka stāstīt, kā viņš izraudzījis kompāniju. Vasarim kļuva skaidrs, ka daudzus šā vakara viesus viņš redzēs pirmo reizi.

— Taču galvenais, kundze, lai būtu jautri, — kapteinis aizbildinājās, — lai vīrieši nebūtu lempji un tūļas, bet dāmas — uzpūtīgas, nu, un pārāk tiklas... Šīs abas ir gājušas caur uguni un ūdeni, bet smalko toni ievēros, — viņš smējās, apmierināts ar tādu rekomendāciju.

Tai laikā pie ārdurvīm piebrauca otra automašīna, un pēc brītiņa salonā ienāca trīs sievietes un divi vīrieši. Viņi uzreiz neaptvēra, kura šeit ir namamāte, bet sasveicinājušies izklīda pie galdiņiem.

— Nu, kapteiņa kungs, cienājiet viņus, — Lūcijas kundze uzrunāja Raibi. — Laiks ātri joņo — priecāsimies!

Kapteinis paziņoja, ka namamātes kundze viņu pilnvarojusi gādāt par ciemiņiem, un sāka rosīties, piepildīdams glāzītes un skubinādams kūtrākos.

Nāca arvien jauni viesi, ieradās arī Lūcijas kundzes labi paziņas. Ēdamistabā līdzās konjakam un kundzes zāļu dzērieniem nezin no kurienes uzradās arī vienkāršais degvīns. Jau spalgi skanēja sieviešu smiekli, un sarunas pieņēmās skaļumā.

Vasaris ar augošu sarūgtinājumu un pat niknumu vēroja šīs dzīres, kas drīz vien draudēja pārvērsties izlaidīgās orģijās. Viņš nevarēja beigt brīnīties par tik netaktisku Lūcijas rīcību un viņā tik pēkšņi notikušo pārmaiņu. Tāpēc Vasaris, radis iespēju, diezgan sarūgtināts atvainojās un uzrunāja viņu:

— Redzu, kundze, ka nepratīšu pielāgoties jūsu šā vakara ciemiņiem, tāpēc arī gribu atvadīties no jums. Šeit esmu pavisam lieks!

Bet Lūcijas kundze paskatījās uz viņu ar savādu skatienu, nervozi sakampa viņa roku un sacīja:

— Nē, tu aiziesi no šejienes pēdējais! Šo pakalpojumu tu man nevari liegt! Vai tu gribi atstāt mani vienatnē ar šiem ļaudīm? Tu rīt sapratīsi visu. Kanoniķis Kimša taču arī lūdza tevi, lai pieskati mani! . . . Apsēdies šeit — drīz atgriezīšos.

Viņa aizgāja, bet Ļuds apsēdās kaktā, piebīdīja sev klāt glāzi vīna un, nepievērsdams uzmanību dažu dāmu Smaidiem, sadrūmis skatījās, kas notiks tālāk.

Drīz vien sāka spēlēt fokstrotu, galdiņus aizstūma uz ēdamistabu, un daži pāri gāja dejot. Vasaris ar izbrīnu ieraudzīja, ka Lūcijas kundze arī dejo ar kādu karavīru, ko viņš pazina. Viņi dejoja ļoti kaislīgi, gandrīz vai nikni, griezās un pārējos stūma pie malas. Daudzi atkāpās sāņus, daudzi piecēlās no galdiņiem, drūzmējās ēdamistabas durvīs un skatījās uz šo neparasto pāri.

Pēkšņi Lūcijas bālā seja kļuva vēl bālāka, skatiens zaudēja dzīvību un visas kustības kļuva automātiski stingas, kaut arī precīzas. Vasarim, kas neatrāva skatienu no Lūcijas, likās, ka viņa zaudē samaņu. Kapteinis Raibis izsteidzās no ēdamistabas ar glāzi vīna rokā, bet viņa tai brīdī atžirga, vēl pāris reižu apriņķoja pa salonu, tad apturēja savu partneri un apsēdās blakus Vasarim. Kāds sāka aplaudēt, kapteinis Raibis pieskrēja ar glāzi vīna, ko viņa, neatvilkusi elpu, kāri izdzēra. Jauna fokstrota skaņas ar troksni pārplūdināja īso klusuma brīdi, jauni pāri piepildīja salonu, un Lūcijas kundze vairs nebija vispārējas uzmanības centrā. Viņa palūdza papirosu, aizsmēķēja, pagriezās pret Vasari un ar dīvaini nežēlīgu izteiksmi acīs sāka runāt:

— Ļud, vai tu esi ļoti saniknots par manu izturēšanos?

Vasaris paraustīja plecus.

— Lūcijas kundze, es jau esmu iemācījies nedusmoties un nenosodīt to, ko nesaprotu. Man tas viss liekas ļoti savāds un neizdibināms.

— Tu domā, esmu aizmirsusi, ka pirms četriem mēnešiem šeit gulēja mana dēla līķis?

— Tāpēc arī neprotu izskaidrot visu to, ko šeit redzu.

— Izskaidrot! . . . Ha-ha! . . . Tu arī toreiz daudz ko neprati izskaidrot! Tu pūlies sev izskaidrot visu dzīvi, bet netiec pie skaidrības! ... Ai Ļud, visnelaimīgākais ir tas, kas grib visu izskaidrot! ... Es apskaužu vājprātīgos, kuriem laikam viss ir skaidrs un kuru rīcību neviens necenšas izskaidrot. Mēs, Ļud, savā jaunībā bijām ļoti prātīgi, bet šodien iedzersim par neprātu!

Viņa pēkšņi pielēca no vietas un pilnā balsī iesaucās:

— Kungi! Ģeniāla doma! Vislaimīgākie cilvēki pasaulē ir vājprātīgie, jo viņiem viss ir skaidrs un neviens nepūlas izskaidrot viņu rīcību! Es aicinu iedzert par neprātu, kungi!

Viņa savu glāzi tik spēcīgi saskandināja ar Vasara glāzi, ka puse izlija uz grīdas, bet atlikumu viņa ielēja sev mutē, demonstratīvi atgāzusies un pacēlusi roku.

Grūti pat iedomāties, kas notika pēc šiem vārdiem! Iereibušos viesus pārņēma neaprakstāma jautrība un tiešām pat trakums. Dzert par neprātu un turklāt tad, kad acu priekšā tik traģiski vilinošs neprāta paraugs! Tātad viss ir atļauts, viss attaisnots! Vīrieši sauca un auroja, sievietes spiedza un kliedza, Glaudžuvienes kundzes briesmīgās dzīres grima īsta neprāta haosā.

Piepeši pianists ar lielu troksni iesāka nezin kādu nedzirdētu dīvainu deju. Aprautas, kaucošas un griezīgas skaņas plūda no vaļējās klavieru kastes, un likās, ka stīgas neizturēs un pārtrūks no šā negantā ritma.

Tās divas dāmas, kas ar četriem kavalieriem bija ieradušās agrāk, izspraucās uz salona vidu un, pacēlušas rokas, sāka plaukšķināt taktī un dauzīt ar kājām.

— Kungi, vietu! — iesaucās kāds frakā ģērbies vīrietis. — Tiks demonstrēta jauna deja, modernais kankāns! Lūdzu atkāpties! Divi apļi apkārt! Pirmais virzās pa labi, otrais pa kreisi! . . . Ikvienam pilnīga fantāzijas brīvība! Sākam! . . . Viens, divi, trīs!

Abas dejotājas ņēmās improvizēt šo ekstravaganto kankānu, reizi pa reizei uzraudamas kleitiņas un augsti celdamas kājas. Divi apļi griezās apkārt uz pretējām pusēm, un visi sacentās ar neapvaldītām kustībām, pozām un mīmiku.

Lūcijas kundze un Ļuds Vasaris, visu pamesti un aizmirsti, divatā vien skatījās uz šo mežonīgi baismo deju. Vasarim uzmācās bailes, ka tikai Lūcija, kādas pēkšņas iegribas mudināta, atkal nesagādā negaidītu pārsteigumu, bet viņa mierīgi stāvēja, atspiedusies pret dīvāna stūri, un riebuma pilns nicinājums bija lasāms viņas acīs. Spēcīgi ievilkdama dūmu, viņa smēķēja papirosu un paretam iedzēra malku vīna. Beidzot viņai, šķiet, apnika skatīties iereibušo cilvēku trakošanā, viņa apsēdās uz dīvāna un Vasarim parādīja vietu sev blakus.

— Pasēdēsim te, Ļud, kamēr tie vājprātīgie trako. Šobrīd jūtos nomierinājusies un spēju apzināties savas domas. Tomēr pēdējā laikā ne ikreiz tas izdodas. Ak dievs! Cik dīvains un riebīgs radījums ir cilvēks! Vai es kādreiz būtu ticējusi, ja man

sacītu, ka pēc Vituka nāves viņa māte dauzīsies ar svešiem cilvēkiem, rīkos orģijas un dejos fokstrotus? Saki, Ļud, — ka tas manī radies? г

— Aiz sāpēm, Lūcijas kundze, — Vasaris atbildēja.

Viņa skumji pasmaidīja.

— Tu esi labs cilvēks, Ļud, ja saki, ka aiz sāpēm, nevis aiz izlaidības. Kurš katrs no šiem vājprātīgajiem ir pārliecināts, ka esmu riebīga un netikla sieviete. Vienīgi Raibis mani vēl pazīst, bet arī viņš sirds dziļumos nicina. Re, kā viņš trako, juzdams uz sava kakla tās skaistules kailo roku! Esmu pārliecināta, ka tagad viņam it nemaz neesmu prātā . . . Zaņķis, viss zaņķis!

Tāda viņas vaļsirdība bija sāpīgi nežēlīga. Pieminēt dēla nāvi šā vakara apstākļos, apzināties visu savu pazemojumu un kaunu, skaitīt mirkļus, krītot bezdibenī, no kura vairs nav glābiņa, — nē, tas bija izmisums, kurā vislielākā nelietība un drosmīgs varoņdarbs, ļaunais un labais, nāve un dzīvība zaudē savas atšķirīgās iezīmes. Un, ja Vasaris to būtu skaidrāk sapratis, viņš ieraudzītu, kādas briesmas apdraud Lūcijas kundzi. Bet viņš tai brīdī to nesaprata.

Neprātīgais kankāns turpināja trakot, bet Lūcijas kundze ielika savu roku Vasara elkonī, atbalstīja galvu pret dīvāna atzveltni, pievēra acis un sacīja:

— Kad redzēsi kanoniķi Kimšu, viņam sīki nestāsti par šo vakaru. Saki, ka Ļuce bija ielūgusi vairākus paziņas, ka viņi sāka draiskoties, bet Ļuci tomēr nespēja iepriecināt. Pasaki, ka runājām arī par viņu, ka es viņu pieminēju tikai ar labu, ka viņš man bija gluži kā tēvs un es viņu mīlēju kā tēvu. Vai nav taisnība, Ļud, labs taču bija mans tēvocis?

— Ļoti labs. Vienīgi baidos, ka tik drīz viņu neredzēšu. Būtu labāk, ja jūs pati aizrakstītu viņam pāris vārdu.

— Bet es domāju, ka tu drīz redzēsi viņu. Man ir tāda nojauta, ka viņš drīz ieradīsies Kaunā. Diemžēl, es nevarēšu tikties ar viņu.

Lūcija visu sacīja pavisam vienkārši, un Vasaris, vēlāk to atcerējies, saprata šo vārdu šausmīgo nozīmi. Taču toreiz viņš domāja, ka Lūcija atkal gatavojas kaut kur aizbrauki, tāpēc arī ielūgusi tik daudz viesu, it kā gribētu parādīt, ka viņa nav sentimentāla un dēla nāve viņu nav salauzusi.

Viņa atkal iedzēra malku vīna un turpināja:

— Tā dzīve rit pa apli kā šī neprātīgā deja — vieniem uz vienu pusi, citiem uz otru . . . Starp citu, Ļud, vai tu tiešām mīli Auksi Gražulīti?

Jautājums bija tik negaidīts, ka Vasaris pat satrūkās un it kā nesapratis skatījās uz Lūcijas kundzi.

— Vari atzīties man pavisam vaļsirdīgi, — viņa turpināja. — Es neapvainošos. Taču pat es mīlēju ne tikai tevi vienu. Kāpēc tu, aizmirsis mani, nevarētu iemīlēt šķīstu un gudru meiteni? Bet mēs tomēr esam draugi, un gribu, lai tādi paliktu mūžīgi.

— Jā, Lūcijas kundze, es viņu mīlu, — Vasaris atzinās.

— Vairāk nekā mani tajos laikos?

Caur klavieru skaņām viņš tikko sadzirdēja jautājumu.

— Kā jums lai saka? . . . Tajos laikos starp jums un mani atradās semināra mūri, sutana, jaunekļa biklums, bet tagad starp mani un viņu vairs nav nekādu šķēršļu. Viss novākts, sagrauts.

— Vai tiešām viss? — Lūcija jautāja, un Vasarim šķita, ka viņas balsī ietrīcējušies ļaunas zobgalības toņi. — Bet ja es ņemtu un nostātos starp jums abiem? Nevis ar greizsirdību, nevis ar intrigām, nevis dzīvē, bet no viņpasaules — kā spoks, kā rēgs, ko tu allaž jutīsi sev blakus. Pieņemsim, es izdaru pašnāvību un mirdama nolādu: viņš nemīlēja mani dzīvu, tad lai iemīl mirušu un lai nerod laimi ar citu, zinādams, ka es viņu mīlēju, bet manis vairs nav uz mūžiem! Taisnība taču, Ļud, ir tādi gadījumi, ka mēs tikai tad sākam ilgoties pēc kaut kā, kad esam to zaudējuši uz visiem laikiem.

Vasarim no šiem vārdiem pārskrēja šermuļi. Lūcija sacīja gluži to pašu, ko viņš pēdējā laikā ne vienreiz vien juta un domāja. Vai tiešām starp viņiem būtu radušās kādas noslēpumainas saites, kas pēc viņas nāves kļūtu vēl stiprākas? Bet nezin kas, varbūt pašaizsardzības instinkts, kā par spīti, tagad spieda Vasari neticēt, ka Lūcija varētu mirt. Viņa tagad runāja pavisam vienkārši un apzinīgi biedēdama Ļudu! Viņš domāja — ja Lūcija gatavotos pašnāvībai, viņa par to nerunātu.

Ļuds pārlaida skatienu gaismas pārpilnajai telpai, kurā nebija nekādu ēnu, un viņam likās, ka nāve šeit nemaz nav iespējama. Viesi tagad mierīgi dejoja tango, daži noguruši sēdēja ēdamistabā pie galdiņiem, ēda, dzēra, smēķēja un tērzēja.

Tāpēc Vasaris pilnīgi nomierinājās un pa pusei jokodams iesaucās:

— Ai, Lūcijas kundze, nebiedējiet mani! Es neesmu ļoti māņticīgs, bet baidos no spokiem! Taisnību sakot, no jums varbūt arī nenobītos. Taču jūs tomēr būtu ļoti skaists spoks.

