Jaroslavskis Jemeļjans

Bībele Ticīgajiem un Neticīgajiem

Jemeļjans Jaroslavskis

Bībele Ticīgajiem un Neticīgajiem

I

NO IZDEVNIECĪBAS

Talantīgā prelreliģiskā propagandista J. Jaroslavska grāmatu «Bībele ticīgajiem un neticīgajiem» pirmoreiz sāka iespiest atsevišķu rakstu veida avīzē «Bezbožņik» 1922. gada beigās. Kopš tā laika grāmata izdota krievu valodā desmit izdevumos, no kuriem pēdējais iznāca 1938. gadā. Grāmata ieguva lielu popularitāti lasītājos. Daudzi ticīgie, kas sarāvuši reliģijas valgus, norādīja, ka viņu reliģisko aizspriedumu pārvarēšanā izšķīrēja loma bijusi «Bībeles ticīgajiem un neticīgajiem» lasīšanai. Grāmata bija arī liels palīgs propagandistiem un aģitatoriem pretreliģiskās propagandas darbā.

Pēc autora izteicieniem, grāmata iecerēta jau pirms Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas. «Propagandēdams komunisma mācību strādnieku un zemnieku masās,» viņš raksta priekšvārdā, «es ļoti bieži nācu pie atziņas, ka pareizi saprast komunisma mācību strādniekam un zemniekam traucē reliģiskais skurbums, kas pārņēmis viņa apziņu.» Šīs grāmatas uzdevums tad ari ir atbrīvot darbaļaudis no reliģiskajiem aizspriedumiem.

«Bībeles ticīgajiem un neticīgajiem» vērtība ir tā, ka tajā asprātīgi, tēlainā un gleznainā valodā vispusīgi kritizēta bībele — kristīgo «svētā grāmata», atklāts, cik pretrunu pilni un nejēdzīgi ir bībeles stāsti par pasauli. Jaroslavskis pārliecinoši pierāda, ka rūpīga bībeles pētīšana ļauj secināt, ka tajā pilnīgi trūkst jebkā «svēta», ka tajā sakopoti daudzu senlaiku rakstnieku visdažādākie sacerējumi, ko viņi sarakstījuši dažādos laikos, kā arī dažādu tautu pasakas un teikas. Bībele nepavisam nav visvecākā grāmata, kā apgalvo garīdznieki: daudzām tautām ir vēl daudz vecāku grāmatu, un tās citādi stāsta par pasaules un cilvēka radīšanu. Tapat kā bībelē, šais grāmatās tiek apdziedāti dievi, ko godina šīs tautas, — Buda, Brahma, Šiva un citi, bet reliģiskās mācības, kas tur izklāstītas, tās uzskata par vienīgi pareizajām. Bībeles mīti, kā secina autors, ir «tumša, neizglītota mežoņa izdoma», jo tas nevarēja balstīties uz zinātnes sasniegumiem, tam nebija astronomisko instrumentu debesu telpas pētīšanai.

«Bībelē ticīgajiem un neticīgajiem» atklājas, cik nezinātnisks raksturs ir bībeles stāstiem par pasaules, Saules sistēmas, Zemes, augu, dzīvnieku un cilvēka izcelšanos. Sie stāsti, autors atzīmē, atspoguļo pirmatnējo cilvēku naivos priekšstatus par viņu apkārtējo pasauli.

Aplūkojot bībeles mācību par sabiedrību, autors parāda tās naidīgumu pret darbaļaužu interesēm. Bībele attaisno cilvēku nospiešanu verdzībā, pasludina par nesatricināmu sabiedrības dalīšanos ekspluatētajos un ekspluatējamos, padara par likumīgu kundzības un pakļautības stāvokli un sociālo nevienlīdzību. Tāpēc, ekspluatētāju šķiras, saka Jaroslavskis, ļoti labi saprot bībeles nozīmi, viņas to izmanto, lai ar norādījumu uz «dieva prātu» slēptu darbaļaužu masu apspiestību un ekspluatāciju, nacionālā naida un neiecietības kurināšanu, laupīšanas un karus.

Aicinādama zemoties un pakļauties neesošu dievu gribai, reliģija nožņaudz brīvu, radošu domu, zinātkāru prātu. Tā traucē darbaļaudis viņu cīņā par savu atbrīvošanos, bremzē sabiedrības progresīvo attīstību. Tikai marksisma-ļeņinisma ideoloģija, uzsver Jaroslavskis, dod zinātnisko pasaules izpratni, «māca ne tikai to, kā jāizskaidro pasaule, bet arī to, kā tā jāpārveido visas cilvēces labā».

Nokratījis ekspluatācijas jūgu un uzcēlis sociālistisko sabiedrību, cilvēks kļuvis par savas dzīves radītāju, veidotāju. Viņš ir iemācījies virzīt sabiedriskās parādības, pakļaut sev dabas spēkus, viņš arvien tuvāk pievirzās pasaules noslēpumiem. Zinātne, kļuvusi par darbaļaužu miljonu īpašumu, palīdz viņiem uz visiem laikiem atbrīvoties no naivās pirmatnējās pasaciņas par dieviem — pasaules radītājiem un vadītājiem.

«Bībele ticīgajiem un neticīgajiem» ir vērtīgs līdzeklis pretreliģiskās propagandas darbā, tā palīdzēs ticīgajiem atbrīvoties no reliģiskā skurbuma.

Šim J. Jaroslavska grāmatas «Bībele ticīgajiem un neticīgajiem» izdevumam par pamatu ņemts 1938. gada izdevums. Tekstā izdarīti sīki redakcijas labojumi.

PRIEKŠVĀRDS[1]

Šo grāmatu biju iecerējis jau pirms revolūcijas. Propagandēdams komunisma mācību strādniekos un zemniekos, es ļoti bieži nācu pie atziņas, ka pareizi saprast komunisma mācību strādniekam un zemniekam traucē reliģiskais skurbums, kas pārņēmis viņa apziņu. Šis reliģiskais skurbums iepotēts viņam no pašas bērnības. Bērnam nav pa spēkam cīnīties ar tiem maldu pilnajiem un bieži vien dīvainajiem jēdzieniem par pasauli, kurus viņam galvā iekala un nereti arī vēl tagad iekaļ viņa audzinātāji.

Bet pirms revolūcijas bija tā, ka gandrīz visi mēs skolā un mājās bijām pakļauti reliģijas ietekmei. Mēs vēl nekā nezinājām par pasauli, mēs nepazinām savas zemes likumus un nezinājām, kas un kā interesēs rada šos likumus. Mums neatlaidīgi iekala galvās, ka ir augstākais soģis, augstākais valdnieks, augstākā būtne debesīs, kam ir miljoni kalpu, svēto, eņģeļu un velnu. Un jau no bērnības mūs mācīja, ka ar šīs augstākās būtnes vārdu radīta visa pasaule.

Kā dažādu ticību kristīgajiem, tā arī ebrejiem šīs mācības pamats ir bībele. Pat muhamedāņu korāns1 deviņas desmitdaļas savas mācības ņēmis no bībeles. Un tā gandrīz vai puspasauli no pašas bērnības audzina pēc šiem bībeles stāstiem. Un ne tikai pasaules «radīšanu», visus notikumus cilvēces vēsturē garīdznieki izskaidro, pamatojoties uz bībeli.

Garīdznieki mums apgalvojuši un apgalvo, ka bībele ir svēta grāmata, ka tā ir paša dieva atklāsme, ko viņš devis cilvēkiem. Bet, kad to sāka pētīt uzmanīgāk, kad ebreju vēsture (bībele sarakstīta ebreju valodā) bija pietiekami izpētīta, izrādījās, ka bībele ir visdažādāko sacerējumu kopojums, ko sastādījuši dažādos laikos ļoti daudzi rakstnieki. Tajā sakopots daudz pasaku un teiku, kādas var sastapt jebkurā ganu vai zemkopju tautā. Bībelē ir arī dažas fragmentāras ziņas no patiesās ebreju vēstures, bet gadsimtu gaitā šie stāsti gājuši no mutes mutē, tos pārrakstījuši nemākulīgi pārrakstītāji, tie papildināti ar vēlāku laiku iestarpinājumiem, kas bieži vien pilnīgi izdomāti, tā ka grūti pat atšķirt, kur izdoma. Bībelē ir gan kareivīgas, gan maigas mīlestības dziesmas, gan Zālamana «augstā dziesma», gan arī dabas apraksti, dažādu laiku likumu kopojumi, ciltsraksti un laikagrāmatas, izdarību apraksti un domugraudu krājumi, stāsti, romāni un līdzības, pārdomas par pagātni un nākotni, vēstules un himnas. Un diezin kāpēc visu to sauc par «svētajiem rakstiem». Kāpēc?

Ebreju bībele ir loti sena, taču tādas pašas, pat vēl senākas grāmatas un tāda paša rakstura ir arī daudzām citām tautām, un tajās tāpat ir savi nostāsti par pasaules radīšanu, svētās himnas u. tml. Un ticīgais indietis, piemēram, domā, ka tikai viņa grāmatas, kur stāstīts par Budu, Bodisatvu, Brahmu, Šivu2 un citām dievietēm, — tikai tādu grāmatu mācība ir īstena svētā mācība, tikai tajās ir īstā patiesība.

Kad cilvēks pirmoreiz ieguva uguni, tā viņam droši vien likās brīnumaina. Uguns viņu sildīja, sargāja no meža zvēriem, paglāba no tumšās nakts briesmām mežā, alā. Agrākajos laikos cilvēks varēja iztikt arī ar skalu, viņš apgaismoja savu trūcīgo mājokli ar kādu lauku spulgu, bet tagad pat petrolejas lampas ne jau katru zemnieku apmierina un viņš vēlas elektrisko gaismu. Miljoniem cilvēku smadzenes vēl arvien apgaismo pirmatnējais skals. Šis pirmatnējais skals kūp un dūmo un traucē saredzēt kaut cik lielākus attālumus. Reliģija un bībele apmiglo strādnieka un zemnieka apziņu. Nevis uz priekšu tās ved,-bet sauc uz bijušajiem, uz nejēdzīgajiem, pārdzīvotajiem laikiem, baida ar visuvarenā Jehovas bargo gribu. Bībele sasaista cilvēka gribu ar «visu zinātāja un visur esošā» dieva tēlu, bez kura gribas «ne mats no cilvēka galvas nenokrīt» un kurš tomēr ir bezspēcīgs viņa paša radītā velna priekšā. No šūpuļa līdz kapam kristīgo, ebreju, muhamedāņu un citu reliģiju garīdznieki iepin cilvēka mūžu burvestīgu izdarību un sakramentu tīklos, baida viņu ar «pastarās tiesas» un mūžīgo mocību ai'nām ellē par mazāko atkāpšanos no visām tām aplamajām, nejēdzīgajām prasībām, kādas izvirza reliģija.

Cilvēks, kas audzināts reliģiskā garā, kļūst nespējīgs cīņā par pasaules pārkārtošanu. Reliģija māca padevību vergturiem, ekspluatatoriem, reliģija nokauj drošu domu, vērīgu prātu, tā prasa, lai cilvēka gars būtu pazemīgs, lai tas zemotos neesošo dievu gribas priekšā. Tūkstošiem gadu reliģija ir svētījusi verdzību, vislielākie noziegumi ir izdarīti dieva vārdā. Visas reliģijas un baznīcas visās zemēs ir svētījušas visnežēlīgākās ekspluatatoru terora formas un darbaļaužu jūgu. Bībele ir bijusi vadītāja, rokasgrāmata vislielākajiem ļaundariem, kādus vien pasaule pazinusi. Dieva vārdā, reliģijas vārdā ir noslepkavoti desmitiem miljonu cilvēku. Reliģija slēpa valdošo šķiru, valdnieku, augstmaņu noziegumus, tāpat kā tagad tā slēpj kapitālistu un muižnieku noziegumus visā pasaulē. Reliģija ir bijusi un paliek pātaga, iemaukti, ar gudru ziņu austs tikls, kas ir turējis un joprojām tur pasaules tautas verdzībā.

Dzīve virs zemes nekad nepaliek bez pārmaiņām, un pareizi ir sacījis sengrieķu filozofs: «Viss plūst, viss mainās.»3 Mainās zemes virsa, klimats, dzīvnieki un augi, mainās cilvēki, mainās viņu dzīves iztikas iegūšanas veids: no pirmatnējām medībām — līdz lopkopībai, no lopkopības — līdz zemkopībai, no zemkopības — līdz amatniecībai, no amatniecības — līdz rūpniecībai, no vienkāršas nūjas un akmens — līdz akmens, bronzas un dzelzs ieročiem un darba rīkiem, no vienkāršiem darba rīkiem — līdz sarežģītām mašīnām, tvaika un elektriskajiem dzinējiem. Mainās valoda, mainās tikumi. Mainās valsts iekārta: no mežonīgā pirmatnējā pūļa, no pirmatnējās mednieku grupas, no pirmatnējās ģints kopienas — līdz cilšu apvienībām, līdz feodālajai valstij, buržuāziskajai monarhijai, demokrātiskajai republikai, līdz Padomju republikai.

Ekspluatatori, kas no seniem laikiem padarījuši reliģiju par savas virskundzības ieroci pār masām, tagad cenšas piemērot savas reliģiskās mācības jauno laiku apstākļiem. Ekspluatatori un baznīcas kalpi — visas pasaules garīdzniecība labi zina, ka reliģijas vara — tas ir spēcīgs skurbums, tas ir opijs tautai, kā pareizi sacījis komunisma pamatlicējs

Kārlis Markss4 . Lēnām, ar milzīgām pūlēm atbrīvojas tautas masas no šā skurbuma. Ātrāk darbaļaudis atbrīvojas no reliģiskā skurbuma mūsu zemē, kur, nostiprinoties sociālismam, izplatās bezdievība. Vēl kā smags slogs reliģiskais skurbums saglabājies simtiem miljoniem kapitālistisko un koloniālo zemju darbaļaužu apziņā, bremzē viņu cīņu par atbrīvošanos. Bet arī Padomju zemē, sociālisma zemē, nolādētā iznīkstošā pagātne sīksti ķeras pie dzīvā, kas dodas uz priekšu, un velk atpakaļ pie agrākās verdzības. Visu zemju ekspluatatori zina, ka līdz ar to, ka sagrūs ticība dieviem un tā sauktajiem svētajiem rakstiem, viņi zaudēs vienu no spēkiem, ar kura palīdzību viņi valda. Ekspluatatoru šķiras to ļoti labi zina. Savā starpā viņi dažreiz pat gatavi pieļaut brīvdomību, bet tautai viņi uzspiež reliģiju, tās savaldīšanai tur rezervē dievu. Viņu filozofi, piemēram, Voltērs, dažreiz, pasmiedamies par ticību dievam, sacījuši: kas attiecas uz mums, tad mēs varam izlikt arī bez dieva, bet tautai dievs vajadzīgs kā pātaga. «Un, ja dieva nebūtu,» viņi saka, «tad tas būtu jāizdomā.»5 Un tikai tad, kad dzima jauna revolucionāra šķira — proletariāts, kurš atklāj visu esamības noslēpumus, kurš sarauj visas verdzības važas, lai arī kas tās būtu radījis, kurš, atbrīvodams sevi, atbrīvo arī visu darbaļaužu pasauli, kurš ieinteresēts bczšķiru sabiedrības uzcelšanā, — proletariāts noceļ dievus no debesīm un negrib atzīt cilvēces tālīnās bērnības pasaciņas par pasaules izpratnes pamatu. Tas ir radījis jaunu pasaules izpratni — zinātnisko. Sī pasaules izpratne māca ne vien to, kā jāizskaidro pasaule, bet arī to, kā tā jāpārkārto visas cilvēces labā.

Balstoties uz marksisma-ļeņinisma revolucionāro mācību, mūsu zemes strādnieku šķira Komunistiskās partijas vadībā pārveido pasauli un pamatos ir jau uzcēlusi sociālistisko sabiedrību. Strādnieku šķira ved sev līdzi plašās zemniecības masas, vadot tās un palīdzot tām lauksaimniecības sociālistiskajā pārveidošanā. Zemniecību, tās strādājošos slāņus, buržuāziskajās valstīs ekspluatē muižnieki, kapitālisti, kulaki. Ar reliģijas un baznīcas palīdzību valdošās šķiras aptumšo strādnieku un strādājošo zemniecības slāņu apziņu, pārvēršot tos par kapitālistiskās, muižnieciskās un budziskās ekspluatācijas padevīgiem vergiem. Padomju zemē miljoni kolhoznieku, kas apzinīgi piedalās cīņā par sociālisma celtniecību, ir jau atbrīvojušies no reliģijas valgiem, apzinādamies, ka reliģija ir darbaļaudīm kaitīga. Bet ne mazums vēl tādu, kas tic garīdznieku un kulaku reliģiskajām pasaciņām gan pilsētās, gan arī laukos. Ne mazums tātad vēl jāstrādā, lai pārliecinātu ticīgos, ka bībeles pasakas ir nezinātniskas un kaitīgas.

Šim mērķim tad arī kalpo «Bībele ticīgajiem un neticīgajiem».

KAS IR BĪBELE

Uz jautājumu, kas ir blbele, ebreju un kristīgo teologi (vienkāršāk — popi un citi garīdznieki) atbild: bibele ir svētie raksti, dievišķa grāmata, ko sastādījis ja ne pats dievs, tad viņa pilnvarotais — Mozus, kam viņš nodiktējis šo grāmatu Zinaja kalnā. Kāds ticīgais sektants atsūtīja man ļoti niknu vēstuli sakarā ar «Bībeles ticīgajiem un neticīgajiem» pirmo nodaļu, un tajā viņš raksta: «Šis grāmatas (bībeli)' uzrakstījis pats dievs, tās ir grāmatas, kas bijušas jau pirms Bābeles gūsta.» Tad lūk, kā tā lieta notikusi pēc dažu garīdznieku domām. Bet, kad mēs pievērsīsimies citām tautām, tad redzēsim, pirmkārt, ka ebreju bībele («Tora») — nepavisam nav pati vecākā, senākā grāmata, ka citām tautām saglabājušies rakstu pieminekļi un grāmatas, kas daudz senākas nekā ebreju bibele; otrkārt, bībele ir sastādīta dažādos laikos, un tā ir dažādu vāji un mākslīgi saistītu sacerējumu sajaukums.

Reliģijas sludinātāji visvairāk cenšas pierādīt, ka piecas Mozus grāmatas uzrakstījis Mozus pēc dieva vārdiem. Pašās Mozus grāmatās par to nav ne vārda. 5. Mozus grāmatā (XXXIV, 5 — 6) [2] aprakstīta Mozus nāve un apbedīšana. Protams, Mozus, ja viņš tiešām būtu dzīvojis un rakstījis bībeli, nekādi nevarētu aprakstīt pats savu nāvi un savas bēres. Tas nozīmētu ticēt, ka Mozus soļojis pats aiz sava šķirsta. Apraksts beidzas vārdiem: «Un neviens līdz šai dienai nezin viņa kapu.» To varēja uzrakstīt tikai tas, kas rakstījis par teiksmainā Mozus nāvi. Vai arī, piemēram, 4. Mozus grāmatā, XII, 3, mēs lasām: «Bet tas vīrs Mozus bija ļoti lēnprātīgs, vairāk nekā visi cilvēki virs zemes.» Vai Mozus pats par sevi varētu tā uzrakstīt?

Šis un daudzi citi piemēri liecina, ka piecas Mozus grāmatas uzrakstījis nevis kaut kāds Mozus, bet tās sarakstītas daudz vēlāk par laiku, kad it kā dzīvojis šis teiksmainais bībeles varonis.

To pašu var sacīt arī par daudzām citām bībeles grāmatām, kas piedēvētas tiem vai citiem autoriem.

Tāda ir bībele, uz kuru pamato savu reliģisko mācību ebreju, kristīgo un citu reliģiju mācītāji.

PIRMĀ DAĻA. PASAULES RADĪŠANA

..

Pirmā nodaļa dievs pirms pasaules radisanas

Iesākumā Dievs radīja debesis un zemi.» (1. Mozus grāmata, I, 1.) Tā sākas 1. Mozus grāmata, kas sarakstīta katrā ziņā ne agrāk kā pirms 2500 gadiem. Kad gan bijis šis bībeliskais «iesākumā»? Kas tic tam, ko raksta bībelē, tie skaita, ka pasaule pastāv «no pasaules radīšanas» līdz mūsu dienām 7445 gadus6 .

Brīdi noticēsim tam arī mēs. Bet zinātkārais cilvēka prāts nekādi nevar ar to samierināties. Ja pirms 7445 gadiem dievs sāka radīt debesi un zemi, tad kas gan bija pirms šā laika? Uz to bībeles sinodes izdevums atbild: «Un zeme bija tumša un tukša, un tumsa bija pār dziļumiem, un Dieva gars lidinājās pa ūdeņu virsu.» (1. Mozus grāmata, I, 2.)

Ir daudz bībeles tulkojumu no senebreju valodas. Sie tulkojumi dažreiz ļoti atšķiras

cits no cita. Tos caurskatījis vesels ducis visievērojamāko teologu ar profesoru Kauču priekšgalā. Un, lūk, pēc šīs pārbaudes un salīdzināšanas ar ebreju oriģināliem izrādījās, ka šī vieta bībelē jālasa tā: «Bet zeme bija tukša un tuksnesīga (ebrejiski: togu vabogu), un tumsa gulēja (zvila) pār okeānu (ebrejiski: tegom), un Dieva gars (ebrejiski: ruah Elohim) lidinājās pār ūdeni (gamaim).» Vēl precīzāks vārdu «togu vabogu» tulkojums dod mums šādu zemes ainavu: «Bet zeme bija pirmatnējs ūdens gludums.» Tātad bija pirmatnējs ūdens gludums, bet pār šo gludumu lidinājās «ruah Elohim», t. i., lidinājās dieva Elohima gars (vēlāk mēs redzēsim, ka tas bija tikai viens no daudzajiem dieviem, kuriem ticēja senebreji).

Kur gan lidinājies šis Elohima gars jeb dieva gars? Viņš lidinājies tai pašā tumsā, kas zvilusi pār zemi un pār bezdibeni. Tātad aina bijusi tāda, kā sacīts satīriskā stāstā par pasaules radīšanu: ir viducī bijis bezdibenis, ir gar malām tukšums. Bet pār šo tukšumu, pār mūsu planētas pirmatnējo jūru lidinājies dieva gars (kā gan viņam nav apnikusi šī tukšā nodarbība!).

Ja pasaules radīšanas sākums bijis pirms 7445 gadiem, tad ko gan darījis pats dieva Elohima gars pirms šā sākuma? Cik gadu, cik gadu tūkstošu viņš lidinājies pār bezdibeni? Kur gan cēlies šis dieva gars? Kur cēlies pats bībeles dievs?

