Frolijs Deivids

No debesu upes

Deivids Frolijs

No debesu upes

VĒDISKĀS ZINĀŠANAS MŪSU LAIKMETĀ

Saturs

Priekšvārds 9

1. Hinduisms un vēdiskās zināšanas mūsu laikmetā 11

Vēdas un Joga; Vēdiskās zinātnes laikmetīgums; Austrumi un Rietumi; Vēdiskās zināšanas Rietumu kultūrā; Ceļā uz globālo kultūru; Garīgā zinātne

2. Mūžīgā mācība 25

Sanātana Dharma

Dharma; Hinduisms; Dharmas kultūra; Patiesības reliģija

3. Dabas medicīna 33

Ajurvēda

Pašdziedināšanās; Aktīvās un pasīvās terapijas; Ājurvēdas pamats; Bioloģiskie dzīvības spēki; Konstitucionālie tipi; Ājurvēdas anatomija un fizioloģija; Sešas garšas; Ājurvēdiskā ārstniecība; Nozīmīgākie Ājurvēdas pārtikas produkti; Nozīmīgākie Ājurvēdas ārstniecības augi; Atjaunināšanās un nemirstība (rasājana)

4. Gaismas zinātne 55

Vēdiskā astroloģija

Sideriskā astroloģija; Planetārie tipi; Šadbala planētu spēka noteikšana; Harmonijas kartes; Planētu jēdzieni; Planētu periodi; Dziednieciskie līdzekļi; Vēdiskā un Rietumu astroloģija

No di:iii:su upks

5. Vēdiskā socioloģija 71

Kultūras garīgais pamats

Sabiedrības pamati; Šķiru struktūra; Vēdiskā sabiedrības iekārta; Cilvēku sabiedrības struktūra; Demokrātijas ierobežojumi; Četri dzīves posmi

6. Sanskrits 85

Mantras spēks

Sanskrita valodas forma; Valoda un vārds kā garīgais ceļš; Mantras nozīme; Galvenās mantras; Mantras izmantošana; Vēdiskais un klasiskais sanskrits

7. Karma un atdzimšanas zinātne 97

Karma; Cēloņsakarība; Atdzimšana; Atbrīvošanās; Karma vēdiskajā zinātnē

8. Universālās godināšanas formas 107

Tempļi, Pudža un Homa

Temp|i, dievbijīgā godināšana Pudža; Ziedoklis ugunij I loma; Teļu izmantošana

9. Vēdiskā kosmoloģija 115

Daudzdimensionālais Visums

Septiņas plaknes jeb līmeņi; Trīs ķermeņi; Septiņas čakras; Nadi (smalkā ķermeņa kanāli)

10. Dharmiskās filozofijas sistēmas 121

Patiesības teorijas

Sankhja (analītiskā materiālās pasaules izpēte); Trīs gunas (cilvēka apzināšanās veidi); Joga; Vēdānta: Budistu sistēmas; Džainisms; Sintēze; Jaunā laikmeta filozofija

11. Jogasceļi 131

Joga; Zināšanu joga gjāna (džnāna) joga; Pašizziņa; Zināšanu jogas mācības; Dievišķās mīlestības un ziedošanās joga bhakti joga; Dievu un Dieviešu veidoli; Trīsvienība; Dievi Šiva, Nataradža, Ganēša, Skanda, Višnu, Avatāri, Rāma, Krišna, Buda, Kalkī; Dievietes Sarasvatī, Ganga, Lakšmī, Pārvari, Kālī, Durgā, Lalita, Tara; Kalpošanas joga karma joga; Vingrinājumu joga krija joga, hatha joga, prānas joga, kundalinī joga,

Saturs

laja joga; Visaptverošā joga; Radža joga; Pieredze jogā; Astrālā plakne; Joga, smalkā saskarsme jeb čenelings un šamanisms; Progresīvo tehnoloģiju (high tech) jogas

11. Fundamentālās doktrīnas

Vedas, Purānas uti Tantras

178 178 183 188

Mantru grāmata Vēdas; Rigvēda; Sāmavēda; Jadžurvēda; Atharvavēda; Zināšanu grāmata Upanišadas; Rituālu grāmata Brahmanas; Meža traktāti Aranjakas; Mītu grāmata Purānas; Leģendu grāmata Itihāsas; Āgamas; Tantra; Jantra; Kopsavilkums par mācību avotiem; Svētā vēsture un kosmoloģija

Pielikumi

Izvilkumi no Vēdiskajām mācībām

Sanskrita jēdzieni

Bibliogrāfija/Ierosmes turpmākajiem pētījumiem

Patiesās zināšanas rodamas sevī, ne ārpusē. Šīs zināšanas sirdī rada Dievišķais vārds, ne viltīgais cilvēka prāts. Par zināšanām varam pateikties Baltajai dievietei. Gudrības dievietei, varenajai dvēseles mūzai, kura visās zemēs un pasaules literatūrās parādās daudz un dažādos veidolos.

Hindu un vēdiskajā tradīcijā viņu dēvē par Sarasvatī no iedvesmas plūstošās straumes nākušo. Viņa ir varenā apziņas plūsma, kuras krastos gudrie izpilda savus rituālus un meditācijas. Sarasvatī ir Vēdu seno gudrības grāmatu māte.

Savās rokās viņa tur lūgšanu krelles, grāmatu un spēlē vīnu . Sarasvatī veidols ir pāvs, kura astē atmirdz Dievietes jaunrades spēka daudzveidīgās krāsas. Sarasvatī mantra ir AIM.

Sarasvatī ir debesu upe, piena ceļš, kosmiskā māte, kuras plūdumam pateicoties mēs runājam, radām un izprotam. Šī grāmata ir veltījums viņai, jo grāmatas avots ir Sarasvatī spēks un vārds.

Kuras bezgalīgā, neaptveramā, mirdzošā, kustīgā straume turpina trauksmaini mutuļot,

Kura ir piepildījusi zemes malas un atmosfēras plašās sfēras, lai Sarasvatī pasargā mūs no grēka.

Lai Dieviete Sarasvatī ar visu varu, savā spēka pilnībā vada mūs, virzot mūsu prātus.

Priekšvārds

Šī grāmata aptver milzīgu ideju un pieredzes jomu vissenākajā un visaptverošākajā garīgajā tradīcijā pasaulē. Minētā iemesla dēļ grāmatas vienīgais nolūks ir sniegt vien nelielu ieskatu šai apjomīgajā un daudz-šķautņainajā mācībā. Tāpēc daudzējādā ziņā grāmata noteikti ir nepilnīga. Nav iespējams pieminēt visus izcilos skolotājus un mācības hinduisma tradīcijās. Ja kāda šajā grāmatā nav, tas nenozīmē, ka viņš ir nebūtiskāks vai nesvarīgāks par šeit pieminētajiem.

Mums arī nepietiek vietas, lai sniegtu atsauces visu dažādās nodaļās aplūkoto ideju dziļākai izpētei. Daudziem no minētajiem mācību avotiem ir pieejami vairāki tulkojumi, kurus var izpētīt tuvāk. Tāpēc šīs grāmatas pielietojums ir jūsu lasītāju ziņā. Jums pašiem vajadzētu iedziļināties doktrīnās, meklējot tās ne tikai ārpusē, bet pašu sirdīs. Šo pūļu rezultātā, ievērojot mācības, jums pavērsies gaisma un labvēlība.

Grāmata NO DEBESU UPES ir daļa no sērijas, kurā aplūkotas daudzās hinduisma un vēdiskās garīgās tradīcijas šķautnes. Citās šīs sērijas grāmatās atrodama sīkāka informācija par minētajām tēmām. Mēs arī ar lielāko prieku gaidām tos, kuri vēlas dot savu ieguldījumu. Lai

mūžīgā un universālā mācība (Sanātana Dharma) atkal mostas!

No skolotājiem un mācībām, kas atstājušas iespaidu uz mani, es vēlos pateikties Rāmanam Mahāriši, varenajam zināšanu ceļa guru; Šrī Ānandamaji Ma, kura atklāja man ticības gaismu; Krija jogas skolotājiem par lielisko jogas tehniku skaidrojumu; Šrī Aurobindo un viņa sekotājiem par vēdiskā redzējuma atklāsmi; Svāmī Rāma Tirta par viņa ekstāzes dāvanu; Svāmī Vivekānandam kā šīs dharmas pirmatklājējam Rietumos.

Ir tikai viena patiesa reliģija Patiesības reliģija.

Ir tikai viens patiess glābējs Dievišķā patība mūsu Sirdīs.

Ir tikai vieni patiesi svētie raksti Vienotības dievišķais vārds.

Namaste!

Dievišķā gara jūsos pašos godināšana.

Deivids Frolijs Santafē, Ņūmeksika 1990. gada februāris

1. Hinduisms un vediskās zinašanas mūsu laikmetā

Pēdējo simt gadu laikā Rietumu pasaulē no Indijas ienākuši dažādi garīgie skolotāji. Kļuvušas pieejamas daudzas indiešu garīgās tradīcijas mācības. Tās atstājušas pēdas mūsu kultūrā un valodā. Šī ietekme ir svarīgs faktors, varbūt pats būtiskākais. Jaunā laikmeta kultūrā, kas šobrīd attīstās un kļūst par vienu no apziņas maiņas galvenajiem dzinuļiem pasaulē. Tādi jēdzieni kā guru un avatārs, tādas idejas kā karma un reinkarnācija, sevis izpratne un Dieva apzināšanās, tādas prakses kā joga, meditācija, veģetārisms un iecietība tas viss ir radies no Indijas garīgās matricas. Rietumu kultūra ietekmē Austrumu pasauli tehnoloģiju un zinātnes līmenī, bet Rietumi savukārt atklāj kultūras garīgo aspektu, kas Austrumos, jo īpaši Indijā reliģijas senajā zemē ir labāk saglabājies.

Amerikas agrīnie skolotāji Emersons un Toro pirmoreiz pievērsa uzmanību Indijas mācībām 19. gadsimta vidū. Gadsimta beigās viņiem sekoja ļ. P. Blavatska un Teozofiskā biedrība; daudzas no viņu mācībām sakņojās hinduismā un budismā, iedvesmojoties no diženajiem skolotājiem Himalajos. Pirmais nozīmīgais skolotājs, kurš Amerikas Savienotajās Valstīs ieradās no Indijas, bija jaunais Svāmī Vivekānanda 19. gadsimta 90. gados, atvedot sev līdzi Rāmakrišnas mācības. Dažus gadus vēlāk īsu, bet iedvesmojošu brīdi Amerikas kontinentā uzkavējās Svāmī Rāma Tirta. 1920. gadā Paramahamsa Jogānanda kļuva par pirmo izcilo skolotāju no Indijas, kurš apmetās uz dzīvi Amerikā. Kopš tā laika ieradās vai savus pārstāvjus un mācības šurp sūtīja daudzi citi jogi, svāmī un guru. Mūsdienās aizvien lielāks skaits šo viedo cilvēku viesojas, strādā vai dzīvo ļaunajā pasaulē. Būtu nepieciešams katalogs, lai uzskaitītu viņus visus.

Vispazīstamākā no šīm mācībām ir pati jogas prakse. Skolotāji no Indijas izvēlējās vārdu "joga" no daudzajiem savas tradīcijas apzīmējumiem, lai piesaistītu Rietumu domāšanu, kura pretojas dogmatiskām reliģijām. Joga ir neitrāls praktizēšanas apzīmējums, brīvs no jebkādiem kultūras vai intelektuāliem aizspriedumiem. Vispazīstamākais mums ir jogas fiziskas aspekts, saukts hatha joga pozu zinātne. Lai arī redzamākā, tā tomēr ir tikai viena šķautne varenajā sistēmā, kas aptver visas dzīves jomas un visu dzīvi vieno ar apziņas evolūciju.

Pirms šo izcilo skolotāju ierašanās vēdiskās un jogas zināšanas Indijā lielākoties tika turētas slepenībā, tās bija pieejamas vien dažiem izredzētajiem jeb cienīgajiem. Iepriekšminēto mūsdienu skolotāju ceļojums uz Rietumiem bija atkāpe no tradīcijas. Nav jau tā, ka jogas mācības vienmēr bijušas slepenas. Senākos laikos skolotāji no Indijas, ne tikai budisti, bet arī hinduisti, ceļoja uz Romu rietumos un Indonēziju un Ķīnu austrumos. Līdz 16. gadsimtam hinduisms valdīja līdz pat Indonēzijai.

Jogas mācība kļuva slepena, vairumā gadījumu cenšoties pasargāt to no nebeidzamajiem svešzemju iekarotājiem, galvenokārt Indijas rietumos. Indija vienmēr bijusi kārota trofeja persiešiem, grieķiem, huņņiem, skitiem, musulmaņiem un visbeidzot britiem un portugāļiem. Viens iebrukums sekoja nākamajam vairāk nekā divu tūkstošu gadu garumā. Ja pastāv uzbrukuma draudi, jebkura kultūra tiecas norobežoties. Tāpēc mācību noslēgtība viduslaikos nav raksturīga šo doktrīnu patiesajai būtībai, kas ir atvērta visai cilvēcei, bet necenšas nevienam sevi uzspiest. Mūsdienās vērojama sākotnējās atvērtības atdzimšana, jogai izplatoties visā pasaulē.

Vedas un joga

Visām zināšanām ir divas daļas teorija un prakse. Indijas garīgajās sistēmās vēdiskā zinātne aplūko teoriju, bet jogas sistēmas ir prakse. Tās ir mums zināmās reliģijas hinduisma garīgā puse. Vēdas nozīmē viedumu, zināšanas, gudrību (tāpat kā mūsu radniecīgie vārdi Eiropā: ingļu wit un ivisdom, kam ģermāņu cilme, un vārds "ideja", kas sakņojis grieķu videa un latīņu video). Joga nozīmē zināšanu praktisko pielietojumu. Joga izmanto zināšanu sniegto enerģiju, lai mēs spētu līdz galam saplūst ar savu esamību.

Tādējādi vēdas un joga papildina viena otru kā teorija un prakse. Mēģinājumi tās atdalīt liecina par neizpratni. Abas ir saistītas ar seno, visaptverošo garīgo zinātni, kuru mūsdienās mēs atkal tiecamies atdzīvināt, virzoties uz globālo kultūru.

Vēdiskās zinātnes laikmetīgums

Vēdiskā zinātne ir garīgo zināšanu sistēma, kas aptver visas dzīves jomas. Pirmkārt, tā sniedz mums zināšanas, kā atbrīvoties jeb izprast sevi. Pateicoties šīm zināšanām, mēs sasniedzam dzīves patieso mērķi, kas ir mūsu iekšējās apziņas nemirstība. Otrkārt, Vēdās varam gūt zināšanas, kas palīdz mūsu dzīves ārējās izpausmes saskaņot ar mūsu garīgo mērķi. Arī rūpēties par mūsu fizisko ķermeni un sabiedrību kopumā. Tādējādi vēdiskās zināšanas veido pamatu patiesai un garīgai cilvēces kultūrai. Vēdas aptver visas dzīves jomas un zinības, tai skaitā medicīnu, astroloģiju, matemātiku, psiholoģiju, socioloģiju un valodniecību. Vēdas ir Indijas mākslas, poēzijas, mūzikas, deju un tēlniecības pamatā. Vēdas bija Senās Indijas sabiedriskās struktūras un tiesiskās sistēmas paraugs, kas Vēdu laikmetā ļoti atšķīrās no Viduslaikiem vai mūsdienām.

Mūsdienu zinātne šobrīd iedziļinās prāta un dabas sarežģītākajās sfērās. Tā sāk saskatīt pasaules iekšējo uzbūvi un tādējādi tuvojas seno mistiķu priekšstatiem. Tādas koncepcijas kā laika un telpas relativitāte vēdiskajā zinātnē ir labi pazīstamas. Senajiem gaišreģiem viss Visums ir pašas apziņas radīts (vai atveidots), kur laiks un telpa ir prāta veidojumi. Tāpēc viņi neuzskatīja laiku un telpu par galīgo jeb objektīvo realitāti.

Mūsdienās zinātnieku aprindās plaši apspriestā Gajas (Gaia) hipotēze, ka Zeme ir dzīvs un saprātīgs vienots organisms, ir vēl viena sena Vēdu ideja. Dieviete Gaja ir grieķu mitoloģijas analogs Vēdu Gau kosmiskajai govij Zemes garam jeb Dievietei, caur kuru darbojas Dievišķā vara. Senatnē ļaudīm bija daudz slavinošu dziedājumu par godu šai Zemes dievietei, lai cilvēks dzīvotu harmonijā ar dabu un nezaudētu saikni ar kosmiskajām jaunrades vibrācijām. Vieni godināja viņu, citi meklēja Dievišķo gaismu, Dievu spēku viņā. Šādi slavinošie dziedājumi (piemēram, Gājatrī mantra) iedveš dzīvību Gajā un aizsargā un uztur visu dzīvo uz Zemes. Vēdiskā zinātne uztver Visumu kā maģisku prāta spēli, kosmiskā likuma izpausmi, kuras mērķis ir apliecināt apziņas triumfu un esības brīnumu.

Kamēr mūsu materiālistiskās zinātnes pēta idejas par laiku un telpu, mums jāsāk saskatīt vērtību, kas piemīt garīgajai zinātnei zinātnei par apziņu, kura ietver visu dzīvo, iekšējo un ārējo, zinātnei par mūžīgo un bezgalīgo. Lai atjaunotu garīgo zinātni, mēs daudz noderīga varam rast senajās Vēdu un hindu mācībās. Tas nebūt nenozīmē, ka mums jāievēro tikai tās Vēdu zinātnes paliekas, kas saglabājušās līdz mūsdienām. Tas arī nenozīmē, ka mūsdienu Indija ir kultūras paraugs, kuru pasaulei vajadzētu pārņemt. Liela daļa senās sistēmas ir fragmentāra, sadrumstalota un laika zoba sagrauzta. Mums nepieciešams radīt garīgo zinātni no jauna un iekļaut to mūsu dzīvē un mūsu pašu pasaules ainā. Tā nav jauna zinātne, par kuras vergiem mums jākļūst, bet tas ir zināšanu ceļš, kas dāvā brīvību, kas atmodina radošo saprātu un ļauj mums atbrīvoties no jebkādas atkarības no ārējām formām. Zinātne, kas valda pār mums, ir tumsonība (agnosticisms). Patiesas zināšanas var pārbaudīt, pavaicājot sev, vai tās atbrīvo prātu un sirdi un palīdz mums saprast un cienīt visu cilvēci un visu dzīvo.

Austrumi un Rietumi

Rietumu pasaulē daudzi no mums sliecas noliegt visu, kas nācis no Aus-trumiem, jo mēs to uzskatām par svešas un sev neatbilstošas kultūras uzspiešanu. Mums nepatīk, kā tiek izmainītas tādas būtiskas kultūras vērtības kā mūsu reliģija, valoda vai dzīvesveids. Mums derētu saprast, ka Austrumos ļaudis tāpat cīnās pret Rietumu kultūras ietekmi, ko līdzīgā kārtā uzskata par draudu viņu kultūras vērtībām. Visi cilvēki vēlas saglabāt savu kultūru, un viņiem ir grūti saprast svešu kultūru. Pētot citas kultūras, mums vienmēr ir vieglāk saskatīt šo kultūru negatīvo aspektu. No otras puses, mēs visi eksportējam savas kultūras. Rietumu kultūras ietekme Austrumos vēl aizvien ir krietni spēcīgāka nekā Austrumu kultūras ietekme Rietumos. Tomēr nevienai kultūrai nevajadzētu iedomāties, ka kustība notiks tikai vienā virzienā.

Mēs dzīvojam laikā, kad Austrumu ietekme sāk parādīties Rietumos. Iepriekšējos gadsimtos vairumā gadījumu Rietumu ietekme izplatījās Austrumos līdz ar iekarojumiem un kolonizāciju, kurai sekoja Rietumu kultūras un reliģijas un Rietumos attīstīto tehnoloģiju un zinātniskās domas eksports.

Mums visiem jāsaprot, ka mūsdienu saziņas līdzekļi ir nojaukuši robežu starp Austrumiem un Rietumiem. Mēs nevaram izvairīties no Austrumu kultūras ietekmes, tāpat kā viņi nevar izvairīties no mūsu kultūras. Rietumu kultūra devusi pasaulei daudzas zinātnes, tehnoloģijas un humānisma idejas, savukārt Austrumu kultūra pretī sniedz garīgumu un reliģiju. Zinātni un tehnoloģijas var izmantot ļaunprātīgi un nodarīt kaitējumu pasaulei; mūsdienās to apliecina piesārņojums un postījumi apkārtējā vidē, un arī Austrumu garīgajām zināšanām ir sava negatīvā puse ar viltus guru kultiem un korupciju, kas nepārprotami pastāv mūsdienu pasaulē. Mums nevajadzētu noliegt zinātni tikai tāpēc, ka tā tiek izmantota ļaunos nolūkos, tāpat arī Austrumu garīgās zinātnes nebūtu jānoliedz tikai tāpēc, ka tās tiek nepareizi pielietotas.

Cilvēki no Austrumu pasaules ir kļuvuši par zinātnes un tehnoloģiju ekspertiem jeb lietpratējiem un piedāvājuši jaunas idejas un atklājumus, savukārt daudzi no mums Rietumu pasaulē var apgūt garīgās zināšanas un spēj tās izmantot un attīstīt. Tā kā šobrīd esam atvērti visām pasaules zināšanām, vairs nav svarīgi, kur esam dzimuši. Vietējā kultūra mūs vairs tik ļoti neierobežo, un mēs spējam labāk uztvert lietu patieso būtību. Mēs neatsakāmies no persika tikai tāpēc, ka šī augļa izcelsme meklējama Ķīnā. Tāpēc arī zināšanām piemītošā vērtība neaprobežojas ar kultūras kontekstu. Lai pilnībā apgūtu visas cilvēces mantojumu, mums būtu jābūt atvērtiem un gataviem izmantot dāvāto iespēju.

Iedalījums Austrumos un Rietumos ir vienkāršota ideja. Tas pārspīlē ģeogrāfiskās un kultūras atšķirības. Lielākajai daļai pasaules mēs piekaram birku "Austrumi", lai gan tādas kultūras kā Indija un Ķīna ir ļoti atšķirīgas. Tās atšķiras viena no otras tikpat stipri kā mūsu kultūra no viņu kultūras. Daudzējādā ziņā Indijas kultūra atrodas Ķīnas orientālās ietekmes un Eiropas oksidentālās (rietumnieciskās) ietekmes centrā. Piemēram, hinduisms ietver tās pašas reliģiskās mācības par Dieva godināšanu, kādas ir jūdaisma, kristietības un islāma tradīcijās Rietumos, kā arī budisma un daoisma meditatīvās pieejas bez formas, kas dominē Austrumos. Tādējādi Indija ir lieliski piemērota vieta Austrumu un Rietumu integrācijai.

Vēdiskās zināšanas Rietumu kultūrā

Visas kultūras pēc savas būtības ir jauktas, un dažādiem mūsu kultūras aspektiem ir atšķirīgi avoti. Mūsu reliģijas kristietība un jūdaisms nāk no Tuvo Austrumu kultūras matricas. Mūsu kultūras pasaulīgajai daļai zinātnei, mākslai un filozofijai saknes meklējamas Grieķijā un Romā. Mūsu valodas un tautas kultūru lielā mērā veidojuši mūsu ģermāņu, slāvu vai ķeltu senči. Mūsu kultūrā ir jūtama pat indiešu jeb vēdiskā ietekme.

Jo dziļāk pētām indoeiropiešu valodas, jo vairāk tās līdzinās sanskritam. Tām pieskaitāmas ģermāņu, slāvu, ķeltu, grieķu un latīņu valodas lielākajā daļā Eiropas. Senajā sanskritā ir daudz vārdu, kas mums liktos pazīstami: matar māte (motber angļu valodā); pitar tēvs (father angļu valodā); dihutar meita (daughter angļu valodā); sunu dēls (son angļu valodā); svasar māsa (sister angļu valodā); bhratar brālis (brother angļu valodā); gau govs (cow angļu valodā). Šie vārdi ir saistīti ar dzīves pamatvērtībām.

Valodu ziņā Rietumu jeb Eiropas kultūrai un sanskritam ir kopīgas saknes. Kultūras ziņā daudzām Eiropas seno reliģiju praksēm, piemēram, ķeltiem Īrijā un viņu druīdiem vai uguns godināšanai romiešu, ģermāņu un slāvu vidū, ir daudz kopīga ar vēdisko praksi. Senie Dievišķā jeb Dieva apzīmējumi arī ir saistīti. Dievišķais mums ir cēlies no latīņu deus un sanskrita deva; romiešu Jupitera un sanskrita Dyaus Pitar; vēl ir slāvu bug un vēdiskais bhaga. Tas liecina par kopību reliģiskajos uzskatos un pieredzē, ne tikai par valodas nejaušībām.

Pieņemot Tuvo Austrumu reliģijas sistēmas, Eiropa saglabāja pati savu daudz bagātāko mitoloģiju nekā šis daudz dogmatiskākās reliģijas. Eiropas mitoloģijai ir daudz kopīga ar Vēdām. Ne tikai grieķi savu kultūru balstīja uz saules iedvesmotā Apolona godināšanu; Vēdas viņu godina līdzīgi Savitara veidolā. Eiropas senčiem, tāpat kā senākajai viņiem radniecīgajai hinduisma kultūrai, bija pašiem savi reliģiskie uzskati. Sākotnēji tie bija ļoti cildeni un līdzīgi okultajām un Jogas mācībām, taču ar laiku deģenerējās. Seno eiropiešu garīgo ideju atliekas atrodam leģendās un mītos, kas Eiropā radušies pirms kristietības izplatības.

Tāpēc vēdiskā kultūra atspoguļo Rietumu kultūras senāko daļu. Gan Senā Grieķija, gan Indija bija kultūras ar augsti attīstītu zinātni un intelektu. Grieķija savas domas vērsa uz ārpusi, meklējot mūžīgas reālijas, savukārt Indija pievērsās iekšienei. Tomēr abās atrodam dziļu saprātu, loģiku, kārtību, harmoniju, eksperimentus un pieredzi. Grieķijā bija daudz cilvēku, kuri, tāpat kā Indijā, attīstīja garīgas idejas, piemēram, Heraklīts un Parmenīds pirms Sokrāta vai Platons. Arī Indijā atrodam nelielas ļaužu kopienas čarvakas -, kuras līdzīgi grieķiem attīstīja materiālistiskus un zinātniskus priekšstatus, jebkādu reliģiju noraidot un uzskatot par ilūziju un maldiem. Tāpat kā Senā Grieķija, arī Senā Indija vienu brīdi bija republika.

Ceļā uz globālo kultūru

Iepazīstinot ar hinduismu un vēdiskajām zināšanām, mans nolūks ir nevis uzspiest kādam reliģiskus vai kultūras priekšstatus, bet gan uzsvērt universālo jeb garīgo elementu cilvēces kultūrā. Tas lielā mērā nozīmē pacelt reliģiju un kultūru garīgajā, universālajā līmenī. Kultūra nav vietēji aizspriedumi, bet lokāls veids, lai tuvotos augstākajam, meklētu harmoniju ar dabu, lai iepazītu garīgo spēku, ko tā iemieso.

Kultūras mainās. Piemēram, kristietība Romā reiz tika uzskatīta par svešu ticību no Austrumiem. Ķīnā budisms ilgi tika uzskatīs par svešu ticību no Rietumiem. Neviena kultūra nevar palikt nemainīga bez izaugsmes un pielāgošanās. Varenākās kultūras vienmjr ir bijušas tās, kuras ir visatvērtākās, kuras sevī apvienojušas ^isdSžfMāk^ <ulfttru elementus, tai skaitā dažādas rases, valodas un reliģijas. Neviena kultūra nav homogēna, un katra kultūra, kas uz to tiecas, parasti kļūst sterila un neauglīga. Kultūras matricas paplašināšana nav pakļaušanās vai mazvērtības zīme, bet ir spēka izpausme. Veselīga kultūra vienmēr atvērta jaunām ietekmēm un nerada mākslīgas barjeras zināšanām, mākslai vai iemaņām. Patiesa kultūra ir cilvēcīga un humāna, nevis saistīta ar kādu konkrētu interešu grupu.

Zināšanas neaprobežojas ar ziemeļiem vai dienvidiem, austrumiem vai rietumiem. Tās aptver visu laiku un visas vietas un pieder mums visiem. Visas cilvēces mantojums pieder ikvienam cilvēkam. Ja neesam tam atvērti, mūsu patiesīgais humānisms nekad neuzplauks. Tāpēc, aplūkojot Vēdas vai jebkuras zināšanas, kuru pamatā ir cita kultūra, mums ir jāpieņem šo kultūru universālā un laikmetīgā patiesība. Mums nav jāizmanto kultūras pavirši, untuma vadītiem. Mums nevajag imitēt kultūras vai valkāt tās kā jaunu masku. Mums jāpieņem no citām kultūrām tikai tas, kas atbalsojas dziļi mūsu sirdī un dvēselē un kas ir harmonijā ar mūsu vajadzībām savā dzīves situācijā.

No otras puses, mums nevajadzētu tik vienkārši noraidīt jebkuru zināšanu daļu vai sistēmu tikai tāpēc, ka pirmajā acu uzmetienā tās šķiet dīvainas vai grūti saprotamas, jo uzrakstītas citā valodā vai ietērptas atšķirīgās drānās. Mums arī nav jābaidās izskatīties vai domāt citādi nekā to dara vairums mums apkārt. Ja atrodam ko derīgu, vajadzētu to izmantot. Tāpēc hinduisma un vēdiskās kultūras ārējās izpausmes, piemēram, vīraks vai baltais apģērbs, var būt piemēroti arī mums. Šo vērtību aizgūšana nebūt nenozīmē kultūras imitēšanu, bet gan mūsu kultūras attīstību, ļaujoties ietekmēm, kas ir lielākā harmonijā ar dabu un garu.

Ir kāds vienkāršs veids, kā varam iemācīties izprast jebkuru cilvēku vai kultūru. Šis cilvēks vai kultūra nav jāuzskata par svešiem vai svešzemju, bet ir jāpieņem kā savējie, gluži kā aizmirsts tuvinieks, sen pazaudēta daļa no sevis. Tas nozīmē mēģinājumu paraudzīties uz pasauli ar viņu acīm, cienot viņu inteliģenci. Senajā un mūsdienu Indijā viesis tiek uzņemts tā, it kā viņš būtu Dievišķā iemiesojums, garīgais draugs. Mēs visi esam cilvēki, un visām cilvēces kultūrām pamatā jābūt mums radniecīgām, lai gan to formas mēdz būt grūti saprotamas. Visu kultūru pamatā ir tie paši mīlestības, patiesības un skaistuma meklējumi, vēlme izvairīties no bēdām, nesaskaņām un nabadzības.

Mums vairs nevajadzētu citus cilvēkus uzskatīt par svešiem. Galu galā šāda attieksme tikai izraisa naidu un karu. Iedziļinoties visās kultūrās, katrā no tām atklājam tās pašas pamatvajadzības un mērķus, kuru augstākās virsotnes ir Dievišķā jeb mūžīgā meklējumi. Sašķelta cilvēce ir lemta iznīcībai. To apjaušot, varam apvienot pasauli mūsu pašu prātos. Tāds ir vēdisko zināšanu nolūks. Mēs nevaram izdziedēt pasauli, vispirms neizdziedinot mūsu priekšstatus par pasauli savos prātos. Lai to izdarītu, mums jāsaredz pasaule mūsos un pašiem sevi visā pasaulē. Tas nozīmē atdzīvināt kosmisko cilvēku, kurš ir mūsu patiesā patība un aptver visu cilvēci vienā vienīgā skatienā.

Mēs dzīvojam laikmetā, kas dāvājis mums iespēju izpētīt vērtīgāko visās pasaules kultūrās. Mūsu pienākums ir smelties no visām un izmantot, godāt ikvienu kultūru, lai apgūtu visas cilvēces mantojumu. Bez šādas pasaules kultūras ilgstošā laika posmā nav iespējams ne miers pasaulē, ne uzplaukums jebkurā pasaules malā. Mūsdienās labi zinām, ka visi esam vienā sasaistē, ka pasaule ir viens veselums. Mēs vienā acumirklī uzzinām, kas notiek Ķīnā vai Irānā, un tas var stipri ietekmēt arī mūs. Mēs vairs nevaram dzīvot vienā pasaules daļā un nelikties ne zinis par visu pārējo. Iedalījums nācijās un kultūrās būtu jānojauc, tāpat kā iedalījums štatos un provincēs vienas valsts robežās, ko vēl nesen nācās pārvarēt arī Savienotajām Valstīm. Tas nozīmē nevis liegt kultūrām to skaistumu vai atšķirību, bet gan nojaukt mākslīgās robežas starp šīm kultūrām. Gaisa plūsma neapstājas uz kādas no valsts robežām. Saule viņpus robežas nespīd citādi. Mums vajadzētu attīstīt vismaz tikpat lielu iejūtību un vienlīdzību, kāda ir dabas parādībām.

Cilvēcei ir daudz lielāks potenciāls, nekā mūsu jaunākā vēsture vēsta. Tas paslēpts mītos, leģendās un svētajos rakstos. Bez hronoloģiskās vēstures ir augstākais jeb svētais laiks mūsu mūžības alku mērs. Tajā atrodam garīgo cilvēci, kas meklē Dievišķo un veicina apziņas evolūciju. Ir nepieciešams nodibināt saikni ar šo augstāko cilvēka garīgo apziņu, lai mēs pārvarētu šābrīža pasaules krīzes radītos ierobežojumus. Tieši šo saikni atrodam Vēdās un citās senajās mācībās.

Garīga zinātne

Saskaņā ar Jogas un Vēdu sistēmu, zinātniskā metode nav gluži zinātniska, tas ir, nav patiesi objektīva un nevar sniegt mums zināšanas par realitāti. Tas varbūt izklausās bargs spriedums, taču nenoliedz zinātnes vērtību, tāpēc izpētīsim šā apgalvojuma patiesumu. Zinātniskā metode balstās vispirms uz pieņēmumu, teorijas radīšanu un tad datu vākšanu un eksperimentiem, lai pierādītu šo teoriju. Ikreiz, kad izvirzām kādu pieņēmumu, neizbēgami atrodam arī faktus, kas to pierāda, jo, kā norādīja Einšteins, teorija nosaka, kādi ir fakti un kur tos meklēt. Lai gan zinātniskā metode var palīdzēt mums izprast ārējo realitāti, tā nav piemērota iekšējām reālijām, jo tā pieņem, ka ārējais redzespunkts ir pareizs.

Jogas metode par pavisam citāda. Tā liek mums attīrīt prātu no visiem aizspriedumiem, teorijām un pieņēmumiem un iemācīties izpētīt lietas tieši tādas, kādas tās ir. Tikai tad varam iegūt zināšanas par pašu lietu. Jogas mērķi iespējams sasniegt meditējot. Jogas metode nesākas ar jebkāda veida pieņēmumu. Ta sākas ar atziņu, ka mēs patiesībā vispār neko nezinām, jo vispirms neesam sapratuši paši sevi. Mēs esam pieņēmuši savus aizspriedumus kā īstenību, nemaz neiedziļinoties šo aizspriedumu avotā savā patībā. Šī iemesla dēļ jogas metode paredz vairāk šaubu un lielāku uztveres asumu nekā zinātniskā metode.

Materiālistiskā zinātne ir balstīta uz eksperimentiem. Tā kā zinātne fokusējas uz ārējo pasauli, eksperimentu objekti ir lietas ārpus mums. Zinātniskie eksperimenti aprobežojas ar lietām, kurām ir forma, kuras var rūpīgi apskatīt vairāki atšķirīgi novērotāji. Mēs manipulējam ar ārējiem objektiem, izmantojot dažādus instrumentus, un vērojam, ko tie atklāj. Taču mūsdienu zinātne arī pati ir atklājusi, ka šāda manipulēšana izmaina objekta dabu un var radīt iznākumu, kādu pati iepriekš paredzējusi.

Arī garīgās zinātnes pamatā ir eksperimenti. Taču garīgā zinātne eksperimentē ar pašu prātu. Tā piedāvā mums dažādas metodes sevis novērošanai un izpētei, kā darbojas prāts. Garīgā zinātne postulē, ka, neiepazīstot sevi vispirms, mēs nevaram neko citu zināt, tas ir: ja sākumā neesam apguvuši savu zināšanu instrumentu prātu -, tad nevaram būt pārliecināti par prāta izdarīto secinājumu vērtību. Prātam ir piemītoši aizspriedumi, kas ir pati patība un pieņēmumi personības un kult uras ietvaros. Ja patības centrs netiek nojaukts, tā nevar neizkropļot uztvertos datus.

Šādus eksperimentus varam veikt vienīgi paši ar sevi. Neviena cita spēkos nav novērot mūsu prātus, mēs arī nevaram vērot citus, lai atklātu savu patiesību. Lai gan atšķirīgi novērotāji nevar pārbaudīt un apstiprināt šādus eksperimentus attiecībā uz vienu un to pašu objektu, kā tas notiek ar objektiem ārējā pasaulē, garīgos eksperimentus var apliecināt dažādi novērotāji, kuri pēta vienu un to pašu objektu savā prātā. Lai gan dusmas izpaužas dažādos veidos, dusmu pamata enerģija un ietekme ir vienādi. Šādi eksperimenti neizmaina pētāmos objektus, jo tie nav saistīti ar jebkādu motivēšanu vai manipulēšanu. Garīgo eksperimentu pamatā ir nevis objekta izmainīšana, bet ieraudzīšana tā patiesajā būtībā.

Garīgā zinātne nenoliedz ārējo zināšanu un eksperimentu ticamību vai nozīmi. Tomēr uzstāj, ka iekšējās zināšanas ir prioritāras attiecībā uz ārējām. Lai ko mums sniedz ārējās zināšanas, tām ir jābūt ierobežotām laikā. Vienīgi iekšējās zināšanas piedāvā mums iespēju apjaust mūžīgo, pārvarēt laika ierobežojumus. Tā kā nāve ir neizbēgamākais no mūsu dzīves faktiem, mēs cenšamies noskaidrot, kas notiek pēc tam. Galu galā nav nozīmes, vai īstenojam visus dzīves ārējos mērķus, piemēram, iegūstam slavu, bagātību, talantu un ģenialitāti. Ja nepazīstam paši sevi, esam kā tas daudzinātais cilvēks, kurš ieguva visu pasauli, bet pazaudēja savu dvēseli. Garīgā zinātne rāda mums ceļu uz zināšanām, kas ļauj iepazīt bezgalīgo. Ja tas ir iespējams, kāpēc mums vajadzētu velti izšķiest savu dzīvi pārejošajam un pasaulīgajam?

Garīgo zinātni nevajadzētu jaukt ar maldinošu informāciju, māņticību, ar narkotiku lietošanu vai mākslīgi izraisītu transa stāvokli. Garīgā zinātne ir saistīta nevis ar pašapmānu, bet ar izpēti, attālinoties un paraugoties no malas. Tam nepieciešama vislielākā nopietnība, skaidrība un objektivitāte. Lai to izdarītu, mums jāredz cauri prāta ilūzijām un ilūzijām par sevi. Garīgā zinātne uzskata pašu prātu par ilūziju un mūsu domāšanas procesu par ilūziju veidošanas mehānismu, ja mēs nesaprotam sevi. Lai atklātu patieso realitāti mūsos un ap mums, nepieciešams augstākais saprāts, izkopts intelekts un uztveres asums.

Garīgā zinātne arī neizslēdz materiālistisko zinātni. Abām piemīt līdzīgs racionālais pamats, tikai tās ir vērstas dažādos virzienos. Garīgā zinātne vienīgi uzstāj, lai mēs nepiemērojam materiālistiskās zinātnes metodes dzīves pamatjautājumiem. Materiālistiskā zinātne nodarbojas ar izmērāmo. Dzīves pamatjautājumi Dievišķais, mūžīgais, bezgalīgais, svētlaime un brīvība nav izmērāmi, un tos nevar atklāt jebkādas ārējas izpētes ceļā. Garīgā zinātne liek mums izmantot piemērotu instrumentu, lai redzētu lietas būtību. Tāpat kā mikroskops nesniedz mums priekšstatu par zvaigznēm, tā ari uz āru vērsta zinātne un tās tehnoloģijas un datori nespēj pavēstīt mums patiesību par mūsu iekšējo būtību. Mēs nevaram noskaidrot, kas ir īsts cilvēks, veicot mūsu orgānu sekciju vai izpētot elektroķīmiskās saites smadzenēs. Tas būtu mēģinājums atrast gaismu, izjaucot spuldzīti. Ķermenis ir tikai mūsu ēna. Lai noskaidrotu dzīves pamata jautājumus kas mēs esam, kas ir pati dzīve atbilstošais instruments ir mūsu pašu prāts, kas vērsts uz iekšu, brīvs no pieķeršanās vai aizspriedumiem, ko rada ārēji jeb iemācīti pieņēmumi. Lūk, tā ir vēdiskās zinātnes lielā objektivitāte.

Ciktāl tas ir iespējams, šajā grāmatā esmu devis pilnīgu ieskatu vēdiskajā zinātnē garīgajā zinātnē, kas aptver visu dzīvi un saista mūs ar mūžīgo visos līmeņos. Esmu izklāstījis vēdiskās zinātnes galvenās doktrīnas ne tāpēc, lai skaidri tās formulētu, bet lai parādītu mums, kā tās iederas kopējā ainā. Nolūks ir atrast sākumpunktu, lai skatītu visu kopumā. Daudzas no šīm doktrīnām ir atsevišķi aprakstītas citās grāmatās un mācībās. Vairums no mums droši vien uzskata tās par atšķirīgām sistēmām un neizprot savstarpējo saikni, kas ir kopējā izcelsme un tradīcija. Minētās doktrīnas neesmu izgudrojis es. Lai izprastu jebkuru no Vēdu doktrīnām, der iepazīt kopainu, kuru veido visas šīs idejas.

Garīgajai zinātnei ir visaptveroša struktūra un vienots pasaules uzskats. Būtiski ir saskatīt, kā katrs no šīs zinātnes priekšstatiem sader kopā un kāda ir katra relatīvā nozīme. Mēs varam izmantot vēdiskās idejas atsevišķi, piemēram, ievērot Ājurvēdu attiecībā uz fizisko ķermeni, taču ir svarīgi, lai šajā procesā mūsu uzskati nebūtu sadrumstaloti.

Materiālistiskā zinātne ir balstīta uz analīzi un atšķiršanu. Katra tās nozare tiecas šaurāk specializēties. Zinātnes nozarei nepieciešama pašai sava valoda un kompetence. Lietpratība vienā jomā tiecas norobežoties no lietpratības citās. Piemēram, bioķīmiķis nespēj saprast kodolfiziķi.

Garīgā zinātne ir pilnīgi pretēja. Tā balstīta uz sintēzi un integrāciju (jogu). Katra garīgās zinātnes joma tiecas uz vienu un to pašu universālumu. Lietpratība vienā sfērā palīdz iegūt lietpratību pārējās. Piemēram, Ajurvēdas ārstam un Ajurvēdas astrologam ir vienota saziņas sistēma. Garīgā zinātne attīstās integrētas valodas un pieejas ietvaros. Tā ir mantras valoda, kas ir patiesības uztveres valoda. Garīgā zinātne balstās uz kosmiskās dzīves pamatprincipiem, piemēram, pieciem elementiem, dabas galvenajām enerģētiskajām realitātēm. Lai pēc vienas garīgās zinātnes nozares pievērstos citai nozarei, nav nepieciešams apgūt jaunu valodu, bet vajag pārcelties uz citiem līmeņiem, kuros lieto to pašu valodu un loģiku. Tieši šī garīgo zinātņu atvērtība |auj izcilam jogam būt vienlaikus dzejniekam, filozofam, psihologam, ārstam, sabiedrības līderim un tamlīdzīgi.

Renesanses ideja par universālo cilvēku nav melīga vai neiespējama, bet tai nepieciešams citāds zināšanu veids, citāds domāšanas veids. Mums jāatgriežas pie šīm vienotajām zināšanām, lai radītu planētu, globālo jeb kosmisko cilvēku. Kosmiskais cilvēks visu Zemi uzskata par savējo, visas kultūras un reliģijas par sev piederīgām. Viņu neierobežo valsts, kultūras, rases, reliģijas vai laika mākslīgās, maznozīmīgās barjeras, kas sasaistītu viņa prātu. Patiesas zināšanas vieno. Tāpēc zināšanu spēja mūs vienot ir to derīguma mēraukla. Lai mēs atkal meklējam garīgās zināšanas un ieslēdzam savā sirdī, un iekļaujam arī mācību iestādēs! Lai tādi viedie kā seno laiku riši atkal mostas visā pasaulē!

2. Mūžīgā mācība Sanātana dharma

Rietumos daudzus no mums mulsina reliģija, kuru pazīstam kā "hinduismu". No vienas puses, mēs redzam daudzus izcilus Indijas jogus un gudros. Viņi runā par augstākajām garīgajām zināšanām un, liekas, ir sasnieguši tādus apziņas stāvokļus, kas daudzkārt pārsniedz to, ko mūsu Rietumu reliģijas un filozofijas ir tikai iztēlojušās. Viņi demonstrē apziņas stāvokli, kas pārvar laiku, vietu, personu, kultūru, reliģiju, rasi un visus cilvēka prāta un patības aizspriedumus. Šie viedie šķiet kosmiskas būtnes, kas pārvarējušas cilvēka dzīves ierobežojumus.

Indijas izcilie jogi bija pirmie skolotāji no Austrumiem, kuri ieradās Rietumos, lai mācītu meditāciju. Viņi arī bija pirmie un ievērojamākie visu reliģiju vienotības sludinātāji, tādējādi ievirzot cilvēci globālā garīgā ceļa meklējumos. Jogi necentās pievērst savai ticībai, viņi drīzāk piedāvāja veidus, kā varam uzlabot savas garīgās prakses, lai kāda būtu mūsu ticība vai tādas mums nebūtu vispār. Jogu brīvībai un atvērtībai garīguma sfērā mūsu tradīcijā nebija līdzvērtīgu, un tās bija reti sastopamas arī citās tradīcijās.

No otras puses, mēs ari redzam konservatīvos, tradicionāli etniskos hinduistus, kuri iesprostoti savās kastās un kultūrā un fanātiski pielūdz to, kas mūsu uztverē ir tikai elki. Viņu šaurais redzesloks šķiet pretējs dižajiem skolotājiem. Rodas priekšstats, ka hinduisti ir aprobežoti un māņticīgi. Tieši šī iemesla dēļ mēs uzskatām hinduismu par etnisku reliģiju, kura mums nav pieejama un kurai, iespējams, mūsdienu pasaulē nemaz nav vietas. No šī viedokļa hinduisms lielā mēra šķiet novecojis anahronisms, paliekas no viduslaikiem. Tā ir tikai viena hinduisma šķautne, kuru saredz tie cilvēki mūsu kultūrā, kuri nav atvērti garīgai dzīvei. Salīdzinājumā ar šādu etnisko hinduismu kristietība liekas apgaismības un cilvēcības iemiesojums, bet mūsdienu zinātne un Rietumu intelektuālā kultūra cildenākas un augstākas. Paturot prātā divus minētos viedokļus, kāda tad ir patiesība par vareno seno reliģiju?

Iedziļinoties šai jautājumā, vispirms atklājas, ka jēdziens "hinduisms" nav atrodams nevienā no tā sauktās hindu reliģijas klasiskajām mācībām. Jēdzienu "hindi" radījuši persieši un adaptējuši grieķi, lai apzīmētu Indijas tautu, bet viņu vienīgā saskarsme bija ar Sindhu jeb Indas upes krastos dzīvojošajiem. Persiešu valodā "hindu" ir tas pats grieķu valodas vārds Inda upes nosaukums, nekas vairāk. Tatad ģeogrāfisks jēdziens.

Reliģijai, kuru dēvējam par hinduismu, savā ziņā nemaz nav nosaukuma. Hinduisms māca, ka patiesība atrodas ārpus vārdiem un formām un labi ir visi ceļi, kas ved uz Dievišķo. Būdama vecākā no reliģijām, visu ticību māte, hinduisms atzīst visas reliģijas. Savā senajā vēsturē, kas iesniedzas aizvēsturiskos laikos, hinduisms pieredzējis daudzas citas reliģijas nākam un ejam. Vēstures gaitā hindu ticība ir bijusi lieciniece radniecīgo Senās Ēģiptes un Persijas vareno reliģiju uzplaukumam un norietam. Hinduisms ir pamatā daudzām reliģijām, tai skaitā budismam, džainismam un sikhu mācībai, un tā ietekme ir jūtama musulmaņu, kristiešu un daoistu priekšstatos. Tāpēc hinduisms neizolējas no citām reliģijām tik ļoti, kā citas reliģijas sliecas norobežoties no hinduisma. Izglītotam hinduistam nav grūti pieņemt citai reliģijai piederīgo savā ticībā vai piedalīties viņu reliģiskajās ceremonijās. Hinduisms ir reliģija vispārējā nozīmē, savukārt citas drīzāk ir vārdiski zīmoli.

Būdama vistolerantākā un neagresīvākā no visām reliģijām, hinduisms ne tikai nemēģina uzspiest savu ticību, bet pat ļauj sevi dēvēt noniecinošā vārdā. Mēs taču nesauktu kristietību par "grieķu reliģiju" vai islāmu par "arābu reliģiju". Tomēr esam uzspieduši ģeogrāfisku apzīmējumu vissarežģītākajai no visām reliģijām. Indijas subkontinentā sastopama vislielākā kultūru, rasu un valodu dažādība pasaulē. Lai gan lielākā daļa šo cilvēku pieder pie ticības, kuru pazīstam kā hinduismu, viņi visi nebūt nav līdzīgi. Atšķirību ir daudz vairāk nekā starp Eiropas kultūrām, kuras mēs tik vienkāršoti vis nenosauktu par "kristiešu" kultūrām.

Ticība, kuru dēvējam par hinduismu, nekad arī nav aprobežojusies ar Indiju, nemaz nerunājot par Sindhu jeb Indus upes krastiem. Vēl tikai pirms dažiem gadsimtiem hinduisms bija valdošā ticība Indoķīnā un Indonēzijā, un tās klātbūtne šajās kultūrās vēl aizvien ir spēcīgi jūtama. Kambodžas varenajā tempļu pilsētā Ankorvatā atrodami lielākoties hindu tempļi. Indonēzijā, Bali salā, vēl aizvien valda hinduisms. Hinduismu bieži praktizēja Afganistānā un Centrālāzijā, un senos laikos Vēdu dievus godāja Sīrijā un Turcijā. Lai arī hinduisms nekad nav centies pievērst citus savai ticībai, tas ir organiski attīstījies un izplatījies daudzās dažādās tautās. Hinduisms nekad nav bijis tikai etnisks fenomens.

Dharma

Pareizais nosaukums mācībai, ko mēs dēvējam par hinduismu, lai arī reti tiek lietots un atpazīts mūsdienās, ir Sanātana Dharma , kura burtiskā nozīme ir "mūžīgā mācība". Būtībā tā nav definēta reliģija, bet atvērtība garīgai pieredzei. Mēs varētu to tulkot arī kā "mūžīgi atjaunoto patiesību"; sanātanas nozīme ir ne tikai mūžība, bet arī nebeidzama mainība un atjaunošanās. Dharmas doktrīnu dēvē arī par "āriešu dharmu" diženo (civilizēto) cilvēku mācību. Arīdzan budismā lieto šo vārdu, tāpat arī Persijas zoroastriešu ticībā abas ir tuvas vēdiskajai mācībai. Tomēr Eiropā āriešu jēdzienu degradēja vācu nacionālisti un vēlāk nacisti, lai glorificētu savus aizspriedumus, tāpēc ar to saistās daudzi nepareizi un negatīvi pieņēmumi. Vēl viens vārds tai ir "satja dharma" patiesības reliģija.

Vēl vienkāršāk šī doktrīna tiek saukta tikai par "dharmu", kas ir Vēdu jēdziens un nozīmē likumu vai patiesību par paša būtību. Tomēr visas reliģijas Indijā tiek sauktas par dharmām; budisms ir Būdas dharma, džainisms ir džainu dharma; sikhiem ir sikhu dharma un tā tālāk. Tās visas varam apvienot vienā vārdā "Dharmas tradīcijas", kuras varam uztvert kā hinduismu jeb Indijas garīgās tradīcijas plašākā nozīmē.

Visas šīs dharmas tradīcijas māca jogu, meditāciju un tiecas uz izpratni par sevi. Šīm dharmām, iespējams, ir vairāk kopīga nekā dažādām sektām kristietībā.

Hinduisms

Pamatojoties uz šī vārda lietojumu mūsdienās un ērtības labad, mēs vēl aizvien varam izmantot vārdu "hinduisms" attiecībā uz vēdisko jeb mūžīgo dharmu. Tomēr mums būtu jāapzinās, ka tas varētu būt neatbilstošs vārds. Lai labāk saprastu, šajā grāmatā to dēvēsim par vēdisko vai jogas mācību, jo šīs ir mācības iekšējās jeb garīgās šķautnes. Vēdiskajā tradīcijā meklējam universālo būtību un spēju atjaunoties, nevis tikai tās pagātnes formas. Mēs meklējam uguni, nevis gailošas ogles vai pelnus.

Hinduisms ietver daudzas un dažādas sektas un skolas to ir daudz vairāk nekā jebkurā citā reliģijā. Hinduismā nav viena mesijas, viena pravieša, glābēja vai lielā skolotāja, blinduismam nav vienas Bībeles vai svēto rakstu. Hindu ticības galvenie svētie raksti ir Dievišķais vārds sirdī. Glābējs ir Dievišķais cilvēkā (ko arī nozīmē Nārājanas Višnu kā glābēja vārds). Nav vienas kopīgas prakses. Hinduisms necentrējas ap vienu vienīgu Dievišķā vārdu vai formu. Te nav noteiktas hierarhijas vai skolotāju grupas, kurus godā pārējie. Hinduisms sevī ietver visas dažādās pieejas Dievišķajām, kādas vien cilvēcē ir bijušas kopš vēstures pirmsākumiem, no visprimitīvākajām līdz augstākajām. Hinduisms ļauj godināt Dievišķo visās formās, visu veidu Dievus un Dievietes visos iespējamos cilvēku un dzīvnieku veidolos.

Tomēr hindu doktrīna māca arī, ka Dievišķo neierobežo forma, tā ir mūsu patība. Kā tas visiem zināmais zilonis, kura daļu mēs, būdami akli, uztveram kā veselumu. Hinduisma plašumos mēs atrodam daudz pretrunīga.

Hinduisma tradīcijā netrūkst skolotāju, kuri Dievišķo atklājuši paši savā apziņā. Parasti katrs indivīds seko pats savam skolotājam jeb guru, nevis kādam vispāratzītam pravietim. Attiecībās ar guru galvenā ir tiešā un personīgā saikne ar Dievišķo. īstais guru, kuru fiziskais skolotājs tikai pārstāv, ir mūsu iekšējais "es". Tiklīdz esam izveidojuši saikni ar savu iekšējo būtību, mēs varam pacelties pāri visiem fiziskajiem skolotajiem vai mācībām.