Lūcijas kundze sarauca uzacis un sakoda lūpas.

— Cik tagad pulkstenis? — viņa jautāja un strauji atrāva roku.

— Piecpadsmit minūtes pāri trim, — Vasaris atbildēja, paskatījies pulkstenī.

— Paldies. Viesiem būtu laiks doties mājup.

Viņa neko vairs nesacīja, piecēlās uz aizgāja uz ēdamistabu.

Vasaris redzēja, ka viņa par kaut ko apvainojusies, bet nesaprata, par ko īsti.

Viņš tagad jau būtu varējis iet uz mājām, tomēr negāja, it kā vēl ko gaidītu. Viņam likās, ka tagad jānotiek kādam ekstravagantam izlēcienam vai skandālam. Bet laiks skrēja, un viss bija mierīgi. Vieni vēl dejoja, citi strīdējās un filozofēja, vēl citi, saspiedušies uz dīvāniem vai sakrituši uz paklāja, flirtēja un mīlinājās ar dāmām, kas vairs nekautrējās nedz no pozām, nedz valodām.

Lūcijas kundze gāja no istabas uz istabu, šur tur apsēdās, bet varēja redzēt, ka viņa jau garlaikojas un nervozē. Grumba starp sarauktajām uzacīm vairs nenozuda, sakniebtās lūpas vēl šad un tad sašķiebās mākslotā smaidā, tomēr skatiens bija ass un bargs. Šķita, ka Lūcijas kundze apņēmusies kādu norāt un tikai gaida izdevīgu brīdi.

Beidzot apmēram pulksten piecos viesi sāka izklīst. Abas dejotājas un četri vīrieši aizbrauca pirmie. Salons strauji kļuva tukšāks un tukšāks. Lūcijas kundze nevienu nelūdza uzkavēties ilgāk.

Ļuds Vasaris atcerējās viņas vēlēšanos un gaidīja, lai atvadītos pēdējais. Tukšas un baigas izskatījās neuzkoptās istabas, kuras pēkšņi visi atstājuši. Viņš piegāja pie Lūcijas kundzes un paklanījies sacīja:

— Ar labu nakti, kundze. Šķiet, nemaz to nevēlēdamies, jokojot esmu jūs apvainojis. Piedodiet, lūdzu. Tādos apstākļos grūti kontrolēt savas domas.

Lūcija, neko nesacījusi, sniedza viņam roku. Pēkšņa impulsa mudināts, Ļuds piespieda to pie lūpām, bet Lūcija kā senāk apskāva viņa kaklu un noskūpstīja viņu. Viņš juta, ka Lūcijas seja un lūpas bija vēsas.

Vēlāk Vasaris ar lielu sarūgtinājumu un kaunu atcerējās, kā viņš tonakt, iedams uz mājām, nosodīja Lūcijas kundzi un gandrīz vai ņirgājās par viņu, turēdams viņu aizdomās, ka viņa grib atjaunot senās attiecības un atkal ievilkt Ludu savā vīstošā valdzinājuma tīklā.

XXV

Viņš pārnāca mājās apmēram pulksten sešos, tūlīt apgūlās, bet miegs bija nemierīgs. Viņa galvā šaudījās šīs nakts pārdzīvojumu haotiskas ainas, ausīs džinkstēja mūzikas skaņas, iereibušo klaigas, Lūcijas kundzes vārdi. Tas viss brīžiem nogrima, attālinājās, bet pēc mirkļa atkal uzplūda gluži kā fantas-magorisku ainu un nesen pieredzētu iespaidu vilnis.

Pēc kāda laika viņam šķita, ka būtu pavisam pamodies un, neko nedomādams, skatītos, kā rīta gaisma ielaužas caur aizkariem, aizstiepjas pa istabas griestiem un taisnās svītrās atsitas pretējā sienā. Un pēkšņi viņš redz, kā caur šīm svītrām, gluži kā caur priekškaru, ienāk Lūcijas kundze un klusi tuvojas viņa gultai. Viņš skaidri redz, ka viņa ģērbusies tajā pašā melnajā gāzes kleitā, ka viņas ausīs mirdz tie paši auskari un ka viņas seja ļoti bāla. Lūcija pienāk pie viņa gultas, brītiņu pastāv, tad pagriežas un izgaist caur citu sienu.

Šausmu pārņemtais Vasaris pielēca no gultas un nekādi nevarēja apjēgt, kas bijis: sapnis, halucinācija vai kāda telepā-tiska parādība. Visā ķermenī viņš vēl juta sastingumu un nogurumu, rīts bija auksts un apmācies, tāpēc viņš ilgi negudroja, atkal apgūlās un šoreiz iegrima dziļā miegā.

Viņu pamodināja spēcīgi un atkārtoti klauvējieni pie durvīm. Viņš atvēra un ieraudzīja Adeli, kas bija nobijusies un aizelsusies, un briesmīga doma kā zibens apgaismoja visu.

— Vai kundze! — viņš iesaucās, pat neaptverdams, ko lai jautā.

— Jā . . . kundze ... Ai dievs! . . . Steidzieties, kungs, ātrāk! . . .

— Kas tad? . . . Kas noticis kundzei? . . . Sakiet jel beidzot! . . .

— Mirusi! . . . Kundze mirusi! . . . Ak dievs! . . . Steidzieties, kungs, ātrāk! . . .

Vasaris sajuta aukstumu sejā, ar plaukstu automātiski noslaucīja pieri un, it kā neizturamas nastas nomākts, apsēdās uz gultas. Vēl pajautāja, vai izsaukts ārsts un vai paziņots Glau-džus kungam, kas bija aizbraucis uz Klaipēdu. Viss bija izdarīts. Adele aizgāja, un Vasaris sāka steidzami ģērbties.

Kad viņš ieradās Glaudžu dzīvoklī, salonā sastapa to pašu ārstu, ko šeit redzēja arī pēc Vituka nāves.

— Kas viņai, doktora kungs! — Ļuds īsi jautāja.

— Sirds, — ārsts nelabprāt atbildēja. — Pēdējā laikā viņai bija jāpārcieš daudzas morāliskas un fiziskas likstas . . . Nenormāla dzīve. Viņai bija nepieciešama atpūta, miers, bet šeit, redziet, tāda nakts — neizturēja . . .

Viņi aizgāja uz Ibices istabu, un Vasaris ieraudzīja, ka viņa jau apkopta augšpēdu guļ uz dīvāna, bet rokas saliktas uz krūtīm. Viņa bija tajā pašā tērpā, ar gaišām zeķēm, spīdīgām kurpēm kājās, ar auskariem ausīs un gredzeniem uz pirkstiem. Viņas seja bija balta kā papīrs, bet izteiksme neparasta un šausmīga. Lūcijas mute bija pusvirus, vaigi iekrituši, lūpas sašķiebtas uz vieniem sāniem, un acu plakstiņi līdz galam neaizvērti. Varbūt apgaismojuma un savdabīgo ēnu dēļ, bet varbūt tāpat šie vaibsti veidoja kādu baismīgu smīnu, kādu nozīmīgu, bet neizprotamu grimasi.

Vasaris nevarēja atraut skatienu no šīs sejas, kas vēl nesen bijusi skaista, bet tagad ir nāves izkropļota, un brīžiem juta tādas šausmas, ka acīs kļuva gandrīz tumšs un mati uz galvas slējās stāvus. Ar lielu piespiešanos viņš piegāja pie Lūcijas līķa un, gluži kā atvadīdamies uz mūžu, pieskārās viņas bālajām rokām. Dīvainu aukstumu viņš sajuta savā plaukstā un aši atrāva to atpakaļ.

Salonā viņš atkal uzrunāja ārstu:

— Doktor, sakiet, — vai viņa tiešām mirusi dabiskā nāvē?

Ārsts paraustīja plecus.

— Protams! Kā gan citādi! . . . Sirds . . . Jau sen sūdzējās . . . Nenormāla dzīve.

Bet Vasarim uzmācās mokošas šaubas. Viņam šķita, ka tāda sejas izteiksme iespējama tikai pašnāvniekam, kas pēdējā stundā pārcietis visu fizisko un morālo mocību elli, nonicinājis dzīvi un nežēlīgi ņirgājies par to, bet varbūt arī par sevi pašu.

Viņš aizgāja uz ēdamistabu, pasauca Adeli un sāka izjautāt, kas un kā atradis kundzi mirušu. Izrādījās, ka Adele pirmā ievērojusi nelaimi. Kad izklīduši viesi, kundze kādu laiku vēl staigājusi pa istabām, tad paņēmusi uz savu guļamistabu glāzi vīna un likusi kalponēm doties pie miera. Adele ar Teklu tūdaļ apgūlušās un aizmigušas. Adele pamodusies ap pulksten desmitiem, saģērbusies un sākusi uzkopt salonu. Iegājusi ēdamistabā, viņa pa durvju apakšu pamanījusi, ka kundzes istabā vēl deg elektrība. Viņa uzmanīgi atvērusi durvis, lai izslēgtu gaismu. Te pēkšņi ieraudzījusi, ka kundze guļ nevis gultā, bet uz dīvāna. Viņa tūlīt jutusi, ka notikusi nelaime, jo kundze gulējusi ļoti pāršķiebusies un viena roka sniegusies gandrīz līdz grīdai. Adele pārliecinājusies, ka kundze vairs nav pie dzīvības, sākusi skaļi kliegt un tūlīt atvedusi Teklu. Viņas abas apkopušas kundzi un savākušas stikla druskas, jo vīna glāze bijusi nosviesta uz grīdas un saplīsusi. Adele tūdaļ steigusies zvanīt ārstam, bet tālruņa klausule bijusi noņemta un centrāle nav atbildējusi. Tad viņa pati skrējusi un atvedusi ārstu. Ārsts apskatījis kundzi un sacījis, ka viņa mirusi no sirds lēkmes. Ārsts licis pamatīgi izmazgāt grīdu tajā vietā, kur bija saplīsusi glāze. Pēc tam Adele telegrafējusi kungam un aizsteigusies paziņot viņam, Vasarim.

Noklausījies Adeles stāstu, Ļ.uds gandrīz vairs nešaubījās, ka Lūcija noindējusies, bet ārsts, kā jau labs mājas draugs, gribēja pasargāt nelaiķi un viņas vīru no liekām valodām, tāpēc izdomāja sirds lēkmi.

Tai laikā ieradās vairāki Glaudžus tuvinieki, kas sāka rūpēties par turpmāko, bet Vasaris šeit jutās lieks un gāja prom.

Tagad viņš juta tikai vienu pienākumu — paziņot briesmīgo vēsti kanoniķim Kimšam. Viņš aizgāja uz pastu, aizsūtīja te-legramu un devās uz mājām. Ko gan Ļuds tagad varēja darīt viņam pilnīgi svešajā Glaudžus kunga dzīvoklī? Mājās viņš visos sīkumos centās atcerēties Lūciju kopš tā brīža, kad vakar iegāja salonā un ieraudzīja viņu greznā tērpā gaidām viesus.

Tagad, kad Lūcija mirusi vai, ticamāk, izdarījusi pašnāvību, visa viņas vakardienas izturēšanās un ikviens sīkums ieguva skaidru un nežēlīgu jēgu. Vasaris brīnījās, nožēloja un pārmeta sev, ka viņš nav varējis saprast un uzminēt katastrofu, kas tuvojusies aulekšiem. Neparastie viesi, Lūcijas garastāvokļa pārmaiņa, tosts par neprātu un beidzot nozīmīgā saruna mežonīgās dejas laikā — tas viss bija gatavošanās un diezgan skaidri mājieni par briesmīgu apņēmību doties nāvē.

Pēcpusdienā Vasaris aizsteidzās pie Gražuļiem. Aukse nobijusies klausījās šīs neparastās vēstis. Arī viņa domāja, ka Glaudžuviene mirusi nevis ar sirds lēkmi, bet noindējusies. Ļuds noklusēja, ka Lūcija viņam draudēja ar pēcnāves mīlu un šorīt spokojās, — varbūt savā nāves stundā. Tomēr pati Aukse atcerējās Vasara agrākās bažas un saprata, cik ļoti dzejnieku tagad satriekusi šīs sievietes, kas viņu tā mīlējusi, drausmīgā nāve.

Pabeidzis stāstu par tās nakts un rīta notikumiem, Vasaris drūmi apklusa, noslēdzās sevī, nelabprāt atbildēja uz jautājumiem un nekādās sarunās neielaidās. Aukse uzmanīgi vēroja viņu, bet ne reizi neuztvēra viņa maigo skatienu, kas allaž nogludināja visus pārpratumus un papildināja to, ko viņš bija noslēpis vai noklusējis. Tagad no viņa dvesa tāds kā aukstums, tāda kā sveša gara elpa, ko nav iespējams izskaidrot ne ar nogurumu, ne vislielāko nelaimi, ne sāpēm. Un, kad Vasaris, it kā nejuzdamies ērti, atvadījās un aizgāja, pirmo reizi viņas sirdī sakustējās baismīgs nemiers.

Bet Ļ.uds, atgriezies savā istabā, staigāja no kakta uz kaktu, apsēdās un atkal staigāja, gluži kā dziļās pārdomās iegrimis, kaut arī nekādas skaidras domas viņam nebija prātā. Visu viņa apziņu un būtni pakļāva viena vienīga izjūta, ka nav vairs Lūcijas, kas viņu mīlējusi, kas dažādā veidā vairākkārt ienākusi viņa dzīvē. Kā vislielāko antinomiju viņš vairs nespēja aptvert domu, ka šī skaistā sieviete, kuras vēso lūpu skūpstu viņš vēl jūt arī tagad, guļ sastingusi ar piespiedu nāves briesmīgo grimasi sejā.

Pulksten sešos atnāca pastnieks un viņam pasniedza vēstuli. Vasaris paskatījās uz aploksni, un viņam pārskrēja tirpas: viņš pazina Lūcijas rokrakstu. Ar drebošiem pirkstiem viņš atlocīja papīra lapu un apskatīja parakstu. Jā, Lūcija. ViņŠ apsēdās pie galda un kāri sāka lasīt:

«Varu iedomāties Tavu pārsteigumu, dārgo Lud, kad paņemsi rokās šo vēstuli. Tad viss jau būs noticis, Tu būsi satraukts, bet varbūt arī sašutis par to neprātu, un es . . . Kur es tad būšu? . . . Nu, tomēr neaizkustināšu Tevi ne ar kādiem sentimentāliem vārdiem. Patlaban es domāju ļoti skaidri un prātīgi un gribu, lai mana pēdējā vēstule būtu labāka liecība par mani nekā mana rīcība, it īpaši šajās dienās.