Garīdzniekiem ļoti patīk uzdot mums, bezdievjiem, jautājumus: no kā cēlusies pasaule, no kā cēlusies matērija, kas radījis kustību? Tie ir ļoti nopietni un vajadzīgi jautājumi, uz kuriem mēs, bezdievji, esam atbildējuši un atbildēsim. Bet garīdzniekiem ļoti nepatīk, ja mēs atbildam, ka matērija pastāvējusi mūžīgi. Tai pašā laikā viņi uzskata par iespējamu muļķot ticīgos ar pasaciņu par kaut kādu dieva «garu», ebreju dieva Elohima garu, garu, kas pieder vienam no tūkstošiem dievu, ko radījusi pusmežoņa, pusgana, pusstaiguļa cilvēciskā fantāzija, par Elohima garu, kas miljardiem gadu lidinājies pār «tukšo bezdibeni». Nu, vai šis pats ruahs Elohims pēc visa tā nav tukša skaņa? Vai tas nav ziepju burbulis, kas pārplīst, kolīdz tam pieduras, kolīdz paceļ pret to zinātnes gaismu?!

No turpmākā stāsta par pasaules radīšanu 1. Mozus grāmatā mēs redzēsim, ka ebreju dievs Elohims, kas vēlāk kļuvis par dieva-dēla Jēzus dievu-tēvu, nodevies šai garlaicīgajai nodarbībai — lidošanai pār bezdibeni vienkārši tāpēc, ka nav zinājis, vai iznāks kas labs, ja viņš grozīs šo kārtību vai, pareizāk, nekārtību. Un, tomēr, kā pastāsta bībele un kā apgalvo garīdznieki, apmēram pirms 7445 gadiem šis pats dievs pēkšņi sācis runāt. Vai viņš kaut ko runājis pirms tam? Ne no bībeles, ne no citām grāmatām mēs neko neuzzinām. Kā gan kļuvis zināms, kāda bijusi zeme pirms tās iekārtošanas? Kas redzējis, ka dieva gars lidinājies pār pasauli pirms pašas pasaules radīšanas? Kas dzirdējis šos dieva Elohima pirmos vārdus? Vai nav skaidrs, ka ir pirmie dieva vārdi, ir viss šis stāsts sacerēts, sadomāts? Uz to baznīcnieki atbild: bībele (šinī gadījumā mēs runājam par piecām tā sauktajām Mozus grāmatām) ir dieva atklāsme, viss, kas tajā pierakstīts, ir atzīmes, ko izdarījis Mozus Zinaja kalnā. Mēs pie tā vēl pakavēsimies ne vienreiz vien un dosimies arī uz Zinaja kalnu, paraudzīsimies, ar ko tur nodarbojies Mozus, cik viņam bijis stenografistu, lai pierakstītu dieva Jehovas stāstus.

Bet pagaidām palūkosimies, kā dievs uzsācis pasaules radīšanu.

1. Mozus grāmata stāsta:

«Un Dievs sacīja: lai top gaisma. Tad tapa gaisma.

Un Dievs redzēja gaismu labu esam. Un Dievs šķīra gaismu no tumsas.

Un Dievs nosauca gaismu par dienu, un tumsu viņš nosauca par nakti. Un tapa vakars, un tapa rīts, pirmā diena.» (1. Mozus grāmata, I, 3—5.)

Vai jums, ticīgie, nav ienācis prātā, ka šis pats mūžīgais dievs it nekā nav zinājis? Viņš pat nav zinājis, ka gaisma ir laba. Kā gan viņš varēja zināt, ja viņš nekad nebija redzējis gaismu? Vai jums nav ienācis prātā: kā tad tā — lidinājies miljardiem, triljoniem, kvadriljoniem gadu, mūžīgi lidinājies pa tumsu dievs, kam vajadzēja pasacīt vārdu, lai kļūtu gaišs, un viņš to nav pateicis?

Vai ticīgie nav padomājuši, kā juties šis pats dievs vai dieva gars, kam lemts mūžīgi lidināties tukšumā un tumsībā, cik garlaicīgi viņam bijis, jo nav bijis neviena, ar ko vārdu pārmīt. Varam iedomāties, cik neciešama bijusi tāda dzīve: paciest mūžam haosu un tumsu, cik tukša un nesaturīga bijusi dzīve šim ebreju dievam, kas šaudījies uz visām pusēm tumsībā kā akls kaķēns, kamēr viņš nebija izrunājis tikai trīs vārdus: lai top gaisma!

Otrā nodaļa LAI TOP GAISMA!

Tātad no 1. Mozus grāmatas pirmās nodaļas izriet, ka pirms 7445 gadiem ebreju dievs Elohims pēc miljardiem gadu pilnīgas bezdarbības (jo nevar taču nosaukt par darbu to, ka šā dieva «gars lidinājies pār bezdibeni»), pēc mūžīgas uzturēšanās haosā, tumsā, pēc mūžīgas vientulības un piespiedu klusēšanas beidzot ķēries pie pasaules radīšanas. Un pirmajā dienā viņš radījis gaismu, atdalījis gaismu no tumsas, gaismu nosaucis par dienu, bet tumsu par nakti. Viņš sapratis, ka gaisma ir laba.

Vai tiešām šāda pasaciņa var apmierināt cilvēku? Tomēr miljoniem cilvēku tam tic, tāpēc ka viņiem nav nekādu priekšstatu, kā cēlusies un attīstījusies mūsu planēta — Zeme, uz kuras mēs dzīvojam un kura vienmēr mainās, tāpat kā visas pārējās pasaules.

Bet atgriezīsimies pie bībeles. Noticēsim neiespējamam: noticēsim, ka pirms 7445 gadiem pirmoreiz radīta gaisma ar ebreju dieva Elohima vārdu. Kas gan tā bijusi par gaismu? Saules gaisma? Mēness gaisma? Vai kādas citas zvaigznes, citas saules gaisma? Kādas tad? Vai varbūt dievs Elohims sakūris ugunskuru un tā gaismā sācis savu radošo darbu? Vai arī iededzis elektriskās spuldzes vai gāzes lukturus? Ak vai, ne elektrisko staciju, ne gāzes rūpnīcu ebreju dievam nav bijis, jo visu to radījis cilvēks, tāpat kā pašu ebreju dievu Elohimu.

Bībelē sacīts, ka saule, mēness un zvaigznes radītas ceturtajā dienā. No tā izriet, ka pirmajās trīs dienās diena un nakts mainījusies virs Zemes bez Saules, Mēness un citām zvaigznēm! Bet kas tad ir dienas un nakts maina? No kā ceļas dienas un nakts maiņa? Katrs skolnieks tagad zina, ka dienas un nakts maiņa notiek tāpēc, ka mūsu lodveidīgā planēta, Zeme, griežas telpā pati ap savu asi. Diennaktī, t. i., 24 stundās, Zeme veic pilnīgu apgriezienu ap asi. Pa šām 24 stundām katra zemeslodes atsevišķā daļa nokļūst uz laiku saules staru apgaismojumā; kad vienā zemeslodes pusē ir nakts, otrajā tai pašā laikā — diena. Kad vienā puslodē rīts, otrajā — vakars. Ja nebūtu Saules, kuras gaisma apspīd Zemi, nebūtu gaismas ari uz Zemes, un nebūtu dienas un nakts maiņu, nebūtu pašas Zemes. Diena un nakts virs zemes mainās tikai tāpēc, ka ir Saule, ap kuru gada laikā apgriežas Zeme, kas 24 stundās izdara pilnīgu apgriezienu ap savu asi. Tātad bībeles pasaciņa ir aplamība, mežonīga, tumša, neizglītota cilvēka izdoma, it kā dievs radījis kaut kādu gaismu virs zemes, iekams Zemi apgaismojusi Saule. Tā ir pasaka, izdoma, it kā «pirmo un otro, un trešo dienu» Zeme apgaismota citādā veidā nekā turpmākajās dienās.

Uz ko gan pamatojas šī pasaka? Tā pamatojas uz to, ka agrāk cilvēki, neiepazinuši Zemi, neizpētījuši «debesu», t. i., pasaules telpu, pie tam viņiem nebija ne teleskopu, ne citu astronomisko instrumentu, gluži citādi iedomājās Zemes un debesu uzbūvi. Zeme viņiem likās nekustīga (daudzi domāja, ka Zeme balstās uz trim valzivīm; citi iedomājās, ka Zeme peld ūdenī kā pankūka sviestā). Debesis viņiem izlikās par kristālā kupolu, kas balstās uz Zemes malām. Bet gaisma virs Zemes, kā viņi domāja, var izplūst arī ne no Saules. Jo ir taču gaišs arī dienās, kad saule nav redzama! Jo kļūst taču no rītiem gaišs jau ilgi pirms saules parādīšanās virs horizonta!

Bet šo pasaules iekārtas izpratni vēlāk nomainīja pareizāka, lai gan arī tā vēl tāla no patiesības. Gads gadā vērojot gadalaiku maiņu, zvaigžņu kustības, cilvēki tomēr sāka saprast, ka gadalaiku maiņa, tāpat kā dienu un nakšu maiņa, atkarīga tieši no spīdekļiem.

Tā rezultātā vēlāk arī radies cits nostāsts par gaismas radīšanu, kas aprakstīts 1. Mozus grāmatas pirmajā nodaļā.

«14. Tad Dievs sacīja: lai top spīdekļi debess izplatījumā, kas šķir dienu no nakts un kas dod zīmes un laikus, un dienas, un gadus;

15.  Un lai tic ir par spīdekļiem debess izplatījumā un spīd virs zemes; un tā notika.

16.  Un Dievs darīja divi lielus spīdekļus, lielāko spīdekli dienu valdīt un mazāko spīdekli nakti valdīt, — ir zvaigznes.

17.  Un Dievs tos lika debess izplatījumā, lai tie spīd uz zemi.

18.  Un valda dienu un nakti un šķir gaismu no tumsas. Un Dievs redzēja to labu esam.

19.  Un tapa vakars, un tapa rīts, ceturtā diena.»

Tā stāsta bībeles sacerētāji. Un šo nejēdzīgo pasaku par gaismas radīšanu mācītāji pirms revolūcijas kala galvās miljoniem bērnu skolās, to uzspiež pusmiljardam cilvēku! Šo pasaku viņi kaļ ticīgo galvās visur.

Šie stāsti nav nekas cits kā liecība par ļoti nepilnīgu, nepareizu pasaules uzbūves izpratni. Senlaiku cilvēki domāja, ka Zeme ir pasaules centrs, bet viss cits radīts tikai tādēļ, lai apkalpotu Zemi. Lai nebūtu tumšs virs zemes, dievs aizdedzot lampas: lielāko — dienā, mazāko — naktī. Šīs lampas esot nekustīgi piestiprinātas pie «debess juma», it kā ar naglām piesistas pie sienas.

Un atkal vecais ebreju dievs Elohims piesitis šīs lampas, ko viņš izpurinājis no kabatām, gluži kā burvju mākslinieks izpurina no piedurknes noslēptos priekšmetus, — atkal viņš nojautis, ka tas ir labi, tikai pēc tam, kad to izdarījis. Bet pirms tam viņš nav zinājis, vai tas būs labi vai nebūs. Un tas ir visu zinātājs un visuvarenais dievs! Tiešām nožēlojams šis Elohims, kas ložņā pa debess jumu ar kāpnēm, naglām un zvaigžņu saišķiem un piesit spīdekļus pie debesu kupola!

Pēc bībeles nostāstiem, pats lielākais spīdeklis ir Saule, kas apspīd Zemi. Bet mēs tagad zinām, ka mūsu Saule ir tikai viena no miljoniem citu sauļu un ka daudzas no šīm saulēm ir daudz spožākas. Ir zvaigznes (Betelheize, Antaress u. c.), kas daudz miljonu reižu lielākas par mūsu Sauli! Mēs zinām, ka mūsu planēta, Zeme, ar tās pavadoni Mēnesi ir tikai neliela Saules sistēmas daļa (ar centrālo ķermeni — Sauli), un visa Saules sistēma ir tikai mazs puteklītis milzīgajā izplatījumā, ko piepilda citas pasaules, citas saules. Bet mums grib piespiest ticēt tam, kam ticējuši neizglītotie ebreju gani, asīriešubabiloniešu zemkopji, it kā nelielā Zeme esot pasaules centrs.

Pēdējiem gadiem raksturīgi milzīgie elektrifikācijas panākumi. Cilvēks pamazām ar milzu pūlēm panācis to, ka viņš saprot daudzas dabas parādības, iemācījies pakļaut sev, kaut arī vēl nepilnīgi, dažus dabas spēkus.

Viņš ielauzies zemes dziļumos un no šiem dziļumiem iegūst kūdru, naftu, akmeņogles — kādreiz zemē paglabāto milzīgo mežu paliekas ar visu, kas toreiz mita uz Zemes. Viņš zina, ka šais dzīlēs ir kādreiz dzīvnieku un augu uzsūktās saules enerģijas — siltuma un gaismas krājums. Viņš iemācījies, sadedzinot šās agrākās dzīvības paliekas, iegūt šais atliekās apglabāto, sasaistīto saules energiju — gaismas, dzinējspēka utt. Viņš to pārvērš elektrībā un ieslēdz šo spēku sarežģītā vadu un strāvu tīklā. Viņš vada to.

Kas viņš ir — liels zinātnieks, filozofs, gudrinieks? — Vienkāršs strādnieks. Nesenais vergs. Viņu gadsimtiem apspieduši vergturi, feodāļi-muižnieki, kapitālisti. Viņam liedza zināšanas. Bet viņš tās iekaroja. Viņš ir radītājs. Vēl tikko radies, viņš top par milzeni. Viņš zibeni no debesīm ieslēdz elektrisko staciju vados, un vēja kustību un ūdens kustību, un vispār jebkuru matērijas kustību viņš sasaista sviru, turbīnu, zobratu, motoru skrūvēs un pagriezienos. Un dziļā naktī, kad apkārt tumsa, kad ne saule, ne mēness, ne zvaigznes neapgaismo mūsu dzīvokli, gaismu rada viņš — proletārietis! Viņš pieiet pie sviras, pie stacijas slēdža. Zem tā pazemēs kā savažoti zvēri dun dinamomašīnas, kurās katra skrūvīte, katra sviriņa paredzēta iepriekš, izskaitļota iepriekš, katra kustība iepriekš aprēķināta.

Oktobra sociālistiskā revolūcija mūsu zemē pavērusi milzu iespējas visplašākajai zinātnisko atziņu attīstībai un zinātnes pielietošanai pasaules pārveidošanas darbā. No ekspluatatoriem atbrīvojušies, mūsu zemes darbaļaudis radījuši lielrūpniecību un lielās vienībās apvienotu mehanizētu lauksaimniecību, uzcēluši milzīgas elektrostacijas, no kurām tikai vienas pašas Dņepras stacijas jauda lielāka par miljonu zirgspēku.

Zinātnes sasniegumi mūsu zemē kļuvuši par miljonu darbaļaužu īpašumu pilsētās un laukos. Sie miljoni darbaļaužu apzinās, ka viņi ir jaunās pasaules īstie radītāji, un tāpēc atmet visas naivās, bezjēdzīgās pasakas par dieviem — pasaules radītājiem.

«Lai top gaisma!» saka proletārietis un pagriež sviru, slēdzi, kontaktu. Un simtiem kilometru visapkārt pār pilsētām un sādžām iemirdzas gaisma. Velti lūgtu kalnracis pazemē debesu dievus, lai tie apgaismotu viņam pazemi, štrekus, galerijas. Nē! Viņš zina, ka dievi ir bezspēcīgi, jo viņu nav. Un, kaut vai visi zemeslodes mācītāji lūgtu par to savus dievus, šā brīnuma nebūs. Nē, kalnracis no pazemes pienāk pie telefona klausules, ko taisījis proletārietis, viņš pār desmitiem, pār simtiem kilometru runājas ar tādu pašu proletārieti. Un viņu dzird stacijā. Viņš neskaita lūgšanas, neloka muguru — viņš pieprasa: «Dod gaismu!» Un proletārietis viņam atbild: «Lai top gaisma arī tev pazemē!» Un acumirklī pazemes dziļumos iedegas lielas un

mazas saules. Jūras dibenā viņš var iedegt šīs saules, viņš var sasildīt ar šo gaismu, dot dzīvību augiem un dzīvniekiem, aizvietot perētāju vistu uz olām, sauli augiem un dzīvniekiem. Viņš velk dzelzceļa vilcienus un varenus okeāna tvaikoņus, un vieglos tērauda putnus — lidmašīnas, kas šķērso mākoņus, un arklus tīrumā, un miljoniem vārpstu un darbgaldu, urbj, griež, zāģē, kausē tēraudu, dziedina klibos un aklos, reimatiķus un citus slimniekus.

Cik nožēlojams ir bībeles Elohims pret šo atbrīvojušos proletārieti — neseno vergu, kas izmanto vislielākos zinātnes un tehnikas sasniegumus!

Miljoni darbaļaužu mūsu zemē, izmantojot šos zinātnes un tehnikas sasniegumus, aktīvi piedalās cīņā par jaunu pasauli, par sociālismu.

'

Trešā nodaļa zemes izplatĪjums un DEBESU IZPLATĪJUMS

Pirmajā un ceturtajā dienā bībeles dievs nodarbojies ar gaismas radīšanu, uzbūris debesu izplatījumā Zemes apgaismošanai Sauli, Mēnesi un zvaigznes. Bet pirmajā dienā, kad viņš nezin ar kādu gaismu apgaismojis mūžīgo tumsu, kurā pats līdz tam mitis. Zeme vēl arvien bijusi neredzama, tā vēl bijusi pirmatnējais haoss. Un tikai otrajā dienā, pēc bībeles nostāstiem, dievs Elohims atkal izrunājis dažus vārdus, un ar to pieticis, lai nokārtotu pasaules radīšanu.

Bībele stāsta, ka Elohims šai dienā eso! darījis tā:

«6. Tad Dievs sacīja: lai top izplatījums ūdeņu starpā un lai tas šķir ūdeni no ūdens.» (Un noticis tā.)

Cik viegli šī būtne atrisinājusi tik sarežģītus uzdevumus! Pateicis dažus vārdus — un tā noticis! Bet tāpēc jo vairāk, pat ticīgam

cilvēkam, var rasties jautājums: kāpēc gan agrāk dievs nevarēja pasacīt šos dažus vārdus? Kāpēc, ja tik viegli bija ar vienu vārdu to izdarīt, kāpēc dievs Elohims neierīkoja zemi uzreiz? Kas dzirdējis dieva sacītos vārdus, kad neviena, izņemot dievu, nebija? Protams, bibele jums nedos atbildi uz šiem jautājumiem, tāpēc ka bībeles stāsti ir aplami, bet zemes izveidošanās notikusi pavisam citādi, nekā stāstīts bībelē.

Tomēr ievērosim, ka saskaņā ar 1. Mozus grāmatas pirmās nodaļas 6. pantu, dievs rada debesis ar vārdu. Bet 7. un 8. pantā viņš tās pašas debesis rada ar darbu.

«7. Un Dievs darīja to izplatījumu un darīja starpu starp to ūdeni, kas izplatījuma apakšā, un to ūdeni, kas izplatījuma virsū; un tā notika.

8. Un Dievs nosauca izplatījumu pajdebesi. Un tapa vakars, un lapa rīts, olra diena.»

Vārds izplatījums te pārtulkots ne gluži pareizi, jo ebreju vārdu «rakia» tulko «cieta siena». Kāpēc viena gadijumā, 6. pantā, dievs vienkārši ar vārdu rada ieieto sienu», ko vēlāk nosauc par debesīm, bet pēc tam 7. un 8. pantā no jauna rada to pašu sienu, tikai ne ar vārdu, bet darbu? Kā redzams, tas noticis tāpēc, ka sākumā tapis viens nostāsts, bet pēc tam otrs, kas vēlāk ierakstīts bībelē kā VI nodaļa.

Līdzīgi nostāsti varēja rasties tautām, kas debesis iedomājās kā cietu kupolveidīgu jumtu virs zemes. Senāk gandrīz visi tā izprala

debesis, un ari tagad atradīsies daudz cilvēku, kas domā, ka virs galvas viņiem cietas debesis, līdzīgas kristālā jumtam, ka zvaigznes un mākoņi «kustas» pa debesīm, līdzīgi mušām, kas ložņā pa griestiem; ka tur, debesīs, dzīvo dievi un eņģeļi; ka tur, augšup — uz debesīm, paceļas dvēseles, bet dažreiz pat cilvēku, piemēram, Enoka, Elijas, Mozus, Būdas, Jēzus7 ķermeņi. Līdzīgi ticējumi bijuši daudzām tautām viņu attīstības zemākajā pakāpē.

Šie ticējumi ietekmējuši arī valodu: par debess jumu, debesu telti daudzas tautas sauc debesis. Debesis salīdzina ar namu, ar templi, ar pili. Daudzas tautas šo debesu šķietami izliekti apaļo veidu salīdzina ar cilvēka galvaskausu. Tā, piemēram, indiešu stāsts apgalvo, ka debesis radītas no dieva Brahmas galvaskausa, bet pēc skandināviešu Edas teiksmām tās cēlušās no Imira galvaskausa.

Citas tautas salīdzina debesis ar kalnu. Slavu vārds «ropā» nozīmē augšup uz debesīm. «Bez kāju, bez roku kalnā traucas» (dūmi). «Pārcelties uz augšieni» — nomirt, aiziet pie dieva. Bijušajā Tulas guberņā pierakstītas zemnieku teikas, ka pasaules galā, kur debesis sastopas ar zemi, varot tieši no zemes uzrāpties uz debess juma izliektās virsmas; turienes sievas aizspraužot savas sprēslīcas un vārpstas aiz mākoņiem.

Pēc sengrieķu uzskatiem, Olimpa kalna virsotnē dzīvojuši nemirstīgie dievi, Olimps bi jis debesu mājoklis; Homērs8 to nosauc par dižo debesi. Seno slavu teikā stāstīts, ka dievs radījis kristāla debesis uz dzelzs stabiem. Somu tauta veidojusi nostāstus par debesu radītāju — varoni-dziedoni un dievu Veinemeinenu. 5is dievs esot bijis arī kalējs. Ar āmuru viņš izkaļot debess jumu, izgreznojot to ar sauli, mēnesi un zvaigznēm. Senlaiku cilvēki iedomājās debesis ar vairākiem stāviem — septiņstāvu debesis. Nokļūt septītajās debesīs nozīmēja nokļūt paradīzē. Tāpēc agrāk cilvēkus bieži vien apbedīja kopā ar kāpnēm (sk. «Kņaza Muromas Konstantina dzīve»). Dažos apvidos uz «debesbraukšanas dienu» cep no mīklas kāpnītes ar septiņiem kāpšļiem un met tās gaisā; un pēc tā, kā kāpnītes nokrīt, zīlē, kurās debesīs nokļūs pēc nāves. Apmēram pirms 400 gadiem Novgorodas arhibīskaps Vasilijs rakstījis Tveras arhierejam Fjodoram: «Un Eifrosins bijis paradīzē un trīs ābolus atnesis no paradīzes … Un to svētās paradīzes vietu atradis Mstislavs-novgorodietis unviņa dēls Jēkabs… Ilgi viņus nēsājis vējš ūh aiznesis pie augstiem kalniem. Un ilgi viņi palikuši tajā vietā, saules nav redzējuši, bet gaisma bijusi daudzkrāsaina, spožāka par sauli, bet kalnos tajos balsu un līksmošanas daudz dzirdējuši» (sīkāk to apraksta A. Afanasjevs «Поэтические воззрения славян на природу», I un II sēj.)