Patiesībā hinduisms vispār nav reliģija šā vārda ierastajā nozīmē, bet dabiskas ticības, dzīves reliģijas izpausme. Hinduisms māca, ka ikvienam no mums vajadzīga pašam sava reliģija, un atbalsta brīvību, spontānumu un individualitāti mūsu pieejā Dievišķajam, apgalvojot, ka ticība ir privāta un personīga, nevis publiska un sabiedriska tā mīt mūsu sirdī, nevis zīmotnēs, ko valkājam, vai titulos, kurus saņemam. Šī mācība postulē, ka indivīds ir Dievs jūs esat Dievs. Vēsta lai pa kuru ceļu mēs tuvotos Dievišķajam, nekas nesanāks, kamēr neaptversim, ka Dievišķais ir mūsos. Mums nav jāpakļaujas Kristum, Budam, Krišnam vai Muhamedam, vai jebkurai citai ievērojamai personībai, bet mēs paši esam tikpat Dievišķi kā jebkurš cits cilvēks un dzīvojam ilūzijā, līdz saprotam to.

Tāpēc varētu teikt, ka hinduisms ir individuālisma reliģija, nevis kopienas vai grupas ticība kā vairums reliģiju. Hindu mācība ir visvājāk organizētā no visām reliģijām. Tā robežojas ar anarhismu un pieļauj gandrīz visu, kas ir mēģinājums sasniegt Dievišķo vai visu lietu avotu. Tādējādi šī reliģija ir vislielākajā harmonijā ar indivīdu, kurš nevēlas iekļauties organizētā ticībā. Šai ziņā hinduisms ir visplašakā no visām reliģijām, jo to var pielāgot jebkuram cilvēkam jebkurā laikā vai vietā, vienalga, vai viņa izcelsme ir reliģiska vai nereliģiska, neizraisot pretrunas ar paša cilvēka būtību.

Hindu bērni netiek pakļauti kādas reliģijas doktrīnām, bet viņiem ir ļauts izvēlēties savu garīgo ceļu no lielās dažādības, ko reliģija piedāvā, vai pat ārpus tās, ja viņi vēlas. Hinduisms uzsver izvēli un ceļu, nevis norāda, pa kuru ceļu mums vajadzētu iet.

Hinduisms drīzāk ir rīku komplekts reliģijas praktizēšanai, nevis doktrīna vai ticība, kura jāievēro. Te ietvertas politeisma, panteisma, monoteisma, monisma un ateisma mācības. Dharmas mācība apvieno visas jogas pieejas zināšanām, Dievišķā godināšanai, tehnikām un kalpošanai. Gadsimtu gaitā hinduisma forma ir pastāvīgi mainījusies, tomēr nenoliedzot iepriekšējo mācību patiesumu.

Hinduisms nav reliģija, kurai reiz tikusi piešķirta noteikta forma. Tas nebalstās uz kādu konkrētu vēsturisku notikumu vai atklāsmi, piemēram, Kristus dzimšanu vai Muhameda debesbraukšanu. Vēdiskajai tradīcijai nav pēdējās atklāsmes, bet ir pastāvīga dzīves pieredzes plūsma. Lielāks atbalsts ir skolotājiem laikabiedriem, kuri atklājuši patiesību, lai mēs saprastu šodien, nevis sekotu pagājušo laikmetu piemēriem. Hindu tradīcija pastāvīgi pielāgojas tagadnei. Šī iemesla dēļ Vēdu un jogas mācību apgūšanai Rietumos nav nepieciešams, lai mēs kļūtu par hinduistiem vai ierobežotu sevi vienā konkrētā reliģijā. Mēs varam izmantot piedāvātos rīkus jebkuras reliģijas praksē vai arī nepastarpināti pielietot garīgajā dzīvē, ārpus jebkādiem reliģiskiem priekšstatiem. Tomēr šim nolūkam mums nepieciešams pielāgot jogas rīkus mūsu individuālajām vajadzībām un Dievišķā klātbūtnei mūsos. Tas nozīmē nostāšanos uz patiesā ceļa un savas lomas apzināšanos universālajā reliģijā, kas ir pati dzīve.

Dharmas kultūra

Iepriekšminētais nebūt nenozīmē, ka mēs nevarētu pārņemt dažas no jogas kultūras jeb ārējām formām. Tādas šīs mācības ārējās izpausmes kā diēta vai mākslas stils varētu būt piemēroti mūsu dzīves uzlabošanai. Lai arī mums nav jāizskatās vai jāģērbjas kā hindiem, mums nevajadzētu krist otrā galējībā un noraidīt jogas kultūru tikai tāpēc, lai neatšķirtos no kaimiņiem. Balta apģērba valkāšana, piemēram, spēj pacilāt un attīrīt prātu. Šādas prakses pielietošana nebūt nav akla svešas kultūras pārņemšana, bet ir balstīta uz izpratni par kultūras formas garīgajiem pamatiem. Tāpat šādi iespējams piešķirt mūsu kultūrai universālāku niansi, nevis ierobežot to.

Hinduisma pamatā ir plaša un pilnīga kultūras matrica. Tai ir pašai sava valoda, poēzija, drāma, deja, māksla, tēlniecība, zinātne, matemātika un medicīna. Savas kultūras intelektuālajā jeb pasaulīgajā daļā, piemēram, mākslā un filozofijā, kristietība lielākoties balstās uz grieķu un romiešu ietekmi. Islāmu lielā mērā ir ietekmējuši Senās Grieķijas un Persijas kultūras. Budisms veidojies no citiem līdzīgiem avotiem; tibetieši ir pārņēmuši lielu daļu hindu kultūras, piemēram, mākslu un medicīnu, tāpat kā to izdarījuši Indijas budisti, bet Ķīnas budisti sakņojas agrīnākās daoistu un ķīniešu kultūrās. No visām lielākajām pasaules reliģijām vienīgi hinduisms lielākoties balstās pats uz sevi un sakņojas sevī gan iekšējās, gan ārējās kultūras izpausmēs. Dharmas mācība piedāvā bagātīgu un atvērtu pamatu dvēseles izaugsmei un daudz lietderīga visos līmeņos. Šāda bagātība bieži sagādā arī grūtības, jo ir tik daudz ceļu, no kuriem izvēlēties, tik daudz līdzdalības līmeņu, ka otršķirīgas rūpes vai intereses var novest neceļos. Tik milzīgs kultūras pamats ir būtisks radošai un garīgai globālai kultūrai.

Tāpēc jogas mācības pamatā ir visa sanātana dharma jeb mūžīgā ticība un tās garīgās prakses mantojums no visiem laikiem. Turklāt dharmas kultūra ir noderīga visās mūsu dzīves jomās. Mums ir svarīgi turpināt šo plūsmu un izmantot radoši. Tas nenozīmē ne aklu sekošanu, ne noraidīšanu. Nedrīkst iestrēgt dharmas mācības ārējās formās, nesaskatot vēstījumu. Tāpēc vēdiskā un jogas zinātne ir daļa no reliģijas un kultūras. Patiesībā sanātana dharma ir visas reliģijas un kultūras pamats. Lai arī būtība ir garīgums, dharmiskā tradīcija piemērojama visai dzīvei, un tieši šo pilnvērtīgo ainu mēs te uzburam.

Patiesības reliģija

Īstenībā ir tikai viena reliģija, tāpat kā ir tikai viena patiesība. Reliģiju nosaukumi un formas ir tikai vienīgās patiesības šķietamības un, iespējams, izkropļojumi. Aplami ir uztvert šīs reliģijas pārāk nopietni vai domāt, ka viena no tām var kādreiz triumfēt vai arī to vajadzētu izcelt pārējo vidū. Patiesai reliģijai nav būtisks skaits. Nav nozīmes, cik daudz ir tai piederīgo. Viens jebkuras lielās reliģijas patiesības praktizētājs ir tūkstoš formālu sekotāju vērts.

Svarīgi, kā mēs ar savu dzīvi apliecinām to patiesību, kuru nespēj aizēnot laikmeta zīmes. Neviens nevar pieslieties universālajai reliģijai, ne arī atteikties no tās. Patiesā ticība ir būt uzticīgam pašam sev. Ja nedzīvojam tik lielā saskaņā ar patiesību, mēs vairs neesam īsteni ticīgie. Ja dzīvojam patiesībā, mēs saredzam savā dzīvē sakrālo, īstenojam visas reliģijas, kuras ir bijušas un vēl būs. "Tāpēc ticību nenomāc dilemma vai izvēle. Tās vienīgais nosacījums: lai mēs būtu tie, kas esam un kādi esam, lai mēs rīkotos saskaņā ar savu sirdi, nevis mēģinātu projicēt vai ievērot kaut kādu formu ārējā pasaulē.

Tāpat kā neviens nespēj iztikt bez vai valdīt pār dzīvi, tāpat kā nevienam nepieder gaiss un neviena mākslinieku kopiena nevar pieteikt savas īpašumtiesības uz mākslu, tā arī neviens nevar apgalvot, ka viņam pieder patiesība, un valdīt pār citu ticībām. Pienācis laiks atmest mēģinājumus spriest par cilvēku reliģisko un garīgo dzīvi pēc vārdiem, formām un skait|iem ārējā pasaulē. Mums būtu vēlams nojaukt politiskās, ģeogrāfiskās un kultūras barjeras un nodoties sevis meklējumiem, kas vienotu mūs ar bezgalīgo. Bez tā mūsu iekšējā pasaule ir liekulība, vien politisko vai sociālo aizspriedumu spogulis.

Patiesības reliģija nav izmērojama vienas dzīves vai vienas mūsu inkarnācijas identitātes ietvaros. Tā ir patiesā mūsu dvēseles projekcija no vienas dzīves otrā. Patiesības reliģija ir nevis daļa no dzīves, bet visu mūsu dzīvju absolūtā būtība un kopums. Tāpēc šīs pasaules reliģijas tai šķiet tikai mūsu ārpus laika esošās dvēseles ticības ēnas. Par mūsu kā dvēseļu vajadzībām patiesības reliģija rūpējas no vienas inkarnācijas otrā daudzos dažādos līmeņos, atklājot mūsu garīgo būtību. Patiesību neiegrožo šķietamības mūsu pašreizējā pasaules kontekstā. Atbilstošā brīdī tā mums parāda saikni ar citām pasaulēm, kas nav tik acīm redzamas kā fiziskā pasaule.

Šajā grāmatā uzsvērta patiesības reliģija. Tā nav organizēta ticība, bet apziņas izpausme. Dzīvē tai ir sava kārtība, bet kārtība, kas atklāj dzīves radošo un garīgo potenciālu, atmetot jebko, kas aizēno mūsu sirdi. Lai nokļūtu augstākās apziņas plūsmā, nepietiek ar jaunas identitātes vai lomas apgūšanu ārējā pasaulē. Tas ir solis ārpus tēlu un lomu teātra. Aprakstītā kārtība prasa nevis uzspiest sev noteikumus, bet gan būt harmonijā ar savas iekšējās būtības ritmu.

Pieņemsim patiesību, ciktāl mēs spējam. Pēc saviem ieskatiem atmetīsim nepatiesības. Beigu beigās vienmēr uzvar patiesība, nevis nepatiesība tā apgalvo Upanišadas. Lai gan pašlaik, iespējams, valda tumsonības spēki, mūžībai pieder patiesība, un visiem laikmetiem ir jāklanās patiesības priekšā.

Mūsu mērs šajā dzīvē nav vis tas, cik daudz mums pieder vai ko par mums domā cilvēki. Bet gan tas, cik daudz no mūžīgā mēs esam atklājuši savā dzīvē, jo tikai to varam paņemt līdzi nāvē. Mūžīgais ir universāls, un, tikai atklājot un izlolojot to sevī, varam turpināt savu ceļu.

3. Dabas medicīna Ājurvēda

Ājurvēda (Ayurveda) ir zināšanas jeb zinātne veda par dzīvi jeb ilgmūžību āyur. Tā ir vēdiskās zinātnes medicīnas joma un saukta par Upavēdu jeb sekundāro Vēdu sistēmu. Mūsdienās Ājurvēda, iespējams, ir viena no visplašāk pazīstamajām Vēdu zinātnēm. Vēdu un jogas sistēmā veselība tiek uzskatīta par radošās un garīgās izaugsmes pamatu, nevis pašvērtību. Dzīves mērķis ir nevis vienkārši dzīvot, bet atrast dzīves jēgu. Tāpēc mums vajadzētu izmantot laiku un enerģiju, ko dod veselība, lai attīstītu mūsu augstāko būtību. Tādējādi Ājurvēda dabiski noved pie citām, dziļākām vēdisko zināšanu jomām.

Ājurvēda ir jogas daļa un visciešāk saistīta ar hatha jogu fiziskā ķermeņa jogu -, ar kuru to var apvienot. Hatha joga piedāvā mums vingrinājumus, lai iegūtu fizisko veselību, lokanumu, atbrīvotos no spriedzes, savukārt Ājurvēda sniedz zināšanas, kā rūpēties par ķermeni no uztura un medicīnas viedokļa. Abas ir līdzekļi fiziskā ķermeņa harmonijas sasniegšanai, lai caur to varētu darboties mūsu iekšējās apziņas spēks. Lai arī ķermenis nav garīgās jeb radošās dzīves mērķis, tomēr veido tās pamatu. Mēs nevaram neko uzsākt dzīvē, ja nav veselības. Tāpēc Ājurvēda ir būtiska ikvienam.

Ājurvēda ir dabas medicīna, dzīves medicīna. Tā nepiedāvā mums teorētisku principu kopu, ko uzspiest mūsu bioloģiskajai eksistencei. Drīzāk šī zinātne iepazīstina cilvēka prātu ar pašas Dabas principiem un spēku. Ājurvēda mūs māca praktiski ievērot Dabas varenos veselības likumus un dabisku dzīvesveidu. Tādēļ Ājurvēda izmanto dabas valodu, elementu un bioloģisko dzīvības spēku enerģētisko sistēmu vienkāršu un tomēr dziļu cēloņsakarību sistēmu, nevis sarežģītu zinātnisku, materiālistisku un bioķīmisku terminoloģiju.

Ājurvēda uzskata, ka svarīgāk ir zināt, kurš dabas elements mūsos darbojas, piemēram, vai mūsu sistēmā ir pārāk daudz vai pārāk maz siltuma, nevis spēt aprakstīt šo novirzi kā patogēnus vai bioķīmiskas disfunkcijas. Tāpēc tās jēdzieni bioloģiskie dzīvības spēki jeb pirmsākumi, elementi un to īpašības nav radušies konceptuālas domas vai zinātnisku eksperimentu rezultātā, bet tieši novērojot pašu Dabu. Tie personificē Dabas spēku mūsos, varenos Dievus jeb dzīvības vai dzīves plāna kosmiskos spēkus, kuri mums jāgodā (t.i., jāciena un jāievēro to likumības). Tāpat kā savām ērtībām mēs spējam izmantot ūdens, uguns un vēja spēku apkārtējā vidē, arī bioloģiskā līmenī mūsos darbojas šie paši spēki. Tāpat kā pārāk ciešā saskarē ar uguni mēs gūsim ārējus apdegumus, arī pārāk liela iekšējā uguns sagraus mūsu iekšējos orgānus.

Ājurvēda ir dabas dziedniecības jeb naturopātijas forma. Tās gudrība māca, ka pati Daba dziedē. Mums tikai jāpalīdz tai šajā procesā, ieklausoties Dabas kustībā. Tāpēc Ājurvēda uzsver, cik svarīgi ir līdzsvarot dzīvības spēku mūsos, kas arī ir ārstniecības pamatā. Dziedināšanā Ājurvēda balstās uz uzturu un ārstniecības augiem, bet izmanto arī daudzas īpaši sagatavotas minerālvielas. Šī zinātne par ilgmūžību nodrošina mums gan kā indivīdiem, gan kā sabiedrībai pilnvērtīgu dzīvesveidu, piedāvājot kompleksus, zinātniski pamatotus padomus attiecībā uz ķermeni un prātu. Ājurvēdas mērķis nav nomākt mūsu simptomus, bet nodrošināt mums rīkus savas būtības izpratnei, lai dzīvotu harmonijā ar to.

Pašdziedināšanās

Iepriekš skaidroto iemeslu dēļ Ājurvēda galvenokārt ir pašdziedināšanās sistēma. Tā mums vēsta, ka pašu labā darītais mums ir daudz būtiskāks veselības stāvokļa uzlabošanai nekā tas, ko citi spēj paveikt mūsu labā. Tā kā mēs paši esam atbildīgi par savu stāvokli, arī tā labošanai jābūt mūsu ziņā.

Ājurvēda māca, ka ikdienas dzīvesveids ir daudz nozīmīgāks veselībai nekā tas, ko darām periodiski. Ārsta apmeklējums laiku pa laikam vai minerālavotu kūrorts, lai uzlabotu veselību, nevar izlabot sekas, ko rada ilgstoši nepareizs uzturs vai saspringta dzīve. Mūsu ikdienas ēdiens ir daudz svarīgāks nekā tablete vai vitamīns, ko šad tad iedzeram, lai to kompensētu.

Saskaņā ar Ājurvēdu, nevaram gaidīt, ka tiksim izdziedināti ar dabiskas dziedniecības metodēm, ja mūsu dzīvesveids nav harmonijā ar Dabu. Šī iemesla dēļ Ājurvēdu nevar izmantot kā remdinošu līdzekli, lai saglabātu mūsu mākslīgo un stresa pilno dzīvesveidu. Ājurvēda nevar palīdzēt mums turpināt dzīvot ierastajā veidā, bet var likt reāli izmainīt dzīvi, ja vēlamies izveseļoties.

Būdama uz garīgumu balstīta medicīna, Ājurvēda māca, ka vairumā gadījumu slimību cēlonis ir psiholoģiskie un garīgie aspekti, nevis fiziskie faktori. Tāpēc pat tad, ja ievērojam pareizu fizisko režīmu, bet mūsu emocijas ir traucētas un mums nav īsta garīga mērķa dzīvē, mēs nevaram sagaidīt patiesu izdziedēšanu. Nevaram izdziedināt ķermeni, atdalot to no prāta vai prātu atraujot no dvēseles. Slimību ārstēšana tikai fiziskajā līmenī ir cīņa ar sekām, nevis cēloņiem un nespēj atrisināt lielāko daļu problēmu.

Mēs nevaram piemānīt Dabu vai dzīvi. Ājurvēda nerāda īsākos ceļus, ātru izdziedināšanu, vieglu izeju, neuzdod vēlamo par esošo, nepiedāvā burvju zāles un panacejas. Dzīve prasa milzīgu viengabalainību, pašdisciplīnu un sevis apzināšanos, lai mēs varētu atbrīvoties no slimībām un bēdām. Ājurvēda nepadara mūsu dzīvi vieglāku uzreiz, bet ilgstošā laika posmā ļauj mums atvērties īstajai kosmiskās dzīvības enerģijai mūsos un uzņemties atbildību par savu esību. Ājurvēdai piemīt burvība, bet tā ir apziņas burvība un pareiza rīcība katru mirkli. Ajurvēdas maģija neatvieglo dzīvi, mūsu vietā atrisinot problēmas, bet piedāvā pareizos rīkus, lai efektīvi un neatgriezeniski tiktu vaļā no visām likstām.

Aktīvās un pasīvās terapijas

Pastāv divu veidu terapijas, sauktas par aktīvo un pasīvo terapiju. Pasīvā terapija ir tas, ko ar mums dara kāds cits. Savukārt aktīvā terapija ir tad, ja mēs piedalāmies vai darām paši. Aktīvās terapijas vienmēr ir spēcīgākas nekā pasīvās.t Pasīvās terapijas var būt nepieciešamas akūtos stāvokļos, bet pašas par sevi nevar izraisīt īstas pārmaiņas.

Mūsu kultūra ir pārlieku pasīva. Mēs lielākoties esam skatītāji, kuri vēro citu uzstāšanos. Mēs ļaujam citiem dzīvot mūsu dzīvi, kamēr paši vērojam viņus no malas vai ekrāna priekšā. Mūsu dzīvē ir ļoti maz tiešas pieredzes vai radošas līdzdalības, kas vienīgais, saskaņā ar jogu, atbrīvo un sniedz piepildījumu dzīvē. Mēs ļaujam citiem cilvēkiem stāstīt mums, kas jādara, kā jādomā, kas mēs esam, kur jādodas un kas jāpērk. Ļaujam citiem gatavot mūsu ēdienu, izklaidēt mūs, mācīt mīlēties, stāstīt mums, kas ir Dievs, un tā tālāk. Mēs atbalstām to veselības ideju, kuru piedāvā citi, nevis pašu izjusto un atklāto, kas izrādījusies īstā un efektīvākā tieši mūsu dzīvē. Ja kļūstam par šī procesa upuriem, mēs nevaram vainot nevienu citu kā vien sevi. Tāpat kā neviens nevar mūsu vietā elpot, neviens arī nevar darīt mūs laimīgus vai veselīgus.

Ājurvēda uzskata, ka nav tāda īstenā dziednieka, burvju daktera vai burvju zāļu. Burvestība ir mūsos pašos, atmodinot savu dzīvības spēku un iepazīstot savējo dvēseli dzīvības avotu. Neviena tehnoloģija nespēj dot mums dzīvību, nedz ari mehāniskas analīzes izmērīt mūsu dzīvības spēku, kas ir patiesais veselības mērs. Medicīniskas diagnozes var nodarīt vairāk kaitējuma nekā palīdzēt, ja tās neatzīst dzīvības spēka spēju pārvarēt visas slimības. Vēža diagnoze, piemēram, bieži sagrauj pacienta dzīvotgribu un tādējādi neļauj notikt izdziedināšanai.

Neviena viela no ārpuses nevar būt kas vairāk kā tikai katalizators. Mums katram no mums individuāli ir jāizzina sava patiesā daba un caur to veids, kā dzīvot harmonijā ar kosmisko dzīvi. Neviens to nevar izdarīt mūsu vietā, un, kamēr mēs nevēlamies izzināt, mums ir jāsaslimst. Šī iemesla dēļ Ājurvēda ir konstitucionāla jeb uz indivīdu orientēta medicīna. Tā apgalvo, ka katrs cilvēks ir atšķirīgs un, pat ja slimības acīm redzami ir vienas un tās pašas, mēs nevaram tās vienādi ārstēt.

Tiem, kas meklē vien mierinājumu vai kādu, kurš atjaunos veselību bez viņu pašu piepūles, Ājurvēda liksies ierobežota vai nespējīga palīdzēt. Bet tā ir visgodīgākais no visiem ārstniecības veidiem un neiegūst varu pār mums. Ja sāksim pielietot Ājurvēdas rīkus savā dzīvē, mēs iegūsim lieliskus rezultātus, tomēr vienīgi tad, ja darīsim to harmonijā ar dabu un laika gaitā izlabojot dzīves ritmus.

Ājurvēdas pamats

Ajurvēdai ir savas kompleksās klīniskās metodes, ieskaitot ķirurģiju un spēcīgu medikamentu lietošanu. Tomēr tās ir sekundāras attiecībā uz galveno pieeju pašdziedināšanos. Ājurvēdas astoņas nozares ir: iekšķīgā medicīna kajačikitsa (kayachikitsa), ķirurģija šaljatantra (shalyatantra), galvas slimības šalakjatantra (shalakyatantra), pediatrija kaumarabritja (kaumarabhritya), toksikoloģija agadatantra (agadatantra), psihiatrija bhūtavidja (bhutavidya), atjaunināšanās rasājana (rasayana) un atdzīvināšana vadžikarana (vajikarana).

Kā tipisku Vēdu zinātni Ājurvēdu dažādi praktizētāji pielieto atšķirīgi, jo tā uzsver arī radošo saprātu, nevis standartizētu pieeju. Ājurvēda nevis piedāvā mums vienu priekšstatu par veselību vai slimību, bet iezīmē veselu ideju spektru harmonijā ar dzīves plašumu. Tāpēc no tīri zinātniska, intelektuāla vai materiālistiska viedokļa Ājurvēdu nav iespējams izprast.

Ājurvēda ir balstīta uz garīgajiem un psiholoģiskajiem Jogas, Sanklijas un Vēdāntas pamatiem. Uz šiem pamatiem radītas arī Ājurvēdas metodes prāta dziedināšanai. Pastāv uzskats, ka slimībām ir divi cēloņi enerģiju līdzsvara trūkums pašā ķermenī vai karmiski jeb psiholoģiski cēloņi. Ājurvēda uzskata, ka pēdējie dominē, lai arī vairumu slimību ietekmē abi faktori.

Trīs ievērojamākie klasisko Ājurvēdas traktātu (samhitas) autori ir Čāraka, Sušruta un Vagbhata. Lai gan mūsdienās šie traktāti vēl aizvien tiek rūpīgi pētīti un.piedāvā pamatprincipus, liela daļa no materiāliem ir novecojuši, tāpēc pēdējā laikā ir uzrakstīts daudz grāmatu, lai pielāgotu klasisko Ājurvēdu mainīgajiem apstākļiem. Šais laikos sastopamā seno traktātu forma tika galīgi pabeigta tikai mūsu ēras pirmajos gadsimtos, savukārt Čāraka un Sušruta apcerējumi ir radušies aptuveni vienā laikā ar Krišnu (1500.-1000. g. p.m.ē.). Daudzas Ājurvēdas prakses ir pieminētas arī budistu mācībās un paša Būdas stāstos. Budisti adaptēja Ājurvēdu, uz šiem pamatiem uzbūvējot budistu medicīnu. Pats Vagbhata bija budists, un viņa raksti un to komentāri vēl aizvien tiek ierasti studēti budistu medicīnā. Nagardžuna visslavenākais no budistu sidhām un, iespējams, visievērojamākā persona Mahājānas budistu tradīcijā aiz Būdas bija izcils Ājurvēdas ārsts. Viņš ir radījis daudzus speciālos minerālu jeb alķīmijas preparātus (rasas), kuri vēl šobaltdien tiek gatavoti un lietoti Indijā. Tādējādi arī Tibetas medicīnā dominē Ājurvēda ar ķīniešu elementiem.

Senās Grieķijas medicīna, kuru Eiropā praktizēja līdz septiņpadsmitajam gadsimtam un kuru vēl aizvien praktizē islāma valstīs un musulmaņi Indijā (saukta Unani medicīna), ir ļoti līdzīga Ājurvēdai. Tā izmanto četru spēku, nevis trīs spēku modeli. Indijā Ājurvēdas un Unani ārstniecības metodes ierasti tiek praktizētas līdztekus. "Tāpēc Ājurvēdas zināšanām ir plašs pielietojums, un tās saglabājušas laikmetīgumu dabiskās dziedināšanas tradīcijās visā pasaulē.

Ājurvēda savā sākotnējā formā ir neatņemama vissenākās Rigvēdas daļa. Trīs galvenie Vēdu dievi Indra, Agni un Soma atbilst trim došām (idoshas) jeb bioloģiskajiem dzīvības spēkiem Ājurvēdā vatai (gaisam), pittai (ugunij) un kafai (ūdenim). Indrām ir gaisa un dzīvības spēka enerģija, un tas bieži tiek pielīdzināts šai enerģijai vata jeb Vaju. Agni ir vitālā uguns enerģija, bet Soma vitālā ūdens enerģija. Vēdu dziedājumi izraisa vibrācijas, kas nolīdzsvaro trīs spēkus ķermenī un paver prātam to slēpto potenciālu. Šie dziedājumi veido pilnvērtīgu mantras terapiju slimības dziedināšanai.

Bioloģiskie dzīvības speķi Trīs došas

Saskaņā ar Ājurvēdu cilvēka ķermeni pārvalda trīs pamata dzīvības spēki jeb pirmsākumi: vata, pitta un kafa. Bieži tos tulko kā vēju, žulti un gļotas. Vata bieži tiek saukta par bioloģisko gaisa spēku, pitta par bioloģisko uguns spēku, bet kafa par bioloģisko ūdens spēku.

Šie dzīvības spēki sanskritā tiek saukti par došām (doshas), kas sabojā vai izraisa sairšanu un trūdēšanu, jo tie ir ne tikai spēki, kuri rada un uztur ķermeni tā normālajā stāvoklī, bet arī spēki, kas, zūdot līdzsvaram, sagrauj ķermeni. Nāve ir neatņemama dzīves sastāvdaļa. Pat mūsu normālie vielmaiņas procesi ne tikai rada jaunas šūnas, bet liek atmirt un atdalīties vecajām šūnām. Augšanai un dzīvībai galu galā jākļūst par sairšanu un nāvi. Tādējādi veselība ķermenī nozīmē pareizo līdzsvaru starp došu radošajiem un iznīcinošajiem spēkiem.

Katrs bioloģiskais spēks sastāv no diviem elementiem, kur pirmais gādā par šā spēka izpausmes stiprumu, bet otrs ir līdzeklis tā izpaušanai. Vata sastāv no gaisa un ētera; gaiss ir tā aktīvā daļa, bet ēters jeb telpa nesējs jeb kustības lauks. Pitta sastāv no uguns un ūdens; uguns ir pittas aktīvā puse, bet ūdens jeb eļļa sadegšanas lauks, jo uguns nevar eksistēt ķermenī nepastarpināti, neiznīcinot to. Kafa sastāv no ūdens un zemes; ūdens ir aktīvais spēks, bet zeme tā ietvars.

Tomēr bioloģiskie spēki nav gluži tas pats, kas elementi. Tie ir dzīvības spēka formas, kuras darbojas caur tiem un aktivizē elementus. Došas ir dažādas dvēseles daļas. Paši elementi ir nedzīvi, bet bioloģiskie spēki var tos aktivizēt, kā elektrības strāva atdzīvina elektrības vadu. Šis dzīvības spēks atspoguļojas no dvēseles mūsu mūžīgās būtības uz fizisko ķermeni, kur prāts darbojas kā lēca. Tāpēc iemiesotā dzīvība vienmēr ir pārejoša, īslaicīga. Kas no nedzīviem elementiem nācis un veidots, tam pie tiem ir jāatgriežas. Līdzīgi arī dzīvības spēkam, kurš radies no mūžīgā, galu galā ir jāatgriežas mūžībā. Tomēr mūžu var paildzināt, pārvarot dzīves parastās robežas, un Ājurvēda piedāvā mums daudzus līdzekļus, kā to.izdarīt.

Vata tiek raksturots kā sausa, viegla, auksta, nemanāma un nemierīga doša. Tā ir pamatā šķidrumiem, audiem un ķermeņa atkritumiem. Savā dabiskajā stāvoklī vata nodrošina piepūli, ieelpu, izelpu, kustību, impulsu izpausmes, audu līdzsvaru un maņu koordināciju.

Pitta ir eļļaina, absorbējoša, karsta, viegla doša ar nepatīkamu smaku, kustīga un šķidra. Tā pārvalda gremošanu, siltumradi jeb termoģenēzi, vizuālo uztveri, badu, slāpes, ādas mirdzumu, sejas krāsu, sapratni, saprātu, drosmi un ķermeņa maigumu.

Kafa īpašību ziņā tiek raksturota kā mitra, auksta, smaga, lēna, lipīga, mīksta un inerta doša. Tā nodrošina stabilitāti, eļļošanu, locītavu saturēšanu kopā un nosaka tādas īpašības kā pacietība, miers un dievišķā mīlestība.

Konstitucionālie tipi

Bioloģiskie dzīvības spēki, būdami dominējošie spēki mūsu ķermenī, ir arī galvenie faktori, kas nosaka mūsu psiholoģisko un fizisko uzbūvi jeb konstitūciju. Saskaņā ar Ājurvēdu, fiziski mēs visi neesam vienādi un arī mūsu ķermeņi nereaģē vienādi. Katram no mums ir unikāla bioloģisko spēku kombinācija un proporcionālā attiecība.

Tāpēc Ājurvēda vispārīgi iedala cilvēks trīs tipos atkarībā no iepriekš-minēto trīs dzīvības spēku dominances viņu būtībā vata, pitta vai kafa. No šiem iegūst septiņus pamata tipus tīru vatas tipu, tīru pittas tipu, tīru kafas tipu, duālo vatas-pittas tipu, duālo pittas-kafas tipu, duālo kafas-vatas tipu un līdzsvaroto tipu vata-pitta-kafa.

Daži Ājurvēdas ārsti piedāvā skaitļus, lai attēlotu vatas, pittas un kafas proporcijas ķermenī vai slimības procesā, piemēram, vata 4, pitta 2, kafa 1, kas nozīmē augstu vatas līmeni. Bet te nav nekādu standartu, un katrs praktizējošs ārsts var rīkoties citādi.

Vata

l iek uzskatīts, ka vatas cilvēki, kuros dominē bioloģiskais gaisa spēks, ir neparasti gari vai īsi, kalsni, kaulaini, ar redzamām vēnām un kopumā slikti veidotiem audiem. Viņu sejas krāsa var būt pelēka, vai tai var trūkt mirdzuma, iespējami brūni vai tumši plankumi, sausa vai sasprēgājusi āda. Šiem cilvēkiem ir mainīga ēstgriba, tieksme uz aizcietējumiem vai citu izdalījumu traucējumiem, vatas tipi maz svīst un urinē, ir neizturīgi pret aukstumu un vēju, lai gan viņu enerģija ir nepastarpināta, viņu izturības un pacietības slieksnis ir zems.

Vatas tipi ir nervozi, nemierīgi, hiperaktīvi, viegli uzbudināmi un var ciest no bezmiega un citiem miega traucējumiem. Viņi ir mainīgi, ziņkāri un viegli pielāgojas, ar jūtīgu un veiklu prātu un refleksiem, bieži runīgi un var būt sapņaini. Zaudējot emocionālo līdzsvaru, vatas ripa cilvēkus pārņem nedrošība, bailes un nemiers, un viņiem raksturīga tieksme raizēties.

Pitta

Pittas cilvēki, kuros visaugstākais līmenis ir bioloģiskajam uguns pirm-sākumam, ir mērenas vai vidējas miesasbūves un auguma, ar labu muskulatūru. Viņiem ir laba asinsrite, silta un taukaina āda, sārta sejas krāsa, iespējams apsārtums sejā vai ap acīm, smalki mati, ir iespējama plikpaurība vai agrīns sirmums. Pittas tipam ir asa garšas sajūta, bieži slāpst un ātri svīst. Šiem cilvēkiem ir mīksti izkārnījumi un daudz urīna, parasti izkārnījumi vai urīns ir dzeltenā nokrāsā. Viņi ir neizturīgi pret karstumu un sauli, un ātri var sākties asiņošana.

Pittas tipi ir agresīvi, dominējoši, ar līderu potenciālu, viņi labi runā un strādā. Viņi ir kritiski, ar asu uztveri, gudri un ar labu atmiņu. Zaudējot emocionālo līdzsvaru, šie cilvēki kļūst viegli aizkaitināmi un dusmīgi, un viņiem raksturīga tieksme uz konfliktiem un strīdiem.

Kafa

Kafas cilvēkiem, kuriem pārsvarā ir bioloģiskais ūdens spēks, piemīt nosliece uz lieko svaru, viņi ir drukni vai labas miesasbūves, ar labi attīstītiem audiem. Viņiem ir balta, bāla un mitra āda, daudz un biezi mati un lielas acis. Šiem cilvēkiem ir pastāvīga ēstgriba, bet lēna vielmaiņa, un viņi necieš aukstumu un mitrumu. Kafas tipam ir bagātīgi ķermeņa izdalījumi un bieži pārlieku daudz gļotu sistēmās. Kustības viņiem ir lēnas, grūti kaut ko uzsākt, bet arī ļoti izturīgi, ar visumā spēcīgu imūnsistēmu.

Kafas tipi ir mierīgi, stabili, uzticīgi, lojāli, ar lēnu, bet stabilu prātu un atmiņu. Viņi var ciest no letarģijas, motivācijas trūkuma vai pārliekas miegainības. Šo cilvēku emocionālā nelīdzsvarotība izpaužas kā alkatība, pieķeršanās un depresija. Viņi var kļūt Ipašnieciski vai sentimentāli.

* » »

Aprakstot minētos trīs tipus, mums jāatceras, ka viņus raksturojošās īpašības ir pārspīlētas, lai tos vieglāk atšķirt citu no cita. Neviens no tiem nav ne labāks, ne sliktāks par otru. Svarīgi ir dzīvot harmonijā ar mūsu būtību un tās augstākajiem potenciāliem, nevis mēģināt kaut ko mainīt.

Katram tipam piemīt slieksme uz noteiktām slimībām. Vatas tipam raksturīgi nervu darbības traucējumi, nemiera lēkmes, bezmiegs, artrīts un aizcietējumi. Vairums deģeneratīvo slimību un vecuma slimību pieder pie vatas tipa. Vatai ir visvairāk slimību, jo līdzsvara zudums šajā fundamentālākajā no bioloģiskajiem dzīvības spēkiem izraisa smagākas sekas.

Pittai raksturīgs drudzis, infekcijas, iekaisuma slimības, pārāk augsts skābes līmenis, čūlas, ādas iekaisumi, asiņošanas traucējumi un problēmas ar aknām. Kafai raksturīgi gremošanas traucējumi, saaukstēšanās, gripas, bronhīts, plaušu karsonis un ar tūsku un pārliecīgu ūdens daudzumu saistītas slimības. Lai gan ikviens tips var saslimt ar jebkuru slimību, katram ir savām īpašībām raksturīgas slimības.

Viens no spēkiem, būdams paaugstinātā līmenī, var kaitēt pārējiem. Piemēram, augsts kafas līmenis var aizsprostot kanālus un nervus un izraisīt epilepsiju vai triekas, tādējādi radot vatas traucējumus.

Mums ir svarīgi zināt savu individuālo konstitucionālo tipu un ko ar to iesākt. Ājurvēdā izstrādāts īpašs uzturs, ārstniecības augi un dzīvesveids katram konstitucionālajam tipam. Kopumā mums visiem lietderīgs ir satvisks dzīvesveids, pārtiekot no tīra, dabiska veģetāra ēdiena un dzīvojot mierīgu, līdzjūtīgu un cilvēcīgu dzīvi. Taču, zaudējot līdzsvaru, mums vajadzētu pievērsties tādam uzturam un ārstniecības augiem, kuri piemēroti novājinātajam dzīvības spēkam. Tāpēc ir jākonsultējas ar Ājurvēdas ārstu.

Ājurvēdas anatomija un fizioloģija

Ajurvēdai ir pašai sava anatomija un fizioloģija, kur tiek ņemts vērā ne tikai viss ķermenis, bet arī dzīvības spēku plūsmas un saiknes ar smalko ķermeni. Ājurvēda izdala piecus dažādus veidus gan vatai, gan pittai, gan kafai savus atkarībā no to atrašanās vietas un funkcijām ķermenī.

Septiņi audi (sapta dbātu )

Saskaņā ar Ājurvēdu, ķermenis ir septiņu audu veidojums. Šie audi ir plazma, asinis, muskuļi, tauki, kauli, kaulu smadzenes un nervu audi, un reproduktīvie audi rasa (limfa), rakta (asinis), mamsa (muskuļaudi), meda (taukaudi), asthi (kaulaudi), madža (majja, nervu audi un kaulu smadzenes) un šukra (reproduktīvie audi). Tie veido koncentrisku apli virzienā no rupjā uz smalko. Rupjākie baro smalkākos audus, kuri savukārt palīdz rupjākajiem. Dziļāku audu, piemēram, nervu un kaulu, slimības parasti ir daudz briesmīgākas nekā virspusējās plazmas un asiņu slimības.

Kanālu sistēmas (srotas)

Ājurvēdā izdala četrpadsmit kanālu sistēmas, bet sievietēm tādas ir sešpadsmit. Šīs sistēmas ir līdzīgas meridiānu sistēmām Ķīnas medicīnā, bet aptver arī lielāko daļu mūsu psiholoģisko sistēmu.

Triju kanālu sistēmu uzdevums ir nogādāt ķermenī barības vielas. Šie kanāli ir elpošanas, barības un ūdens kanālu sistēmas. Septiņas sistēmas palīdz septiņiem audiem. Trīs sistēmas fēču, urīna un sviedru izvada atkritumus no ķermeņa.

Prāts ir īpaša sistēma pati par sevi, kas savieno nervu un reproduktīvās sistēmas.

Sievietei ir divas atšķirīgas sistēmas menstruālā un Iaktācijas, kuras darbojas pārmaiņus.

Slimības iedala atbilstoši šķidrumiem, audiem un kanālu sistēmām, kurus tās skar.

Sešas garšas

Ājurvēda atzīst sešas ēdienu un ārstniecības augu garšas. Tās ir: salda, sāļa, skāba, asa, rūgta un savelkoša. Katru no šīm gāršām veido divi elementi. Saldo veido zeme un ūdens; sāļo ūdens un uguns; skābā ir zeme un uguns; savukārt asā ir uguns un gaiss; bet rūgtā ir gaiss un ēters; savukārt savelkošā zeme un gaiss.

Saldā garša ir salda un patīkama, jūtama tādos pārtikas produktos kā cukuri, ciete, ogļhidrāti, piena produkti, rieksti un gaļa. Šī garša ir spēcinoša un barojoša, tai ir tonizējoša, sāpes remdējoša un vēdera izeju veicinoša iedarbība. Sāļā garša ir tāda pati kā galda šālim. Tai ir stimulējoša, nomierinoša, vēdera izeju veicinoša un nomierinoša iedarbība. Skābā garša atrodama skābos augļos, marinētos dārzeņos vai etiķī. Tai ir stimulējoša, atkrēpojoša un vēdera izeju veicinoša iedarbība. Asa garša ir tādām garšvielām kā pipari, sinepes, ingvers vai kanēlis. Tai ir stimulējošas, sviedrējošas, elpceļus atbrīvojošas, sāpes atvieglojošas (analgētiskas) un urīnu dzenošas (diurētiskas) īpašības. Rūgtā garša ir rūgtajos augos, piemēram, genciānā un Kanādas zeltsaknē, esošais rūg-tums. Tā iedarbojas attīroši un atjaunojoši, izvada toksīnus, darbojas kā urīnu dzenošs līdzeklis. Savelkoša garša ir zaļiem banāniem, hurmai vai ārstniecības augiem, kuru sastāvā ir tanīni, piemēram, heihērai , Virdžīnijas burvju lazdai9 vai ozola mizai. Savelkošas garšas efekts ir pārliecīgu izdalījumu apturēšana, tai ir savelkoša, dziedējoša un urīnu dzenoša iedarbība, tā aptur asiņošanu un veicina atkrēpošanos.

Trīs garšas paaugstina, bet trīs garšas samazina katra bioloģiskā dzīvibas spēka līmeni. Palielina tās garšas, kuras dominē to sastāvā esošajos elementos, bet samazina tās garšas, kas pēc dabas ir atšķirīgas vai pretējas šīs garšas veidojošajiem elementiem.

Kafu pastiprina salda, sāļa un skāba garša (kas lielākoties ir sastopama zemē un ūdenī), bet asa, rūgta un savelkoša garša (kas dominē gaisā) samazina. Savukārt vatu samazina salda, sāļa un skāba garša, bet rūgta, savelkoša un asa palielina. Pittu pastiprina asa, skāba un sāļa garša (kas ugunī ir pārsvarā) un samazina rūgta, savelkoša un salda garša (kurām nav uguns).

Ārstniecības metodes

Ir divu veidu Ajurvēdas ārstniecības metodes: konstitucionālā un klīniskā. Konstitucionālie ārstniecības līdzekļi ir uzturs, viegli ārstniecības augi un konstitūcijai atbilstošs dzīvesveids. Klīniskie ārstniecības līdzekļi ir spēcīgas zāles un pančakarma (panchakarma)10.

Visumā pastāv divu veidu terapijas: tonusa uzlabošanas un nomākšanas terapijas. Tonusa uzlabošanas terapija, saukta ari par spēcināšanu, domāta vārgiem, novājinātiem cilvēkiem, slimniekiem atveseļošanās stadijā, vājiniekiem, sievietēm stāvoklī, ļoti jauniem un ļoti veciem cilvēkiem. Tā atjauno mūsu iekšējo enerģiju un stiprina audus, bet var neizvadīt toksīnus. Nomākšanas terapija paredzēta akūtām slimībām. Tā novērš slimību izraisošos faktorus un patogēnus, bet ķermeni šāda terapija var novājināt. Abas metodes var kombinēt vai pielietot pārmaiņus. Nomākšanai lielākoties seko tonusa uzlabošana, tāpat kā attīrīšana ļauj mums atjaunot ķermeni augstākā līmenī.

Tonusa uzlabošana nozīmē bagātīgu uzturu, tonizējošus un spēcinošus ārstniecības augus, atbilstošu atpūtu un atslābināšanos, izvairīšanos no liekām aktivitātēm vai stimulēšanas. Nomākšanas metodes ir divu veidu: sākotnējā vai radikālā. Sākotnējā vai maigā nomākšanas terapija samana (sbamana) ietver vieglu uzturu vai badošanos, gremošanu veicinošus ārstniecības augus, masāžas, sviedrēšanās terapijas un pareizus vingrinājumus. Radikālā nomākšana šodhana (shodhana) ir pančakarma, stipri nomācošas zāles vai ķirurģija.

Pančakarma

Pančakarma nozīmē piecas attīrīšanās jeb atbrīvošanās prakses. Tā ir galvenā attīrīšanās metode Ājurvēda. Pančakarmas metodes ietver kuņģa un zarnu tīrīšanu virečana (virechana), ārstniecības klizmas basti (basti), terapeitisko vemšanu vāmana (pamana), ārstēšanu caur degunu, elpošanu nasja (nasya)) un ārstniecisku toksisko asiņu izvadīšanu rakta mokša (rakta moksba). Kuņģa un zarnu attīrīšana ir visnoderīgākā pittai, zāļu klizmas der vatai, bet ārstnieciskā vemšana kafai.

Šī procesa veicināšanai tiek veikta sākotnējā attīrīšana, lai palielinātais dzīvības spēku daudzums nonāktu gremošanas traktā un tālāk to izvadītu no ķermeņa. Tam domātas eļļas terapija (snehana) un tvaiku terapija (svedana). Eļļas terapija ietver masāžas ar ārstnieciskām eļļām. Tvaika terapijā tiek izmantota sviedrēšanās kabīne vai procedūra ar tvaika strūklu no šļaukām (nadi svena). Pančakarmas ietvaros šādas metodes var tikt pielietotas trīs nedēļas. Mūsdienās koncentrēta pančakarmas versija ilgst tikai dažas dienas, bet tās rezultāti var būt ierobežoti.

Amerikā veidojas daži pančakarmas centri. Pančakarma pierādījusi sevi kā visefektīvākā Ājurvēdas klīniskā metode slimību ārstēšanā vai profilaksē. Tomēr ir būtiski pirms tās lietot pareizu uzturu un attīrošus preparātus, bet pēc tam ievērot pareizu dzīvesveidu un lietot atjauninošus ārstniecības līdzekļus. Citādi pančakarmas efekts nebūs ilgstošs.

Ājurvēdas masāža un marmas terapija

Ājurvēdas masāžā liela nozīme ir eļļas un tvaika terapijām pančakarmas ietvaros. Tomēr masāžu var pielietot arī ārpus pančakarmas, lai ārstētu daudzas dažādas saslimšanas. Ājurvēdas masāžai izmanto galvenokārt ārstnieciskas eļļas, kuras tiek pagatavotas, uzkarsējot spēcīgus

ārstniecības augus uz eļļas bāzes. Šādas eļļas baro ādu un caur ādu muskuļus, kaulus un nervus, ko citādi nevarētu panākt.

Kokosrieksts

Karijs

Gī jeb Ghee

Tāpat kā akupunktūras punkti Ķīnas medicīnā, Ājurvēdai ari ir savi jutīgie marmas11 punkti. Šos punktus var masēt, apstrādāt ar ārstniecības augiem, aromātiskajām eļļām vai siltām kompresēm un tādējādi palidzēt atjaunot enerģijas plūsmas līdzsvaru ķermenī un izdziedēt slimību.

Daži nozīmīgi ājurvēdas pārtikas produkti

Mandeles baro plaušas, reproduktīvo sistēmu un nervu audus; dod

spēku, novērš klepu; veicina atkrēpošanos; lielisks vatai.

Basmati rīsi barojoši, harmonizējoši un nodrošina visu audu un orgānu līdzsvaru.

Čavanpraša tonizējoša ārstniecības augu želeja Ajurvēdā, kuru gatavo (Cbjavanprash) no Amlas (jeb Amalaki, Indijas ērkšķogām) lielisks C vitamīna avots; stiprina visus audus un orgānus un nostiprina imūnsistēmu.

baro plaušas un ādu, atvieglo drudzi un slāpes; piemērots pitta i.

garšvielu maisījums, parasti uz garās kurkumas bāzes, palīdz gremošanai un palielina ēdiena stiprinošo spēku.

(attīrīts, dzidrināts bifeļu mātes piena sviests) baro aknas, nervus un smadzenes; atvieglo drudzi un infekcijas; vislabākais pittai.

Medus

atkrēpošanos, vēdera izeju veicinošs līdzeklis, tonizējošs un atjaunošanas līdzeklis; labākais saldinātājs kafai; palīdz samazināt svaru.

Jaggery jeb gurxl (nerafinēts cukurs, kuru Amerikas Savienotajās Valstīs pārdod ar nosaukumu "Sucanat") stiprina visus ķermeņa audus; sildošs, labs vatai.

Kičari (Kicharee) Ķīnas pupiņu, Basmati rīsu un garšvielu sautējums;

lielisks ēdiens atveseļošanai un toksīnu izvadīšanai.

Piens baro audus, atvēsina un nomierina prātu un sirdi,

aptur asiņošanu, afrodiziaks un vēdera izeju veicinošs līdzeklis; piemērots pittai un vatai.

Ķīnas pupiņas baro un attīra asinis un aknas, atbrīvo no drudža, infekcijām un toksīniem, palīdz atveseļoties un atjaunināties un līdzsvaro vielmaiņu.

Sinepju eļļa viegla, silta eļļa; palīdz novērst lieko svaru.

Papaija barojošs un slāpes remdējošs auglis, uzlabo mens

truāciju un palīdz gremošanā.

Ananāss attīra asinis un aknas, palīdz gremošanā un labs pittai.

Granātābols stiprina asinis, aptur asiņošanu, audus savelkošs līdzeklis, skābi neitralizējošs; atbilstošs pittai un kafai.

Akmens sāls vislabākā sāls gremošanas uzlabošanai.

Sezama sēklas stiprina visus orgānus un audus, uzlabo kaulu, zobu, matu augšanu un lielisks līdzeklis vatai.

Jogurts stiprina visus audus, audus savelkošs līdzeklis; de

rīgs vatai.

Nozīmīgi ajurvēdas ārstniecības augi

Ajurvēdā ir daudz nozīmīgu ārstniecības augu, tai skaitā īpaši spēcīgu tonizējošo, atjauninošu un imūnsistēmu stiprinošu līdzekļu, tāpat kā Ķīnas medicīnā.

(Aloe vera) tonizējoša aknām un liesai, vēdera izeju veicinošs līdzeklis, menstruācijas regulējošs līdzeklis, dziedējošs detoksikācijas līdzeklis; lielisks pittai.

(Emblica ufficinalis) tonizējošs, atjaunojošs, vēdera izeju veicinošs un spēcinošs līdzeklis, piemērots visiem tipiem.

(Terminalia arjuna) tonizējošs un atjaunojošs sirdij, dziedējošs, asinis regulējošs līdzeklis, veicina audu dzīšanu.

(Witbania somnifera) lielisks tonizējošs līdzeklis smadzenēm, reproduktīvajai sistēmai un kauliem; sāpes remdinošs un nomierinošs līdzeklis prātam, bet bez depresantu efekta; lielisks vatai.

(Sida cordifolia) tonizējošs līdzeklis plaušām un reproduktīvajai sistēmai; dod spēku; pittai un vatai.

(Curculigo orchioides) tonizējošs, stimulējošs līdzeklis, ari pret reimatismu; labs vatai.

Alveja

Indijas ērkšķoga (Amalaki)

Ardžuna (Arjuna)15

Ašvaganda (Ashwagandha)16

Bala

Kali musli

Bibbitaki19

(Terminalia baelerica) tonizējošs, audus savelkošs, atkrēpojošs līdzeklis; labs kafai un plaušām.

(Acorus calatnus) nervus nomierinošs, atkrēpojošs, stimulējošs un vēdera darbību regulējošs līdzeklis; lielisks prāta un runas spēju uzlabošanai; piemērots kafai un vatai.

Caurejas līdzeklis, noderīgs nervu un artrīta saslimšanu gadījumos.

(Coriandrum satiuum) gremošanu stimulējošs līdzeklis, antibiotisks un atjauninošs; piemērots vatai un kafai.

(Allium sativa) tonizējošs, stimulējošs, atkrēpojošs, antibiotisks un atjauninošs līdzeklis; piemērots vatai un kafai.

(Centella asiatica) tonizējošs līdzeklis smadzenēm un aknām, nomierinošs, dziedinošs, urīnu dzenošs līdzeklis, aptur asiņošanu; uzlabo prāta spējas un piemērots meditācijai.

Smaržīga kalme

Rīcineļļa

Koriandrs

Ķiploks

Gotu Kola20

Guduči (Guduchi)21 (Tinospora cordifolia) tonizējošs līdzeklis, pretdrudža līdzeklis, dziedējošs, lielisks hronisku infekcijas slimību, vāju imūnsistēmu un ieilgušas temperatūras gadījumos.

(Commiphora mukul) atkrēpojošs, sāpes remdinošs un dziedniecisks līdzeklis; lieliskas zāles pret artrītu, podagru, diabētu un lieko svaru.

22

Gugguls (Guggul)

Haritaki23

(Terminalia chebula) tonizējošs līdzeklis smadzenēm un resnajai zarnai; audus savelkošs, vēdera izeju regulējošs līdzeklis; lielisks vatai.

D/.atamansi (Nardostachys jatamansi) nervus nomierinošs,

(latamansi) tonizējošs un nomierinošs līdzeklis.

Kapikacchu (Mucutia pruriens) tonizējošs līdzeklis un afro-

diziaks, uzlabo reproduktīvo sistēmu; atjauninošs; lielisks vatai.

Bhumialaki (Phyllanthus niruri) tonizējošs līdzeklis aknām,

(Hhumyamalaki)lh dziedniecisks un žulti dzenošs līdzeklis; labs pittai un kafai.

Safrāns (Crocus sativus) stimulējošs līdzeklis, uzlabo

iegurņa un dzimumorgānu asinsriti, afrodiziaks, labvēlīgi iedarbojas uz aknām, liesu un sieviešu reproduktīvo sistēmu.

Sankapušpi (Canscora decussata) nervu sistēmu tonizējošs

(Shankhapushpi)2/ līdzeklis.

Satavari (Sbatavari)2^ (Asparagus racemosus) lielisks tonizējošs līdzeklis limfai, asinīm un sieviešu reproduktīvajai sistēmai; barojošs sirdij; pittai un vatai.

Šiladžīt (Shilajit) Toniks, atjauninošs un urīnu dzenošs līdzeklis;

lielisks diabēta gadījumiem; nostiprina nieres; lielisks kafai.

Haridra (Turmeric) (Curcuma lotiga) stimulējošs, dziedniecisks līdzeklis, audus savelkošs līdzeklis, palīdz pret

audzējiem, antibiotika; labs ādai un sejas krāsai; veicina dzīšanu; vislabākā vispārīgā garšviela.

Baltais sparģelis

Aujan

Arishta & Asava Avaleba & Prasb Bhasma Cburna Ghrita

Guggul

Gūti & Vati

Hima

Kalka

Pbant

Rasa

Svarasa Taila

(.Asparagus adscendens) tonizējošs, sāpes nomie-rinošs līdzeklis un afrodiziaks; tāpat kā sparģelis.

Ājurvēdas preparāti

Ājurvēdas ziedes.

Ājurvēdas ārstniecības augu vīni.

Ārstniecības augu želejas un saldumi.

īpaši sagatavoti minerālu sārmi.

Ārstniecības augu pulveri.

Attīrīts bifeļu mātes piena sviests (,ghee jeb gī) ar ārstniecības augiem.

Augu preparāti uz mirrēm līdzīgu sveķu bāzes.

Ārstniecības augu tabletes.