Nesen runāju ar Tevi pa tālruni un zinu, ka šovakar Tu atnāksi. Tikai tagad manī modās vēlēšanās rakstīt Tev vēstuli, kuru saņemsi pēc manas nāves. Vēstuli iemetīšu vakarā, pašnāvību izdarīšu pēc tam, kad viesi būs aizgājuši un būšu atvadījusies no Tevis, vēlākais pulksten astoņos no rīta, bet vēstuli Tu saņemsi tajā pašā dienā, tikai, protams, vēlāk,

Kāpēc Tev rakstu? Tu, kā dzejnieks, varbūt nodomāsi, ka efekta un neparasta iespaida pēc. Iedomājies tikai! Pašnāvnieces vēstule! Gluži kā divu pasauļu saikne, no šķirsta sniegta roka. . . Bet nē. Tas viss mani neinteresē, un jūs, dzīvos, tagad it nemaz nevēlos pārsteigt ar neparastām lietām. Rakstu Tev kā vecam draugam, kā cilvēkam, kuru sen mīlēju un joprojām vēl mīlu. Gribu vēlreiz Tev pateikties par to, ka saprati mani un nezobojies par mani, kā to darīja daudzi citi pielūdzēji, un nemeloji, ka tu mīlētu mani.

Un, raugi, kāpēc vēl. Pārdomādama savas nāves apstākļus, sāku baidīties, ka manu brīvprātīgo aiziešanu no dzīves varētu noslēpt. Paredzu, ka mūsu ārsts, kuru, bez šaubām, izsauks vispirms, gribēs pasargāt mani no tenkām, bet Glaudžu no nepatikšanām un izdomās kādu nevainīgu manas pēkšņās nāves iemeslu. Protams, tas mani maz interesētu, bet nez kāpēc katrā ziņā gribu, lai Tu zinātu, kā es mirstu, un nekad par to nešaubītos. Gribu, lai mana nāve Tev nebūtu nekādos melos, nekādos liekulīgos izskaidrojumos tīta. Apmēram pulksten astoņos vai septiņos no rīta es paņemšu glāzi sarkanvīna, aiziešu uz savu istabu, ieliešu indi, apgulšos uz dīvāna un izdzeršu. Man ir droša inde, kas iedarbojas gandrīz momentāni. Nošauties negribu: troksnis, asinis, bez tam nekad nevari būt pārliecināts, vai labi trāpīsi.

Bez šaubām, šovakar Tu brīnīsies par maniem ciemiņiem, viesībām un mani pašu. Šeit neko Tev neizskaidrošu. Domā, ko gribi. Galu galā, vai es zinu? Varbūt man uznākusi vēlēšanās šķirties no savas dzīves tādā mirklī, kad vēlreiz būšu ieraudzījusi visu tās tukšumu, bet varbūt mani iekārdinājis efekts, teatrāla scēna? Tikai padomā? Pēc dēla nāves vēl valkāja sēras, bet cauru nakti uzdzīvoja iereibušā kompānijā un pēc viesu aiziešanas noindējās! . . . Kāpēc vienreiz dzīvē neizbaudīt tādu prieku! Daudzi uzskatīja, ka esmu bagāta un lepna kundze, bet reti kāds, varbūt arī neviens, nezināja, ka sirdī es jūtos aizvainota, pazemota, nicināta un vajāta kā meža kaķe . . . Kāpēc tad pēdējā stundā lai neatļaujos tādu karalisku žestu?

Bet es jau sāku uztraukties, lai gan solījos rakstīt aukstasinīgi un prātīgi. Ko vēl Tev pasacīt? Ceru, ka visu tāpat esi sapratis, kaut gan nezini visu, kas varētu atsegt manas nāves iemeslus. Un tādi ir vairāki. Šaubos, vai atklāt Tev vienu noslēpumu. Pēc dēla nāves uzzināju, ka mans tēvocis ir mans tēvs! . . . Tiešām, gluži kā komēdijā . . . Mierinādams mani, viņš pats atzinās. Nabaga vecītis, kā viņš pārrēķinājies! Pēc visām katastrofām, še tev, Ļuce, gandarījums: tu esi kanoniķa meita! Protams, es viņu nenosodu un tāpēc nedodos pašnāvībā . . . Bet zini, Ļ.ud, šis, varētu sacīt, sīkums man parādīja, ka mana dzīve no paša sākuma bijusi vienīgi liels pārpratums. Sis sīkums galīgi sajauca visus manu domu pavedienus, un nezinu vairs, ar ko būtu jāiesāk. Man nebija tiesību piedzimt, kāpēc tad vēl taustīties šeit un censties kaut kur pieķerties? Tomēr Tev atzīšos, ka viņa, tēvoča un tēva, man ārkārtīgi žēl un esmu liela egoiste, ka sagādāju viņam tādu triecienu. Bet kāds prieks viņam būtu no manis tādas?

Man uznāk kārdinājums rakstīt Tev dažus siltus, sirsnīgus vārdus kā savu pēdējo sveicienu un novēlējumu. Vārdus, kas paliktu Tavā sirdī, un Tu mani pieminētu ilgi ilgi. Bet kāpēc gan! Kas tad mums palicis kopējs? Vairākas dzīves stundas. Nav vērts! Pati zinu, ka dzīvie ilgi nepiemin mirušos. Galu galā šovakar vēl tiksimies. Varbūt arī pateikšu Tev kaut ko — labu vai ļaunu, nezinu.

Lūk, arī mana vēstule pabeigta. Ardievu, Ļud, šoreiz uz mūžiem.

Lūcija.»

Vasaris ilgi nevarēja atrauties no šīs vēstules. Izlasīja to vairākas reizes un aizvien vēl ar skatienu tvēra atsevišķus teikumus un atsevišķus vārdus. Tad re, kāda bijusi Lūcija! — viņš brīnījās, bet, kāda viņa bijusi, — nespēja pateikt. Sī vēstule, kaut arī izmisuma pilna un nežēlīga, viņu it kā nomierināja, it kā iepriecināja un stiprināja. Viņš nodomāja, ka Lūcija bija nospraudusi kaut ko līdzīgu savas nāves programai, viņa bija apņēmusies to izpildīt — un izpildīja. Kurš katrs paveiktais uzdevums, lai arī tas būtu visšaušalīgākais, mums sagādā savdabīgu apmierinājuma mirkli. Tāpēc arī Ļuds Vasaris, sajutis atslābumu savā sirdī, nolika vēstuli, saģērbās un devās uz pilsētu. Viņš gribēja paskatīties, kas notiek pie Glaudžu dzīvokļa, vai Lūcija jau iezārkota, vai ļaudis jau nāk atvadīties no nelaiķes.

Jā. Ietve pie nama jau bija nokaisīta ar egļu zariņiem, uz ielas stāvēja divas melnas automašīnas, bet pa durvīm turp un atpakaļ staigāja cilvēki. No saklausītiem vārdiem viņš saprata, ka pēdējā atvadīšanās jau sākusies. Kopā ar citiem viņš nemanot iegāja pa durvīm, kur daudzas reizes tika gaidīts kā mīļš viesis. Šoreiz neviens viņu nesagaidīja.

Salonā uz liela paaugstinājuma ozola šķirstā gulēja Lūcija. Vakar tajā pašā vietā un tajā pašā laikā viņa gaidīja viesus. Tagad augstos svečturos ap viņu dega daudzas vaska sveces, un to rūgtenā smarža piepildīja gaisu. Daudz zaļumu un ziedu dzeltenīgajā gaismā un melno drapējumu fonā sērīgi rotāja Lūcijas augsto dusas vietu.

Viņas seju bija grūti saskatīt. Caur palmu lapām, caur plīvojošām sveču liesmiņām reizēm parādījās viņas piere un atkal nozuda ēnā. Vasaris ne reizi neredzēja viņas muti. Bet, tiklīdz viņš atcerējās smīnā sašķobītās lūpas, no kā šorīt nobijās, viņam šķita, ka Lūcija tīšām slēpj savu seju baltā muslina krokās.

Sieviņas metās uz ceļiem, krustījās un skaitīja lūgšanas, dziļi un nozīmīgi nopūtās, kundzes un kungi zemu noliecās šķirsta priekšā un svinīgās pozās nostājās sienmalēs. Vieni ar šausmām skatījās uz nelaiķi, citi stiepās uz pirkstgaliem, lai pēdējo reizi ieraudzītu skaistuli, kas bija slavena visā pilsētā. Šoreiz nāves uzvara biedēja katru.

Noliecis galvu šķirsta priekšā, Ļ,uds Vasaris izgāja uz ielas. Liels nemiers žņaudza viņa sirdi. Lūcija, gandrīz jau mirdama, vēlreiz pasacīja, ka viņu mīl, un viņš domāja par šo mīlu. Dīvaini domāt par mīlu, visas dzīvības avotu, nāves priekšā. Mēdz sacīt, ka mīla esot stiprāka par nāvi. Kas tad palicis no Lūcijas mīlas pēc viņas nāves?

Nākamajā dienā pulksten četros pēc pusdienas Lūciju Glau-džuvieni pa to pašu ceļu kā viņas dēlu pavadīja uz baznīcu. Daudz cilvēku gāja aiz šķirsta, vēl vairāk stāvēja uz ietvēm. Bēru dziesmas un marša skaņas sērīgi atbalsojās klusajā ielā. Vasaris, pievienojies pavadītāju pulkam, redzēja daudzus Lūcijas paziņas, redzēja arī Glaudžus kungu, kas smagi soļoja ar nodurtu galvu.

Bet pavadītāju pulkā gāja arī kanoniķis Kimša. Tikai Vasaris vienīgais saprata, kāpēc vecītis nav uzvilcis komžu, nav uzlicis melnu kapuci un neved savu audžumeitu šās zemes pēdējā gaitā. Kanoniķis gāja, smagi salīcis un zemu nodūris galvu, un varēja redzēt, cik sāpīgi viņu nomāc ilgās dzīves nasta.

Dienu vēlāk pulksten deviņos notika svinīgais bēru dievkalpojums, bet to nenoturēja kanoniķis Kimša. Viņš sēdēja pres-biterijā, solā sakņupis, seju paslēpis plaukstās, un nepiecēlās pat tad, kad lasīja evaņģēliju. Viņš izcieta sodu par sen nožēlotiem jaunības grēkiem un tāpat nevarēja saprast, kāpēc viņš ir dzīvs, bet mirusi viņa, kas nekādi nav vainīga.

Kad Lūcija bija apbedīta un visi pēc izpildīta pienākuma steidzās prom, Vasaris nejauši nokļuva blakus kanoniķim Kimšam.

— Kanoniķi, — Ļuds sacīja, — atļaujiet izteikt jums manu līdzjūtību. Lūcijas nāve ne tikai jums, viņas aizbildnim, bet arī mums, viņas paziņām, bija negaidīts un sāpīgs trieciens. Nelaimīgā Brazģu ģimene!

Uzrunātais ar izbīļa pilnu skatienu pavērās uz Vasari, it kā nesaprastu, kas un ko vēlas no viņa. Beidzot atjēdzās:

— Ak tas esi tu . . . Biji pavadīt? . . . Nu ko tad . . . Tāda ir dieva griba . . . Lūk, mani, veci, atstāj, bet viņu, jaunu, aicina pie sevis. Un vainīgs taču esmu es! . . .

— Kāda te jūsu vaina, kanoniķi! Neviens te nav vainīgs.

— Vienīgi dievs mani tiesās par manu vislielāko vainu, — kanoniķis svinīgi sacīja. — Bet arī tu esi te vainīgs — un varbūt arī manis dēļ.

— Nesaprotu, kāda te mūsu vaina.

— Es taču redzēju, ka meitene iemīlējusies tevī. Man vajadzēja izņemt tevi no semināra un padarīt par citu cilvēku. Un kas tu tagad par mācītāju? Būtu viss citādi iegrozījies.

Vasaris neko neatbildēja, tikai atcerējās, ka viņu mīl Aukse. Bet šoreiz tas nesasildīja viņa sirdi.

Kanoniķis Kimša vēl apjautājās par Lūcijas dzīves pēdējām dienām, tomēr sīkumos neielaidās. Grūti bija spriest, vai viņam rodas kādas šaubas, kā patiesībā mirusi viņa meita. Viņš neko neieminējās par sirds lēkmi, nebrīnījās arī par viņas pēkšņo nāvi.

Vasaris atvadījās no viņa un juta, ka laikam viņiem vairs negadīsies tikties. Kanoniķis Kimša, salīcis zem smagās dzīves nastas, aizsoļoja stacijas virzienā.

Bet Ļuds Vasaris atgriezās mājās gar tukšo un tagad viņam pavisam svešo Glaudžus namu. Visi logi bija atvērti, Tekla uz balkona purināja paklājus, bet sētnieks slaucīja no ietves sabradātos egļu zariņus.

XXVI

Pēc tam kad Ļuds Vasaris bija pavadījis uz kapiem Lūciju, viņš juta, ka arī paša dzīvē noslēdzies viens posms. Mirusi sieviete, kas kādreiz naivā jaunekļa un nepieredzējušā klēriķa sirdi bija pamodinājusi vētrainām jūtām un pirmā izvirzījusi lielo dzīves jautājumu. Kopš tā laika līdz šim brīdim viņš mētājās, svārstījās un mocījās, meklēdams atbrīvošanos no tiem žņaugiem, kas postīja viņa personību un daiļradi. Lūcija mīlēja viņu diezgan ilgus gadus, kaut arī viņu dzīves ceļi, tikai īsus mirkļus krustodamies, gāja pretējos virzienos: viņam — uz atbrīvošanos, viņai — uz nāvi.

Tagad, kad Lūcijas vairs nav, Ļ-uds Vasaris juta ap sevi un sevi aukstu, mēmu klusumu. Lūcijas pašnāvība un viņas pēcnāves vēstule it kā pavēra kādu priekškaru, aiz kura slēpās daudz brīnišķīga, taču tagad nekas no tā nav palicis pāri. Tas viss ir bijis: Lūcija mīlējusi viņu, viņa daudz maldījusies un kļūdījusies, viņa daudz cietusi, bijusi ārkārtīgi uzņēmīga. Domādams par bijušo un uz mūžu zudušo Lūciju, Vasaris atcerējās viņas vārdus, ka mēs tikai tad sākam pēc kaut kā ilgoties, kad esam to zaudējuši uz visiem laikiem.

Tā viņš tagad sāka ilgoties Lūcijas. Varbūt ne tik daudz viņas pašas, kā sava dvēseles miera, ko bija izjaukusi viņas pašnāvība. Lūcijas nāve modināja viņā kaut ko līdzīgu bailēm, it kā viņš tiešām būtu vainīgs šajā katastrofā. Taču, ja viņš kā labs draugs būtu pratis tuvoties Lūcijai, pareizi izprastu un brīdinātu viņu, varbūt nenotiktu nelaime.

Bez tam tagad viņš zināja, ka Lūcija viņu vienīgo dziļi mīlējusi kopš pirmās tikšanās līdz pašām beigām. Un viņu pēdējā tuvība pagājušajā gadā tagad ieguva pavisam citādu nozīmi: tā bija nevis izlaidīgās kaisles iekāre, bet mīlošas sievietes sirds prasība.