Protams, kas neapšauba bībeles stāstu par pasaules radīšanu, var neapšaubīt arī citus līdzīgus stāstus.

Kas tad ir debesis? Ja tās nav jums, nav telts virs Zemes, ja Saule, Mēness un zvaigznes nav piestiprinātas pie debesīm, ja nevar pacelties debesīs, ja tur nav ne dievu, ne eņģeļu, — tad kas gan tur ir, kā tās ierīkotas?

Vispirms: zinātne jau sen pierādījusi, ka Zeme nav plakana kā pankūka, bet lodveidīga. Visapkārt zemi it kā apjož vairākus simtus kilometru bieza gaisa kārta. Tas, kas senāk likās par cietu debesi, par debess jumu, tagad ir cilvēka izpētīts: lidmašīnas paceļas augšup, aiz mākoņiem, vairākus kilometrus. Ne mākoņos, ne augstāk, protams, nevar dzīvot. Neviens pa mākoņiem nevar braukt.

Gaisa daļiņām un sīkiem puteklīšiem, kas kustas gaisa kārtā, piemīt sevišķa īpašība: tie izkliedē, atstaro uz visām pusēm vienu staru veidu — gaišzilos jeb zilos. Visus pārējos staru veidus (dzeltenos, zaļos utt.) tie zināmā mērā aiztur. Tieši šā iemesla dēļ debesis mums liekas gaišzilas vai zilas saules gaismā un tad, kad gaisā nav daudz mākoņu. Tātad zilās debesis, ko mēs redzam Saules gaismā, nav nekas cits kā mūsu gaisa kārta (atmosfēra) Saules apgaismojumā. Bet īstās, patiesās debesis ir tumšs, neaptverams bezgaisa izplatījums, kas apņem zemeslodi no visām pusēm. Sai izplatījumā ir neskaitāmas pasaules: Saule, Mēness, zvaigznes, planētas utt. Mūsu Zeme — tā ir tikai viena no planētām, kas riņķo ap Sauli. Tāpat kā Venēra, Marss, Jupiters, Saturns un citas planētas, tā ir debesu spīdeklis. Saule ir tikai mums tuvākā zvaigzne; cik zvaigžņu, tik arī sauļu. Tātad mēs dzīvojam «debesīs», t. i., mūs apņem no visām pusēm tas, ko cilvēki agrāk sauca par debesīm. Sai pagaidām nelielajā «debesu» augstumā mēs varam no Zemes pacelties lidmašīnā. Pasaules, kas tajā kustas — Mēness, Venēra, Marss, Saturns, Jupiters, Saule, Sīrijs un citas pasaules-saules — kustas, tāpat kā Zeme, šai neaptveramajā izplatījumā pa noteiktiem ceļiem. Sīs kustības var izpētīt, izskaitļot, pārbaudīt, pat paredzēt, pamatojoties uz precīziem aprēķiniem. Milzīgi teleskopi dod cilvēkam iespēju ieskatīties ļoti lielos debesu dziļumos, biljoniem un triljoniem jūdžu tālumā, un nekur nekad neviens no pētniekiem nav atradis tur ne dieva, ne eņģeļu, ne svēto, par kuriem mums stāsta dažādās reliģijas, māca garīdznieki, klāsta bībele un kuri vadot šo pasauļu kustību. «Es esmu izpētījis debesis un nekur neesmu atradis dieva pēdu,» sacījis lielais astronoms Lalands. Kad imperators Ņapoleons jautājis lielajam astronomam Laplasam, kāpēc viņš savos rakstos par pasaules iekārtu nerunā par dievu, viņš atbildējis: «Man nebija nekādas vajadzības pēc šīs hipotēzēs.» [3] (sk. l. bihners, «spēks un matērija».)

Jā, mūsu dienās zinātnei nav vajadzīgi bībeles stāsti, ka pasauli radījis dievs ar savām rokām vai vārdiem. Zinātnieks zina, ka debesis nav jums, ka Saule, Mēness un zvaigznes nav piestiprinātas pie juma, ka visas tās ir milzu pasaules un ka starp šīm pasaulēm mūsu Zeme nav nekādā izņēmuma stāvoklī. Viņš zina, ka matērija dažādās pārvērtībās, kam tā pakļauta, nerodas no jauna un nezūd, t. i., nerodas «no nekā» un nepārvēršas par «neko». No tā izriet, ka matērija ir mūžīga: tā ir vienmēr pastāvējusi un vienmēr pastāvēs. Līdz ar to ir pierādīts, ka kustība ir neatņemama, neatdalāma matērijas īpašība jeb — kā saka zinātnieki — matērijas esamības veids. Nav kustības bez matērijas (vienmēr kustas «kaut kas»), nav ari matērijas bez kustības. Matērija vienmēr pastāv tai vai citā kustības veidā, t. i., kustība neienāk matērijā kaut kā no ārienes, no ārpuses, tāpēc nevar runāt, ka kāds būtu «iegrūdis» matēriju, «palaidis» to kustībā utt.

Viss, kas notiek Visumā, visa pasaules vēsture, izvēršas mums priekšā kā matērijas paškustibas, pašizmaiņas process. Sis process sakopojis matērijas daļiņas tajos kolosālajos gāzu un meteoru (akmeņu un puteklīšu) sakopojumos, ko mēs vērojam pasaules izplatījumā dažādu formu (nenoteikto, lodveidīgo, vārpstveidīgo, spirālveidīgo), tā saukto miglāju veidā. No šiem miglājiem rodas zvaigznes un visas ap tām riņķojošās pasaules, kas pakāpeniski pāriet sakaitētā stāvoklī, sasniedz visaugstāko temperatūru un beidzot atdziest, pārvēršas tumšos, aukstos ķermeņos, kas līdzīgi mūsu zemei. Bet ar to matērijas pārvērtību process nebeidzas: dziestošās pasaules dod vielu jauniem miglājiem, no kuriem galu galā veidojas jaunas saules, planētas utt. Tātad Visumā norisinās nebeidzams pasauļu riņķojums, nebeidzama matērijas formu maiņa.

Kā cilvēks to zina? Vai tas uzrakstīts kaut kādās bībelēs? Vai kaut kādi dievi, eņģeļi, svētie atklājuši viņam šos dabas noslēpumus? Nē, viņš pats atklājis šos dabas noslēpumus novērojumu un mēģinājumu ceļā, ar zinātnes un tehnikas spēku, ar daudzu daudzu paaudžu domas spēku. Precīzi, rokām darināti instrumenti un ierīces dod cilvēkam iespēju izpētīt visas matērijas pārvērtības, visas tās maiņas. Tie ļauj pārredzēt miljonus kilometru, noteikt un aprēķināt planētu, komētu un miglāju pārvietošanos, saglabāt to veidus uz fotogrāfijām, atšķirt tā!o zvaigžņu gaismu un uzzināt, no kā sastāv šie debesu ķermeņi un kādā stāvoklī tie ir.

Gan b:beles pasaciņa par divreizējo debesu radīšanu, ko veicis ebreju dievs divu dienu laikā, gan simtiem līdzīgu citu tautu pasaku — visi šie tā saucamie «svētie raksti» ir cilvēces bērna dienu teikas tās garīgās attīstības agrajā ausmā. Tās drumslu drumslās sagrauj zinātnes atklājumi par Visumu.

Ceturtā nodaļa DZĪVNIEKU UN AUGU VALSTS RADĪŠANA

Akmeņoglu, smilšakmens, kaļķakmens Un dažādu slānekļa iežu kārtās atrod sensenis izmirušu pārakmeņojušos dzīvnieku un augu atliekas. Veselus krīta un citus kalnus veidojuši kādreizējo jūras apdzīvotāju — vissīkāko dzīvnieciņu ģindeņi, zvīņas, gliemežnīcas. Pēc šīm un citām paliekām mēs varam izpētīt zemes pagātni. Katrs zemes slānis zinātnei — tā ir pašas dabas sarakstītā lappuse no dzīvības vēstures virs zemes. Sīs akmens lappuses, zemes garozas slāņi, kādreizējās jūras dibena slāņi, kādreizējo skaisto mežu, ieleju slāņi, ģindeņi un mūsdienu pasaulei dīvainu dzīvnieku un au?u paliekas, milzīgi briesmoņi, visai sīki, tikai mikroskopā redzami dzīvnieki — tie nevar melot, tie stāsta patiesu pagājušo gadu tūkstošu vēsturi. Un pats galvenais, ko viņi māca, ir tas, ka dzīvnieku un augu veidi pastāvīgi mainās, tāpat kā mainās to apkārtējā daba. Sākot ar sīkāko, vienkāršāko organismu — šūniņu, dzīvnieki un augi — līdz pašam pilnīgākajam — cilvēkam veido nepārtrauktu attīstības ķēdi. Var izsekot šai ķēdei, atjaunot lo, kaut arī pie tās sākuma ved gadu miljoni. Un tad kļūst pavisam skaidrs, ka zeme pastāv miljoniem, simtiem miljonu gadu.

No kā mēs to zinām? Kāds dievs, eņģelis, pravietis atklājis to cilvēkiem? Cilvēks pats visu to uzzinājis, pētīdams dabu, izdibinādams tās «noslēpumus», iedziļinādamies zemē, izpētīdams tās dzīles, izpētīdams izzudušo jūru un vulkānu izvirdumos radušos kalnus. Viņš uzzinājis, ka tam, lai izaugtu akmeņogļu laikmeta milzīgie meži un lai šie zemē apglabātie meži varētu pārvērsties melnajās, smagajās, blīvajās, degošajās akmeņoglēs, ko mēs tagad iegūstam no zemes, nepieciešams desmitiem miljoniem gadu. Milzīgo dūņu, mālu, smilšakmeņu, kaļķakmeņu slāņu nogulumiem vajadzīgi vēl lielāki laika sprīži. Bet visa Zeme vēl vecāka par šiem slāņiem, jo kādreiz tā bijusi karsta masa. Tikai pamazām atdziestot, tā galu galā pārklājusies ar cietu garozu, uz kuras radusies dzīvība.

Ir rūda, kas satur vielas, ko sauc par urānu un urānu-svinu. Mēģinājumi rādījuši, ka urāns-svins rodas no urāna noteiktā procentuālā attiecībā. Tātad, ja rūdā atrasts urāns un urāns-svins, tad šo divu vielu procentuālā attiecība ļauj noteikt rūdas vecumu. Aprēķini pierādījuši, ka šis vecums lielāks par 1600 miljoniem gadu. Tātad īsākā laikā cietās zemes garoza nevarēja izveidoties; ticamāk, ka Zemes vecums daudz lielāks. Vesela virkne svarīgu apsvērumu liek secināt, ka mūsu planēta pastāv vairāk nekā divi tūkstoši miljonu gadu.

So skaitļu gaismā kļūst skaidrs, cik smieklīgs ir cipars — 7445 gadi, ko, pamatojoties uz bībeles stāstiem par pasaules radīšanu, nosauc baznīca. Par aplamību kļūst arī viss cits, ko stāsta reliģija par «pasaules» un dzīvo būtņu radīšanu.

Kā bībele izskaidro dzīvnieku un augu izcelšanos? Tajā ir divas atbildes. Viena atbilde — 1. Mozus grāmatā, I nodaļā, 11—13, 19—26, un otra — II nodaļā, 1—6. pantam.

Augu valsts, pēc bībeles, radīta, kad vēl nav bijis ne Saules, ne citu spīdekļu, — radīšanas trešajā dienā. Patiesībā bez Saules dzīvība virs Zemes nevar pastāvēt.

Dzīvnieku un augu izcelšanās esot notikusi šādā veidā:

«11. Un Dievs sacīja: lai zeme izdod zaļumu un zāli, kas savu sēklu nes, auglīgus kokus, kas augļus nes pēc savas kārtas, kam sava sēkla iekš sevis ir virs zemes; un tā notika.

12. Un zeme izdeva zaļumu un zāli, kas savu sēklu nes pēc savas kārtas, un kokus, kas augļus nes, kam sava sēkla iekš sevis pēc savas kārtas. Un Dievs redzēja to labu esam.»

Tātad te darīšana tikai ar zālēm un kokiem. Kur paliek ūdensaugi, kas aug ne tikai uz zemes, kur sūnas, kur ķērpji, kur sēnes un citi augi? Par to radīšanu jūs no bībeles nekā nedabūsiet zināt.

Tas, protams, izskaidrojams vispirms ar to, ka bībeles sastādītāji vāji zinājuši botāniku un viņiem ne prātā nav nācis nodrošināt savu pasaku krājumu ar daudzmaz ticamiem faktiem. Bet, otrkārt, tas izskaidrojams ar to, ka visa šī bībeliskā pasaules radīšana — no paša sākuma līdz galam ir izdoma. Padomājiet vien, ar ko mūs mierina bībeles sacerētājs: katrs augs ražo nevis kaut kādus augļus, kādi pagadās, bet tikai tos, kas tam jāražo pēc savas «kārtas», — tā tik vēl trūkst, ka apelsīni vienu gadu augtu priedēs, citu gadu — bērzos, bet trešo — apelsīnu kokos vai ari kvieši šogad — uz grīšļa, bet pēc gada — uz niedres stiebra! Taču īstenībā cilvēks pats ruda jaunus un jaunus augu veidus! Ja salīdzināsim mežābolu ar daudzajām ābolu šķirnēm, kas radītas ar cilvēka darbu, rūpēm, zināšanām, tad mēs tūdaļ sapratīsim, ka pasauli var ne tikai izpētīt, ne tikai saprast, bet ari pārveidot. No neizskatīgajām rnežeņu saknēm cilvēks ar izlasi, atlasi, hibridizāciju, krustošanu, potēšanu potzaru spraudumiem, pārstādīšanu u. tml. radijis daudzas augu sugas, kadu agrak nav bijis. So darbu veica musu slavenais zinātnieks dārzkopis Mičurins.

Bet cilvēks grib zināt: ja dievs nav radijis zāli, kokus, dzīvniekus, cilvēku, kur gan lie cēlušies? Kas lad tos radījis?

Daudzus neapmierina zinātnes atbilde: matēriju, kustību, telpu neviens nav radījis, tie pastāvējuši mūžīgi. Un tos pašus cnvekus apmierina pasaka par gadsimtiem haosā joņojošo veco viru, ar kura vardu radīta dzīvība. Bet zinātne, kas nekur, nekādās debesis, ne uz kādam planētām, neviena zemeslodes stūrītī nav atradusi ne mazakas pazīmes no šā vecā dieva, saka: dzīvība radusies, veidojusies sensenos laikos. Dzīvo organismu ķermeņi sastāv no tam pašam vielām, no kuram sastāv zvaigznes un Saule, un gaiss, un kalni, un akmeņi, un juras.

Ir sīciņā, ar neapbruņotu aci neredzama vienšūnas būtne (piemeram, amēba), ir milzīgais zilonis, ir simtgadīgais ozols — visi sastāv no tām pašām vielām, no kurām uzbūvēta pārējā pasaule. Šās vielas daļiņu savienošanās, šo daļiņu kustība notikusi dažādos laikos, attiecīgos apstākļos. Zināmos apstākļos, zināmā vidē šie savienojumi veidojuši minerālu kristālus, citos — dzīvas būtnes šūniņas. Daudzos gadu miljonos no visvienkāršākajiem organismiem izveidojušies mums pazīstamie augu un dzīvnieku veidi.

Un tie mainās mūsu acu priekšā. Pats cilvēks pārveido tos, jo viņš, izstudējis dzivo būtņu attīstības likumus, no akla dabas spēka pārvērties par dabas valdnieku, tās organizētāju spēku.

Piektajā un sestajā radīšanas dienā bībeles dievs Elohims nodarbojies ar dzīvnieku valsti. Iesācis viņš tieši ar rāpuļiem un putniem, lai gan zinātne pēc zemes garozas vissenākajiem slāņiem precīzi pierādījusi, ka pirms rāpuļu un putnu rašanas dzīvojuši daudz vienkāršāki dzīvnieki.

Rāpuļi parādījušies tikai Zemes vēstures tā sauktaja akmeņogļu laikmetā, bet putni — vēl vēlāk. Bet kāda daļa bībeles dievam un reliģijas sludinātājiem gar mācību par Zemi — ģeoloģiju! Ja bībele runā pretī zinātnei, viņi saka, jo ļaunāk zinātnei! Bet bībele attēlo lietu tā:

«20. Tad Dievs sacīja: lai pa pulkiem rodas ūdenī kustošas dzīvas dvašas un putni, kas virs zemes skrien apakš debess izplatījuma.

21. Un Dievs radīja lielus jūras zvērus un visādas dzīvas dvašas, kas lien, ko ūdens pa pulkiem izdod pēc viņu kārtām, un visādus spārnainus putnus pēc viņu kārtas. Un Dievs redzēja to labu esam.»

Vai tas bija labi vai slikti — par to mēs vel parunāsim vēlāk, bet te tikai atzīmēsim, ka Elohims sāk radīt vispirms ūdens dzīvniekus. 24.—25. pantā ir runa par tārpiem. Šis stāsts, tāpat kā viss sākotnējais stāsts par pirmatnējo pasauli, varēja rasties tikai tautā, kas dzīvojusi pie lieliem ūdens plašumiem. Nav šaubu, ka ebreji aizguvuši šo stāstu no citām tautām, piemēram, no babiloniešiem, kuri savukārt varēja to aizgūt no citiem.

Otrais stāsts, kā mēs jau atzīmējām, ietverts II nodaļā. Tur sacīts:

«4. Tā debesis un zeme cēlušās, kad tās tapa radītas tai laikā, kad Dievs tas Kungs zemi un debesis darīja.

5. Un vēl nekādu krūmu nebija laukā virs zemes, un vēl nekāda zāle nezēla, jo Dievs tas Kungs vēl nebija licis lietum līt virs zemes, un cilvēka nebija, kas zemi butu kopis.»

«19. Un Dievs tas Kungs no zemes bija taisījis visus zvērus laukā un visus putnus apakš debess…

20. Tad cilvēks nosauca vārdus visiem lopiem un putniem apakš debess un visiem zvēriem lauka…»

Izlasiet visu 1. Mozus grāmatas 11 nodaļu: jūs tur neatradīsit neviena vārda par ūdens dzīvniekiem. Stāsts I nodaļā, kas pilnīgi atšķiras no stāsta II nodaļā, ir radies citos dzīves apstākļos, citā vidē, ļoti iespējams, to sacerējusi cita tauta: otro stāstu varēja sarakstīt tikai cilvēki, kas dzīvojuši vietās, kur ūdens trūkums, stepēs vai kalnājos, kur cilvēkam visbiežāk darīšana ar lauku dzīvniekiem, lauku krūmiem, lauku zālēm. Kā mēs redzēsim tālāk, abi stāsti par pasaules radīšanu vēl vairāk atšķiras, kad nonākam līdz cilvēka radīšanai. Cilvēka radīšanas procesā, ko veikuši dažādi dievi, atrodam sevišķi interesantu momentu. Gandrīz visām lautām ir savas teiksmas par cilvēka radīšanu. Sis dažādo tautu teiksmas daudzējādā ziņā saskan, kaut gan ne visas, jo katra tauta izdomājusi sev īpašu dievu — radītāju.

Jā, patiesi: kur gan cēlies «pirmais» cilvēks? Kas radījis «pirmo» cilvēku? Par to — piektajā nodaļā.

Piektā nodaļa CILVĒKA IZCELŠANĀS

Kā cēlies «pirmais» cilvēks? Miljoniem cilvēku tūdaļ nomierinās, ja viņiem saka," ka pirmo cilvēku, Ādamu, radījis dievs, tas pats bībeles dievs, kas piestiprinājis pie debess juma sauli un zvaigznes, kas ar vārda palīdzību radījis dzīvniekus un augus. Atliek tikai noticēt, ka ir bijis un ir tāds dievs, lai visu nesaprotamo izskaidrotu ar šā dieva gribu. Ja ticam bibelei, tad arī cilvēks radīts pirms 7445 gadiem, tāpat kā visa pārējā pasaule. Un tomēr ir cilvēku radīti senatnes pieminekļi, kas pieder vecākiem gadu gājumiem. Zemes slāņos, kas glabā sevī sen izmirušu dzīvnieku kaulus, atrod cilvēka kaulus, kas tur nogulējuši nevis 7445 gadus, bet daudzreiz ilgāk, proti, daudz desmitiem tūkstošiem gadu. Jau šis apstāklis vien liecina, ka blbele runā nepatiesību par «pirmā» cilvēka radīšanu.

Bet paklausīsimies mācītāju bībelisko stāstu par cilvēka izcelšanos.

Vispirms, bībelē ir nevis viens pats stāsts par pasaules radīšanu, bet vairāki, kas izkaisīti pa visu bībeli. Divi no tiem atrodami 1. Mozus grāmatā: viens — pirmajā, otrs — otrajā nodaļā. Pirmajā nodaļā dievs darina cilvēku ar sava vārda palīdzību pasaules radīšanas sestajā dienā.

«26. Un Dievs sacīja: darisim cilvēkus pēc mūsu ģīmja, pēc mūsu līdzības, lai tie valda par zivīm jūrā un par putniem apakš debess, un par lopiem, un par visu zemi, un par visiem tārpiem, kas lien virs zemes.

27.  Un Dievs radīja cilvēku pēc sava ģīmja, pēc Dieva ģīmja viņš lo radīja, un radīja tos vīrieti un sievieti.

28.  Un Dievs tos svētīja, un Dievs uz tiem sacīja: augļojaties un vairojaties, un piepildiet zemi, un pārvaldait to, un valdait pār zivīm jūrā un pār putniem apakš debess, un par visām dvašām, kas lien virs zemes …»

«31. Un Dievs uzlūkoja visu, ko viņš bija darījis, un redzi, tas bija ļoti labs. Un tapa vakars, un tapa rīts, sestā diena.»

Dažiem cilvēkiem jo sevišķi patīkami domāt un ticēt, ka viņi radīti pēc «dieva ģīmja un līdzības». Ko tad dara pats cilvēks, kādu viņš iedomājas savu dievu? Viņš parasti iztēlo savu dievu cilvēka izskatā: dievam ir bārda, ūsas, divas acis, divas ausis, deguns, divas

rokas, divas kājas — viss tāpat kā cilvēkam. Tiesa, daži attēlo dievu ar daudziem locekļiem. Tā, piemēram, ir dievu attēli ar daudzām galvām, ar simtiem roku un kāju, un acu, kas skatās uz visām pusēm, — kā gan citādi lai attēlo, ka dievs ir visuresošs, visu redz, visu dzird, ka viņš visuvarens un tml.?