Auksts uzlējums.

Ārstniecības augu novārījums.

Karsts uzlējums.

Alķīmiski preparāti uz attīrīta dzīvsudraba/sēra bāzes.

Svaigas ārstniecības augu sulas.

Sezameļļa ar ārstniecības augiem.

Atjauninašanas un nemirstība (rasajana)

Mēs visi alkstam nemirstības. Mūsu dabiskā vēlme ir dzīvot mūžīgi. Vēdas vēsta, ka šīs alkas ir nevietā. Nemirstība ir dvēseles dabiskā īpašība. Mirstīgā ķermeņa īpašība ir sairšana un nāve beigu beigās. Mirstīgais nekad nebūs nemirstīgs, bet nemirstīgais nekad nevar kļūt mirstīgs. Nekas nevar izmainīt šo būtību. Tikai tāpēc, ka identificējam sevi ar fizisko ķermeni, mēs vēlamies, lai tas dzīvotu mūžīgi, un ķermeņa bojāejā saskatām savas esības beigas. Nemirstība vienmēr pieder mums kā mūsu mūžīgās apzinātās būtnes patiesā daba.

Lai arī Ājurvēda netic fiziskai nemirstībai, tā tomēr uzskata, ka dzīves ritma harmonijas trūkuma dēļ mūsu mūžs ir daudz īsāks nekā tam vajadzētu būt. Ājurvēda māca, ka ilgs mūžs ir labs vispārējs mērķis jo vairāk laika mums ir vienā inkarnācijā, jo vairāk karmas varam izstrādāt. Iemiesošanās jaunā ķermenī ir ne tikai grūts uzdevums, bet arī izaicinājums saglabāt mūsu garīgo mērķi katrā inkarnācijā. Šī iemesla dēļ Ājurvēda piedāvā mums vairākus veidus, kā paildzināt mūžu.

Tomēr metodes dzīves pagarināšanai nepalīdz izvairīties no nāves. Dzīvību var atjaunot vienīgi caur nāvi. Ājurvēdas atjaunināšanās metodes ļauj mums pārdzīvot nelielu nāves procesu ķermenī un prātā, lai dotu iespēju atjaunināties. Ja mēs psiholoģiski nevēlamies mirt, atsakoties no savas pieķeršanās pagātnei un mūsu patības identitātei, šīs prakses reti iedarbojas. Tāpēc tās visas ir saistītas ar attīrīšanos un atbrīvošanos.

Daudz svarīgāka nekā ķermeņa atjaunināšana ir prāta atjaunināšana. Atmiņu nastas nomāktas, mūsu smadzeņu šūnas noveco. Lai vecumā iegūtu patieso apziņu, nepieciešams attīrīt šūnas no šiem atmiņu sārņiem.

Ājurvēdas atjaunināšanās prakses parasti paredz pančakarma (pattchakarma) jeb iekšējās attīrīšanās laiku. Atjaunināšanās ir apvienota ar jogu un meditāciju, jo ķermenis nevar atjaunoties, ja prāts nav atjaunināts. Talkā tiek ņemti īpaši, iepriekšminētie atjauninošie ārstniecības augi. Bieži ir vajadzīgs nedēļām vai pat mēnešiem ilgs laiks, lai atveldzētos kādā dabas nostūrī, jo sabiedrībā valda iznīcības spēki. Tomēr, ja dzīvojam saskaņā ar savu būtību, ievērojot atbilstošu dzīves ritmu, arī tas nodrošina ilgu mūžu, pat nepraktizējot nekādu īpašu atjaunināšanos.

4. Gaismas zinātne Vēdiskā astroloģija

Astroloģija visā pasaulē tiek uzskatīta par galveno okulto zinātni. Tā ir nozīmīgākā Vēdānga jeb Vēdu atzarojums, jo ar astroloģijas palīdzību tiek noteikts īstais laiks darbībām. To sauc par saprāta jeb cēlonisko zinātni Hētu Šastra (Hetu Shastra) jo tādējādi mēs varam izsecināt notikumu karmisko pamatu. Vēl viens nosaukums šai astroloģijai ir Džjotiša (Jyotish) gaismas zinātne -, jo tā pēta smalkos astrālos gaismas ritmus, kas veido un uztur mūsu fizisko esību un nosaka mūsu likteni dzīvē. Dažas astroloģijas formas izmantotas vissenākajās kultūrās, lai palīdzētu visās dzīves jomās. Vēdu kultūrā, tāpat kā pārējās, astroloģija noteica rituālus, kalendāru, dzīves galvenos sakramentus un iniciācijas. Senatnē uz zvaigznēm raudzījās ne tikai prāta zinātkāres vai primitīvu māņticību dēļ, bet aiz dziļas bijības pret kosmisko spēku. Tas bija veids, kā savu rīcību saskaņot harmonijā ar Visuma ritmiem. Mūsdienu zinātne arī iepazīstina ar noslēpumainu, dinamisku un kataklizmu pilnu Visumu, kuru varam godāt, bet kurš vēl nav piedāvājis mums rīkus, lai savos darbos vadītos atbilstoši Visuma kārtībai.

Vēdiskā astroloģija nav viena no daudzām astroloģisko interpretāciju sistēmām. Tās mērķis nav tikai caur zvaigznēm vēstīt par mūsu likteni. Vēdiskā astroloģija neatstāj mūs bezpalīdzīgus likteņa priekšā, bet parāda, kā mēs vislabākajā iespējamajā veidā varam izmantot planētu enerģijas, kas darbojas mūsu dzīvē. Šai astroloģijai ir arī sava praktiskā puse joga virkne atveseļojošu līdzekļu, kuru nolūks ir attīrīt mūsu smalko, augstāko jeb psihisko vidi, sabalansēt mūsu planētu ietekmi un maksimāli izstrādāt mūsu karmu. Šīs astroloģijas metodes ietver dārgakmeņus, krāsas, mantras, dievības, rituālus, ārstniecības augus un ēdienus. Tāpēc zinošs Vēdu astrologs var piedāvāt mums rīkus visas mūsu būtnes harmonizēšanai ar zvaigznēm un tādējādi vienot mūs ar visa kosmosa labvēlīgajiem spēkiem. Astroloģija ir mūsu dzīves izpētes pamats visos līmeņos iekšējā un ārējā -, un to var izmantot visaptverošai dzīves izzināšanai, uz kuras pamata tad veidot līdzsvarotu dzīvesveidu.

Mēs visi regulāri attīrām mūsu ķermeņus un mūsu mājas. Tomēr tikai daži no mums zina, kā attīrīt mūsu psihisko jeb gara telpu. Mēs neredzam okulto ietekmi visapkārt mums. Rituālu, mantru un astroloģijas zinātnes izmantošana palīdz to saskatīt. Vislielākā šāda psihiskā ietekme, ar kuru mums jātiek galā, ir planētu ietekme. Tāpat kā cilvēks, kurš, akls klīzdams apkārt, neizbēgami nokļūst nelaimē, arī mūsu nespēja saskatīt augstākos zvaigžņu spēkus noved pie daudzām nevajadzīgām grūtībām mūsu dzīvē. Mūsu kolektīvā gara vides piesārņotība izraisa pat karus. Vēdiskā astroloģija māca saskatīt šīs ietekmes un piedāvā līdzekļus, kā veicināt labvēlīgās ietekmes un izvairīties no kaitīgajām.

Mēs atklājam, ka dievi, kuriem senajās kultūrās pielabinājās, ir planētas un zvaigznes, pareizāk sakot, augstākie un kosmiskie spēki, kas darbojas caur tām. Senais kalendārs, rituāli, dievu pielūgšana un ikdienas darbība bija viens veselums. To apliecina gan Jaunās Pasaules maiju kultūra, gan Vecās Pasaules hindu un ēģiptiešu kultūras. Katra stunda, diena, mēnesis un gads ir saistīti ar konkrētu Dievišķā formu vai kosmiskās enerģijas aspektu. Saprotot šīs īpatnības, savā darbībā mēs saglabātu harmoniju ar Visumu un izmantotu tā spēku. Vēl šodien Indijā ievērotie rituāli parasti ir saistīti ar planētu godināšanu.

Šādas attieksmes un rīcības pamatā ir nevis bailes vai tumsonība, bet gan izpratne par kosmisko kārtību un cilvēka un Visuma savstarpējo saikni. Planētu riņķošana nav atdalāma no asinsrites mūsu ķermenī vai impulsiem mūsu jutekļos, vai domām mūsu prātā. Patiesībā, tikai pateicoties planētu kustībai, ir iespējama citas dzīvības kustība uz Zemes. Mēs dzīvojam milzīgu spēku pasaulē. Visums ir apbrīnojams un iespaidīgs. Astroloģijas zinātnes pamatā ir tieši izpratne par šo spēku.

Mēs lepojamies, ka savā attīstībā esam uzveikuši ierobežotos seno un viduslaiku kultūru priekšstatus. Mēs esam atmetuši ideju, ka Saules sistēmas centrs ir Zeme, un naivi mums šķiet sentēvi, kuri par Visuma centru uzskatīja Zemi. Mēs esam pārvarējuši daudzas un dažādas barjeras rasu, valodu un kultūru, un mums šķiet, ka tādas tradicionālās kultūras kā Indija vēl aizvien ir iestrēgušas šajos šaurajos rāmjos. Taču mēs neesam pārvarējuši vislielāko no visām ilūzijām un uz sevi vērsto domāšanas procesu materiālistisko priekšstatu par pasauli. Mūs gandrīz pilnībā ir pārņēmusi fiziskā pasaule kā vienīgā realitāte un mūsu personīgā patība kā mūsu patiesā identitāte. Lai arī salīdzinājumā ar mums šīm tradicionālajām kultūrām bija daudz mazāka izpratne vai zināšanas par fizisko pasauli, viņi daudz labāk nekā mēs pārzināja smalkās pasaules un garīgo realitāti to pamatā. Šai ziņā viņi mūs uzskatītu par ļoti naiviem un uz sevi vērstiem, iestrēgušiem jutekļu radītos priekšstatos par pasauli, noliedzot jebkādu dziļāku intuīciju vai iekšēju uztveri. Tieši pateicoties dziļākajai uztverei, senie cilvēki attīstīja un izmantoja astroloģiju. Lai arī attiecībā uz ārējām reālijām šī astroloģija liekas naiva, tomēr sniedz mums labāku ieskatu okultajos spēkos, kas vada mūsu dzīvi. Mūsdienās, kad zinātne sāk apšaubīt laika, telpas un redzamās pasaules realitāti, arī zinātne iepazīst šos spēkus un atzinīgāk novērtē, kāpēc senie cilvēki okultos spēkus uztvēra nopietnāk nekā ārējās pasaules spēkus.

Mūsdienu zinātne pēta ar maņām uztveramu un izmērāmu pasauli. Astroloģija vairāk saistīta ar astrālo, nevis fizisko pasauli enerģijām, kas ir visu formu pamatā, nevis pašām formām, un vairāk ar prāta enerģiju, nevis matērijas enerģiju. Tā mums vēsta, ka redzamais ir neredzamo spēku iznākums, ka lietu formu nosaka prāta impulsi. Tādējādi astroloģija nav pretrunā ar mūsdienu zinātni, bet tā ir smalkāka zinātnes forma, kas var papildināt zinātni. Lai to novērtētu, mēs nevaram skatīt lietas tikai no ārpuses. Mums jāatzīst mūsu vienotība ar visu dzīvo un jāsaskata, kā mūs ietekmē kosmosa spēki, jo īpaši planētu spēki. Mēness ietekme uz Zemes dzīvību ir labi zināma, taču citu planētu ietekmi mēs neesam izpētījuši pietiekami rūpigi, lai atklātu to tikpat nozīmīgo saikni.

Astroloģiju var pierādīt ar izmēģinājumiem un eksperimentiem. Tomēr tiem vajadzētu būt jutīgiem attiecībā uz līmeni, kurā darbojas astroloģija. Nepietiek tikai ar cilvēku Saules zīmju salīdzināšanu. Nepieciešams izpētīt daudzas kartes attiecībā uz katru indivīdu, ievērojot ne vien to, kā daži konkrēti planetārie aspekti var izpausties katrā, bet arī kopējo tendenci. Lai izpētītu slimības rašanos cilvēka ķermenī, mums ir jānoskaidro neskaitāmas ārējo un iekšējo faktoru tendences un kombinācijas. Dažas vienkāršotas interpretācijas te neder. Astroloģijā jābūt tikpat visaptverošai un komplicētai pieejai kā jebkurā zinātnē. Tādējādi mēs atklājam spēcīgu saikni starp dzimšanas jeb natālo karti un mūsu dzīves un personības iezīmēm. Mēs ieraugām daudz kopīga ar to cilvēku kartēm, kuriem ir bijis līdzīgs liktenis. Astroloģija vēl aizvien ir māksla interpretēt karti garīgi, jo garīgums ir spēcīgāks nekā ārējie faktori.

Klasiskajā Vēdu astroloģijā izmanto septiņas redzamas planētas: Sauli, Mēnesi, Marsu, Merkuru, Jupiteru, Venēru un Saturnu, līdz ar diviem Mēness mezgliem3 Mēness ziemeļu mezglu un Mēness dienvidu mezglu Rāhu un Ketu. Daži mūsdienu praktizētāji apvieno Urānu, Neptūnu un Plutonu, bet tas nav nepieciešams precīzam nolasījumam. Tālu planētu iedarbība nav tik būtiska. Lielu daļu tālo planētu iedarbības var saskatīt caur Mēness mezgliem. Tomēr, lai arī vēdiskajā astroloģijā izmanto mazāk planētu, tai nepieciešami daudz sarežģītāki aprēķini nekā parastajā Rietumu astroloģiskajā kartē, jo te daudz rūpīgāk tiek pētīta planētu atrašanās vieta un spēks.

Vēdiskā astroloģijā izmanto divpadsmit zīmes, divpadsmit mājas un planetāros aspektus, tāpat kā Rietumu astroloģijā, bet ar dažām atšķirībām, īpaši attiecībā uz aspektiem.

Sideriskā jeb Zvaigžņu astroloģija

Vēdiskā astroloģija pēc sava rakstura ir "sideriskā"; tas nozīmē, ka savos zodiaka zīmju attēlojumos tā pamatojas uz reāli novērojamiem zvaigznājiem. Savukārt vairumā gadījumu Rietumu astroloģija ir "tropiska" pēc dabas. Tā neizmanto reālās stāvzvaigznes, bet savas zodiaka zīmes pamato ar ekvinokcijas punktu, kurš debesīs lēnām, bet pastāvīgi mainās. Jāatzīmē gan, ka Rietumos pastāv sideriskās astroloģijas paveids un ka Edgars Keiss (Edgar Cayce) bieži ir ieteicis šo pieeju. Arī Tibetas astroloģijas pamatā ir Vēdu sideriskais modelis.

Ekvinokciju precesijas4 rezultātā pavasara ekvinokcijas punkts šobrīd atrodas Zivju zvaigznāja sākumā un pārvietojas Ūdensvīra zvaigznāja virzienā; tāpēc arī radusies doma, ka aust Ūdensvīra laikmets. Parastajā Rietumu astroloģijā pavasara ekvinokcijas punkts vienmēr tiek uzskatīts par Auna pirmo punktu, neņemot vērā tās reālo atrašanās vietu debesīs. Auns šeit nenozīmē Auna zvaigznāja zvaigznes. Tas ir simbols jeb abstrakcija, ko var piemērot jebkurai zodiaka zvaigžņu daļai, kas kalpo pavasara ekvinokcijas iezīmēšanai.

Ja, aplūkojot parastu astronomisko almanahu5, mēs izlasīsim, ka Mēness ir Dvīņu zvaigznājā, taču tad iziesim laukā un paraudzīsimies, kurā zvaigznājā tas īsti atrodas, mēs atradīsim Mēnesi Vērša zvaigznājā, kur tas atrastos arī saskaņā ar vēdisko astroloģiju. Tāpēc sideriskā astroloģija ir astronomiski precīzāka un atspoguļo vairāk zvaigžņu. Tropiskā astroloģija savukārt attēlo sezonālas izmaiņas un Saules un Zemes attiecības. Abām sistēmām ir savas priekšrocības, bet to valoda var mūs apmulsināt, jo ar divām dažādām mērījumu metodēm ir iespējams noteikt to, ko viņi sauca par zodiaka zīmēm. Nav šaubu, kur patiesībā atrodas zīmes, bet precizēšana tiek veikta atbilstoši divām galvenajām metodēm, kas noved pie atšķirīgiem rezultātiem.

Sideriskā astroloģija šo pastāvīgo precesijas kustību aprēķina tās planetārajos stāvokļos. Tāpēc pavasara ekvinokcijas punkts lēnām mainās, ar ātrumu aptuveni 50" gadā.

Atbilstoši Indijas valdības standartu sistēmai, sākot ar 1990. gadu, ekvinokcija būs aptuveni 6° 20' Zivju zvaigznājā. Purānās Senās Indijas vēlīnā perioda un viduslaiku Indijas mitoloģiskajos traktātos mēs lasām par pavasara ekvinokciju, kas atrodas 0° Auna zvaigznājā (500. g.). Vēdānga Džjotišā (Vedanga Jyotish) pēdējais Vēdu papildinājums min ekvinokciju Auna zvaigznāja beigās (1200. g.). Visvēlīnākajos Vēdu traktātos ekvinokcija atrodas Sietiņa zvaigznājā vai Vērša zvaigznāja sākumā (2000. g. p.m.ē.). Vēdu agrīnajā mitoloģijā mēs to redzam Dvīņu vai Oriona zvaigznāja tuvumā (4000.g. p.m.ē.) vai Vēža zvaigznāja sākumā (6000. g. p.m.ē.), bet vēl senākās atsaucēs pat Jaunavas zvaigznājā (12 000. g. p.m.ē.). Indijas astrologi sekoja ekvinokciju nobīdēm. Tā kā kalendārs mēnešu noteikšanai pamatojās uz ekvinokcijas atrašanās vietu, dažādās Vēdu mācību daļās ietvertas daudzas kalendāra izmaiņas, līdzīgi mūsu Ūdensvīra laikmetam. Atšķirībā no Viduslaiku Eiropas, Indijas astrologi, no kuriem daudzi bija jogi, nekad neaizmirsa precesijas faktu.

Šī iemesla dēļ sideriskajā astroloģijā mūsu zodiaka zīmju novietojums parasti mainīsies. Lielākoties zīmju nobīde būs par vienu zīmi atpakaļ. Sideriskajā astroloģijā Saules zīmes parasti mainās aptuveni mēneša 14. datumā. Tāpēc Auns ir no 14. aprīļa līdz 14. maijam, Vērsis-no 14. maija līdz 14. jūnijam, Dvīņi no 14. jūnija līdz 14. jūlijam, Vēzis no 14. jūlija līdz 14. augustam, Lauva no 14. augusta līdz 14. septembrim, Jaunava no 14. septembra līdz 14. oktobrim, Svari no 14. oktobra līdz 14. novembrim, Skorpions no 14. novembra līdz 14. decembrim, Strēlnieks no 14. decembra līdz 14. janvārim, Mežāzis no 14. janvāra līdz 14. februārim, Ūdensvīrs no 14. februāra līdz 14. martam, Zivis no 14. marta līdz 14. aprīlim. Tā kā visi sideriskie astrologi nespēj vienoties par precīzu precesijas pakāpi un ātrumu, datums var atšķirties par vienu vai divām dienām atkarībā no izmantotās sistēmas.

Sideriskā astroloģija uzskata, ka starp noteiktām zvaigznēm un noteiktām debess pusēm un dzīvību uz Zemes ir pastāvīga saikne. Šī saikne balstās uz galaktisko centru, kas iezīmē Strēlnieka zvaigznāja sākumu, Jupitera pozitīvo zīmi, planētu, kuras nosaukums sanskritā ir "guru" Dievišķais skolotājs. Jupiters mūsu Saules sistēmā ienes galaktiskā centra labvēlīgo ietekmi. Šobrīd ziemas saulgrieži sakrīt ar galaktisko centru. Precīzi centrā tie būs apmēram 2100. gadā. Tādējādi mēs piedzīvojam jaunu garīgās enerģijas pieplūdumu no galaktiskā centra.

Vēl viens nozīmīgs orientācijas punkts zodiakam ir zvaigzne Vega. Tā iezīmēja ziemeļpolu ap 12 000. gadu pirms mūsu ēras. Vēdiskajā sistēmā tā tiek uzskatīta par galveno zvaigzni, kas pārvalda savas valdnieces Saules kustību.

Atbilstoši vēdiskajā astroloģijā izmantotajiem pasaules laikmetu (yugas) cikliem, tiek uzskatīts, ka mēs pašlaik ieejam otrajā laikmetā (Divapara Yuga), kuru grieķi dēvēja par bronzas laikmetu. Tas ir straujas zinātnes attīstības laikmets, kurš pakāpeniski noved līdz okultajam. Šim laikmetam lemts ilgt vēl divus tūkstošus gadu 24 000 gadu cikla ietvaros. Tomēr mēs vēl atrodamies Kali Yuga jeb Dzelzs laikmetā, kurš ilgst 432 000 gadu, kā dēļ lielākajai daļai cilvēku mentalitāte ir orientēta uz materiālismu pat apgaismības laikmetos īsāku ciklu ietvaros. Tomēr mēs visi spējam pārvarēt savu likteni, jo mūsu iekšējā dvēsele ir brīva no karinas. Ne jau zvaigznes mūs sasaista, bet mūsu pieķeršanās ārējai pasaulei, kuras dēļ, savukārt, šīs pasaules spēki valda pār mums.

Planetārie tipi

Vēdiskā astroloģija spriež par cilvēkiem ne tik daudz pēc viņu Saules vai jebkādas citas zīmes, bet atkarībā no planētām, kuras valda pār viņiem. Parasti par vissvarīgāko faktoru šajā astroloģijā uzskata ascendentu jeb uzlecošo planētu, tad Mēnesi un pēc tam Sauli. Ascendents raksturo fizisko ķermeni un materiālo inkarnāciju; Mēness prāta un emocionālo dabu; Saule patību jeb dvēseli un racionālismu. Valdošā planēta parasti ir tā, kura visvairāk ietekmē ascendcntu, Sauli, Mēnesi vai to pavēlniekus.

Saules cilvēki

Saules cilvēki ir vidējas miesas būves, ar mirdzošu vai zeltainu sejas ādu un, šķiet, izstaro gaismu īpaši ar acīm. Viņiem ir spēcīga sirds, laba asinsrite un izteikta vitalitāte. Saules tipi ir diženi, izraisa cieņu, labi vadoņi, tēvišķīgi, dižciltīgi un spēcīgi. Šādiem cilvēkiem ir izteikta patiesības, pareizības, kārtības, likuma un taisnīguma izjūta. Viņiem ir spēcīga griba un stiprs raksturs, bet var būt godkārīgi, lepni, kritiski vai pašpārliecināti. Šā tipa cilvēki bieži visu dramatizē, un viņiem patīk atrasties uzmanības centrā. Patīk spīdēt visā pasaulē, lai visa pasaule vērstos pie viņiem gaismas un siltuma meklējumos.

Mēness cilvēki

Mēness cilvēkiem ir apaļīgas formas, parasti balta sejas āda un slieksme uz lieko svaru vai ūdens aizturi. Viņiem piemīt zināms mirdzums. Mēness cilvēki ir draudzīgi, sabiedriski, atklāti, gādīgi, nevardarbīgi, rūpējas par citu cilvēku labklājību, un parasti viņiem ir mātišķas jūtas. Izturas pret citiem kā pret savas ģimenes locekļiem. Šā tipa cilvēki var būt kautrīgi un jūtīgi, pasīvi, atturīgi vai bailīgi, un viņu rīcību bieži nosaka noskaņojums, uzskati vai emocijas. Tomēr, vairāk iesaistoties, Mēness cilvēki var kļūt līderi, administratori un diplomāti. Viņi var būt populāri un mācēt ietekmēt masas. Mēness tipiem arī patīk mirdzēt, un viņi vēlas, lai citi viņu sabiedrībā justos patīkami un laimīgi.

Marsa cilvēki

Marsa cilvēkiem parasti ir sārta sejas āda, zināma stūrainība vai asi sejas panti. Viņiem var būt rētas, brūces, šie cilvēki viegli gūst savainojumus. Parasti Marsa cilvēki ir labas miesas būves un ar labu muskuļu tonusu, taču viņiem ir karstas asinis un slieksme uz drudža un infekcijas slimībām. Marsa tipi ir drosmīgi, pārdroši, agresīvi, iespējams, ķildīgi un var iesaistīties konfliktos. Šā tipa cilvēkiem patīk disciplīna, militārisms, un viņi viegli veido alianses. Marsa cilvēki ir spēcīgi strādnieki, ar racionālu un praktisku prātu un bieži orientēti uz zinātni un tehniku, ar savām rokām var izdarīt daudz. Viņiem patīk darbība, enerģija un spēka izpausmes.

Mcrkura cilvēki

Merkura cilvēki ir gudri, runīgi, ar lieliskām oratora spējām, atjautīgi, ātri uztver informāciju un idejas. Viņi mēdz būt nervozi, jūtīgi, satraukti un ātri savās kustībās. Šie cilvēki ir izcili rakstnieki, sekretāri, uzņēmēji, skolotāji un administratori. Viņi ļoti viegli pielāgojas un ir elastīgi savā attieksmē un manierēs, spēj būt diplomātiski un cilvēcīgi. Arī fiziski Merkura cilvēki ir veikli, elastīgi un ātri, bet var pietrūkt izturības. Bieži viņi ir asprātīgi un prot atdarināt citus. Šo tipu var viegli ietekmēt, un viņiem ir grūti ievērot jebkādas apņemšanās.

Jupitera cilvēki

Jupitera tipi ir vaļsirdīgi un atklāti (ekspansīvi), laimīgi, optimistiski un dzīvē daudz sasniedz. Parasti viņi ir lieli un labas miesas būves, drukni, ar spēcīgu ķermeņa konstitūciju, labu veselību un ilgu mūžu. Jupitera cilvēki ir fiziski, mentāli un sociāli aktīvi, un viņiem patīk darboties kopā ar citiem. Šis tips pēc sava rakstura ir gudrs, filozofisks vai reliģisks, lai gan ne vienmēr ir spējīgs iedziļināties sīkumos. Jupitera cilvēki ir uzticami un līdzjūtīgi, tomēr viņi var būt pārlieku iesīkstējuši vai pašpārliecināti, iestrēguši savas kultūras reliģiskajos vai politiskajos priekšstatos. Šie cilvēki var pārpūlēties un dzīvē uzkrāt pārāk daudz. Parasti viņi bauda bagātību un labvēlību, bet var aizrauties.

Venēras cilvēki

Venēras cilvēki ir aktīvi, proporcionāli veidoti, apburoši, izskatīgi un graciozi. Viņiem bieži ir pārāk spēcīga seksuālā enerģija un skaista seja, ar zināmām sievišķības iezīmēm. Šie tipi ir mākslinieciski un radoši, un viņiem patīk skaistums, ērtības vai greznība. Lai gan Venēras cilvēkiem tiek dāvāts daudz mīlestības un pieķeršanās, viņi var izšķiest sevi jutekliskumā, un valdzinājums un pavedināšana var kļūt par viņu slazdu. Venēras tipiem ir laba iztēle, spēcīga krāsu izjūta un spilgti sapņi. Augsti attīstīti, viņi var viegli apgūt okultas zināšanas vai uztveri, vai Dievišķā godināšanas spējas.

Saturna cilvēki

Saturna cilvēki mēdz būt vāji, kalsni, ar sausu ādu, tumšiem lokiem zem acīm un neregulāriem sejas vaibstiem. Viņiem var būt liels deguns, lieki vai šķībi zobi vai nepatīkami sejas vaibsti. Saturna tipi bieži ir vulgāri, nejūtīgi vai pēc dabas raupji. Šie cilvēki nāk no sabiedrības zemākajiem slāņiem un ir sabiedrībā neatzīti. Viņi ir savrupi, nopietni vai depresīvi. Ar Saturna aizbilstamajiem ir grūti saprasties, un viņiem reti ir daudz draugu. Dzīvē šis tips bieži cieš, viņu vajā neveiksmes, nabadzība vai slimība. Kad Saturna cilvēkiem veicas, tas prasa laiku, pūles un cīņu, un savos ieguvumos viņi mēdz būt patmīlīgi un konservatīvi. Neattīstītā stāvoklī Saturna cilvēki var būt patmīlīgi un auksti. Augsti attīstīti viņi ir savrupi un mierīgi, filozofiski un meditatīvi.

Rāhu (Mēness ziemeļu mezgla) cilvēki

Rāhu cilvēki ir noslēpumaini, neparedzami, tumši un izvairīgi, dažreiz spokaini. Viņus viegli aizraut, un viņi viegli padodas ietekmei, Rāhu tipi ir fantāziju un astrālo spēku būtnes. Rāhu cilvēkus var viegli iztraucēt, un viņu prātu un ķermeni bieži nomoka noslēpumainas slimības, garīgi traucējumi vai nervu sistēmas bojājumi. Šiem cilvēkiem bieži ir vāja imūnsistēma vai alerģijas. Viņiem bieži dzīvē ir nereālistiski priekšstati, bet arī citiem var viegli rasties nereālistiski priekšstati par Rāhu tipu.

Ketu (Mēness dienvidu mezgla) cilvēki

Ketu cilvēki ir kritiski, ar asu uztveri, bet šauru redzesloku, un bieži viņus saista ierobežoti vai arhaiski uzskati. Šiem cilvēkiem ir daudz atklāsmju, bet dažreiz maz sapratnes. Viņi var iegūt izcilu meistarību pašu izraudzītajā jomā. Ketu tips ir ekscentrisks, individuāls un dažreiz citos izraisa dusmas. Ketu cilvēki ir uzņēmīgi pret lipīgām slimībām vai masu katastrofām. Augsti attīstīti, viņi iegūst augstākās garīgās zināšanas, jo iemācās apvienot visas lietas savas iekšējās patības vienīgajā realitātē.

Šadbala

Līdzekļi planctāro spēku noteikšanai

Šadbala ir komplicētas metodes planētu spēka un vājuma noteikšanai. Tam nepieciešami plaši aprēķini, bet to viegli var izdarīt ar datorprogrammām. Šadbala tikai parāda, cik spēcīgas ir planētas no vietas un laika viedokļa. Tiek apsvērta vesela virkne nosacījumu, tai skaitā planētu stāvoklis dzimšanas brīdī un harmoniskās kartes, Mēness fāzes, gadalaiki, diennakts laiks, planētu kustība un planetārie aspekti.

Harmoniskās kartes

Vēdiskā astroloģija izmato sešpadsmit harmoniskās kartes (tai skaitā galveno dzimšanas jeb natālo karti). Šīs kartes ir natālās kartes sīkāks iedalījums, un tās ļauj mums iegūt smalkāku priekšstatu par dzīves notikumu nozīmi. No šīm kartēm var nolasīt arī aspektus, zīmes un mājas. Rietumu astroloģija tikai sāk izmantot šīs smalkās kartes. Vissvarīgākā ir devītā harmonija navamša (navamsha) -, jo tā parāda dzīves iekšējo jēgu un dvēseles dabu.

Planetārās nozīmes

(Karakas)

Planētas nozīmē dažādus mūsu būtības aspektus. Galvenā ir pakāpe, kādā tās atrodas jebkurā konkrētā zīmē. Planēta ar visaugstāko pakāpi kļūst par patības apzīmētāju un daudz pavēsta par mūsu iekšējo būtību un garīgo attīstību. Tās stāvoklis devītajā harmonijā un citās smalkajās kartēs ir ļoti nozīmīgs, lai to noskaidrotu.

Planetarie periodi

(Dasha un Bhukti)

Vēdiskā astroloģija izmanto īpašu planetāro periodu sistēmu. Tajā katra planēta valda kādā noteiktā dzīves periodā, kas ilgst no sešiem līdz divdesmit gadiem. Visbiežāk izmantotais cikls vimšotari daša (vimshottari dasha) simt divdesmit gadu cikls ir šāds:

Saule seši gadi

Mēness desmit gadi

Marss septiņi gadi

Rāhu astoņpadsmit gadi

Jupiters sešpadsmit gadi

Saturns deviņpadsmit gadi

Merkurs septiņpadsmit gadi

Venēra divdesmit gadi

Ketu septiņi gadi

Katrs no šiem galvenajiem periodiem daša (dasha) ir iedalīts mazākos periodos bhukti (bhukti) atbilstoši tai pašai planētu attiecībai. Cikla sākums ir atkarīgs no Mēness stāvok|a dzimšanas brīdī. Planetārie periodi ir ļoti nozīmīgi, nosakot dzīves notikumu gaitu. Mums visiem derētu zināt šos periodus. Ja arī tas būtu vienīgais mūsu ieguvums no vēdiskās astroloģijas, šim ieguvumam ir milzīga vērtība. Jāatzīmē, ka tiek ņemta vērā arī pāreja, bet attiecībā uz vispārīgākajiem periodiem.

Koriģējošie līdzekļi

Dārgakmeņu terapija

Katrai planētai ir atbilstošs dārgakmens. Un tie ir:

Saulei rubīns

Mēnesim pērle

Marsam sarkanais korallis

Merkuram smaragds

Jupiteram dzeltenais safīrs

Venērai dimants

Saturnam zilais safīrs

Rāhu hessonīts

Ketu kakacs (hrizoberils)

Dārgakmeņus parasti iesaka, ja planēta kartē ir vāja (zīmes, mājas vai aspekta ziņā) un īpaši ja tā valda labvēlīgās ascendenta mājās (piemēram, pirmajā, piektajā vai devītajā).

Rubīnu un dzelteno safīru parasti iestrādā zelta ietvarā. Pērļu un sarkano koraļļu ietvars visbiežāk ir sudraba. Dimantu iestiprina baltajā zeltā (zelta un sudraba sajaukumā). Smaragda un zilā safīra ietvars var būt vai nu zelts vai sudrabs atkarībā no tā, vai mēs vēlamies pastiprināt to attīrošo vai bagātinošo iedarbību.

Dārgakmeņi atbilst planētu raidīto staru krāsai. Rubīnu aizstājošie dārgakmeņi ir granāts vai saules akmens (sunstone) ; mēness akmens vai dūmakainā kvarca kristāls aizstāj pērli; sarkanais karneols jeb serdoliks sarkano koralli; peridots, nefrīts vai zaļais turmalīns smaragdu; dzeltenais topāzs, dzeltenais cirkons vai citrīns dzelteno safīru; ametists, lazurīts vai tumšzilais tirkīzs zilo safīru; dzidrs cirkons vai dzidrs kvarca kristāls dimantu; zeltainais granāts grosulārs dzelteni brūno granātu (hessonītu); bet citas kaķacs formas hrizoberila kaķaci.

Dārgakmeņi ierasti tiek valkāti uz tiem pirkstiem, kurus pārvalda attiecīgā planēta vai viena no tai draudzīgajām planētām. Rādītājpirkstu pārvalda Jupiters, un tas var uzņemt akmeņus arī Marsam, Saulei vai Mēnesim. Vidējo pirkstu pārvalda Saturns, un uz tā var valkāt arī Merkura vai Venēras dārgakmeņus. Zeltnesi pārvalda Saule, bet tam piemēroti ari Mēness, Marsa un Jupitera dārgakmeņi. Mazo pirkstiņu pārvalda Merkurs, taču tam der arī Venēras dārgakmeņi, Rāhu šeit pielīdzināms Saturnam, bet Ketu Marsam.

Dārgakmeņiem jābūt labas kvalitātes, bez defektiem, vēlams, vismaz trīs karātu lielumā un tādā ietvarā, lai akmens būtu saskarē ar ādu. Vislabāk dārgakmeņus valkāt tieši tajās dienās, stundās vai laika periodos, kas ir labvēlīgi ar tiem saistītajām planētām.

Vēdiskajā astroloģijā uzskata, ka visi dārgakmeņi ir uztvērēji. Tie piesaista konkrētas planētas enerģiju. Bet no mums ir atkarīgs, kādā līmenī mēs izmantojam šo enerģiju. Merkura nostiprināšana, piemēram, var dot mums zemākā vai augstākā saprāta spēku. Tāpēc līdztekus dārgakmeņiem ir nepieciešamas mantras, meditācija un mūsu domas spēks, lai nodrošinātu dārgakmeņu iedarbību augstākajā jeb garīgākajā līmenī.

Planētas un dievības

Katra planēta ir saistīta ar konkrētu dievību. Tā kā pastāv vairākas šīs sistēmas versijas, man atbilstošākā šķiet turpmāk aprakstītā.

Saule Varenais Dievs jeb Dievišķais Tēvs Šiva.

Mēness Varenā dieviete jeb Dievišķā Māte Pārvatī.

Marss Kara dievs Skanda, Šivas dēls.

Merkurs Višnu, Dievišķais sargātājs.

Jupiters Brihaspati, Dievu priesteris un skolotājs

(citos tekstos Ganēša, Dievs ar ziloņa seju).

Venēra Lakšmī, skaistuma dieviete.

Saturns Dieva Šivas un Dievietes Kālī tumšās jeb senās formas.

Rāhu Durgā, Dievietes briesmīgā un aizsargājošā forma.

Ketu Rudra, briesmīgā un aizsargājošā Dieva Šivas forma.

Mēs varam vērsties pie mūsu izraudzītas dievības (lai kura tā būtu) un lūgt to novērst negatīvo planetāro iedarbību. Šeit svarīga ir nevis dievības būtība, bet gan enerģija, ar kādu mēs godinām to.

Vēdiskā un Rietumu astroloģija

Vēdiskā astroloģija ir visvecākā, pastāvīgākā un ilgstošāk izmantotā astroloģijas sistēma pasaulē. To izveidoja un nodeva tālāk virkne apgaismotu viedo, tai skaitā daudzi izcili jogi, līdz pat mūsu dienām. Guru Šrī Juktesvara (Shri Yukteswar), kurš darbojās kopā ar Paramahamsu ļogānandu, bija viens no tādiem izciliem jogu astrologiem.

Turklāt, tā kā Vēdu astroloģija atsaucas uz stāvzvaigznēm, astronomiem nav iemesla kritizēt, ka šī astroloģija vairs nebūtu precīza, kā tas notiek ar tropisko astroloģiju. Vēdiskā astroloģija ir zinātniskāka un skaidrāk balstīta uz tiešiem novērojumiem.

Vēdiskā astroloģija ņem vērā zvaigžņu stāvokļu nobīdi kartē, un tāpēc to ir grūti saprast tiem, kuri pieraduši pie saviem tropiskajiem novietojumiem. Divas trešdaļas no mums atklās, ka mūsu Saules zīmes mainās, tāpat kā mainās visu mūsu pārējo planētu zīmes. Ja mēs jau esam pieraduši lasīt kartes atbilstoši tropiskās astroloģijas standartiem, var izrādīties grūti tikt galā ar šo nobīdi. Mums būtu grūti pārorientēties no Jaunavas uz Lauvas Sauli, piemēram.

Jāatzīmē, ka neviena sistēma ne sideriskā, ne tropiskā nav nepareiza. Vienkārši tās savos zīmju mērījumos pamatojas uz atšķirīgiem faktoriem. Tomēr senā astroloģija visā pasaulē pēc dabas bija sideriskā, jo sākotnēji balstījās uz tiešiem novērojumiem. Senie cilvēki nevarēja izmantot simbolisku tropu zodiaku. Kad viņi teica, ka Mēness ir Vērša zvaigznājā, tas bija novērojams šo zvaigžņu vidū.

Diemžēl Vēdu astroloģijas valoda vēl aizvien ir viduslaiku valoda, tāpat kā senākā Rietumu astroloģija un tās morālās doktrīnas. Vēdiskā astroloģija ir saistīta ar senākām Indijas kultūras izpausmēm, kas vairs neatbilst mūsdienu pasaulei. Daudzi klasiskie jeb tradicionālie traktāti tādēļ ir grūti saprotami rietumniekiem. Izvērstāko sociālo koncepciju dēļ pat daži austrumnieki dod priekšroku Rietumu astroloģijas grāmatām, nevis saviem traktātiem. Tomēr top vēdiskās astroloģijas mūsdienu forma, kurā nav šo sarežģījumu.

Vēdisko astroloģiju var izmantot arī kopā ar Rietumu astroloģiju vai papildināt tās tropiskajā vai sideriskajā formā. Patiesi daudzi vēdiskās astroloģijas aspekti jau ir ieviesti Rietumu astroloģijā, piemēram, harmoniskās kartes.

Daži uzskata, ka vēdiskā jeb hindu astroloģija attiecas uz indiešiem, bet Rietumu astroloģija uz rietumniekiem. Tas ir vēl viens kultūru aizspriedums, kas apgrūtina objektivitāti. Lai arī abām sistēmām ir daži kultūru nosacīti ierobežojumi, nevajadzētu domāt, ka zvaigznes un planētas darbojas atbilstoši tiem. Vēdisko astroloģiju var izmantot, lai iegūtu visai precīzus nolasījumus rietumniekiem, bet Rietumu astroloģija ļoti labi var noderēt indiešiem.

Nereti apgalvo, ka vēdiskā astroloģija ir laba pareģošanai, bet Rietumu astroloģijai ir labāks psiholoģiskais un garīgais pielietojums. Tas tāpēc, ka daudzi hinduistu astrologi, dzīvojot nemainīgā un tradicionālā kultūrā, tiecas izmantot astroloģiju tikai dzīves ārējo izpausmju pareģošanai vai pasūtīšanai, kad un ar ko kāds apprecēsies, kādu darbu viņi darīs, neņemot vērā iespējamās ar to saistītās psiholoģiskās nianses. Rietumu viduslaiku astroloģijā mēs redzam to pašu. Tomēr tas neatspoguļo vēdisko zinātni vai daudzos izcilos jogus, kuri izmanto šos sistēmu. Vēdiskā astroloģija ir visai noderīga, lai norādītu mūsu garīgo ceļu dzīvē un piedāvātu mums rīkus saiknei ar Dievišķo caur mūsu planetārajiem spēkiem. Tiesa, tai tik ļoti nerūp ārējā psiholoģija, mūsu personīgie un emocionālie jautājumi. Bet tai rūp iekšējā psiholoģija mūsu dzīves garīgais mērķis. Šajā ziņā vēdiskā astroloģija ir daudz augstāk attīstīta nekā Rietumu astroloģija, kura, tikai ar dažiem izņēmumiem, pat neatzīst atbrīvošanos jeb sevis iepazīšanu kā dzīves augstāko mērķi un nesaprot karmas un atdzimšanas ritmu. Savukārt vēdiskā astroloģija tiek pētīta, domājot vienīgi par mūsu atbrīvošanās iespējām dzīvē.

Tāpēc vēdiskā astroloģija var kļūt arī par nākotnes astroloģiju. Protams, tas notiks tikai pēc daudziem gadiem, kad, salīdzinoši izmantojot siderisko un tropisko sistēmu, dzīvotspējīgās un paliekošās formās atklāsies abu derīgums un uzticamība. Tomēr astroloģija vienmēr būs mums līdzās, jo tā ir tikpat pastāvīga kā mūsu saikne ar zvaigznēm.

5. Vediska sociālā zinātne Kultūras garīgais pamats

Sabiedrības pamats

Visām sabiedrībām ir noteikta struktūra. Zināmos laikos visās kultūrās rodas dažādi līderi, kuri nosaka sociālo kārtību, kuru tad ievēro līdz nākamajām lielajām pārmaiņām vai atjaunotnei. Šādi līderi ir vareni mūsu kultūru dibinātāji, un katrā kultūrā ir cilvēki, kurus tā godina. Vadoņi iezīmē jaunus laikmetus vēsturē un bieži nosaka laika periodus. Tieši viņu iedibinātās vērtības virza katras kultūras attīstību.

Pētot cilvēkus no sabiedrības viedokļa, mēs atklājam, ka cilvēkiem ir dažādas noslieces un dažādi tipi. Mums ir atšķirīgas vērtības un attieksmes, un ne visi vēlas vienu un to pašu. Cilvēki iedalās vecuma grupās, dzimumos, rasēs, reliģijās, profesijās un tā tālāk. Pietiekami grūti jau ir saprast sevi individuālā saskarsmē ar citiem. Veidot izpratni starp atšķirīgām grupām cilvēces mērogā šķiet gandrīz neiespējami. Tāpēc nepieciešama iecietība un pielāgošanās dažādiem uzskatiem, lai sabiedrība varētu pastāvēt. Vēl vairāk, nepieciešama noteikta objektīva struktūra, kuru visas šīs dažādās grupas var atzīt, ar noteiktiem likumiem vai vērtībām, kā ari daži līdzekļi to nodrošināšanai. Indivīdu domāšanas veidi ir tik dažādi, ka bez objektīviem standartiem nevar saglabāt saliedētu sabiedrību.

Iespējams, mēs būtu pārsteigti, ka senie cilvēki vairāk apzinājās savas sabiedriskās struktūras nekā mēs. Mūsu senči dzīvoja mazākās ļaužu grupās un spēja vieglāk nodibināt noteiktu kultūras kārtību. Viņi radīja savu sabiedrisko struktūru sevišķā veidā, kas mūsdienās mums šķiet pārlieku konservatīvs. Senatnē laulība un sabiedriskās attiecības tika stingrāk kontrolētas. Senie cilvēki skaidri un nereti nelokāmi iedalījās lomās un šķirās, kā arī krasi nošķīra dzimumus.

Mūsdienu sabiedrības bieži tikušas pārstrukturētas pēc kāda liela politiska notikuma, revolūcijas vai reformas, piemēram, Amerikas revolūcijas, un tādējādi tām ir galvenokārt laicīga kārtība. Senās sabiedrības balstījās uz reliģisko atjaunotni Mozus vai Muhameda kodeksu. Likumdevējs nereti bija pravietis vai zintnieks, vai saistīts ar viņiem. Sabiedrisko kārtību nav nodibinājis cilvēks kādā vēstures brīdī, kā tas noticis ar mūsdienu sabiedrību, bet to ir noteicis Dievs saistībā ar mūžīgo. Lai arī šādas reliģiskas kultūras mums var likties aizspriedumainas, tiecoties vēlamo uzdot par esošo, neviena laicīgā kultūra vēl nav izturējusi laika pārbaudi. Tāpēc mums derētu no jauna izpētīt kultūras nozīmi no reliģijas un garīguma viedokļa.

Cilvēces primitīvajā attīstības stadijā, pirms tehnoloģiskā laikmeta un civilizācijas, katram indivīdam vai ģimenei bija jāpilda dažādas dzīvības uzturēšanai būtiskas funkcijas. Viņiem bija jāgādā sev pārtika, apģērbs, pajumte, aizsardzība, izglītība un jārūpējas par reliģisko padomu. Laika gaitā izveidojās dabisks lomu sadalījums. Koncentrējoties uz vienu darbību, varēja sasniegt vairāk. Viens kļuva par zemnieku, otrs būvēja mājas, trešais mācīja mītiskās, tradicionālās zināšanas un tā tālāk. Pilnveidojot profesionālismu atšķirīgajās lomās, sabiedrība varēja nodrošināt lielāku labklājību visiem. Tomēr šajā procesā tika ierobežota neatkarība un iespēja paļauties uz sevi. Lai nodrošinātu savas pamatvajadzības, indivīds aizvien vairāk kļuva atkarīgs no sabiedrības un tās noteikumiem. Konflikts radās attiecībā uz katras lomas relatīvo vērtību jeb nozīmi. Roku darbs kopumā tika uzskatīts par mazvērtī-gāku nekā ar prātu saistīta darbība, piemēram, priestera loma. Lomas, kuras ietekmēja plašāka cilvēku loka dzīvi sociālas vai reliģiskas ieguva lielāku prestižu salīdzinājumā ar tām, kuras aprobežojās ar viena cilvēka vai ģimenes vajadzībām. Piemēram, kopienas vadonis tika uzskatīts par svarīgāku nekā vienkāršs strādnieks.

Šķiru struktura

Visas Rietumu senās un viduslaiku kultūras līdz pat pēdējiem dažiem gadsimtiem un daudzas vēl aizvien citviet pasaulē pastāvošās kultūras balstās uz vienu vispārēju ideju: sabiedrība iedalās vairākās lielās grupās atbilstoši organiskam funkciju sadalījumam.

Tās ir priesteru, dižciltīgo un vienkāršo ļaužu šķiras; pēdējie parasti iedalījās tirgotājos un zemniekos. Šim iedalījumam bieži pievieno citas specializētas kastas, piemēram, māksliniekus un amatniekus. Lai arī Indijas kastu sistēmā sastopama vairs tikai tās pārakmeņotā, fosilā forma, šī ideja bija seno cilvēku prāta radīta universāla doma. Seno cilvēku domāšanā tā likās dabiska un pašsaprotama iekārta. Līdzīga kārtība bija maijiem, actekiem un inkiem Jaunajā Pasaulē. To pašu mēs redzam Ēģiptē, Babilonijā, Asīrijā, Persijā, arī Indijā un Ķīnā. Pat kristīgā Eiropa viduslaikos izveidoja šādu iekārtu.

Lai arī mūsdienās mēs gribētu atmest šo šķirisko iedalījumu kā sociālās nevienlīdzības un politiskās apspiestības formu, nav prātīgi atteikties no idejām to laika zoba sagrauzto, deģenerējušos formu dēļ. Ja šķiru ideja bija tik universāla, tai bija sava nozīme un nolūks, tā atspoguļoja noteiktu patiesību, kurai bija jābūt pamatotai, vismaz zināmu laiku.

Šķiriska sabiedrības iekārta atspoguļo citādu priekšstatu par pasauli un intīmāku saikni ar dabu. Mēs varētu to saukt par organisku atšķirībā no mūsu demokrātiskās vai komunistiskās sociālās iekārtas, kuras ir konceptuālas. Visi cilvēki vienkārši var nebūt vienlīdzīgi savu funkciju ziņā, tāpat kā orgāni ķermenī. Smadzenēm ir viena funkcija, bet vēderam pavisam cita. Mēs nevaram pusi smadzeņu darba uzticēt vēderam, bet pusi vēdera darba deleģēt smadzenēm. Šāda vienlīdzība mūs nogalinātu. Arī vēderam nevajadzētu ļaut funkcionēt tāpat kā smadzenēm. Pareiza organiska iekārta sabiedrībai var būt būtiska. To nevajadzētu jaukt ar konceptuālu iekārtu vai izkropļotu organisku iekārtu (līdz kādai deģenerējušās vairums vecāko kultūru).

Mums vajadzētu arī paturēt prātā, ka šīs kultūras iekārtas sākotnēji bija daudz elastīgākas. Lai arī tika atzītas dažādas funkcijas, katra loma tika uzskatīta par nepieciešamu un svētu. Tikai ar laiku organiskā sabiedrības iekārta sadalījās neelastīgās grupās, nevis savstarpēji papildinošās funkcijās. Lai gan viens varbūt bija pakļauts otram, katram bija nozīmīga vieta svētajā kārtībā. Tāpēc tieši karalis pirmais dzina vagu pavasarī.

Taču arī mūsu kultūrā šīm pašām dažādajām grupām ir sava atšķirīga, lai gan ne tik izolēta, sociāla kārtība. Priesteri vai reliģiski cilvēki jebkurā grupā tiecas veidot savu kopienu, piemēram, klosterus un baznīcas. Dižciltīgajiem mūsu politiskajiem līderiem arī ir savs sabiedrības ešelons, kuram var pievienoties tikai tad, ja atbilsti noteiktiem kritērijiem. Armijai ir pašai sava teritorija un likumi tā ir sabiedrība sabiedrībā. Lai arī mēs formāli esam likvidējuši verdzību, mums vēl aizvien ir kalpotāju un nabago šķiras un viņu geto. Šāds iedalījums rodas dažādu cilvēku attieksmju un spēju dēļ un var izraisīt konfliktus un aizdomas, vienalga, vai tas ir formalizēts vai nav. Viena sabiedrības grupa var manipulēt ar to, lai izmantotu pārējās.

Tāpēc pastāv dabiska tieksme jeb vajadzība sabiedrībā veidot dažādas subkultūras. Lai gan tās dabiski var kļūt par apspiešanas veidu, forma var būt arī atbilstoša, kurai mums var nākties pielāgoties. Šāda diversifikācija vajadzīga, lai cilvēces dažādie potenciāli uzplauktu un attīstītos pilns cilvēka dvēseles izaugsmei nepieciešamais pieredzes spektrs. Mēs visi neesam vienā līmenī no cilvēces viedokļa. Mums nav vienādu mērķu dzīvē. Dvēseles neatrodas vienā attīstības pakāpē. Tāpat kā skolā ir dažādas speciālas klases, kuras domātas skolēniem ar dažādiem temperamentiem zinātnes, matemātikas vai mākslas, dažādām dvēselēm var būt nepieciešamas atšķirīgas mācības sabiedrībā. Vieniem varbūt jānododas uzņēmējdarbībai kā vienīgajam mērķim, citi aizraujas ar politiku, bet vēl daži ar zinībām vai mākslu. Tāpat kā skolā ir atšķirīgas klases, arī sabiedrība var iedalīties atšķirīgos attīstības līmeņos. Iespējams, ir arī garīga klase ar augstāku attīstības pakāpi nekā parastajiem cilvēkiem, kuras padomu mums vajadzētu lūgt.

Vediska sabiedrības iekārta

Senās Indijas kultūra bija balstīta uz šādu sociālās diversifikācijas sistēmu atbilstoši garīgajai attīstībai. Pirms daudziem tūkstošiem gadu tā tika apzināti izveidota tieši tāda. Lai gan mūs šķir laiks, iedziļinoties varam pārliecināties par iedalījuma atbilstību. Šī sistēma varētu kļūt ari par nākotnes modeli.

Senās hindu jeb āriešu sabiedrības garīgas cilvēces kultūras dibinātājs bija Manu . Viņš ir Vēdu Noass izcils vadonis, kurš izdzīvoja mītiskos plūdos un nodibināja jaunu sabiedrības kārtību, kas simbolizēja atgriešanos pie garīgām vērtībām pēc senākas un materiālistiskas kopienas, kura bija atsvešinājusies no saviem garīgajiem pamatiem un līdzīgi kā mūsdienu sabiedrība pārkāpusi Dieva un Dabas likumus, tādējādi iznīcinot pati sevi.

Manu atzina četras sabiedrības kārtas, pamatojoties uz četriem galvenajiem cilvēku mērķiem, un attiecīgi izveidoja sabiedrību. Šīs četras grupas bija brahmaņi (arī bramini jeb bramini) priesteri jeb garīgā kārta; kšatriji dižciltīgā jeb valdošā kārta; vaišjas (arī vaišji) tirgotāji un zemnieki; šūdras jeb kalpotāji.

Indijas vecākajos svētajos rakstos Rigvēdā tiek atzīmētas trīs pamata kārtas brahmaņi, kšatriji jeb rādžanja un vaišjas, kas vēlāk burtiski nozīmē "tautu" . Tāpēc bija viena pamata cilvēces grupa, kuru vadīja divas šķiras garīgā šķira jeb brahmaņi un politiskā šķira jeb kšatriji.

Šīs četras sabiedrības grupas tika sauktas par vārnām; tam ir divas nozīmes pirmā apzīmē krāsu, bet otra plīvuru. Krāsa šeit neattiecas uz cilvēku ādas krāsu, kā uzskatīja daži pavirši pētnieki, bet cilvēka būtības īpašībām jeb enerģijām. Savukārt plīvurs rāda četrus dažādus ceļus, kas cilvēkos ved uz Dievišķo patību.