Tāpēc viņu tagad mocīja jautājums, vai viņam ir tiesības mīlēt citu sievieti un meklēt dzīvē laimi, it kā nekas nebūtu noticis. Tagad viņš redzēja, ka piederība garīdznieku kārtai atrāvusi viņu no sievietes, kas pirmā mīlēja viņu, un varbūt arī pazudinājusi šo sievieti. Viņš jau gandrīz atbrīvojies no garīdzniecības, tomēr pirmā kļūda tā kā tā vairs nav labojama. Vai nav pacēlies pār viņu kāds lāsts, kas saduļķos katru viņa dzīves gaišāku brīdi un atriebs ne tikai viņam, bet arī tai, ar kuru viņš mēģinātu saistīt savu likteni?

Tādu'formulējumu tagad ieguva nojauta, kas Vasarī bija radusies vēl Lūcijas dzīves laikā, ka tās nelaime nostājas starp viņu un Auksi. Arī Lūcijas vārdi, ka viņa sekos Ļudam kā spoks un pēc nāves piespiedīs sevi iemīlēt, it kā piepildījās šajos skumju un sēru dienu sirdēstos. Patiesībā tie bija viņa aizvadītā laikposma pēdējie pārdzīvojumi un atbalsis, kas Lūcijas pašnāvības dēļ satrauktajā Ļuda dvēselē vēlreiz sakustējās izbīļa šaubās un draudīgos tēlos. Šeit vēlreiz ierunājās semināra disciplīnā ieaudzinātā bijīgā jūtelība, kas viņu kādreiz spiedusi kvernēt tukšajā un pustumšajā kapelā, Kalnīnos raizēties par baroneses draudzību un ārzemēs — par savu vientulību.

Turpretī apkārtējā dzīve ritēja parastajā gultnē, it kā patiesībā nekas nebūtu noticis. Pat Vasara tuvākie paziņas neuztvēra, kas risinājās viņa sirdī. Viņš reizēm tikās ar Vārnēnu, bet par to neko nerunāja, Stripaitis jau bija Amerikā, Mešķēnu viņš redzēja tikai pa gabalu.

Ļuds reizēm apciemoja Gražulus, bet vairījās no intīmākām sarunām ar Auksi. Viņš tagad viens gribēja pārdzīvot Lūcijas nāves atstāto mantojumu.

Aukse manīja, kādas raizes nomāc Ļudu. Viņa redzēja, ka tas aukstums, kura dvesmu viņa sajuta tūlīt pēc Lūcijas nāves, neļauj arī viņai tuvoties Ļ,udam un palīdzēt viņam izkliedēt šīs raizes. Taisnība, viņu pārņēma nemiers, redzot, cik smags un bīstams pārbaudījums jāiztur viņu mīlai, bet, no otras puses, viņa no šā pārbaudījuma cerēja sagaidīt daudz laba. Aukse pazina Vasari un redzēja, ka Lūcijas mīla vēl slēpjas viņa sirds dzīlēs, ka viņš pats labi nebija izpratis savas jūtas, kad sacīja, ka mīlot vienīgi viņu — Auksi. Tagad pēc Lūcijas nāves jānotiek vienam no diviem: vai nu viņš, izcietis savas sāpes, ar visu sirdi pievērsīsies Auksei, vai arī pārliecināsies, ka nemīl un nekad nav mīlējis Auksi. Tāpēc viņa palika malā un nolēma gaidīt tādas vai citādas pārmaiņas iezīmes.

Turpretī Vasaris pēc ziemsvētkiem cītīgi ķērās pie spalvas. Viņš gribēja ātri pabeigt jaunu drāmu, kurai jāiezīmē arī jauns posms viņa daiļradē — pievēršanos reālajai dzīvei, aktuālām tautas un sabiedrības problēmām. Atmiņas par Lūciju vairs nemodināja viņā nemieru un ļaunu nojautu. Viņš jau spēja mierīgi domāt par šo katastrofu un skaidri novērtēt tās iemeslus.

Pusgadu pēc Lūcijas nāves, pavasarī, drāma bija pabeigta. Vieglāk uzelpojis pēc šā darba, viņš varēja biežāk apciemot Gražuļus, klausīties Aukses muziķu un plašāk pārrunāt daudzus jaunus uzdevumus un jautājumus.

Aukse pirms kāda laika ar prieku sāka manīt, ka Luda noskaņā notikušas ievērojamas pārmaiņas. Viss satraukums, ko bija radījusi Lūcijas nāve, likās jau pārdzīvots. Viņš tagad vairs nerunāja par to, nebija jūtama arī saltā noslēgtība, un viņa skatienā Aukse atkal sāka lasīt to, ko nepateica viņa vārdi. Viņu draudzība atkal kļuva tikpat tuva un sirsnīga kā agrāk, bet Ļuds acīm redzot arvien vēl vairījās no izšķirošā jautājuma, kas būs tālāk.

Reiz viņš atnāca pie Gražuļiem, izņēma no kabatas papīra loksni, rādīja Auksei un sacīja:

— Skaties, Aukse, šeit ir dekrēts, kas nosoda mani, manu izturēšanos un manus rakstus. Šī papīra lapa manā priekšā ir gluži kā Rubikona Cēzara priekšā. Ja speršu soli tai pāri, atpakaļceļa vairs nebūs. Cēzars svārstījās, tomēr devās pāri un uzvarēja. Bet kā es lai rīkojos?

Kaut gan Vasaris runāja pa jokam, tomēr Aukse redzēja, ka tas laikam ir nopietns jautājums. Taču arī viņa turpināja stāstu par Cēzaru un pati jokoja:

— Leģenda stāsta, ka šaubās kāda gaiša būtne, varbūt viņa mūza, pamudinājusi doties pāri Rubikonai. Uztici man šo lomu. Parādi, kas tas par rakstu?

— Šeit, Aukse, raksts latīņu valodā, — Vasaris paskaidroja un nolika lapu uz galda. — Jau tāpēc vien tu nevari man izpildīt Cēzara mūzas lomu, ka pārāk vāji proti latīņu valodu.

— Nu pietiks par Cēzaru, kuram tu it nemaz neesi līdzīgs! Kas un ko tev raksta?

— Tas ir bīskapa kūrijas raksts. Man liek valkāt sutanu, dzīvot pie baznīcas, izpildīt rekolekcijas, skaitīt breviāru, noturēt dievkalpojumus, neapmeklēt teātrus un savus rakstus iesniegt garīgajai cenzūrai. Vai, tavuprāt, tas nav pārāk maz?

— Nopietni? ... Vai tu nejoko? ... — Aukse izbrīnā jautāja.

— It nemaz. Taisnību sakot, jau sen gaidīju tādu rakstu!

— Nekad nebiju domājusi, ka baznīcas priekšniecībā būtu tik aprobežoti cilvēki!

— Kāpēc aprobežoti? — Vasaris nepiekrita. — Tās ir pavisam racionālas prasības. Ja es būtu gribējis palikt garīdznieku kārtā, arī bez pavēles būtu tās pildījis. To prasa vienkārša dzīves loģika.

Bet Aukse brīnījās:

— Ļaut kontrolēt savus rakstus un neapmeklēt teātri šajos laikos? Kāda te loģika?

— Skaidra! Garīdznieku kārtai jābūt tīrai un disciplinētai, ja tā grib būt spēcīga un valdīt dzīvi. Un to tā grib. Garīgajai priekšniecībai tūdaļ būtu jāņem aiz skausta katrs, kas sāk novirzīties no sliedēm. Bet, kas jau novirzījies vai negrib ievērot kārtas likumus, tam, lūdzu — ceļš uz visām četrām debess pusēm! Diemžēl, priekšniecība tā nerīkojas. Tā pārāk bieži piecieš dažādus kompromisus un pārkāpumus pret baznīcas likumiem, ja tas ir izdevīgi kādu citu apsvērumu dēļ. Un tos, kas skaidri un atklāti grib aiziet no sev nepiemērotas kārtas, vajā un nosoda. Šeit tiešām ir pārpratums, aprobežotība un fanātisms! Neko neteikšu pret kārtas iekšējo satversmi un stingrajām prasībām pret tiem, kas grib tajā palikt, bet esmu nolēmis pretoties un vajadzības gadījumā cīnīties par to tiesībām, kas aiziet no garīdzniecības. Mūsu laikos iecietībai vajadzētu izpausties nevis dāvanās, žēlastībā vai kompromisos, bet tiesībās un pienākumos. Visi esam cilvēki!

Taču Aukse uz tik asiem Ļ.uda vārdiem atbildēja, skeptiski smaidīdama:

— Tev tagad viegli tā prātot un izteikt piekrišanu garīdznieku kārtas prasībām, kad pats esi gandrīz jau atbrīvojies no šīs kārtas žņaugiem. Bet atceries tos, kas nav tik laimīgi kā tu un nevar sekot tavās pēdās. Viņi gribot negribot paliks garīdznieku kārtā līdz kapa malai. Tiem, lūk, nepieciešams, lai garīdznieka nasta nebūtu mūžīga.

— Taču viņu dēļ, Aukse, arī nepieciešama reforma! Lai viņiem ir brīvs ceļš uz dzīvi un citu derīgu darbu.

— Lai notiek! — Aukse pievienojās, jo negribēja vairs strīdēties. — Beigsim runāt par to. Vai vēlies, nospēlēšu tev pāris Curļoņa prelūdiju?

Bet Vasaris vēl gribēja sacīt kaut ko, kas viņam bija uz sirds.

— Pagaidi, Aukse, man ļoti patīk tava spēle, tomēr šodien man ir ļoti svarīga un izšķiroša diena. Parunāsim vēl brītiņu. Gribu, lai tu pavisam labi saprastu mani.

Viņš pāris reizes pārgāja pār istabu, bet Aukse, pēkšņa satraukuma pārņemta, gaidīja, ko viņš vēl sacīs.

— No taviem vārdiem, Aukse, — Ļuds iesāka, — redzu, ka tu mani tagad uzskati par cilvēku, kas gandrīz jau sasniedzis pilnību, kam viss ir skaidrs, kura maldi un cīņas jau beigušās, atliek vienīgi sēsties un mierīgi rakstīt drāmas un dzejoļus. Tāpēc tu mani dēvē par laimīgo, kuru citi var apskaust. . .

— Nu nepieķeries vārdiem! Neesmu tik augstās domās par tevi.

— Un tomēr . . . Tu un ikviens, kas tā domātu, stipri maldītos, Aukse. Tagad esmu pārliecinājies, ka, lai kas es būšu, no šaubām, iekšējām cīņām un ciešanām tomēr nespēšu izvairīties. Galu galā, vai no tām jābēg? Domāju, ka nē. Bez iekšējām cīņām un ciešanām nav daiļrades. Tikai tāds mākslas pasaules cilvēks, kas nemitīgi deg un atjaunojas, var sevi parādīt daiļradē.

— Tad vajadzēja palikt par mācītāju. Varētu mocīties visu mūžu!

— Nē, tas, Aukse, ir pavisam kas cits! Mācītājs būdams, es cīnījos un cietu savas iekšējās nesaskaņas dēļ, jo jutu, ka neesmu savā vietā — un tās bija egoistiskas sāpes, sevis tirdīšana un pašanalīze. Pēc atbrīvošanās man būs jācīnās par principiem, par tiesībām dzīvot un iekārtoties, bet varbūt arī vienkārši par maizes kumosu... Tomēr, manuprāt, tā būs nozīmīgāka cīņa ne tikai man pašam, bet arī citiem.

— Jā, Ļud, — Aukse pievienojās. — Par visu to jācīnās. Tikai domāju, ka tu šo cīņu iedomājies pārāk drūmu.

— Jā, esmu gatavs uz visu! Ceļš, uz kura esmu nostājies, būs grūts, bet no tā nedomāju atkāpties. Ja neizturēšu, atliks vienīgi sekot Lūcijas pēdās.

— Ko nu tu runā! — Aukse, pat noskurinājusies, protestēja. — Iegaumē, ka tikai tas uzvar, kas nešaubās par uzvaru un nedomā ne par kādām katastrofām.

— Es to saku tāpēc, ka gribu tev jautāt, vai tu būtu gatava iet ar mani kopā arī pa tādu ceļu, kur mūs abus sagaidītu posts, naids, nicinājums, vajāšanas un pat katastrofa?

Lielas apņēmības jātas saviļņojās Aukses krūtīs. Viņa stingri skatījās Vasarim acīs un atbildēja:

— Jā, Ļ,ud. Ar tevi esmu ar mieru nesvārstīdamās iet arī pa tādu ceļu.

Abi apklusa, bet viens otru labi saprata arī bez tālākiem paskaidrojumiem.

— Nu, tagad nospēlē Čurļoņa prelūdijas, — Vasaris lūdza, paņēma Auksi aiz rokas un veda pie klavierēm.

Kad Ļuds aizgāja no Gražuļiem, viņš gribēja vēl mazliet pastaigāties, jo diena bija pavasarīgi vilinoša, silta un jauka. Viņš šķērsoja Brīvības aleju, pagriezās uz Vitauta prospektu un drīz vien juta, ka atrodas pie kapsētas.

Lekni zaļoja izplaukušie koki un krūmi, smaržoja ziedi, zaros dziedāja putni. Kapsēta izskatījās kā priecīgs, dzīvībā kūsājošs parks.

Vasaris iegāja pa vārtiņiem, nogriezās pa kreisi un pēc brīža apstājās pie Lūcijas Glaudžuvienes kapa. Skaists marmora krusts un pelēka granīta plāksne rotāja Lūcijas mūžīgās dusas vietu. Zelta burti kā uguns laistījās saules staros. Vasaris, galvu nodūris, pastāvēja pie kapa dzelzs žoga un aiziedams nodomāja, ka Ausmas kalniņa dzeltenās kaķpēdiņas, kas Lūcijai tā patika, labi iederētos pie šiem zelta burtiem un pelēkā granīta . . .

Pārnācis mājās, viņš apsēdās pie galda, atslējās pret krēsla atzveltni un ilgi domāja.

Domās viņš pārstaigāja visu savu dzīvi kopš pašām pirmajām bērnības atmiņām: kā viņš nobijās no mākonīšiem, kas peldēja debess jumā, kā no Ausmas kalniņa skatījās uz me-žiņu, kurā vairojās čūskas, bet otrā pusē mirdzēja gaiša pils, un kā nakts tumsā viņu valdzināja tēva iededzinātais pieguļnieku ugunskurs.

Tad Sešupes krastā viņš dzied Pirmā Maija revolucionārās dziesmas, pēc tam semināra kapelā klausās garīgā tēva monotono balsi. Katedrāles Nezināmā un Ļuce — un pirmā misa, ai, cik mokoša un kļūdaina! . . .

Viņš pieceļas no galda un ilgi staigā pa istabu.

Viņa domās visos sīkumos paslīd garām dzīve Kalnīnos. Baroneses vilinošie smiekli un bezrūpīgās sarunas tagad viņa sejā izraisa vienīgi skumju smaidu. Nabaga baronese! . . .

Tad viņa atmiņas auļiem joņo cita pec citas, nemitīgi tuvodamās un steigdamās, kamēr beidzot vienā mirklī parādās visa tagadne. Gluži kā zirnekļa tīkla pavedieni uz visām pusēm vēl stiepjas viņa pēdējo gadu pārdzīvojumi un rūpesti. Taču tie jau izgaist tālē, tie jau izblāv un pazūd atbrīvošanās gaismas jaunos uzplūdos.