Lai parādītu, cik liels ir viņu dievs, ebreju teologi Kabalā9 tā attēlo Jehovu: tas ir vecs vīrs, kam viens miljards un septiņi tūkstoši malu sprogu, viņa augums — tieši pusmiljarda jūdžu, pirksti — garumā miljons divsimt tūkstošu jūdžu, bet rokas delna — 240 002 jūdzes; lūk, cik precīzi izmērījuši ebreju rabīni sprogas uz sava dieva galvas un viņa pirkstu garumu! Kā viņi izdarījuši šādus izmērījumus, tas viņu noslēpums, jo vairāk tāpēc, ka neviens no mirstīgajiem, pēc bībeles stāstiem, nav redzējis šo dievu citādi kā tikai no mugurpuses. Un tomēr gandrīz visi kristīgie, ka arī vairums citu reliģiozo cilvēku — ebreju, muhamedāņu, budistu — tic, ka viņi radīti pēc «dieva ģīmja un līdzības», un dievu viņi iedomājas cilvēka izskatā; un iznāk, ka cilvēks pats rada sev savu dievu pēc «sava ģīmja un līdzības».

Bet, tā kā dievs, kā bibete māca, radījis uzreiz vīrieti un sievieti pēc «sava ģirnja un līdzības», tad kuram gan viņš Ildzinās? Vīrietim vai sievietei? Jo vīrieša un sievietes organismi taču nav vienādi; kāda gan dzimuma ir dievs — vīriešu vai sieviešu? Jeb viņš ir bezdzimuma būtne? Vai varbūt viņš abēju dzimumu būtne (hermafrodīts) ? Ir tādi cilvēki, kam ir gan vīriešu, gan sieviešu dzimuma pazīmes.

Daudzas tautas ticējušas, ka dievs ir divdzimumu būtne. Daži ebreju bībeles iztulkotāji tāpat domā, ka pirmais radītais cilvēks bijis hermafrodīts.

Mācītājiem nepatīk, kad viņiem jautā, kas radīts pēc dieva līdzības: vīrietis vai sieviete; daudzi garīdznieki izskaidro, ka «tas jāsaprot garīgi un noslēpumaini», ka nevis ar to cilvēks līdzīgs dievam, ka viņam ūsas un acis, un bārda, kājas iekārtotas tāpat kā dievam, bet ar to, ka cilvēkam, tāpat kā dievam, ir nemirstīga dvēsele. Par šo dvēseli mēs vēl parunāsim, bet tagad sakiet: vai esat dzirdējuši, ka mācītājs protestētu pret to, ka dievu Cebaotu vai viņa dēlu Jēzu attēloja ar cilvēka seju? Ari paši garīdznieki ir veicinājuši izplatīt simtiem miljoniem svētbilžu un citu dieva attēlu cilvēka veidā. Un tāpēc viņu pienākums ir atbildēt: kāda dzimuma ir dievs — vīriešu vai sieviešu, vai arī viņš ir bez dzimuma, vai divdzimumu būtne?

Bet bībelē ir cits stāsts par cilvēka radīšanu, kas gluži atšķiras no tikko aplūkotā. Pirmajā nodaļā stāstīts, ka cilvēks ieradies pasaulē kā pasaules radības «kronis», kā tās nobeigums, pēc augiem un dzīvniekiem. Bet otrajā nodaļā stāstīts par to, ka dievs sākumā radījis cilvēku un pēc tam tikai visu pārējo. Lasiet, pārbaudiet!

«4. Tā debesis un zeme cēlušās, kad tās tapa radītas tai laikā, kad Dievs tas Kungs zemi un debesis darīja.

5.  Un vēl nekādu krūmu nebija laukā virs zemes, un vēl nekāda zāle nezēla, jo Dievs tas Kungs vēl nebija licis lietum lit virs zemes un cilvēka nebija, kas zemi būtu kopis.

6.  Bet migla cēlās no zemes un slapināja visu zemi.

7.  Un Dievs tas Kungs taisīja cilvēku no zemes pīšļiem un iepūta viņa nāsīs dzīvības dvašu; tad cilvēks tapa par dzīvu dvēseli.»

Līdz šim mēs redzējām, kā viss tika radīts ar dieva vārdu: ir debesis, ir Zeme, ir spīdekļi — visa pasaule, bet te sākas radīšana otrreiz. Tā kā bībeli sastādījušas daudzas dažādas personas dažādos laikos, to pārrakstīja, pārlaboja, tad otrā nodaļa drīzāk uzskatāma par pirmo: cilvēki sākumā vienkāršāk izprata pasaules uzbūvi, un viņu senais dievs radīja pasauli un visus priekšmetus ar paša spēkiem, ar darbu; bet stāsts par pasaules radīšanu ar dieva vārdu — tas jau ir daudz vēlāka gājuma. Dievs, kā stāsta 1. Mozus grāmatas II nodaļa, samīca zemi, mālus un izveido cilvēku, gluži kā podnieks podu, tēlnieks dažādas figūras. Izveidojis figūru, viņš iepūš tajā dzīvību, un cilvēks kļūst «par dzīvu dvēseli». Bet pārējiem dzīvniekiem, vai tad tiem nav tādas pašas «dvēseles» kā cilvēkam? Melnsvārči velti pūlas, lai to pierādītu, jo patiesībā cilvēka un dzīvnieku ķermeņa uzbūvē un īpašībās ir daudz kopīga, radnieciska, līdzīga, un nekādas dvēseles ne cilvēkam, ne dzīvniekam nav. Cilvēkam piemīt augsti attīstīts prāts, taču tas izskaidrojams nevis ar lo, ka dievs «izcēlis» cilvēku, dodams viņam saprātu, bet ar pašas cilvēku sabiedrības vēsturi. Pateicoties darbam un darba rīku izgatavošanai, cilvēks nošķīrās no pārējās dzīvnieku valsts, kuras daļa viņš ir. Tāpēc cilvēks jānosauc par sabiedrisku dzīvnieku, kas izgatavo darba rīkus.

Pēc tam, II nodaļā, pastāstīts par to, kā ebreju dievs, atkal pats personīgi, iestādījis Ēdeni — paradīzes dārzu. (Sk. F. Engelss, «Darba loma pērtiķa tapšanā par cilvēku».)

«8. Un Dievs tas Kungs stādīja dārzu Ēdenē pret rītiem un iecēla tur to cilvēku, ko viņš bija taisījis.»

«18. Un Dievs tas Kungs sacīja: nav labi cilvēkam būt vienam; es tam darīšu paligu, kas ap to būs.

19.  Un Dievs tas Kungs no zemes bija taisījis visus zvērus laukā un visus putnus apakš debess; un viņš tos veda pie cilvēka, lai redzētu, kā tas tos nosauks, un, kā cilvēks nosauktu ikvienu dzīvu dvašu, tā lai būtu viņas vārds.

20. Tad cilvēks nosauca vārdus visiem lopiem un putniem apakš debess un visiem zvēriem laukā, bet priekš cilvēka neatradās palīgs, kas ap to būtu.»

Pievērsiet uzmanību. Zvēri un putni un vispār dzīvnieki otrajā nodaļā liek radīti tāpat ne ar vārda palīdzību, bet no zemes. Pēc tam ebreju dievs sarīko pirmā cilvēka priekšā parādi: ved viņam garām pa pāriem visus dzīvniekus (kāpēc tikai «zvērus, laukā», kā sacīts bībelē?). Kādēļ viņš to dara? Izrādās, tādēļ, lai redzētu («visuvarenais», «visuredzētājs» Jehova-Elohims iepriekš vēl to nezina!), kā nosauks Ādams dzīvniekus un putnus. Un, izrādās, te bijis vēl cits mērķis: vai neizvēlēsies Ādams no dzīvniekiem vai putniem sev palīgu? Un «svētā» bībele saka svinīgi: «Bet priekš cilvēka neatradās palīgs, kas ap to būtu.»

Jūs tikai uz brīdi iedomājieties, kas tā bijusi par parādi. Mūsu dienās dzīvnieku ir vairāki simti tūkstošu sugu. Spriežot pēc paliekām zemē, daudzi dzīvnieki jau izmiruši; tātad šis skaits vairākkārt jāpalielina. Un, lūk, dievs sapulcina no visas zemeslodes dzīvniekus, pasludina īpašu mobilizāciju un izdara viņu kristīšanu — un visu to vienā dienā. Nabaga pirmais cilvēks! Nabaga Ādams! Viņam bija nepārtraukti jāpļāpā, acumirklī, jāizdomā vārdi visiem šiem dzīvniekiem — četrkājiem, spārnainiem, purnainiem, astainiem, jāizšķir tie pēc dzimtām, sugām, pasugām, šķirnēm! Jo katrā nosaukumā — «zirgs», «suns», «vilks» ietverts simt pazīmju, kuras visas aptver šis vārds: blbetes Ādams, kas bija ne

vairāk kā piecas dienas vecs, bijis tik izglītots. it kā būtu beidzis universitātē dabas zinātņu kursu!

Bet tas viss taču notiek paradīzē: no visas zemeslodes (kā viņi paspēja tik pēkšņi) tie saskrējuši, salaidušies, pierāpojuši, atpeldējuši pie Ādama, lai pie viņa kristītos. Kā atpeldējuši pa «paradīzes upēm», no kurām pati lielākā ir Eifrata, jūras vaļi, jūras lauvas, jūras govis un citi dzīvnieki, — to nevarēs aprakstīt nekāda fantāzija: nekādas lidmašīnas un elektriskie vilcieni nespētu tos tik ātri atgādāt.

Bet, sacīs dažs neuzmanīgs burta kalps, kādēļ vajadzēja jūras dzīvniekiem piepeldēt pie Ādama, jo viņš taču nodarbojās tikai ar lauku zvēru un putnu kristīšanu. Kas gan tādā gadījumā deva vārdus pārējiem dzīvniekiem, meža. ūdens, zemes dziļumu dzīvniekiem, kukaiņiem? Un kas deva vārdus augiem?

It jauku izpriecu sagādājis dievs savam pirmdzimtajam, Ādamam; bet vai tiešām viņš domāja, ka Ādams par sievu ņems zilonieni vai ēzelieni?

Pēc tam kad gudrais bībeles ebreju dievs bija pārliecinājies, ka Ādams nevēlas ne ēzelieņu, ne zilonieņu, ne zosu mātīšu, ne citu dzīvnieku, viņš nolicis to gulēt. Pirmoreiz iemidzis cilvēks, veicis sava mūža dažās stundās tādu darbu, kādu patiesībā veikuši no sengrieķu domātāja Aristoteļa laikiem simti pasaules lielāko zinātnieku, kad viņi, pētīdami pasauli, aprakstījuši to un devuši nosaukumus dzīvnieku un augu valstij.

Ādams pēc padarītā darba visu dzīvnieku klasifikācijā un vārdu došanā bijis tā noguris, ka pat nav pamanījis miegā, kā viņu apstrādājis Elohims-Jahve.

Kādēļ bībeles dievs nolicis Ādamu gulēt? Paklausieties, cik viltīgs bijis šis dievs.

«21. Tad Dievs tas Kungs cilvēkam sūtīia cietu miegu, un tas aizmiga. Un viņš ņēma vienu no viņa sānkauliem un aizpildīja to viehi ar miesu.

22.  Un Dievs tas Kungs iztaisīja to sānkaulu. ko no cilvēka bija ņēmis, par sievu un pieveda to pie cilvēka.

23.  Un cilvēks sacīja: šī nu ir kauls no maniem kauliem un miesa no manas miesas, tā taps saukta vīrene, tāpēc ka tā no vīra ir ņemta.»

Visuvarenais dievs līdz šim radīiis ar vārda palīdzību vai no zpmes. Kāda vajadzība biia radīt sievieti no vīrieša ribas, kad visas nārējās dzīvnieku mātītes, pēc tās pašas bT he!es stāsta, radītas tāpat kā tēviņi. — tas ir to b'beles sastādītāju, sacerētām noslēpums, kuri rakstījuši šos «ievēro'°mos svētos» rakstus. Varam iedomāties Ād?mu, kam dievs izgriež ribu. kā pavārs griež tela vai iēra galu sifen'm. Kuru ribu dievs iznērms Ādamam vislabāk sapratīs katrs, kas salīdzinās vīrieša un sievietes ģindeņus: abiem ir vienāds ribu skaits un abiem tās vienādas. Nekā smieklīgāka, naivāka, bērnišķīgāka nav varējusi izdomāt pirmatnējā cilvēka fantāzija. Kādēļ lieši ribas ievajadzējies, kāpēc visuvarenajam dievam vajadzējis sagraizīt Ādamu, protams, neviens mācītājs nespēs izskaidrot.

Dievs «pieveda» Ievu pie Ādama: no kurienes viņš to pieveda, kur viņš taisījis no Ādama ribas sievieti?

Bībeles sacerētāji nav rēķinājušies ar šiem jautājumiem. Svētie tēvi taču mācīja, ka grēks ir iztaujāt par dieva noslēpumiem, izdibināt tos, bet vajag akli ticēt. Un baznīcas kalpi paši ir sacījuši: «Ticu. ak Kungs, palīdzi manai neticībai. Ticu, ak Kungs, lai gan jau iepriekš zinu, ka tās ir muļķības …»

1. Mozus grāmatas pirmajā nodaļā pastāstīts, kā dievs radījis visu pasauli sešās dienās ar vārda palīdzību. Katru dienu viņš izrunājis tikai dažus vārdus. Un pēkšņi mēs lasām (II. 2—3):

«2. Un Dievs . . . dusēja septītā dienā no visa sava darba, ko bija darījis.

3. Un Dievs svētīia to septīto dienu un to iesvētīja, tāpēc ka viņš bija dusējis no visa sava darba, ko Dievs bija radījis un taisījis.»

Viss šā ebreju dieva darbs, kā mēs redzējām, bija tas, ka viņš sacījis: lai top tas un tas! Un pēkšņi — noguris un uz veselu dienu piešķīris sev sestdienas atpūtu. Vienkārši — slaists izdomājis ir šo atpūtu, ir šo stāstu. Un bībeles dievs Elohims, kā redzam, arī kārtīgs slaists. Sešas dienas nekā nav darījis, septīto — atpūšas . . .

Kad atceramies, ka simtiem miljoniem mazu un pieaugušu bērnu baznīca audzina pēc šiem «svētajiem» rakstiem par pasaules radīšanu, pārņem sašutums un aizvainojums par tiem darbaļaudīm, sevišķi zemniekiem, kurus par visiem vairāk simtiem un simtiem gadu mācītāji muļķoja ar šiem stāstiem, bet daudzus muļķo vēl līdz šai dienai. Strādnieki tomēr daudz mazāk tic šīm tenkām.

Bet zinātne sen noskaidrojusi, ka cilvēks cēlies tāpat kā visi citi dzīvnieki. Viņš ir dzīvnieku valsts daļa un cēlies šīs valsts zināmā attīstības pakāpē. Vispirms zinātne par zemeslodes attīstību (ģeoloģija) un zinātne par izraktajiem organismiem (paleontoloģija), un zinātne par miesas orgānu uzbūvi cilvēkiem un dzīvniekiem (salīdzināmā anatomija), un tāpat zinātne, kas nodarbojas ar dažādu dzīvnieku dīgļu attīstības studijām (embrioloģija), — visas šīs zinātnes konstatējušas, ka ciivēks parādījies virs zemes daudz miljonu gadu pēc tam, kad bija radušies zīdītāji dzīvnieki.

Zinātne noskaidrojusi, ka nevis katra atsevišķa dzīvnieku suga radusies patstāvīgi, bet ka tā vai cita dzīvnieku suga sakarā ar pārmaiņām dzīves apstākļos un apkārtnes ietekmē devusi sākumu jaunām sugām. Zinātne pierādījusi, ka cilvēka ķermeņa uzbūvei (viņa ģindenim, muskuļiem, skrimšļiem, iekšām, nervicm, asinsvadiem un citiem orgāniem) ir liela līdzība ar dažu dzīvnieku, sevišķi cilvēkveidīgo pērtiķu ķermeņa uzbūvi. Un tas, protams, norāda uz cilvēka un dzīvnieku radniecību.

īsumā, — ko konstatējusi katra zinātne? Ģeoioģija un paleontoloģija konstatējušas, ka cilvēka ģindeņi un citas cilvēka paliekas guļ tādos zemes slāņos, ka to vecums nav mazaks kā ap pusmiljona gadu. Tālāk, paleontoloģija un anatomija konstatējušas, ka senā cilvēka ģindeņi visvairāk līdzinās dažu tā saukto cilvēkveidīgo pērtiķu sugu ģindeņiem: gluži lācis pats, skaitā 200, atsevišķo kaulu daudzums, gandrīz vienāda to uzbūve, tikai galvaskausa smadzeņu tvertnes vāks cilvēkiem lielāks. Salīdzināmā anatomija mums māca, ka ne vien tā saukto cilvēkveidīgo pērtiķu un pirmatnējo cilvēku ģindeņi līdzīgi, bet līdzība redzama ari citās miesas daļās. Tā, piemēram, sieviešu dzemdes uzbūvē; tikai pērtiķu mātītēm un sievietēm ir bumbierveidīga dzemde; tikai pērtiķiem un cilvēkam galvaskausa acu dobums pilnīgi šķirts no deniņu dobuma ar kaulu starpsienu; jo sevišķi līdzīga pērtiķiem un cilvēkam galvaskausa un roku uzbūve: cilvēks ar šim pazīmēm pilnīgi līdzīgs pērtiķim. No pērtiķiem tā sauktie «šaurdeguņi» vēl atgādina cilvēku ar zobu uzbūvi: tapat kā cilvēkam, tiem ir 32 zobi, turklāt tikpat daudz ilkņu, priekšzobu un dzerokļu kā cilvēkam. Krusti cilvēkveidīgajiem bezastainajiem pērtiķiem sastāv no 5 saaugušiem skriemeļiem, tāpat kā cilvēkam. Cilvēkveidīgajiem pērtiķiem izveidojas gluži tāda pali placenta un nabas saite kā cilvēkam. Muskuļu pērliķim tieši tikpat, cik cilvēkam (300). Tāpat novietoti mati uz galvas un spalvas uz miesas. Tāpat uzbūvēta sirds. Starpība tikai veidā un lielumā. Bet arī dažādiem cilvēkiem taču ir šāda atšķirība.

Beidzot ņemsim fizioloģiju, t. i., zinātni par mūsu ķermeņa funkcijām: barošanos asinsriņķošanu, elpošanu utt. Sirds un izvadorganu (dažādu dziedzeru) darbība ir pilnīgi līdzīga cilvēkam un šaurdeguņiem, bezastainajiem cilvēkveidīgajiem pērtiķiem. Sevišķi ievērojams tas apstāklis, ka daudzu pērtiķu sugu mātītēm, kad tās sasniegušas dzimuma gatavību, notiek periodiskas menstruācijas, tāpat kā sievietēm. Gluži tāpat viņām izdalās piens un notiek zīdīšana ar krūti. Ne mazāk vērā ņemams tas, ka šās pērtiķu sugas var aplipināt ar tādām slimībām, ko uzskatīja par cilvēku slimībām (piemēram, ar sifilisu).

Pamatojoties uz šiem un daudziem citiem faktiem, lielais angļu zinātnieks Čarlzs Darvins pierādīja, ka cilvēks cēlies no pērliķveidīgiem senčiem.

Bet ir vēl viens ļoti būtisks zinātnisks pierādījums. So pierādījumu dod zinātne par dīgļa attīstību — embrioloģija. Sis pierādījums pastāv šādā apsvērumā. Pētot dīgļa dzīvi, cilvēki atklāja, ka vīrieša sēkla sastāv no sīksīkiem «dzīvnieciņiem», kas ātri kustas ar savām viciņām un dzimuma akta laikā, un pēc tam traucas uz sievišķo dīgli — olšūnu. Tikai viens vīrišķais spermijs nokļūst olšūnā, pēc tam sākas šā dīgļa attīstība: viena šūniņa sadalās divās, četrās, astoņās, sešpadsmit un tā tālāk. Turpmākā attīstība noved pie tā, ka šūniņas sāk veidoties zināmā kārtībā un rodas dažādi ķermeņa orgāni.

Un, lūk, ja salīdzināsim dažādu dzīvnieku dīgļus zināmā attīstības pakāpē, sākot ar zemākajiem, sacīsim, ar vardes, cāļa, teļa, pērtiķa un beidzot cilvēka dīgļiem, izrādīsies, ka cilvēka dīglis iziet cauri visām šīm pakāpēm; te tas ar dažām savām pazīmēm līdzīgs vardes dīglim, tad cāļa, teļa, pērtiķa, tad jau pieņem pilnīgi cilvēka izskatu.

Ko liecina šis novērojums? To, ka mūsdienu cilvēks izveidojies ļoti lēnu pārmaiņu ceļā daudzu miljonu gadu gaitā, ka viņš nācis no dzīvnieku valsts un savas vēsturiskās attīstības pakāpes vispārējos vilcienos atkārto savā embrionālā dzīvē.

Kad bija pierādīts, ka saule kustas, ka zeme griežas ap sauli, tas daudziem likās neticami. Un arī patlaban vēl ir cilvēki, kas to nezina. Cilvēki strīdējās un sacīja: kur gan tas redzēts, ka uguni nestu cepetim apkārt uz iesma, nevis otrādi?

Kāda ierēdņa sieva bija ļoti sašutusi: kā p'an viņa, titulārpadomnieka dzīves biedre, lai dzīvo uz vilciņa! Neparko!

Un daudzi savas neizglītotības dēļ domā, ka tas ļoti aizvainojoši, ja viņu tālīnie senči ir pērtiķi. Kā! Lai es, Ivans Ivanovičs Dovgočhuns, būtu cēlies no pērtiķa?! Nemūžam!

Nomierinieties, Ivan Ivanovič Dovgočhun, nekā pazemojoša šai apstāklī nav: no tās pašas vielas sastāv pats sīkākais kukainītis un pats gudrākais un tikumīgākais cilvēks. Giuži otrādi: cilvēks var lepoties ar to, ka viņš, pēc savas izcelšanās stāvēdams tuvu dzīvniekiem, pratis tik augstu pacelties tiem pāri, pateicoties galvenokārt tam, ka cilvēks — pasaulē vienīgā dzīvā radība, kas prot izgatavot darba rīkus. Pazemo cilvēku tikai tas, ka vēl līdz šim laikam nākas daudziem pierādīt, ka pasaule nav radīta sešās dienās, ka nekāda dieva nav un ka vispār viss reliģiskais pasaules uzskats dod pilnīgi sakropļotas, nepareizas atbildes uz Visuma jautājumiem.