Cilvēku četras enerģijas ir baltā, sarkanā, dzeltenā un melnā. Baltā ir satvas (arī sattvas) šķīstības, tīrības, mīlestības, uzticības un nesavtības krāsa. Tā ir pārsvarā cilvēkiem, kuriem galvenais ir garīgums; tiem, kuri meklē patiesas zināšanas, kuri vienīgie ir pelnījuši brahmaņu vārdu. Sarkanā ir radžu krāsa darbība, gribasspēks, agresija, enerģija, alkas pēc panākumiem. Šī krāsa ir noteicošā cilvēkiem, kurus vilina karamākslas un politika, kuri tiecas pēc goda, slavas, sabiedriskā stāvokļa un varas. Sarkanā enerģija ir kšatrijiem. Dzeltenā ir vēl viena radžu krāsa uzkrāšanas tieksme, saziņa, savstarpēja apmaiņa, tirdzniecība, uzņēmējdarbība. Šī krāsa raksturīga cilvēkiem ar tirgotāju dabu vaišjām. Melnā ir tumsas jeb tamasa krāsa tumsa, tumsonība, inerce un vien-muļība. Tā raksturīga cilvēkiem ar verdzisku dabu, kuru motivācija ir atkarīga no ārējās pasaules. Viņi ir īstenie šūdras.

Šīs četras enerģijas ir četri dabas primārie spēki cilvēkos. Tās ir kosmiskās dabas (prakriti) kustības cilvēkā. Arī četri galvenie rīcības ceļi visiem cilvēkiem visos laikos un vietās. Šo kustību nosaka nevis kāda sabiedrības ieraža vai izdevīgums, bet mūs būtības īpašības. Daba atklājas mūsu vērtībās dzīvē, visā, kam no sirds ticam. Prakriti var pārbaudīt, noskaidrojot, kam mēs veltām visvairāk laika. Ja mūsu galvenā darbība ir garīgu zināšanu meklējumi, mēs esam brahmaņi. Ja mums lielākoties rūp naudas uzkrāšana, piederam pie tirgotāju kārtas. Ja bauda ir mūsu galvenais dzinulis, tad esam no vergu kārtas.

Dzimšanas vieta un ģimene var būt nozīmīgs faktors, kas nosaka šo kosmisko dabu, bet ar to vien nepietiek. Dažreiz redzam, ka tirgotāju ģimenēs piedzimst cilvēki ar garīgām interesēm. Savukārt priesteru dzimtā dažreiz piedzimt tirgotāji.

Cilvēks ar garīgām zināšanām izprot visas četras sabiedrības kārtas un spēj darboties jebkurā no tām. Viņš redz tajās savas būtības dažādus aspektus strādniekus kā savas kājas, tirgotājus kā vēderu, aristokrātiju kā savas rokas, bet priesteri ir viņa galva. Kamēr neesam sasnieguši šo skatpunktu, mēs nevaram atbrīvoties no atdzimšanas cikla cilvēku pasaulē.

Kamēr vien Senajā Indijā tika uzturēta sabiedriskā iekārta un ģimene ievēroja dharmu vai reliģisko praksi, lielākoties bija iespējams paļauties uz dzimšanu kā apliecinājumu indivīda vietai sabiedriskajā struktūrā. Bet "Bhagavadgīta" vēsta, ka šī āriešu ģimeņu sistēma Indijā sabruka vairāk nekā pirms trijiem tūkstošiem gadu, Krišnas laikā. Tāpēc trīstūkstoš gadu laikā šī kārtība dabisko spēju noteikšanai ir deģenerējusies līdz kastu sistēmai, kas tai līdzinās vien ārēji.

Cilvēku sabiedrības struktūra

Ir tikai dažas pamata vērtības jeb mērķi dzīvē, uz kuriem varam tiekties. Iemesls tam ir mūsu dzīves, mūsu ķermeņa, jutekļu un prāta ierobežotā daba. Mēs varam domāt, ka varam censties sasniegt jebko, bet parasti šos mērķus var iedalīt dažās kategorijās: bauda, bagātība, vara un zināšanas. Visprimitīvākais mērķis ir bauda gūt no dzīves prieku, ko mums sniedz jutekļi (kamas). Kaut arī zināms daudzums baudas ir nepieciešams mūsu dabiskajai eksistencei, lai dzīve būtu harmoniska, parasti pārspīlējam, dzenoties pēc baudas.

Otrs mērķis ir bagātība nepieciešamo priekšmetu uzkrāšana, lai nodrošinātu mūsu labklājību (artha ). Pamata vajadzības ir ēdiens, apģērbs un pajumte, bet mēs vēlamies mantu, kas padarītu mūsu dzīvi vēl ērtāku vai vienkārši ārišķīgāku un krāšņāku.

Trešais mērķis ir vara jeb stāvoklis sabiedrībā, kas nozīmē sasniegt zināmu atzinību jeb slavu sev (dharma)..Lai mēs dzīvē kaut ko sasniegtu, mums nepieciešams noteikts stāvoklis sabiedrībā jeb reputācija. Ja tā nav, neviens nezina, kas esam un ko spējam izdarīt. Pārspīlējot šo dabisko vajadzību, mēs alkstam iegūt varu pār citiem un izcelties uz citu rēķina.

Ceturtais mērķis ir brīvība (mokša), kas ir mūsu spēja pacelties pāri ārējai pasaulei un mūsu ierobežotajai vietai tajā. Ārējo pasauli rada laiks, un tā lemta iznīcībai. Mēs visi meklējam kaut ko mūžīgu vai ilgstošu, lai mūsu dzīvei būtu paliekoša nozīme. Brīvība ir atkarīga no zināšanām.

Tāpēc zināšanu mērķis ir ari brīvība. Caur zināšanām mēs pārvaram sava ķermeņa un jutekļu ierobežojumus un tādējādi sasniedzam to, ko nespēj sniegt pat bagātība un vara.

Taču pastāv augstākas un zemākas zināšanas. Zemākās zināšanas prāta zināšanas ļauj mums pārvaldīt ārējo pasauli. Tikai augstākās zināšanas jeb zināšanas par sevi dāvā mums gara brīvību un ir patiesais dzīves mērķis. Tas, ko sabiedrība uzskata par patiesajām zināšanām, apliecina tās augstāko mērķi un vērtības.

Šie četri mērķi veido četras šķiras jeb sabiedrības slāņus. Mes varam viņus saukt par strādniekiem jeb strādnieku šķiru, tirgotājiem vai uzņēmēju šķiru, par politiķiem un militāro šķiru un par intelektuālo, garīgo šķiru. Mums vēl aizvien ir šādi sabiedrības slāņi, un, lai arī tās nav oficiālas kastas, pastāv stingras, grūti pārvaramas barjeras.

Senajās kultūrās visas šīs lomas saistīja kāds reliģisks vai garīgs mērķis. Tagad tās ir tikai laicīgas un pasaulīgas. Senās pasaules reliģiskajās sabiedrības iekārtās strādnieki strādāja sabiedrības garīguma labā, gādājot par pārtiku ne tikai sev, bet arī priesteriem un mūkiem. Tirgotāji atdeva zināmu daļu savas bagātības, lai gādātu par zemākajiem un augstākajiem slāņiem sniegtu pajumti nabagiem vai būvētu baznīcas un tempļus. Karotāji kalpoja visas sabiedrības aizsardzībai no iespējamiem iebrucējiem. Priesteri dalījās zināšanās ar visiem un nodrošināja sabiedrības harmoniju ar kosmisko kārtību.

Patiesībā visas dzīves ārējās vērtības ir savstarpēji saistītas. Tās visas ir balstītas uz ārējiem meklējumiem un rada mūsos atkarību no ārējas ietekmes. Bauda, bagātība, vara un ārējas zināšanas to pamatā ir alkas. Mēs alkstam bagātību un varu, lai tās sniegtu mums lielāku baudu. Mēs alkstam zināšanu, lai tādējādi iegūtu vairāk mantas un varas. Tikai garīgas zināšanas ir iekšēja vērtība.

Mūsu vērtības nosaka mūsu dzīves pieredzi. Tās ietekmē mūsu uztveri un veido mūsu pasaules uzskatu. Tirgotājs pasaulē saskata naudu vai pārdodamas preces. Viņa pasaules uztveri ierobežo komerciālas vērtības. Politiķis redz politisku varu, nacionālo identitāti, partijas piederību un tamlīdzīgi. Reliģisks cilvēks redz pasauli caur savas ticības prizmu un spriež par cilvēkiem pēc viņu ticības. Vēl cita grupa mākslinieki, kuri pasauli redz no sava skatpunkta, atbilstoši savām estētiskajām vērtībām.

Ja mūsu dzīves galvenais mērķis ir bauda, mums veidojas verdziska attieksme. Dzīšanās pēc baudas ir ārišķīgā meklējumi, mūs ietekmē un pār mums valda jutekļi, kā dēļ mūsu apkārtējā vide un labsajūtas un sāpju avoti tajā kontrolē mūs kā atalgojums un sods. Mēs meklējam sajūtas un apmierinājumu tūlīt un tagad, kā rezultātā pazaudējam savu dzīves plānu jeb mērķi, caur kuru varētu kļūt par sava likteņa noteicējiem.

Ja mūsu dzīves galvenais mērķis ir bagātība, mums veidojas tirgotāja attieksme. Mēs raugāmies uz lietām atkarībā no tā, cik daudz ar to varam nopelnīt un cik mantas varam uzkrāt. Arī tas liek mums manipulēt ar pasauli un citiem cilvēkiem, lai iegūtu vairāk sev.

Ja mūsu dzīves galvenais mērķis ir vara vai stāvoklis sabiedrībā, mūsos samilst godkāre. Mēs gribam par kaut ko kļūt, gūt atzinību, kļūt slaveni. Mēs radām sev sekotājus un pakļaujam citus saviem dzinuļiem.

Ja mūsu dzīves galvenais mērķis ir zināšanas, mēs attīstām intelektu. Mēs meklējam baudu, apmierinājumu un gandarījumu caur prātu, nevis ķermeni, ārējās pasaules jutekļiem. Uzkrājot idejas, iegūstam varu pār pārējiem.

Bez šiem mums dzīvē nav citu iespējamu ārēju mērķu. Mēs varam izmainīt to formas, bet mērķu pamatprincips paliek tas pats. Varam atklāt jaunus un aizraujošākus baudas veidus, bet baudas sajūta būtībā ir tāda pati. Baudas var būt vairāk vai mazāk, bet tā nevar kļūt kvalitatīvi citāda. Lai sasniegtu to pašu baudas izjūtu, mums nepieciešami aizvien jauni objekti vai spēcīgākas formas, jo pēc pirmās reizes atkārtošanās rezultātā stimula iedarbība kļūst aizvien vājāka.

Visi mērķi ir ārēji, ierobežoti un pārejoši. Tos ierobežo nāve. Lai kuru no minētajiem mērķiem mēs sasniegtu dzīvē, tas nevar kļūt par pastāvīgu mūsu esības daļu vai uzlabot mūsu apziņas stāvokli. Mērķa sasniegšana nevar sniegt ilgstošu laimi, pārpilnību, enerģiju vai gudrību.

Tomēr visā pasaulē mēs tiecamies uz šiem mērķiem. Mērķi ir kļuvuši plašāki, tomēr tie vēl aizvien valda pār mums. Meklējot baudu, varam iegūt vienīgi baudu. Jutekļi ir ierobežoti, un tos viegli var sabojāt vai pārkairināt, pārsātinoties no baudas. Lai arī šķiet, ka jaunā audio iekārta sniedz mums lielāku labsajūtu nekā vecā, uz nevainīgu prātu vienkārša putna dziesma atstāj daudz lielāku iespaidu. Mūsu plašākais redzesloks var tikai sarežģīt, nevis uzlabot mūsu stāvokli.

Dzenoties pēc bagātības, mēs varam iegūt tikai bagātību. Mums būs lielākas mājas, labākas automašīnas, vairāk dārglietu, bet tādā veidā nesasniegsim patiesu laimi vai nemirstību. Atrodot skaistu akmeni kalnā, vienkāršs cilvēks var izbaudīt tās pašas izjūtas kā bagātnieks, nopelnot vēl vienu miljonu.

Lai arī šo vērtību ārējās formas var mainīties, pamatā tās paliek tādas pašas, un dzīve, ko materiālās vērtības var mums dāvāt, ir nemainīga. Piemēram, tirgotāja dzīve senajā Ēģiptē un Savienotajās Valstīs šodien formas ziņā ievērojami atšķiras, bet mentalitāte un emocijas ir tieši tādas pašas. Tāpēc, tiecoties pēc šīm vērtībām, mēs savu sabiedrību paplašinām vienīgi horizontāli. Mūsos nenotiek nekāda attīstība vai garīga evolūcija.

Mūsu dzīves vērtības mūs šķir. Tām nonākot konfliktā, mēs kļūstam cits cita pretinieki. Kamēr vien alkstam pēc zemākām vērtībām vai personīga labuma, šādas nesaskaņas ir neizbēgamas. Ja manas vērtības ir materiālas, tās noteikti nonāks konfliktā ar citu materiālajām vajadzībām, jo bagātības daudzums vienmēr ir ierobežota. Sabiedrību patiesi vienot var vienīgi reliģiskas vai garīgas vērtības, kur cilvēku atšķirības un ierobežotie resursi nav būtiski.

Demokrātijas ierobežojumi

Senie cilvēki neticēja vienkāršai demokrātijai vai cilvēku vienlīdzībai. Viņi atzina cilvēku dvēseļu vienlīdzību, bet saprata, ka mūsu cilvēciskās spējas ir krietni vien atšķirīgas, mūsu prāts un tā vērtības ir dažādi. Demokrātijai ir negatīvā puse augstāku vērtību nonivelēšana, kā tas notiek, zemākiem slāņiem iegūstot augstāku stāvokli. Demokrātija mērķē uz vidējo, kas var būt viduvējs.

Demokrātija arī uzspiež vienu vērtību sistēmu visiem cilvēkiem. Tās dēvē par demokrātijas vērtībām. Šīs vērtības neļauj cilvēkiem vienkārši meklēt atšķirīgas vērtības, bet tieši vai netieši uzspiež viena sabiedrības slāņa uzņēmēju vērtības. Demokrātiska sabiedrība nav gluži bezšķiru sabiedrība, tā drīzāk ir sabiedrība, kas reducēta līdz vienai šķirai. Salīdzinājumā ar šādu vienas dimensijas jeb lineāru sabiedrību senās kultūras bija komplicētas un daudzdimensionālas.

Lai gan demokrātija ir labāka nekā viltus hierarhija, tā ir mazvērtīgāka nekā īstu vērtību hierarhija. Demokrātija var būt tikai starpposms starp deģenerējušos seno hierarhiju un uzlabotu nākotnes hierarhiju. Sabiedrība nevar būt brīva no hierarhijas. Katrai sabiedrībai ir savi standarti un autoritātes. Vai nu mēs varam būvēt sabiedrību uz patiesu vērtību pamatiem, kuri veidojas garīgas evolūcijas rezultātā, vai arī sabiedrība attīstīsies pati, priekšroku dodot zemākajām vērtībām bagātībai, varai un baudai.

Dzīves ārējiem mērķiem ir sava nozīme, taču tā ir virspusēja. Ārišķības nav patiesais mērķis. Mūsu inkarnācijas nolūks ir attīstīt apziņu. Mums jāgūst zināma bauda no tā, ko mēs darām. Mūsu spējām jābūt novērtētām, lai mēs varētu dot savu ieguldījumu sabiedrībā. Mums nepieciešamas zināšanas par ārējo pasauli. Arī ceļojot cilvēks dažas dienas pavada, smeļoties iespaidus par svešādo zemi. Uzturoties šai zemē, viņam jāspēj nodrošināt savas vajadzības, bet viņa īstās mājas ir citur. Cilvēks nedrīkst aizmirst, ka ir tikai ceļotājs, garāmgājējs, caurbraucējs. Cilvēkam ir jātiecas uz savu galveno mērķi atgriešanos mājās.

Tādējādi mēs redzam, ka Manu sociālās zinātnes vēdiskā sistēma ir universāla. Tā apzinās nepieciešamību organizēt cilvēces dažādās spējas. Tas attiecas uz visām kultūrām. Mums jāpieder pie vienas no četrām vārnām. Vārnām tiek piešķirts spēks jeb prioritāte atbilstoši kultūru atšķirībām. Lai gan mūsu ārējais spēks un zināšanas ir augsti attīstīti, mēs esam radījuši sabiedrību, kura pat nepazinās garīgo mērķi. Mēs atzinām reliģiju, bet ne Gara atbrīvošanu kā cilvēka patieso mērķi. Tāpēc mūsu sabiedriskā iekārta garīgi ir naiva un neizbēgami ar laiku noved pie posta, jo tai trūkst patiesās dzīves jēgas apziņas.

Kamēr, ievērojot Manu jeb patiesā cilvēka kodeksu, mēs neatgriezīsimies pie sabiedrības, kuras pīlāri ir cieņa pret garīgumu un zināšanām par sevi, mūsu pasauli plosīs konflikti un pretrunas un tikai daži spēs sasniegt īstu, ilgstošu laimi.

Augstākais cilvēks tomēr saprot savu vienotību ar visu cilvēci, viņš saprot visu sabiedrības slāņu vērtības un vajadzības. Sāds cilvēks palīdz katram indivīdam iet viņam atbilstošo ceļu dzīvē un nemēģina radīt vienotu standartu visiem. Viņš piedāvā plašas pieredzes iespējas, kur katrs var augt saskaņā ar sevi. Tādi bija vēdiskās jeb āriešu sabiedrības senie vadoņi.

Četri dzīves posmi

Vēdas noteica ne tikai dalījumu četros sabiedrības slāņos (vārnās), bet aprakstīja arī četrus dzīves posmus (āšramus). Tāpat kā mums ir atšķirīgas spējas, mēs atšķiramies arī vecuma ziņā. Cilvēka dzīvē, līdzīgi kā dabā, ir četri dažādi gadalaiki. Pavasara augi neaugs rudenī. Pavasarī pieņemama rīcība rudenī būs nevietā.

Vēdas uzskatīja astoņdesmit četrus gadus par normālu cilvēka mūžu, kurš sastāv no četriem posmiem, un katrs no tiem ilgst divdesmit vienu gadu. Pirmais divdesmit viena gada posms tiek dēvēts par brahmāčarja (brabmacbarya) āšramu jaunības jeb mācību posmu kam nepieciešama zināma disciplīna, padoms un šķīstība visā tās plaukumā.

Otrs divdesmit viena gada posms no divdesmit viena līdz četrdesmit divu gadu vecumam tiek saukts par grihastha āšramu jeb ģimenes cilvēka, namtura posmu. Tas ir laiks dzemdēt bērus un veidot ģimeni, arī strādāt un pildīt savus pienākumus pret sabiedrību.

Trešais divdesmit viena gada posms no četrdesmit divu līdz sešdesmit trīs gadu vecumam ir vānaprastha jeb eremīta stadija. Šai brīdī ir laiks atgriezties pie apcerēm un vadīt sabiedrību no attāluma.

Ceturtais un pēdējais posms ir no sešdesmit trīs līdz astoņdesmit četru gadu vecumam, ko dēvē par sanjāsa (sannjasa) jeb atsacīšanās laiku. Cilvēks, kurš tajā laikā ir vieds un vecs, iekšēji tiecas atteikties no visiem ārējiem dzīves mērķiem. Viņš arī kļūst par garīgo zināšanu skolotāju un vairs nepiedalās sabiedriskajā vai politiskajā dzīvē. Šī kārtība atspoguļo vispārēju likumu. Augstāk attīstītas dvēseles var uzreiz nokļūt atsacīšanās fāzē. Zemāk attīstītas dvēseles neatbilst pat pirmajam posmam. Tām var neizdoties attīstīt sevī brahmāčarjas posma šķīstību, nevainību un pazemību.

Redzams, ka dzīves ārējo pienākumu veikšanai atvēlēts tikai divdesmit viens gads. Trīs ceturtdaļas dzīves tiek veltītas galvenokārt garīgiem meklējumiem.

Patiesa sabiedrība nodrošina pieredzi katram no šiem četriem dzīves posmiem. Mūsu pašreizējā sabiedrība ir balstīta galvenokārt uz nenobriedušu jauniešu vērtībām. Sabiedrībā sagaida, ka pat vecāki cilvēki rīkosies līdzīgi jaunajiem nodarbosies ar seksu un sportu, dzīsies pēc naudas. Šāda kultūra ir vienpusēja un nelīdzsvarota. Dvēseles potenciāls vecumā tiek noliegts. Dvēseles dabiskā kustība vēlākajos gados norobežošanās un meditācijas virzienā tiek apspiesta. Kad vecāki cilvēki dabiski sāk zaudēt interesi par dzīves ārējiem mērķiem, mēs iestāstām, ka viņi ir slimi, un iedrošinām viņus darīt visu, lai tikai saglabātu sevī pasaulīgas alkas. Veci cilvēki nevar pilnveidot savu dzīves gudrību un kļūt par mūsu īstenajiem viedajiem vecajiem un skolotājiem. Mēs padarām viņus par apsmieklu jauniešu acīs. Mēs necienām vecus ļaudis, bet viņiem šķiet, ka esam viņus pametuši. Pieaugot mūža garumam un indivīdu vidējam dzīves ilgumam mūsu kultūrā, šī problēma kļūst aizvien asāka.

Jebkura sabiedrība, kura neatzīst dzīves dažādos posmus, nevar piedzīvot ilgstošu uzplaukumu, tāpat kā zemnieks nevar būt veiksmīgs, ja viņš pazīst tikai vienā gadalaikā augošus augus. Indivīds nevar būt arī laimīgs, ja tiecas apmierināt jau pagājuša dzīves posma vajadzības. Tāpēc šī senā Vēdu izpratne par dzīves posmiem būtu jāatdzīvina no jauna.

Sabiedrība nav divdimensionāls zīmējums. Tū ir neredzama garīgās izaugsmes dimensija. Ja to neatzīstam, mūsu esībai ir izkropļota perspektīva. Vēdiskās vērtības palīdz mums atjaunot šo iekšējo dimensiju gan sabiedrības pastāvēšanā, gan indivīda esībā. Tieši šī visu centienu patiesā nozīme piešķir cilvēka dzīvei īstu jēgu un ļauj mums novērtēt mūsu esības dažādos līmeņus un posmus.

6. Sanskrits Mantras spēks

Sanskrits ir Vēdu valoda. To izveidoja riši Vēdu gaišreģi -, kuri pirmie esot iztēlojušies sanskritu caur Dievišķā vārda spēku. Runā, ka sanskrita valoda cilvēku skaņās iedzīvina Dievu valodu, vareno radošo kosmisko vibrāciju. Tā izpaužas Dievišķajā vārdā Om (Aum), kurš sevī ietver visas skaņas.

Visas sanskrita valodas saknes un primārās formas atrodamas Rigvčdā senākajā no Vēdu zinību grāmatām. No vēdiskā sanskrita attīstījās klasiskais sanskrits, kas ir hinduistu, budistu un džainu literatūras pamats. Tādējādi sanskrits galvenokārt ir garīgo zināšanu valoda veids, kā kosmiskais prāts atklāj patiesību. Sanskritā var atrast vairāk garīgu mācību un lielāku garīgo koncepciju dažādību nekā jebkurā citā valodā. Tāpēc sanskrits ir labs pamats globālās apziņas valodai nākotnes garīgās zinātnes valodai, līdzīgi kā šī valoda bija garīguma pamats pagātnē. Sanskritam piemīt vairākas svarīgas un unikālas vērtības.

Pirmkārt, sanskrits ir vissenākā forma un, iespējams, saknes vislielākajam skaitam valodu, kurās runā vislielākais skaits cilvēku pasaulē indoeiropiešu valodu saimei. To vidū ir varenākās valodas Eiropā un Indijas ziemeļos, ari daudzas valodas Irānā un Tuvajos Austrumos (piemēram, persiešu, kurdu un armēņu). Lai arī šo valodu gramatiskās formas atšķiras, sanskritam ir kopīga izcelsme ar citām nozīmīgām senajām valodām, piemēram, ēģiptiešu un šumeru. Austrumos mēs vērojam milzīgu sanskrita ietekmi, līdz pat Havaju salām. Tikpat liela ietekme ir bijusi uz daudzām senajām valodām, piemēram, skitu valodu Centrālāzijā, kas ir indoirāņu izcelsmes.

Otrkārt, sanskrits ir pasaulē senākā nepārtraukti lietotā valoda un varētu būt visvecākā un oriģinālākā cilvēces valoda. Atbilstoši viskonservatīvākajiem aprēķiniem, tā bez pārtraukuma lietota kopš 1500. g. p.m.ē.; bet saskaņā ar liberālākiem uzskatiem sanskrits lietots jau pirms 6000. g. p.m.ē. Klasiskajā sanskritā ir tie paši pamatprincipi, kas tika ievēroti kopš Pānini laikieiņ, kurš, iespējams, dzīvoja vienā laikā ar Budu.

Treškārt, sanskritā ir visplašākā literatūra salīdzinājumā ar jebkuru valodu. Līdzās divu pasaules varenāko reliģiju hinduisma un budisma svētajiem rakstiem tajā ir vairāk darbu par garīgumu, metafiziku un mitoloģiju nekā jebkurā citā valodā. Sanskritā ir bagātīgs poēzijas, drāmas un filozofiskās literatūras klāsts, lai arī ar laiku daudz ir zaudēts.

Ceturtkārt, tā ir viszinātniskākā valoda. Sanskrits ir vienīgā valoda, kura veidota atkarībā no tā, kurā vietā mutē tiek radītas skaņas. Šī iemesla dēļ mūsdienu valodniecība lielā mērā attīstījusies, tieši pētot sanskritu deviņpadsmitajā gadsimtā. Gramatika, filoloģija un etimoloģija sanskritā, iespējams, ir vairāk attīstītas nekā jebkurā citā valodā. Iespējams, tā ir viskonsekventākā un homogēnākā no visām valodām, jo vairums pārējo valodu ir dažādu valodu vai dialektu sajaukums.

Tādējādi sanskrits ir lieliski piemērots, lai kļūtu par globālās kultūras Jaunā Laikmeta valodu. Nākotnē grūti gan spriest, pēc cik gadsimtiem -cilvēce noteikti pie tās atgriezīsies, apgūstot sanskritu vismaz kā savu garīgo valodu jeb zinību valodu.

Sanskritā ir vairāk vārdu, kas apzīmē Dievišķo, un precīzāki jēdzieni apziņas un meditatīvās pieredzes aprakstīšanai nekā jebkurā citā valodā. Tā ir augstākā prāta valoda un tādējādi ļauj mums piekļūt prāta likumiem un vibrāciju struktūrām. Sanskrits ir Dievu, prāta, augstāko sfēru valoda un ļauj mums tuvoties šīm sfērām.

Sanskrita valodas forma

Sanskrits veidojies no piecām galvenajām skaņām. Šīs skaņas ir patskaņi a, i, u un puspatskaņi r un ļ. Katram ir raksturīgās nozīmes un enerģētiskā iedarbība.

a ir tīras esības, eksistences skaņa. Šī skaņa ir bezgalīga, absolūta, ārpus radītā un tā pamatā. Atklāta, ekspansīva, atbrīvojoša un apliecinoša skaņa.

i ir gribas un apziņas skaņa. Šī skaņa ir bezgalīgi maza, atoms, bindu , tīrās apziņas punkts, no kura plešas radītais. Tās iedarbība ir saraušanās, virzīšana, alkas, vadība.

u ir enerģijas un varas skaņa. Šī skaņa piešķir intensitāti un spēku, bieži varmācību. Tā ir matrice, spēka lauks, vibrāciju struktūra radītā pamatā. Dod spēku, aizsardzību, gan piesaistot, gan atvairot lietas.

r ir kārtības un struktūras skaņa. Tā piešķir lietām likumu, stabilitāti un pareizo kustību. Šī skaņa ir kosmiskā likuma un saprāta pamats.

ļ ir formas un stabilitātes skaņa. Šī skaņa rada prieku, harmoniju, apmierinājumu un inerci.

Iepriekšminētās piecas pamata skaņas rada piecas līdzskaņu kārtas, kuras atspoguļo un paplašina to nozīmi. Patskanis rada piecas guturālas skaņas (velveņus): k, kh, g, gh un n[iļ]. Patskanis i rada palatālas skaņas (aukslējeņus): c, ch, h, j, jh un n ļnļ (try vai gy). Patskanis u rada lūpeņus: p, ph, b, bh un m. Skaņa rrada retrofleksos līdzskaņus (mēle pieskaras pie aukslēju pašas augšas): t, th, d, dli un ņ. Skaņa ļ rada zobeņus (izrunā ar mēli starp zobiem) t, th, d, dh un n. Līdzskaņi sanskritā ir divdesmit pieci.

Sanskritā ir sešpadsmit patskaņi. Patskaņiem a, i un u ir īsās un garās formas. Garie patskaņi ir ā, ī un ū. Apvienotās formas jeb divskaņi ir ei, ai, ou un au. Pastāv arī puspatskaņu garās formas r un ļ1, lai gan tās parādās reti. Līdzskaņa aspirācija tiek atpazīta pēc burta h, bet patskaņa skaņas nazalizācija pēc burta m.

Starpposms starp patskaņiem un līdzskaņiem ir deviņi puspatskaņi un aspirēti līdzskaņi (aspiranti). Tie ir y, r, 1, v, h, s, š (aukslējeņi), s (retroflekss), ks (sanskrita ekvivalents grieķu burtam %).

Šie piecdesmit burti veido virteni Dievietei Kundalinī, kas ir runas vara. Tie mājo dažādās smalkā ķermeņa čakrās.

Upanišadās virkne patskaņu atspoguļo Garu jeb apziņu (Indru). Līdzskaņi apzīmē matēriju vai nāvi, jo tie ir ierobežoti. Līdzskani nevar nosaukt bez patskaņa. Puspatskaņi un aspirētie līdzskaņi iemieso radošo spēku, caur kuru Gars kļūst par matēriju pradžapati (prajapati).

Valoda un vārds kā garīgais ceļš

Vēdu joga uzsver vārda jeb dziedājuma spēku. Šo spēku iemieso Dieviete Vāk (runas vara), Mahā-vani (transcendējošais vārds) jeb Sarasvatī (plūstošā). Vāk ir vārda spēka apliecinājums. Dieviete Sarasvatī personificē bezgalīgas gudrības straumi.

Sanskrita literatūrā pastāv daudzas dažādas skaņas jogas formas. Saskaņā ar Jogas un Sankhjas sistēmu, skaņa ir visu citu juteklisko potenciālu pamats. Skaņa ir jutekliskā īpašība, kas piemīt ēteram sākotnējam elementam. Tāpēc ar skaņu var kontrolēt visus elementus. Pašu prātu veido skaņa. Prāta struktūra ietver mūsu vārdu atbalsošanos un idejas, kuras materializē šie vārdi. Tāpēc apzināta skaņas izmantošana gan attīra, gan kontrolē prātu. Viena no svarīgākajām skaņu jogām, iespējams, ir šabda-brahmas mantras joga (Shabda Brahma Mantra Joga) no Bhartrihari vārsmām (500. g.), kur izpratni par skaņu apraksta kā augstāko jogu un vistiešāko ceļu uz Dievišķo.

Šīs skaņas jogas nav vērstas tikai uz raupjo artikulētuo skaņu. Vēdu un Purānu literatūrā tiek izdalīti četri skaņu līmeņi. Rigvēda (1.164.45.) māca: "Skaņai ir četri līmeņi. Slepenībā slēptos trīs nav iespējams pārvaldīt. Mirstīgie runā tikai ceturtajā." Šie četri skaņas jeb vibrācijas līmeņi ir vaikhari (rupjā), madhjama (madhjama smalkā), pašjanti (pashyanti kauzālā) un para (kosmiskā). Vaikhari mājo rīklē un ir mūsu rupjā, artikulētā skaņa. Madhjama mājo sirdī un ir mūsu garīgā struktūra jeb ideja, kas ir skaņas pamatā. Pašjanti nozīmē redzēšanu. Šajā līmenī skaņa mājo saules pinumā. Pašjanti ir skaņas būtiskā nozīme, tās arhetipiskais saturs. Para apzīmē transcendentu, pārpasaulīgo. Para ir visu skaņu būtība. Šī skaņa mīt pamata čakrā. (Ievērojiet, ka šīs dažādu līmeņu skaņas iemājo aizvien zemākās čakrās. Ne tāpēc, ka tās būtu arvien vājākas skaņas, bet tāpēc, ka šīm skaņām ir vara pār aizvien dziļākiem un sarežģītākiem mūsu būtības līmeņiem.)

Tāpēc skaņu jogas virsuzdevums ir pilnveidot mūs, lai no rupjajām skaņām atgrieztos pie to idejiskā satura, skaņas uztveres un visbeidzot tīrās esības, kas ir šādas uztveres pamatā. Skaņu jogas process nav tikai vārdu atkārtošana vai domāšana par vārdiem, bet skaņas avota un jēgas meklēšana meditācijā, apzinoties sevi.

Sanskrits ir mantras valoda, garīgi piesātinātu skaņu valoda. To lieto, lai mūsu prāts atgrieztos apziņas stāvoklī un izjustu mantras spēku. Mantras mērķis nav tikai skaņa, bet jēga. Skaņu joga māca, ka dzīvē ir tikai viena jēga Dievišķais jeb mūsu pašu patība. Ikviena lieta galu galā ietver visas lietas. Katrs priekšmets ir visa Visuma simbols. Vārdi atspoguļo šo sadrumstaloto, sašķelto un sadalīto universālo jēgu. Lai uztvertu jebkuru atsevišķu priekšmetu, mums ir jāatpazīst tā būtības pamats, kas ir Dievišķs. Tomēr mēs nesaskatām šo pamatu, jo tas ir nepastarpināts un pastāv pirms mūsu domas un izvēles aktivitātes. Ja ievērojam šo eksistences pamatu kā visu priekšmetu jēgu, visas lietas veido ceļu uz bezgalīgo.

Parastā valoda meklē precīzākas un niansētākas nozīmes, savukārt garīgās valodas meklē plašāku un sabalansētu izpratni, līdz viens ir viss un viss ir viens vesels. Garīgo valodu mērķis ir atbrīvot nozīmi no vārdu ierobežotības un aizspriedumainajām paražām. Patiesībā pašas lietas neko nenozīmē vai arī katra lieta nozīmē visu Visumu. Vienīgi nozīmju universālā daba ļauj rasties konkrētai nozīmei. Iedziļināšanās nozīmē ir skaņu jogas būtība. Šis jogas veids vedina atbrīvot prātu no pieķeršanās noteiktām skaņām un vārdu tirānijas.

Arī tantriskajā sistēmā ir būtiska skaņu joga. Vislabāk tas izklāstīts Kašmiras ielejas Saivas"1 (Kashmiri Shaiva) Abhinavaguptas darbos (no0. g.). Skaņa ir Dievietes ķermenis, jogas šakti (yoga shakti) jeb jogas spēks. Tādējādi skaņa rada spēka plūsmu, kas ienes mūs bezgalībā.

Mantras nozīme

Rietumos mantra ir labi zināma. Parasti aizspriedumu iespaidā mums mantra asociējas ar kaut kādu bezjēdzīgu skaņu, kuru mehāniski atkārtojam, līdz nonākam transam līdzīgā stāvoklī. Patiesībā mantra ir pavisam citāda.

Jebkāda mācīšanās ir saistīta ar prāta aktivizēšanu. Mēs kaut ko uzzinām, tikai pateicoties uzmanībai, prāta koncentrēšanai. Ja mūsu uzmanību novērš vai prāts aizmaldās, mēs nespējam neko uztvert. Tāpēc mācīšanās patiesais mērķis ir nevis iemācīties kaut ko konkrētu, bet pārvaldīt prātu, trenējot uzmanību. Tad varam atklāt patiesību visās lietās.

Iepriekš aprakstītā prāta aktivizēšana ir mantras patiesais mērķis un nozīme. Tieši šīm spējām mums jāpateicas par dziļām atklāsmēm un īstu dzīvības apzināšanos. Aktīva doma ir mantra. Jo vairāk iedziļināmies un domājam par lietām, jo vairāk mūsu domas līdzinās mantrai; tāpat arī jo asākas ir mūsu novērošanas spējas, jo spēcīgāka ir mantra mūsu prātā.

Līdzīgi kā jogas prakses veicināšanai nepieciešamas īpašas spējas jeb jogas šakti , arī mantras praktizēšanai nepieciešama īpašs mantras šakti, lai tā būtu efektīva. Mantras spējas ir apzināta un radoša skaņas un jēgas aktivēšana, gluži kā atšķirība starp poēziju un vienkāršu runu. Lai mantra iedarbotos, tai nepieciešams vismaz tikpat liels radošs pacēlums kā labam dzejolim. Lai radītu šo pacēlumu, prāts ir īpaši jākoncentrē. Ar skolotāja vēlību un iniciācijas spēku var attīstīt minētās spējas. Mantras šakti var rasties arī pašā, pateicoties atklāsmēm sevī, alkām un saiknei ar iekšējo padomdevēju. Bez šīs mantrai piemītošās radošās tālredzības mantra nav nekas vairāk kā pašhipnoze.

Šādi aktivizējot runu, mēs sākam atklāt dziļu jēgu dažās vienkāršās skaņās. Skaņas kļūst par jēgu, un mums nav nepieciešama ideja, lai interpretētu prāta skaņas. Tādas primārās skaņas kā Om (Aum) ietver sevī veselu nozīmju spektru, pārvar valodas barjeru un noved mūs universālā saziņas stāvoklī klusumā un mierā.

Visu hinduisma un budisma galveno mantru pamatā ir sanskrits. Pašas mantras var nebūt sanskritā, bet sanskrits mantrām ir vairāk piemērots nekā citas valodas, jo cēlies no mantras. Lai aktivizētu mantras enerģiju citās valodās, nepieciešams pārvarēt šo valodu inerci, neapzinātāko struktūru.

Ir divu veidu mantras: garāki dziedājumi un īsākas vienzilbes. Visplašāk pazīstamās ir īsākās vienzilbes jeb bidža (bija) mantras (sēklas mantras), piemēram, Om (Aum). Tās sastāv no primārajām skaņām, piemēram, Aum (Om), Hūm vai Šrīm (Shrim). Tieši no šīm pamata skaņām ir attīstījusies visas sanskrita valoda, un līdz šīm skaņām var reducēt visu sanskritu. Gan lietvārdiem, gan darbības vārdiem ir šādas saknes. Piemēram, no saknes "ta", kuras nozīme ir "paplašināt", veidojas lietvārds "tala" plauksta vai darbības vārds "tanoti" viņš paplašinās.

Garākas mantras ir dziedājumi, piemēram, Vēdu vārsmas, no kurām vissvarīgākā ir Gājatrī (Gayatri) mantra. Dziedājumi drīzāk atgādina lūgšanas un atspoguļo valodu tās attīstītajā formā.

īsākajām primārajām mantrām ir universālāka nozīme. Mēs varam tās izmantot atbilstoši šo mantru enerģētikai, pat ja nesaprotam valodu, kura radusies no šīm mantrām.

Garākie dziedājumi ir vairāk atkarīgi no mūsu izjūtas attiecībā uz to nozīmi un mūsu nolūkiem. Dziedājumus vieglāk tulkot vienkāršā valoda, piemēram, lūgšanu par vispārēju mieru "lai visas būtnes būtu laimīgas".

Primārās mantras

Om (Aum)

Runā, ka Om ir visu mantru būtība, augstākā no visām mantrām, Dievišķais Vārds jeb pats Šabda Brahmans pārpasaulīgā, visu radošā skaņa. Uzskata, ka Om ir Vēdu būtība. Cilvēkam nav jāzina vai jāstudē Vēdas, viņam tikai jāskandē Om. Om ir bezgalīguma skaņa. Om piešķir spēku visām mantrām. Tāpēc visas mantras sākas un beidzas ar Om, un bez Om tām nav spēka. Pats Om atbrīvo prātu meditācijai.

Om sastāv no trim skaņām patskaņa a, patskaņa u un nazalizētas skaņas m. Tāpēc dažreiz šo skaņu pieraksta kā Aum (jeb Alm, kā Korāna sākumā, jo arābu valodā / bieži izrunā kā u, ja atrodas pirms līdzskaņa).

Aum trīs daļas ietver nomodu, sapņus un dziļo miegu un trīs gunas radžasu, satvu un tamasu. Tās pārvalda Dievi Brahma (Brāma), Višnu un Šiva Dievišķais savā trīsvienībā kā Visuma radītājs, uzturētājs un iznīcinātājs.

Vēdās Om ir Saules skaņa, gaismas skaņa. Tā ir apliecinājuma (piekrišanas) un augšupejas skaņa (šīs skaņas kustība ir uz augšu, Om rada dvēseles pacēlumu, gluži kā Dievišķā ērgļa vai vanaga skaņa).

Hūm

Hūm ir Dievišķo dusmu skaņa. Tā iznīcina visu negatīvo. Hūm ir Šivas skaņa un Dievišķās uguns Agni skaņa, ar kuru var piesaukt visus pārējos Dievus jeb Dievišķos spēkus. Om ir indivīda skaņa bezgalībā, savukārt Hūm ir bezgalība, kas atspoguļojas indivīdā. Tibetas budismā un sūfiju vidū šī skaņa ir Hu.

Ram

Ram ir Dievišķās gaismas, žēlastības un aizsardzības skaņa. Tā dod spēku, mieru un dāvā žēlsirdību. Rām ir saistīta ar avatāru Rāmu.

Šrīm

Šrīm ir skaistuma, grācijas, pārticības un pārpilnības mantra un ir saistīta ar Dievieti. Tā piepilda visas vēlmes gan augstākās, gan zemākās.

Aim

Aim ir gudrības skaņa un saistīta ar zināšanu dievieti Sarasvatī. Tā uzlabo mūsu uzmanību, koncentrēšanās spējas, domāšanu un apceri. Aim ir arī garīgā skolotāja guru skaņa un aktivizē augstākā prāta mācīšanās spējas.

Ma

Ma ir pirmā no visām skaņām, mātes vārds. Caur šo skaņu mēs piesaucam Dievišķās Mātes spēku un vēlību, lūdzot viņas enerģiju, kas dāvā mīlestību, uzplaukumu un apmierinājumu.

So-ham

So-ham ir dabiska elpas skaņa. So ir ieelpa, bet ham izelpa. Ja mēs dzi|i elpojam un ieklausāmies mūsu elpā, tad dzirdam šīs skaņas. Sanskritā sakne "sa", no kuras attīstījusies sakne "s" nozīmē "turēt, gūt varu/spējas, būt". Tā dod iedvesmu un spēku. "Ham" nozīmē "pamest, atstāt, izdzīt", tāpēc arī apzīmē izelpošanu.

Ja izdzēšam līdzskaņus no So-ham, iegūstam Om. So ir Šakti , bet Ham ir Šiva . Ar šo mantru līdzsvarojam Dievu un Dievieti mūsos.

Soham pranajāma (pranayama) elpas pārvaldīšana ir dabiska dziļa elpošana, pievērošot uzmanību mantras skaņai.

Gājatrī (Gayatri) mantra

No mantras Om veidojas Gājatrī mantra garāka mantra jeb dziedājums. Tulkojumā tā skan šādi:

"Aum, mēs meditējam par Dievišķās Radošās Saules mirdzumu, lai tā dod impulsu mūsu saprātam."

Dievišķā Radošā Saule ir Savitars Dievišķais Tēvs un jogas kustības padomdevējs dzīvē. Viņš ir viena no Višnu formām. Šo mantru saullēktā un saulrietā skaita divreiz dzimušie, tie, kuri atdzimuši apziņas vienotības patiesībā. Gājatrī mantra domāta Dievišķās gaismas iekšējai un ārējai godināšanai un mūsu saprāta saskaņošanai ar dabai piemītošo evolūcijas spēku.

Mantras izmantošana

Mantras, iespējams, ir visspēcīgākie prāta atbrīvošanas un attīrīšanas rīki. Mantra palīdz sašķelt mūsu apzināto un neapzināto domu un vēlmju struktūru, kas mūs sasaista ar pagātnes nosacītību. Pētot sevi, mēs redzam, ka visu dienu domās norisinās saruna. Tā var būt kādas pa radio dzirdētas dziesmas atkārtošana, kādas mūsu nesenas pieredzes pārveidošana, apvainošana vai strīds, vai arī prātošana par mūsu turpmāko rīcību. Lai vai kā, šis fona troksnis nenorimst ne uz mirkli. Tas veido mūsu domu lauku un izsmeļ mūsu uzmanības enerģiju.

Mums parasti nav iespējams tiešā veidā apklusināt prātu. Arī mūsu prāts ir sašķelts, un mums ir pārāk daudz neatrisinātu konfliktu. Tomēr mūsu spēkos vienmēr ir noskaitīt mantru. Ja to darām regulāri, bet galvenais ja tā kļūst par mūsu galveno prāta aktivitāti, mantra pakāpeniski nomaina iepriekšminēto fona troksni prātā. Tā vietā, lai klausītos vecu dziesmu vai pārcilātu bērnības atmiņas, kas uzpeld mūsu virspusējā prātā, mēs dzirdam mantras Om, Rām, Harē Krištia vai jebkuru citu. Mantras enerģija izmaina mūsu zemapziņu, un zemapziņa vairs nepretojas mūsu apzinātā prāta vēlmei meditēt. Lūk, kāds ir mantras pareizais pielietojums.

Pareizi izmatotas mantras var palīdzēt prātam atbrīvoties no negatīvām emocijām. Piemēram, mantra Hūm izgaisina bailes. Mantra Rām rada mieru.

Tāpēc mantra ir arī būtiska jogas psiholoģijas daļa. Mantra ir galvenais jogas rīks, lai atbrīvotos no prāta apgūtajiem priekšstatiem. Nav nepieciešama nekāda sarežģīta psihoanalīze, tikai pastāvīga prakse. Tādējādi mēs varam izmainīt prāta struktūru, kas rada psiholoģiskās problēmas. Tādā veidā varam mainīt prāta dabu, nevis tikai to analizēt (tomēr mantrai nav spēka fundamentāli izmainīt prātu). Kamēr mūsu domas nav mantriskas, mums dzīvē neizbēgami rodas emocionālas problēmas. Prāta personīga jeb egoistiska aktivizēšana izraisa garīgas ciešanas. Tam pretinde ir prāta garīga aktivizēšana, izmantojot mantru.

Šādā veidā mantra noved mūs līdz meditācijai un klusumam. Ar skaņas atkārtošanu vien viss nebeidzas. Tāpēc pēc mantru atkārtošanas mums jābūt gataviem uz prāta nekustīgumu un jāiemācās iemājot tajā. Tieši tur mūs noved Om vibrācijas. Viļņu skaņas iegremdē mūs atpakaļ okeāna klusajā dzelmē.

Vēdiskais un klasiskais sanskrits

Tiek pētīts galvenokārt klasiskais sanskrits, un tajā ir sarakstīta lielākā daļa sanskrita traktātu. Bet tieši senākajā Vēdu valodā slēpjas sanskrita patiesais spēks. Vēdu valoda ir Dievišķais Vārds, un pēc dabas tā ir intuitīva. Klasiskā valoda bieži ir ārkārtīgi intelektuāla, un, lai arī klasiskais sanskrits ir dziļāks nekā citas valodas, tam reti piemīt vēdiskā pārpilnība un radītspēja. Tāpēc ir jāstudē Vēdu valoda, lai apgūtu īsto sanskritu jeb mantras valodu. Te, iespējams, slēpjas atslēga uz visām valodām un Dievišķā prāta domāšanas procesu.

Sanskrita pamata forma ir vienzilbes un "bidža" (sēklas) mantras, piemēram, Om. Vēdu vārsmās varam novērot mantras to sākotnējās formās. Vēdu valodā šie vārdi vēl ir dzīvi un savstarpēji saistīti.

Vēlākajā valodā vārdi kļūst maznozīmīgāki, jo vārdu jēgas izpratnē lielāka loma ir paražām. Tantriskajos tekstos vārdi ir atsevišķi uzskaitīti un precīzi aprakstīta to iedarbība uz dažādām mūsu esības daļām. Vienzilbes mantras aktivizē prātu, nevis veido runāto valodu. Tādējādi sanskritā vārdi ir universāli, un tos neierobežo nekādas konkrēts valodas dialekts, lai gan visas valodas galu galā ir cēlušās no šiem vārdiem. Mēs varam iemācīties vārdus, nemācoties sanskrita valodu vai gramatiku. Tādējādi varam izjust mantras spēku, nesapinoties valodas sarežģītajos līkločos.

7. Karma un atdzimšanas zinātne

Karma

Karma ir viena no visplašāk pazīstamajām, bet vāji izprastajām vēdiskās zinātnes koncepcijām. Jēdziens pirmo reizi parādās pašās Vēdās, kas piemin karmu kā rituālu, kuru mēs veicam dzīvē. Vēdas uzskata, ka visa dzīve ir rituāls, tas ir, visa dzīve ir atkārtotas darbības, kuras izraisa noteiktus netaustāmus jeb mistiskus rezultātus. Lūk, šie rezultāti arī nosaka mūsu stāvokli nākotnē un pasauli, kurā dzīvojam. Katrai darbībai ir noteiktas sekas, kas nosaka mūsu pašu esību un nākotnes gaitas. Mūsu pastāvīgākā un plānotākā darbība ikdienas prakse tādējādi ir salīdzināt mūsu dvēseles attīstību ar mūsu ietekmi uz pasaules dvēseli. Lai kas būtu mūsu mērķis naudas pelnīšana vai patiesības meklējumi -, mēs lūdzamies jeb virzām uz to savu enerģiju dzīvē, un virzībai ir savs iznākums. Upanišadās minētā slepenā karmas un atdzimšanas doktrīna pirmo reizi ir izskaidrota no racionālā un filozofiskā viedokļa.

Jebkuru jūtīgu cilvēku satrauc milzīgā netaisnība šai pasaulē. Vairumā gadījumu redzam, kā ļaunie triumfē pār labajiem. Mēs bieži vērojam, ka labs cilvēks cieš no nabadzības un sociālas atstumtības, kamēr ļauns vai duāls cilvēks tiek atalgots ar naudu, slavu un varu. Svētie, zintnieki un avatāri bieži tiek izraidīti, apmeloti vai kļūst par mocekļiem. Mēs esam liecinieki, ka cilvēku sociālais statuss reti atbilst viņa iekšējām dotībām. Līderu pozīcijās bieži nav cilvēki ar īstu līdera talantu. Par izglītības iestāžu vadītājiem tikai retumis kļūst patiesi gudri cilvēki. Lielākajai daļai reliģisko līderu trūkst jebkādas īstas garīgas pieredzes.

Lai arī zinām gadījumus, kad ļauni cilvēki piedzīvo sakāvi un viņus uzvar labie, tas drīzāk šķiet likumu apstiprinošs izņēmums. Nenoliedzami, pasaulē valda nevienlīdzība, un vājie un nabagie bieži tiek sabradāti. Mūsdienās tiek iznīcināta pati Zeme līdz ar lielāko daļu tās augu un dzīvnieku populācijas. Rodas doma ja vispār ir Dievs, viņš nesargā šo pasauli un neiesaistās tās evolūcijā.

Vispārējā izpratnē karmas doktrīna nozīmē "ko sēsi to pļausi". Daudzi ar to saprot, ka bagātie un pārticīgie acīmredzot ievāc pagātnes labo darbu augļus, bet nabagie un izmisušie maksā par saviem agrāk pastrādātajiem grēkiem.

Šāds priekšstats par karmu ir vienkāršots un kļūdains, jo karma ir balstīta uz lietu iekšējo realitāti, nevis ārējiem vārdiem un pasaulīgām formām. Karma kā garīgais likums netiek pielāgota atbilstoši mūsu atšķirīgajiem un bieži vien pretrunīgajiem priekšstatiem par panākumiem un neveiksmēm katrā kultūrā. Mūsu dzīve un apziņa ir aisbergs, kura lielākā daļa atrodas zem ūdens mūsu parastajai apziņai neaizsniedzama. Kamēr vien mēs spriedīsim tikai pēc lietu redzamās daļas, mūsu secinājumi par realitāti būs maldīgi. Karma kā garīgs likums ir jāpiemēro visai cilvēka realitātei, nevis tikai virspusējā prāta un emo-ciju radītiem stereotipiem priekšstatiem un aizspriedumiem.

No šāda iekšēja redzespunkta dvēseles laime bieži ir patības ciešanas, bet patības laime nereti nozīmē dvēseles ciešanas. Tādējādi veiksme dzīvē var būt stipras patības zīme, bet ciešanu mērķis ir atvērt mums acis uz patiesību, ko aizmiglo lietu ārējās formas. Attīstītākas dvēseles var izvēlēties grūtāku inkarnāciju, bet mazāk attīstītām dvēselēm var būt nepieciešams komforts un vieglums. Gluži kā alpīnistiem. Iesācēji var kāpt tikai pa lēzenu nogāzi, bet pieredzējušie alpīnisti izvēlas stāvākās nogāzes.

Mēs arī redzam, ka garīgu dzīvi izvēlējušies cilvēki nostājas pret sa-biedrības vispārpieņemto kārtību. Tāpēc garīgos meklējumos esošam cilvēkam bieži nākas uzklausīt kritiku un pārvarēt ārējās pasaules grūtības. Senie mīti vēsta, ka visi Dievi mūs pamet, lai mēs varētu atrast sevi; tikai mēs paši varam uzveikt savas tumsonības pūķi. Apspiestība un dzīves grūtības var nebūt sliktas karmas ēna, bet būt labvēlības zīme, ejot garīgo ceļu pasaulē, kas ir pretrunā ar izraudzīto ceļu. Turklāt garīga dzīve bieži ir saistīta ar mūsu karmas paātrināšanu, mēģinājumu to izstrādāt ātrāk. Ejot šo ceļu ar nolūku paātrināt karmu, mūsu karmiskā pieredze var būt negatīvāka. Un atkal tas nebūt neliecina par mūsu būtības ļaunumu, bet gan vēsta par attīrīšanās procesu.

Galu galā mums ir jāpārvar karma laba vai slikta. Tas nozīmē mūsu realitātes izjūtu vērst uz savu patieso es, nevis mūsu rīcības sekām. Beigu beigās mums ir jāatsakās no visu savu darbu augļiem. Tikai tur rodama brīvība un transcendence. Tāpēc augstākais labums ir bez motīva un negaida rezultātus. Lielākais tikums ir nevis mēģināt izmainīt pasauli vai uzlabot mūs pašus, bet dzīvot harmonijā un mierā ar esošo.

Cēlonis un sekas

Karma ir dabas likums, nevis morāles likums. Ja pieskārāmies ugunij un apdedzināmies, tas notiek tāpēc, ka esam pārkāpuši dabas likumu. Mēs esam rīkojušies pretēji lietām piemītošajām īpašībām. Ne jau Dievs aizliedz mums pieskarties ugunij un apdedzina mūs par sodu, ka esam pārkāpuši viņa rīkojumu. Tāpat kā ārējā pasaulē pastāv dabas likumi, dabas likumi attiecas arī uz jūtu un domu sfēru. Diemžēl iekšējā jeb psiholoģiskajā sfērā mēs neesam tik modri un vērīgi kā ārējā pasaulē. Mēs ne vienmēr redzam, ka darām sev pāri, rīkojoties pretēji paši savai emocionālajai dabai. Visas sliktās vai ļaunās domas un emocijas vispirms kaitē mums pašiem, bet prāts ļauj tām izpausties. Ja es esmu dusmīgs, šis dusmas vispirms skar mani, ne tikai izraisot nemieru manās jūtās un domās, bet kaitē arī manam fiziskajam ķermenim. Es varu vainot kādu citu, bet pats tomēr radu sevī šīs dusmas, un man jārēķinās ar sekām pašam savā psihē.