Vasaris apsēžas pie galda, noliek sev priekšā kūrijas piesūtīto rakstu latīņu valodā, paņem papīra lapu un lieliem burtiem sāk rakstīt:

N N bīskapijas kūrijai — Ļuda Vasara PAZIŅO JUMS

V. MIKOLAIŠA-PUTINA ROMĀNS «ALTĀRU ĒNĀ»

V. Mikolaiša-Putina romāns «Altāru ēnā» ir viens no tiem darbiem, kas ar tēloto vielu vien var saistīt plašo lasītāju aprindu uzmanību. Šķiet, visā pasaules literatūrā neatradīsim daudz tādu romānu, kuros būtu atsegta katoļu mācītāju intīmā dzīve, tiktu tēlots dziļš psiholoģisks konflikts starp veselīgu cilvēka dabu un konfesijas žņaugiem, starp dzejnieka talantu un garīdznieka pienākumiem. Tomēr romāns «Altāru ēnā» vērtīgs ne tikai ar to, ka tas paceļ priekškaru, atsegdams stingri noslēgto un garīdzniecības slēpto mācītāju dzīves novadu. Tas saista lasītāju ar psiholoģisko dziļumu, sirsnību, dramatisko spriegumu un, galvenais, palīdz padomju lasītājam daudzējādā ziņā jaunā gaismā izprast buržuāziskās sabiedrības likumus, lai gan romāns rakstīts no ideālistiskām pozicijām.

Romāns «Altāru ēnā» iznāca 1933. gadā. Tā autors Vines Mikolai-tis-Putins ir ievērojams mūsdienu lietuviešu rakstnieks, kas uz sava daiļrades ceļa nostājies šā gadsimta sākumā. V. Mikolaitis-Putins dzimis 1893. gadā Dienvidlietuvā, Gudeļu pagasta (tagad Prienu rajona) Piļo-tišķu sādžā zemnieka ģimenē. Pabeidzis Marijampoles ģimnāzijas četras klases, V. Mikolaitis-Putins iestājās Seinu garīgajā seminārā. Pēc tam V. Mikolaitis-Putins studēja Petrogradā, Šveicē un Vācijā, ieguva filozofijas doktora grādu. Kopš 1923. gada viņš mācīja literatūru Kauņas universitātē. 1928. gadā viņam piešķīra profesora nosaukumu. 1940. gadā V. Mikolaitis-Putins pārcēlās uz Viļņu, bija profesors Viļņas universitātē, vēlāk viņu ievēlēja par Lietuvas PSR Zinātņu akadēmijas akadēmiķi.

V. Mikolaitis-Putins savus dzejoļus sāka publicēt 1911. gadā un drīz kļuva par vienu no ievērojamākajiem tā laika lietuviešu dzejniekiem. Viņa lirika bija individuālistiska, romantiski simbolistiska, tomēr tajā ietverts dziļi humāns saturs, dzimtās zemes mīlestība, vientuļas personības traģēdija, ilgas pēc lielas un nozīmīgas dzīves, reizē arī verdzības, varmācības un liekulības nosodījums. Līdzīgs raksturs bija V. Mikolaiša-Pu-tina darbiem dramaturģijā. Apmēram ar 1930. gadu V. Mikolaitis-Pu-tins pievērsās reālismam, kas visspilgtāk atspoguļojās tajā laikā rakstītajā trīs sējumu romānā «Altāru ēnā». So romānu, kas atsedza buržuāzijas deģenerācijas iezīmes, silti uzņēma lietuviešu sabiedrības progresīvā daļa. Taču rakstnieka ceļš nebija konsekvents. 1937. gadā iznāca jauns V. Mikolaiša-Putina romāns «Krīze», kas tika novērtēts kā reakcionārs darbs, jo slavināja buržuāziju. Tas atspoguļoja arī autora idejisko un māksliniecisko krīzi. Buržuāziskās varas pēdējos gados radītajā V. Mikolaiša-Putina lirikā aizvien spēcīgāk sāka iezīmēties sociālie motīvi, kā arī rakstnieka orientēšanās uz tautas dzīvi.

Padomju iekārtas atjaunošanu Lietuvā 1940. gadā V. Mikolaitis-Pu-tins sagaidīja ar jūsmīgiem dzejoļiem par darbaļaudīm un jaunās dzīves celtniecību. Padomju varas laikā iznāca divi V. Mikolaiša-Putina lirikas krājumi: «Sveicinu zemi» (1950. g.) un «Dzeja» (1956. g.). Patlaban rakstnieks strādā pie plaša vēsturiska romāna «Nemiernieki», kurā tēlota Lietuvas zemnieku sacelšanās 1863. gadā, viņu cīņa par zemi un brīvību. Sā romāna pirmais sējums iznāca 1957. gadā, un autors 1958. gadā par to saņēma Lietuvas PSR Valsts prēmiju.

Līdzās dzejai, prozai un dramaturģijai V. Mikolaitis-Putins paveicis lielu darbu arī literatūras zinātnē un literatūras kritikā. Viņa ievērojamākie darbi šajā nozarē ir «Jaunā lietuviešu literatūra» I sējums (1936. g.), «Literatūras etīdes» (1937. g.), «Pirmā lietuviešu grāmata» (1948. g.), «Ādams Mickevičs un lietuviešu literatūra» (1955. g.) u. с. V. Mikolaitis-Putins ir viens no ievērojamākajiem Puškina, Krilova, Ļermontova, l^Jekrasova, A. Mickeviča un citu rakstnieku daiļrades atveidotājiem lietuviešu valodā.

Romāns «Altāru ēnā» ieņem ļoti nozīmīgu vietu ne tikai paša V. Mikolaiša-Putina daiļradē, bet arī visā lietuviešu literatūrā. Mākslinieciskā ziņā tas līdz šim ir vislabākais lietuviešu psiholoģiskais romāns.

Romāna «Altāru ēnā» tēma ir ilgi nēsāta un briedusi autora apziņā. Sā darba pamatā likts iekšējais konflikts starp katoļu mācītāja stāvokli sabiedrībā un dzejnieka daiļradi, kas daudzus gadus pašam V. Mikolai-tim-Putinam bijis ļoti akūts dzīves jautājums un modinājis vēlēšanos pasacīt to, kas nospiedis sirdi. Autors gribējis izvirzīt garīdznieka un dzejnieka daiļrades problēmu nevis no sociālā, bet galvenokārt no morāli estētiskā viedokļa, ievērojot nevis materiālistisku, bet tīri ideālistisku dzīves parādību izpratni. Šodien pats V. Mikolaitis-Putins idejiskā ziņā ļoti paškritiski novērtē savu darbu. Romāna «Altāru ēnā» 1954. gada izdevuma priekšvārdā viņš atzīmē: «Savu darbu rakstīju, vadīdamies no maldīgā ideālistiskā pasaules uzskata, it kā būtu iespējami arī labi garīdznieki, ja vien tie atbilstu savam «aicinājumam», neaizrautos ar šim «aicinājumam» nepiemērotu darbību un izturētos tā, kā to prasa baznīcas likumi. Taču romānā bija jārisina būtisks jautājums: vai garīdznieku kārta vispār dzīvē ir attaisnojama un pieņemama — un atbildei uz šo jautājumu vajadzēja būt negatīvai.

Romāna galveno varoni Ļudu Vasari var uzskatīt par pozitīvu personāžu vienīgi tik lielā mērā, cik viņš pauž protestu pret garīgā semināra audzināšanas sistēmu un garīdznieku kārtas likumiem, kas ierobežo personības un talanta brīvu un vispusīgu izpausmi. Tomēr Ļuda Vasara personā, kā arī viņa domu gaitā un pārdzīvojumos ir arī diezgan daudz negatīvu un reakcionāru iezīmju: ideālistiskais pasaules uzskats, individuālistiski dekadentiskās tieksmes, atrautība no tautas un kā sekas visam tam virkne citu nekonsekvenču un trūkumu viņa raksturā, darbībā un daiļradē.»

Neraugoties uz to, ka autors, tēlodams dzejnieka Vasara drāmu un meklējumu ceļu, galveno vērību veltījis psiholoģiskajiem apstākļiem, bet lielāko ārējo Šķērsli viņa dzīves ceļā saskatījis nepareizi izvēlētajā mācītāja profesijā, romānā, lai gan netieši, daudzējādā ziņā atspoguļoti arī Vasara drāmas sociālie iemesli. Novērtējot vēstures procesu no marksistiskā viedokļa, jāuzskata, ka Vasara biogrāfijā tie daudzos gadījumos arī ir galvenie un būtiski nozīmīgākie. Pie tiem šeit pakavēsimies plašāk.

Vispirms jāpievērš uzmanība tam, ka romāna konflikta sākotnējais iemesls — galvenā varoņa Ļuda Vasara iestāšanās garīgajā seminārā, garīdznieka profesijas izvēle, kas vēlāk viņā kā dzejniekā rada dziļas iekšējas pretrunas, cieši saistīts ar Lietuvas dzīves sabiedriski vēsturiskajiem apstākļiem. No katoļu un luterāņu garīdznieku vidus nākuši ievērojami lietuviešu rakstnieki un kultūras darbinieki: Mažvīds, Donelaitis, Strazds, Vienažindis, Baranausks, Maironis, Turns-Vaižgants un daudzi citi. Tas notika nevis baznīcas īpašas vēlības dēļ, bet galvenokārt tāpēc, ka carisma nežēlīgi nomāktajā Lietuvā mācītāja profesija bija vienīgā, kas lietuvietim inteliģentam deva tiesības palikt dzimtajā zemē, atrasties savas tautas vidū. Daži izglītotie cilvēki, kā, piemēram, lietuviešu revolucionārais demokrāts, 1863. gada sacelšanās vadītājs Lietuvā Antāns Mackevičs, apzināti uzģērba mācītāja sutanu, lai varētu tautas masās attīstīt revolucionāro darbību. Daudzi mācītāji izmantoja baznīcu, lai darītu nozīmīgu darbu — modinātu nacionālo apziņu un cīnītos par dzimtās valodas tiesībām. Ikviens skolu jaunietis sapņoja, ka dienās viņš kļūs cīnītājs par lietuviešu tautas tiesībām.

Visas šīs kultūras darbības tradīcijas lielā mērā ietekmēja arī romāna «Altāru ēnā» varoni Ļudu Vasari, iestājoties garīgajā seminārā. Vasaris juta, ka viņā mostas talants, un viņš sevišķi jūsmoja par Mairoņa dzejnieka slavu, par tā patriotisko liriku. Lūk, kā autors attēlo Vasara noskaņojumu tai laikā:

«Un jau tad Ļudu Vasari bija pārņēmis pirmais patriotisma vilnis. Strādāt Lietuvai! Ko strādāt? Rakstīt! Lut^s Jau klasē bija izvirzījies ar rakstu darbiem. Viņš arī tāpat jau bija šo to mēģinājis. Tuvākie draugi par viņu kaut ko jau zināja un loloja cerības. Nesen Luds bija lasījis Mairoņa «Jauno Lietuvu». Sīs poēmas iespaids viņu savaldzināja un apbūra. Maironis viņa acīs kļuva milzis, dievība, ideāls. Bet Maironis ir garīdznieks!»

Sabiedriski patriotiskie motīvi galvenokārt bija tie, kas palīdzēja uzturēt Vasara garīgo līdzsvaru arī pašā seminārā. Jau klēriķa gaitu pirmajā gadā Vasaris nojauta, ka semināra dzīve «nekad vairs nesaskanēs ar viņa sirds un prāta intīmo dzīvi», un bija ļoti priecīgs, radis iespēju ciešāk saistīties ar lietuviešu slepenā pulciņa darbību pēc tam, kad ar Jonelaiša starpniecību bija publicējis savus pirmos dzejoļus. Sī darbība uzmundrināja jaunā klēriķa garu, stiprināja vēlēšanos palikt seminārā.

Tomēr, jo tālāk, jo spēcīgāk Vasaris izjuta, ka tā laika idejiski sabiedriskā dzīve vairs nespēj modināt viņa radošo impulsu. Kā viņš pats, tā daudzi lasītāji ievēroja, ka viņa patriotiskie dzejoļi iznāk sausi, deklaratīvi. Un tas, ko viņš raksta no sirds, nesaskan ar viņa garīdznieka stāvokli. Tas viss noveda Vasari dziļās iekšējās pretrunās, it īpaši tāpēc, ka pret garīdznieka kārtu saceļas ne tikai Vasaris dzejnieks, bet arī Vasaris cilvēks.

Romāna autors tai laikā nespēja un nevarēja plašāk atsegt tos sociālos iemeslus, kas atstūma Vasari no sabiedriskā darba un patriotiskajām idejām, kuras savā laikā tik veldzējoši bija ietekmējušas Maironi un par kurām agrāk bija jūsmojis arī pats Vasaris. īstais iemesls, bez šaubām, slēpās apstāklī, ka lietuviešu buržuāzija tai laikā jau bija kļuvusi par reakcionāru šķiru lietuviešu tautas dzīvē, bija zaudējusi jebkādu ideālismu un cildenumu, ar ko agrāk varēja lepoties atsevišķi sabiedriskie darbinieki — patrioti. Kaut arī V. Mikolaitis-Putins plašāk nav analizējis tā laika sabiedriskās dzīves parādības, tomēr vietām romānā diezgan spilgti parādījis, par ko pārvērtušies tie cilvēki, kas tik ļoti tiecās pēc «sabiedriskā darba». Viena no tādām epizodēm ir mācītāja Stripaiša skandalozi noslēgusies «sabiedriskā darbība» Kalnīnu draudzē. Vēl spilgtāk buržuāziskās sabiedrības pagrimums atsegts romāna trešajā daļā, kad Vasaris, tikko no ārzemēm atgriezies Lietuvā, vaigu vaigā sastopas ar virkni ievērojamu Kauņas buržuāzisko darbinieku. Vasaris neuzklausa šo darbinieku aicinājumu iekļauties patriotiskajā darbībā un piedalīties partiju ķīviņos. Uz redaktora Karkļa pārmetumiem, ka dzejnieki tagad neinteresējoties par sabiedrības vajadzībām un gremdējoties sevī tā vietā, lai «ar spēcīgu, aktuālu un tiešām radošu vārdu aizkustinātu tautu», Vasaris varētu atbildēt kopā ar otru dzejnieku Kaļņu, kas saka:

«Un par ko mēs lai rakstām? Par krāpniekiem, kukuļņēmējiem, dzērājiem, laulības šķiršanām, abortiem un afērām? Lūdzu parādīt, kur ir tas sabiedrības ideālisms, kas dotu vielu literatūrai? Tāda nav. Ne tikai tāda, bet arī visniecīgākās intereses par kultūras jautājumiem.»