Sestā Nodaļa pasaules RADĪŠANA DAŽĀDU TAUTU TICĒJUMOS

Kas uzmanīgi izlasījis 1. Mozus grāmatas I un II nodaļas izklāstu, tas jau redzējis, ka bībelē ir divi nostāsti. Šie divi nostāsti radīti dažādos laikos, un tos radījušas pat divas dažādas tautas; un tagad, kad atklāti seno babiloniešu pieminekļi un cilvēki iemācījušies lasīt ķīļu rakstus uz šiem pieminekļiem, kļuvis pilnīgi skaidrs, ka ebreji pārņēmuši šos stāstus par pasaules radīšanu no babiloniešiem un ierakstījuši tos jau pēc Bābeles gūsta10 1. Mozus grāmatā. Abi stāsti ir pilnīgā pretrunā viens ar otru, un jākļūst pilnīgi neredzīgam, jāzaudē spēja godīgi domāt, akli jāpieņem, ka bībelē ikkatra muļķība ir svēta, apzinīgi jāpieviļ vai jāpieviļas, lai nepamanītu šo divu pretrunīgo stāstu jūkli. Tagad neapšaubāmi pierādīts, ka pirmais stāsts, kas ietverts 1. Mozus grāmatas II nodaļā, sastādīts pirms dažiem gadu tūkstošiem

Akadijā, otrs (I. Mozus grāmatas I nodaļā) — Babilonijā, nedaudz vēlāk par pirmo. Te būs īsumā šie divi pretrunīgie stāsti.

Pirmais bībeles stāsts (nosaukts pēc dieva Elohima).

1. Radītāji bija Elohims vai Aleims —

«dievi» (bibelē tulkots ar vārdu «Dievs»).

2.  Zeme — haoss, ko apklāj ūdens. Ūdeņiem jābūt nošķirtiem, pirms parādās augu valsts (I nodafa).

3.  Augi radīti pilnīgi attīstījušies, ar sēklām un augļiem, uz zemes vispār (I, 12).

4.   Putni, zivis, ūdensdzīvnieki tiek radīti vienā paņēmienā, sauszemes (lauka) dzīvnieki un rāpuļi — otrā paņēmienā (I. 21—25).

Otrais bībeles stāsts (nosaukts pēc ebreju dieva Jahves jeb Jahu).

1.  Zeme — sauss līdzenums. Augu valsts nevar pastāvēt, kamēr nav parādījies lietus (II, 5).

2.  Augi dīglī, gaidot attīstību, kad tiem ttzlīs lietus, parādās it kā tikai Ēdenes dārzā (II, 8—9).

3.   Putni un sauszemes dzīvnieki radīti vienlaikus vienā paņēmienā (II, 19).

5.       Putni tiek radīti no ūdens (I, 20).

6.       Koki radīti pirms cilvēka (I, 12—27).

7.       Putni radīti pirms cilvēka (I, 21).

8.       Cilvēks radīts pēc zvēriem (I, 24— 31).

9.       Vīrietis un sieviete kopā (divdzimumu būtne — hermafrodīts) tiek radīti vienlaikus (I, 27).

10.      Cilvēks radīts pēc dievu līdzības

11. Cilvēks pēc radīšanas dabū augļus un zāli barībai, lai uzturētu dzīvību (I,

5.  Putni tiek radīti no zemes (II, 19).

6.   Koki radīti pēc cilvēka (II, 7—8).

7.  Putni radīti pēc cilvēka (II, 19).

8.   Cilvēks radīts pirms dzīvniekiem (II, 7-19).

9.  Sieviete tiek radīta pēc vīrieša ar ievērojamu laika sprīdi starp abiem radīšanas aktiem (II, 7—23).

10.  Otrajā stāsta Ādams un Ieva tikai tad kļūst līdzīgi dieviem, kad bauda no aizliegtā augļa («Redzi, tas cilvēks ir tapis it kā viens no mums.») (III, 22.)

11.  Pēc otra stāsta, viņš dabū tikai augļus. Un tikai pēc tam, kad viņš apgrēkojies un nolādēts, viņam pavēlēts ēst lauka zāli, kā atmaksu par grēkā krišanu (III, 18).

12.  Vīrietis un sieviete saņern valdonību pār visu zemi

13.  Debesis un zeme radīta 6 dienās (I nodaļa).

14. Dievi atļauj ēst visus zemes augļus bez izņēmuma (I, 29).

15.  Ēdenes dārzs pat netiek minēts (I nodaļa).

16.  Dievi no haosa izraisīja dzīvībai dažādus elementus: «lai zeme izdod dzīvas dvašas». Un tā notika (I nodaļa).

17. Šīs leģendas mērķis — it kā attaisnot sestdienas svinēšanu.

12. Tikai vīrietim uzticēta Ēdene (II, 15).

13.  Dievs tas Kungs (dievs Jahu jeb Jahve) rada debesis un zemi, nenoteikti daudz dienu (II, 4).

14. Jahu, piedraudot ar nāvi, aizliedz ēst «laba un ļauna atzīšanas» koka augļus (II, 16, 17).

15. Visi notikumi norisinās Ēdenes dārzā (II, III nodaļa).

16.  Jahu nonāk virs zemes, izveido cilvēku no māliem, iepūš viņam nāsīs, stāda kokus, pēc tam iztaisa putnus un zvērus un pieved tos pie Ādama, lai redzētu, kā viņš tos nosauks (II, 7-9).

17. Sestdiena nemaz nav minēta. Mērķis acīm redzot nodibināt mācību par cilvēka apgrēcību.

18. Pirmā leģenda visa piesātināta ar tādas tautas pasaules izpratni, kura dzīvojusi lielu ūdens platību tuvumā.

18. Otru leģendu radījusi tauta, kas dzīvojusi sausos līdzenumos, kur tikai vielām sastopamas oāzes.

Dažs sacīs: nu redziet, pirms 6 tūkstošiem gadu Babilonijā taču pierakstīti tamlīdzīgi nostāsti. Tātad ne tikai ebrejiem vien bijuši pazīstami tādi nostāsti par pasaules radīšanu, bet joti daudziem.

Patiesībā te nav nekā sevišķa. Arklu, piemēram, cilvēki bija izgudrojuši dažādās zemeslodes malās, tāpat kā daudzus citus darba rīkus, un pilnīgi patstāvīgi. Un ne tikai darba rīkus. Pilnīgi vienādas idejas, domas cilvēkiem ienāk prātā dažreiz vienlaikus zemeslodes dažādās malās. Dažus vienādus tikumus, ticējumus, paražas mēs vērojam tām tautām, kas dzīvo tālu viena no otras, tātad tām šie ticējumi, paražas izcēlušās patstāvīgi: ticība mirušo senču dvēselēm, senču godināšana, saules pielūgšana, upurēšana, līgavu laupīšana, sirmgalvju nogalināšana utt. Kas vajadzīgs, lai tamlīdzīgi fakti kļūtu iespējami? Vajadzīgi vienādi dzīves apstākli, vienādi paņēmieni barības iegūšanai, vienādas ražošanas attiecības. Lūk, tāpēc, kad kapitālisms ielaužas atpalikušā zemē, kad tur izveidojas ekspluatējamā, apspiestā šķira, proletariāts, kam nav ražošanas līdzekļu un rīku, kas spiests pārdot kapitālistam savu darbaspēku, — šī šķira ātri spēj apgūt komunisma mācību. Un tā ir visur.

Tieši tāpēc mēs sastopam dažādām tautām gandrīz vienādas teikas par pasaules radīšanu; vienādos dzīves apstākļos izveidojušies arī vienādi ticējumi. Bet, tā kā tautas dzīvojušas tomēr nedaudz atšķirīgos apstākļos, tad arī teikas daudzām no tām vispārīgos vilcienos gan līdzīgas, bet sīkumos atšķirīgas.

Palūkosimies, kādas teikas saglabājušās dažādām tautām par pasaules radīšanu.

Lūk, maori nostāsts; maori ir tauta, kas dzīvo Jaunzēlandē un kam diezgan sena kultūra.

Sākumā bija tumsa — haoss … pēc tam radās sajūtas, tad vēlēšanās un doma. Pēc tam radās kustība … un radās Rangi un Papa — debess un zeme. No tiem izcēlās dievi. Sev par palīgiem Rangi tin Papa dzemdināja dieva dēlu Koni jeb Toni, gaisa dievu, «svēto garu». Dieva dēls Tone radīja sev sievu Hini, bet tā viņam dzemdēja meitu. Rangi un Papa bija vēl viens dēls — Rehua, kas bija debess uguns iemiesojums, bija saules un zvaigžņu dievs. Tumšie plankumi uz mēness izskaidrojami ar to, ka vīrietis un sieviete gribējuši apskatīt mēnesi, viņus tur pacēlusi čūska, un maori arī tagad redz šīs būtnes uz mēness.

Citas salinieku ciltis domā, ka salas sazvejojis jūrā kāds sencis-varonis. So varoni viņi uzskata par dievu. Ļoti izplatīti nostāsti par pasaules izcelšanos no jūras putna olas. Ir nostāsts par to, kā varonis-dievs Mauj i no Havaju salām radījis sauli un visu dzīvo un atnesis pats vai atsūtījis sarkanā olā saules uguni. Viņš piesējis sauli ar ugunīgiem stariem un vadā to ap zemi, viņš nolauzis saulei vienu kāju, lai tā lēnāk kustētos un izžāvētu drēbes mātei zemei.

Kādā senā rokrakstā, kas atrasts salās, stāstīts par pasaules radī':āju Taarou:

«Bezgalīgajos tuksnesīgajos klajumos dzīvoja tikai Taaroa. Nebija ne debess, ne zemes, ne jūras, ne cilvēka. Un tad uzsauca Taaroa no augšienes un radīja pasaules veidus, Taaroa kļuva par augsni saknēm, par zemaugsnes kārtu klintīm, Taaroa — jūras smiltis, Taaroa — tālu visapkārt, Taaroa spīd kā gaisma; Taaroa valda debesīs, Taaroa — visur, Taaroa — gudrība: viņš radījis Havajas zemi.»

Marķīza salu iedzīvotāji stāsta: «Kad Nukagiva ar dievišķu spēku bija pacēlies no bezdibeņa, viņš radīja jūras meitu, tāpat kā dzīvnieku un augu dīgļus.» Vulkānu tuvums un to baismīgā darbība lika saliniekiem piešķirt tiem sevišķi svarīgu nozīmi, un viņi domā, ka cilvēku un viņa galveno barību — zivis izmetis vulkāna izverdums.

Nēģeriem, viņu dažādajām ciltīm, ir daudz dažādu teiku, kas dažviet līdzīgas. Viņu dievu vārdi, kā, piemēram, Modimo, Rubanga, Likobe, Ukulunkulu, Mlungo, Kalunga, Katonga, Katonda, Noro, Dendiks, Muni, Njakams, Njambe, nēģeru izloksnēs nozīmē: «sencis», «vecākais», arī «laime» un «veidotājs», «radītājs».

Ukulunkulu — zulusu dievs — dieva Itonga dēls. Viņš iznācis no haosa un izsaucis no turienes cilvēku, pēc tam kokus, pēc tam visus zvērus. Ašanti cilts tic, ka šis dievs, vārdā Odomankana, pacēlies debesīs, viņam gribējuši sekot cilvēki, viņi, uzkāpuši cits citam uz pleciem, sākuši rāpties debesīs, bet nogāzušies (Bābeles tornis). Pēc sakalava cilts (Madagaskarā) ticējumiem, pasauli radījuši divi dievi: visu labo — Zanhoroms, visu ļauno — Njanga. Ceļotājs Racels pierakstījis dinka cilts teiku, dziesmu par pasaules radīšanu:

«Tani dienā, kad dievs radīja priekšmetus, radīja viņš sauli, un saule uzlēca un norietēja un atkal atgriezās; radīja viņš mēnesi — un mēness uzlēca un norietēja un atkal atgriezās; un radīja viņš zvaigznes — un zvaigznes uzlēca un norietēja, un atkal atgriezās; radīja viņš cilvēku — un cilvēks aizgāja, nonāca virs zemes un neatgriezās.»

Pasaules radīšanas stāsts pēc irāņu b;beles — «Avestas»11 .

«Tā sacīja Aura-Mazda (Ormuzds) svētajam Zaralustram:

— Es radīju, ak Zaratustra, pasauli tur, kur nekā nebija. Ja es to nebūtu radījis, pasaule pārvērstos nebūtībā.

Pretēji šai pasaulei Arimans radīja otru, mirušo, kurā bija tikai divi vasaras mēneši un desmit ziemas mēneši, kad sasala viss virs zemes un aukstums bija ļaunuma pamats.

Tad es radīju haonu (paradīzi), visskaistāko vietu virs zemes, tā klāta ar rozēm, to apdzīvo putni ar rubīna spalvām.»

Tad Arimans radījis kukaiņus, kas pazudina dzīvniekus un augus, ult.

Ikkatram gaišā dieva Aura-Mazda (Ormuzda) radījumam viņa sāncensis AngriManja (Aramans) nostāda pretī savējo un samaitā visu.

Budisti (indieši). Kad Ananda, Būdas skolnieks, jautā skolotājam par zemestrīces cēloņiem, Buda atbild: Lielā zeme, Ananda, nostiprināta uz ūdens, ūdens uz vējiem, bet šie vēji balstās telpā. Un lūk, tādā laikā, kad varenie vēji sāk pūst, ūdeņi viļņo varenajos vējos, no kustošajiem ūdeņiem nodreb zeme.

Citā sutrā (nodaļā) bramins Kasiopa izskaidrojis: «Uz kā balstās zeme?» — «Uz ūdens aploces.» — «Un ūdens aploce?» — «Uz vēja.» — «Un vējš?» — «Uz ētera.» — «Un ēters?» — «Tu ej pārāk tālu, ak bramin. Ēters ne uz kā nebalstās, to neviens nelur.» («Reliģijas un ētikas enciklopēdija», Džemss Hastingss, 4. sēj.)

Meksika. Senos laikos dievi sapulcējušies Teotihuakē, lai noskaidrotu, kam īsti jāpārvalda pasaule un kam jābūt saulei (gaismai), jo vēl nav bijis dienas gaismas. Dievs, vārdā Tekucistekatls, ieteicis apgaismot pasauli. Nav atradies dievu vidū viņam palīgs, visi atteikušies, slēpušies. Beidzot piekritis Nanauatuins. Iekūruši uguni, un abi atnesuši savus ziedojumus. Pēc tam apģērbuši ceremoniālos tērpus. Viņus novietojuši abās pusēs sārtam. Sākumā ienācis Nanauatuins, pēc tam Tekucistekatls. Pārējie dievi sēdējuši apkārt un gaidījuši, kad liesmu apņemtie iznāks no sārta. Debesis pēkšņi kļuvušas purpursarkanas, un svīdusi gaisma. Dievi krituši ceļos, viņi nezinājuši, kur uzausīs spīdeklis, jo visapkārt bijis gaišs. Beidzot tas parādījies austrumos gaišā mirdzumā. Tad parādījies mēness. Tas bijis tikpat gaišs kā saule. Dievi sākuši strīdēties par viņu prioritāti. Tad kāds no tiem pieskrējis un iesitis pa seju Tekucistekatlam, un tas pārvērties par mēnesi. Tā kā dievi strīdējušies, vējš nogalinājis visus dievus. Bet saule vēl arvien stāvējusi nekustīgi, tad vējš sācis pūst tik nikni, ka piespiedis sauli sākt savu ceļojumu pa debesīm.

Tā izšķirti mēness un saule.

Somiem ir senlaiku teikas, kas sakopotas tā saucamajā «Kalevalā»12 . Grāmatas pirmajā nodaļā (rūnā) pastāstīts par jaunavu, nevainīgo Ilmataru (jeb Kavi) — ūdens māti-radītāju, gaisa meitu, radības meitu, kas pēc ļoti ilgas klejošanas pār udeņu bezdibeni nokāpusi lejā:

«Un tā nokāpa tā lejā, Viļņos viņa slaidi laidās, Jūras virsū dzidri skaidrā, Ūdens selgā vienlīdzenā. Nāca liela vētras brāzma, Nikns vējš no rīta puses, Sazakūlās jūra putās, Sazasviedās augšā viļņi. Vēji sašūpoja meitu, Viļņi jaunavu nu dzina Apkārt prom pa zilu jūru, Putās kultos viļņu galos: Vēji meitu pūta grūtu, Jūra pilnumu tai lika. Grūti grūtumu tā nesa, Vēderu ar lielām mokām; Nesa septiņsimti gadus Deviņas tā varoņdzīves; Nedzima vēl dzemdējamais, Radāmais vēl nerādījās..

(Atdzejojis Linards Laiccns.)

Tad uz jaunavas ceļgaliem nolaidies putns un izdējis sešas zelta olas, vienu dzelzs olu. Kad Ilmatarai kļuvis ļoti karsti un viņa_ sākusi kustināt ceļgalu, olas ievēlušās jūra un sasitušās.

«Dūņās negāja vis postā, Iekritušas ūdens dzīlē. Drumslas pārgrozījās labi, Čaulas izveidojās skaisti: No tās olas apakšdaļas Izašķīlās māte zeme, Bet no viņas augšas daļas Radās augstais debess lokums;

Dzeltānuma virsSjdaļa Vērtās dienas saules gaismā, Olas baltums, augšas daļa Izmetās par mēnesnīcu; Bet no olas raibās puses Zvaigznes saradās pie debess, Un no melnuma, kas olā, Cēlās gaisā mākoņpulki.»

(Atdzejojis Linards Laicens.)

Korānā (musulmaņu svētajā grāmatā) par pasaules radīšanu sacīts sekojošais:

«Paveries, ikkatru lietu mēs esam radījuši ar noteiktu uzdevumu. Un mūsu pavēle — tas tikai vienīgais (akts), līdzīgs tikai vienam skropstas pamirkšķinājumam.» (59. sura — noda]a.)

«Patiesi, mēs esam radījuši debesi un zemi, un visu, kas starp tām, sešās dienās, un mūs nepārņēma nogurums.» (50. sura.)

«Viņš radīja debesi bez redzamiem stabiem un nometa uz zemes nekustīgus kalnus, lai tā nelīgotos kopā ar jums, un izplatīja uz tās visas dzīvnieku sugas; un no debess nokrita ūdeņi, un izaudzēja pa pārim no katras sugas.> (79. sura.)

«Vai gan jūs, cilvēki, varat radīt debesi, ko viņš ir uzcēlis?» (79. sura.)

«Viņš uzcēla tai vāku un darīja to pareizi. Un viņš pavēlēja, lai tā būtu tumša nakti, Un lika gaismai no tās izplūst dienā, Un pēc tam izplatīja viņš zemi Un lika iznākt no tās ūdeņiem un zālēm, Un kalnus viņš nostiprināja cieši

Jūsu ērtībai un ganāmpulkiem.

Tas — viņš, kas veicis radīšanu pirmoreiz.

Pēc tara viņš atkārtoja to, un tas viņam izdevās vel vieglāk.» (3U. sura.)

Beidzot, citēsim vēlāku laiku ukraiņu teiku, kurā jau izpaužas bibeles nostāsts par pasaules radīšanu:

«Kā tik sadomajis tas kungs radit pasauli,» stāsta Ukrainā, «ta saka vecākajam eņgenm Satanailam: nu ko, viņš saka, erceņgei manu, dosimies radīt pasauli. — Iesim ari, dievs, saka bālanails. Ta viņi nonaca pie juras, tadas tumšas tumšas — sacīts: bezdibenis. Te nu dievs ari saka Sātanailam: vai redzi šo bezdibeni? — Kedzu, dievs. — Tad ej, viņš saka, tajā bezdibeni līdz pašai apakšai un dabu man sauju smilts; bet pielūko — kad to ņemsi, tad saki pie sevis: ņemu tevi, zeme, ta kunga varda. — Labi, dievs. Un nolaidas Satanaus paša bezdibeni uz pašas smīns; te viņam uzriaca ļauns prāts: ne, viņš saka, dievs, es piebildīšu ari savu vardu; lai butu reize ir tavs, ir mans. Un ņemdams viņš tā ari saka: ņemu tevi, zeme, ta kunga un savā vārdā. Tā pateicis; bija jāiznes, bet ūdens viņam to smilti skalo lauka. Viņš gan saspiež sauju, bet kur nu viņam dievu piemānīt, pēc tam iznira no jūras, tad tās smilts tikpat kā nebija — visu ūdens bija aizskalojis. Neblēdies, Sātanail, saka tas kungs; ej no jauna, tikai neliec klāt savu vārdu. Devās no jauna Sātanails; nosacīja: ņemu tevi, zeme, tā kunga un savā vārdā, — un atkal smilts pagaisa. Kad nu trešo reizi sacīja Sātanails: ņemu tevi, zeme, tā kunga vārdā, — un tā nesa to, nesažņaugdams sauju, nesa tāpat vien uz delnas, lai ūdens to noskalotu. Tomēr veltīgi: kā bija piegrābis pilnu riekšavu, tāpat arī aiznesa pie dieva. Un tas kungs paņēma šo smilti, iet pa jūru, to izsēdams, bet Sātanails ņem un laiza roku: kaut drusciņu, viņš domā, paslēpšu sev, bet pēc tam arī zemi radīšu. Bet tas kungs izsēja: nu ko, viņš saka, Sātanail, smilts vairs nava. — Nava vairs, dieviņ. — Tad vajag svētīt, saka tas kungs, un svētī zemi uz visām četrām pusēm, un, kā viņš nosvētīja, tā šī zeme sāka augt. Aug šī zeme, bet tā, kas mutē, par sevi aug; beidzot tā izauga, ka sāka lūpu izspiest. Tad dievs saka: nospļaujies, Sātanail! Tas sāka spļaudīties un krēpot, un, kur viņš nospļāvās, — tur izauga kalni, bet, kur nokrēpojās — tur klintis.»

Pēc citas teikas, no tā cēlušies purvi, tuksnešainas un neauglīgas vietas. «Lūk, kāpēc pie mums zeme nelīdzena. Saka vēl arī, ka blīvējoties tās klintis un kalni diezin cik ilgi būtu auguši, bet, Pēteris un Pāvils kā apvārdojuši tos, tā vairs neaug. Bet tas kungs jau sacījis Sātanailam, tagad tikai jāsvētī zeme, lai tā aug tālāk, bet mēs atpūtīsimies. Labi, dievs, saka Sātanails. Un likās atdusēties. Tas kungs atdusas, bet Sātanails tikai domā, kā zemi sagrābt; un tad nu viņš paķer dievu un laižas skriešus lai iemestu ūdenī), bet jūras nav; drāžas uz ziemeļiem — tur arī neredz. Metas uz visām četrām debess pusēm — nekur nav jūras… Viņš redz, ka nekā nepadarīs, nes dievu uz to pašu vietu un pats nogulstas viņam blakus. Mazliet pagulējis, viņš modina dievu: celies augšā, dievs, zemi svētīt! Bet dievs viņam saka: nerūpējies, Sātanail, mana zeme ir svētīta, es tai nosvētīju šai naktī visus četrus sānus.»