Iekšējā pasaulē cēloņsakarības var neizpausties tik dramatiski un nepastarpināti, kā tas notiek ārējā pasaulē. Pieskaroties ar roku ugunij, es uzreiz saprotu, ka esmu pieļāvis kļūdu. Ļaujot savā prātā plosīties dusmām vai naidam, es negūstu tādu pašu apstiprinājumu kā iepriekš. Turklāt es varu nezināt, ko nozīmē manipulēt ar otru cilvēku, piemēram, ļaunprātīgi izmantot viņa draudzību, kamēr kāds to nav nodarījis man. Mēs vienkārši neapzināmies prāta cēloņsakarības daļēji tāpēc, ka neesam to apguvuši. Mūs pat mudina neņemt vērā šīs cēloņsakarības. Ja varam nopelnīt netaisnīgi daudz naudas uz citu rēķina, mums šķiet, ka esam tikuši sveikā cauri, kamēr vien tas ir likumīgi. Lai gan ārējā pasaulē mēs patiesi būsim izsprukuši, iekšējā pasaulē mēs neva-ram izvairīties no šīs rīcības sekām. Visa sliktā rīcība, visas darbības, kuras kaitē citiem vai vairo.rnaldus un ilūzijas pasaulē, liedz mums iekļūt prāta iekšējās sfērās. Šādas darbības aizcērt mums durvis uz būtības iekšējo sfēru, apziņu un svētlaimi, kas ir mūsu vienīgais patiesais un paliekošais piepildījums. Lai ari ārējā pasaulē esam ieguvēji, pat ieguvuši visu, mēs zaudējam iekšējo sfēru, salīdzinājumā ar kuru ārpasaule ir tikai ēna vai burbulis.

Tāpēc mums ir svarīgi saprast mūsu rīcības cēloņsakarības laikā. Mēs varam viegli pielāgoties visam, kā sekas jūtamas uzreiz, bet ne vienmēr saprotam rezultātus tam, ko esam darījuši tālākā pagātnē. Ja ēdam sliktu ēdienu, mums ar laiku var izveidoties čūla. Bet mēs labāk šajā mirklī izbaudām ēdiena garšu, kas var būt tīkama mūsu jutekļiem, un tādēļ nesaistām mūsu slimību ar tās cēloņiem, jo slimība parādās vēlāk. Kamēr nespēsim izprast mūsu rīcības sākotnējos cēloņus, kamēr nespēsim saskatīt laika ritumu, mēs radīsim paši sev ciešanas. Daži no šiem cēloņiem var būt meklējami iepriekšējās dzīvēs un izgaisuši laika tumšajā naktī, taču par to esamību mēs varam nešaubīties.

Karmas likums nebūt nenozīmē tikai to, ka nākotnē mūs atalgo vai soda par šodienas rīcību. Karmas būtiskākās sekas ir tūlītējas. Karmas likums nosaka, ka mūsu apziņas stāvoklis un iekšējā laime ir atkarīga no tā, kā rīkojamies tagadnē. Ļauna cilvēka lielākais sods ir tas, ka viņam jādzīvo ar ļaunuma apziņu, kas tādējādi šķir no viņa patiesās dvēseles un dzīvības avota. Patiesas tikumības alga ir saikne ar mūžīgo un labklājības izjūta, kas nav saistīta ar ārējiem apstākļiem. Tādējādi ļaunums pats sevi soda, bet tikums atalgo. Raugi, šīs tiešās jebkuras darbības sekas ļauj mums atrasties tādā apziņas stāvoklī, kādu šī darbība ir radījusi. Ļauni darbi izolē mūs ļaunuma un maziska prāta stāvoklī. Labi darbi dod mums enerģiju saglabāt miera stāvokli.

Tomēr jāņem vērā, ka patiess labums vienmēr ir bez iepriekšēja nodoma. Mums vajadzētu darīt labu paša labuma dēļ, nevis lai iegūtu labu karmu kā atalgojumu. Tie, kuri tiecas pēc atalgojumiem, ir iestrēguši dzīves virspusējā kārtā un iekšēju vērtību vietā izvēlas ārējas vērtības. Rīcība ar nolūku iegūt jau ir ļaunums, pat ja mērķis ir apskaidrība.

Te mums jāatceras, ka lielākais ļaunums pasaulē ir izdarīts labuma vārdā. Tieši reliģijas un politiskie ideāli ir izraisījuši visbriesmīgāko varmācību pasaulē. Mēs visi gribam darīt labu. Dvēseles dabā ir tiekties pēc labā. Neviens apzināti nedarīs neko tādu, ko uzskatīs par sliktu. Nelaime tā, ka mūsu priekšstati par labo ir ierobežoti un patmīlīgi vai arī mums šķiet, ka varam uzspiest tos citiem. Mūsu labais var nebūt labs visiem pārējiem. Jebkura rīcība, uzspiežot mūsu uzskatus par labo vai patieso pārējiem, patiesībā ir ļaunums, jo tādējādi tiek apdraudēta dvēseles brīvība un viengabalainība. Fanātisms un paštaisnums ir vislielākie ļaunumi. Šī iemesla dēļ vēdiskās mācības nemēģina pievērst savai ticībai un nemudina izvērst jebkāda veida propagandu.

Lielākā daļa mūsu pašu grēku vai kļūdu dzīvē tiek pieļauti, pūloties būt labiem vai izpatikt citiem. Ja mēģinām atbilst ārējiem labā standartiem, mēs varam pazaudēt saikni ar īsto iekšējā labuma avotu, kas ir mūsu patiesais es un dvēsele, mūsu iekšējo saikni ar Dievišķo. Ārējais labums ir sociāla ieraža, nevis mūsu dvēseles īstenais labums. Tikai ar vēlmi ievērot patiesi labo mūsos pašos mēs spēsim dzīvot derīgu un labu dzīvi. Kamēr vien rīkosimies, lai izpatiktu citiem, mēs būsim ārējās pasaules vergi un pakļauti ārējām ietekmēm, kas ir patiesais ļaunums. Tāpēc, ievērojot patieso labumu, mēs riskējam zaudēt ģimenes un draugu labvēlību un nostāties pret sabiedrisko kārtību. Tas nenozīmē, ka mums ir jāsaceļas pret viņu ietekmi un jāmēģina cīnīties ar šo kārtību. Mūsu rīcības pamatā jābūt universālajam un mūžīgajam, ko neiero-bežo ārējie standarti.

īstenais likums skan šādi tas, kas nav labs mūsu dvēselei, nevar būt labs arī citu cilvēku dvēselēm. Rūpes par otra cilvēka patības vajadzību apmierināšanu nenāk par labu mums un kaitē arī otram.

Tāpēc patiesu labumu nevar izmērīt, vērtējot, cik ļoti mēs patīkam cilvēkiem, cik daudz naudas esam atvēlējuši labdarībai vai cik labi cilvēki esam apkārtējo uztverē. Vēdas māca, ka augstākais labums ir būt mums pašiem, balstīties uz savu patieso būtību jeb iekšējo dabu, atbrīvojoties no visām ārējām ietekmēm un motīviem. Tas ļauj Dievišķajai labvēlībai ieplūst pasaulē, kur mēs paceļamies pāri jebkādai labā un ļaunā virspusējai šķietamībai. Izcilas būtnes svētī pasauli ar savu esību vien, un tām nekas nav jādara, lai ieceltu cilvēci saulītē.

Tāpēc mums ir jābūt uzticīgiem sev, savai dziļākajai būtībai, nevis jāpelna laba karma. Gan laba, gan slikta karma sasaista dvēseli, jo zelta ķēde cilvēkam ir tikpat nesaraujamas važas kā dzelzs ķēde. Pārvarēt karmu visbiežāk ir viegli, Ja ir laba kanna, bet dažos gadījumos izciliem jogiem jaunības posmā bijusi slikta karma, viņi bijuši saistīti pat ar melno maģiju vai noziedzīgu darbību. Nevienu nevajadzētu nosodīt. Jebkuru dvēseli var izmainīt un virzīt uz patiesības pusi. Īstenībā tieši paštaisnajiem bieži ir visgrūtāk, jo paštaisnumā mēs zaudējam spēju saskatīt savus trūkums un ierobežojumus un tāpēc nespējam augt.

Vēdiskajā sistēmā nav galēja ļaunuma, ir tikai tumsonība. Pat visļaunākais cilvēks darbojas ar viltus vai izkropļotu labā izjūtu. Mums nevajadzētu viņus ienīst. Ļaunie cilvēki vienkārši ir mūsu kolektīvi projicēto negatīvo domu izpausme. Mums dzīvē ir jārada izpratnes pilna atmosfēra, kur bērnu dvēseles netiek izkropļotas ar bailēm un alkām. Tad arī visnegatīvākajai karmai būs augsne augšanai.

Karmas likums nozīmē, ka citi ir tie paši mēs. Lai ko mēs darītu citiem, mēs to darām sev. Mūsu karmas ir saplūdušas kolektīvajā un arī individuālajā karmā. Tomēr, pat paceļoties pāri mūsu individuālajai karmai, mēs nevaram izmainīt kolektīvo karmu jeb pasaules dabu. Katrai dvēselei pašai ir jāaug un brīvi jāgūst tai nepieciešamā pieredze.

Karma mūs māca, ka dzīvē ir absolūts iekšējais taisnīgums, kuru nedrīkst pārkāpt pat visbriesmīgākās ārējās pasaules netaisnības vārdā. Ciešanas un neveiksmes liek mums ielūkoties dziļāk un saskatīt lietu iekšējo stāvokli. Bez šīm ciešanām mēs, iespējams, nespētu augt sevī, bet atslābtu virspusējā, izšķērdīgā un izlaidīgā dzīvē. Tāpēc grūtības būtu jāuztver kā draugi un skolotāji. Ciešanas ir cilvēka garīgās izaugsmes veids. Nevajadzētu uztvert ciešanas kā vienkāršu sliktas karmas pazīmi, bet līdzekli karmas pārvarēšanai.

Kamēr vien esam apmierināti ar to, ko varam sasniegt darbības sfērā, mums nav iespējams atrast dzīves patiesību. Savu būtību, kas ir īstā patiesība, nevar iepazīt ar darbību. Šo rezultātu nav iespējams panākt ar jebkādu darbību. Augstākā rīcība ir atteikties no pieķeršanās mūsu darbībām un rīkoties tikai tā, kā mums liek iekšējā būtība. Tādējādi laba karina mums nebūtu jāuzskata par pašmērķi un jāieslīgst pašapmierinātībā. Laba un slikta karma ir spoguļa gaisma un ēna, bet mūsu patiesā būtība ir spogulis, un mums ir jāpārvar labie vai sliktie spoguļattēli, lai paceltos pāri pašam spogulim.

Atdzimšana

Ari atdzimšana ir labi zināms, bet reti izprasts jēdziens Vēdās. Bieži to sauc par reinkarnāciju, bet tas var būt maldinoši. Mums zināmā, pieredzētā un izjustā patība neatdzimst. Konkrētās inkarnācijas personība nav stabila jau tās ietvaros. Vairumam no mums vairākas reizes mūžā radikāli mainās priekšstats par sevi. Mēs nevaram sagaidīt, ka šī personība pāries uz nākamo dzīvi. Mūsu iekšējā patība nekad nav dzimusi un nekad nemirst, jo tās daba ir mūžīga. īsto reinkarnāciju piedzīvo kauzālais ķermenis, kurā tiek uzglabāti mūsu karmiskie nospiedumi. Turpinās iespaidu plūsma, atspoguļojot apziņu, bet nekad ne kāda reāla, atsevišķa patība. Indivīds ir tikai Dievišķo centienu un kalpošanas rīks.

Daudzi jautā ja reinkarnācija ir patiesība, kāpēc turpina pieaugt iedzīvotāju skaits? Mūsdienās cilvēku ir daudz vairāk nekā jebkurā citā vēstures posmā. No kurienes pēkšņi uzradušās visās dvēseles?

Ne iekšējā patība, ne kauzālais ķermenis nav kvantitatīvi subjekti. Viena dvēsele vai kauzālais ķermenis neatbilst vienam fiziskajam ķermenim. Iekšējā pasaule nedarbojas pēc tādas pašas loģikas kā ārējā pasaule. Izcilam apgaismotam indivīdam var būt lielāks garīgais spēks nekā miljoniem cilvēku. Vienai dvēselei ir ari iespējams vienlaicīgi piedzimt vairāk nekā vienu reizi augstu vai zemu. Tomēr lielāks iedzīvotāju skaits samazina dvēseles kvalitāti jeb dvēseles spēku inkarnācijā, tāpēc šis spēks pavājinās.

Nāves process ir līdzīgs garākam miega procesam. Sākumā mēs redzam spilgtu sapni. Mēs nepastarpināti un pilnīgi nokļūstam astrālajā sfērā, kuru sajūtam miega stāvoklī. Tur pieredzam dažādus pozitīvus un negatīvus garīgos stāvokļus atbilstoši mūsu zināšanām un rīcībai dzīvē. Mūsu dominējošie garīgie stāvokļi rodas, atbrīvojoties no dzīvē uzkrātajiem iespaidiem. Mēs varam redzēt draugus un radus, par kuriem visvairāk esam domājuši dzīves laikā. Varam nokļūt dažādās pozitīvās vai negatīvās astrālās pasaulēs, kas ir pamatā idejai par paradīzi un elli. Šie stāvokļi parasti atspoguļo mūsu reliģiskos iemācītos uzskatus, jo ir mūsu domu atspulgs. Kristietis pieredzēs kristīgo paradīzi vai elli, musulmanis musulmaņu paradīzi vai elli. Visi šie stāvokļi ir pagaidu. Cilvēkiem mēdz būt lielākas ilūzijas un maldi par paradīzi nekā par elli.

Pakāpeniski pārvietojamies astrālajā sfērā, līdz nonākam kauzālajā (cēloniskajā) līmenī. Mūsu apziņa saplūst ar dvēseli un tur atpūšas un vāc materiālus jaunai inkarnācijai.

Mazāk attīstītas dvēseles starp inkarnācijām var pieredzēt tikai ilgstošu dziļo miegu. Ļoti attīstītas dvēseles var nokļūt dziļā meditatīvā transā (kauzālās pasaules līmenī) un ātri reinkarnēties. Vidēji attīstītas dvēseles var pavadīt daudz laika astrālo sfēru dažādos līmeņos, lai asimilētu savu dzīves pieredzi. Kauzālā pieredze pēc dabas ir dziļi meditatīva un bez formas. Tur, paceļoties pāri laikam, mēs izprotam savas pieredzes būtību un dzīves likumus.

Mazāk attīstītas dvēseles parasti inkarnējas tajā pašā vietā uz zemes un meklē līdzīgu dzīves pieredzi. Vairāk attīstītas dvēseles izvēlas pavisam citādu dzīves pieredzi vai inkarnējas citās zemēs. Nav nekāda īpaša likuma; kā parasti, tas atkarīgs no indivīda vajadzībām. Ne jau patība izvēlas savu inkarnāciju, bet gan dvēsele. Dvēsele izlemj to nevis caur mums zināmo gribas vai domāšanas aktu, bet paļaujoties uz savas enerģijas un centienu dabiskajiem impulsiem. Dvēsele neatpazīst vārdu un formu. Tā nesaka: "Es gribu piedzimt nabadzīgā ģimenē Ķīnā un strādāt, līdz kļūstu par ārstu." Dvēsele rīkojas atbilstoši tās projicētajai enerģijas plūsmai, un tādējādi rodas konkrētie piedzimšanas apstākļi.

Daudzi priekšstati par atdzimšanu un pēcnāves stāvokļiem, kuri aprakstīti dažādās grāmatās un mācībās, ir cilvēku iztēles augļi. Dvēsele tiek attēlota kā cilvēks, kurš pārskata savas pagātnes darbības un plāno nākotni atbilstoši kaut kādam ģenerālplānam. Šādi mīti tikai rosina prāta manipulācijas, nevis rada mūsos mieru un dabisko, spontāno harmoniju. Patiesa dvēsele mīt ārpus prāta un nedarbojas caur domu. Dvēselei ir savas vīzijas, bet tās drīzāk ir sirds atklāsmes, nevis domas struktūra.

Atbrīvošanas

Dvēseles mērķis evolūcijā ir saplūšana ar Dievišķo jeb iekšējo patību. Saplūšana ļauj atbrīvoties no atdzimšanas cikla samsāras. Tas ir cilvēka dzīves augstākais mērķis, caur kuru viss tiek sasniegts. Atbrīvošanās iespējama, tikai iepazīstot savu patību. Visa dzīve ir pieredze, lai sniegtu mums šīs zināšanas par savu būtību. Dzīves jēga ir saskatīt sevi visās būtnēs un visas būtnes mūsos pašos. Tikai kļūstot par visiem, mēs varam pacelties pāri visiem.

Daži apgalvo, ka dižie jogi saplūst ar Nedzimušo un atstāj pasauli, pametot citus bez jebkādas līdzjūtības, lai viņi paši iegūtu savu atbrīvošanos. Šī ideja liecina par milzīgu neizpratni. Atbrīvošanās ir iespējama, tikai saplūstot ar visu būtību, kļūstot vienotiem ar visu. Nepaliek nekāda atsevišķa patība, kura varētu atstāt aiz sevis pasauli vai kura varētu rīkoties, lai palīdzētu pasaulei. Saplūšana ar savu patību nozīmē arī saplūšanu ar Dievišķo. Dievs vienmēr ir klātesošs, lai palīdzētu dvēselēm pasaulē. Tāpēc arī ar viņu saplūdušās dvēseles vienmēr ir līdzās, ja nepieciešams.

Tādējādi atbrīvošanās no pasaules nenozīmē pamest to, bet saplūst ar šo pasauli un ārpus tās, kļūstot par vienu veselumu. Ta ir atgriešanās pie mūsu patiesās dabas. Tāpēc no augstākā redzespunkta nav nekādas dzimšanas un nāves, neviena dzimušā un neviena mirušā, ir tikai nedzimusi, ideālā un bezgalīgā patības būtība, kas pārvar visus ierobežojumus un kurai ir visas iespējas izpausties.

Šo stāvokli dēvē par nirvānu , kaivalju kaivalya) , mukti jeb mokšu un tamlīdzīgi. Cilvēks pārvar visus ķermeņa un prāta stāvokļus, un viņu neierobežo prāts un ķermenis. Tas ir viss un nekas, ikviens un neviens.

Karma vēdiskaja zinātne

Visas vēdiskās zinātnes nozares mums māca kontrolēt mūsu karmu, apzinoties to. Tiklīdz ieraudzīsim, kā veidojam paši savu likteni, mēs izvairīsimies no sāpju avotiem. Ājurvēda māca, kā mūsu rīcība fiziskajā esības līmenī izraisa slimības, ja šī darbība nav harmonijā ar mūsu konstitūciju. Vēdiskā astroloģija palīdz saskatīt planetārās enerģijas, kas pārvalda mūsu karmu, un izmantot tās, lai atbrīvotos no karmas. Ar rituālu palīdzību mēs novēršam kolektīvās un individuālās karmiskās nelīdzsvarotības sekas. Tomēr joga un meditācija ir atšķirīgi veidi karmas pārvarēšanai. Joga māca, kā norobežojoties mūs vairs neietekmē karma. Mums tā ir iespēja atbrīvoties no karmiskajām važām. Un tad, kā vēsta Upanišadas, "mums tiek dota rīcības brīvība pēc sirds patikas darboties visās pasaulēs".

Atbrīvošanās no karmas ir nevis nespēja, bet augstākais sasniegums un vislielākā meistarība visās dzīves jomās. Galvenais te ir nemeklēt. Mūsu iekšējā būtība ir Visuma centrālais punkts. Mums nav jārīkojas tieši. Ja mēs vienkārši klausām savai iekšējai būtībai, visam Visumam ir jāsasaucas ar to, jācentrējas uz to. Visu var panākt saskaņā ar šo lietu dabu, un dabā ir gan darbības, gan bezdarbības miers. Karma ir balstīta uz alkām. Karma atspoguļo mūsu dvēseles brīvību. Kamēr vien mums ir vēlmes, mums ir jāiemiesojas, lai tās īstenotu. Tā kā vēlmes ir ierobežotas, tām pienāk beigas vai tās noved pie bēdām. Tāpēc tikai alkstot visu un neko, mēs atradīsim mieru. Jogas mērķis ir pārvarēt alkas. Tas nozīmē nevis atteikties no vēlmēm, bet gan saprast, ka mums kā Dievišķām būtnēm nepiedien kaut ko vēlēties vai uzskatīt ārējo pasauli par mūsu laimes atslēgu.

8. Universālās pielūgšanas formas Tempļi, pudža un homa

Senie gaišreģi un jogi māca, ka pati daba izpaužas dievības veidā. Visas dabas parādības savā patiesajā realitātē ir lūgšanu objekti, svētā veidoli. Mēs dzīvojam svētajā, noslēpumainajā un maģiskajā. Tikai caur prāta prizmu viss kļūst pasaulīgs un zaudē svēto nozīmi; tikai priekšmetu pazīstamības sajūta neļauj mums saskatīt katras lietas un katra mirkļa unikalitāti. Ikvienas lietas patiesā būtība ir Dievišķais vārds un forma. Tikai mūsu utilitārajā redzējumā lietas kļūst citādas. Šī iemesla dēļ vislabākais pielūgsmes veids ir pastaiga vai atpūta pie dabas. Dabā ir daudz svētvietu, un kāda vienmēr ir mūsu tuvumā. Dabas māte ir Dievišķā māte, un viņas klātbūtnē dvēsele vienmēr piedzīvo garīgo pacēlumu.

Sākotnēji cilvēku kultūrā dievības iemiesoja dabas varenos kosmiskos spēkus: sauli, vēju, uguni un ūdeni. Šos kosmiskos spēkus uzskatīja ne tikai par matēriju, bet arī par pasaulē visuresošu Dievišķo varu. Kosmiskie spēki ir arī mūsos, mūsu ķermeņa un prāta spēju veidolā, mūsu elpā un uztverē. Pati dzīve ir pielūgsmes veids kustība uz transcendenci, izaugsmes un garīgā pacēluma meklējumi. Koki simbolizē dzīvības spēku atvēršanos pret patiesības debesīm. Ziedi ar savu skaistumu, krāsu un smaržu uzplaukst kā mīlestība. Debesis apliecina kosmiskā prāta plašumu. Okeāns savukārt ir Dievišķo jūtu dziļuma spogulis. Visa daba ir Dieva valoda un Dievišķā vārda apliecinājums. Tikai izjūtot saikni ar dzīvi kā pielūgsmes un Dievišķās godināšanas avotu, mēs pa-tiesi atrodamies lūgšanas stāvoklī un esam īsteni dzīvi.

Tempļi

Mums ir nepieciešamas arī formālākas vietas lūgšanām, jo nedzīvojam vairs dabiskā vidē. Dievišķo klātbūtni nevajadzētu izslēgt no mūsu kopienām. Tempļiem ir liela nozīme, jo tie ir svēta vieta, kur kopienai pulcēties un atjaut mūsu garīgo enerģiju. Tempļi kalpo kā kanāli, lai Dievišķo labvēlību dāvātu pasaulei. Tie kļūst par mūsu kolektīvo garīgo centienu koncentrēšanās vietu. Katram templim vajadzētu būt visas kopienas tikšanās vietai, kur mēs varam sanākt kopā un dalīties mūsu garīgajos meklējumos dzīvē.

Turklāt tempļi nav saistīti tikai ar fizisko dabu. Tiem ir saikne ar astrālo plakni. Tāpēc tempļos izmanto mākslu, krāsu, skaņu un vīrakus, lai mēs izjustu un nonāktu saskarē ar smalkās dabas spēku. Tempļi kļūst par ieeju reliģijas un garīguma smalkajā sfērā.

Tempļi kalpo mistisko spēku radīšanai pasaulē. Tie attīra mūsu psihi un kolektīvo prātu un paver to Dievišķajai žēlsirdībai un labvēlībai. Tempļi ir vieta, kur svētā enerģija nokļūst darbības sfērā. Tādējādi tie palīdz novērst tādu sociālu postu kā noziedzība, kari un sērgas. Tā kā saglabājušies vien daži īsti, mūs sargājoši tempļi, smalkajā līmenī sabiedrība ir neaizsargāta no zemapziņas negatīvajiem spēkiem un mūsu nepareizās rīcības. Par jebkuru sabiedrību var spriest pēc tās tempļiem vai baznīcām. Tomēr nepietiek ar tempļu skaitu vien tempļus un baznīcas vērtē pēc garīgā pacēluma šajās svētvietās. Nepietiek uzbūvēt bagātīgus un greznus tempļus, kaut ari mums vajadzētu dāvāt Dievišķajam visvērtīgāko, kas mums pieder. Svarīgāk, lai mēs visur saskatītu Dievišķo, lai templis būtu klātesošs visās mūsu darbībās sabiedrībā un katru būtni mēs uztvertu kā svētu.

Katrai mājai vajadzētu būt templim, jo lūgšanas ir cilvēka dzīves dabiskais centrs. Tāpēc katrā mājā mums vajadzētu radīt centrālu altāri, vietu meditācijai vai lūgšanai, ko pastiprina jebkāda veida Dievišķs vai svēts objekts no dabas, piemēram, zieds. Tāpat katrai ģimenei derētu izraudzīties kādu kopīgu lūgšanu formu, piemēram, ikdienas dziedājumu, lūgsnu vai meditāciju. Tam nav jābūt nekam formālam vai nemainīgam. Būtiskākais ir ielikt tajā savu sirdi. Bez tā mums nav patiesas ģimenes, nav kopīgas dvēseles, bet ir tikai atsevišķu indivīdu kopums bez jebkāda mūs saistoša sakramenta. Katrā no mums ir daudz patiesības un skaistuma, un ir skumji, ka mēs tik daudz laika pavadām ārišķīgas izklaides slazdos, lai gan varētu cits citam atklāt savas dvēseles. Katrs cilvēks, ar kuru kopā dzīvojam, ir dievišķs, tāpēc godināms. Un tieši mūsos izlolojams ir Dievišķais. Tādēļ mums nepieciešams laiks vienatnē, lai mūsu individuālā saikne ar Dievišķo būtu tīra un tieša.

Templis atšķiras no mūsu ierastākajiem priekšstatiem par baznīcu. Templī var iepazīties ar mācībām, bet nenotiek nekāda sprediķošana. Mums būtu jāmudina katrs cilvēks meklēt pašam savu ceļu uz Dievišķo, nevis jāuzspiež viņam savi priekšstati. Templis ir atvērta vieta, kas ļauj cilvēkam atrast Dievu vai patiesību sevī. Tas ir atvērts visai patiesībai, kas, iespējams, tiek pausta īpašā veidā, bet nav monuments konkrētai ticībai, lai atšķirtos no pārējām. Ja šīs atvērtības vairs nav, zūd arī tempļa spēks.

Tempļus vajadzētu celt visām iespējamām Dievišķā izpausmēm, atbilstoši Dievišķā spēkam katrā veidolā un katrā dabas parādībā. Indijā Dievišķo pielūdz dzīvnieku veidolā, bet ne jau tāpēc, ka pielūgti tiktu dzīvnieki. Nolūks ir palīdzēt mums saskatīt Dievišķo klātbūtni dzīvnieku valstībā. Tempļos var godināt arī pagātnes dižos skolotājus, lai vienotu mūs ar kopīgo cilvēcību un cildenu cilvēku centienu milzīgo plūsmu vēstures gaitā. Tāpēc patiesa tempļa pamatā ir brīvība. Templi vajadzētu celt lūgšanu brīvībai, nevis veltīt tikai vienas ticības formas saglabāšanai. Indijas īstajos tempļos mīt šāds brīvais gars.

Dievības galvenais templis ir pats ķermenis, kas ir tīra apziņa. Ja mēs neuzturam šo iekšējo templi, ārējā tempļa godināšanai nav nekādas vērtības. Jogas praksē iekšējais templis ir lūgšanu mājvieta, kurā notiek meditācija. Templis ir ķermenis Dievībai, kurai ir jāizpaužas. Tādējādi arī ķermenis ir templis dievībai, kurai nepieciešams izpausties.

Dievbijīgā godināšana

Pudža

Vēdu un Jogas mācībās izmatotā galvenā godināšanas forma ir godināšana tempļos, pudžu apmeklēšana vai Dievu un Dieviešu godināšanas rituāls. Pudžas ir nelieli rituāli un ietver dziedājumus, ziedus, lampas, vīraku, ēdienu un ūdeni, kas tiek upurēti Dievišķajam, parasti templī novietotas statujas veidolā. Pati pudža nozīmē ziedu upurēšanu. Tā simbolizē dabisku sirds atvēršanu Dievišķajam, gluži kā zieds dabiski atver savas ziedlapas. Pudžas jāveic ar tādu pašu tīrību, atvērtību, uztveri un nevainību, ar kādu spontāni uzplaukst mūsu iekšējā dzīves mīlestība.

Ziedu upurēšanā gaišreģi saskatīja dabisku lūgšanas veidu, Dieva mīlestības augstāko izpausmi dabā, un viņi vēlējās iedzīvināt to cilvēku dzīvē. Evolūcijas procesā ziedi ir radušies salīdzinoši nesen, tāpat kā zīdītāji. Ziedi ir ziedošanās simbols augu valstī. Tāpēc tie mūs saista ar pašas Dabas alkām pēc garīguma, kur Dievišķais meklē Dievišķo pats savā radošajā spēlē.

Pudžas tiek veiktas regulāri, vairākas reizes dienā. Tās ir daudz nefor-mālākas nekā jebkurš baznīcas dievkalpojums, un šim rituālam ir ne-pieciešamas tikai dažas minūtes. Pudžas var izpildīt arī savās mājās. Daudzas ir pietiekami vienkāršas, lai paši varētu veikt. Sarežģītākām pudžām var būt nepieciešams mācīts priesteris, bet Vēdu dharma māca, ka pašu darītais parasti ir labāks nekā tas, ko citi dara mums, jo tieši patība ir Dievišķa. Bieži pudža ir tikai gī jeb ghee (attīrīta, dzidrināta bifeļmātes piena sviesta) lampas aizdedzināšana dievības priekšā. Visbiežāk labākās ir cilvēka paša lūgšanas, lai arī nav nevainojamai; tās atklāj Dievišķo sevī.

Nereti pudžu apvieno ar meditāciju, jo meditācija ir galvenais iekšējās lūgšanas stāvoklis. Pudža attīra mūsu vidi, mūsu jutekļus un emocijas, lai ļautu iegrimt dziļākā prāta meditācijā. Tāpēc pēc jebkuras pudžas mums vajadzētu apsēsties un pameditēt, kaut tikai uz mirkli.

Ziedoklis ugunij

Homa

Vēl viens nozīmīgs rituāls ir homa ziedoklis ugunij. Homa ir senāka nekā pudža. Tā radusies Vēdu laikos, kad uguns bija galvenais dzīvības avots. Katra māja tika būvēta ap centrālo pavardu. Šādos pavardos uguns neizdzēsta gailēja no paaudzes uz paaudzi. Daža laba pirms tūkstošiem gadu iedegta uguns deg vēl šobaltdien. Ne jau tikai Vēdu mācībās mēs redzam šādu uguns pielūgšanu, arī persieši pielūdza uguni, un mūsdienu zoroastriešiem gan Indijā, gan Irānā vēl aizvien deg viņu senā uguns. Arī Senajā Romā bija uguns kults, kuram kalpoja vestālietes , līdzīgi kā lielākajā daļā seno Eiropas tautu. Uguns vienoja dažādas kopienas un ģimenes kopīgās alkās pēc garīguma. Uguns bija saikne ar priekšteču un pēcteču dvēselēm.

Uguns ir Dievišķā klātbūtne, gaismas esība materiālajā pasaulē. Labāku Dievišķā simbolu nav iespējams atrast. Gars slēpjas visās materiālajās lietās, tāpat kā uguni slēpj koks. Tāpēc uguns vislabāk simbolizē Dievišķo un mūsu tiekšanos pēc tā. Homas ceremonijā mēs ziedojam savas domas un jūtas Dievišķajam. Apziņas ugunī šķīstām savas zemākās būtības netīrību. Varam pierakstīt savas dzīves neveiksmes vai nevēlamās īpašības, no kurām gribētu atbrīvoties, un sadedzināt tās svētajā ugunī. Tādējādi ar nolūku laboties mēs saplūstam ar dabas spēkiem un garu. Ugunij mēs varam ziedot arī augstākos mērķus un svētību, ko vēlamies iegūt. Uguns piešķir tam visam enerģiju. Uguns ir Dievišķā vēstnese. Lai arī ko mēs ziedotu ugunij, tas sasniedz Dievišķo un atgriežas līdz ar daļiņu no Dievišķās enerģijas, kurai mēs atveram sevi.

Ugunij svētību dod nevis rituāls, bet apziņa, ar kuru mēs piešķiram ugunij spēku svētuma apziņa, ko projicējam caur uguni.

Pudža godina Dievišķo ar formu, bet homa godina Dievišķo pašā formā. Uguns ir bezveidīgā Dievišķā simbols. Pudžas mērķis ir atvērt sirdi, savukārt homa tiecas atmodināt prātu un apziņu. Pudža ir sievišķīgāka lūgšanas forma, bet homa vīrišķīgāka.

Šajos pudžas un homas rituālos tiek upurēti dažādi ziedokļi ne rikai Dievišķajam, bet visām dzīvības formām, lai iegūtu universālu mieru un labklājību. Pamata lūgšana ir par vispārēju mieru un laimi. Vislabākā ir lūgšana, lai visas būtnes būtu laimīgas, lai visas būtnes atrod mieru. Vēlējumu vai svētības došana ir visu rituālu neatņemama sastāvdaļa, sākums un beigas. Sākums ir Aum (Om), kas nozīmē, ka viss ir Dievišķs, patība ir Dievišķa. Šāda lūgšana ir nevis ieraža vai reliģiski aizspriedumi, bet universālās patiesības izpausme, universālā likuma ievērošana, harmonizēšanās ar visas dzīvības kustību Dievišķā virzienā. Šādi rituāli būtu jāveic visiem, atbilstoši viņu būtībai. Rituāli ir patiesas cilvēku kultūras būtība, un tos nevajag noliegt, ja tie nešķiet mūsdienīgi vai izklaidējoši. Rituālu iedarbība ir kosmiskās būtnes radošā spēle, kas ir cilvēka visdziļākā būtība. Tikai kļūstot kosmiski un dzīvojot harmonijā ar Visumu, mēs esam īsti cilvēki.

Arī mūsdienās sabiedrībai vēl aizvien nepieciešamas iepriekš aplūkotās pielūgsmes formas. Mēs varam pielāgot rituālus, bet to iedarbība ir būtiska visas cilvēka dzīves daļa. Bez pielūgsmes mēs neesam cilvēki. Bez lūgšanu kolektīvas formas nevar veiksmīgi pastāvēt cilvēku sabiedrība. Ar hinduisma daudzveidīgo formu palīdzību varam ienest universālo garu savās lūgšanās. Bez tā mūsu reliģijas tikai šķirs mūs. Lūgšana ir mūsu būtības pilnveidošana. Dabas un Dievišķā izolēšana nav patiesības auglis, bet ir aprobežota un izkropļota viduslaiku domāšana. Tiklīdz nojauksim šo barjeru starp dabu un baznīcu, mēs atklāsim, ka tiekšanās pēc garīgā ir tikpat viegla kā spēle. Tas nenozīmē garīguma nonivelēšanu līdz raupjām dabas formām, bet gan ieklausīšanos dabai piemītošajos garīguma centienos un mūsu pašu dziļākajā būtībā.

Tēlu izmantošana

Austrumu reliģijās lūgšanās tiek izmantoti daudzi tēli, statujas un elki. Šī iemesla dēļ Rietumu reliģijas apvaino tās elkdievībā. Islāms, jūdaisms un kristiešu protestanti noraida tēlu izmantošanu, bet tos, kuri izmanto tēlus, uzskata par primitīviem savā ticībā.

Hinduismā tēlu izmantošana ir tikai viena no daudzajām lūgšanu formām. Sanātana dharma daudz vairāk nekā Rietumu reliģijās uzsver Dievišķo bez veidola un bez personības. Bez dievības raupjā veidola jeb tēla tiek izmantotas arī smalkas ģeometriskas, skaņas un gaismas formas. Raupjais tēls ir tikai palīglīdzeklis, lai vērstu savu prātu uz iekšu, tas palīdz saskatīt Dievišķo visās dzīvības formās. Daudzi cilvēki dharmas tradīcijās neizmanto nekāda veida tēlus. Hinduismu par elku pielūgšanu var saukt tikai tik daudz, cik tas pieļauj tēlus un dabisku tuvošanos Dievišķajam līdztekus visiem citiem godināšanas veidiem.

Tēli ir mākslas formas, gleznojumi un skulptūras. Tēlu uzdevums ir piesaistīt mākslinieku prātu Dievišķajam un vienot mūsu radošo un garīgo būtību. Veidoli palīdz koncentrēt mūsu prāta un jūtu enerģijas uz Dievišķo. Reliģijas, kas noliedz šādu radošu pieeju Dievišķajam, ir nepilnīgas. Tās šķir Dievu no dabas, cilvēku no Dieva un cilvēku no cilvēka. Kultūra, kurā neizmanto visas mākslas formas, lai slavinātu Dievišķo vai tuvotos tam, vēl nav garīgi nobriedusi.

Tāpēc ir zinātnisks veids, kā īstenot mūsu iekšējo spēku un psihes potenciālus. Mēs iemācāmies cilvēka izskatā saskatīt tam piemītošo dievišķumu. Mēs atklājam, ka visi esam tikai dziļākas Dievišķās apziņas tēli jeb ārējais veidols. Pareizi izmantojot tēlus, lielākā daļa no mums var gūt garīgu apskaidrību, lai arī tas noteikti nav vienīgais veids, kā realizēt mūsu iekšējo potenciālu.

9. Vediska kosmoloģija Daudzdimensionālais visums

Neesamības redzamā daļa, kuru mirstīgie uzskata par Augstāko.

Atbarvavēda X. 7. 21.

Mūsdienu zinātne ir radījusi mums plašāku priekšstatu par Visumu. Rietumu kultūrā vēl nesen domājām, ka Visums lielā mērā aprobežojas ar Zemi un ir pastāvējis mazāk nekā sešus tūkstošus gadu. Tomēr Vēdu un Purānu mācības vienmēr ir apgalvojušas, ka mūsu Visums eksistējis daudzus miljardus gadu, tātad vairāk nekā mūsdienu zinātne vēl šobrīd atzīst. Vēdu un Purānu mācības pašreizējo Visumu uzskata tikai par vienu no izpausmēm veselā virknē, kur katram ir vienāds sabrukuma periods pralaija, kad nav nekādu izpausmju.

Saskaņā ar jogas kosmoloģiju mūsu pašreizējie priekšstati par Vi-sumu vēl aizvien ir ļoti ierobežoti. Mēs apzināmies tikai vienu eksistences plakni, un, lai arī esam sīki un rūpīgi izpētījuši un turpinām to pētīt, šajā procesā mēs ignorējam vai nesaskatām lielāko daļu realitātes, jo īpaši to, kura rodama mūsu pašu dziļākajā apziņā. Ir vēl citi esības līmeņi, citas dimensijas, kurās pastāv dažādu veidu pasaules, ievērojami atšķirīgas no mūsu fiziskās sfēras.

Daudzas senās mācības, arī Vēdas, māca, ka Visums sastāv no sep-tiņiem līmeņiem jeb plaknēm, no kurām mēs apzināmies tikai pirmo un zemāko. Tie ir dažādi realitātes blīvumi sākot ar raupju matēriju līdz tīram Garam. Šos līmeņus apraksta šādi:

Septiņi Visuma līmeņi

1. Barība, sanskritā anna; matēriju pasaule un fiziskais ķermenis.

2. Dzīvības elpa, prāna; dzīvības pasaule un dzīvības apvalks.

3. Prāts, martasprāta pasaule jeb prāta apvalks.

4. Izpratne, vigjāna (vijnāna, vinnāna) ; izpratnes pasaule jeb izpratnes apvalks.

5. Svētlaime, ānanda-, svētlaimes pasaule jeb svētlaimes apvalks.

6. Virsapziņa, cit (čit).

7. Mūžīgā un nemainīgā esība, sat.

Esībai un virsapziņai nav apvalka jeb pasaules, jo, būdamas nemateriālas, tās atrodas ārpus jebkādas formas. Tādēļ ir tikai pieci apvalki, lai arī līmeņi ir septiņi.

Minētie septiņi līmeņi ir apziņas stāvokļi. Tajos visos darbojas viena un tā pati apziņa. Apziņai savās izpausmēs ir septiņi blīvumi. Blīvumi pastāv vienīgi mūsos kā dziļāki mūsu būtības aspekti, bet katram ir savs līmenis un pasaules, ko veido tikai tam piemītošā matērija (un atkal izņemot augstākos divus principus, kas ir ārpus visām pasaulēm).

Te mēs redzam, ka matērija var kļūt par dzīvību, jo dzīvība jau ir piemītoša matērijai. Dzīvība var attīstīt prātu, jo prāts ir rajā klātesošs kā sēkla. Tāpat kā piens kuļot var kļūt par sviestu, tā arī šie dažādie līmeņi ir piemītoši cits citam un var izpausties augšanas procesā. Dabai ir milzīgas spējas transformēties. Transformācija ir organisks kosmiskās evolūcijas process.

Trīs ķermeņi

Vēdiskā zinātne māca, ka cilvēks sastāv no trim ķermeņiem. Caur šiem ķermeņiem un tiem piemītošo apziņu mēs aptveram visu Visumu un visus tā septiņus līmeņus. Vēdiskā kosmoloģija ir vienlaikus Vēdiskā psiholoģija, tāpat kā viss Visums ir mūsos. Pasaules pastāv tikai tāpēc, lai ar tām karmiski saistītās dvēseles gūtu pieredzi.

Barības un elpas apvalki veido rupjo jeb fizisko ķermeni -sthūla šarīra (sauktu arī annamaja koša). Elpas, prāta un izpratnes apvalki veido smalko jeb astrālo ķermeni sūkšma šarīra (sauktu arī linga šarīra, kas ietver prānamaja, manomaja un ānandamaja košas (apvalkus)). Izpratnes un svētlaimes apvalki veido kauzālo ķermeni karana šarīra.

Tāpēc starp katru ķermeni ir starpposms, kas kopīgs abiem. Elpa ir vidutāja starp astrālo un fizisko ķermeni. Izpratne spēja atšķirt patiesumu no maldiem ir vidutāja starp kauzālo un astrālo ķermeni.

Svētlaime arī ir duāls elements un starpniece starp kauzālo ķermeni un iekšējo patību, kuras būtība ir esība-apziņa-svētlaime sat-cit-ānanda .

Trīs ķermeņi ir mūsu apziņas dažādi nesēji. Tie ir iekšējās esības iemiesojums. Tikai fiziskais ķermenis ir ķermenis mūsu ierastajā izpratnē. Astrālajam ķermenim ir tāda pati forma kā fiziskajam, bet to veido smalkā matērija. Kauzālajam ķermenim, kā jau gaismas ķermenim, forma ir olveida.

Katrs no trijiem ķermeņiem ir saistīts ar trim apziņas stāvokļiem. Fiziskais ķermenis darbojas nomoda stāvoklī, astrālais ķermenis sapņos, bet kauzālais ķermenis dziļā miega stāvoklī. Iekšējā patība ir saistīta ar ceturto līmeni turija (turiya) tīrās apzināšanās nemainīgo nomoda stāvokli. Attīstot apziņu, mēs varam arī labāk apzināties astrālo un kauzālo ķermeni un iemācīties izmantot šo ķermeņu potenciālu tikpat prasmīgi kā fiziskā ķermeņa iespējas. Tomēr daudzas Jogas mācības uzreiz pievēršas iekšējai patībai un neapgrūtina sevi ar šo smalkāko nesēju potenciālu attīstīšanu.

Rietumu mistiskajās tradīcijās minētie trīs ķermeņi aptuveni atbilst ķermenim, prātam un dvēselei. Fizisko un astrālo ķermeni katrā inkarnācijā rada no jauna. Kauzālais ķermenis saglabājas visā reinkarnācijas ciklā un glabā visus karmiskos impulsus. Tas sevī ietver spēju radīt pasaules, un caur kauzālo ķermeni mēs kopā ar Dievu varam kļūt par radītājiem. Pēc savas brīvas izvēles arī kauzālais ķermenis tiek izšķīdināts pirmējā virsapziņā.

Septiņas čakras

Septiņas čakras ir smalkā ķermeņa enerģijas centri. Tās ļauj mums pieredzēt dažādus kosmosa līmeņus. Pats vārds "čakra" nozīmē griešanos jeb riteni. Šiem centriem ir līdzinieki fiziskajā ķermenī. Čakras īsteni atmodina vienīgi jogas prakse, kā rezultātā šie enerģijas centri rada mums dažādas okultas vai garīgas spējas. Mūsu ierastajā stāvoklī tās funkcionē, bet ierobežoti. Darbs ar čakrām un to līdzsvarošanu, piemēram, izmantojot dārgakmeņus, skaņas un krāsas, parasti iedarbojas šajā ārējā līmenī. Vingrinājumi palīdz čakru normālajai darbībai. Tikai jogas praktizēšana atmodina čakras un to iekšējo spēku.

Zināšanu (džnāna/gjāna) joga parasti vispār nestrādā ar čakrām. Tā pievēršas tieši iekšējai patībai, kas mājo sirdī; nevis astrālā ķermeņa sirds centrā, bet garīgajā sirdī, kas atrodas ķermeņa nemainīgajā līmenī ārpus kauzālā ķermeņa, mūsu saskarsmes punktā ar Visuma apziņu, kas pārvar visus ķermeņus.

Dievišķā godināšanas un mīlestības (bhakti) joga arī nepievērš pārlieku lielu uzmanību čakrām. Šī joga gan uzsver sirds čakru kā Dievišķā mīļotā atrašanās vietu. Godināšanas jogas galvenā metode ir tieša kalpošana Dievišķajam, nevis spēju attīstīšana starpposmos.

Vingrinājumu (hatha) joga vistiešākajā veidā nodarbojas ar čakrām, lai gan čakru esamību un darbību atzīst visas jogas sistēmas.

Hatha jogā ir daudz prakses veidu, lai vizualizētu čakras un bagātinātu tās ar enerģijām, bet pat šīs metodes parasti tiek pielietotas vienīgi brīdī, kad paši enerģijas centri jau dabiski mostas, un jogas uzdevums ir veicināt procesu.

Septiņas čakras

1. Muladhāra Pamata centrs, burtiski saknes un pamats. (Muladbara) čakra Šī čakra atbilst zemes elementam un pārvalda

izvadīšanas sistēmas, izdzīvošanas instinktu un baiļu sajūtas.

2. Svadhištāna Seksuālais centrs, burtiski kundalinī mājoklis. (Svadhishthana) Šī čakra atbilst ūdens elementam un pārvalda čakra urīna un ģenitāliju sistēmas, seksuālo instinktu

un alku jūtas.

3. Manipūra Nabas centrs, burtiski dārgakmeņu pilsēta. (Manipura) čakra Šī čakra atbilst ugunij un pārvalda gremošanas sistēmu, patības impulsu un dusmu jūtas.

4. Anahata Sirds centrs, burtiski neizskanējušās skaņas (Anahata) čakra centrs, no kura izplūst smalkā ķermeņa smalkās skaņas (nada). Šī čakra ir saistīta ar gaisu, cirkulācijas sistēmu, individualizētu dvēseli un mīlestības jūtām.

5. Višudha Kakla centrs, burtiski ļoti tīrais. Šī čakra ir (Vishuddha) čakra saistīta ar ēteru, elpošanas sistēmu, augstāko

saprātu un saziņas spējām.

6. Adžna (Ajtta) čakra Trešā acs, burtiski vadības pults. Šī čakra ir

saistīta ar prātu kopumā un individuālo patību, ar iekšējās uztveres spēju.

7. Sahasrārapadma Galvas centrs, burtiski lotoss ar tūkstoš ziedčakra lapiņām. Šī čakra ir saistīta ar universālo patību jeb Dievišķo realitāti un pašas apziņas spēku.

Smalkie kanali jeb nadi

Nadi ir smalkā ķermeņa nervi. Tie savieno mūs arī ar smalkajām pasaulēm, jo mēs sevī ietveram visu Visumu. Vissvarīgākie ir Saules un Mēness nadi, saukti Pingala un Ida. Starp tiem atrodas Sušumna jeb centrālais kanāls, ar kuru„gluži kā lotosa ziedi, ir savienotas dažādas čakras. Sušumna atbilst fiziskā ķermeņa mugurkaula kanālam.

Saules kanāls pēc dabas ir karsts; Mēness kanāls ir auksts pēc dabas. Šī iemesla dēļ izplatīta ir prakse elpot pamīšus ar katru nāsi, lai līdzsvarotu karstumu un aukstumu un tādējādi noregulētu visus vielmaiņas procesus ķermenī. Ieelpojot caur labo nāsi un izelpojot caur kreiso, ķermenī pastiprinās karstums un tiek izgrūsts aukstums. Ieelpojot caur kreiso nāsi un izelpojot caur labo, ķermenī pastiprinās aukstums un samazinās karstums.

Lai atmodinātu kundalinī jeb apziņas spēku, šie divi smalkie kanāli jeb nadi ir jātīra un to enerģijas ir jālīdzsvaro. Tas notiek dabiski, apziņas evolūcijas procesā, bet ir iespējams paātrināt procesu, izmantojot noteiktas elpošanas vai mantras prakses.

10. Dharmiskās filozofijas sistēmas Patiesības teorijas

Jau kopš vēlīnajiem senajiem laikiem, klasiskās Grieķijas laikmetā, filozofija ir bijusi viena no dižākajām un cēlākajām cilvēka prāta darbībām. Cilvēki ir pūlējušies radīt patiesus priekšstatus par pasauli jeb realitāti un kosmosa kārtību pakļaut racionālai domai. Filozofiska domāšana neaprobežojas ar Rietumu pasauli. Indijā, iespējams, radies vairāk filozofijas skolu nekā jebkurā citā valstī. Tomēr Indijā filozofija galvenokārt bija orientēta uz garīgo dzīvi, uz jogas praksi, un pakārtota tai. Filozofija netika uzskatīta par pašmērķi un arī ne par prāta augstāko uzdevumu. Filozofija tika uzskatīta par prāta vingrinājumu. Rietumos filozofija pakāpeniski pakļāvās zinātnei, un šī iemesla dēļ tīra filozofija ir piedzīvojusi norietu un lielā mērā izzudusi. Tomēr patiesa filozofija, dziļa domāšana un dzīves jēgas meklējumi vienmēr ir bijis viens no galvenajiem ceļiem uz garīgu dzīvi. Filozofija ir bijusi kopīga visām tautām un visām kultūrām, lai arī tās valoda var nebūt saprāta valoda.

Indijas svētie raksti Vēdas uzrakstīti simboliskā un mantru valodā. Tāpēc Vēdas neveido kādu noteiktu filozofiju vai pasaules priekšstatu. Vēdas satur tīru garīgās pieredzes enerģiju pirms jebkādas sistematizēšanas. Vēdas eksistē intuitīvā līmenī un radušās laikos, kad intelekts cilvēku domāšanā vēl nebija dominējošais. Tāpēc prāts var interpretēt Vēdas dažādos veidos.

Vēlākie senie traktāti Upanišadas un "Bhagavadgīta" arī piedāvā ļoti plašu un integrētu mācību. No tiem atvasinātas visdažādākās filozofijas sistēmas. Neviena no šīm sistēmām nevar apgalvot, ka vienīgā pārstāv minētos svētos rakstus. Pat Purānām un Tantrām ir vairākas mācības daudzos atšķirīgos līmeņos un zināms simbolisms. Un atkal uzvērta tiek visaptveroša mācība, kas ļauj indivīdiem ar atšķirīgiem temperamentiem pašiem atklāt patiesību, nevis uzspiež kādu konkrētu sistēmu.

No šīm vispārīgākajām mācībām ar laiku ir izveidojušās atsevišķas filozofijas skolas. Filozofijas sistēmām un to atšķirīgajiem viedokļiem ne vienmēr jogas mācībā tiek piešķirta liela nozīme, jo joga uzsver tiešas uztveres un individuālas pieredzes nozīmi, nevis grāmatu doktrīnas, pat dižāko gudro domas. Katram cilvēkam ir savs noteikts domāšanas veids, tāpat arī katrai kultūrai un katram laikmetam. Tas, ko viens indivīds vai grupa uzskata par racionālu, citam var likties iracionāls. Tāpēc nav iespējama tāda augstāka filozofijas sistēma, kurai visi piekristu. Vienotība ir pretrunā ar prāta dabu un pašu valodu, kas tiecas uz diferencēšanu. Nelīdz arī šādas vienošanās uzspiešana, jo tad tiek liegta prāta radošā atraisīšanās.

Tomēr filozofijas sistēmas var būt būtiskas, attīstot prāta racionālās spējas un iesaistot saprātu garīguma meklējumos. Filozofija ir prāta vingrinājums domāšanas elastīgumam. Indijas filozofijas sistēmām bija arī savas meditatīvās prakses, lai pierādītu to galvenās doktrīnas. Bez meditācijām nav iespējams tīri konceptuālā jeb racionālā līmenī izprast filozofijas skolas. Saskaņā ar visām Indijas galvenajām filozofiskajām sistēmām, saprāts var organizēt, nevis atpazīt patiesību, tam ir nepieciešama tieša uztvere, kas nozīmē pārvarēt visus mentālos asociatīvos priekšstatus.

Visas filozofijas skolu pamata koncepcijas iedīgļa formā atrodamas senajās mācībās, piemēram, Rigvēdā, paslēptas mantrās, simbolos, rituālos un mītos.

Visām Indijas filozofijas sistēmām, ieskaitot neortodoksālās budistu, džainu un sikhu mācības, ir šādas kopīgas idejas:

Visas uzskata, ka pastāv universāla, bezgalīga un mūžīga patiesība, un tā ir pašas apziņas būtība.

Visas uzskata, ka, nezinot šo patiesību, cilvēkus sasaista atdzimšanas un reinkarnācijas cikls. Mūsu važas ir patība un alkas, kas izraisa ciešanas. Reinkarnācijas ciklu var pārtraukt, tikai atbrīvojoties no patības un atsakoties no vēlmēm. Citādi mēs turpināsim atdzimt, līdz būsim atteikušies no visām alkām.

Lai iegūtu šo brīvību, mums jāgodā pareizās vērtības patiesums, nevardarbība, godīgums, tīrība un vienkāršība.

Mums ir jāpraktizē joga un meditācija, lai sasniegtu šo mērķi, apklusinot prātu. Daudzi šādu stāvokli sasnieguši diženie gudrie ir atstājuši mums mācības, kuras jāpielāgo katram indivīdam.

Katrai no minētajām mācībām ir savi filozofiskie uzskati. Viena filozofijas skola ne tikai atspēko otras filozofijas patiesumu, bet var noliegt atšķirīgas sistēmas pati savā tradīcijā vai reliģijā. Viduslaiku Indijas filozofijā bija izplatīts debašu stils, kur bija jāatspēko visas citas idejas, kuras atšķīrās no paša filozofa uzskatiem, un jāpamato vienīgi sava viedokļa racionālais grauds.

Atcerēsimies arī, ka šajos agrīnajos laikos sazināties nebija tik viegli kā mūsdienās, tāpēc bija lielāka nesaprašanās iespēja. Mūsdienās redzam, ka daudzi no šiem argumentiem ir nenozīmīgi vai tīri semantiski, un mūs pārsteidz, cik ļoti līdzīgas un savstarpēji papildinošas ir šīs dažādās garīgās filozofijas sistēmas.