Vasaris ir pārāk tālu no tautas, lai viņš spētu izrauties no buržuāziskajām aprindām un atrastu citu, progresīvāku sabiedriskās darbības virzienu. Tāds solis tiešām nebūtu iespējams Vasarim, kas pagaidām vēl nekādi netiek galā ar savām iekšējām pretrunām. Viņam kā dzejniekam pagaidām ir tikai viena izeja — dekadenta ceļš. Tādam dzejas virzienam piekrīt arī Varņēns — tas pats Varņēns, kas kādreiz seminārā iesaistīja Vasari patriotiskajā darbībā:

«Vispārējā pagrimumā,» Varņēns saka, «grūti prasīt no dzejniekiem, lai viņi dziedātu par dievs sazin kādiem ideāliem. Vienalga neviens viņus neuzklausītu. Manuprāt, lai viņi rada kaut vai savu dekadences neoroman-tismu, ja tikai talantīgi. Lai jel viens no viņiem izsmeļ visus šā virziena tematus, izmanto visus dzejas līdzekļus — un viņš būs ievērojams cilvēks lietuviešu literatūras vēsturē.»

Individuālisms, dekadentiskais simbolisms jeb neoromantisms, kas divdesmitā gadsimta pirmajos gadu desmitos bija plaši aptvēris lietuviešu buržuāzisko literatūru, Ļ,udam Vasarim bija vienīgais patvērums viņa meklējumu ceļā.

Tā, objektīvi ņemot, konfliktam starp Vasari mācītāju un Vasari dzejnieku ir dziļas sociālas saknes, kas saistītas ar buržuāziskās sabiedrības deģenerāciju, ar dekadenci.

Tomēr dekadentiskā dzeja Vasara talantam it nemaz nebija mierīgs patvērums. Taisnība, viņš daudzos gadījumos uzsver, ka dekadentu dzeja viņa sirdij esot vistuvākā. Taču vēl biežāk lielās sirds sāpēs viņš sūdzas, ka, maksādams «ar savas dzīves labākajiem gadiem, iekšējā cīņā pats ar sevi izšķiedis labāko daļu radošo spēku». Romāna autors ne vienā vien vietā norāda, cik sāpīgs Vasarim ir dekadentiskās dzejas simbolisma ceļš, ka tas ir bīstams ceļš, «pa kuru iedams, dzejnieks sevi tā nomoka un izsūc, ka viņam izsīkst kā daiļrades motīvi, tā daiļrades spēki.» Vasari uz šo ceļu novirzīja seminārs, kas ieaudzināja viņā neveselīgu sapņainību, melanholiju un pesimismu, piespieda viņu noslēgties sevī un mūžīgi gremzties. Tādā stāvoklī Vasarim — dzejniekam atlika viens vienīgs brīvs «mākslinieka izmantojuma» novads — viņš pats.

Vasarim grūti atbrīvoties no dekadentiskās simbolisma dzejas, kamēr viņš vēl ir mācītājs, taču katra cenšanās pārtraukt sakarus ar garīdzniecību nostiprina arī Vasara — dzejnieka apņēmību nostāties uz reālistiskās dzejas ceļa. Sie centieni spilgti jūtami visā Vasara — dzejnieka ceļā, bet romāna beigās formulēti pavisam skaidrā programā: «Mācītājs būdams, es cīnījos un cietu savas iekšējās nesaskaņas dēļ, jo jutu, ka neesmu savā vietā, un tās bija egoistiskas sāpes, sevis Prdīšana un pašanalīze. Pēc atbrīvošanās man būs jācīnās par principiem, par tiesībām dzīvot un iekārtoties, bet varbūt arī vienkārši par maizes kumosu... Tomēr, manuprāt, tā būs nozīmīgāka cīņa ne tikai man pašam, bet arī citiem.» Mums nav zināms, kāds būs Vasara — dzejnieka turpmākais ceļš, jo romāns šajā vietā beidzas, taču viens ir skaidrs, ka viņa atbrīvošanās no garīdzniecības reizē ir atbrīvošanās arī no dekadentiskās simbolisma dzejas, kas viņu arvien vairāk sākusi smacēt. Skaidrs arī tas, ka viņš, gribēdams tikt vaļā no individuālisma un cīnīties «par tiesībām dzīvot un iekārtoties», būs spiests vēl daudz ko pārvērtēt, kamēr atradīs īsto cīņas ceļu, jo viņš noteikti nevarēs cīnīties tā, kā viņam visapkārt cīnās buržuāziskie sabiedriskie darbinieki. Kāds būs tas ceļš, acīm redzot arī V. Mikolaitim-Putinam pašam toreiz nebija skaidrs. No mūsdienu vēsturiskās perspektīvas raudzīdamies pagātnē, varam sacīt, ka to laiku dzejniekam meklētājam nozīmīgākais bija revolucionārās cīņas ceļš, pie kura arī nonāca daudzi toreizējie lietuviešu progresīvie rakstnieki. Ļ,uds Vasaris romāna lappusēs šo ceļu nebija atradis un nevarēja atrast. Tomēr viņa atbrīvošanās tā kā tā uzskatāmi parāda buržuāziskās sabiedrības deģenerāciju, nenovēršami briestošās pretrunas starp veselīgu, radošu dzejnieka dabu, kas nevar samierināties ar «sevis tirdīšanu», un buržuāzisko sabiedrību.

V. Mikolaiša-Putina romānā «Altāru ēnā» attēlots, kā nobriest pretrunas ne tikai starp dzejnieku un buržuāzisko sabiedrību, bet arī daži asi momenti personības attiecībās pret šo sabiedrību. Sīs pretrunas tāpat rodas, pirmajā brīdī raugoties, diezgan noslēgtā dzīves lokā — proti, risinot mācītāja aicinājuma problēmu.

Tūdaļ pēc iestāšanās garīgajā seminārā Vasaris sāk just, ka ar klē-riķa gaitu pirmajām dienām veidojas divas mācītāju kategorijas.

Pirmajā kategorijā ietilpst mācītāji, kas izjūt aicinājumu, kas spēj aizmirst laicīgo pasauli un sevi pilnīgi veltīt dvēseļu pestīšanai. Vasaris dzīvē sastapa tikai divus tādus mācītājus: «Slavantu tētiņu» un Kalnīnu vikāru Ramuti. Vasaris tos ciena, bet viņam nepatīk uzturēties to sabiedrībā, jo viņš jūt, ka pēc sava rakstura tiem ir svešs.

Otrā kategorija ir nesalīdzināmi plašāka par pirmo — lajā ietilpst mācītāji, kas garīdznieka darbu uzskata gluži par tādu pašu kā jebkuru citu arodu, kurš vieniem dod iespēju bagāti saimniekot, citiem ieņemt pienācīgu stāvokli sabiedrībā, trešajiem traukties uz augšu pa karjeras kāpnēm utt. So mācītāju pamalmasu, tāpat kā ikvienu mirstīgo, ietekmē buržuāziskās sabiedrības likumi. Romānā «Altāru ēnā» tēlotajā laikposmā mācītāju kārtas galvenā daļa un visa buržuāziskā sabiedrība iet pagrimuma un morāliskas deģenerācijas ceļu. Lūk, piemēram, ar kādu cinisku vaļsirdību pirmā kursa klēriķis Varjoks runā par to, kāpēc viņi iestājies garīgajā seminārā:

«Es iestājos, zinādams, ka būšu slikts mācītājs, un tāds gribēdams būt. Vienkārši karjeras dēļ. Mācītāja dzīve nav slikta. Vispirms, es domāju, ka ar tēvoča gādību tikšu par vikāru labā draudzē, varbūt kaut kur pilsētā. Tur nebūšu muļķis un pratīšu patīkami iekārtot savu dzīvi. Iztapība priekšniecībai un liekulība — tie ir divi visuzticamākie garīgās karjeras kumeļi. Domāju, ka pratīšu tos valdīt. Tad likšu pie mācītājmuižas, pēc tam kļūšu dekāns, iesēdīšos kapitulā, bet savā privātajā dzīvē nevienam neļaušu bāzt degunu.»

Taisnība, Varjoku izslēdz no semināra, jo, viņa paša vārdiem runājot, «par mācītāju karjeristu var kļūt, tikai sevi krāpjot, tikai uzskatot sevi par labu, tikai iemidzinot sirdsapziņu». Bet Naujapoles prelāts Ģirvīds, kas vada mācītāju dzīvi un reālizē baznīcas politiku, Vasarim pavisam vaļsirdīgi paskaidro garīdznieku darbības jauno programu, kura nepārprotami saskaņota ar buržuāziskās sabiedrības prasībām. Prelāts it nemaz nepiekrīt tādiem «priekšzīmīgiem» mācītājiem kā Ramutis un Slavantu tētiņš, jo tie savu laiku esot pārdzīvojuši. «Katoļu darbība,» viņš saka, «šodien sazarojusi, un mācītājam visur jābūt aktīvam. Taču šeit nepieciešams liels takts, bet reizēm arī gudrība. Ne tāda, kā tam mūlāpam Stripaitim — iepinās ar veikaliņu un sacēla kājās visu draudzi. Ja šodien mācītājs tiešām grib noderēt baznīcai, v'ņam jābūt ļoti plašu centienu cilvēkam un ar kaut ko jāimponē pasaulei.» Prelātam pieņemama arī Vasara «laicīgā» dzeja, jo tā attiecīgajā nozarē palīdz baznīcai sacensties par ietekmi sabiedriskajā dzīvē. Sājā buržuāziskās sabiedrības cīņā par pārākumu derīgi visi līdzekļi. «Grēko, bet neatkrīti,» saka prelāts.

Kā Varjoks, tā prelāts par garīdznieka darbu runā katrs citādi atkarībā no viņu ieņemamā stāvokļa. Tomēr viņu izteicienos ir daudz kopēja. Viņus abus it kā apkopo filozofējošā mācītāja Laibja prātojumi par modernās baznīcas vietu buržuāziskajā sabiedrībā un par tās būtību. Laibis saka, ka mūsdienu baznīca «dara visu iespējamo, lai nostiprinātos in hoc mundo^180. Tai nepieciešami spējīgi politiķi, diplomāti, administratori un ierēdņi. Un kas tur vainīgs, ja tādu spēju nav ne Slavantu tētiņam, ne tavam Ramutim, ne citiem līdzīgiem? Sacensībā ar valsti baznīca spiesta ievērot laicīgo prestīžu un ārējo greznību. Ne tikai daudz zīda un zelta, bet arī dārgakmeņu vajag tiārām, mitrām, pastorāliem, krustiem un gredzeniem. Greznās procesijās iet prelāti un kanoniķi, ministru kungi frakās un ģenerāļi, uz kuru krūtīm mirdz ordeņu zvaigznes un medaļas. Bet viņiem tas netraucē pēc atgriešanās savos kabinetos izdot sliktus likumus, nodarīt pārestības nabagajiem, uzdzīvot, būt egoistiem, skopuļiem, netaisnīgiem, cietsirdīgiem un netikliem . ..»

V. Mikolaiša-Putina romānā klerikālisma konkrētā būtība atsegta kā viena no visreakcionārākajām buržuāziskās sabiedrības pusēm. Tas ir ļoti svarīgs moments romānā, jo parāda kapitālisma ietekmi uz baznīcu, kā arī tās deģenerāciju atkarībā no visas buržuāziskās sabiedrības pagrimuma. Protams, kā to jau norādījis autors iepriekš citētajos ievadvārdos lietuviešu izdevumam, klerikālisma kritika romānā ir ierobežota un vienpusīga, proti, galvenokārt no atsevišķas personības garīgo interešu viedokļa. Tomēr arī tas ir ļoti svarīgi.

Romāna autors, tēlodams Vasara bēgšanu no garīdznieku kārtas un viņa pilnīgu atbrīvošanos (varbūt arī subjektīvi pēc tā netiekdamies), parādījis, ka klerikālajā sabiedrībā, tāpat kā visā pārējā buržuāziskajā sabiedrībā, cilvēka personībai kļuvis par šauru, ka tajā tiek grauta personības garīgā harmonija, cilvēks tajā spiests kļūt par divkosi un liekuli, spiests krāpt sevi un citus. Vasarim ir dārgi viņa cilvēciskie principi, viņš neieredz divkosību, liekulību, merkantilismu un garīgu trulumu, tāpēc jūtas svešs klerikālajā sabiedrībā, nevar samierināties ar tās dzīves normām. Tieši tas arī stumj viņu uz garīgu krīzi, padara viņu par vientuli un individuālistu, piespiež, kā viņš pats saka, dziļi noslēgties sevī.

Mokoša vientulība — tāds ir garīgais pamatstāvoklis, kas Vasari pavada visā romānā un kas ir pārsvarā daudzos kritiskā reālisma darbos, kuros tēloti personības pārdzīvojumi kapitālisma laikmetā. Vientulība ir raksturīga personības traģēdija buržuāziskajā sabiedrībā. Tā var izpausties dažādos veidos un dažādās formās, tomēr tās būtība allaž ir tā pati. Vasaris savu garīdznieka īpašo dzīves apstākļu dēļ, bet daļēji arī savu iedzimto rakstura īpašību dēļ tik stipri izjūt vientulības traģēdijas slogu, ka viņš pat nespēj domāt par kaut kādām sabiedriskām dumpības formām. Viņš dumpojas tikai sevī un arī ļoti neapņēmīgi, jo ilgu laiku mēģina sameklēt kompromisus. Viens no tādiem kompromisiem ir viņa radītā devīze: «Kā mācītājs es neesmu dzejnieks, kā dzejnieks es neesmu mācītājs,» — ar kuru viņš visvairāk pamato savas tiesības mīlēt sievieti. Cik mocību, cik svārstību nācies pārdzīvot Vasarim, kamēr viņš beidzot sadūšojas spert pirmo dumpīgo soli — pārtraukt sakarus ar garīdznieku kārtu!

Atbrīvošanās no garīdznieku kārtas Vasarim ir pilnīgi personīga rakstura problēma, jo garīdznieka pienākumi viņam bija tāda brūce, kas visu laiku sūrstēja un neļāva raudzīties pasaulē ar plašāku skatienu. Nav šaubu, ka Vasaris būtu ievērojami apņēmīgāks, ja liktenis viņu saistītu m

ar progresīvākiem sabiedrības spēkiem. Cik liela nozīme tam varētu būt, liecina kaut vai tāds sīkums. Vasaris ne vienā vien gadījumā atceras 1905. gada revolūcijas dienas un savu līdzdalību progresīvo skolēnu pulciņā. Sīs atmiņas allaž pacilā viņu un stiprina viņa dumpīgo garu. Viņš, piemēram, raksta savā dienasgrāmatā:

«... Pirmā Maija dziesma arī šodien vēl skan manās ausīs, arī šodien to vēl protu un dungoju, bet dungodams jūtos mundrāks. Un šodien, lūk, es atrodos to pulkā, kas grib ja arī ne reformēt, tad vismaz labot dzīvi — nev's materiālo, bet garīgo dzīvi, un tas vēl svarīgāk. Šodien šīs reformas un labošanas mērķi un līdzekļus es izprotu daudz labāk nekā toreiz Sešupes krastā. Bet kur šodien palikusi tā apņēmība un sajūsma, kuras tur bija tik daudz? Pirmā Maija dziesma, ko šodien dungoju, modina manī drosmi. Taču šai drosmei semināra mūros nav nekādas jēgas, un tā ļoti ātri izgaist! Tomēr manī laikam vēl saglabājusies viņu laiku revolucionārās uguns dzirkstelīle, kas neļauj man galīgi saplūst ar semināra dzīvi.»