Desmitiem grāmatu pierakstīts ar dažādām teikām par pasaules radīšanu. Dažam nāk smiekli par to, kā domā nēģeri vai, sacīsim, meksikāņi, citi no sirds pasmiesies par ukraiņu pasaules radīšanas stāsta izklāstu. Bet ar ko ebreju un kristīgo stāsts (abi tie vienādi), kas izklāstīts bībelē, labāks, ticamāks?

Senie ebreji lasījuši vai dzirdējuši no babiloniešiem, būdami pie viņiem gūstā, nostāstus par pasaules radīšanu. Tos atstāstīja no mutes mutē, kamēr kāds tos pierakstīja. Tagad šos nostāstus uzskata par «patiesiem» ir ticīgais ebrejs, ir kristīgais.

Un patiesi, kādu tur maori vai nēģeru nostāstos it nemaz , nav mazāk svētuma un patiesības kā bībeliskajā pusmežoņu nostāstā par pasaules radīšanu.

Mēs tīši citējam šos dažus nostāstus. Novietojiet tos blakus, salīdziniet, izvēlieties jebkuru: tie visi vienlīdz, kā saka zinātniskā sociālisma nodibinātājs Fridrihs Engelss, ir apkārtējās pasaules fantastisks atspoguļojums cilvēku galvās.

Septītā nodaļa pirmĀ APGRĒKOŠANĀS

Izlasiet blbeles pirmo un otro nodaļu, un jūs redzēsiet, kā ebreju dievs EiohimsJahve priecājies par visu to, ko viņš radījis. Dievs ik dienas atzīmējis savā piezīmju grāmatiņā, cik labi viņš iekārtojis pasauli gan pirmajā, gan otrajā, gan visās sešās radīšanas dienās. Dievs redzējis visu, ko viņš radījis, un «tas bija ļoti labs» (I, 31). Un, tā kā tas bija visuvarenais dievs, uz kura pavēli no visām alām līda laukā zvēri, rāpuļi, peldēja zivis, laidās putni un izauga koki un zāle, tad bībeles lasītājs noskaņojas tūlīt tādējādi, ka dievs tiešām visu labi ierīkojis. Un pēkšņi izrādās, ka iznācis pavisam nelāgi. Trešā nodaļa sākas ar to, ka «čūska bija gudrāka uz viltu nekā visi zvēri laukā, ko Dievs tas Kungs bija radījis, un tā sacīja uz sievu: vai tad Dievs ir sacījis: jums nebūs ēst no neviena

koka dārzā? Tad sieva sacīja uz čūsku: mēs ēdam no koku augļiem dārzā; bet par tā koka augļiem, kas dārza vidū, Dievs ir sacījis: neēdiet no tā un ne-aizkariet to, ka jūs nemirstat. Un čūska sacīja uz sievu: mirt nemirsiet vis. Bet Dievs zin, ka, kurā dienā jūs no tā ēdīsiet, tad jūsu acis taps atvērtas, un jūs būsiet itin kā Dievs, zinādami labu un ļaunu» (III, 1 — 5). Redziet, cik nelāgi viss iznācis. Čūska bijusi viltīgāka par visiem zvēriem. Bet kas gan to padarījis viltīgu? Jo, pēc bībeles vārdiem, visi dzīvnieki un viss, kas virs zemes, ir dieva radīts, tātad ar sevišķu viltību čūsku apveltījis tas pats dievs (Elohims) vai, pareizāk, bībeles dievi.

Otrajā nodaļā pastāstīts par to, ka šie dievi iestādījuši dārzu un sacījuši cilvēkam: «… no visiem dārza augļiem tu vari ēst, kā tīk. Bet no tā laba un ļauna atzīšanas koka, no tā tev nebūs ēst, jo, kurā dienā tu no tā ēdīsi, tu mirdams mirsi.» (II, 16—17.) Kas gan tas patiešām par stāstu? Kas tā par čūsku, kura kārdina pirmo sievieti? Un, jādomā, ebreju dievi radījuši sievieti arī ar tādu raksturu, ka viņa izrādījusies pieļāvīgāka kārdināšanai, ka čūska viņai pielavījusies. Kad mēs sākam izjautāt mācītājus par šo pašu čūsku un pirmās apgrēkošanās stāstu, viņi paskaidro mums, ka ar čūsku jāsaprot sātans, kas parādījies Ievai čūskas izskatā. Bet ne pirmajā, ne otrajā I. Mozus grāmatas nodaļā taču nav ne vārda par sātanu. Kur tad cēlies sātans, un kas

radījis šo sātanu, un kāda velna dēļ radīts sātans? Mācītāji, pamatodamies uz dažādām vietām «svētajos rakstos», bet, pareizāk sakot, gluži vienkārši atkārtodami dažādu mežoņu un pusmežoņu tautu nostāstus par gariem — demoniem un velniem, izskaidroja visu šo lietu tā, ka sātanus radījis dievs, tāpat kā eņģeļus. Bīskaps Makarijs, Maskavas un Kolomnas metropolīts13 , sastādījis un iespiedis savā laikā rokasgrāmatu mācītājiem — «Pareizticīgi dogmatiskā teoloģija». Šai sacerējumā Makarijs pats, protams, nekā nav izdomājis. Viņš tikai atkārtoja to, ko pirms viņa tūkstošiem gadu sludināja tādi paši šarlatāni, krāpnieki kā metropolīts Makarijs. Metropolīts Makarijs pastāsta mums pasaciņu par to, kā dievs savām vajadzībām radījis sev kalpus. Šos kalpus viņš nosaucis par eņģeļiem. Mācītāji strīdas par to, kurā dienā radīti eņģeļi. Vieni saka, ka pirms debesu un zemes radīšanas, citi — ka pirmajā dienā, bet trešais — ka pēc sešām radīšanas dienām. Mācītāji ilgi strīdējās par to, vai eņģeļiem ir miesa. Daži no viņiem apgalvoja, ka eņģeļiem esot miesa. Piemēram, Origens, Metodijs un Teognosts11 domāja, ka eņģeļiem ir miesa. Bet kāda gan dzimuma ir šī miesa? Viņi ilgi strīdējās par to, vīriešu vai sieviešu, bet pēc tam nolēma, ka eņģeļi ir bezdzimuma (citiem vārdiem, divdzimumu būtnes — hermafrodīti). Bet vairums kristīgo mācītāju jau kaunas no šā jēdziena vai vienkārši negrib izblamēties ticīgo acīs

un tagad jau iztēlo eņģeļus kā nemiesīgus. Eņģeļi sadalās pēc «rangiem». Šo eņģeļu skaits ir ļoti liels. «Iedomājies,» saka «svētais» Jeruzalemes Kirils15 , «cik ļoti daudz ir Romas tautu, cik ļoti daudz citu rupju tautu, tagadējo, un cik viņu izmiris simt gados; iedomājies, cik ir apglabāti tūkstoš gados; iedomājies cilvēkus, sākot ar Ādamu un līdz šai dienai: viņu ir milzīgs daudzums, bet tas vēl maz, salīdzinot ar eņģeļiem, kuru ir vairāk. Viņu ir deviņdesmi: deviņas avis; bet cilvēku dzimums ir viena vienīga avs; pēc vietas plašuma būs spriest par iemītnieku lielo daudzumu. Mūsu apdzīvojamā zeme ir it kā kāds punkts, kas atrodas debesu degpunktā. Tāpēc tam apkārtējai debesij tikpat daudz lielāks skaits iemītnieku, cik lielāka tās platība; bet debesu debesīs viņu ir neaptverams skaits.»

Eņģeļi, pēc baznīctēvu mācības, iedalās rangos un pakāpēs. Metropolīts Makarijs saka, ka pareizticīgajai baznīcai jābalstās uz «svētā» Dionisija Areopagita16 uzskatu, un proti, ka «eņģeļi iedalās deviņos pulkas, bet šie deviņi — trīs rangos. Pirmajā rangā atrodas tie, kas tuvāk dievam, kā troņi, ķerubi un serafimi (zeravi); otrajā rangā — vara un spēks, trešajā — eņģeļi un crceņģeļi».

Vai tiešām jūs nepārņem šausmas, padomājot vien, ka miljoniem cilvēku mācītas tādas nejēdzības, izdomas, muļķības? Iedomājieties vien: dievs radījis viņus pa daļai savam laika kavēklim, pa daļai tādēļ, lai būtu sūtņi uzde

vumiem (viņam taču nebija ne telefona, ne telegrāfā, ne radio, ar ko nosūtīt cilvēkiem paziņojumus par savu gribu). Nu, kaut vai proklamācijā, ko būtu iespiedis un nometis no debesīm, viņš varētu paziņot savu gribu, bet nav viņam tur spiestuves, un arī eņģeļi ir analfabēti — ne rakstīt, ne lasīt, ne iespiest neprot. Pēc ebreju un kristīgo mācības, šie eņģeļi nodarbojas ar to, ka cauru nakti dzied dievam slavu. Troksnis no tā droši vien saceļas tik briesmīgs, ka vecais ebreju dievs jau sen palicis kurls un nedzird rabīnu un ticīgo gaudu, kas paceļas uz viņu. Muhamedāņi arī nometinājuši uz dzīvi debesīs miljardiem eņģeļu, kas slavina allahu. Tā kā virs zemes valsts iekārta bija tāda, ka ap caru, karali, sultānu, ķeizaru bija ministri, augstmaņi un visādu pakāpju un rangu ierēdņi, tad arī debesīs mācītāji radīja debesu caru pēc tā paša parauga kā virs zemes. Tās pašas pakāpes, tie paši ierēdņi, sākot no 1. un beidzot ar 14. klasi.

Bet kur gan sātans galu galā celies? Izrādās, pēc pareizticīgo baznīcas mācības, dievs radījis velnus par eņģeļiem (labi gan eņģeļi, kas kļuvuši par velniem!). Radījis viņus labus, viņi paši vēlāk kļuvuši ļauni. Vai jūs varat iedomāties kaut ko nejēdzīgāku par šo mācību? Visuvarenais un visuzinātājs dievs rada eņģeļus. Šie eņģeļi pēc neilga laika vairs neklausa dievam, diezin kā viņus pārņem lepnība, un dievs nosviež viņus no debesīm, un pārvērš viņus par sātaniem, kuru rokās viņš nodod cilvēku, gan viņam dzīvam esot, gan pēc nāves. Viņš piešķir šim sātanam milzu spēku. Dažreiz velns, sātans ir spēcīgāks pat par dievu. Ļaunais uzvar labo, un cilvēks nodara grēku. Kur gan cēlusies šī mācība? Tā ir tā pati senā mācība par divu principu — labā un ļaunā, gaismas un tumsas — cīņu pasaulē, dabā un cilvēku sabiedrībā. Senās reliģijas ir pilnas ar to. Vieni dievi tajās attēloti par labiem, citi — par ļauniem, vieni — par eņģeļiem, citi — par sātaniem, vienos dievos viņi iemieso dabas spēkus, kas viņiem labvēlīgi, citos — naidīgos. Bet baznīcniekiem tādi stāsti ļoti noderīgi, un viņi radījuši veselu mācību par to, kā ar dažādām burvībām, lūgšanām, kvēpnīcām, svētbildēm, svecēm, ar krustu un citām lietām un zīmēm var uzveikt ļauno spēku un sagādāt uzvaru labajam. Jo par šo buršanos, par kuras speciālistiem viņi kļuvuši, viņiem maksā ticīgie cilvēki. Jo ar šo buršanos viņi ir palīdzējuši un palīdz ekspluatatoriem valdīt. Jo ar šīs buršanās palīdzību mācītāji un kulaki cīnījās ari mūsu revolūcijā pret strādniekiem un zemniekiem. Jo ne vien pareizticīgā, bet arī citas — ebreju, muhamedāņu baznīcas pieblīvējušas pasauli ar visuvisādiem šaitaniem, šeidimiem (velniem), kuri, pēc šo reliģiju mācības, uzmana katru cilvēku virs zemes, gaida uz viņa grēcīgo miesu pēc nāves, lai mocītu viņu un plosītu kristīgo, ebreju, musulmaņu ellē.

Tātad baznīcnieki māca, ka sātani radīti sākumā eņģeļu veidā. Kad gan notikusi viņu pārvēršana par sātaniem? Par šo lietu, lai arī kā blēdītos mācītāji, viņi nevar neko pasacīt, toties viņi «skaidri» zina, kā krituši ļaunie gari. Vai visi reizē? Nē, atbild viņi. Vispirms kritis viens galvenais, bet pēc tam aizrāvis sev līdzi arī visus pārējos. Un, protams, kā gan varēja bībclcs dievs izsekot tam, ko viņš bija radījis tādā steigā. Jo nav nekāda joka lieta — sešās dienās .radīt visu pasauli un vairāk par miljardu eņģeļu! Nu protams, nav pamanījis, ka radījis tādu nemiera cēlēju, kas vēlāk aizrāvis sev līdzi visus citus, kuri nav gribējuši pakļauties vecajam ebreju dievam. Svētie tēvi daudz strīdējušies par to, kas īsti bijis šis pirmais kritušais eņģelis. Vieni no tiem apgalvoja, ka viņš bijis pats pilnīgākais no visiem eņģeļiem; citi apveltījuši viņu ar pirmā augstākā gara pakāpi, — viņa pakļautībā bijusi nodota vesela grupa eņģeļu; nu un viņš šos eņģeļus arī sadumpojis. Un pat par to, kādā grēkā krituši šie eņģeļi, kas pārvērtušies par velniem, svētajiem tēviem ir skaidras ziņas. Vieni no vidiem liecina, ka šie eņģeļi bijuši nedabiskās attiecībās ar cilvēku meitām, un norāda turklāt uz bībeles vārdiem (VI, 2): «Tad dieva bērni redzēja cilvēku meitas, ka tās bija skaistas, un ņēma sev sievas, kādas tiem patika.» Citi apgalvo, ka eņģeļi krituši jau pirms pirmā cilvēka parādīšanās un ka viņu grēks — tā ir skaudība (bet kas gan apveltījis viņus ar skaudību?). Beidzot, trešie apgalvo, ka pirmais grēks bijusi lepnība (kur gan tā cēlusies?). Cik ilgi sātani paliks par nelabajiem, vai viņi vēlreiz kļūs par eņģeļiem? Uz to baznīca atbild, ka sātani notiesāti mūža katorgā un tai pašā laikā viņi mūžīgi izpilda cilvēku mocītāju pienākumus pēc tā paša visuvarenā dieva gribas, jo bez dieva gribas taču ne mats no cilvēka galvas nenokrīt.

Bet tagad atgriezīsimies pie cilvēka apgrēkošanās. Tātad sātans, kas bija radīts virs zemes eņģeļa veidā, ielīdis, kā mācītāji stāsta, čūskā un pierunājis Ievu iebaudīt no laba un ļauna atzīšanas koka ābola. Iegaumējiet: sātans nesaka: «dievs», bet saka: «būsiet itin kā dievs», zinādami labu un ļaunu. Un visā 1. Mozus grāmatā, gan pirmajā, gan otrajā, gan daudzās citās nodaļās, kur dievu sauc vārdā «elohim», runā nevis par vienu dievu, bet par daudziem dieviem, jo vārds «elohim» nozīmē «lielie, varenie dievi». Sie lielie, varenie dievi aizliedz cilvēkam ēst noteiktus augļus. Viņi baidās, ka tad visi pārējie cilvēki kļūs līdzīgi viņiem.

Jādomā gan, ka pirmie bībeles cilvēki bijuši jau dumpinieki pret saviem kungiem, dieviem (elohim). «Un sieva redzēja, ka labi būtu ēst no tā koka un ka tas acīm jauks un patīkams koks esus, gudru darīt, un tā ņēma no viņa augļiem un ēda un deva arī savam vīram, un viņš ēda. Tad viņu abēju acis tapa atvērtas un tie atzina, ka bija pliki, un sapina vīģes koka lapas, un darīja sev priekšautus.» (III, 6—7.) Tātad aizliegtais auglis tika apēsts, un ne Ādains, ne Ieva nenomira. Ebreju dievu, elohim, draudi izrādījās par tukšiem draudiem, par iebaidīšanu. Bet tai pašā laikā, kā pastāsta bībele, «tie dzirdēja Dieva tā Kunga balsi, kas dārzā staigāja dienas dzestrumā. Tad Ādams un viņa sieva apslēpās priekš Dieva tā Kunga apakš kokiem dārzā. Un Dievs tas Kungs sauca Ādamu un sacīja uz to: Kur tu esi? Un tas sacīja: es dzirdēju tavu balsi dārzā un bijājos, jo es esmu pliks, un paslēpos. Un viņš sacīja: kas tev ir teicis, ka tu esi pliks? Vai tu neesi ēdis no tā koka, par ko es tev pavēlēju, ka tev no tā nebija ēst?» (III, 8—11.)

Pieversiet uzmanību tam, ka bibeles dievi aizliedz cilvēku ģimenei ēst noteikta koka augļus. Viņi piešķir šim kokam noslēpumainu, brīnumdarītāju varu. Un gluži tāpat arī mežoņi uzskata ļoti daudzus priekšmetus par aizliegtiem, tabu17 , jo pirmatnējās tautas domāja, ka noteiktos dzīvniekos un augos, un akmeņos, tāpat kā visos priekšmetos, slēpjas dievi un gari, slēpjas labi un ļauni spēki, no kuriem atkarīga ir dzīve, ir nāve, ir visa pastāvēšana. Bībeles ebreju dievi daudz neatšķiras no šiem mežoņiem: a'rī viņiem ir savs «tabu» — aizliegtais koks. Šie dievi iedēstījuši dārzu, kurā strādā un kuru apsargā cilvēki no Ādama un Ievas ģimenes. Bet dievi, ierīkojuši šo dārzu un atpūtušies, nolaižas tajā un staigā pa dārzu zem ēnainajiem kokiem, kad karsts laiks (debesīs, jādomā, nav mežu). Sie dievi sarunājas ebreju valodā, un no viņiem Ādams ar Ievu var pat noslēpties, un visuvarenie dievi, visa redzētāji, nekādi nevar viņus atrast starp kokiem un uzsauc Ādamam: «Kur tu esi?» Gluži nesaprotami, kādēļ visuzinātājs dievs izjautā Ādamu, ja viņam, pēc baznīckungu mācības, viss jāzina jau iepriekš? Ticīgie cilvēki saka: «Tas ir tādēļ, lai pārbaudītu Ādamu.» Labi, kādēļ, gan viņam pārbaudīt Ādamu, kad viņam jau iepriekš jāzina, ja viņš ir visuzinātājs, ko teiks Ādams?

Ādams, protams, atsaucas Šai nostāstā uz sievu: «Tā sieva, ko tu man devis, tā man deva no tā koka, un es esmu ēdis.» Patiesību sakot, Ādamam pilnīgi taisnība. Ja viss būtu kā pēc bībeles, ja tiešām dievs būtu radījis Ievu, tad, protams, atbildība par to, kāda Ieva ir, gulstas uz dievu. Ja nu vēl dievs būtu devis Ievu kā mazu bērnu Ādamam audzināšanā un viņš to būtu slikti audzinājis, — nu tad no viņa varētu prasīt atbildību; bet viņš ar Ievu taču nodzīvojis tikai dažas dienas, un tās pašas pilnīgā neziņā, jo nebija vēl baudījis no laba un ļauna atzīšanas koka.

Ebreju dievs uzsāk Ievas nopratināšanu: «Un Dievs tas Kungs sacīja uz sievu: kam tu to esi darījusi? Un sieva sacīja: čūska mani pievīlusi, un es esmu ēdusi.» Ievai arī taisnlba, jo patiešām spēju pievilt taču nav radījis neviens cits kā tas pats dievs, kas visu radījis, kā bībele stāsta. Uzdzirdējis Ievas gluži prātīgo atbildi, kam vajadzētu sakaunināt Elohimu (ja tā bulu kaut cik godprātīga būtne), jo viņš taču uzsūtījis provokatoručūsku, šis dievs sāk lamāties un nolādēt pats savu radību: «Tad Dievs tas Kungs sacīja uz čūsku: Tādēļ, ka tu to darījusi, esi nolādēta priekš visiem lopiem un priekš visiem zvēriem laukā; uz tava vēdera tev būs iet un pīšļus ēst visu savu mūžu.» (III, 14.) Te tas ir — briesmīgais Elohima lāsts. Patiesībā, ja mēs pievērsīsimies dzīvnieku valsts studijām, tad redzēsim, ka čūska nepavisam nav tik nolādēta un daba tai nav pāri nodarījusi, tā ir ņiprāka, veiklāka, spēcīgāka par daudziem citiem dzīvniekiem, ļoti pielāgojusies apkārtnei un nepavisam nav nolādēta to priekšā. Jāsmejas lasot, kā saniknotais mežonis Elohims piedraud čūskai, ka tā ēdīšot pīšļus (t. i., zemi) visu savu mūžu. Patiesībā čūska nepavisam neēd pīšļus, un katrs zina, ka tā ēd vardes, peles un citus dzīvniekus, bet prāvās troļļu čūskas var norīt pat telēnu; tātad, čūska gluži vienkārši nav paklausījusi šim ebreju dievam. Bet sievai ebreju dievs sacījis: «Es vairodams vairošu tavas sāpes un tavas grūtības mokas; ar sāpēm tev būs bērnus dzemdēt, un tavai iegribēšanai būs būt pēc tava vīra, un viņam būs par tevi valdīt.» (III, 16.) Padomājiet vien, jo sevišķi jūs, sievietes: kad jūs dzemdējat bērnu, kad notiek jauna cilvēka piedzimšana un jūs pārplūstat asinīm, un ciešat sāpes, tad saskaņā ar šo reliģisko mežonīgo pasaciņu tas notiek nevis tāpēc, ka jūsu organisms nav tā uzbūvēta, lai dzemdētu bez mokām, bet, pēc «svētās baznīcas» mācības, tāpēc, ka senos laikos kāda mežoņu sieviete no Ādama cilts, saukta par Ievu, apēdusi ābolu! Ko gan jūs sacītu par cilvēku, kas, iestādījis dārzu, nolādētu visas nākamās audzes par to vien, ka kāds puisēns būtu nozadzis viņam aizliegto ābolu no dārza? Jūs nosauktu viņu par cietsirdīgu, mežonīgu, ārprātīgu, bet te ebreju dievs (viņš arī kristīgo dievs) nolād ar vēl briesmīgāku lāstu cilvēku dzimumu par vienu ābolīti. Mācītāji izmanto šo stāstu nevis tādēļ, lai parādītu dieva cietsirdību, bet tādēļ, lai iedvestu visu laiku ekspluatatoriem izdevīgo domu par to, ka visas cilvēku ciešanas — no «iedzimtā grēka», no tā, ka Ādams ar Ievu apēduši ābolu. Viņi izmanto šo stās'.u, lai iedvestu darbaļaudīm, ka ciešanas, kam viņi nolemti sabiedrībā, kur valda ekspluatatori — kapitālisti un muižnieki, ir dieva sods par to pašu ābolu, ko Ieva apēdusi paradīzē. Tam vēl tic. mācītāju pievilto cilvēku miljoni dažādās zemēs, un tas traucē cilvēkiem paglābties no ciešanām, no kapitāla kundzības.