Tāpēc būtu jāpatur prātā, ka visas garīgās mācības ietver patiesību, kura paceļas pāri konceptuālajai domai un kuru var izprast tikai tad, ja esam atbrīvojušies no visiem aizspriedumiem, viedokļiem un prāta asociatīvajiem priekšstatiem. Svētie kari, kuri plosījās Eiropas un Tuvo Austrumu kaujaslaukos, viduslaiku Indijas filozofiskajā arēnā tika izcīnīti daudz tolerantāk un intelektuālāk.

Pastāv sešas ortodoksālās Vēdu filozofijas sistēmas: 1) Sankhja (Samkhja), 2) Joga, 3) Vēdānta, 4) Mīmāmsa, 5) Njāja (Nyaya) un 6) Vaišēšika (Vaisheshika). Katrai ir savs dibinātājs un galvenie svētie raksti. Sankhjas pamatlicējs ir gudrais Kapila, lai arī šīs sistēmas pamatā ir īšvara Krišnas (Ishwara Krishtia, kas nav Krišna no "Bhagavadgītas") darbs "Sankhja Kārika" (Sankbya Karika), jo neviens no Kapilas darbiem nav saglabājies. Jogas autoritatīvais avots ir Patandžali traktāts "Jogas sūtras". Vēdāntas pamatā ir Bādarājanas (Badarayana) aforismu krājums "Brahmas sūtras", bet Mīmāmsas skola balstās uz riši Džaimini sarakstītajām "Mīmāmsas sūtrām".

Dažādu sistēmu galvenās doktrīnas jeb sūtras ir sarakstītas ļoti senā valodā, kuru retais spēj saprast bez komentāriem. Tāpēc katrai no sūtrām ir autoritatīvākie komentāri, uz kuriem parasti atsaucas. Piemēram, Vjāsa (Vyasa) sarakstīja "Jogas sūtru" pamata komentārus. Šankara un Rāmānudža sarakstīja "Brahma sūtru" galvenos komentārus. Komentāri un dažas no sūtrām parasti ir rakstīti vēlīnākā periodā nekā oriģinālās mācības, kuru vairums pastāvēja jau Būdas laikā. Komentētāji arī nav vienojušies par vienotu sūtru interpretāciju. Komentētāji mēdz pretrunīgi interpretēt un atspēkot cits citu.

Sankhja un Joga parasti ir vienotas, jo Sankhja ir klasiskās Jogas sistēmas pamata filozofija. Vēdānta un Mīmāmsa atbilst viena otrai, jo Mīmāmsa ir Vēdu rituālā interpretācija, bet Vēdānta zināšanas jeb garīgā interpretācija. Njāja un Vaišēšika arī līdzinās viena otrai, būdamas mentālākas jeb intelektuālākas sistēmas.

Galvenās budisma filozofijas sistēmas ir Sautrāntika, Vigjānavāda (Vijnāttavāda) un Šūnjavāda Shimyavada). Sūnjavādas sistēma, pamatojoties uz Nāgārdžunas darbiem, māca, ka visai realitātei nav nekādas nozīmes. Vigjānavādas sistēma, kura lielākoties balstās uz Vasubandhu idejām, māca, ka realitātes daba ir tīrā apziņa. Sautrāntikas doktrīna vēsta par visu parādību mirklīgo dabu.

Izveidojās vairākas sinkrētiskas hindu-budistu mācības, apvienojot šos abus pasaules uzskatus. Visbiežāk tas notika viduslaikos Indonēzijā un Indoķīnā, iespējams, arī Centrālāzijā. Vēl aizvien šis fenomens ir vērojams Nepālā, kur pielūdz gan hindu, gan budistu dievības un jogus. Tomēr nav saglabājusies neviena vienota hinduistu-budistu filozofijas sistēma, lai gan daži mūsdienās ir mēģinājuši tās apvienot.

Sankhja

Indijas pamata filozofijas sistēma ir Sankhja (Samkhja) . Visas citas filozofijas skolas gan ortodoksālās, gan neortodoksālās lielā mērā ietekmējušās no tās. Lai gan citas filozofijas skolas var nepiekrist Sankhjai attiecībā uz augstākajiem principiem, tās ievēro Sankhjas struktūru un loģiku. Sankhjas pirmsākumi saistīti ar Kapilas vārdu, kurš ir pieminēts jau Rigvēdā. Gadsimtiem ilgi Kapila bija visviedākais gudrais Indijā. Viņa slava līdzinājās Krišnas vai Būdas slavai, un līdz pat Šankaras laikam (600. g.) viņu neviens nepārspēja. Kapilas vārds bija sinonīms gudrībai. Tomēr vairums Sankhjas mācību ar laiku ir zaudētas, izņemot dažus vēlīnākus filozofiskos traktātus.

Krišnas laikā un "Bhagavadgītā" Sankhja, Joga un Vēdānta bija viens veselums, un viņš mācīja visas trīs kā vienas patiesības dažādas šķautnes. Tikai filozofijas laikmetā, kas aizsākās pēc Būdas, šīs mācības sašķēlās pretējās nometnēs, parasti strīdoties par nenozīmīgām konceptuālām atšķirībām. Visām trijām ir viena pamata sistēma un terminoloģija, un iedvesmu un pamatojumu tās smeļas Vēdās un Upanišadās.

Sankhja burtiski nozīmē uzskaitīšanas, sakārtošanas zinātni. Sankhjā uzskaitīti kosmiskās esības pamatprincipi (tattvas). Šādi principi ir divdesmit četri, un tie ir: I) primārā matērija (prakriti); 2) kosmiskais prāts (mabat); 3) patība jeb sevis apziņa (abamkara); 4) prāts (manas)-, 5-9) piecas tanmatras jeb primārās īpašības, cēloniskie principi skaņa, tauste, redze, garša un dzirde; 10-14) pieci maņu orgāni: ausis, āda, mēle un deguns; 15-19) pieci darbības orgāni: mute, rokas, kājas, seksuālais orgāns un anālā atvere; un 20-24) pieci rupjie elementi: ēters, gaiss, uguns, ūdens un zeme.

Purušu jeb tīro (transcendentālo) apziņu var te pieskaitīt kā pirmo, tomēr, stingri ņemot, tā neizpaužas.

Visas pārējās sistēmas balstās uz līdzīgiem principiem, vadoties no orgāniem un elementiem (budistu domāšanā tos sauc par kopumu jeb skandhām6).

Sankhja māca, ka pastāv divi augstākie principi: apziņas princips jeb redzošais, saukts puruša, un ārējās formas princips jeb redzamais, saukts prakriti. Puruša ir apziņas pamats. Prakriti ir pieredzes būtība. Jogas mērķis ir pilnveidoties, lai no personificēšanās ar redzamo atgrieztos redzošā tīrās apziņas stāvoklī, kas ir mūžīga brīvība, svētlaime un bezgalība.

Trīs gunas

Prakriti pirmatnējai dabai piemītot trīs īpašības, kuras dēvē par gunām jeb virvēm, jo tās ir saistošais faktors. Te darbojas gaismas jeb gaišuma princips satva, kas personificē labumu jeb šķīstību; radžass enerģijas jeb brāzmainuma princips, kas burtiski nozīmē vētru; un tamass inerces un smagnējuma princips.

Tamass ir melns un Vēdiskajā sistēmā saistīts ar Zemi un nakti. Radžass ir sarkans un saistīts ar atmosfēru un rītausmu. Satva ir balta un atbilst debesīm un dienai.

Visi priekšmeti dabā ir šo trīs gunu sajaukums. No gunām attīstās visas pārējās īpašības, kuras mēs saskatām lietās, piemēram, cietums, mīkstums, smagums, vieglums, karstums, aukstums u.c. Visi priekšmeti nav nekas vairāk kā īpašību kopums. Tāpēc pašu lietu nav, ir tikai apziņa. Ja mēs no mājas izņemam jumtu, grīdu un sienas, kas paliek pāri? Viss ir tikai prāta pieredze.

Satva ir prāta dabiskā īpašība, radžass ir dzīvības spēks un tamass fiziskais ķermenis. Kad radžass un tamass pārņem prātu, tie kļūst par tumsonību un vienmuļību (tamass), izklaidību un alkām (radžass). Visas Jogas mācības mērķis ir iemācīties atbrīvoties no radžasa un tamasa mūsu prātos, lai prāta stāvoklis būtu tīra satva. Tīra satva jeb prāts tā dabiskajā stāvoklī nozīmē spēju uztvert patiesību, personificējot redzošo jeb purušu.

Trīs gunas piedāvā izpratnes sistēmu par lietu īpašībām jeb garīgo vērtību. Tās izmanto, lai klasificētu visas lietas mūsu dzīvē: ēdienu, domas, emocijas, iespaidus, mūsu uzskatus un izaugsmes centienus.

Tāpēc Jogas mērķis vienmēr ir uzņemt satvisku barību, dzīvot satviskā vidē, biedroties ar satviskiem cilvēkiem un visā ievērot satvisku dzīvesveidu. Satvisks ēdiens ir veģetārs, svaigs, organisks un gatavots ar mīlestību. Satviska vide ir dabiska, tīra, klusa un harmoniska. Satviskus cilvēkus raksturo mīlestība, uzticība, ziedošanās, godīgums un patiesums.

Joga

Jogas sistēma pārņem visu Sankhjas filozofiju. Papildus vien pievienojot vēl vienu principu īšvaru jeb personīgo Dievu. Tomēr īšvara nav pasaules radītājs, bet drīzāk ir Dievišķais skolotājs jeb Kosmiskais guru. Sankhjas filozofija atzīst sava veida demiurgu jeb kosmisko pavēlnieku/kungu, bet uzsver, ka tīra apziņa ir pārāka par visām izpausmēm un patiesi Dievišķa.

Papildus Sankhjai Joga attīstījusi savu praktisku pilnveidošanās astoņu locek|u sistēmu. Šie locekļi ir pareizās attieksmes jāma (yama), pareizie novērojumi nijāma (niyama), jogas pozas āsana (asana), elpas pārvaldīšana prānajāma (pranayama), maņu pārvaldīšana pratjāhāra (pratyahara), uzmanība dhārana, meditācija dhjāna (dhyatia) un transs samādhi. Tie ir praktiski, nevis filozofiski principi, un tiek izmantoti visās sistēmās.

Vēdānta

Vēdānta atzīst kosmisko pavēlnieku jeb īšvaru kā visuma radītāju, uzturētāju un iznīcinātāju. Daudzas Vēdāntas sistēmas arī uzskata, ka pirmējā daba prakriti ir maja (maya) ilūzijas spēks, kas galu galā nav reāls. Maju kā ilūziju atbalstošās skolas ir monisma (advaita) piekritējas; tās sludina, ka realitāte ir viena vienīga, pat Dievs galu galā nav reāls. Pastāv arī reālistiskākas monoteisma formas, kas lietas saskata kā vienas patiesības izpausmes.

Piedevām pastāv duālistiskas Vēdāntas sistēmas, kuras pēc dabas galvenokārt ir teistiskas. Tomēr pat tās atzīst monoteismu kā vienu no patiesības aspektiem. Šajā ziņā šīs mācības ir daudz komplicētākas un sarežģītākas nekā jūdu un kristiešu, un islāma duālistiskās reliģijas, kuras parasti nepieļauj nekādu monisma pieredzi vai indivīda dvēseles identificēšanos ar transcendentālo Dievišķo.

Galvenas Vedantas koncepcijas

Ātmans Iekšējais jeb augstākais Es. Pastāv individuālā patība dživātmans [jivatman) un augstākā jeb absolūtā patība paramātmans (paramatman). Abas būtībā ir vienots veselums, tāpat kā Visuma telpa ir vienots veselums ar telpu burkā.

Brahmans Absolūtā jeb augstākā realitāte, nedzimusi, neradītā, transcendentālā esība.

īšvara Personīgais Dievs jeb Brahmana vara.

Budistu sistēmas

Budistu filozofija noraida jebkādu īšvaru jeb Komisko pavēlnieku. Mahājānas filozofijas skolas par lielo ratu, kuģi arī Dabu uzskata par maju jeb ilūziju, jeb tukšumu. Tāpat tā māca monismu, tāpēc budismā šī skola ir Advaita Vēdānta doktrīnas Majavāda (Majavada) līdziniece. Tomēr minētās budistu sistēmas neuzskata tīru apziņu par ātmu iekšējo patību bet noliedz, ka apziņai būtu jebkāda sevis izjūta. Citas budistu sistēmas, piemēram, Vigjānavāda izmanto tādus jēdzienus kā pradžnātmans (prajnatman) jeb izprotošā patība, "patiesības gars" un tādējādi tuvojas Vēdu priekšstatiem.

Džainisms

Džaini uzsver darbības ceļu. Šī iemesla dēļ viņi īpaši neizstrādāja filozofijas doktrīnu, lai gan savas filozofiskās sistēmas viņiem tomēr bija. Viņi uzskatīja, ka daudz svarīgāk ir mācīties caur darbību, nevis domu.

Sintēze

Lai arī sīkumos šīs filozofijas skolas atšķiras, katras pamatā ir būtiska

patiesība vai atskārsme, kuru atzinušas arī citas skolas. īsumā tās var

raksturot šādi:

Sankhja Mācības fundamentālā atskārsme ir izdalīt garu un matēriju, iekšējo un ārējo, apziņu un formu. Tas ir visu garīgo mācību sākums. Kosmiskos principus sakārto atkarībā no mūsu dabas īpašībām un spējas pieredzēt dažādos līmeņos. Uztveres procesa un apziņas dabas izpēte vēlāk notika visās sistēmās.

Joga Mācības fundamentālā atskārsme ir praktizēšanas nepie

ciešamība un astoņu virzienu jeb visaptverošā jogas ceļa izveide. Visas sistēmas izmanto kādu jogas veidu un cenšas pilnveidot kādu no tās astoņiem atzariem. Visiem no-virzieniem ir savas idejas un vērtības, tie izmanto jogas pozas, pēta elpu un māca meditāciju.

Vēdānta Mācības fundamentālā atskārsme, ka vienīgā realitāte ir patība jeb iekšējā apziņa un ka viss pārējais ir nereāls, lai arī mums liekas citādi. Vēdānta uzsver visas dzīvā absolūtās vienotības patiesību. Duālistiskā Vēdānta piešķir lielu nozīmi Dievišķajai mīlestībai un Dievišķā pielūgšanai.

Mīmāmsa Mācības fundamentālā atskārsme ir rituālu nepieciešamība mūsu ārējā dzīvē, lai palīdzētu noskaņot mūs pašus un mūsu sabiedrību kosmosa rituālajai kārtībai.

Visas sistēmas izmanto šādus rituālus, lai pastiprinātu vai pasargātu savas mācības.

Sautrāntika Mācības fundamentālā atskārsme ir visu lietu pārejošā un īslaicīgā daba. Garīgā dzīve vienmēr ir kustība no pārejošā uz mūžīgo.

Vigjātiavāda Mācības fundamentālā atskārsme, ka realitāte sastāv no tīras apziņas. Lai arī dažādās sistēmas apziņu definē atšķirīgi, visas piekrīt, ka galu galā tā ir nedefinējama.

Šūnjavāda Mācības fundamentālā atskārsme patiesība nav izprotama ar prāta koncepcijām. Arī Vēdānta to atzīst, tāpat arī Sankhja un Joga. Tā ir neti-neti ("ne šis, ne tas") doktrīna, spēcīga nolieguma ideja Upanišadās.

Jauna laikmeta filozofija

Mēs redzam, ka minētajās sistēmās nav nekā tāda, kas būtu pretrunā ar pārējām, ja vien mēs pārlieku uzmanību nepievēršam jēdzieniskajam ietvaram. Mūsdienās mēs dzīvojam sintēzes un izlīguma laikmetā. Mūsu mērķis vairs nav asināt prātu, bet padziļināt mūsu izpratni un pārvarēt prāta ierobežojumus. Filozofijas laikmets ir beidzies. Mēs dzīvojam jaunā praktisko eksperimentu laikmetā, kur garīguma meklējumi balstās uz atvērtību, brīvību un elastību attiecībā uz prāta formām.

Prāts savā darbībā nav garīgo zināšanu instruments. Patiesības uztveršanai nepieciešama prāta pasivitāte. Tai ir jābūt mūsu prioritātei. Ja garīgās filozofijas sistēmas var palīdzēt mums trenēt prātu un veidot priekšstatu par mērķi, mums jābūt gataviem pārvarēt to, lai atklātu īsto patiesību, kuru vārdos nevar ne aprakstīt, ne ierobežot gan pozitīvā, gan negatīvā nozīmē.

11. Jogas celi

#

Neaptveramā apgaismotā gaišreģa redzētāji caur jūgu kontrolē savu izpratni un prātu. Viens visu gudrības formu zinātājs svētī Dievu piesaukšanu. Varens ir Dievišķās saules Gribas apliecinājums.

Rigvēda, V. 81. 1.

Joga

Vēdu mācībā nepietiek kaut ko apgūt teorētiski vai konceptuāli. Saprāts nav īstu zināšanu instruments. Viss iemācītais mums jāpielieto praksē ikdienas dzīvē ķermenī, runā, prātā un ar pilnu apziņu. Tikai tad, kad zināšanas kļūst par mūsu dabu, kad caur tām izmainām sevi un tādējādi atgriežamies pie mūsu patiesās būtības, var teikt, ka mēs patiesi zinām vai esam lietpratēji. Šo Vēdu mācību praktisko pielietojumu sauc par jogu. Prakse ir svarīgāka nekā teorija, joga ir svarīgāka nekā Vēdas, lai gan vienu nevar šķirt no otras.

Pats jēdziens "joga" nozīmē apvienot, saskaņot, harmonizēt, integrēt un izmantot. Joga ietver maksimālu enerģijas saskaņošanu ar mērķi mainīties vai atbrīvoties. Visas šīs nozīmes atrodamas jogas pamata saknē judž. Tā savukārt balstās uz vienkāršo sakni ju. Ju attīstījies no patskaņa i un nozīmē gribu, virzienu, ātrumu, pārvaldīšanu vai koncentrēšanos. Pati par sevi ju nozīmē gan apvienošanos, gan šķirtību -

apvienošanos ar reālo un atraušanos no nereālā. Ar to saplūst skaņa dž, uzsverot enerģiju, radošumu un virzienu. Tāpēc joga attīstās kā viens veselums, atšķiršana un disciplīna. Jogai ir daudz sinonīmu sanskritā un citās valodās. Bieži to dēvē par virzienu vai ceļu, vai darbu.

Joga nav darbs mūsu ierastajā izpratnē ar mērķi kaut ko iegūt sev vai kļūt par kaut ko. Joga nekādā ziņā nav sasniegums, panākums vai ieguvums. Joga ir garīgs darbs, lai mūsu patmīlīgos dzinuļus izšķīdinātu kosmiskajā gribā. Tādējādi jogas ceļš ir bezdarbība vai darbība, kas ir pretēja ierastajam virzienam uz ārēju attīstību. Jogas būtība ir meditācija, pacietība, neatlaidība, klusums, vientulība un miers. Joga ir kā apūdeņošanas grāvis, kuru izrok no upes, lai apūdeņotu zemi. Šis darbs nerada ūdeni, bet rada kanālu šai ūdens plūsmai. Tāpēc bez saskarsmes ar iekšējiem patiesības ūdeņiem jogai nav jēgas. Šī iemesla dēļ senajos rakstos jogu dēvēja arī par jadžnu (yajtia)\ kas nozīmē upuri, padošanos, ziedošanu vai svētīšanu. Jogas darbs ir upurēt ārējo un ze-māko, lai atrastu ceļu uz iekšējo un ļautu izpausties augstākajam.

Joga darbojas ar īpašu labvēlību jeb spēku. To sauc par jogas šakti jogas spēku. Visu reālo darbu paveic jogas šakti, ne mūsu personīga griba. Jogas šakti ir Dievietes iekšējā forma, slepenā enerģija un Dabas mātes saprāts attīstībā. Tieši jogas šakti dabiskā izpratne, kas ir pašas dabas spēks, vada un plāno jogas darbu, nevis mūsu pašu personīgais saprāts. Mēs gan varam palīdzēt. Ar savu piekrišanu ļaujam dabas spēkiem darboties mūsos. Bet mēs nevaram paši izdarīt šo darbu. Mirstīgais, laicīgais un ierobežotais nevar kļūt nemirstīgs, bezgalīgs un neierobežots. Taču, ja pakļaujam savu mirstīgo būtību augstākiem centieniem, mēs varam radīt telpu, lauku un matrici, kur izpausties ne-mirstīgajiem spēkiem.

Pastāv daudz un dažādi jogas ceļi un veidi, kas iedalāmi piecos galvenajos:

1) Zināšanu ceļš, 2) Dievišķās mīlestības ceļš, 3) Vingrinājumu ceļš, 4) Kalpošanas ceļš un 5) Visaptverošais ceļš, kurš apvieno visus četrus.

Lai arī visām garīgajām un reliģiskajām mācībām ir sava prakse sava joga -, tieši Mūžīgajā mācībā jeb Sanātana Dharma no Himalajiem

1 Uguns altāris.

mēs rodam vislielāko daudzveidību un brīvību. Dharma neuzstāj, ka cilvēkam jāiet pa vienu vai otru ceļu. Pat viena ceļa ietvaros nekas neuzspiež tādu vai citādu pieeju. Būtiski ir iet to ceļu, kurš vislabāk atbilst mūsu iekšējai būtībai un patiesajai sirdij un kuram mēs pievēršam vislielāko uzmanību un visvairāk veltām sevi, nevis pūloties un cenšoties, bet visu savu dzīvi pilnībā, būtību un pilnveidošanās vajadzību. Tāpat kā visās vēdisko zināšanu sistēmās galvenā ir attieksme un koncentrēšanās, nevis forma.

Indijas klasiskā jogas sistēma ir radža joga, kuru Patandžali aprakstīja "Jogas sūtrās" un kuras pirmsākumi meklējami aptuveni trešajā gadsimtā pirms mūsu ēras. Taču jēdziens "joga" atrodams jau "Bhagavadgītā" un Upanišadās un ir klātesošs tādos ļoti būtiskos Vēdu dziedājumu apkopojumos kā Rigvēda un Jadžurvēda. Visbiežāk Vēdās jogas vietā ir lietots vārds "jadžna" jeb upuris, kā jau tika minēts.

Visbūtiskākais senais jogas veids bija mantras joga jeb Dievišķā vārda joga. Šī joga ir atrodama visos senās pasaules svētajos rakstos. Tāpēc joga ir tikpat sena kā cilvēks un tikpat sena kā cilvēku valoda. Pati valoda galvenokārt radās, lai sazinātos ar Dievu un viņa kosmiskajiem spēkiem un izjustu klātbūtni, lai tādā veidā cilvēkiem būtu iespēja atjaunot saikni ar universālo.

Pati dzīve ir joga, tas ir, dzīvei piemīt nebeidzama griba augt, attīstīties un pārveidoties. Dzīvei piemītošās alkas pēc jogas ir iedvesmas avots, Vēdu saules dievs Savitars, kuram pateicoties var izpausties visi Dievi. Dzīve ir joga arī tādā nozīmē, ka dzīve ir pastāvīgs darbs, lai iegūtu kādu konkrētu iznākumu. Lai ko mēs darītu, tā ir sava veida joga saskaņota darbība, lai sasniegtu noteiktu mērķi. Ja parasti mēs neapzināti praktizējam jogu, pūloties attīstīt mūsu ārējās spējas un sasniegt mūsu ārējos mērķus dzīvē, pašā jogā mēs mācāmies apzināti vērst mūsu enerģiju, lai īstenotu savu iekšējo mērķi atbrīvošanos. Joga māca mums noskaņot sevi uz kosmisko saprātu un izmantot kosmisko enerģiju. Tādējādi iespējams iegūt daudz lielāku spēku darbībai un pārvērtībām, nekā normāli izmantojot mūsu enerģiju. Mūsu izvēlētajam jogas ceļam vajadzētu atspoguļot mūsu patieso saikni ar augstāko Dievišķo spēku.

Zinašanu joga

Gjāna (džnāna) joga

Vēdiskajā sistēmā zināšanas tiek iedalītas augstākajās un zemākajās jeb vērtīgākajās un mazvērtīgākajās (jbara un apara). Zemākās jeb mazvērtīgākās zināšanas if zināšanas par ārējo pasauli. Tās apzinās vārdu un formu un nodarbinātas ar izmērāmo. Pateicoties šīm zināšanām, mēs atpazīstam priekšmetus pasaulē un iemācāmies tos izmantot. Visa zinātne ir zemāko zināšanu forma, jo tā ir balstīta uz mērīšanu un matemātiku, uz informāciju, kuru iegūstam ar mūsu jutekļu starpniecību. Ja atņemam izmērāmo, kas paliek zinātnei? Atņemiet mūsu vārdus, un ko tad mēs īsti zinām par lietām?

Mēs redzam, ka šādas zināšanas ir ierobežotas un virspusējas. Tās ļauj mums manipulēt ar ārējām lietām, bet neļauj izprast šo lietu iekšējo būtību. Piemēram, zinātne var atklāt zvaigznes ķīmisko sastāvu, bet kāda ir tās būtība, dvēsele, tās jēga radīšanā? Zinātne nespēj par to spriest. Zemākajām zināšanām ir sava vieta. Zemākās zināšanas palīdz mums tikt galā ar dzīves ārējām izpausmēm, bet ar tām nepietiek, lai gūtu zināšanas par absolūto patiesību vai realitāti. To apzinās arī daudzi zinātnieki, kuri saskata savas pieejas ierobežojumus.

Pat konceptuālas jeb teorētiskas zināšanas par garīgajām mācībām pieder pie ārējām zināšanām. Visas otršķirīgās zināšanas ir ārējas zināšanas. Tās visas ir ierobežotas un galu galā sastāv no vārdiem un atmiņas modeļiem, kas nespēj neko mainīt.

Atcerēsimies Pausta monologu: viņš stāsta, ka apguvis visu veidu zināšanas, bet viņam trūkst īstas pārliecības, miera un laimes, ko sniegtu šādas zināšanas. Upanišadās Nārada uzrunā Sanat Kumaru mūžīgo jaunekli (nevainīgo prātu) un Pasaules skolotāju. Sanat Kumara jautā Nāradam, ko viņš zina. Nārada savā uzskaitījumā min Vēdas, visus tā laika mākslas un zinātnes veidus, no astroloģijas līdz pat loka šaušanai. Sanat Kumara pavēsta, ka visas šīs zināšanas ir tikai vārds. Lai pārvarētu skumjas, mums jāiepazīst sevi. Arējās zināšanas, lai cik aizraujošas, lai cik veiksmīgi ļautu kontrolēt ārējo pasauli, nevar sniegt izpratni par to, kas mēs patiesībā esam. Tāpēc šīs zināšanas var radīt vairāk ārējās enerģijas nekā mūsu iekšējā gudrība spēj tikt galā, kas ir arī mūsdienu cilvēcības krīzes cēlonis.

Augstākās zināšanas ir zināšanas par neizmērāmo, bez vārda, bez formas, zināšanas par absolūto realitāti. Šīm zināšanām nav konkrēta konceptuāla satura. Augstākās zināšanas neietver teoriju vai informāciju. Tās ir zināšanas par pašu apziņu. Zemākās zināšanas ir balstītas uz ārējo lietu, mūsu jutekļu uztverto objektu novērošanu, savukārt augstāko zināšanu pamatā ir sevis novērošana. Zemākās zināšanas kā savu rīku izmanto prātu un akceptē prāta asociatīvos priekšstatus, savukārt augstākās zināšanas ir balstītas uz paša prāta novērošanu un tam piemītošo ierobežojumu saskatīšanu. Zemākās zināšanas pilnveidojas caur prāta darbību, bet augstākās zināšanas rodas no prāta pasivitātes.

Prātam vienmēr ir jādomā no laika, vietas, cēloņa un seku viedokļa, jo tās ir prāta primārās kategorijas. Tie nav filozofiski principi, bet tā ir prātam piemītoša struktūra, kas vērsta uz ārpusi. Prāts balstās uz domu, kas ir vārds, forma un persona (paštēls). Novērojot prātu, mēs iegūstam spēju pārvarēt tā struktūru un prātam piemītošos ierobežojumus. Mēs kļūstam brīvi no pieķeršanās un laika, vietas un personas nosacītības un pakāpeniski izzinām mūžīgo, bezgalīgo un absolūto. Ja aplūkojam lietas ar prāta starpniecību, mūs sagūsta priekšstati, spriedumi vai viedokļi par šīm lietām. Izpētīt lietas nepastarpināti nozīmē atklāt vienu visās un visas vienā. Pat mūsdienu zinātne atklājusi, ka prāta pamata konstrukti laiks un telpa neatspoguļo lietu patieso dabu jeb Visuma pamatu.

Zināšanu jogas mērķis atbrīvošanās nozīmē atšķirt prāta domas no novērotāja apziņas jeb izpratnes (gaišredzības) stāvokļa, kas pārvar domu. Zināšanu joga gjāna joga parasti tiek uzskatīta par augstāko un galīgo visu jogu ceļu. Patandžali sniegtā klasiskā jogas definīcija ir "domu konceptu apklusināšana prātā" (eitta vritti nirodha, "Jogas sūtras" 1. 2.).

* * »

Zināšanu joga nav teorētiskas vai praktiskas informācijas iegūšana. Gjāna joga nav domājoša prāta prakse, lai gan tā var sākties ar iedziļināšanos un prātošanu par dzīves galvenajiem jautājumiem (piemēram, "Kas es esmu?" vai "Kas ir Dievs, patiesība vai realitāte?"). Gjāna joga ir meditācijas prakse, kad prāts atrodas novērotāja stāvoklī bez spriedumiem. Tāpēc klasisks gjānī (jnani) jeb garīgu zināšanu cilvēks atšķiras no filozofa, kurš prāto par smalkām idejām. Viņš bieži ir kluss, bezpersonisks un neaktīvs, tāpat kā dabiski gudrais Laodzi. Jogas zināšanas ir pats apziņas stāvoklis bez mērķa un iznākuma meklējumiem, nepaļaujoties uz kādu grāmatu, bet lasot dzīves vēstījumus vienu mirkli pēc otra.

Tāpēc ir kāda neliela teorija par zināšanu jogu. Tas galvenā nostādne ir vienkārša pazīsti sevi. Te nav nekādu metafizisku teoriju un diskusiju, tai skaitā par pasaules pirmsākumiem un pasaules radīšanas procesu. Dažās zināšanu mācībās nav nepieciešama pat ticība Dievam, guru vai jebkāda reliģiska ticība, un tās stāv pāri jebkādam formālismam vai ceremonijai. Šīs zinašanu skolas apgalvo, ka visi lietu izskaidrojumi atrodami prātā. Patiesība ir kaut kas tāds, ko nav iespējams paust vārdos, kas atrodas augstāk par visām teorijām un ticībām. Patiesība ir jāpieredz izpratnes stāvoklī, to nevar apgūt, novērojot bez izvēles. Tāpēc gjāna joga ir ļoti vienkārša, lai arī grūti īstenojama, jo te nepieciešams pacelties pāri mūsu prātam un ierastajam domāšanas veidam.

Pašizziņa

Zināšanu jogas galvenā prakse ir pašizziņa ātma vičāra (atma vichara). Tas nozīmē izpētīt savu patību jeb domu "es" līdz tās pirmsākumiem. Ja rūpīgi novērojam savu prātu, mēs redzam, ka visas domas izriet no domas "es". Mēs nevaram par kaut ko domāt, ja mums vispirms nav priekšstata par sevi. Bet, dziļāk ielūkojoties, redzam, ka pats "es" ir kaut kas mums nezināms.

Mēs pastāvīgi projicējam savu identitāti uz kādu ārēju objektu vai īpašību: "Es esmu tas, šis ir mans." Mēs mūžīgi jaucam šo nezināmo "es" ar kādu zināmu lietu. "Es esmu labs vai slikts; es esmu gudrs vai muļķis; esmu laimīgs vai skumjš; es esmu hinduists, budists vai kristietis; es esmu amerikānis vai krievs; esmu melnais, baltais vai dzeltenais." Tās visas ir domas, kur "es" tiek attiecināts uz priekšmetu, kas īstenībā atšķiras no paša. Mēs nezinām, kas ir "es" pats par sevi, un nevaram zināt, kamēr vien projicējam to uz kaut ko citu.

Mūsu visfundamentālākā projekcija ir mūsu paštēls, ko veido priekšstats "es esmu ķermenis". Tomēr mēs varam vērot, kā mūsu ķermenis aug un noveco. Varam uztvert to kā instrumentu jeb izpausmes līdzekli, kuru izmantojam, bet kurš atšķiras no tā, kas patiesībā esam. Ja esam vērīgi, redzam, ka mūsu primārā apziņa jeb redzēšanas stāvoklis ir mūžam tīrs, paceļoties pāri visām ārējām izmaiņām. Lai arī mūsu ķermenis var novecot un mūsu domas var mainīties, mūsu redzējums ir mūžīgs. Kamēr vien mēs identificējamies ar ķermeni vai caur to ar jebko ārēju, mēs ciešam, jo visas ārējās lietas ir pārejošas, bet mēs ilgojamies pēc mūžīgā un pastāvīgas laimes. Jau mūsu alkas pēc šīs mūžīgās laimes ir pierādījums mūsu apziņai, kas ir svētlaimīga un tīra.

Tas nebūt nenozīmē, ka ķermenis ir slikts vai grēcīgs, vai to vajadzētu noliegt. Tas ir labākais izpausmes līdzeklis, kādu daba spēj radīt. Tomēr tas ir tikai izpausmes līdzeklis. Ķermenis liecina par mūsu būtību ne vairāk kā mūsu automašīna. Vairs neidentificējoties ar ķermeni, mēs iemācāmies pienācīgi rūpēties par to un vairs nedarīt pāri ķermenim, lai gūtu apmierinājumu.

Mācības par zinašanu jogu

Pastāv daudzas zināšanu mācības. Indijā klasiskākais ir Vēdāntas ceļš. Tas ir iemiesots Upanišadās (jo īpaši Keda) un "Bhagavadgītā". Sankhja un Jogas mācības "Jogas sūtrās " arī ir zināšanu jogas primārais avots. Zināšanu joga konkrētāk ir aprakstīta tādos Advaita Vēdānta darbos kā "Aštavakra Samhita" (Ashtavakra Samhita) vai "Avadhūta-gīta" (.Avadhuta Gita). Akadēmiskākā līmenī zināšanu jogu apraksta Šankara un viņa sekotāji, un Advaita Vēdāntas skola. Citas ievērojamas zināšanu skolas ir Kašmiras šaivisms, šaiva siddhanta Indijas dienvidos un citas.

Zināšanu jogai ir liela nozīme budistu tradīcijā, kur tā parasti tiek vairāk uzsvērta nekā citas jogas. Tādas prakses kā Tibetas Mahāmudra un Dzogčen (Dzog Chen), ķīniešu Čan [Chan) un japāņu Dzen (Zen), un dienvidu Vipassanā5 tradīcijas būtībā ir zināšanu jogas atvasinājumi, kas caur budismu ir izplatījušies no Indijas.

Mūsdienās Vēdāntai ir daudz ievērojamu skolotāju, tai skaitā Rāmana Mahāriši, Svāmī Vivekānanda un Svāmī Rāma Tirta. Dž. Krišnamurti arī piedāvā ļoti tīru un laikmetīgu pieeju zināšanu jogai, brīvu no visiem tradicionālajiem un kulturālajiem rāmjiem.

Dievišķās mīlestības joga

Bhakti joga

Mīlestība ir visa dzīvā pamats. Bez tās mēs nespējam dzīvot. Dievs bieži tiek definēts kā mīlestība. Lielāko daļu dzīves mēs pavadām mīlestības meklējumos. Taču vai patiesi zinām, kas ir mīlestība? Vai mūsu meklējumi balstās uz patiesību vai ilūziju? Vai tie novedīs mūs pie patiesas mīlestības, vai tomēr iznākums būs vilšanās un veltīgas pūles?

Līdzīgi kā zināšanas, arī mīlestība ir augstākā un zemākā. Zemākā mīlestības forma ir seksuāla kaislība jeb mūsu vēlme pieķerties ārējām lietām. Tā ir vajadzība būt mīlētiem. Augstākā mīlestības forma ir Dievišķā mīlestība, Dieva mīlestība, patiesības mīlestība, dzīves mīlestība. Tā ir vēlme sniegt mīlestību. Zemākās mīlestības gadījumā mēs meklējam mīlestību no ārpuses, no kāda. Augstākajā mīlestībā nonākam līdz mīlestības avotam sevī un vēlamies būt visas mīlestības avots. Mums ir jāmeklē mīlestība, jo mīlestība ir mūsu būtība, taču mūsu ziņā ir noskaņoties uz augstāko vai zemāko tās formu.

Dievišķā mīlestība jeb ziedošanās ir otrs lielākais jogas ceļš. Tas nozīmē Dievišķā mīļotā pielūgsmi. Dievišķo mīlestību var iegūt ar dažādu sev tīkamu, izraudzītu dievību (išta devatā) vai Dieva inkarnāciju (avatāru) starpniecību. Dažreiz skolotājs jeb guru var kļūt par pielūgsmes objektu. Tas nenozīmē, ka tiek pielūgta viņu ārējā personība, bet tiek godāts Dievišķais skolotājs viņos.

Dievišķā personīgais veidols bieži tiek izmantots, lai palīdzētu pielūgt. Galu galā mēs dabiski projicējam mūsu pieķeršanos uz kādu personības formu, jo tāds ir bijis cilvēces priekšnosacījums daudzus mūžus. Bet veidols ir bezveidīgā līdzeklis, simbols, kas palīdz koncentrēt prātu. Ejot dievišķās godināšanas ceļu, mēs visur un visās lietās atrodam Mīļoto, savu Dievišķā veidolu. Mēs pārejam no ārējās Dievišķā formas personas uz iekšējo, kas ir Vārds, uz patieso būtību pašu Esamību. Galu galā mums jāatklāj mūsu Mīļotais kā Dievišķā klātbūtne mūsu sirdīs, mūsu pašu iekšējā un patiesā patībā.

Godināšanas prakses ietver rituālus (pudža), dziedājumus (kirtan), Dieva vārda skandēšanu (džapa) un meditāciju pie Dievišķā veidola (upasana ).

Sievietes var pielūgt Dievišķo vīrišķā veidolā, piemēram, Sivu, Krišnu vai Rāmu. Vīrieši var pielūgt Dievišķo sievišķā veidolā kā dažādas Dievietes personifikācijas (Devi). Mūsu dabiskais impulss ir mīlestībā meklēt pretmetu. Dievības kļūst par mūzu jeb iekšējo padomdevēju ceļā. Tomēr mēs varam pielūgt Dievišķo arī radniecīgā formā; askēti jogi pielūdz Sivu vai sieviete jogs (yogini) pielūdz Dievišķo Māti, kurā viņa vēlētos iemiesoties. Iespējama jebkāda variācija, un katrai ir savs skaistums un nolūks.

Indija vienmēr ir mācījusi dievu pielūgšanas brīvību. Šis ir patiesais iemesls, kāpēc hindu mācībās ir tik daudz un dažādu Dievu un Dieviešu. Tas nav tikai primitīvs politeisms, lai arī mazāk attīstītas dvēseles var izmantot to šādi, bet tā ir spēcīga radoša atvērtība, kas katram cilvēkam piedāvā savu pieeju Dievišķajam. Sanātana Dharma jeb mūžīgā ticība, kā jau minēts, uzskata, ka katram cilvēkam jābūt savai reliģijai. Mums katram vajadzētu radīt savus Dievus un svētos rakstus. Galu galā viss Visums ir mūsu radīts.

Katrs no mums ir tiesīgs pielūgt Dievišķo tādā formā, kā to alkst sirds. Nav svarīgi, vai tas būtu akmens, koks, mākonis, vienalga, vai tas būtu Kristus vai Krišna, vīrietis vai sieviete, viscēlākais ideāls vai spēcīga koncepcija. Būtiski ir patiesi dāvāt savu sirdi Dievišķajam. Forma ir palīglīdzeklis un katalizators, un beigu beigās mums ir jāizšķīst universālajā Dievišķīgumā.

Bhakti joga bieži tiek saistīta ar karmas jogu, jo tā parasti ietver kalpošanu Dievišķajam vai kalpošanu cilvēcei. Dieva mīlestība ir dvēseles pareizā attieksme pret Dievišķo, līdzcietība ir Dievišķā un atmodinātas dvēseles pareizā attieksme pret pārējām radībām. Patiesa līdzcietība ir Dievišķa īpašība un var veidoties tikai iekšējā saskarē ar Dievišķo. Nevajadzētu jaukt ar žēlumu, kas nozīmē raudzīties uz citiem no augšas. Vienotības spēks ir cienīt Dievišķo varu un saprātu katrā un mēģināt palīdzēt rast piepildījumu.

Kristietība savā būtībā ir Dievišķās mīlestības jogas mācība. Visas Dievišķās mīlestības jogas prakses ir salīdzināmas ar Kristu, Dievmāti vai daudzajiem svētajiem kristīgajā tradīcijā. Arī islāms galvenokārt ir Dieva mīlestība un ziedošanās, tomēr islāms nosaka stingru bezveidīgu godināšanu, kas aizliedz izmantot tēlus, lai gan Korānā, tāpat kā Bībelē, izmantotas daudzas poētiskas metaforas, prāta tēli. Hinduismā ir līdzīga Dieva mīlestības un ziedošanās pieeja, bet tā ir plašāka un saistīta ar visiem pārējiem jogas ceļiem.

Dieva mīlestība gūst atbalsi ari cilvēkos ar māksliniecisku dabu. Mūza ir tā pati Dievišķā mīļotā zemāka forma. Tēlu, statuju, rituālu un lūgsnu, dziedājumu izmantošana ir smalka mākslas un poēzijas forma, kas vērsta uz Dievišķo caur mīlestību un ziedošanos. Savā patiesajā izpausmē māksla ir Dievišķās mīlestības ceļš. Šis ceļš ļauj prātam un jutekļiem novērtēt mūžīgo.

Izcili Dievišķās mīlestības un ziedošanās jogas skolotāji mūsdienās ir Rāmakrišna, Paramahamsa Jogānanda, Anandamaji Ma, Šrī Aurobindo un Māte . Saraksts varētu būt daudz garāks, jo mīlestība un ziedošanās, iespējams, ir hinduisma būtība. Bhakti jogas fundamentālais rakstu krājums ir Nāradas traktāts "Bhakti sūtras". Filozofijas sistēmas ir būvētas uz Dieva mīlestības un ziedošanās pamata, tāpat arī Rāmānudžas un Madhvas dibinātās skolas. Minētās mācības apgalvo, ka teisms ir augstākā realitāte un uzsver Dievišķā personību. Taču tās atzīst arī Dievišķīguma vienotību kā pamatu Dievišķās personības spēlē.

Dievu un dieviešu veidoli

Indijā piecas galvenās dievības ir Šiva, Višnu, Devi, Ganēša un Sūrja. Tā kā Ganēša Dievs ar ziloņa seju ir Šivas dēls, viņa godināšana ierasti notiek Šivas godināšanas ietvaros. Ņemot vērā, ka dažās tradīcijās (vaišnavismā ) Sūrja Saule tiek uzskatīts par Višnu personifikāciju, arī viņa godināšana parasti notiek, pielūdzot Višnu. Katram Dievam ir sava pavadone jeb Dieviete, piemēram, Višnu ir Lakšmī, bet Dieviete tiek godināta arī atsevišķi. Viņas galvenā personifikācija ir Šivas pavadone, un šai ziņā viņai ir daudz vārdu un veidolu Kālī, Durgā, Pārvatī, Uma, Satī, Mahešvari u.c. Lai arī godināšana Dieva mīlestībā ir vienāda visām dievībām, katrai ir sava noteikta pieeja.

Trīsvienība

Hindu trīsvienība (trimurti) ir Brahma, Višnu un Šiva attiecīgi Visuma radītājs, uzturētājs un iznīcinātājs. Šiva ir transcendējošais Dievišķums, Višnu ir kosmiskais valdnieks, bet Brahma kosmiskais prāts. Viņus apzīmē triāde Sat-Tat-Aum Būtība, Tejiene jeb imanence un Vārds jeb svētais gars. Tā lielā mērā līdzinās kristiešu trīsvienībai Dievam Tēvam, Dēlam un Svētajam Garam. Triāde simbolizē Dievišķurnu tā trejādajā būtībā un darbībā. Katrs trīsvienības aspekts satur un ietver pārējos.

Katram triādes Dievam ir sava pavadone. Brahmam tā ir Sarasvatī zināšanu Dieviete. Višnu pavadone ir Lakšmī mīlestības, skaistuma un baudas Dieviete. Šivas pavadone ir varas, iznīcības un pārveidošanās Dieviete Kālī. Šīs ir trīs galvenās Dievietes personifikācijas, tāpat kā Brahma, Višnu un Šiva ir Dieva trīs galvenie veidoli. Trīs Dievietes bieži tiek pielūgtas atsevišķi, kā arī kopā ar saviem vīriem.

Dievi

Šiva

Šiva ir varenais Dievs Mahādeva. Viņš personificē tīro esību jeb Dievišķo gribu, kas ir radīšanas pamatā. Tāpēc viņš ir jogu pavēlnieks un gjānī zināšanu jogas sekot,āju kungs.

Šivam ir daudz vārdu, piemēram, Šankara, Šambhu, Sadašiva, Rudra, Bhava, Šarva, Pašupati, Aghora un Bhairava. Šiva nozīmē "labdarīgais" jeb "labvēlīgais". Daži no viņa veidoliem, piemēram, Šiva un Šankara, ir labvēlīgi. Citi, piemēram, Rudra un Bhairava, ir briesmīgi. Briesmīgie veidoli ir noderīgi jebkādu negāciju novēršanai mūsu garīgajā dzīvē. Viņi kļūst par mūsu aizstāvjiem.

Nepālā, Indonēzijā un Indoķīnā izveidojies Šivas-Budas kults, apvienojot šo divu cieši saistīto reliģisko formu iezīmes.

Nataradža

Viens no galvenajiem Šivas veidoliem ir Šiva Nataradža Šiva kā kosmiskās dejas pavēlnieks. Viņš veido vareno tandavu iznīcības deju, kura iznīcina Visumu. Tā ir arī zināšanu deja, kas aizved mūs no nereālā uz reālo no tumsonības uz zināšanām, no patmīlības līdz patībai.

Ganēša

Ziloņu Dievs Ganēša ir Šivas un Pārvatī pirmais dēls. Viņš ir gan gudrības, gan labklājības dievs. Ganēša novērš visus traucēkļus un gādā par mūsu rīcības augļiem. Tāpēc tiek piesaukts pirms lieliem dzīves projektiem. Viņam veltīts milzum daudz tempļu, jo īpaši Indijas dienvidos.

Ganēša lielā mērā ir kafas (ūdens) Dievs un pārpilns mīlestības un prieka. Savā vēderā viņš ietver visu Visumu. Viņš nedaudz līdzinās smejošajam Budam ķīniešu tēlu virknē. Ganēšu var atrast arī budistu un džainu tempļos, un viņš ir viens no visvairāk godātajiem Dieviem. Ganēšu dēvē arī par Ganapati. Abi vārdi apzīmē namturu pavēlnieku, jo viņš pārvalda visu Dievu kopienu.

Skanda

Skanda ir Šivas un Pārvari otrais dēls. Viņš ir kara Dievs, Marsa un Arēja līdzinieks hindiem. Skandu radīja, lai vadītu debesu iemītniekus un iznicinātu dēmonus. Šis Dievs ir visvīrišķīgākais un negantākais no visiem Dieviem. Viņš ir arī uguns Agni un pēc būtības pitta (ugunīgais). Ganēša novērš visus šķēršļus, savukārt Skanda dāvā visas garīgās spējas, jo īpaši zināšanu spēku.

Citi Skandas vārdi ir Kartikeja (Karttikeya), Guha un Šadannana (Shadannana) vai Šanmukha (Shantnukha), jo viņam ir sešas sejas. Viņu dēvē arī par Sanat Kumaru mūžīgo jaunekli.

Višnu

Višnu ir Nārājana Komiskais cilvēks jeb Dievišķā būtne kas nokļuvusi starp mirstīgajiem. Viņš ir arī Sūrja jeb Savitars, Saule jeb saules logoss8. Viņš ir Dievišķā klātbūtne, kas izplatās visā radītajā. Višnu burtiskā nozīmē ir Visuresošais, jo viņš ir piemītošā dievišķā apziņa, kas ar savu trīspakāpju radīšanu veido pasauļu kārtību.

Avatāri

Purānas atzīst desmit avatārus. Visi avatāri rodas no Višnu, jo viņš ir iekšēji piemītošais, vadošais kosmiskais pavēlnieks un saprāts. Višnu ir kosmiskais guru.

Šie avatāri ir zivs (matsja, matsya), bruņurupucis (kūrma), mežakuilis (varaha), vīrs ar lauvas galvu (narasimha, nrsimha), punduris (vāmana), Parašurāma ("Rāma ar cirvi"), Rāma, Krišna ("melnais"), Buda un Kalkī. Parašurāma ir cilvēks, kuram pieder vara; Rāma Dievišķais karotājs un aizstāvis; Krišna Dievišķais mīlētājs; Buda Dievišķais gudrais; bet Kalkī pabeidzējs un glābējs. Šajā pasaules skatījumā mēs redzam ideju par dvēseles evolūciju no dzīvnieku pasaules līdz ideālām garīgām zināšanām.

Rietumu reliģijās jūdaismā, kristietībā un kristietībā ideja par mesiju aizgūta no Senās Persijas zoroastriešu ticības. Zoroastrismā ir desmit Vrithragnas (Indras) inkarnācijas. Tādējādi šeit rodama saistība ar hindu priekšstatiem par avatāriem.

Rāma

Rāma ir viens no senās pasaules varenajiem Dieviem. Viņš atrodams Indijā gan hindu, gan budistu annālēs. Stāsta, ka āriešu dharmu Rāma izplatījis līdz Indijas dienvidiem un līdz pat jūrai. Viņu pielūdza arī Indonēzijā un Indoķīnā. Rāma ir radniecīgs ēģiptiešu Saules dievam Amonam-Ra (Om Ram), jo īpaši nakts Saulei, kas iznīcina dēmonus un pārved mūs pāri tumsas okeānam.

Viņa pavadone Sīta ir Zemes dieviete. Viņa ir uztverošais prāts, tīras dievišķās mīlestības spēks. Ja zaudējam savu Sītu, mēs zaudējam visu, jo zaudējam pazemību, kas ļauj mums augt. Eposā "Rāmajāna" Rāmam viņu nozog dēmons Rāvana, kurš, maldinot Sītu, bija pārvērties par brahmani (bramīnu).

Rāmanas galvenais palīgs ir Hanumans jeb Maruti pērtiķu Dievs vēja Dieva forma. Rāma, Hanumans un Sīta tādējādi personificē Sauli, vēju un Zemi jeb trīs Vēdu pasaules un attiecīgās spējas.

Rāma bija gan vēsturiska persona, gan mītisks tēls. Minēts, ka viņš valdījis Indijas ziemeļos Ajodhjā (Ayodhya) Sudraba laikmeta jeb Treta Jūga beigās (aptuveni 4000. g. p.m.ē.).

Krišna

Krišna ir visvarenākais no avatāriem, Dievišķās mīlestības un baudas personifikācija. Dievišķā flautas spēlētāja tēlu mēs atrodam visā pasaulē. Krišna ir izplatīts tēls sūfiju dzejā, viņš atrodams arī Eiropā un senajā Amerikā viens no galvenajiem Dievišķā arhetipiem cilvēku prātos.

Taču Krišna bija arī reāla vēsturiska persona. Viņš ir dzimis Mathurā (uz dienvidiem no Deli) un vēlāk valdījis Dvārakā jeb Gudžaratā. Krišna nomira 125 gadu vecumā.

Pastāv arī vairākas Krišnas personifikācijas zīdainis Krišna, zēns Krišna, jaunais mīlnieks Krišna, karotājs Krišna, valdnieks Krišna un viedais Krišna.

Krišnas divas galvenās pavadones ir Rādha un Rukmini pirmā bija viņa jaunā mīļotā, bet otra viņa valdniece. Krišnam bija arī daudzas citas pavadones gopiy un katrai viņš parādījās citādā veidolā. Patiesībā visas dvēseles ir Dievišķā mīļotā Krišnas pavadones.

Buda

Buda avatāru vidū parādījās vēlāk, mēģinot integrēt hinduismu un budismu. Viņa paša mācības netika studētas vai iekļautas literatūrā par avatāriem, lai gan stāsti par Budu ir veidoti tādā pašā episkā stilā kā Purānas. Buda ir ievērojamākais arhetipiskais tēls cilvēku prātos un kļuvis Indijas garīguma iemiesojumu pasaulē meditējošais viedais.

Kalkī

Kalkī ir hindu mesija. Viņš ieradīsies tumsas laikmeta beigās, lai iznīcinātu ļaunos un atjaunotu patiesības varu uz Zemes. Daži uzskata, ka Kalkī jau ir piedzimis un ievedīs cilvēci jaunā garīguma laikmetā. Bez šaubām, viņa enerģija mūsdienās ir ļoti vajadzīga. Kalkī iemiesojas baltā zirgā. Taču netiek tik bieži pieminēts kā Rāma vai Krišna.

Dievietes

Sarasvatī Vāk

Sarasvatī tiek pielūgta, nodoties jebkādām studijām vai mācībām. Vēdu studiju nodarbības bieži sākas un beidzas ar Sarasvatī veltītiem dziedājumiem. Viņa ir Vārda dieviete. Sarasvatī ir šķīstības iemiesojums un vienmēr valkā baltas drānas. Rokās viņai ir sens lautai līdzīgs instruments vīna, grāmata un lūgšanu krelles. Sarasvatī svētā zilbe ir Aim. Sarasvatī personificē gudrības straumi, apziņas zināšanu brīvo plūsmu.

Sarasvatī ir Vēdās visbiežāk pieminētā Dievietes forma, būdama Vēdamata Vēdu māte, zināšanu māte. Viņa parādās arī budistu ikonogrāfijā kā gudrības Dieva Mandžušri (Manjushri) pavadone.

Ganga

Visas upes ir Dievietes formas. Tās personificē zināšanu upi. Ganga Gangas upes Dieviete ir ļoti līdzīga Sarasvatī. Kad senos laikos izžuva Sarasvatī upe, kultūrai pārvietojoties vairāk uz austrumiem, tāda pati godbijība tika izrādīta Gangai.

Lakšmī

Šrī

Lakšmī ir visbiežāk pielūgtā no Dievietēm, un viņas tēli atrodami visā Indijā. Dievietes jeb Devi Šrī veidolā viņu vēl aizvien bieži pielūdz pat musulmaņi Indonēzijā. Viņa ir bagātības, panākumu, veiksmes, skaistuma un auglības Dieviete. Tā kā tie ir mūsu dzīves centienu galvenie mērķi, dabiski, cilvēka prātam šī Dievietes personifikācija vienmēr likusies vispievilcīgākā.

Tomēr Lakšmī ir arī augstāka forma Dievišķā mīlestība un skaistums, dievišķās pielūgsmes vara. Viņas mantra ir Šrīm.

Pārvatī Urna

Dieviete Šivas sievas veidolā ir pazīstama kā Pārvatī kalnu jeb kalnu straumes Dieviete. Viņu dēvē arī par Giridžu kalnos dzimušo. Viņa ir tīrā apziņa, kas dzimusi meditācijas kalnos mistiskajos Himalajos. Pārvatī ir apziņas spēka personifikācija.