Protams, tā ir gaužām vāja 1905. gada revolūcijas atbalss, kas individuālista Vasara apziņā guvusi citādu, gluži ideālistisku jēgu. Un tomēr, cik nozīmīga tā ir Vasarim viņa atbrīvošanās ceļā, viņa dumpībā! Tā liecina, cik liela nozīme būtu bijusi jaunai saskarei ar revolucionārajiem spēkiem.

Der pievērst uzmanību vēl vienam apstāklim Vasara iekšējās evolūcijas ceļā. Zīmīgi ir tas, ka Vasara uzskati kļūst arvien plašāki, jo vairāk nostiprinās viņa apņēmība pārtraukt sakarus ar garīdznieku kārtu. Viņš jau rod iespēju novērst uzmanību no savas iekšējās pasaules un ielūkoties apkārtējās dzīves parādībās. Piemēram, viņš, pirms pašas sakaru pārtraukšanas aizbraucis uz Kalnīnicm, no paugura vēro bijušās baronu Rainaķu muižas laukus ar tur izaugušām jaunsaimnieku mājiņām un šos jaunās dzīves asnus saista ar savas dzīves reformām. Šeit viņš it kā nonāk pie secinājuma, ka pati vēstures gaita sagrauj visu, kas novecojis. «Jaunajā Lietuvā ikvienam jārada jauna dzīve,» domā Vasaris. Protams, kā Vasaris, tā romāna autors šo apgalvojumu saprata ideālistiski. Tomēr Vasara iekšējā evolūcijā tas jau bija svarīgs solis uz priekšu — šeit romāna varonis pirmo reizi, kaut arī miglaini, secināja, ka gan sabiedrības, gan personības dzīve jākārto uz jauniem, citādiem pamatiem nekā tie, kas līdz tam viņam sagādājuši tikai garīgas mocības.

Ļoti svarīgs apstāklis V. Mikolaiša-Putina romānā ir Vasara cīņa par savām dabiskajām cilvēka tiesībām un līdz ar to protests pret jebkādām dogmām un aizspriedumiem, kas bez kādas jēgas aizēno cilvēka laimi un dzīvesprieku.

Vasaris it nemaz nav bezdievis. ViņŠ, pat aiziedams no garīdznieku kārtas, solās arī turpmāk palikt godīgs un ticīgs kristīgais. Vasaris ii pārāk vājš un nomākts, lai spētu dumpoties pret pašu dievu, viņš domā tikai par atbrīvošanos no tiem šausmīgajiem žņaugiem, kas, pēc viņa ieskatiem, dievam nav vajadzīgi. Tomēr romāna viela lasītājam dod iespēju izdarīt daudz plašākus secinājumus.

Sājā ziņā nozīmīgs ir Vasara un Lūcijas attiecību attēlojums romānā. Lūcija — Vasara pirmā mīlestība, kam bija izšķīrēja nozīme visā viņa dzīvē. Sī mīlestība ir ārkārtīgi ga ša un tīra, Ļuda sirdī tā pamodina lielu dzīvesprieku un tieksmes pēc skaistuma, viņa apziņā izraisa nemitīgi augošu pretestību baznīcas dogmām un mistikai. Kā katedrāles Nezināmā rada Vasara dvēselē romantiskus sapņus, neskaidru, nereālu gara lidojumu, tā Lūcija viņam ar savu jaunību sagādā dzīvesprieku un laimi, no kuras Vasarim jo tālāk, jo grūtāk atsacīties. Lūcija pirmā modina viņā šaubas par garīdznieku dzīves normu nepieciešamību. Neuzņēmības un semināra audzināšanas ietekmē Vasaris nobīstas savas mīlestības un aizbēg no tās, ar to sagādādams daudz ciešanu ne tik lielā mērā sev kā Lūcijai.

Lūcijas mīlestība Vasarim bija loti nozīmīga semināra laikā. Vēlāk viņš zināmu morālisku atbalstu atrada baroneses Rainaķa kundzes un Aukses personā. Turpretī Lūcijai šķiršanās ar Vasari beidzās traģiski. Tā bija viņas pirmā un pēdējā mīlestība, ar kuras zaudējumu Lūcijas dzīve sāka virzīties pa pagrimuma ceļu un noslēdzās pašnāvībā. Viņas nāve gluži kā smaga apsūdzība nomāc Vasara sirdsapziņu un ir savdabīgs protests pret baznīcas dogmām, kas arī pašu Lūcijas nākšanu pasaulē padarījušas nelikumīgu un nosodāmu — viņa ir katoļu mācītāja meita, — bet katoļu mācītājs nedrīkst precēties.

Lūcijas traģēdijā, visu Lūcijas un Vasara jaunības ilūziju sabrukumā, sevišķi spilgti redzam, ka romānā, autora paša vārdiem runājot, «bija jārisina būtisks jautājums: vai garīdznieku kārta vispār dzīvē ir attaisnojama un pieņemama» . . . Diemžēl, šo jautājumu autors būtībā nav risinājis, kā nav risinājis arī citas sabiedriskas problēmas, lai gan psiholoģiskā konflikta ietvaros tās šeit izriet pašas.

Iztirzājot dažas romāna «Altāru ēnā» problēmas, redzam, cik nozīmīgu dzīves materiālu rakstnieks iekļāvis šajā darbā. V. Mikolaitis-Putins sev bija spraudis ļoti pieticīgu uzdevumu — apskatīt garīdznieka darba un dzejas daiļrades attiecības, risināt eksmācītāja problēmu, tomēr, reālistiski tēlodams dzīvi, viņš atsedza, lai arī ne līdz galam, daudzas svarīgas buržuāziskās sabiedrības pagrimuma iezīmes, parādīja personības vientulību, kā arī tās garīgo un daiļrades krīzi šajā sabiedrībā.

Ar romāna «Altāru ēnā» aktuālo saturu cieši saistītas tā mākslinieciskās īpatnības. Lai atsegtu personības un klerikāli buržuāziskās vides sadursmi, V. Mikolaitis-Putins izvēlējies psiholoģiskā romāna formu, un to viņš prasmīgi izveidojis. Romāna «Altāru ēnā» sižeta pamatā ņemts Ļuda Vasara biogrāfijas posms, kas aptver apmēram divdesmit gadus (ar desmit gadu pārtraukumu starp otro un trešo daļu). Autora uzmanības centrā ir galvenā varoņa psiholoģija. Citas personas un notikumi tiek skarti tik daudz, cik tie saistīti ar Vasara iekšējo dzīvi un viņa pārdzīvojumiem.

Romānā nav spilgtāku intrigas elementu, tomēr to var lasīt ar lielu interese jo tas loti dinamisks iekšējās darbības ziņā. Lai virzītu uz priekšu iekšējo darbību, reizēm šeit pietiek ar visai nelieliem notikumiem, kas gluži kā upē iemests akmentiņš saviļņo Vasara apziņu, modina viņā jaunas jūtas un pārdzīvojumus, izraisa iekšējas pretrunas, kas viņu mudina rīkoties tā vai citādi. Piemēram, romāna pirmajā daļā Vasara pārdzīvojumos ļoti liela nozīme ir viņa sarunai ar Varjoku, saskarei ar Jonelaiti un pirmo dzejoļu publicējumiem, katedrāles Nezināmajai, Varņēna izslēgšanai no semināra, pastaigām uz Ausmas kalniņu, ceļojumam uz Viļņu, nemaz nerunājot par draudzību ar Luci un virkni atsevišķu šīs draudzības mirkļu. Visi šie notikumi, kas Vasarī radījuši daudz dažādu noskaņu un pārdzīvojumu, kļūst par romāna pamatkonflikta rašanās svarīgiem posmiem, kas ar laiku saceļ pirmo vētru Vasara dvēselē romāna pirmās daļas kulminācijas epizodē — subdiakona svētības saņemšanas priekšvakarā. Romāna otrajā daļā jau minētajiem Vasara apziņas rosinātājiem, kas reizi pa reizei atkārtojas viņa pārdzīvojumos, pievienojas citi, un tie savukārt palīdz nobriest jaunam izšķīrējam varoņa iekšējās drāmas posmam, kas attīstās Vasara attiecībās ar baronesi un simboliski tiek vispārināts baznīcas torņa saspridzināšanas ainā kara sākumā. Romāna trešajā daļā, izņemot Auksi, citas jaunas personas, kam būtu lielāka ietekme uz Vasari, gandrīz vairs neparādās. Šeit autors daudzās vietās Vasarim pēc desmit gadu pārtraukuma jaunā aspektā jauj pārdzīvot un padziļināt senas draudzības, jaunā gaismā atkal skatīt un padarīt nozīmīgākus savas dzīves agrākos brīžus, kas tagad iegūst citādu jēgu un gala iznākumā noved pie konflikta atrisinājuma.

V. Mikolaitis-Putins nemanot ieved lasītāju Vasara iekšējā pasaulē, ļauj viņam dzīvot līdzi romāna varoņa noskaņām un dramatiskām mocībām. Rakstnieks lielu uzmanību veltī tam, lai spilgtāk parādītu sava varoņa sapņotāja raksturu un dzejisko lirismu. Daudz sirsnības ir tajās romāna epizodēs, kurās tēlota Vasara saskare ar dabu, v ņa pastaigas uz Ausmas kalniņu, nakts klaiņojumi un mīlas pārdzīvojumi. Tas viss sniedz romānam daudz dabiskuma un lirisma, kas radis plašu izpausmi visā lietuviešu literatūrā.

Romānā «Altāru ēnā» izpaužas V. Mikolaiša-Putina daiļradei raksturīga iezīme — viņš pasvītro krietno cilvēku garīgās īpašības. Sīs krietnuma iezīmes savdabīgi iekļautas romāna mākslinieciskajā audumā un rada attiecīgu noskaņu, kas lasītāju it kā izrauj no sadzīves ikdienas, liek raudzīties uz dzīvi ļoti nopietni un svinīgi, liek domāt par cilvēka humāno dabu un aicinājumu, par dzīves skaistumu un jēgu. Sīs iezīmes visai V. Mikolaiša-Putina daiļradei piešķir monumenlalitātes raksturu.

V. Mikolaitis-Putins ir labs psihologs, tāpēc viņam pilnīgi sveša psiho-loģizēšana un slimīgu zemapziņas parādību tēlošana. Psiholoģiskais zīmējums romānā «Altāru ēnā» nekur nepārkāpj realitātes ietvarus. Dzīves atspoguļojums romānā ir dabisks, reālistisks.

V. Mikolaiša-Putina daiļrades manieres raksturīga iezīme, kas plaši izpaužas arī romānā «Altāru ēnā», ir spēcīgais intelektuālais pamats. Tas parādās ne tikai rakstnieka radīto mākslas tēlu saturā, personāža domu gaitā, bet arī stilā. Rakstnieks, tēlodams savu varoņu pārdzīvojumus, bieži mēdz tiem pievienot arī attiecīgus komentārus, savdabīgu kritisku analīzi. Taisnība, atsevišķos gadījumos šie paskaidrojumi nomāc tēlainību. Tomēr visumā tie lietoti ļoti mēreni un ļauj lasītājam dziļāk un objektīvāk izprast, kā arī novērtēt psiholoģiskās parādības un sabiedrisko fonu.

Šā raksta ietvaros nav iespējams plašāk aplūkot visas V. Mikolaiša-Putina romāna «Altāru ēnā» tematiskās un mākslinieciskās īpatnības. Noslēgumā gribētos pakavēties pie tā, kāda nozīme šim darbam bija lietuviešu sabiedrībā un literatūrā.

Tiklīdz nāca klajā V. Mikolaiša-Putina romāns «Altāru ēnā», tas radīja sabiedrībā tik lielu interesi, kādu līdz tam nebija pieredzējis neviens darbs lietuviešu literatūrā. Par romānu izraisījās atsevišķu idej-sko grupējumu strīdi, kas skāra ne tikai literāro darbu, bet arī tā laika dzīves konkrētas parādības. Daži klerikālās preses kritiķi asi uzbruka romānam. Grāmatu tirgū drīz parādījās pat kāda klerikālu skribenta romāns, kas bija vērsts pret romānu «Altāru ēnā». Tā uzdevums bija «atgūt» baznīcas un garīdzniecības autoritāti. Progresīvā kritika (ievērojamais lietuviešu kritiķis K. Korsaks sarakstīja plašu kritikas studiju «I^uds Vasaris literatūrā un sabiedrībā») plaši izskaidroja romāna sakarus ar sabiedrisko dzīvi, izmantoja romāna vielu, lai atmaskotu buržuāzijas pagrimumu. Visa šī literāri idejiskā rosība uzskatāmi liecināja, ka romānā skarti aktuāli dzīves jautājumi un darbs sniedzas pāri autora nodomu ietvariem.

Liela nozīme V. Mikolaiša-Putina darbam «Altāru ēnā» bija arī lietuviešu literatūras, it īpaši romāna attīstībā. šis darbs pievērsa daudzu rakstnieku uzmanību jauniem buržuāziskās sabiedrības dzīves novadiem. Pēc tā parādījās arī virkne romānu par lietuviešu inteliģenci. Jaunās paaudzes rakstnieki mācījušies un mācās no V. Mikolaiša-Putina romāna psiholoģiskās analīzes meistarību un reālistisku īstenības tēlojumu. Romāns «Altāru ēnā» lielā mērā palīdzējis nostiprināt lietuviešu literatūrā kritizētāju reālismu.

V. Mikolaiša-Putina romāns «Altāru ēnā» pieredzējis vairākus izdevumus lietuviešu valodā. 1938. gadā tas tulkots poļu valodā, bet 1958. gadā iznācis krievu valodā. 1959. gadā Varšavā laists klajā jauns romāna tulkojums polu valodā, bet Prāgā — čehu valodā. 1960. gadā «Altāru ēnā» iznāca atkārtotā izdevumā krievu valodā. Jācer, ka V. Mikolaiša-Putina romāna «Altāru ēnā» latviešu izdevums būs vērtīgs ieguldījums abu kaimiņtautu kultūras sakaru nostiprināšanā.

Vijņā

J. Lankutis

SATURS

I

Pārbaudījumu dienas......

II

Dzīve rit.......

III

Atbrīvošanās.......

J. Lankutis. V. Mikolaisa-Putina romāns «Altāru ēnā»

V. Mikolaitis-Putins ALTĀRU ENĀ

Redaktore T. Jarmolinska. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktors V. Šiliņš. Korektore T. Vilsone.

Parakstīta iespiešanai 1961. g. 8. aprīlī. Papīra formāts 84X108/32. 21,38 fiz. iespiedi. 34,74 uzsk. iespiedi. 39,81 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 1,34 rbj.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulvārī 24. Pasūtījums 13527-D1474. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. 1217.