Vai tiešām nav neērti tam ticēt? Paskatieties visā dzīvnieku valstī. Vai tad dzīvnieki, vai, piemēram, govs, nemokās, kad dzemdē telēnu, vai bieži vien dzīvnieki nenobeidzas dzemdību laikā? Kā tad bībelē nekas nav pastāstīts par govs apgrēkošanos? Un ar ko gan nogrēkojusies govs, ka arī viņai jādzemdē mokās? Pievērsieties zinātnei, un jūs redzēsiet, cik bezjēdzīga ir šī pasaka par ciešanu cēloņiem, dzemdējot jaunu būtni. Jūs uzzināsiet, ka ķermeņa uzbūvē ir ļoti daudz tāda, kas nav mērķtiecīgs, un cilvēka ciešanas ceļas no viņa ķermeņa uzbūves nepilnības un no tā, ka cilvēki vēl arvien dzīvo neveselīgu, nenormālu dzīvi, bet šķiru sabiedrībā necilvēciskā ekspluatācija sagādā darbaļaudīm sevišķi smagus dzīves apstākļus. Bet izrādās, ka nav nemaz nepieciešami, lai sievietes mokās dzemdētu bērnus. Zinātnes sasniegumi Padomju zemē devuši iespēju dzemdēt bez sāpēm. Padomju zinātnieki atcēluši veco «dievu lāstu».

Bībeles dievs neapmierinās ar to, ka nolādējis sievietes un čūsku, viņš nolād visu cilvēku dzimumu un pat visu zemi. «Un uz Ādamu viņš sacīja: tāpēc ka tu esi klausījis savas sievas balsi un ēdis no tā koka, par ko es tev pavēlēju, sacīdams, tev nebūs no tā ēst, — nolādēta lai ir zeme tevis dēļ, ar mokām tev no tās būs uzturēties visu savu mūžu. Un ērkšķus un dadžus tā tevim izdos, un tev būs ēst lauka augļus. Ar sava vaiga sviedriem tev būs maizi ēst, iekams tu atkal topi par zemi, no kā tu esi ņemts, jo tu esi no pīšļiem un tev būs atkal palikt par pīšļiem.» (III, 17—19.) Kad bērns sasitas pret kaut ko, viņš uzskata par vainīgu priekšmetu, kas viņam iesitis, viņš dažreiz dauza galdu un sienu, pret ko sadauzījies, sacīdams: «Še tev.» Mežonis daudz neatšķiras no šāda bērna. Ja viņam iebelzīs nokritis akmens, viņš uzskata šo akmeni par dzīvu, viņš vai nu pielūdz šo akmeni, lūdz viņu vairs nedarīt tam ļaunu, vai arī nolād šo akmeni, sit to. Ebreju dievs daudz neatšķiras no šāda mežoņa. Viņš nolād zemi, kas taču neko viņam nav nodarījusi, ko viņš pats it kā būtu radījis, pēc bībeles nostāstiem. Un, neraugoties uz šām skaidrajām nejēdzībām, bībele ir lielisks līdzeklis baznīcai un ekspluatatoru šķirām, lai pierādītu darbaļaudīm, ka tikai vaiga sviedros tiem būs savu maizi ēst, t. i., tikai grūtā darbā to iegūt. Darbaļaužu daļa — ērkšķi un dadži, t. i., nezāles un lauku zāle, visu mūžu. Bet kāpēc gan bagātnieki, visu zemju muižnieki un kapitālisti, nekad neēd ne ērkšķus, ne dadžus, ne lauku zāli, bet ēd to, kas viņiem ienāk prātā, un labāko no tā, kas ir virs zemes? Kāpēc viņi nekad vaiga sviedros neiegūst sev maizi? Vai tad ebreju dievs nolādējis tikai darbaļaužu masas, un viņa lāsts uz kungiem neattiecas?

Visi šie bībeliskie «dieva lāsti», visas šīs mokas un ciešanas, kurām, pēc garīdznieku mācības, dievs pakļauj cilvēku, nav spēkā PSR Savienībā — uzvarējušā sociālisma zemē. PSR Savienībā nav bezdarba, nabadzības un masu ciešanu. Darbs, ko, pēc bībeles stāstiem, nolādējis dievs, darbs mūsu zemē ir goda un slavas lieta.

Pēc visa tā tas kungs palicis par drēbnieku: «un Dievs tas Kungs taisīja Ādamam un viņa sievai uzvalkus no ādām un tiem tos apvilka.» (III, 21.) (Zelta rokas!) Pirmais drēbnieks šuj ādas tērpus. Paradīzē tādējādi atvērta pirmā drēbnieku darbnīca ar šādu izkārtni: «Jahve-Elohims un kompānija. Šujam ādas tērpus.» Apģērbis viņus, šis drēbnieks sacījis: «Redzi, cilvēks ir tapis kā viens no mums, atzīdams labu un Jaunu, un nu la: tas savu roku ne-izstiepj un neņem arī no tā dzīvības koka, un ne-ēcl, un nedzīvo mūžīgi. Tad Dievs tas Kungs to izdzina no Ēdenes dārza, lai tas to zemi strādātu, no kā bija ņemts. Un viņš izmeta cilvēku un lika Ēdenes dārzam pret rītiem ķerubus un cērtama zobiņa liesmu, lai sargātu ceļu uz dzīvības koku.» (III, 22—24.) Citiem vārdiem, Ādams un Ieva tika izsūtīti «uz ne visai attālām vietām», notiesāti mūža spaidu darbos, bet pie ebreju dieva JahveElohims un kompānija muižas ieejas tika nostādīts debesu sargs ar liesmainu zobenu, kas aizliedza visiem ieeju. Bet, tā kā vini vairs nebija Elolvma vergi, tad kā brīvlaistie saņēma apģērbu.

Atcerieties, ka paradīze (tā sacīts bībelē) bija ierīkota virs zemes un pat šīs paradīzes vieta norādīta, un pat upes, kas tecējušas pa šo paradīzi, apzīmētas,_ un šīs upes ir ari tagad — šīs upes ir Āzijā un Āfrikā. Visas šīs vietas ir labi izpētītas, nav zemes gabaliņa, kur cilvēks nebūtu spēris kāju, un arī tagad tieši šinī pašā vietā dzīvo cilvēki, un tur nav nekādas paradīzes.

Bet kapitālistiskajās valstīs dzīvības koks un atzīšanas koks, t. i., dzīves un zinātnes labumi, pārvērsti par ekspluatatoru šķiru privātīpašumu un visu ticību mācītāji ir tie sargi, kas aizsprostojuši un aizsprosto darbaļaudīm pieeju šiem labumiem. Reliģija ir bijusi un paliek milzu šķērslis, lai radītu virs zemes patiesu paradīzi. Un ne vien ebreju dievi, bet visi dievi, visi «Elohimi», visi kungi baidās no tā, lai zināšanas, zinātne nekļūtu par tautas masu īpašumu, jo tad nebūs vietas mācītāju un kapitālistu viltum.

Vai tiešām tikai tādēļ, lai attaisnotu kundzību pār masām, ir izdomāts šis stāsts? Protams, ne. Pazīstamais sociālists Lafarģs18 dod asprātīgu izskaidrojumu, kā izcēlušās šīs leģendas par Ādamu un Ievu. Viņš paskaidro, ka sensenos laikos bijis tā: dažas varenākās ciltis pakļāvušas sev vājākās. Spēcīgākā bijusi «Elohima» cil'.s. Sie «Elohimi» uzskatīti par senčiem. Kādreiz tie gluži vienkārši godināti kā senči. Viņi tāpat godināti, viņiem tāpat ziedots, kā ziedo visas mežoņu un pusmežoņu tautas saviem mirušajiem senčiem. Bet ar laiku piešķīra šiem senčiem sevišķas īpašības, piedēvēja daudz ko viņu varenībai un, kā pie visiem mežoņiem, padarīja viņus ne tikai par cilvēces ciltstēviem, bet ari pasaules radītājiem. Jo arī citas, netikai ebreju ciltis, uzskata daudzus savus dievus par senčiem. Un lūk, «Elohima» cilts turējusi savā pakļautībā citu cilti, kas saukta par «Ādama» cilti. «Elohimi» aizlieguši šai ciltij ēst dažu koku augļus, ko viņi uzskatījuši par aizliegtiem, «tabu», šai ciltij, bet ko varēja ēst tikai viņi paši. Paši viņi staigāja apģērbā, bet «Ādama» cilts staigājusi kaila, kā tas arī bija senatnē, kad vergi un verdzenes bija kaili, bet viņu kungi apģērbti. Bet, kad vergi Ādams un Ieva apēduši aizliegtos augļus, šie vergturi «Elohimi» sākuši baidīties, ka tikai tie neatbrīvotos no viņu varas, ka tikai tie nekļūtu par vienu no šiem «Elohimiem». Kas attiecas uz cīņu ar čūsku, tad visa pirmatnējo tautu vēsture pilna ar stāstiem par čūsku, par pūķi, kā vienu no dievietēm, kas cīnās ar citām dievietēm. Daudzas tautas turējušas čūsku par savu senci. Tās cēlušas čūskai tempļus un pielūgušas to tāpat kā citus dievus, ko tāpat uzskatījušas par cilvēku dzimuma senčiem. Dažreiz kāda tauta saukusies čūskas vārdā. Tas bijis cilts vārds. Un Lafargs domā, ka cilis no «Čūsku» ģints pierunājusi «Ādama» cilti sacelties pret «Elohima» cilti. No tā izriet arī «Elohima» solījums sacelt ienaidu šo divu cilšu starpā (Pols Lafargs, «Mīts par Ādamu un Ievu»),

Un pat vārdi, kas skar attiecības starp sievieti un vīrieti, izskaidrojami ar pirmatnējo tautu dzīves apstākļiem. Otrajā nodaļā, 24.

pantā, sacīts: «Tādēļ vīrs atstās savu tēvu un savu māti un pieķersies pie savas sievas.» Bet 16. pantā, 111 nodaļā, sacīts pavisam kas cits: Elohims pasludina sievietei, ka no šā brīža viņas griba būs pakļauta vīra gribai un ka tas būs viņas kungs. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka ir bijis tāds laiks, kad nevis vīrietis ņēma sev sievu un pakļāva to sev, bet sieviete ņēma sev vīru, palikdama savas mātes ģimenē. Bija laiks, kad virs zemes bija mātes ģimenes iekārta (matriarhāts), kad ģimenes priekšgalā bija sieviete; bet vēlāk, mainoties saimnieciskajiem dzīves apstākļiem, mainoties dzīves iztikas iegūšanas veidiem, ģimenes priekšgalā nostājās vīrietis. Vīrs sāka ņemt sev sievu un valdīt pār viņu. Un tad sievietes, līdzīgi bībeles Rutei, sacīja: «Jo kurp tu iesi, es arīdzan iešu, un, kur tu piemājosi, tur es arīdzan piemājošu; tavi ļaudis ir mani ļaudis, un tavs Dievs ir mans Dievs.»

Visā šai lietā gluži nekā «svēta» nav, bet ir tālīn tālas atmiņas, ko sarežģījuši šo mežoņu laiku atmiņu vēlākie sakopotāji.

Astotā nodaļa NOAS ŪDENS PLŪDI

Pirms gadiem 70 Tigras upes kreisajā krastā vācu zinātnieks Ričs atklāja zem smiltīm un zemes aprakto seno, bībelē minēto Asīrijas pilsētu Nīnivi10 . So pilsētu atraka un atklāja milzīgās asīriešu valdnieku pilis, dārzus, ielas, akmens namus un tempļus, ar seniem uzrakstiem un varoņu un dievu attēliem. Un tas, ko bija slēpusi zeme daudzus gadsimtus, no jauna atklājās cilvēka skatam. Visievērojamākās bija tur atklātās milzīgās valdnieku bibliotēkas. Grāmatas tajā bija nevis papīra, bet ķieģeļu: ķieģeļu plāksnēs iespiesti nesaprotami raksti. Ilgu laiku neprata izlasīt šīs grāmatas, bet pēc tam pamazām salasīja. Un tā starp šīm grāmatām uz salauztām plāksnēm atrada uzrakstītu arī senlaiku asīriešu teiku par ūdens plūdiem. Sie uzraksti izdarīti daudz gadsimtu pirms tā laika, kad, pec bībeles nostāstiem, dzīvojis

teiksmainais varonis Mozus. Tā kā asiriešu valsts kādu laiku (apmēram pirms 2650 gadiem) bija iekarojusi ebreju valsti, tad ebreji pārņēma reizē ar daudzām asīriešu paražām ari viņu reliģiskos ticējumus. Daudzus savus reliģiskos ticējumus, kas aprakstīti arī bībelē, ebreji pārņēmuši arī no babiloniešiem, l<uru varā viņi toreiz nokļuva. Tā, piemēram, stāsts par Mardoheju un Esteri neapšaubāmi ir babiloniešu stāstu par Marduku un Ištari atbalss. Un līdz ar to viņi pārņēmuši no asīriešiem un babiloniešiem arī nostāstu par vispasaules plūdiem. Šos nostāstus vēlākie ebreju rakstnieki pārtaisījuši un pārrakstījuši, dažādie noraksti vēlāk sakopoti un izveidojuši bībeles stāstu par «Noas plūdiem», kurā, kā mēs tiurpmāk redzēsim, patiesībā ir divi nostāsti, ko sastādījušas dažādas personas un pat dažādas ciltis. Ko tad pastāsta asīriešu nostāsts par «ūdens plūdiem»?

Šā nostāsta saturs galvenos vilcienos ir šāds.

Cilvēku izvirtība sasniegusi augstāko pakāpi. Veltīgi viņu pārliecināšanai un brīdināšanai dievi uzsūtījuši citu pēc citas dažādas nelaimes: drudzi, sausumu, neražu, neauglību un badu, — nekas nav līdzējis. Tad tie nolēmuši satriekt zemi un iznīcināt grēcīgo cilvēci plūdos.

Šinī laikā babiloniešu pilsētā Šuripakā par valdnieku bijis kāds Ut-Napištims, saukts «Hasisatra», t.i., «Gudrais». Gudrības un

ūdens stihijas dievs Ea, uzzinājis par dievu plānu un gribēdams glābt savu mīluli-valdnieku, ieradies kādreiz pie viņa un sacījis: «Cilvēk Suripaka, sagrauj savu namu, iztaisi kuģi, pamet bagātības, domā par dzīvību, ienīsti bagātības dzīvības dēļ, iekrauj visas dzīvības sēklas kuģa iekšienē.» Tad Ea pateicis Ut-Napištimam kuģa apmērus un pamācījis viņu, kā atbildēt pilsētas iedzīvotājiem uz to iespējamiem neizprotamajiem jautājumiem sakarā ar kuģa būvēšanu.

Ut-Napištims sekojis dieva padomam: dažu dienu laikā viņš uzbūvējis milzīgu kuģi, apšuvis to, noziedis ar darvu, sadalījis iekšieni , vairākās nodaļās, izgatavojis stūri, uzstādījis mastu un pēc tam iekrāvis tajā visu savu kustamo īpašumu, ģimeni, radus, «visu dzīvības sēklu … lauku lopus un lauku zvērus».

Noteiktās dienas vakarā uznākusi briesmīga lietus gāze; valdnieks iekāpis kuģī un aizcirtis durvis. Rīta agrumā pilnā sparā sākusi trakot varen spēcīga vētra: debesīs peldējis milzīgs melns mākonis, no tā dārdinājis vētras dievs Adads, citi dievi un debesu gari plosījušies līdzi ar tiem, pērkons satricinājis debesis, zibeņi apgaismojuši zemi. Visa pasaule ietinusies tumsā, brālis neredzējis brāli, cilvēki nepazinuši cits citu. Paši dievi pārbijušies no plūdiem un bailēs paslēpušies augšējās debesīs, pie augstākā dieva Anu. Dieve Ištara rūgti raudājusi par bojā ejošo cilvēku dzimumu un nožēlojusi, ka piekritusi ūdens plūdiem.

Sešas dienas un sešas naktis trakojusi vētra un ūdeņi pārplūdinājuši zemi; tikai septītās dienas rītā ūdeņi sākuši kristies un plūdi beigušies. Zemi pārklājusi nepārredzama ūdens jūra, «visa cilvēce pārvērtusies par dubļiem, augstāk par jumtiem nogulies purvs». Ut-Napištims atvēris logu, noraudzījies pasaulē un sācis raudāt. Kuģis apstājies N iz ira kalnā un sešas dienas nav varējis izkustēties no vietas. Septītajā dienā Ut-Napišlims izlaidis balodi, bet balodis nav atradis sausas vietas un atgriezies atpakaļ. Tas pats vēlāk noticis ar bezdelīgu. Trešo reizi izlaists krauklis; krauklis ieraudzījis, ka ūdens krītas, sācis pārtikt no līķiem un nav atgriezies.

Tad Ut-Napištims izkāpis no kuģa un veltījis dieviem pateicības upuri. «Dievi sajuta (upuru) smaržu, dievi sajuta jauko smaržu, dievi salidoja kā mušas virs upurētāja.» Dieve Ištara briesmīgā posta mūžīgai piemiņai izpletuši pa debesi savu lazurīta kakla rotu, varavīkšņu un dusmīgi žēlojusies par cilvēku bojā eju galvenajam ūdens plūdu iedvesmotājam — dievam Belam. Bels, redzēdams izglābušos Ut-Napištimu un viņa tuviniekus, saniknojies uz dieviem, kas izpauduši viņa plānu noslēpumu. Gudrais Ea norādījis viņam, cik ārkārtīgi bargi viņš sodījis cilvēkus, starp kuriem gājis bojā liels daudzums nevainīgo, un devis padomu labāk izlietot meža zvērus vai badu, vai mēri, tikai ne. plūdus. Bels kļuvis žēlsirdīgāks, uzkāpis uz kuģa, svētījis izglābušos un nometinājis viņus «pie upju grīvas» — paradīzē.

Un nu pāriesim pie bībeles nostāsta par «Noas ūdens plūdiem». Kā jau paskaidrots, bībelē ir dažādu nostāstu sajaukums: vieni nostāsti, ko sastādījuši ebreji, kas ticējuši dievam Elohimam, un otri — ebreju, kas ticējuši dievam Jahvu jeb Jahvem. Izlaižam bībelē IV un V nodaļu, pie kurām drīzumā atgriezīsimies. Kad pievēršamies VI nodaļai, tūlīt uzzinām, ka tad, «kad cilvēki sāka vairoties virs zemes un tiem meitas piedzima, dieva bērni redzēja cilvēku meitas, ka tās bija skaistas, un ņēma sev sievas, kādas tiem patika». Sai stāstā par dieva dēliem, kas apprec cilvēku meitas, nav nekā dīvaina. Gandrīz visas tautas izdomājušas tādus nostāstus par dieva dēliem. Ļoti daudzi cilvēki ir paaugstināti dievu kārtā, viņu izcelšanās uzskatīta par dievišķīgu. Valdnieki, piemēram, tieši pavēlēja, lai viņiem sacerētu ciltsgrāmatu, no kuras būtu redzams, ka viņi cēlušies no dieviem. Tādas ciltsgrāmatas sacerētas Maķedonijas Aleksandram, ķeizaram Augustam, Cingishanam20 un citiem. Ķīnas ķeizarus sauca par debesu dēliem, bet japāņu mikado — par uzlecošās saules dēlu (un arī par Nikolaju II mācītāji stāstīja, ka viņš esot «dieva svaidītais»). Vai brīnums, ka ebreji, kas ne ar ko neatšķīrās savā laikā no citām mežoņu un pusmežoņu tautām, sacerējuši tādu pašu stāstu par dieva dēliem, kas apprecējuši cilvēku meitas?

VI nodaļā, 4. pantā, ietverts jauns nostāsts — par milžiem: «Tanīs dienās,» stāsta lubele, «tie milzu vīri bija virs zemes un ari pēc, kad Dieva bērni bija iegājuši pie cilvēku meitām un sev bērnus bija dzemdinājuši; šie tie varenie, kas bija no iesākuma, slaveni vīri.» Bībeles Dieva dēli, kā redzams, nav nekas cits kā teiksmainie varoņi jeb gari, ko ebreji uzskatīja par saviem ciltstēviem, sensenis spēcīgiem un slaveniem vīriem. Protams, ar laiku viņi sāka tiem piedēvēt arī sevišķas īpašības, uzskatīt viņus par milžiem. Jo gandrīz visām tautām izveidojušies tādi nostāsti par milžiem un dižvīriem. Taču nekur zemes garozā starp agrāko laiku paliekām nav pat ne pēdu no tādiem milžiem, par kuriem stāsta bībele.

Liktos, ka viss noritēja virs zemes diezgan labi, tik labi, ka pat dieva dēli apprecējuši cilvēku meitas. Un pēkšņi mēs lasām (VI nodaļa, 5.—7. p.): «Un tas Kungs redzēja, ka cilvēku ļaunums augtin auga virs zemes un viss viņu sirdsprāts un padoms tikai ļauns bija vienmēr. Tad tam Kungam palika žēl, ka viņš cilvēkus virs zemes bija radījis, un tas viņam rūpēja sirdī. Un tas Kungs sacīja: Es izdeldēšu no zemes visus tos cilvēkus, ko esmu radījis, cilvēkus līdz ar lopiem, tārpiem un putniem apakš debess, jo man ir žēl, ka es tos esmu radījis.» Un tālāk, panti 11 — 12: «Un zeme bija samaitāta Dieva priekšā, un zeme bija pilna varasdarbu. Un Dievs redzēja zemi, un redzi, tā bija samaitāta; visa miesa bija savu ceļu samaitājusi virs zemes.» Katram ticīgajam ir tiesība jautāt: kas gan šo zemi samaitājis? Kas samaitājis cilvēkus? Vai tikai tie nav dieva dēli, kas nonāca pie cilvēku meitām? Un vēl katram ir tiesība jautāt, ja pat būtu apgrēkojušies cilvēki, ar kuriem dievs tomēr sarunājies, tad kādēļ gan vajadzēja iznīcināt visus dzīvniekus un putnus? Kā, piemēram, apgrēkojusies vārna, vai kā zvirbulis apgrēkojies dieva priekšā? Un kas tas par ceļu viņiem bijis nolikts, ko viņi samaitājuši? Protams, tādu jautājumu var uzdot ļoti daudz, un neviens mācītājs nekad kaut cik jēdzīgi uz tiem neatbildēs, vienīgi pasacīs, ka tas ir «dieva prāts», ka «tā kunga ceļi neizdibināmi». Bet strādnieki un zemnieki taču nevar samierināties ar šādām atbildēm.