Zināšanu sniedzējas veidolā šī Dieviete ir pazīstama kā Urna aizstāve. Iemiesojot zināšanu ugunī šķīstītu tīro esību, viņu pazīst kā Satī.

Kālī

Kālī ir nāves un transformācijas Dieviete. Viņas āriene ir spokaina, tumša vai melna. Kālī rodas no Šivas krūtīm (mirstīgajām atliekām) un ir galvenā Dievietes briesmīgā forma. Caur viņu mēs atbrīvojamies no visas pieķeršanās un pārvaram visas pasaules ilūzijas un ciešanas. Kālī ir mīlestība, kas pārdzīvo nāvi un tāpēc paceļ mūs augstāk par nāvi. Viņas mantra ir Klīm.

Durgā

Durgā ir Dieviete dēmonu slepkava. Viņa jāj uz lauvas. Arī Dievietes būtība ir ļoti ugunīga (pitta). Durgā iznīcina visu negatīvo un ilūzijas. Vēl viens Durgā vārds ir Čamunda niknā. Viņa glābj mūs un palīdz pārvarēt dzīves grūtības. Tāpēc briesmu brīžos ir jāpiesauc Durgā. Viņas mantra ir Dūm.

Lalita Tripurasundari

Šivas pavadone nav tikai varas un nāves Dieviete, viņa ir arī skaistuma un baudas dieviete. Triju pasauļu skaistākās meitenes Tripurasundari veidolā Lalita personificē dabiskas pasaules skaistumu, visu Visumu Dieva jeb tīras apziņas spožumā. Lalitas jeb "spēlējošās" veidolā viņa ir svētlaime, ko mēs rodam zināšanās. Lalitas tūkstoš vārdi ir viena no galvenajām Dievietes pielūgsmes formām. Viņas mantra ir Hrim.

Tara

Tara ir nozīmīga hindu Dieviete, kā arī galvenā budistu Dieviete. Hinduismā viņa ir saistīta ar Durgā, būdama vara, kas izved mūs caur (tarati) visām briesmām un tumsu. Budisma sistēmā viņa ir Gudrība Budu māte -, kura paceļ mūs pāri tumsonībai. Viņai ir daudzi veidoli balts, zaļš un citi. Ierasti viņu pielūdza Tibetā, bet Guaņ Iņ veidolā Ķīnā.

Daži pētnieki ir mēģinājuši atdalīt budistu un hinduistu Dievietes, apgalvojot, ka budistu Dievietes personificē gudrību (pradžna), bet hindu Dievietes personificē spēku (šakti). Tomēr vēdiskajā sistēmā mēs redzam, ka Dievietēm ir trīs īpašības gudrība (Sarasvatī), mīlestība (Lakšmī) un spēks (Kālī). Šīs īpašības saplūst kopā un neizslēdz cita citu. Patiess spēks rodas caur gudrību, un tas ir mīlestība. Tādējādi spēks, kuru pielūdz hindu Dievietēs, vienmēr ir apziņas jeb gudrības spēks (čit-šakti).

Kalpošanas joga

Karma joga

Visas garīgās mācības vēsta par mūsu vajadzību palīdzēt pasaulei un veicināt cilvēces garīgo pacēlumu. Tāpēc no vairuma jogas praktizētāju tiek sagaidīta pašaizliedzīga kalpošana sanskritā seva cilvēcei. Kalpošana var izpausties kā ēdiena vai drēbju gādāšana nabadzīgajiem vai trūcīgajiem, darbs skolās vai slimnīcās vai grāmatu un mācību izplatīšana.

Grāmatu par karma jogu ir ļoti maz, tai arī nav īpašu sūtru jeb svēto rakstu, kā tas ir citiem jogas ceļiem. Tomēr par karma jogas nozīmi runā visās sistēmās, jo īpaši dievišķās mīlestības joga. Mahātma Gandijs bija lielisks paraugs mūsdienās.

Visumā būdamas nepolitiskas un vērstas uz iekšieni, jogas mācības neuzsver kalpošanu un labdarību tik ļoti kā kristietība. Turklāt, atšķirībā no daudziem kristiešu grupējumiem, karma joga neuzskata mēģinājumus pievērst savai ticībai par patiesu kalpošanu citiem. Patiesa kalpošana nozīmē atbalstīt citus, lai viņi palīdz paši sev, rosināt viņus atbrīvoties no nastām, nevis uzspiest viņiem jaunas idejas. Rūpēties par citu cilvēku pārtiku, pajumti vai izglītību ir labi, bet vēlme pievērst viņus savai ticībai, šajā procesā izdalot propagandas materiālus, kļūst par indi. Tas ir kā dāļāt bērniem konfektes, lai pakļautu viņus savai varai.

Jogas sistēma atzīst, ka mūsu augstākā kalpošana pasaulei ir sevis izpratne. Mēs nevaram uzlabot pasauli, kamēr mēs neesam uzveikuši savu iekšējo tumsību. Ielūkojoties vēsturē, mēs redzam, ka lielāko ļaunumu pasaulei visbiežāk ir nodarījis reliģisks vai politisks fanātisms.

Joga mums māca, ka labākais iznākums ne vienmēr ir redzamākais vai uzskatāmākais. Meditējot kalnos, jogs var virzīt savu domu spēku uz cilvēci tādā veidā, kas dod lielāku labumu nekā lērums labdarības organizāciju. Organizācijas darbojas ārpusē, dzīves virskārtā, savukārt jogs strādā iekšienē ar dzīvības avotu. Tāpēc mums nevajadzētu joga vienpatību un bezdarbību uzskatīt par iejūtības trūkumu. Viņš ir kā valdnieks. Valdnieks savā tronī var pārvaldīt valsti, neizkustoties ne no vietas. Tā arī jogi meditējot var radīt mieru pasaulē, neizejot no savas meditāciju telpas. Šī iemesla dēļ daudzi jogi izvēlas dzīvot vietās, kur nekas nenovērš viņu uzmanību un nav ļaužu pūļu. Tur jogiem ir vairāk telpas, lai vērstu apziņas enerģiju uz pasauli.

Zināšanas pašas par sevi ir augstākais kalpošanas veids, jo tā ir vienīgā gaisma, kas spēj uzveikt tumsu. Mūsu patieso kalpošanu nevar izmērīt ārējās pasaules vārdos, tēlos, skaitļos un daudzumos. Te nav svarīgi, cik daudz ziedojam labdarībai vai cik daudzas skolas vai slimnīcas uzbūvējam, bet gan cik daudz Dievišķās enerģijas ienesam dzīvē caur mūsu apziņu.

Jogi saplūst ar visu būtņu patību, pašā Dievišķajā esībā. Tādējādi viņi iegūst varu ietekmēt visas būtnes no iekšienes. Tiklīdz tas ir apgūts, jogiem vairs nav vajadzības paturēt konkrēto miesu, lai darītu labu pasaulei. Šādi jogi kļūst par mūžīgu klātbūtni un iemācās strādāt ar visu dzīvi kopumā. Diženie skolotāji vienmēr ir kopā ar mums dabā, mūsu sirdīs.

Vingrinājumu joga

Krija joga

Trešais no jogas ceļiem ir vingrinājumu joga jeb iekšējā darbība (krija joga). Krija sanskritā nozīmē "darbība", jo īpaši iekšēja darbība ar ķermeni un prātu, kas palīdz meditācijas procesā. Šis jēdziens ir atrodams "Jogas sūtrās" kā jogas prakses definīcija. Stāsta, ka krija joga ietver trīs daļas: tapas gribas aktivizēšana, svadhjaja (svadhjaja) pašizpēte un īšvara pranidhana pakļaušanās Dievam jeb patības spēkam. Šī jogas prakses definīcija ietver visas trīs metodes gjānu (pašizpēti), bhakti (beznosacījumu pakļaušanos Dievam) un vingrinājumus (gribas aktivizēšanu).

Visu veidu joga ir saistīta ar noteiktu tehniku, sistēmu vai disciplīnu. Tomēr zināšanu jogā un dievišķās mīlestības jogā vingrinājumiem ir otršķirīga nozīme salīdzinājumā ar sevis novērošanu vai atteikšanos no sevis. Visumā vingrinājumi jogā vienmēr ir pakārtoti, jo jogas mērķis ir patības jeb gara izpratne, kas ir augstāka nekā forma un darbība. Vingrinājumi attiecas vienīgi uz dabas jeb matērijas sfēru. Tīrs gars vai tīra apziņa ir ārpus jebkādiem vingrinājumiem. Vingrinājumi var palīdzēt līdzsvarot mūsu ārējo būtību un rosināt iekšējo atmodu, bet vingrinājumi nevar darboties paši par sevi. Vingrinājumi var radīt apstākļus, bet tā nav galvenā darbība. Bez apzināšanās vai dievišķās mīlestības vingrinājumi drīz kļūst mehāniski un līdz ar to kalpo vienīgi kā prāta važas. Tāpēc vingrinājumu izpildīšana kā pašmērķis ir pretrunā ar jogas ceļu.

Joga izmanto vingrinājumus (dabu), lai paceltos pāri vingrinājumiem (dabai). Ar dažādām metodēm joga harmonizē mūsu dabas ārējos aspektus ar iekšējo dabu, ļaujot mums pārvarēt tos un nokļūt līdz mūsu iekšējai esībai. Tomēr vairums no tā, ko mēs uzskatām par iekšēju, kas mūsu parastajai apziņai un darbībai arī patiesi var būt iekšēji, piemēram, astrālā un kauzālā plakne, no tīrās apziņas viedokļa ir ārējs. Tāpēc vingrinājumi var pavērt ceļu uz daudzām mūsu prāta iekšējām sfērām un palīdzēt mums apgūt dažādas smalkas spējas un īpašības. Vingrinājumi var būt noderīgi mūsu iekšējai izaugsmei, bet kļūt par šķērsli, ja pieķeramies šīm mistiskajām spējām vai pieredzei.

Joga uzsver dabisko pretstatā mākslīgajam. Šī iemesla dēļ jogas vin-grinājumi ir dažādas tehnikas, lai atmodinātu mūs savas dabas izprašanai un savas patiesās būtības izjušanai. Tāpēc jogas vingrinājumi mēģina atjaunot mūsu ķermeņa, prāta, elpas un jutekļu dabisko stāvokli, atbrīvojot no spriedzes un saspringuma, kas tiem traucē.

Dievišķās mīlestības un zināšanu jogai bieži palīdz dažādi paņēmieni. īpaši nozīmīgi tas ir mūsdienu pasaulē, kur reti iespējama dižu skolotāju fiziska klātbūtne vai āšramu atmosfēra, lai radītu meditācijai labvēlīgu vidi. Darboties bez šiem paņēmieniem nozīmē atstāt novārtā noderīgu līdzekli, lai arī nenobriedušie mēdz pārlieku uzsvērt un ļaunprātīgi izmantot šos paņēmienus.

Mums ir grūti nepastarpināti tuvoties Dievišķajam, bet mēs vienmēr varam veikt kādu darbību ar ķermeni vai prātu, lai uzlabotu vai attīstītu mūsu stāvokli. Mēs varbūt nespējam apklusināt prātu vai pakļauties Dievam, bet varam noskandēt dziedājumu, ieņemt āsanu vai izpildīt prānajāmu. Iespējams, nav mūsu spēkos nodoties tīrai meditācijai bez formas, bet varam meditēt par formu vai ideju.

Vingrinājumu jogas pēc savas būtības ir visdažādākās, jo vingrinājumi vienmēr tiecas atšķirties. Vingrinājumi ir ļoti kompleksi, lai arī ne visi ir grūti. Tā kā daudzi ir saistīti ar iedarbību uz smalkajiem fiziskajiem spēkiem vai to atmodināšanu, tie var būt ļoti bīstami. Šī iemesla dēļ vingrinājumiem nepieciešama tieša apmācība, bieži dzīvs skolotājs, kurš ir apguvis konkrēto vingrinājumu.

Hatha joga

Visvienkāršākā no vingrinājumu jogārn ir hatha joga, ko mēs varam saukt par fiziskā ķermeņa jogu. Tās galvenie rīki ir pozas (āsanas) un elpas kontrole (prānajāma). Hatha jogas mērķis ir fiziskā veselība, vitalitāte un ilgmūžība, ne vienmēr garīga apzināšanās. Visizplatītākais jogas veids Rietumos. Patiesi daudzi no mums domā, ka joga nav nekas vairāk kā virkne dīvainu fizisku pozu. Vajadzētu skaidri uzsvērt, ka neviens klasiskais traktāts neapraksta jogu no pozu jeb āsanu viedokļa. Jogas galvenie svētie raksti "Jogas sūtras" apraksta pozas tikai trijās no savām divsimt vārsmām.

Tomēr āsanu zinātne ir nozīmīga. Daudziem tas ir pirmais solis jogas ceļā, vieglākais saskarsmes punkts. Redzot jogu viedumu attiecībā uz fizisko ķermeni, mēs ielaižam jogu prāta sfērās. Pareizas darbības un apzinātas kustības principi, kurus apgūstam hatha jogā, var tikt pielietoti mūsu būtības dziļākajos līmeņos ar līdzīgu harmonizējošu iedarbību. Ķermenis ir ne tikai jogas ceļa sākums, bet bieži arī beigas. Pilnībā izprast un realizēt var tikai to, ko esam ienesuši savā fiziskajā esībā. Tāpēc nav ieteicams savos iekšējos meklējumos atstāt novārtā ķermeni.

No daudzu jogas sistēmu viedokļa nav nepieciešamas sarežģītas āsanas. Zināšanu vai dievišķās mīlestības jogai nepieciešams tikai ērts stāvoklis sēdus. To var ieņemt, komfortabli iekārtojoties krēslā. Nav nepieciešama lotosa poza, lai gan tā var palīdzēt, tāpat arī siddha-āsana .

Hatha jogas tehnika nenozīmē ar varu vai sasprindzinoties ieņemt kādu ideālu pozu. īstenā metode ir palīdzēt mums pakāpeniski atslābināties un atbrīvot fizisko ķermeni no visa stresa un sasprindzinājuma. Tas nav sports, kura mērķis.ir sasniegumi, bet meditācijas forma, kas tiecas uz mieru. Jogas uzdevums ir likt mums apzināties ķermeni, tai pat laikā neļaujot tik ļoti identificēties ar fizisko ķermeni, lai fiziska kustība radītu mūsos sasprindzinājumu.

Prāna joga

Prāna joga ietver sistēmas, kurās prāta kontrolei lielākoties izmanto elpu. Šie vingrinājumi ir hatha joga smalkākā daļa. Prāna jogas dziļākais aspekts ir kundalinī joga, jo kundalinī nav nekas cits kā atmodināta prāna.

Pilnveidojot praksi, darbojas tieši prāna jeb pats dzīvības spēks un pārvieto mūsu ķermeni atbilstošajās pozās, bet prātu augstākajā apziņas stāvoklī. Dižākie jogi nebija tic, kuri ilgstošas prakses rezultātā ieguva lielāku lokanību vai kuri pakāpeniski pielāgoja savu ķermeni dažādām noteiktām pozām. Tie bija jogi, kuri pakļāvās prānai kosmiskajam dzīvības spēkam. Kad prāna ir atmodināta, jogas pozas veidojas dabiski. Tādējādi mēs attopamies, ka esam ieņēmuši āsanas, paši to nemaz nenojaušot bez jebkādas piepūles, kamēr prāts ir pavisam mierīgs un atslābis. Tikai vēlāk āsanas tika standartizētas un aprakstītas grāmatās. Tāpēc svarīgāk ir atmodināt mūsu dzīvības enerģiju, mūsu saikni ar kosmisko dzīvību, nevis mēģināt izmainīt savu fizisko stāvokli, pielāgojot ķermeni noteiktām pozām.

Kundalinī joga

Kundalinī joga darbojas ar smalkā ķermeņa sēklas enerģiju, sauktu kundalinī jeb čūskas vara. Tā mājo pamata čakrā un sevī ietver visu apziņas spēku. Mūsdienās kundalinī kļuvis visai pazīstams jēdziens, un daži domā, ka tikai caur to ir iespējama garīga attīstība. Tomēr interesanti, ka daudzās senajās un klasiskajās mācībās kundalinī netika uzskatīta par nozīmīgu un ne vienmēr tika pieminēta.

Zināšanu joga māca, ka apziņa ir nozīmīgāka nekā noskaņojums. Tāpēc uzsvars tiek likts uz uzmanības spēju attīstīšanu. Dievišķās mīlestības joga uzskata, ka enerģiju rada mīlestībai. Kundalinī var sajaukt ar intensīvu dievišķās mīlestības vai uzmanības spēku. Nevienā no šīm divām jogas sistēmām nav nepieciešamas speciālas metodes kudalinī atmodināšanai. Parasti kundalinī atmodināšana ir piedeva abām jogām, vai gadījumā, ja zināšanu vai dievišķās mīlestības jogas spēks nav pilnīgs, var izmantot vingrinājumus kundalinī atmodināšanai. Šai ziņā kundalinī praktizēšana var būt būtiska abiem ceļiem.

Jāatzīmē, ka kundalīni iespējams atmodināt mākslīgi ar mērķtiecīgu, piespiedu vai patmīlīgu vingrinājumu palīdzību. To var stimulēt ar narkotikām vai galējām emocionālām reakcijām. Ja būtība nav šķīsta, kundalinī kalpo vienīgi patības vairošanai. Kundalinī tiecas pastiprināt mūsu būtību, tāpēc, ja mūsu daba vēl nav harmonijā ar Dievišķo gribu, kundalinī var pastiprināt mūsu vājības. Tāpēc kundalinī vingrinājumiem iespējamas blaknes, un tos vajadzētu praktizēt piesardzīgi. Kundalinī pareiza atmodināšana notiek caur Dievišķo labvēlību. Tas nenozīmē, ka jebkāda darbība no mūsu puses nav lietderīga, bet tikai to, kas savā rīcībā mums jābūt harmonijā ar Dievišķā vēlību. Kundalinī atmodināšana vien nav pašmērķis. Mērķis ir iegūt lielāku mieru. Ja spēks nav vērsts uz mieru, tas vienmēr kļūst destruktīvs. Priekšlaicīga kundalinī atmodināšana var sadedzināt nervu sistēmu. Kundalinī var ierobežot vai liegt mūsu garīgo izaugsmi visu atlikušo dzīvi.

Kundalinī var izmantot līdz trešās čakras jeb saules pinuma līmenim, lai palielinātu patības spēku. Vēdas un Purānas vēsta, ka pat dēmoni praktizē jogu līdz šim līmenim, jo tā piešķir viņiem lielāku varu. Ar to nav iespējams redzēt cauri un kontrolēt citas personības. Kundalinī saskata citu ierobežojumus. Toties kundalinī nespēj saskatīt Dievišķo klātbūtni citos vai paša ierobežojumus, un parasti cilvēks iestrēgst manipulācijās. Viltvārži guru darbojas šajā līmenī.

Kundalinī parasti iespējams pamodināt ar saskaņotu pozu, elpu un mantru, līdz ar noteiktu vizualizēšanu. Pati Kundalinī tiek uzskatīta par dievību Dievieti, augstāko priesterieni, kura ieved mūsu augstākās būtības Dievišķajās sfērās.

Laja ("izšķīšanas" jeb atbrīvošanās no iepriekš pieņemtā) joga Nada (nedzirdamās kosmiskās vibrācijas) joga Surafsabda (skaņas) joga

Daudzas jogas māca meditāciju ar skaņas plūsmu kā galveno garīgās izaugsmes līdzekli. Aktivizējot smalko ķermeni, no tā rodas dabiska skaņa. Šo skaņu rada pati kundalinī. Stāsta, ka tā rodas smalkā ķermeņa sirds čakrā neizskanējušās skaņas centrā. Parasti lūdzējs aizver acis un ausis, ieklausās iekšējās skaņās un meditē par Dievišķo gaismu no trešās acs. Tas ļauj noskaņoties augšupējai zināšanu plūsmai un labvēlībai, ko sniedz skaņu plūdums. Tomēr ir svarīgi pakļauties Dievišķajam jeb sevis apziņai, jo tādējādi meditācija no smalkām izjūtām kļūst par garīgu meklējumu aktivēšanu.

Visaptverošā joga

Radža joga

Visas jogas sistēmas ir visaptverošas, jo visi jogas ceļi ir savstarpēji saistīti. Lai gan katrs ceļš virzās galvenokārt vienā no šiem virzieniem, parasti tiek izmantoti arī citu ceļu līdzekļi. Dievišķā pielūgsmes intensitāte, piemēram, atmodina arī zināšanas. Zināšanu atmodināšana ved pie dievišķās mīlestības uzplaukuma.

Dažas jogas ļoti apzināti tiecas uz visu šo dažādo pieeju apvienošanu, lai pilnībā un līdz galam pilnveidotu būtību. Citu, piemēram, zināšanu jogas, mērķis ir tiešāks un tūlītējs garīgais pacēlums, un tām nerūp visaptveroša pieeja. Viņi uzskata, ka vispusīgums rodas, izprotot patību.

Radža joga ir klasiska Patadžali jogas sistēma aforismu krājumā "Jogas sūtras". Tā ir vispusīga joga, jo izmanto zināšanas, dievišķo mīlestību un vingrinājumus. Tomēr lielākoties radža joga ir zināšanu ceļš.

Radža jogai ir astoņi virzieni jeb locekļi aštanga. Šie locekļi ir jāma (pareizā attieksme), nijāma (vēlamā izkopšana), āsana (poza),

prānajāma (elpas pārvaldīšana), pratjāhāra (maņu pārvaldīšana), dhārana (uzmanība), dhjāna (meditācija) un samādhi (transs, iedziļināšanās).

Gan jāma, gan nijāma ietver piecas darbības. Jāmas ir nevardarbība, patiesums, nezagšana, seksuālās enerģijas kontrole un patstāvība. Nijāmas ir šķīstība, pieticība, pašdisciplīna, sevis izpēte un paļaušanās uz Dievišķo.

Āsana nozīmē pozu, parasti meditācijai ērtas pozas noturēšanu.

Prānajāma burtiskā nozīmē ir dzīvības spēka paplašināšana. Prānajāma nav tikai elpas kontrole, un tai nav nekāda sakara ar elpas aizturēšanu, kas var būt bīstama. Mūsu prāna vienmēr ir kustībā. Ja mēs aizturēsim elpu, prāna nervu sistēmā nekustēsies un izraisīs dažādus nervu darbības traucējumus. Prānajāmas vingrinājumi var būt jebkas, kas mūs vieno ar kosmisko dzīvības spēku.

Pratjāhāra ir maņu pārvaldīšana, kas ir attālināšanās un atbrīvošanās. Tas nenozīmē apspiest jutekļus. Nepietiek arī vienkārši aizvērt acis un ausis. Pratjāhāra nozīmē neļauties jutekļu varai, neļaut jutekļiem un to iespaidam valdīt pār mūsu prātiem. Tāpēc pratjāhāra izmanto tādus vingrinājumus kā mantra un vizualizēšana, lai pārvaldītu mūsu reakcijas uz jutekļu iespaidiem.

Dhārana nozīmē koncentrēšanos jeb uzmanību. Tā ir spēja pastāvīgi virzīt mūsu mentālo enerģiju uz mūsu izpētes objektu. Dhārana nav citu objektu izspiešana no mūsu apziņas, bet gan mūsu intereses un izziņas enerģijas palielināšana, mūsu zināšanu alkas, lai nekas cits nespētu iztraucēt.

Dhjāna apzīmē meditēšanu. Tā ir spēja vērst mūsu prātu uz mūsu izpētes objektu un noturēt. Prātam jābūt kā spogulim un jāatspoguļo lietu reālā daba. Vai kā mierīgam ezeram, kas spēj atspoguļot debesis. Šāds ir prāts savā dabiskajā miera stāvoklī.

Samādhi nozīmē iedziļināšanos, transu. Tā ir pilnīga izpratne par mūsu uzmanības lokā esoša objekta dabu, kad novērotājs ir vienots ar novērojamo. Samādhi nav kaut kāda eksotiska ekstāze, saviļņojoša svētlaime vai maģisks eksperiments, bet tas ir prieks, ko rada miers, kad objekts saplūst ar redzēšanas stāvokli.

Pirmie pieci no šiem astoņiem virzieniem ir jogas ārējie aspekti. Pēc būtības tie ir sākotnējie. Pirmie divi jāma un nijāma ir saistīti ar pareizo attieksmi, vērtībām un dzīvesveidu, kas nepieciešams jogas ce|ā; jāma un nijāma ir jogas ētiskais pamats. Nākamie trīs ir pārvaldīšanas līdzekļi, mūsu dabas ārējās izpausmes ķermenis, elpa un jutekļi.

Pēdējos trīs dēvē par sāmjāmu (samyama) jeb integrāciju. Tie dabiski apvienojas. Uzmanība parasti noved pie meditācijas, kā rezultātā notiek iedziļināšanās jeb uztvērēja saplūšana ar uztveramo.

Jogas procesā var iegūt dažādas siddhas jeb maģiskās spējas. Tās var arī rasties, lietojot dažādas narkotikas vai spēcīgas zālītes, mantras vai caur karmu. Parasti šīs spējas tiek uzskatītas par šķēršļiem jogas ceļā, un no tām ieteicams izvairīties. Galvenā siddha jeb jogas sasniegums ir atrašanās gaišreģa stāvoklī.

Lai praktizētu jogu, nepieciešamas divas galvenās īpašības. Tās ir izpratne, izšķiršanas spēja viveka un atbrīvošanās vairāgja (vairagya). Izpratne ir spēja saskatīt atšķirību starp patiesību un viltu, realitāti un nerealitāti, patību un to, kas nav patība, laimi un bēdām, iekšējo un ārējo. Atbrīvošanās ir spēja atbrīvot prātu no mentālajiem un emocionālajiem aizspriedumiem, kas ietekmē mūsu uztveri. Atbrīvošanās noved pie atsacīšanās. Atsacīšanās nozīmē nevis atteikties no ārējām lietām, bet vairs neticēt ārējām reālijām. Atsacīšanās nozīmē neuzska-tīt vārdu un formu par jebkādu galīgo realitāti, bet saskatīt svētajā klātbūtnē īsto būtību un lietu vērtību.

Jogas mērķis ir atgriezties pie iekšējās patības jeb Dievišķā purušas. Lai to izdarītu, mums jāatbrīvojas no pasaules ārējiem procesiem prakriti. Mums vairs nevajag identificēt sevi ar jebkādu ārēju stāvokli vai īpašību. Visbeidzot ir jāatbrīvo mūsu identitātes izjūta no prāta domām, no mūsu paštēla. Mums jāatgriežas gaišreģa stāvoklī, tīras esības stāvoklī, kurā viss ir viens un viens ir viss. Tas nozīmē nevis pamest pasauli, bet neuztvert to kā atsevišķu realitāti, saskatīt pasaulē apziņas spēli nevis ārējo parādību.

Pieredze jogā

Joga var sniegt mums daudzveidīgu smalku un dramatisku pieredzi. Mēs varam dzirdēt īpašas skaņas un redzēt īpašas krāsas. Varam ceļot astrālajā plaknē vai paviesoties citās pasaulēs. Varam sazināties ar būtnēm no šim citām pasaulēm, kuras spēj runāt caur mums. Varam arī savienoties ar dvēselēm no pagātnes vai nākotnes. Tomēr jogas mērķis nav gūt kādu īpašu pieredzi. Drīzāk tieši brīvība no jebkādas pieredzes ir jogas virsuzdevums. Joga tiecas atbrīvot prātu no asociatīviem priekšstatiem, bet katra pieredze rada asociatīvus priekšstatus prātā, ja mēs tai pieķeramies vai ieguldām zināmu personīgo enerģiju. Smalkā pieredze prātu sasaista vēl vairāk nekā normāla jutekļu pieredze, jo to ir grūtāk novērtēt.

Tāpēc, ja jogā rodas pieredze, cilvēkam vajadzētu to novērot objektīvi, bet izejot no apziņas jeb labvēlības stāvokļa. Jogā mēs tiecamies saplūst ar Dievišķo jeb iekšējo patību, nevis tikai paplašināt redzesloku uz citiem pieredzes veidiem. Daudziem diženiem jogiem vispār nav bijis nekādas pieredzes, bet tikai augstākā apziņa vai mīlestības sajūta. Jo jogā svarīga ne jau forma vai izskats, bet būtība. Mums nevajadzētu skumt, ja negūstām izcilu pieredzi jogas ceļā.

Astrālā plakne

Vairums smalkās pieredzes jogā gūta caur astrālo plakni, iztēles sfēru. Astrālajā plaknē mēs varam pieredzēt kā patiesu visu, ko iztēlojamies par sevi. Tāpēc astrālā plakne ir ilūzijas sfēra. Lai gan Dievišķo var sasniegt caur augstāko astrālo plakni, Dievišķo mēs varam atklāt arī nomoda stāvoklī, pat nesasniedzot astrālo plakni. Mēs varam nepastarpināti nokļūt kauzālajā plaknē (bezveidīgajā sfērā), lai izvairītos no astrālās plaknes briesmām.

Joga, šamanisms un čenelings

Joga ir viens no dabas maģisko sfēru izpētes veidiem. Tomēr tas ir tikai papildu ieguvums, jo jogas virsuzdevums ir pacelties pāri dabai. Pastāv arī citi šo smalko sfēru izpētes veidi maģija, okultisms un šamanisms. Pie šiem veidiem pieder arī zinātnes smalkākās jomas, kur mēs atklājam pasaules pamatā esošos neredzamos spēkus. Šāda izpēte nav nekas slikts, tomēr arī tā pēta tikai parādības.

Šamanisma augstākās formas tuvinās jogai. Mērķis ir apziņas un pašizziņas augstākā attīstība, lai atbrīvotu Garu no ārējām važām. Tomēr zemākās šamanisma formas sasaista mūs astrālās plaknes ilūzijās. Jo īpaši, ja talkā tiek ņemtas narkotikas, ja nolūks ir iegūt personīgas spējas bez nosacījumiem pakļauties Dievišķajam, ja mūsos tiek atmodināti dzīvnieciskie spēki, ja tēmē uz saules pinumu un zemāk par sirdi. Šajā ziņā šamanisms līdzinās viltus jogiem, kuri pievērsušies melnajai maģijai.

Čenelings jeb smalkā izpratne bieži nozīmē ļaut citai būtnei vai subjektam runāt caur mums. Jogā uzsvērtas zināšanas par sevi un mūsu pašu apziņas attīstība. Joga apgalvo, ka mums nekad nevajadzētu savu apziņu uzticēt citai personai vai subjektam, iekšēji vai ārēji. Mums nekādā gadījumā nevajadzētu atteikties no mūsu individuālās apziņas integritātes, jo tā ir Dievišķā klātbūtne mūsos. Ja mūsu čenelinga pamatā ir apziņas zaudēšana, šāds čenelings ir kaitīgs mūsu pašu iekšējai izaugsmei, lai arī var sniegt informāciju, kura citiem liekas noderīga. Jogas literatūrā par čenelingu lasāms maz, izņemot Dievišķās labvē-lības novirzīšanu.

Mums vajadzētu veicināt Dievišķo jeb mūsu iekšējo patību, kā arī tādas augstākās īpašības kā mīlestība un līdzjūtība, taču, lai to izdarītu, nepieciešams apziņas akts, nevis atļauja citai būtnei darboties caur mums. Mums visiem vajadzētu būt Dievu jeb kosmisko spēku kanāliem, lai nokļūtu atpakaļ mūsu Dievišķumā. Joga stāsta, ka mēs varam tieši sazināties ar Dievišķo. Dievišķais ir mūsu iekšējā patība. Mums nav nepieciešams starpnieks. Pat guru nav vidutājs, kurš kavētu mums pašiem nonākt tiešā kontaktā ar Dievišķo. Viņa loma ir sekmēt vai kalpot kā katalizatoram, kurš palīdz mums pašizziņas procesā.

Lai arī kultūrā ir nepieciešamība vēlreiz savienoties ar astrālo plakni un izprast dabas okultos spēkus, tas ir tikai sākums lielākai izpratnei par dzīves garīgo būtību. Tā ir tikai saikne ar mūsu plaknei tuvāko smalko plakni. Tādā veidā nevar nonākt līdz patiesībai. Mēs varam nokļūt līdz visas radības avotam bez starpniekiem. Šis avots ir mūsu pašu sirdīs, kā gaisma prāta pamatā. Jogas ce|š nesamierinās ar mazākiem mērķiem.

Progresīvo tehnoloģiju jogas

Mūsdienu tehnoloģiskajā pasaulē veidojas jauna pieeja jogai, kuru dēvē par "progresīvo tehnoloģiju" jogu. Progresīvo tehnoloģiju joga mēģina izmantot tehnoloģijas līdzekļus, lai praktizētu jogu. Tā varētu būt īpašu videomateriālu skatīšanās, cildenu ierakstu klausīšanās, iekārtu vai aparātu izmantošana, lai stimulētu smadzenes un jutekļus vai izmainītu smadzeņu viļņus un tamlīdzīgi.

Šī jogas forma lielākoties ir pasīva. Mēs kaut ko skatāmies vai klausāmies, vai arī ļaujam kādam vai aparātam iedarboties uz mūsu enerģiju, un tam vajadzētu radīt mūsos pacēlumu vai pat novest līdz atklāsmei. Lai arī šādas metodes var būt noderīgas, strādājot ar mūsu būtības ārējām izpausmēm, garīgajā praksē tām ir savi ierobežojumi. Pat ķermeņa dziedināšanas procesā ierīces radītās neorganiskās enerģijas var graujoši iedarboties uz dzīvības spēku jeb prānu. Patiesa jogas prakse nekad nav pasīva. Pasivitāte izraisa sadrumstalošanos un sairšanu. Vispusība iespējama, tikai kultivējot savā dzīvē pašu tiešo pieredzi un radošo procesu, nevis pastarpināti iegūstamo.

Slēptie vēstījumi var izrādīties hipnoze vai ielaušanās mūsu apziņā. Šāda joga var novest līdz bezsamaņai vai maldīgām ilūzijām. Mēs jau tā tiekam hipnotizēti, uzvedināti, mūsu domāšanai uztiepj priekšstatus no ārpuses, jo īpaši plašsaziņas līdzekļi. Neviens nevar kļūt par izcilu mākslinieku, tikai klausoties ierakstu, kurā teikts: "Tu esi izcils mākslinieks." Mums ir jāļaujas iedvesmai un jāstrādā, ja gribam gūt rezultātus. Slēptie vēstījumi var būt smalka vardarbības forma. Tie var mums mākslīgi radīt priekšstatus par sevi no ārpuses, nevis tuvināt patiesībai mūsos, kas var notikt tikai caur apziņu.

Mums jāatceras, ka medijs vienmēr nes sevī vēstījumu. Vēstījums var būt Dievs vai patiesība, bet, ja medijs pasīvi skatās video, izmantojot slēptās ierosmes vai čenelingu, mēs atbalstām medija bezapziņu, atkarību no ārējiem stimuliem. Joga nav izklaides vai pašhipnozes forma. Lai arī progresīvo tehnoloģiju jogas var būt interesantas vai pat aizraujošas, mums vajadzētu apzināties paļāvībai uz ārējiem stimuliem piemītošos ierobežojumus. Tādējādi mēs varam gūt noteiktu jogas stāvokļu atspulgu, bet tehnoloģija nevar būt līdzeklis šo stāvokļu sasniegšanai.

Patiesā jogas praksē nav būtiskas īpašas tehnoloģijas vai labākie ieraksti, grāmatas vai jaunākās iekārtas. Jogas būtība ir vienkāršībā un mūsu harmonijā ar dabas spēkiem. Tas mums ir jādara pašiem, disciplinējot savu ķermeni, prātu un jutekļus atbilstoši garīgajiem centieniem. Neviens nevar mūsu vietā praktizēt jogu vai iedot jogu no ārpuses, tāpat kā neviens nevar elpot mūsu vietā. Gluži otrādi joga nozīmē atbrīvošanos no ārējas programmēšanas.

12. Fundamentālās doktrīnas Vēdas, purānas un tantras

Viena patiesība, ko gudrie sauc daudzos vārdos.

Rigveda I. 164.

Pasaulē ir daudz un dažādi garīgo un reliģisko doktrīnu veidi, kuru mērķis ir atklāt mums patiesību. Hindu un vēdiskā mācība ietver visas iespējamās variācijas.

Katrai reliģijai ir sava fundamentālā doktrīna. Parasti tās dēvē par svētajiem rakstiem, ļūdaisma un kristiešu reliģijā tā ir Bībele, Islāmā Korāns, budismā Būdas sūtras, daoismā Daodedzin, bet zoroastrismā ir Zend-Avesta. Bībele un Korāns ietver sevī seno vēsturi, nostāstus un simboliskas mācības. Budistu sūtras lielākoties ir Būdas lekcijas un diskursi filozofijā. Sūtras ir arī daudzpusīgāks traktāts nekā citu reliģiju svētie raksti. Daodedzin ir Laodzi aforismi. Zend-Avesta ir Zaratustras lūgsnu apkopojums.

Hinduismā nav vienas fundamentālas doktrīnas. Nav vienkāršas Bībeles, kuru visiem studēt un katru dienu ievērot. Varētu teikt, ka teorētiski senās Vēdas var pielīdzināt svētajiem rakstiem, taču mūsdienās reti kāds tās vēl lasa vai saprot, un mācības ir daudz atšķirīgākas, no dažādiem avotiem nākušas un daudzu skolotāju radītas. No fundamentālas doktrīnas viedokļa katrai hinduisma sektai mūsdienās ir pašai savi svētie raksti. Vairums šo traktātu iedvesmojušies no Purānām, Agamāni un Tantras, nevis vecākajām Vēdām, lai gan arī mācību pamatā ir Vēdas, atzīstot Vēdu autoritāti.

Iedomāsimies, ka mēs šodien radītu diženus svētos rakstus, apkopojot izcilu gudro, praviešu un avatāru mācības no visas pasaules. Šajos svētajos rakstos būtu daļa no pasaules varenākajām reliģijām, daudzu gudro aforismi, dažnedažādie Dievišķā vārdi un atšķirīgas pieejas. Mēs aptvertu kristiešu, jūdaisma, islāma, hindu, budistu un daoistu mācības. Ja mēs būtu ekleķtiskāki un liberālāki, tad pievienotu arī sintoismu, zoroastrismu, Amerikas indiāņu, Āfrikas un Polinēzijas reliģijas, varbūt pat izmirušo reliģiju mācības, piemēram, Senās Grieķijas, Ēģiptes un Babilonijas.

Ja tālā nākotnē kāds atrastu šādu grāmatu, nemaz nezinot par grāmatas izcelsmi vai ietekmi, iespējams, pat nenojaušot, ko īsti nozīmē vārdi, viņi varētu nonākt pie daudziem kļūdainiem secinājumiem. Nākotnes cilvēki varētu nodomāt, ka diženie universālie svētie raksti ir politeisma mācība, jo Dieva vārdu ir tik daudz. Viņi varētu pieņemt, ka šie svētie raksti radīti ierobežotā vietējā kultūrā, un reducēt šos Dievišķā vārdus līdz dažādiem cilšu Dieviem. Tādējādi Allāhs tiktu uzskatīts par vienas cilts Dievu, Buda būtu kādas citas cilts Dievs, bet Kristus vēl trešās cilts pielūgts, un tā tālāk.

Tieši to mūsdienu domātāji ir izdarījuši ar Vēdām (un daudzām citām senajām mācībām). Dievišķā jēdzieni Vēdās, kur tiem visiem ir gan vispārēja, gan specifiska nozīme, kļuvuši par vietējo jeb ierobežoto Dievu vārdiem. Universālo pieeju aizstājusi multiplā pieeja. Atšķirīgi Dievu senie vārdi savā patiesākajā nozīmē ir tikai dažādi Dieva apzīmējumi.

Nereti mums ir grūti noticēt, ka senčiem bijusi tik visaptveroša pieeja Dievišķajam, iztēlojoties vienotu Dievišķo ar daudzām īpašībām. Galu galā viņu kultūras bija daudz aprobežotākas nekā mūsējā, un savstarpējā saziņa tolaik bija daudz apgrūtinošāka. Viņu sapratne un vara pār matēriju pasauli arī šķiet visai ierobežota. Kāpēc mums vajadzētu domāt, ka šiem cilvēkiem bija daudz lielāka izpratne par bezgalīgo un mūžīgo?

No otras puses, viņu kultūras pastāvēja daudz ilgāk nekā mūsējās, saglabājoties nemainīgas tūkstošiem gadu, piemēram, Senajā Ēģiptē. Viņi daudz vairāk pievērsās reliģijas sfērai nekā mēs. Mūsdienu arheologi drupās atrod vairāk fetišu un pielūgsmes objektu ar rituālu, ne praktisku vērtību. Turklāt zināšanas un prasmes materiālajā pasaulē nebūt nenozīmē zināšanas garīgajā jomā, tāpēc arī to trūkums neizslēdz garīgumu.

Šī iemesla dēļ senajiem cilvēkiem varēja būt visai atšķirīga ticība jeb garīgā pieeja, pat mazā teritorijā. Paraugieties uz dažādību filozofijā tādos diženos cilvēces attīstības posmos kā Senās Grieķijas laikmetā, lai gan pati Grieķija ir visai maza teritorija. Šī iemesla dēļ mēs nevaram spriest par ideju vērienu tikai pēc kultūras materiālistiskajiem ierobežojumiem.

Visuniversālākā un visaptverošākā no visām senajām mācībām, iespējams, ir Rigvēda Indijas senākā mācība. Nav brīnums, ka tā ir reducēta līdz politeisma interpretācijai, lai gan daudzviet Rigvēdā minēta patiesības vienotība un viena Dieva klātesamība visos Dievos.

Visu svēto rakstu uzdevums ir cilvēku valodā paust Dieva vārdu. Mūsu kultūra nav vienīgā, kas var saglabāt sev tiesības uz Dieva vārdu. Visās kultūrās ir Dieva vārds. Daudzās šādu grāmatu nav mazums. Sanskritā Dieva vārdu sauc par mantru. Pateicoties sanskrita valodas garīgajam pamatam un spēkam, tajā radies daudz mantru un svēto rakstu. Mantras fundamentālā doktrīna ir Rigvēda.

Mantras grāmata Vēdas

Vēdas ir hindu mācību senie svētie raksti jeb atklāsmes (šruti). Vēdas ir Dievišķo vārdu vēstījums cilvēku valodā. Gilvēkiem saprotamā valodā Vēdas atspoguļo Dievu valodu, Dievišķos spēkus, kas ir mūs radījuši un valda pār mums.

Vēdas ir četras, katrai no tām ir četras daļas. Lielāko daļu veido mantras jeb dziedājumi, vārsmas (samhita). Pielikumā ir rituālā mācība (brahmana) un teoloģiskā sadaļa (aranjaka). Noslēgumā ir filozofijas sadaļa (upanišadas).

Vārsmu daļa ir vissenākā. Citas ir pievienotas vēlākā laikā un skaidro kādu vārsmu aspektu vai interpretē kādu rindu. Vēdas ir apkopotas aptuveni Krišnas dzīves laikā (1500. g. p.m.ē.) un arī tolaik bija grūti saprotamas. Tas liecina, ka Vēdas ir ļoti senas, un tikai pēdējā laikā tiek atklāta un novērtēta to garīgā nozīme, tāpat kā tas noticis ar citām senās pasaules noslēpumainajām mācībām. Līdzīgi kā ēģiptiešu mācības, tās ir noslēpumā tītas, simboliskas un netveramas, un nepieciešamas īpašas abstrakcijas spējas, lai saprastu un atbilstoši izmantotu Vēdas.

Vēdu un Purānu ievērojamākais apkopotājs bija Vjāsa Krišna Dvaipajana (Vyasa Krishna Dwaipayana). Uzskata, ka viņš bijis divdesmit astotais no vjāsām jeb Vēdy zināšanu apkopotājiem. Viņš bija mazliet vecāks nekā Avatārs Krišna, un viņa darbs turpinājās pēc Krišnas nāves. Iespējams, viņš bija visas tolaik uzplaukušās Vēdu skolas simbols, jo daudzas Vēdu skolas reiz bija izdaudzinātas visā Indijā un arī dažviet ārpus Indijas.

Rigvēda Mantras fundamentālā doktrīna

Rigvēda ir vissenākā no Vēdām. Visas citas Vēdas ir balstītas uz Rigvēdu vai lielā mērā ietver dziedājumus no tās. Rigvēda aptver tūkstošiem dažādu gaišreģu vārsmu, katrs dziedājums sastāv vidēji no desmit vārsmām. Rigvēda ir senākā grāmata sanskritā vai jebkurā indoeiropiešu valodā. Rigvēdas rašanās laiks ir strīdīgs jautājums. Daudzi izcili jogi un gudrie, izpētījuši astronomiskās atsauces, datē Rigvēdu agrāk nekā 4000. g. p.m.ē., iespējams, jau 12000. g. p.m.ē. Mūsdienu Rietumu zinātnieki sliecas datēt šos svētos rakstus ar 1500. g. p.m.ē., lai gan nesenie arheoloģiskie atradumi Indijā liecina par daudz senāku laiku. Kaut ari jēdziens "vēdisks" bieži tiek attiecināts uz jebkuru Vēdu mācību daļu, ieskaitot "Bhagavadgītu", tehniski tas atbilst galvenokārt Rigvēdai.

Rigvēda ir mantru grāmata. Rigvēda satur visu sanskrita mantru senākās formas. Šī grāmata būvēta uz skaņu zinātnes pamata, izprotot katra burta nozīmi un spēku. Lielākā daļa vēdiskās zinātnes jomu, piemēram, jogas prakse, meditācija, mantra un Ajurvēda, atrodamas Rigvēdā un vēl aizvien izmanto šī mantru krājuma jēdzienus. Stāsta, ka sākotnēji pastāvējušas vairākas atšķirīgas Rigvēdas versijas un atvasinājumi, taču līdz mūsdienām saglabājusies tikai viena. Rigvēdas forma ir strukturēta vairākos veidos, lai garantētu teksta autentiskumu un atbilstošu saglabāšanu laikā.

Rigvēdā apkopotas vārsmas par dažādām Dievišķā izpausmēm, ko redzējuši viedie, saukti riši. Noskaidrotas septiņu ievērojamāko gudro personības, kurus ne tikai Indijā, bet arī Persijā un Ķīnā personificē ar Lielā Lāča zvaigznāja septiņām zvaigznēm. Šie gudrie ir Arti, Kanva, Vasišta, Višvāmitra, Džamadagni, Gautama un Bharadvadža, bet zvaigznes pieminētas jau šo gudro dziedājumos, tāpēc varētu būt attiecināmas un agrīnāku zvaigžņu kopu. Lielā Lāča spožās zvaigznes uzskata par septiņu čakru vadugunīm.

Vareno gudro kopu dēvēja par Angirasām (jēdziens saistīts ar grieķu vārdu "angelos", mūsu pašu valodā eņģeli). Visi septiņi viedie ir āngirasas, un viņu ģimenes jeb pēcteči cēlušies no šī viena sākotnējā kodola. Angirasu vadonis bija Brihaspati, kurš personificē planētu Jupiters. Citas ievērojamas āngirasu ģimenes bija Bhrigu saistīti ar Venēru un Ribhu. Daži Vēdu Dievi arī varētu būt gudro ģimenes, tai skaitā Maruti (vētras dievības), Āditjas (saules, debesu dievības) un Ašvini (gaismas vedēji, rītausmas dievības).

Katrai no septiņām viedo ģimenēm Indijā un citur pasaulē ir savi pēcteči. Runā, ka viņi esot visas cilvēces ciltstēvi. Katras gaišreģu dzimtas galva bija kaut kas līdzīgs tulku2 un dzimis daudzas reizes vai nodevis savu mācību neskaitāmiem pēctečiem, kuri nesuši viņu vārdu. Tāpēc Vēdu un Purānu literatūrā ir daudz Vasištu, Višvāmitru un tamlīdzīgi.

Rigvēda sastāv no desmit grāmatām, kuras sanskritā dēvē par mandalām3. Septiņas no šīm grāmatām katra ir saistīta ar vienu dižo gaišreģi un dzimtu, no kuras viņš nācis; otro grāmatu ir veidojis Gritsamada un viņa klans Bhrigu; trešās grāmatas autori ir Višvāmitra un viņa ģimene; ceturtās grāmatas autorība pieder Vāmadevam un Gautamu ģimenei; piektā ir saistīta ar Atri un viņa klanu; sesto grāmatu sastādījis Bharadvadža un viņa pēcnācēji, septītā ir saistīta ar Vasištu un viņa ģimeni; bet astotās grāmatas pamatā ir Kanvu ģimenes devums. Pirmā, vissenākā grāmata ir vārsmu apkopojums, ko veidojuši gaišreģi no dažādām ģimenēm. Desmitajā grāmatā ir apvienotas dažnedažādas agrīnas un vēlākas vārsmas. Devītā grāmata ietver Soma4 dziedājumus, galvenokārt no Bhrigu un Āngirasu ģimenēm. Ta atšķiras un ir agrīnāka nekā ģimeņu grāmatas. Tāpēc soma mandala ir vecākā no visām.

Katrs dziedājums ir veltīts noteiktai dievībai (devata). Galvenās dievības ir Indra, Agni, Soma un Sūrja. Vēdu Dieviem ir daudz dažādu nozīmju līmeņu. Viņi personificē intuitīvo simbolismu, kas ir pārāks par intelektuālā prāta ierobežotajiem veidojumiem.

Indra ir prānas dievs jeb atmodināts dzīvības spēks. Viņš personificē izpratēju jeb gaišreģa apziņu. Viņš ir jauns karotājs, kurš pārvalda dēmonus jeb viltus spēkus iznīcinošo zibens šautru jeb vadžru (vaira). Agni ir apziņas, apzināšanās un izpratnes dievs. Viņa simbols ir svētā uguns. Ārēji upuri viņam simbolizē mūsu iekšējo ziedošanos augstākajai apziņai mūsos. Soma ir mītiskais augs, kurš satur nemirstības nektāru. Viņš ir arī Mēness un ūdeņu pavēlnieks. Soma simbolizē svētlaimi Ānandu. Sūrja ir Saule, kas ir Dievības redzamā seja un klātbūtne. Viņš simbolizē apgaismotu prātu un radošo inteliģenci. Viņš ir Dievišķais radītājs un pārveidotājs.

Citas nozīmīgas dievības ir Varuna kosmiskā okeāna valdnieks un Dievišķais tiesnesis; Mitra Dievišķais draugs un līdzcietības valdnieks; Savitars radošās inteliģences Saules dievs. Dievietes ir Uša (Usba) Rītausmas jeb garīgo centienu dieviete; Sarasvatī Dievišķā vārda, gudrības un iedvesmas dieviete; Aditi bezgalīgās vienotības un veseluma dieviete; Apas kosmiskie ūdeņi. Turklāt katram Dievam ir savi pavadoņi, piemēram, Indrām ir Indrāni, Varunam Varunani. Pastāv arī kolektīvās dievības, piemēram, saules dievības Aditjas, vētras dievības Maruti un Rudras, Ribhu jeb dievišķie amatnieki un Višvedevas, burtiski universālie Dievi, kas simbolizē visu Dievu vienotību.

Vēlākā hindu trīsvienība radītājs Brahma, uzturētājs Višnu un iznicinātājs Šiva Rigvēdā parādās tikai aizkulisēs. Brahma ir Brihaspati, saukts arī Brahmanaspati Dievu priesteris. Višnu ir nozīmīgs Saules dieva veidols un vēlāk visās Saules dieva formās saplūst ar to. Šivas klātbūtne redzama Rudrā visu Dievu tēvā, kuru reti atmodina, dziļi ciena un bīstas.

Katrs Dievs vai Dieviete personificē noteiktas Dievišķās īpašības. Šie Dievi ir klātesoši kā padomdevēji spēki gan dabā, gan cilvēku psihē. Tāpēc Dievi lielā mērā ir ideju, uztveres patiesības, Dievišķā prāta diženo arhetipu iemiesojums, l'iemēram, Dievs Mitra, kura vārds burtiskā nozīmē ir draugs, personificē draudzību un tās nozīmi dzīvē kā dievišķu jeb garīgu vērtību.

Katrs Dievs vai Dieviete var būt jebkurš vai visi Dievi. Monoteisma, politeisma, panteisma un monisma koncepcijas saplūst kopā Vēdu vienotības vīzijā. Dievišķais ir viss visums un visi kosmiskie spēki, kas tajā valda, bet tas ir arī pārāks par pasauli. Šāds pasaules uzskats par vienotu veselumu pirmajiem viedajieni Vēdu tulkotājiem likās visai mulsinošs, bet mūsdienās mēs, iespējams, spējam to daudz labāk novērtēt, ņemot vērā mūsu plašāko priekšstatu par pasauli un psihi.

Samaveda Mītiskā dziesma

Sāmavēda ir Dziesmas joga. Tajā apkopotas dažādas vārsmas no Rigvēdas, piešķirot tām citu, muzikālāku skanējums. Tāpēc Sāmavēdas teksti ir saīsināta Rigvēdas versija. Sāmavēdas noslēpumu atslēga ir muzikālā anotācija un atskaņojums.

Sāmavēda simbolizē garīgo zināšanu ekstāzi un dievišķās mīlestības spēku. Rigvēda ir vārds, Sāmavēda dziesma jeb nozīme. Rigvēda ir zināšanas, Sāmavēda to pielietošana. Tāpēc abas vienmēr ir vienotas gluži kā vīrs un sieva. Rigvēda ir sieva, bet Sāmavēda vīrs.

Jadžurveda Mītiskais rituāls

No malas raugoties, Jadžurveda ir rituālu Vēda. Iekšējā līmenī tā apraksta jogas praksi prāta attīrīšanai un iekšējās apziņas atmodināšanai.

Pastāv vairākas Jadžurvēdas versijas, kas daudzējādā ziņā atšķiras. Senajā Indijā Jadžurvēda bija galvenā priesteru izmantotā Vēda, un tai ir daudz kopīga ar Ēģiptes Mirušo grāmatu.

Dievības šeit ir tādas pašas kā Rigvēdā. Rituāla nolūks ir saplūdināt un no jauna mūsos radīt Kosmisko cilvēku jeb Indru. Rituālu veic, lai mūsu psihē atmodinātu Visumu un tādējādi vienotu individuālo ar vispārējo. Rituālā upuru kulminācija ir ātmajadžna (atmayajna) jeb pašuzupurēšanās, kad patība tiek ziedota Dievišķajam. Ar mazākiem upuriem var iekarot nenozīmīgākas pasaules, bet pašuzupurēšanās var iegūt visas pasaules un saņemt visaugstāko nemirstības balvu.

Atharvavēda

Atharvavēda ir pēdējā no Vēdām. Ne vienmēr tā tiek atzīta par Vēdu, jo parasti min trīs Vēdas. Tajā ir daudz dziedājumu no Rigvēdas, taču ir arī pazīstamākie burvju vārdi, kas vairs nesaskan ar citu Vēdu stingro ievirzi uz rituāliem un zināšanām. Tapat kā Rigvēda, Atharvavēda ir dziedājumu apkopojums, tikai mazliet citādu vairums šo dziedājumu ir tikpat eksaltēti kā Rigvēdā, taču vienkāršākā valodā. Tādējādi Atharvavēda sniedz labāku priekšstatu par vienkāršo ļaužu dzīvi Vēdu laikos.

Atharvavēdas dievības arī ir tādas pašas kā Rigvēdā, lai gan RudraŠiva ieņem aizvien nozīmīgāku vietu. Valoda ir mazliet vienkāršāka un ne tik daudzveidīga formas ziņā.

Atharvans ir nozīmīgs tēls arī zoroastriešu reliģijā. Atārs persiešu valodā nozīmē debesu uguni, bet Atharvans ir uguns priesteris.