S(Liet)

В. Миколайтис-Путинас В ТЕНИ АЛТАРЕЙ Роман

Латвийское государственное издательство Иллюстрировал А. Куч Обложку рисовал А. Лиелайс

На латышском языке

1

Garīgie vingrinājumi. (Tulk.)

2

Apdomāšana. (Latīņu vai.)

3

Altāra sakraments. (Tulk.)

4

Klusēšanas laiks, veltīts darbam, kad nedrīkst sarunāties un staigāt. (Aut.)

5

Darba kārtība. (Tulk.)

6

Vakara dievkalpojums. (Tulk.)

7

Soliņš, uz kura nometas ceļos, lūgšanas skaitot. (Tulk.)

8

Svētais vakarēdiens. (Tulk.)

9

Dievs — mana mantojuma da|a. Lūgšana, ko garīdznieki skaita, uzģērbjot sutanu. (Aut.)

10

Mūžīgi mūžos. (Latiņu vai.)

11

Domāts nazālo patskaņu apzīmējums, kura agrāk lietuviešu rakstībā nebija. (Tulk.)

12

Notur dievkalpojumu. (Tulk.)

13

Garīgo ceremoniju noteikumi. (Tulk.)

14

lesu pie dieva allara. (Latiņu vai.)

15

Iepriecina manu jaunību. (Latiņu vai.)

16

Ai brāļi, cik jauki un patīkami dzīvot kopa. (Latiņu vai.)

17

Notvēru. (Poļu vai.)

18

Melo. (Polu vai.)

19

Par sekošanu Kristum. (Latiņu vai.)

20

-1217

21

Kas nezina, tas neiekāro. (Latiņu vai.)

22

-1217

23

Slavēta — Marijas himnas pirmais vārds. (Aul.)

24

Slavējiet dievu, visas ciltis! (Latīņu vai.)

25

«Sholastiskās filozofijas īsais kurss».

26

Esība, viena, pareiza, laba. (Latīņu vai.)

27

«Cerība», «Avots», «Sadraudzība» — lietuviešu žurnālu nosaukumi. (Tulk.)

28

«Gaismas». (Lietuviešu vai., tulk.)

29

-1217

30

J. Plolnieka atdzejojumi.

31

Kā dzejolīši tie ir? (Poļu vai.)

32

Kas tas Maironis tāds ir? (Poļu vai)

33

Sociālists, anarhists un ateists! (Poļu vai)

34

Par tiesībām un taisnību. (Latīņu vai)

35

6 Melo! . . . Nu, kas seko tālāk? (Poļu vai)

36

Ko tu domā? «Draugija» ir bezdievīgs žurnāls. (Poļu vai.)

37

Kas tas par troksni? (Poļu vai.)

38

Lietuvieši mums neļauj dziedāt. (Poļu vai.)

39

Ja lietuvieti kāds aizskars, tam ari zārkā netiks piedots. (Pūļu vai.)

40

Mācītāj. (Po{u vai.)

41

Brīnumbērns. (Poļu vai.)

42

«Par cilvēka darbību» un «Par grēkiem». (Latiņu vai.)

43

Par sesto un devīto dieva bausli. (Latiņu vai.)

44

Kungs. (Latiņu vai.)

45

Noskūpstīju Kaji. (Latīņu vai.)

46

Grēku sūdzētājs. (Tulk.)

47

Vai grēka viela ir smaga vai viegla? Ja viegla pati par sevi, tad varbūt smaga nejaušības vai apstākļu dēļ. (Latīņu vai.)

48

Patiesībai līdzīgas domas. (Latīņu vai.)

49

Patiesībai līdzīgākas domas. (Latīņu vai.)

50

Iet pa pareizāku ceļu. (Latīņu vai.)

51

Nekādas citas domas. (Latīņu vai.)

52

Jautā, jautā, jautā. (Polu vai.)

53

Bezkaislīgs skūpsts nav grēks. (Latīņu vai.)

54

Brīvas piekrišanas. (Latiņu vai.) fi

55

Sevro ādas zābaki. (Poļu vai.)

56

Grēka vērts. (Poļu vai)

57

Kam ir četras zemākās svētības, tie vēl var precēties. (Latiņu vai.)

58

Kas bieži ceļo, tie reti kļūst svēti. (Latiņu vai.)

59

Par atpestīšanu, par sakramentiem, par labvēlību. (Latiņu vai.)

60

Kristus sirds mācītājs. (Po\u vai)

61

Svētceļnieku. (Latīņu vai.)

62

Sūti mums, dievs, palīdzību no svētuma. — Un pasargi mūs no

63

Ciānās. — Lai ienaidnieks neko neiemanto no mums. — Un nelietību

64

dēli lai neiedrošinās mums kaitēt. — Lai mūsu ceļi tiek pagriezti. —

65

Sargāt tavus baušļus. — Saviem eņģeļiem dievs uzticējis tevi. — Lai

66

sargātu tevi visās tavās gaitās. — Ejiet ar mieru. — Dieva tā kunga

67

vārdā. Āmen. (Latīņu vai.)

68

J. Maiioņa dzejoļa vārdi. (Tulk.)

69

Tukšība! Viss ir tukšība! . .. (Latīņu vai.)

70

Lai slavēts Jēzus Kristus. (Latīņu vai.)

71

Atnāc, svētais gars. (Latīņu vai.)

72

Mana valstība nav no šīs pasaules. (Latīņu vai.)

73

Tukšību tukšība, viss ir tukšiba- (Latīņu vai.)

74

Seko man. (Latīņu vai.)

75

Kā rūkdams lauva iet apkārt un meklē, ko aprīt. (Latīņu vai.)

76

Ja kādam ir iebildumi pret viņiem dieva deļ, lai paļāvīgi nāk un pasaka. (Latīņu vai.)

77

Lai nāk tie, каш jātop iesvētītiem par subdiakoniem. (Latiņu vai.)

78

Esmu- (Latīņu vai.)

79

Aizlūdz par mums. (Latīņu vai.)

80

Lai šos izredzētos labpatiktu iesvētīt. Tevi lūdzam, uzklausi mūs. (Latiņu vai.)

81

Suns nosprāga. (Poļu vai.)

82

Breviāra daļu nosaukumi. (Tulk.)

83

Lūgsim. (Latīņu vai)

84

Ejiet, misa beigusies. (Latīņu vai.)

, '' h

85

Tu esi mācītājs uz mūžiem Melhizedeka kārtībā. I^em svēto garu; kam piedosi grēkus, tiem tiks piedots; kam nepiedosi, tiem netiks piedots. (Latīņu vai.)

86

Sagatavošanās misai. (Latīņu vai.)

87

No dieva sirds. (Latīņu vai.)

88

Izkropļots sociālistu apzīmējums. (Tulk.)

89

Vadītājs. (Lietuviešu vai)

90

Radīsies tajā stunda. (Latīņv vai.)

91

«Lietuvas Zemnieks».

92

Dari mani baltu, dievs. (Latīņu vai.)

93

Nāvīga grēka vērla. (Poļu vai.)

94

Raibacis. (Lietuviešu vai.)

95

Domāta Kristijona Donelaiša poēma «Gadalaiki». (Tulk.)

96

Mācītājs mūžīgi. (Latīņu vai.)

97

Mužīgu mieru. (Latīņu vai.)

98

A, cienījamie mācītāji! . .. (Itāliešu vai.) Tūkstošreiz atvainojos! Jūs šeit atstājuši vienus tumsā! ... (Franču vai.) Vasara aiziet, un aizlido gads!... (Vācu vai.) Nu, kā jūtaties, prāvesta kungs? (Krievu vai.)

99

Kādas cigaretes jūs smēķējat, mācītāj? (Franču vai.) Vai drīkstu piedāvāt savas? (Vācu vai.) Tās ir lieliskas cigaretes! (Franču vai.)

100

Ko tas nozīmē? (Franču vai.)

101

A, lūk, arī viņš! Mans draugs, baronese būs ļoti apmierināta, ka jūs esat ieradies. (Franču vai.)

102

Miers šai mājai. (Latīņu vai.)

103

Nosacīti. (Latīņu vai.)

104

Labu veiksmi, mīļa draudzene. (Franču vai.)

105

Pļaujas laiks ir liels, bet darbinieku maz. (Latīņu vai.)

106

Maz izredzēto. (Latīņu vai.)

107

Dvēseļu gans, dieva kalpu kalps. (Latīņu vai.)

108

Valdzinoši, valdzinoši! . . . (Franču vai.)

109

Labdien, mans draugs. (Franču vai.) Kā klājas? (Vācu vai.) Nekā jauna nav pasaulē (Latīņu vai), taisnība? (Franču vai.)

110

Ak tu mīļais dievs! . . . (Vācu vai.) Lūk, vel viens, kas nezina mēru . . . Ak nelaimīgais dzērājs! . . . Turpināsim, kungil . . . (Franču vai.)

111

Bet jūs viņu vedat pazušanā, mana mīļā draudzene! (Franču vai.)

112

Esi mierīgs, brāl. Sim baznīckundziņam nemaz nav asiņu. (Franču vai.)

113

Vieglais grēks. (Latīņu vai.)

114

Neieredzu neprātīgo pūli. (Latīņu vai.)

115

Kas mācītājam nepiestāv. (Latīņu vai.)

116

Nekas . . . (Latiņu vai)

117

Tās visas ir mācītāju pātaru breviāra daļas. (Aut.)

118

Lūgšana. «Nāc, svētais gars.» (Aut.)

119

«Atver, dievs, manas lūpas» — lūgšana pirms mācītāja pātariem. (Aut.)

120

Mana valstība nav no šīs pasaules. (Latiņu vai.)

121

Kā maziņais. (Latīņu vai.)

122

Sājā pasaulē. (Latīņu vai.)

123

Slavējiet dievu ar skanīgām cimbalēm, slavējiet viņu ar gavilēm, slavējiet viņu ar tauru skaņām, slavējiet viņu ar stīgām un ērģelēm. (Latiņu vai.)

124

Kalvinists. (Lietuviešu valodā lietots nicināma nozīmē. Tulk.)

125

Dvēseles aizlūgums. (Latiņu vai.)

126

Pateicības lūgšana. (Latiņu vai.)

127

Nerunā blēņas, mana mīļā. (Franču vai.)

128

Nejoko, draudzene! (Franču vai.)

129

Mācītājām neklājas. (Latiņu vai.)

130

Nē, tas ir savādi! . . (Franču vai.)

131

Ak tu mīļais dievs! . .. (Vācu vai.) Tas ir neticami, neticami! . . . (Franču vai.). Iedomājieties, tas taču neprāts... (Krievu vai.) Tas ir karš!... Galu galā tā ir katastrofa (Franču vai.), mani kungi!... (Vācu vai.)

132

Vai re . .. vai re . . . vai re . . . kanonāde . . . jau sākas . . . (Franču vai.) Ak tu mīļais dievs! . . . (Vācu vai.)

133

No sakuma. (Itāļu vai.)

134

Lits — buržuāziskās Lietuvas naudas vieniba. (Tulk.)

135

Viesnīcas Kauyā. (Tulk.)

136

Sirdsapziņas lieta. (Latīņu vai.)

137

Par amerikāņiem dēvēja lietuviešus, kas bija emigrējuši uz Ameriku un pēc tam atgriezušies Lietuvā. (Tulk.)

138

Godājamais kungs. (Latīņu vai.)

139

~ Dārgais. (Latīņu vai.)

140

Tātad pie lietas. (Latīņu vai.)

141

Murgi. (Latīņu vai.)

142

Vai tā nebija dieva acs, kas vadīja tavus soļus, lai atpestītu tava brāļa dvēseli? (Latīņu vai.)

143

Nevaru. (Latīņu vai.)

144

Pēc likuma. (Latīņu vai)

145

Iedarbīga. (Latiņu vai.)

146

Iekšējos, sirdsapziņas jautājumos tiesā dievs viens pats. (Latīņu vai.)

147

Lai izvairītos no skandāla? (Latīņu vai.)

148

Romiešu apkakle (latiņu vai.) — mugurpusē aizpogājama apkakle, kātoju garīdznieka apģērba daļa. (Tulk.)

149

Nenovēršams ļaunums. (Latīņu vai.)

150

Ej mierīgs, un lai dievs ir ar tevi (Latīņu vai.)

151

«Stari». (Lietuviešu vai.)

152

Militāra organizācija, līdzīga buržuāziskās Latvijas aizsargiem. (Tulk.)

153

Aukse ir atvasinājums no lietuviešu varda auksas — zelts. (Tulk.)

154

A. Vienažinda dziesmas vardi. (Tulk.)

155

Kaitināt mazos. (Latīņu vai.)

156

Starp citu. (Franču vai.)

157

Lai viss iet savu gaitu. (Franču vai.)

158

Brāji iekš Kristus. (Latīņu vai.)

159

Apsveicu tevi un novēlu visu labāko. (Latīņu vai.)

160

Nejauksim svēto ar laicīgo. (Latīņu vai)

161

Starp mums runājot. (Latīņu vai.)

162

Apšaubāmi tikumi. (Latīņu vai)

163

Nekatrā kārta. (Latīņu vai.)

164

Ož pēc rupjības. (Latīņu vai.)

165

Tēviņi un mātītes. (Latīņu vai.)

166

Lai dievs tevi pasarga no tā. (Latīņu vai.)

167

Pretošanās gars. (Latīņu vai.)

168

Mazdūšīgs. (Latiņu vai.)

169

Par un pret. (Latiņu vai.)

170

Klerikāļu organizācija buržuāziskajā Lietuvā. (Tulk.)

171

Modrības padome. (Latīņu vai.)

172

Domāts aizliegto grāmatu rādītājs (Index librorum prohibitorum), ko periodiski sastāda katoļu baznīcas eparhijas. (Tulk.)

173

Darīju, ko varēju. (Latīņu vai)

174

Muļķu skaits ir bezgalīgs. (Latiņu vai.)

175

Dzīves lepnība. (Latīņu vai.)

176

Lai žēlo tevi visvarenais dievs. (Latīņu vai.)

177

Tajā bargā dienā. (Latīņu vai.)

178

Esmu vislielākais grēcinieks. Žēlo, dievs, mani ar savu lielo žēlsirdību. (Latīņu vai.)

179

Vārdu spēle: šeškas — sesks, seši — seši; šeškomas — vārdu

«sešu komiteja» (arī «sesku komiteja») saīsinājums. Buržuāziskajā Lietuvā klerikālo partiju — kristīgo demokrātu, zemnieku savienības un darba federācijas — bloku vadīja sešu pārstāvju komiteja. (Tulk.)

180

Sājā pasaule. (Latiņu vai.)

Content

Mikolaitis-Putins Vincas Altāru ēnā

I PĀRBAUDĪJUMU DIENAS

II

III

IV

V

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVII

XVIII

XIX

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

II DZĪVE RIT

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

XI

XIII

XVI

XVII

XVIII

XX

XXII

XXIII

XXV

XXVI

III ATBRĪVOŠANĀS

II

III

V

VI

IX

X

XI

XIII

XIV

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

V. MIKOLAIŠA-PUTINA ROMĀNS «ALTĀRU ĒNĀ»

1