Zinašanu gramata Upanišadas

Upanišada5 nozīmē iekšējo jeb mītisko mācību. Upanišadas skaidrāk traktē galvenās Vēdu doktrīnas, piemēram, sevis izprašanu, jogu un

meditāciju, karmu un reinkarnāciju, kuras tītas noslēpumā un paslēptas senās mītiskās reliģijas simbolos. Senākās Upanišadas parasti aplūko kādu konkrētu Vēdu, izmantojot Brahmanas vai Aranjakas (lasīt tālāk). Jaunākajām Upanišadām šādas saistības nav. Upanišadas izplatījās dažus gadsimtus pirms Krišnas un Būdas nākšanas pasaulē. Klasiskais Upanišadu laikmets bija Kuru valdnieku valdīšanas posms Indijas ziemeļos, pirms Krišnas dzimšanas (aptuveni 1500. g. p.m.ē.).

Visievērojamākais tēls Upanišadās, iespējams, ir viedais Jadžnavalkja (Yajnavalkya). Viņš ir aizsācis lielāko daļu vēlīnākās hindu un budistu filozofijas diženo mācību. Viņš piedāvāja spēcīgo "neti-neti" doktrīnu, kas paredz, ka patiesību var atrast, tikai noliedzot visas domas par to. Viņš atskatās dažas paaudzes iepriekš uz Turu Kavašeju (Tura Kavasbeya) trešā Kuru valdnieka Džanamedžaja (nejaukt ar Džanamedžaju, kurš viņam sekoja dažas paaudzes pēc Krišnas dzimšanas) augstāko priesteri. Citi ievērojami Upanišadu gudrie ir: Uddalaka Aruni, Svetaketu (Shivetaketu), Aitreja (Aitreya), Pippalada un Sanat Kumara. Daudzi agrīnie Vēdu skolotāji, piemēram, Manu, Brihaspati, Ajasja (Ayasya) un Nārada, arī atrodami Upanišadās. Upanišadas bieži citē vārsmas no Rigvēdas, lai pamatotu savus garīgo zināšanu traktējumus.

Upanišadās tiek apskatīta un savā veidā uzsvērta Vēdu tekstu garīgā nozīme. Precīzāk sakot, Upanišadas pilnveido Sāmavēdu un uzsver ekstāzi un atklāto Vēdu zināšanu īstenošanu. Dažas Upanišadu mācības atrodamas arī Atharvavēdā. Vairums Upanišadu ideju saistītas ar Rigvēdu, lai arī paustas citādi.

Klasiskās Upanišadas ir Brihadaranjaka (Bribadaranyaka), Čandogja (Chandogya), īša (Isha), Aitareja (Aitareya), Taitirija (Taittiriya), Katha, Prašna (Prashna), Kena, Mundaka, Māndūkja (Mandukya) un Švetasavatāra (Shivetasavatara). Daudzus gadsimtus vēlāk tās komentējis ievērojamais filozofs Šankara. Iespējams, visas šīs Upanišadas un arī citas ir radušās pirms budisma. Upanišadas turpināja rakstīt līdz pat salīdzinoši nesenam laikam, un šobrīd ir vairāki simti Upanišadu.

Daudzi domā, ka Šrī Krišnas traktāts "Bhagavadgīta" ir Upanišada, jo tajā apkopotas Upanišadu mācības. Upanišadas uzskata par govi, kur Krišna ir slaucējs, bet "Bhagavadgītu" par pienu.

Upanišadu galveno mācību kopsavilkums ir sešas būtiskas tēzes mahāvakjas (mahavakyas). Un tās ir:

1. Es esmu Brahmans (Aham Brahmasmi). Apliecina indivīda iekšējās apziņas vienotību ar augstāko Dievišķo. Vēdisko zināšanu augstākā patiesība nav kāda ievērojama glābēja pasludināšana par Dievu vai Kungu, vai iedomas par kāda Dieva, vārda vai formas visvarenību. Te netiek pielūgta persona, grāmata, tēls vai ideja. Pat ne Dievs. Upanišadas vēsta postošs mums ir viss, ko pielūdzam kā patiesību ārpus mums. Upanišadas māca, ka mūsu pašu patība ir patiesais Dievišķums, tā ir absolūtā klātbūtne mūsu sirdī un Visumā.

2. Patība ir Brahmans (Ayam Atma Brahma). Arī šeit uzsvērta dvēseles vienotība ar Absolūto, bet objektīvākā un ne tikt tiešā veidā. Ne mūsu patība ir Dievišķa. Absolūtā patiesība ir patība visās būtnēs.

3. Tu esi Tas (Tat tvam asi). Mēs esam tas, ko mēs redzam un par ko domājam. Ne tikai es esmu Tas, bet arī tu esi Tas. Mēs esam augstākais "es" un "tu" visā. Apziņa citos arī ir Dievišķa.

4. Gudrība ir Brahmans (Prajnanam Brahma). Mūsu patiesības uztvere ir pati patiesība. Tā norāda Dievišķā saprāta klātesamību mūsos un spēj atvest mūs atpaka| pie Dievišķā. Mūsu iekšējā gudrība ir tā augstākā gudrība, caur kuru mēs varam saplūst ar Absolūto.

5. Viss Visums ir Brahmans (Sarvam Khalvidam Brahma). Viss Visums ir Dievišķs, arī mūsu patība. Dievišķais ir ne tikai apziņas princips tevī un manī, bet ari esības princips visās lietās. Tas ir visu būtņu augstākais objekts, kā arī dziļākais subjekts. Viens visā un visi vienā.

6. Viņš esmu es (So-ham). Te parādās patības vienotība ar Dievišķo Kungu, kas piemīt mūsu elpas dabiskajai kustībai. "So" ir dabiskā ieelpas skaņa, ham izelpas skaņa.

Šīs būtiskās tēzes lielā mērā sasaucas ar Bībeles atziņu "es esmu tas, kas esmu", bet izteiktas skaidrāk. Mahāvakjas apgalvo, ka individuālā apziņa ir vienota ar Absolūto jeb Dievišķo realitāti. Viss rodas un saplūst ar Om (Aum), Dievišķo vārdu "es esmu viss".

Rituālu grāmata Brahmanas

Brahmanas ir īpaši rituālu traktāti, un bieži tos izmantoja augstākie priesteri āriešu valdnieku galmos. Brahmanas ir ļoti tuvas Jadžurvēdai un tās rituālajai jēgai, bet ne tik senas, un tām arī nav tādas ezotēriskas nozīmes. Tomēr Brahmanas ir daudz plašākas. Brahmanas izvirza būtisku okulto zināšanu sistēmu. Tās māca mūs atkārtot pašas dzīves rituālo darbību, attēlot kosmisko rituālu dažās īpašās darbībās.

Ne visi rituāli Brahmanās ir ārēji. Aprakstītās ārējās darbības simbolizē iekšējos procesus. Rituāls norisinās galvenokārt ar runas, elpas un prāta starpniecību. Rituāla primārais spēks ir mantra jeb dziedājums. Dziedājumi noskaņo mūs kosmiskajām vibrācijām un vieno mūs ar dabas pārveidojošo spēku. Rituāls liek mums veikt pareizo dzīves darbību. Rituāla kārtība jeb upurēšanas kārtība ir svētā būtība un dzīvības kustība. Šādi rituāli un dziedājumi sagatavo mūs garīgajām zināšanām, pilnveidojot mūsu dzīvi un domas par bagātīgu augsni izaugsmei. Tādējādi Brahmanas ved mūs uz Upanišadām.

Daži Vēdu rituāli ir saistīti ar dzīvnieku upurēšanu, bet ezotēriskā līmenī upurējamais dzīvnieks ir mūsu zemākā būtība. Brahmanas noliedz dzīvnieku slaktēšanu, izņemot īpašu svēru ceremoniju, ievērojot piesardzību. Pretēji daudzu mūsdienu pētnieku uzskatiem, dzīvnieku upurēšana saskaņā ar Vēdām nebija mudinājums ēst gaļu vai spīdzināt dzīvniekus. Drīzāk tā bija pamācība vienkāršajiem cilvēkiem, kuriem neprasīja ievērot veģetārisma dzīvesveidu, ka nogalināšanai jānotiek tikai kā upurim Dieviem. Tādējādi dzīvnieku upurēšana iedvesa ne tikai bijību pret svēto, bet arī cieņu pret dzīvnieku dzīvību, jo tā pieder Dieviem.

Nozīmīgas Brahmanas ir Aitareja (Aitareja), Šatapatha (Shatapatba), Kaušitaki (Kaushitaki), Taitirija (Taittirija) un Candogja (Chandogja). Tās ir garākas, bieži vien stipri garākas nekā attiecīgās Upanišadas. Ne tāpēc, ka tās būtu svarīgākas, bet tāpēc, ka doktrīnas bija sarežģītākas. Tomēr Brahmanas atkārto zināmu, noteiktu rituālu un tāpēc visas ir vienas mācības dažādi atvasinājumi. Rituāli bija pieskaņoti gadalaikiem un ekvinokcijai un bija Indijas kultūrā ievērotā kalendāra pamatā.

Meža traktati Aranjakas

Starp Brahmanām un Upanišadām ir daži otršķirīgi traktāti. Tos dēvē par Aranjakām jeb Meža traktātiem, un tie domāti cilvēkiem, kuri pametuši sabiedrību, lai dzīvotu mežā un gūtu garīgas zināšanas. Aranjakas apvieno rituālu sadaļas ar filozofiskiem traktātiem un ietver vai tiem pielikumā pievienotas dažas Upanišadas. Nozīmīgās Aranjakas ir Taitirija, Aitareja un Šankhajana (Shankhayana).

Mitu grāmata Purānas

Purānas ir bagātīgākais mitoloģiskais krājums pasaulē. Vairums Purānu savu formu ieguva ap 500. gadu, bet tās tika mutvārdos nodotas no paaudzes paaudzē kopš Krišnas laikiem (aptuveni 1500. g. p.m.ē.).

Pastāv astoņpadsmit lielās Purānas (Mahāpurānas) un vairākas ne-nozīmīgākas, sauktas Upapurānas. Katra Purāna ir bieza grāmata, kurā apkopoti dažādi nostāsti par Dieviem un Dievietēm, dziedājumi, aprakstīta senā vēsture, kosmoloģija, dzīves likumi, rituāli un norādījumi par garīgajām zināšanām. Tāpēc Purānas līdzinās reliģijas un kultūras enciklopēdijām un satur atšķirīgas sarežģītības pakāpes materiālus.

Šīs astoņpadsmit Purānas ir Višnu, Brahma, Agni, Vaju, Linga, Kūrma, Markandeja, Nārada, Vāmana, Matsja, Varaha, Skanda, Garuda, Brahmānda, Šrī Bhāgavata, Bhavišja un Brahmavaivarta. Upapurānas ir Šiva Purāna, Kālī Purāna, Kalika Purāna un tā tālāk. Svarīgākie no šiem traktātiem ir Višnu Purāna, Šiva Purāna un Markandeja Purāna.

Purānas, iespējams, ir visnozīmīgākie jeb biežāk izmantotie hindu svētie raksti. Tās ir vadlīnijas dzīvē un sabiedrībā.

Leģendu gramata Itihāsas

Līdzās Purānām jeb mitoloģijas grāmatām ir Itihāsas jeb leģendu grāmatas. Tās ir nevis parastas leģendas, bet saistītas ar avatāru jeb Dieva inkarnāciju dzīvi. Tāpat kā Purānās, tajās apkopoti mīti un leģendas, taču uzsvars ir cits. Itihāsās ir divas galvenās episkās poēmas: "Rāmajāna", eposs par Rāmu un Sītu, un "Mahābhārata" visgarākais no dziedājumiem, kur centrā ir stāsts par Krišnu. Nostāsti par Krišnu ir visvairāk apspriestā tēma arī Purānās.

Rāma ir pieminēts arī persiešu literatūrā līdz ar Dievu Vaju (Vēju). Hanumans pērtiķu Dievs un Rāmas sabiedrotais arī bija Vēja dievs. Rāmas sieva Sīta ir Zemes, apstrādātu lauku Dieviete Rigvēdā.

Āgamas

Āgamas ir seno šaivu svētie raksti, tikpat seni kā Purānas un Upanišadas. Arī tie ir visaptveroši, dziļi un izpētes un godbijības vērti.

Tantra

Tantra ir labi pazīstams, bet bieži pārprasts sanskrita jēdziens. Burtiski tas nozīmē aušanu, stelles un attiecas uz veselu virkni mācību gan hindu, gan budistu -, kas radušās senatnē un viduslaikos, iespējams, jau vairākus gadsimtus pirms Kristus dzimšanas līdz pat 1000. gadam. Tantras ir dažādas mācības, kurām ne vienmēr ir daudz kopīga.

Vēdiskajā dharmā mācībām ir trīs pamata līmeņi. Vecākais slānis ir vēdiskais, kas aptver pašas Vēdas, kā arī Upanišadas un Brahmanas. Šie svētie raksti tika godāti senos laikos, bet bija aizmirsti dažus gadsimtus pirms Būdas nākšanas pasaulē. Otrs slānis ir purāniskais, un tas ietver Purānas un Itihāsas. Šie svētie raksti tika īpaši godāti Krišnas pēcteču valdnieku laikā, vēdisko mācību norietā, bet tiek uzskatīti par Vēdu papildinājumu. Purānas un Itihāsas savus ziedu laikus piedzīvoja ap 500. gadu, lai arī vēl aizvien tiek plaši izmantotas. Trešais līmenis ir Tantra. Tantra ir Purānu un Itihāsu pilnveidojums un turpinājums un nav tik stingri nošķirta no šiem traktātiem kā pašas Purānas un Itihāsas no Vēdām. Nozīmīga Tantra ir "Mahānirvāna".

Tantra Rietumos ir kļuvusi par labāk pazīstamu mācību nekā citas vēdiskās mācības, lielā mērā pateicoties seksuālajām Tantrām dažādai seksuālai praksei, lai sasniegtu ekstāzi, vienotību ar Dievu vai kundalinī atmodināšanu. Patiesībā šīs Tantras ir retums citu Tantru vidū un neraksturo Tantras kopumā.

Tantra saistās arī ar Dievietes godināšanu. Taisnība, daudzas tantriskās mācības ir veltītas Dievietei. Tomēr ir arī vairāki Dieviem, piemēram, Šivam un Višnu, veltīti Tantras traktāti; tāpēc Tantru nevar pielīdzināt Dievietes pielūgšanai. Visumā Tantras nepiešķir Dievietei nozīmīgāku vietu kā citās Vēdu un hindu mācības, jo Dieviete ir būtiska visos līmeņos.

Tantra asociējas arī ar enerģijas mācībām un praksēm. Šīs prakses ir mantra, jantra, vizualizēšana, rituāli un pudžas. Lai arī šādas prakses bieži ir tieši tantriskas, tās atrodamas visos Vēdu un Purānu mācību līmeņos. Tantra tiek īpaši saistīta ar kundalinī attīstīšanu. Tantrās kundalinī patiesi tiek piedēvēta būtiskāka loma nekā Vēdās un Purānās. Šajos agrīnākajos svētajos rakstos vairāk uzsvērtas zināšanas (gjāna/džnāna) vai dievišķā mīlestība (bhakti) un mazāk vingrinājumi, liet ir arī Tantras, kur svarīga loma piešķirta zināšanām vai dievišķajai mīlestībai, savukārt vingrinājumi un prakse vietām aprakstīti arī Vēdās un Purānās (lai gan vairāk kā mutvārdu tradīcija, jo bija jāpielāgo katram indivīdam).

Jantra

Jantra ir dažādu enerģētisku rakstu vai ģeometrisku formu izmatošana. Jantra ir mantras enerģētiskā forma. Tā ir Dievības smalkā forma. Jantras izmanto ne tikai vizualizēšanai un meditēšanai, bet arī veiksmei, līdzīgi kā talismanus. Jantras palīdz vadīt mūsu psihisko enerģiju radošā un pārveidojošā veidā. Daudzi astrologi iesaka jantras, un tās ir ļoti noderīgas negatīvās planētu ietekmes novēršanai un ne tik dārgas kā dārgakmeņi.

Būtiskākā ir Šrī Jantra Dievietes galvenā jantra. Citas nozīmīgas jantras ir Ganēša jantra veiksmei un šķēršļu pārvarēšanai un Mahāmritjunjaja jantra pasargā no nāves un grūtībām. Katrai planētai ir īpaša jantra.

Mandalas ir paplašinātas jantras. Jantrām pievieno arī citus papildu tēlus, parasti Dievus un Dievietes. Arī mandalas domātas meditācijai un izplatītas budisma tradīcijā.

Kopsavilkums par fundamentālajām doktrīnām

Šīs un citas pamata doktrīnas var iedalīt vairākās kategorijās: 1) Mantras grāmata jeb Dievišķais vārds, 2) Rituālu grāmata, 3) Mītu grāmata, 4) Leģendu grāmata un 5) Zināšanu grāmata jeb Iekšējā mācība.

Vēdiskajā dharmā Vēdu dziedājumos, jo īpaši Rigvēdā galvenie svētie raksti ir Mantra, no kuras attīstījušās citas mācības poēzija, kurā tās var augt. Rituāli ir ietverti Brahmanās un Jadžurvēdā. Mitoloģija ir aplūkota Purānās. Leģendas savukārt apkopotas Itihāsās. Zināšanu grāmata ir Upanišadas. Bet Tantras būtībā ir sajaukums, taču tās var raksturot kā vingrinājumu jeb prakses grāmatu.

Universālajā reliģijā šo doktrīnu formas var būt citādas atbilstoši laika, vietas un kultūras atšķirībām, bet visām pamata mācībām jāatbilst kādai no minētajām kategorijām vai jāietver tās dažādos interpretācijas līmeņos. Šai ziņā jebkāda īsta lūgšana ir Vēdu dziedājums, jebkurš īsts mīts ir Purāna, jebkura patiesības izpratne Upanišada. Visas pārējās pasaules garīgās vai reliģiskās mācības var iedalīt vienā no šīm kategorijām. Zināmie svētie raksti ir tikai dažādo mācību veidu piemēri un līdzekļi, lai mēs varētu uztvert šīs mācības atšķirīgos prāta līmeņos un atbilstoši savai būtībai. Tāpēc mums ir svarīgi ievērot visus minētos mācību virzienus, bet to formas jāpielāgo radoši. Nav vajadzības vienkārši pielūgt senus svētos rakstus. Mums ar jaunu intensitāti jāizmanto šo rakstu enerģija.

Svēta vēsturē un kosmoloģija

Jo īpaši Purānās un Irihāsās mēs atrodam vēdiskos priekšstatus par cilvēces vēsturi un Visuma kārtību. Tur sniegts cilvēces vēstures un fiziskās pasaules apraksts atbilstoši mūsu racionālajiem priekšstatiem. Taču redzami arī daudzi mītiski elementi, kas mums šķiet iztēles augļi. Piemēram, uzskats, ka Zeme sastāv no septiņiem kontinentiem, kurus šķir dažādu vielu ūdens, piena, medus u.c. jūras.

Tomēr šādi apraksti nekad nav uzskatīti par reālo lietu kārtību laikā un telpā. Tie ir vēstījumi ne tikai par redzamo pasauli, bet arī neredzamajām pasaulēm.

Svētā vēsture neapraksta dažādu notikumu reālu hronoloģiju. Tā vēsta, kā mēs nokļuvām no mūžīgā līdz laikam un kā varam atgriezties no laika atpakaļ mūžīgajā. Vēsture atklāj, kur mūžīgais krustojas ar laiku. Te aprakstīts arī tas, kā laiks mūsu pasaulē ir saistīts ar laiku citās, smalkākās pasaulēs. Mūsu laicīgā vēsture ir lineāra, savukārt svētajai vēsturei ir kvalitatīva dimensija, kas ar hronoloģisko laiku saskaras tikai vienā līmenī. Šeit kari starp Dieviem un dēmoniem kosmosa pozitīvajiem un negatīvajiem spēkiem ir tikpat būtiski kā kari uz Zemes un ietekmē pēdējos.

Līdzīgā veidā svētā kosmoloģija neaplūko vietu reālo izvietojumu uz Zemes. Tā atklāj, kā svētais atspoguļojas mūsu vidē. Te par lietām spriež nevis pēc to patiesajiem izmēriem, bet pakāpes, kādā tās iemieso svēto. Šeit sava nozīme ir kultūras vai psihiskajiem, kā arī fiziskajiem faktoriem. Svētais kalns var nebūt augstākais, bet no svētās kosmoloģijas viedokļa šis kalns ir milzīgs. Aprakstītājs nebija maldīgās iztēles upuris un nevadījās no nepareiziem mērījumiem, bet par lietām sprieda atbilstoši pavisam citai mērauklai. Svētā telpa vairākās vietās saplūst ar laicīgo telpu. Šajās vietās izgaist parastās dimensijas un var piedzīvot brīnumu vai maģiju.

Piemēram, Vēdu mācības vēsta, ka svētais kalns pasaules centrā, saukts Kailas vai Meru, atrodas ziemeļpolā un tajā atrodamas četru upju iztekas, kas apgādā visu pasauli. Vairumam kultūru ir savs mītiskais pasaules kalns. Tiek uzskatīts, ka Kailas ir kalns Tibetā, Himalaju grēdas ziemeļos. Šāds priekšstats ir simbolisks jeb mītisks. Patiesībā jebkurš kalns var būt svētais kalns. Kalns Meru Tibetā var nebūt īstais ziemeļpols, ne arī augstākais kalns pasaulē. Tomēr pasaules garīgajā ziemeļpolā tas var atrasties. Kalna svētā dimensija padara to par augstāko un centrālo kalnu pasaulē. Šis kalns var būt mājvieta daudziem Dievišķajiem skolotājiem, iespējams, Pasaules valdniekam smalkākās plaknēs. Visās šajā parādībās mums jācenšas saskatīt iekšējo nozīmi, nevis vīzdegunīgi uzskatīt citas kultūras par nevērtīgākām tikai tāpēc, ka tās nerunā mūsu valodā.

Šādai svētajai valodai dzīvē ir sava vieta. To nevar uztvert burtiski, lai arī šai valodai ir saistība ar lietu ārējo formu. Nelokāma pieķeršanās lietu burtiskajai nozīmei vai noliegums šī paša iemesla dēļ liecina par prāta aprobežotību, nepareizu mērauklu piemērošanu. Lai izprastu dzīvi, mums jāatgriežas pie svētajiem priekšstatiem, kādus mēs atrodam Vēdās, kur iekšējā dzīves dimensija valda pār ārējo, bet katrai ir sava atbilstošā vieta.

Svētajā laikā var nokļūt ar rituālu starpniecību. Rituāls tiek veikts saskaņā ar svēto kalendāru. Šādi tiek godināta dievības vai avatāra dzīve. Caur rituālu mēs pametam savu maznozīmīgo personīgo laiku, kur mūsu uzmanību novērš ārējās pasaules parādības, un iekšēji piedalāmies Visuma dzīvē. Svētajā telpā var nokļūt, ieejot templī vai citā svētvietā. Tādējādi mēs pametam teritoriju un īpašumu pasauli un nokļūstam bezgalības valstībā.

Tāpēc svētie raksti tiecas savu veidolu rast tempļos un reliģiskos svētkos. Šādā veidā svētie raksti jeb fundamentālās doktrīnas izpaužas ārējā pasaulē. Prāta pasaulē tie ienāk caur studēšanu, dziedājumiem un meditāciju. Šī reālā pielietošana ir svēto rakstu spēks, kuru mums vajadzētu saglabāt, lai mūsu dzīve būtu harmonijā ar Dievišķo.

Pielikumi

Izvilkumi no vēdu mācībām

Lai ari pastāv daudzu hindu un vēdisko mācību atbilstoši mūsdienu tulkojumi, maz ir pieejami senie traktāti, kas parādītu šīs mācības patiesajā gaismā. Mūs-dienu prātam vēl tikai jāpārvar noslēpumu plīvurs, kas sargā senos mītus. Tāpēc esmu šeit sniedzis nelielu ieskatu senajos traktātos. Vēdu doktrīnas jau no pašiem pirmsākumiem ietvērušas jogas diženās mācības. Laika gaitā šo mācību valoda ir mainījusies, bet pamata patiesība ir nedziestoša kā liesma.

Rigvēda I Mandala, 1. sūkta Gaišreģis Madhučandas (Maddhucchandas), Dievība Agni

Šī lūgšana, kuru bieži izmanto Rigvēdas krājuma ievadā, ir tipisks dziedājums apziņas un izpratnes ugunij (Agni), kas vienmēr ir bijusi meditācijas un jogas ceļa pamats.

1. Es dodu enerģiju Apziņas ugunij, kas ir augstāka par visām lietām, upura Dievišķumam, kas darbojas patiesības laikā un vislabāk noved līdz ekstāzei.

2. Seno gaišreģu pielūgto Uguni nu atkal pielūdz jaunais. Pie mums viņš atved Dievus.

3. Caur Apziņas liesmu var īstenību gūt, kas ar katru dienu pieaug spēkā varonīgā spēka triumfs.

4. Ak, Uguns, šī svētā kustība, kas tevī izplatās no visām pusēm, kas patiesi sasniedz Dievišķo.

5. Uguns piesaucēja, gaišreģa griba, patiesība, atklāsmju zināšanas, Dievišķajā iemājo viss Dievišķais.

6. Ak, Uguns, lai cik labvēlīga tu mirstīgajam butu, kurš harmonijā ar tevi dzīvo, tā ir tava Patiesība, ak, visuredzošais stars.

7. Pie tevis, Uguns, dienu no dienas, naktī un rītausmā mēs nākam pakļāvīgi.

8. Svētās kustības valdnieks, patiesības sargātājs, kas savā būtībā ik dienas varenāks kļūst.

9. Tāpēc kā tēvs savu bērnu uzklausi mūs, esi vienmēr līdzās mums, par labklājību mūsu gādājot.

Šukla jadžurveda 32. nodaļa

Šī ir nepārprotami viena no mistiskākajām baltās Jadžurvēdas četrdesmit nodaļām. Citām ir līdzīga nozīme, bet to slēpj rituālu simbolisms.

1. Tikai Tas ir Uguns, Tas ir Saule, Tas ir Vējš, un vienīgi Tas ir Mēness, Tas ir mirdzošā sēkla, Tas ir Augstākā Realitāte, Tas ir kosmiskie Ūdeņi un Radības Kungs.

2. Visas vibrācijas dzimušas no zibens Gara. Tas nepieder nekam ne virs, ne zem un ne pa vidu.

3. Nav tēla viņam, kura vārds ir tik dižens.

4. Viņš ir Dievs, kura esība plešas visos virzienos. Senais piedzimst bērnā. Viņš ir tas, kas dzimst un dzims. Viņš ir visu būtņu priekšā, ar seju uz visām pusēm.

5. Pirms kura nav nekā dzimuša, kas ir kļuvis par visām šīm pasaulēm. Radības kungs, kurš aplaimo ar radībām, kurš izstaro trīs gaismas, kuram piemīt sešpadsmit veidoli.

6. Kuram pateicoties Debesis ir diženas, bet zeme stingra, kurš uztur Saules pasauli un debess velvi, kas ir atmosfēras mērs un spēks; lai Nezināmajam Dievam mēs savu ziedokli nesam.

7. Uz kuru bijībā trīsošā prātā raugās Debesis un Zeme, pulsējošas un nesatricināmas, kur uzlecošā Saule atmirdz, lai nezināmajam Dievam mēs savu ziedokli nesam.

8. Mīlošā Saule slepus redzēja to noslēpumaino Esību, kur Visums viss par vienu ligzdu kļūst. Viņā viss saplūst, no viņas viss atšķeļas meti un audi radību visaptverošais spēks.

9. Lai eņģelis, zinātājs, pasludina nemirstīgo dabu, atšķirīgi slepus loloto būtni. Viņa trīs mājokļi noslēpumā tīti. To zinātājs par sava tēva tēvu kļūs.

10. Viņš ir mūsu draugs, mūsu tēvs un lēmējs, viņš zina visu pasauļu āres, kur Dievi, nemirstību iegūstot, ar trešo būtību saplūst.

11. Aptverot visas būtnes, aptverot visas pasaules, aptverot visus virzienus telpā, pirmā no patiesības dzimušā, ar savu Patību viņš Patībā nokļuva.

12. Ceļojot Debesīs un uz Zemes vienā mirklī apkārt pasaulēm, telpas nostūriem un gaismas valstībā, pārrāvis garo karmas ķēdi, viņš redzēja To, viņš kļuvaf Tas, viņš bija Tas.

13. Brīnišķīgais esības un neesamības kungs, tīkamā sapratēja mīlestība, lai es iegūstu uzvarošo gudrību, Svāhā!

14. Kura gudrības Dievieti Dievu namturi un senči pielūdz. Lai šī gudrības Dieviete, ak, svētā Uguns, piepilda mani ar gudrību, Svāhā!

15. Lai okeāna Kungs dāvā man viedumu, lai Uguns un Radības kungs. Lai sapratējs un Gars dara mani gudru. Lai Svētītājs dāvā man viedumu, Svāhā!

16. Lai garīgā un likuma kārtība Dievietes triumfā atmirdz spoži. Lai Dievi dāvā man augstāko skaistumu. Par viņu, par tevi, Svāhā!

Atharvavēda X.8

Šis ir fragments no Skambham Dievišķajam pīlāram jeb Vienotības patiesībai veltītā dziedājuma Atharvavēdas desmitajā grāmatā. Dažas no šīm vārsmām izmatotas Upanišadās vai kļuvušas par Upanišadu doktrīnas pamatu.

27. Tu esi sieviete, un Tu esi vīrietis. Tu esi zēns, un tu esi meitene. Tu esi vecais vīrs, kurš uz sava spieķa grīļojas. Tu esi dzimis ar seju uz visām pusēm.

28. Un tu esi viņu tēvs, un tu esi viņu dēls. Tu esi vecākais, un tu esi jaunākais. Vienīgais Dievs ir iemājojis prātā. Dzimis viņš vispirms atmostas bērnā.

29. No bezgalīgā bezgalīgais rodas. Bezgalīgais caur bezgalīgo plūst. Lai zinām šodien, kur bezgalīgais pāri plūst.

30. Nebeidzami dzimusi, viņa ir mūžīga. Viņa ir senā, kura ir daļa no visām būtnēm. Varenā Dievišķā Rītausma zaigo, ar vienu acu skatu visas lietas redz.

31. Iemiesojot patiesības likumu, Dievišķās dabas veidolā viņa parādās. Ar savu skaistumu viņa zaļojošos kokus ar zaļu lapotnes virteni rotājusi.

32. Tuvumā esošais nepamet. Tuvumā esošais neredz. Uztver Dieva vie-dumu. Viņš nemirst un nenoveco.

33. Visa pirmsākumos esošā mudinātā Dieviete pauž Dievišķos Vārdus visā to pilnībā. Izrunāti vārdi sasniedz to, ko par augstāko realitāti sauc.

34. Kur Dievi un cilvēki mijas kā riteņa spieķi, es vaicāju jums, kur ir ūdeņu zieds, ko ilūzija slēpj?

35. Mudinājums, kas liek vējam pūst, kas satur kopā virzienus piecus, ko ziedokļos meklē Dievi? Kas viņi ir?

36. Viens plešas pār šo zemi. Viens aptver atmosfēru un kā svētītājs valda pār debesīm. Visi virzieni saplūst vienā.

37. Kurš zina garo pavedienu, kurā savītas visas šīs radības, kurš pazīst dzīparu, pavedienu veidojošo, tas pazīst augstāko realitāti.

38. Es zinu garo pavedienu, kurā savītas visas šīs radības. Es pazīstu dzīparu, pavedienu veidojošo, kas ir augstākā realitāte.

īša upanišada

ir īsākā, bet viena no visskaistākajām Upanišadām visā tās pilnībā.

1. Viss Visums pastāv kā Gara turpinājums, vismainīgākā lieta šai mainīgajā pasaulē. Dzīvojot atsacīšanās dzīvi, nealksti to, kas ir jebkuram cilvēkam.

2. Veicot tikai upurēšanas darbības, cilvēks var vēlēties dzīvot simt gadu. Tikai šādi un ne citādi karma nepielīp cilvēkam.

3. Bez saules ir tās pasaules, aklā tumsā tītas, kur pēc aiziešanas nokļūst savas Patības nonāvētāji.

4. Viens vienīgs, nekustīgs, ašāks par prātu, jutekļiem nepanākt viņu, kas pa priekšu iet. Stāvot mierīgi, tas ir ātrāks par visām skrejošām lietām. Viņā dzīvības Kungs uztur radošos ūdeņus.

5. Tas kustas, tas nekustas. Tas ir tālu, Tas ir tuvu. Tas ir visās būtnēs, un Tas ir ārpus visām būtnēm.

6. Tas, kurš redz visas būtnes patībā un patību visās būtnēs, vairs nepazīst nemieru.

7. Kurā patība kļuvusi par visām būtnēm, kur gan tur var būt kādi maldi, kādas bēdas izprotošam cilvēkam, kurš redz tikai Vienotību?

8. Viņš ir visaptverošs, mirdzošs, bez miesas, bez orgāniem, slimību ne skarts, tīrs un ļaunuma nesamaitāts. Gaišreģis, prāta padomnieks, vis aptverošs, pats no sevis esošs, viņš iesvētīja visas lietas atbilstoši t" būtībai no mūžīgā līdzsvara viedokļa.

9. Aklā tumsībā nokļūst tie, kuri tumsonību pielūdz. Vēl lielākā tumsā maldās tie, kuri pieķērušies zināšanām.

10. Tumsonība ir viens virziens, viņi stāsta, un zināšanas cits. To esam dzirdējuši no viedajiem, kuri patiesību mums pavēstīja.

11. Zināšanas un tumsonība tas, kurš abas pārvalda, ar tumsonības palīdzību nāvi pārvarot, caur zināšanām nemirstību gūst.

12. Aklā tumsībā nokļūst'tie, kuri pielūdz iznīcību. Vēl lielākā tumsībā maldās tie, kuri pieķērušies radīšanai.

13. Iznīcība ir viens virziens, viņi stāsta, un radīšana cits. To esam dzirdējuši no viedajiem, kuri patiesību mums pavēstīja.

14. Radīšana un iznīcība tas, kurš abas pārvalda, ar iznīcības palīdzību nāvi pārvarot, caur radīšanu nemirstību gūst.

15. Patiesības seju sedz zelta veidols. Noņem to, ak, Saule, visu barotāja, lai varam saskatīt mūsu patieso dabu.

16. Saule, mūsu Tēvs, savrupais gaišreģi, nāve, kas valda pār radīšanas spēku, raidi savus starus un dāvā savu siltumu, lai redzu Tavu labvēlīgāko veidolu. Esība Saulē, Viņš esmu Es!

17. Lai mana dzīve top par nemirstīgo dzīvi un ķermenis par pīšļiem kļūst. Aum, Saprāts, atceries, atceries savu darbu; Saprāts, atceries, atceries savu darbu.

18. Uguns, ved mūs pa nevainojamo ceļu uz realitāti, Dievu, kurš zina visus gudrības ceļus. Atpestī mūs no klīstošā ļaunuma. Mēs piedāvājam tev vispilnīgāko pakļaušanos.

Aum, Sānti, Šānti, Šānti! Aum, Miers, Miers, Miers!

Sanskrits Jēdzieni

Advaita Vēdānta monistiska Vēdu filozofijas skola

Āgamas šaivu svētie raksti

Agni Vēdu svētā uguns

Ājurvēda Vēdiskā medicīna

Ananda svētlaime

Anna ēdiens

Aranjaka Vēdu meža traktāti

Artha bagātību krāšana

Asanas jogas pozas

Āšrams dzīves posms vai stāvoklis

Atharvavēda ceturtā Vēda

Atmans Dievišķā patība

Avatārs Dieva inkarnācija

Bbagavadgita avatāra Krišnas svētie raksti

Bhakti joga dievišķās mīlestības joga

Bhuktis planetārie laika periodi mazie, ari materiālās baudas

Brahmāčarja seksuālās enerģijas kontrole; mācību un šķīstības pilnas dzīves stāvoklis

Brahma viens no hindu trīsvienības, pārvalda radīšanu

Brabmanas Vēdu rituālie teksti

Bramini cilvēki ar garīgām vērtībām

Brihaspati Vēdu rituālu Dievs, planēta Jupiters

Buda Višnu devītais avatārs

Budisms Vēdu, āriešu mācības neortodoksāla forma, kuru iz-veidoja Buda jeb apgaismotais

Čakras smalkā ķermeņa nervu centri

Carvakas senās Indijas filozofi, kuri aizstāvēja materiālistiskos

uzskatus

Čit apziņa

Dašas planetāfie laika periodi lielie

Dhārana koncentrēšanās jeb uzmanība jogā

Dharma mācība vai reliģija; gods vai statuss

Dhatus ķermeņa audi Ājurvēdas medicīnā

Dhjāna meditācija

Došas Ājurvēdas medicīnas dzīvības spēki

Durgā Dieviete dēmonu iznīcinātājas veidolā

Džainisms Vēdu, āriešu mācības neortodoksāla forma, kur tiek

uzsvērta nevardarbība

Džjotiša Vēdu astroloģija

Gājatrī Vēdu dziedājums dvēseles atmodināšanai

Ganēša Dievs ar ziloņa seju, kurš novāc visus šķēršļus Gjāna (džnāna) joga zināšanu joga

Grihastha namtura (ģimenes cilvēka) posms dzīvē

Gunas dabas primārās īpašības

Guru garīgais skolotājs

Hanumans pērtiķu Dievs

Hatha joga fiziskā ķermeņa joga

Hinduisms Vēdu mācības mūsdienu nosaukums

Homa vēdiskā pielūgšana, upurēšana ugunij

Hūm Agni un Šivas dižā mantra

Indra esības jeb dzīves Dievs Vēdās

Išvara kosmiskais Radītājs

Itihāsas hindu episkās poēmas

Jadžna upuri, svētais rituāls

Jadžurvēda rituālu un ziedošanas Vēda

Jāmas jogas attieksmes

Jantra ģeometriskie meditācijas ornamenti

Joga enerģijas attīstīšanas un apvienošanas metodes

Jogas sūtras klasiskais Patandžali traktāts par jogu

Jogi jogas praktizētāji

Jugas pasaules laikmeti

Kafa ūdens bioloģiskais dzīvības spēks

Kailas pasaules kalns

Kālī Dievietes tumšais veidols

Kāli Jūga tumsas jeb dzelzs laikmets

Kalkī Višnu desmitais avatārs

Kāma alku piepildīšana

Kapila dižens hindu gudrais, Sankhjas filozofijas skolas dibinātājs

Karakas planetārās nozīmes (planēta, kura maina konkrētās

mājas interpretāciju)

Karma cēloņsakarības likums

Karma joga darba jeb kalpošanas joga

Kašmiras šaivisms viduslaiku Kašmiras ielejas šaivu filozofija

Ketu Mēness lejupejošais (dienvidu) mezgls, Pūķa aste

Krija joga vingrinājumu joga

Krišna Višnu astotais avatārs

Kšatrija cilvēks ar politiskām vērtībām

Kundalinī čūskas spēks, smalkā ķermeņa spēks

Laja joga saplūšanas ar skaņas plūsmu (nada) joga

Lakšmī labklājības un skaistuma dieviete; Višnu pavadone

Lalita svētlaimes dieviete

Mahābhārata episka poēma par Krišnu

Mahājāna lielais rats jeb lielais kuģis, ziemeļu (Tibetas) budisma skola

Mahāvjakas diženie vēdisko zināšanu teicieni

Maja ilūzija

Majavāda doktrīna, kas nosaka, ka pasaule nav reāla

Manas prāts

Mantra garīga jeb spēcināta runa

Manu Vēdu pirmcilvēks, cilvēku kultūras dibinātājs

Marmas jūtīgi ķermeņa punkti, kurus izmanto Ājurvēdas dziedniecībā

Meru pasaules kalns

Mīmāmsa vēdiskās filozofijas rituālu forma

Mokša atbrīvošanās meklējumi

Nada smalkā ķermeņa skaņas plūsma

Nadi smalkā ķermeņa nervi (kanāli)

Nataradža $iva kosmiskās dejas pavēlnieka veidolā

Nijāmas jogas novērojumi

Nirvāna atbrīvošanās, miera stāvoklis

Njāja & Vaišēšika hindu filozofijas skolas; divas no sešām sistēmām

Om (Auni) Dievišķā mantra

Pančakarma piecas attīrīšanās metodes Ājurvēdā

Parašurāma Višnu sestais avatārs

Pārvati Šivas pavadone

Patandžali klasiskās Jogas sistēmas galvenais skolotājs

Pitta uguns bioloģiskais dzīvības spēks

Prakriti varenā Daba, matērija

Prāna elpa jeb dzīvības spēks

Prāna joga dzīvības spēka joga

Prānajāma elpas kontrole jogā

Pratjahara prāta un jutekļu kontrole jogā

Pudža hindu lūgšanu forma, ziedu upurēšana

Purānas hindu mitoloģiskie traktāti

Puruša tīra apziņa, gars

Rādha Krišnas pavadone

Rāhu Mēness augšupejošais (ziemeļu) mezgls, Pūķa galva

Radžass enerģijas jeb uzbudinājuma īpašība

Radža joga vispusīgais jeb karaliskais jogas ceļš saskaņā ar Patadžali

Rāma Višnu septītais avatārs

Rāmajāna episkā poēma par Rāmu

Rasajāna Ājurvēdas atjaunināšanās metodes

Rigvēda senākie hindu svētie raksti; dziedājumu Vēda

Riši senie Vēdu gaišreģi

Rudra Šivas briesmīgais vai niknais veidols

Samadhi saplūšana, svētlaime

Sāmavēda dziesmu Vēda

Sanjāsa atsacīšanās un atbrīvošanās posms dzīvē

Sanātana Dharma mūžīgā mācība; hindu reliģijas tradicionālais nosaukums

Sanskrits Vēdu un mantru valoda

Sarasvatī runas, mācīšanās, zināšanu un gudrības Dieviete

Sat esība

Satva patiesības jeb gaismas (šķīstības) īpašība

Sautrāntika budistu filozofija par visu lietu mirklīgumu

Savitars Vēdu Saules dievs kā padomdevējs Jogā

Sita Rāmas pavadone

Skanda kara Dievs

So-ham dabiskā elpas mantriskā skaņa

Soma Vēdu svētlaimes Saules dievs

Sūrja Vēdu Saules dievs jeb apgaismotā prāta dievs

Šakti apziņas un garīgās evolūcijas spēks

Šankara monistiskās Vēdāntas dižais filozofs

Šiva hindu trīsvienības forma, kas pārvalda iznīcību un transcendenci

Šūdras cilvēki, kuru vērtības ir jutekliskas

Šūnjavāda budistu filozofijas uzskati, ka viss ir maldi un tukšums

Šrotas Ājurvēdas medicīnā izmantotās kanālu sistēmas

Tamass tumsas un inerces īpašība

Tantra viduslaiku Indijas jogas un rituālu traktāti

Tara Dieviete savā glābējas veidolā

Upanišadas Vēdu filozofiskie traktāti

Vaišjas cilvēki ar tirgotāju vērtībām

Vāk Dievišķais vārds, Dieviete

Vānaprastha vientuļnieka posms dzīvē

Varna sabiedriskā vērtība jeb šķira

Vata gaisa bioloģiskais dzīvības spēks

Vēdas Indijas senie svētie raksti

Vēdānta vēdiskā sevis izzināšanas filozofija

Vēdiskā zinātne Vēdu visaptverošā garīgā zinātne

Vigjāna izpratne

Vigjānavāda budistu filozofija sistēma, saskaņā ar kuru pastāv vie-nīgi apziņa

Višnu hindu trīsvienības forma, kas pārvalda saglabāšanu

Bibliogrāfijā Ierosinājumi turpmākiem pētījumiem

Grāmatas

Šis saraksts ir vien ierosmei, jo par ieskicētajām tēmām ir simtiem grāmatu, no kurām daudzas ir visai noderīgas. Turpmāk uzskaitītajām grāmatām ir daudz tulkojumu un interpretāciju. Tās ir ne tikai hindu mācību pamatā, bet bieži izteiktas skaidros mūsdienu jēdzienos.

Aštavakra. Aštavakra Samhita. Krišna, Šrī. Bhagavadgīta. Patandžali. Jogas Sūtras. Tulsidas. Rāmajāna. Valmiki. Rāmajāna. Upanišadas. Vjāsa. Mahābhārata.

Vēdiskā literatūra

Turpmāk uzskaitītās grāmatas apkopo daudzus klasiskos traktātus un svētos rakstus. Pieejamas vairākas to versijas, lai arī tulkošana bieži ir visai sarežģīta. Dažām ir noderīgi komentāri.

Aitareja Brabmana.

Atharvavēda.

Rigvēda.

Sāmavēda.

Taitirija Aranjaka.

Jadžuvēda.

Klasiskie traktāti vispārīgie

Āgamas.

Bādarājana. Brahmas Sūtras.

Buda. Saddharma Pundarika (Lotosa) Sūtra.

Džaimini. Džaimini Sūtras (Mīmāmsa)

Mahānirvāna Tantra.

Manu. Manu Samhita.

Markandeja Purāna.

Nārada. Bhakti Sūtras.

Šiva Purāna.

Višnu Purāna.

Klasiskie traktāti speciālie

Bhartrihari. Vakjapadija (Sanskrits). Čāraka. Čāraka Samhita (Ājurvēda). Džataka Paridžata (Vēdiskā astroloģija). Panīni. Aštadhjaji (Sanskrits).

Parāšara. Brihat Parāšara Hora Šastra (Vēdiskā astroloģija). Sušruta. Sušruta Samhita (Ājurvēda). Vagbhata. Aštanga Hridaja (Ājurvēda). Varahamihira. Brihat Džataka (Vēdiskā astroloģija).

Mūsdienu literatūra

M. The Gospel of Ramakrishna. New York, NY: Ramakrishna-Vivekananda Center, 1942.

Talks with Sri Ramana Maharshi. Sri Ramanasramam, Tiruvannamalai,

India: Sri Ramanasramam, 1955. Yogananda, Paramahansa. Autohiography of a Yogi. Los Angeles, CA: SelfRealization Fellowship, 1946.

Autora darbi

Frawley, Dāvid. The Astrology ofthe Seers, A Guide to Vedic (Hindu) Astro-

logy. Salt Lake City, Utah,: Passage Press, 1990. Frawley, Dāvid. Ayurvedic Healing, a Comprehensive Guide. Salt Lake City, Utah: Passage Press, 1990.

Frawley, Dāvid. Beyond the Mind. Delhi, India: Sri Satguru Publications, 1984.

Frawley, Dāvid. The Creative Vision of the Early Upanishadas. India: Dāvid Frawley, 1982.

Frawley, Dāvid. Gods, Sages and Kings: Vedic Secrets of Ancient Civilization.

Salt Lake City, Utah : Passage Press, 1991. Frawley, Dāvid. Hymns From the Rig Veda. Delhi, India: Motilal Banarsidass, 1986.

Frawley, Dāvid, Vasant, Lad. The Yoga of Herbs, An Ajurvedic Guide to Herbal Medicine. Santa Fe, Nevv Mexico: Lotus Press, 1986.

Periodiskie izdevumi

Hinduism Today. 1819 Second Street, Concord, CA, 94519. Yoga International. Ilural Route 1, Box 407, Honesdale, PA 18431. Yoga Journal. P.O. Box 3755, Escondido, CA 92033.

Ājurvēdas talmacības kurss

Mēs piedāvājam visaptverošu tālmācības kursu Ajurvēdā kā papildinājumu darbam "Ajurvedic Healing" (Ajurvēdiskā dziedniecība). Tajā aplūkotas visas galvenās Ājurvēdas medicīnas jomas un skaidrota Ajurvēdā kā daļa no Jogas zinātnes.

I daļa ietver ievadu, vēsturisko un garīgo pamatu un visaptverošu Ājurvēdas anatomijas un fizioloģijas izpēti (došas, dhatus, malas, šrotas, kaļas un orgāni). II daļa ietver uzbūves analīzi, mentālo dabu un slimības procesu, slimības izpēti, diagnozi (pulss, mēle un vēders) un pacienta apskati, jogu un Ājurvēdas psiholoģiju. III daļā aplūkota uztura terapija, ārstniecības augu terapija, Ājurvēdas terapeitiskās metodes (tai skaitā Pančakarma), Ājurvēdas smalkās dziedināšanas fizioterapija un Jogas psiholoģijas praktiskais pielietojums.

Kursu apstiprinājuši pazīstami Ājurvēdas ārsti Indijā. Pieejami ieraksti papildu studijām, kā arī iespējas turpināt apmācību.

Vediskas astroloģijas tālmacības kurss

Vēdiskā astroloģija, saukta arī hindu astroloģija jeb Džjotiša, ir Indijas tradicionālā astroloģija, bieži izmantota kopā ar Ājurvēdu un Jogu.

Šajā kursā tiek mācīti vēdiskās astroloģijas pamati, skaidrojot planētas, zīmes, mājas, aspektus, harmonijas kartes, planetāros periodus un karšu interpretācijas principus. Piedevām šajā kursā tiek aplūkota dziedināšanas astroloģija, apvienojot gan Ājurvēdu, gan vēdisko astroloģiju, skaidrojot uztura, ārstniecības augu, dārgakmeņu, mantru, jantru un dievību dziednieciskās īpašības. Tiek uzsvērti astroloģijas garīgie un karmiskie aspekti, astroloģija kā pašizziņas līdzeklis un harmonija ar kosmisko prātu.

Savā ziņā unikālais kurss iepazīstina ar astroloģisko sistēmu, izmantojot skaidrus, praktiskus un mūsdienīgus jēdzienus, un ir pielāgots Rietumu kultūrai. Iespējamas turpmākas studijas.

Lai pieteiktos kursiem, nosūtiet sev adresētu aploksni uz: AMERICAN ISTITUTE OF VF.DIC STUDIES P.O. BOX 8357, SANTA FE, NM 87504-8357

Biogrāfiskie dati

Doktors Deivids Frolijs ir mūsdienīgs skolotājs, kurš stāsta par Vēdu un Jogas zinātnes visaptverošo sistēmu gluži kā seno laiku vēdiskie gaišreģi. Viņš ir atzīts Ājurvēdas dziednieks, Vēdu astrologs, Jogas un meditācijas skolotājs un sanskrita pārzinātājs. Pēdējo divpadsmit gadu laikā viņš ir uzrakstījis daudz grāmatu par dažādiem vēdisko zināšanu aspektiem, kuras publicētas gan Savienotajās Valstīs, gan Indijā.

Viņa Indijā izdotās grāmatas ir Hymns From the Golden Age (1986), Beyond the Mind (1984) un The Creative Vision of the Early Upanishads (1982). Viņa raksti ir publicēti tādos Indijas periodiskajos izdevumos kā Mountain Path, Glory of India, World Union, Sri Aurohindo's Action, the Advent, The Silent Logos un Ananda Varta.

Amerikā izdotie darbi ir Ayurvedic Healing, A Comprehensive Guide (1989), The Yoga of Herbs (1986), From the River of Heaven (1990) un The Astrology of the Seers (1990). Deivids Frolijs ir rakstījis tādiem periodiskajiem izdevumiem kā Clarion Call, Yoga News (Unity in Yoga), The Eternal Way un The Yoga Journal. Frolijam ir arī doktora grāds (O.M.D.) Ķīnas medicīnā, un viņš ir ievērojams I Cbing zinātnieks gan Savienotajās Valstīs, gan Ķīnā.

Doktors Frolijs ir Amerikas Vēdisko studiju institūta direktors. Institūta mērķis ir nodrošināt izglītības materiālus, lai mūsdienās atjaunotu vēdiskās zināšanas, tai skaitā Ājurvēdu, vēdisko astroloģiju, vēdiskās studijas un Jogu.

Izdevniecībā "Passage Press" publicēšanai gatavas ir Deivida Frolija grāmatas Songs of the Ancient Seers, Selected Hymns from the Rig Veda; The Sottg of the Sun, The Upanishadic Vision; Beyond the Mind un Himalayan Origis of Civilization Through the Vedas.

Turpmāk sniegtas atsauksmes par Deivida Frolija daudzajām Indijā publicētajām grāmatām par vēdiskajām zināšanām:

"Frolijs ir izcils diskusijās par pasauli kā vārda radītu. Viņa vārdi par mantru ir tikpat noslīpēti kā pati Vēdu mantra."

M. P. Pandits, The Mountain Path

"Ar šādu Vēdu mantru garīgo tulkojumu un interpretāciju viņš ir pelnījis vietu starp dižākajiem Vēdu garīgo komentētājiem, piemēram, Svāmī Ātmanandu, Svāmī Dajanandu, Šrī Aurobindo un V. S. Agravalu."

Profesors K. D. Šastri; Haryana Sahitya Academy Journal of Indological Studies

"Darbs ir izcils, apbrīnojams mēģinājums saprast Vēdu vīziju. Pēc Šrī Aurobindo šis ir, iespējams, visoriģinālākais hcrmeneitiskais vingrinājums Vēdu pētniecībā."

Dr. S. P. Dadži; Prabuddha Bharata

"Autors atklāj ārkārtīgu jūtību pret Vēdu mantru skaņu un garīgo nozīmi."

P. Nagaraja Rao; The Madras Hindu

Bharadvadža, Rigvēda VI. 61. 9, 11, 3

20 Pegaga jeb Āzijas centīlija.

26 Filants.

27 Evolvulus alsinoides jeb Convolvulus pluricaulis, evolvija, genciānu (drudzeņu) dzimtas augs.

28 Sparģelis.

5 Sanskritā "bauda" jeb "alkas".

3 Šis garais zilbiskais līdzskanis nav konstatēts dabā, bet gramatiķu ieviests sis-temātiskuma nolūkā, kā analogs r.

5 Saivisms ir vecākais no četriem hinduisma virzieniem, kas ir monoteistiska tradīcija šaivisma sekotāji saivas uzskata Sivu par Augstāko būtni, visa sākumu un galu.

1 Vidus indoāriešu valodā (pāli), kurā sarakstīts vairums budistu traktātu, "manas" nozīmē "prātu" (saprāta, domas izpratnes, uztveres un gribas orgānu); savukārt "manas-vigjāna" (prāts-izpratne) ir septītā no astoņām apziņām saskaņā ar ietekmīgo budisma skolu Jogačāra (Yogacara, Yogachara). Augstākā apziņa, kas materializē pieredzi caur domāšanu.

3 Pāli, sanskritā Vipašjanā; "Atklāsmes meditācija" atklāsme par realitātes dabu budismā.

7 Šaivisms uzskata, ka Sūrja ir viens no astoņiem Šivas veidoliem (Astamurti).

9 Burtiski "govju ganes"; vaišnavisma teoloģijā izcēlās ar savu beznosacījuma mīlestību (bhakti) pret Krišnu.

Content

Frolijs Deivids No debesu upes

Saturs

Priekšvārds

1. Hinduisms un vediskās zinašanas mūsu laikmetā

2. Mūžīgā mācība Sanātana dharma

3. Dabas medicīna Ājurvēda

4. Gaismas zinātne Vēdiskā astroloģija

5. Vediska sociālā zinātne Kultūras garīgais pamats

6. Sanskrits Mantras spēks

7. Karma un atdzimšanas zinātne

8. Universālās pielūgšanas formas Tempļi, pudža un homa

9. Vediska kosmoloģija Daudzdimensionālais visums

10. Dharmiskās filozofijas sistēmas Patiesības teorijas

11. Jogas celi

Dievi

Astrālā plakne

Rigvēda Mantras fundamentālā doktrīna

Rituālu grāmata Brahmanas

Pielikumi