Pēc tam bībelē seko neliela Noas ciltsgrāmata, kurā sacīts: «Sie ir tie stāsti par Noas cilti: Noa bija taisns, nenoziedzīgs vīrs savā ciltī, un Noa staigāja ar Dievu. Un Noa dzemdēja trīs dēlus: Zemu, Kamu un Javetu.» (VI, 9—10.) Tas ir viss dzīves apraksts. Bībele pastāsta, ka, dievs noslīcinājis visus cilvēkus virs zemes, atstājis tikai Nou un trīs viņa dēlus, un katrs ticīgais varētu sagaidīt, ka viņam pastāstīs par kādiem sevišķiem Noas nope niem, bet viņa nopelns ir tikai tas, ka viņš «staigāja ar Dievu». Kā viņš īsti staigājis ar dievu — tam pa priekšu vai nopakaļ, pa labi vai pa kreisi, tas bibclē nav pastāstīts. Jāapmierinās tikai ar bībeles rakstnieka nepamatotu paziņojumu, ka Noa bijis taisns un nevainojams cilvēks, bet par trim dēliem, kuri paglābti no plūdiem, par tiem nav sacīts itin nekas, nav pat zināms, vai arī viņi «staigājuši» ar dievu. Un tālāk jau seko stāsts par ūdens plūdiem. Ja jūs izdalīsiet, kā to darījuši bībeles pētnieki, VI nodaļā no 13. līdz 22. p., VII — no 6. līdz 9. p., tad 11. un 13.—15. p. līdz 16. p. vidum, tad no 18. līdz 20. p. un 24. p., bet VIII nod. 1. p. un pusi 2. p.; pus: 3. p. līdz 5. p., tad no 13. līdz 19. p., IX nodaļā no 1. līdz 17. p., tad jūs dabūsiet vienu stāstu; pārējās VI nodaļas daļas no 5. panta līdz beigām, VII un VIII nodaļa pieder pie otrā stāsta. Lai būtu skaidrāk, abi stāsti te citēti atsevišķi, turklāt vārda «dievs» vietā attiecīgajās vietās likti vārdi «Elohims» un «Jahve».

Teiksmā par dievu Elohimu stāsis par plūdiem skan: «Un Elohims sacīja uz Nou: visas miesas gals ir nācis manā priekšā, jo zeme ir pilna no viņu varasdarbiem, un redzi, es nomaitāšu tos līdz ar zemi. Taisi sevim šķirstu no priežu koka; ar mājokļiem tev to šķirstu būs taisit un to apsviķēt ar darvu no iekšun āra-puses. Un tev būs viņu tā taisīt: trīssimt olekšu lai ir tā šķirsta garums, piecdesmit olekšu platums un trīsdesmit olekšu viņa augstums. Vienu logu tev būs tam šķirstam taisīt; olekts lielumā tev būs to taisīt virsgalā, un durvis tev būs likt viņa sānos; tev būs viņu taisīt ar trim bēniņiem, apakšēju, vidēju un virsēju.

Jo, redzi, es vedīšu ūdens-plūdus virs zemes, lai nomaitā apakš debess ikvienu miesu, iekš kā ir dzīva dvaša; visiem, kas virs zemes, būs mirt. Un es celšu derību ar tevi, un tev būs iet šķirstā līdz ar saviem dēliem un ar savu sievu, un ar savu dēlu sievām.

Un no visa, kas dzīvo, no ikvienas miesas, pa diviem no ikvienas kārtas tev būs ievest šķirstā, lai tie līdz ar tevi paliek dzīvi; tēviņam un mātītei tiem būs būt. No putniem pēc savas kārtas un no lopiem pēc savas kārtas, un no visiem zemes tārpiem pēc savas kārtas; pa divi no ikvienas kārtas nāks pie tevis, lai paliktu dzīvi. Un ņem pie sevis no visādas barības, ko var ēst, un sakrāj to pie sevis, ka tā tev un viņiem būtu par barību. Un Noa darīja itin tā, kā Elohims tam bija pavēlējis, tā viņš darīja …

Un Noa bija sešsimt gadus vecs, kad ūdens-plūdi zemi pārplūda. Tad Noa iegāja šķirstā un līdz ar viņu viņa dēli un viņa sieva, un viņa dēlu sievas priekš tiem ūdensplūdiem. No šķīstiem lopiem un no tiem lopiem, kas nav šķīsti, un no putniem, un no visa, kas lien virs zemes, iegāja pa pāriem pie Noas šķirstā, tēviņš un mātīte, it kā Elohims Noam bija pavēlējis.

Sešsimtā Noas dzīvības gadā, otrā mēnesī, septiņpadsmitā mēneša dienā, tai pašā dienā visi liela bezdibina avoti ir pārtrūkuši un debess logi atvērušies …

Tai dienā iegāja šķirstā Noa un Zems un Kams un Javets, Noas dēli, un Noas sieva un viņa trīs vedekles līdz ar tiem. . .

Un tie nāca šķirstā pie Noas pa pāriem no ikvienas miesas, iekš kā bija dzīva dvaša, un tie, kas nāca, bija tēviņš un mātīte no visādas miesas un iegāja, it kā Elohims tam bija pavēlējis .. .

Un ūdeņi augtin auga un vairojās ļoti virs zemes, un šķirsts gāja peldu pa ūdens virsu. Un ūdeņi vairojās pārlieku ļoti virs zemes, un visi augstie kalni visur apakš debesīm tapa pārņemti. Piecpadsmit olekšu augstumā ūdeņi cēlās, un kalni tapa pārņemti…

Un ūdeņi vairojās virs zemes simts un piecdesmit dienas.

Un Elohims pieminēja Nou un visus zvērus, un visus lopus, kas līdz ar to bija šķirstā, un Elohims deva vēju virs zemes, un ūdeņi nostājās. Un bezdibeņa avoli un debess logi lapa aizdarīti…

Un ūdeņi krita pēc simts un piecdesmit dienām. Un šķirsts nolaidās septītā mēnesī, septiņpadsmitā mēneša dienā, uz Ararat-kalniem. Un ūdeņi notecēja Šurp un turp līdz desmitam mēnesim; desmitā mēnesī un pirmā mēneša dienā rādījās kalnu gali…

Un notikās sešsimt pirmajā (Noas dzīves) gadā, pirmā mēnesī, pirmā mēneša (dienā), tad ūdeņi izsīka no zemes virsus, un Noa noņēma šķirsta jumtu un skatījās, un redzi, zemes virsus bija apžuis. Un otrā mēnesī, dividesmit septītā mēneša dienā, zeme bija nožuusi. Tad Elohims runāja uz Nou, sacīdams: izeij no šķirsta, tu un tava sieva, un tavi dēli, un tavas vedekles līdz ar tevi, visas dzīvības, kas pie tevis, no ikkatras miesas, no putniem un no lopiem un no visiem līdējiem tārpiem virs zemes, tie lai iziet līdz ar tevi, un lai tie pulkiem rodas un augļojas virs zemes. Tad Noa izgāja un līdz ar viņu viņa dēli un viņa sieva, un viņa vedekles, visi zvēri, visi tārpi un visi putni, viss, kas virs zemes kust, izgāja no šķirsta pēc savām sugām.»

Tāds ir viens bībeles stāsts par ūdens plūdiem.

Tajā pašā daļā, kas uzņemta bībelē no teiksmas par dievu Jahvi, ūdens plūdi aprakstīti šādi:

«Un tas Jahve redzēja, ka cilvēku ļaunums augtin auga virs zemes, un viss viņu sirdsprāts un padoms tikai ļauns bija vienumēr. Tad tam Jahvem palika žēl, ka viņš cilvēkus virs zemes bija radījis, un tas viņam rūpēja sirdī. Un tas Jahve sacīja: es izdeldēšu no zemes visus tos cilvēkus, ko esmu radījis, cilvēkus līdz ar lopiem, tārpiem un putniem apakš debess, jo man ir žēl, ka es tos esmu radījis. Bet Noa atrada žēlastību priekš tā Jahves acīm. Šie ir tie stāsti par Noas cilti: Noa bija taisns, nenoziedzīgs vīrs savā ciltī,

un Noa staigāja ar Jahvi. Un Noa dzemdināja trīs dēlus: Zemu, Kamu un Javetu. Un zeme bija samaitāta Jahves priekšā, un zeme bija pilna varasdarbu. Un Jahve redzēja zemi, un redzi, tā bija samaitāta; visa miesa bija savu ceļu samaitājusi virs zemes.

Un tas Jahve sacīja uz Nou: eij šķirstā, tu un viss tavs nams, jo tevi es esmu redzējis manā priekšā taisnu šinī ciltī. No visādiem šķīstiem lopiem ņem pie sevis pa septiņiem, tēviņu un mātīti, bet no tiem lopiem, kas nešķīsti, pa diviem, tēviņu un mātīti. Arī no putniem apakš debess pa septiņiem, tēviņu un mātīti, ka vaisla paliek dzīva pa visu zemes virsu. Jo vēl būs septiņas dienas, tad es likšu lietum līt virs zemes četrdesmit naktis, un es izdeldēšu no zemes virsus ikvienu dzīvu radījumu, ko esmu darījis…

Un notikās pēc septiņām dienām, tad ūdens-plūdi nāca virs zemes …

Un lietus nāca virs zemes četrdesmit dienas un četrdesmit naktis …

Un arī visādi zvēri pēc savas kārtas un visādi lopi pēc savas kārtas, un visādi tārpi, kaslien virs zemes, pēc savas kārtas, un visādi putni pēc savas kārtas, visādi putniņi un visādi spārnaiņi (ienāca pie Noas šķirstā) .. . un tas Jahve aizslēdza aiz viņa (šķir-, .stu). Tad nāca plūdi virs zemes četrdesmit dienas (un četrdesmit naktis), un ūdeņi vairojās un pacēla šķirstu, un pacēla to no zemes virsus…

Tad visa miesa apmira, kas virs zemes kustas, no putniem un no visādiem tārpiem, kas lien virs zemes, un visi cilvēki. Viss, kam dzīva gara dvaša bija nāsīs, viss, kas mita sausumā, tas nomira. Tad visi dzīvie radījumi tapa izdeldēti virs zemes no cilvēkiem līdz lopiem, līdz tārpiem un līdz putniem apakš debess; beļ Noa vien atlikās un kas līdz ar viņu bija šķirstā.

Un lietus no debess tapa aizturēts … Un notikās pēc četrdesmit dienām, tad Noa atvēra šķirsta logu, ko viņš bija taisījis, un izlaida kraukli, un tas skraidīja šurp un turp, kamēr ūdeņi nosīka no zemes virsus. Pēc tam viņš izlaida balodi, lai redzētu, vai ūdeņi jau noskrējuši no zemes virsus. Bet balodis neatrada, kur kāja varētu dusēt, un atgriezās pie viņa šķirstā, jo ūdeņi vēl bija pa visu zemes virsu; un viņš izstiepa savu roku un to satvēra un ņēma pie sevis šķirstā. Un pagaidīja vēl citas septiņas dienas un izlaida atkal balodi no šķirsta ārā. Un balodis nāca pie viņa ap vakara laiku, un redzi, norauta eljes-koka lapa bija viņa mutē. Tad Noa noprata, ka ūdeņi bija noskrējuši no zemes virsus, un pagaidīja vēl citas septiņais dienas un izlaida balodi, un tas negriezās vairs atpakaļ pie viņa . ..

Un Noa uztaisīja tam Jahvem altāri un ņēma no visiem šķistiem lopiem un no visiem šķīstiem putniem, un upurēja tam Jahvem dedzinājamus upurus uz tā altāra. Un tas Jahve oda to saldo smaržu un sacīja savā sirdī: es jo projām vairs nenolādēšu zemi cilvēka dēļ, jo cilvēka sirds-prāts ir ļauns no mazām dienām, un es jo projām vairs negribu samaitāt visu, kas dzīvo, kā esmu darījis.

Kamēr būs dienas virs zemes, nemitēsies sēšana un pļaušana, aukstums un karstums, vasara un ziema, diena un nakts.»

Sie abi bībcles stāsti par ūdens plūdiem, kā lasītājs redz, nav vienādi.

Vispirms ebreju oriģinālā šie abi stāsti viegli atšķirami ar to, ka vienā stāstā dievs visur nosaukts par «Elohlmu», otrā — par «Jahvi». Pirmajā stāstā dievs liek ņemt pa pārim, vīriešu un sieviešu dzimuma no ikvienas radības, kurā mīt dzīvības gars, bet otrajā stāstā sacīts: «no visādiem šķīstiem lopiem ņem pie sevis pa septiņiem, tēviņu un mātīti, bet no tiem lopiem, kas nešķīsti, pa diviem, tēviņu un mātīti», tāpat no putniem. Pirmajā stāstā sacīts, ka lietus lijis 150 dienas, otrajā — 40 dienas. Pēc pirmā stāsta, ūdens krities 5j /2 mēnešus, pēc otrā — 21 dienu. Pēc pirmā stāsta, ūdens plūdi cēlušies no tiem ūdeņiem, kas virs debess izplatījuma, t. i., no pirmatnējās jūras, tāpēc ka atvēries debesu okeāns; otrajā stāstā — vienkārši no lieius. Ja mēs tagad mēģināsim salīdzināt abus stās tus ar sākumā minēto asīriešu teiksmu par plūdiem, tad redzēsim, ka blbeles stāsta lielum lielā dala gluži vienkārši aizgūta no daudz agrāk uzrakstītā asīriešu stāsta.

Bet tagad iedomāsimies tikai šo ūdens

plūdu ainu, kā tie attēloti bībelē. Atnāk dievs pie ciltstēva Noas un paziņo viņam, ka pēc 7 dienām sākas ūdens plūdi. Šais septiņās dienās Noam ar dēliem bija jāveic šāds darbs: jāuztaisa šķirsts — kuģis, kas spētu uzņemt pa septiņiem pāriem šķisto un pa vienam pārim nešķisto dzīvnieku un putnu, un citu dzīvnieku, turklāt pārtiku sagādāt visam laikam, katram tādu, pie kādas tas pieradis, un sapulcināt visus šos dzīvniekus no visas zemeslodes. Nav zināms, vai Noa bijis labs namdaris. Bet, ja noticam blbeles stāstam par šķirsta apmēriem, tad tagad būvē jūras kuģus, kas daudz lielāki par to šķirstu; šis šķirsts katrā ziņā bijis apmēros mazāks par bijušo Ziemas pili Ļeņingradā. Radio Noam nebija, tāpat telegrāfā, bet vajadzēja paziņot ir polārajiem lāčiem, ir polārajai pūcei, ir polārlapsai, ir baltajai irbei, ir citiem polārajiem zvēriem, tāpat tropiskajiem, lai tie ierastos nosūtīšanai ceļojumā Noas šķirstā, tāpēc ka Noas šķirstā taču laida iekšā tikai ar plackartēm, citādi tādā burzmā bez plackartēm sadrūzmētos, protams, nevis pa vienam pārim un nevis pa 7 pāriem. Un iedomājieties: 7 dienās pierāpojuši, atlaidusies, atskrējuši, atauļojuši zvēri un putni, rāpuļi un kukaiņi no visām pusēm, no visām zemeslodes malām; jo bībele taču stāsta par visas pasaules plūdiem, un, ja kāds pārītis nenokļuva Noas šķirstā, tad tam bija jāiet bojā, jo bībele apgalvo, ka visi citi gājuši bojā. Kā viņi tur salīduši, šai Noas šķirstā, to grūti

pasacīt, — jādomā, spiedza un līda, tāpēc ka daži dzīvnieki bija tik milzīgu apmēru, ka nekādos «Noas vārtos» neielīstu. Turklāt šo dzīvnieku vajadzībām gandrīz veseliem E mēnešiem bija jāsagādā pārtika. Nezinām, kas bija pārtikas tautas komisārs Noas šķirstā un pēc kādām normām zvēriem izsniedza barību. Bet, ja tiem izsniegtu pat visai mazu devu, arī tad šiem dzīvniekiem vajadzētu sagādāt tādu milzīgu daudzumu pārtikas, ka nekādā Noas šķirstā, kaut tam būtu piekabinātas divas trīs liellaivas, to nevarētu sakraut. Jo dzīvnieku, ir putnu, ir rāpuļu — vairāki tūkstoši sugu. Bībelē sacīts, ka pārtiku vajadzējis ņemt tādu, kādu zvēri ēd, — tātad vilkiem bija jāsagādā aitas vai govis, lauvām — ari dzīvnieki, brieži vai kas tamlīdzīgs, tāpat tīģeriem, lāčiem, leopardiem, vajadzēja milzu krājumus siena gremotājiem. Vajadzēja saķert pārīti lauvu, arī tīģeru, degunradžu, nīlzirgu un meža cūku, un kukaiņu, un no visiem putniem vajadzēja saķert kaut pa pārītim. Un, ja mūs dažreiz moka blakts vai tarakāns, vai uts, tad mums jāatceras, ka bibeles dievs paglābis viņus no ūdens plūdiem, kaut vai pa pārītim, lai tie saviestos.

Varam iedomāties, cik jautrs bija šāds ceļojums! Kāds tur bija neiedomājams troksnis un smaka! Kāds no ticīgajiem man paskaidroja kādreiz disputā: nav taču jādomā, ka tur visi zvēri iekārtojušies ar ērtībām; nu, sacīsim, stāvēja kamielis, viņš man paskaidroja,

bet viņam starp kājām stāvēja mazāki zvēri. Varam iedomāties kamieli, kas piecus mēnešus stāv, izplestām kājām uz vienas vietas, un nenobeidzas. Te nu vairs nekādi neiztiksim bez mācītāja izteiciena, ka «dievam viss iespējams». Kā gan plēsīgie zvēri tur sadzīvoja ar zālēdājiem? Par to mums bībele nekā nepastāsta, un par to taču nav ko stāstīt. Pēc pieciem mēnešiem šis kuģis apstājies Ararata kalnā. Liktos, ka ceļojums beidzies diezgan laimīgi. Visi, kas bija šķirstā, ieradušies Ararata stacijā pilnīgi veseli, bet visas citas dzīvās būtnes gājušas bojā. Dievs licis visiem iziet no šķirsta, un visi tie izklīduši pa zemi. Un te nu, stāsta beigās, notiek diezgan dīvainas lietas:

«Un Noa uztaisīja tam Kungam altāri un ņēma no visiem šķīstiem lopiem un no visiem šķīstiem putniem un upurēja tam Kungam dedzinājamus upurus uz tā altāra. Un tas Kungs oda to saldo smaržu un sacīja savā sirdī: es jo projām vairs nenolādēšu zemi cilvēka dēj, jo cilvēka sirds-prāts ir ļauns no mazām dienām, un es jo projām vairs negribu samaitāt visu, kas dzīvo, kā esmu darījis. Kamēr būs dienas virs zemes, nemitēsies sēšana un pļaušana, aukstums un karstums, vasara un ziema, diena un nakts.» (VIII, 20—22.) Iegaumējiet, ka viss tas sacīts tā stāsta beigās, kur runa par to, ka no ikvienas miesas ņemts tikai pa pārim; bet, ja Noa upurējis no visiem lopiem, kas tad palika pāri? Kā tad varēja sākt vairoties visi šie «šķīstie dzīvnieki»? Iedomājieties tikai, kāds izskatās šis dievs, kas visu noslīcinājis, kas iznīcinājis bērniņus visā zemē (ko tad viņi nogrēkojuši?), bet pēc tam sēž un osta ceptus aunus, aitas, vēršus un citus dzīvniekus, ko viņam cepina Noa ar dēliem. Ar ko tas viss atšķiras no asīriešu stāsta par dieviem, kas sapulcējušies pēc ūdens plūdiem un ieelpo saldo smaržu, kas «kā mušas sapulcējušies virs upurētāja». Ebreju stāstā dievs nolaiž varavīksni, arī asīriešu stāstā dieva kundze nolaidusi varavīksni. Bet te jāatzīmē, ka ebreji pārtaisījuši asīriešu stāstu par ūdens plūdiem tikai vienā apvidū stāstā par vispasaules ūdens plūdiem, bet asīriešu nostāstā nepavisam nav sacīts, ka ūdens plūdi pārņēmuši visu pasauli.

Pat gluži otrādi. Tur ir runa nevis par ūdens plūdiem, bet par uzplūdiem, un nevis visā pasaulē, bet vienā vietā. Un notikuši šie uzplūdi, pēc šā stāsta, tikai vienā zemē un nekādā ziņā ne visās. Un šie uzplūdi, kā sacīts asīriešu nostāstā, ilguši nevis veselu gadu, bet tikai septiņas dienas; un ūdens krities nevis mēnesi, bet tikai vienu diennakti. Bez tam asīriešu teiksmā tieši sacīts, ka ūdens nav pārklājis visas kalnu virsotnes: tur sacīts, ka Ut-Napištima kuģis apstājies pie Nizira kalna tieši tad, kad ūdens plūdi bijuši pilnā spēkā.

Nizira kalni pastāv vēl tagad, un augstums tiem ir tikai simt metru — vislielākais!

Tātad ūdens plūdi, kas varēja noderēt par pamatu asīriešu nostāstam, nepavisam nebija pat ūdens plūdi, bet Mezopotāmijas pali, turklāt diezgan parasti un bieži tais apvidos. Ebreji pārvērtuši šo stāstu pasaciņā par vispasaules ūdens plūdiem. Patiesībā nekādu vispasaules ūdens plūdu nekad nav bijis.

Protams, vietējie plūdi ir bijuši un ir arī mūsu dienās, un nostāsti par plūdiem pastāv gandrīz vai visām tautām, kas dzīvo plašu ūdeņu tuvumā. Bet bībele un mācītāji nevis to cenšas panākt; viņi cenšas panākt, lai ar bībeles palīdzību izskaidrotu zinātniskus faktus. Viss tas, ko ieguvusi zinātne par zemi, ģeoloģija, un citas zinātnes, runā pretī bībelei. Un, lūk, mācītāji, kas vairāk paskoloti, cenšas tūlīt «pierādīt», ka zinātne un reliģija nerunā viena otrai pretī. Kas viņiem šai nolūkā jādara? Sai nolūkā viņiem jāpielāgo, burtiski aiz matiem jāpievelk, jāsagroza fakti. Bet, kad jautājumu pētījam ar vēsturisku mērauklu, kad minam tādus faktus kā mūsu minētais asīriešu nostāsts par ūdens plūdiem, tad te arī aklais redz, ka nekādu svēto rakstu bībelē nav, bet tur tikai sakopoti nostāsti, kas izveidojušies ilgā laika sprīdī ebreju tautā un citās tautās, ar kurām savā cīņā saskārās ebreji. Bet tādi paši nostāsti, tas ir, atmiņas par plūdiem, bijuši gandrīz visām tautām. Tikai ne visas aizdomājušas tik tālu, ne visi izskaidro plūdus ar dieva dusmām, kurš pats radījis, bet pēc tam nožēlo to, ka radījis, un noslīcina niknuma straumēs visu dzīvo.

SLĒDZIENS

Gadu tūkstošiem ilgi cilvēki ne tikai apmierinājušies ar šīm pasaciņām kā pasaules uzbūves izskaidrotājām, bet ticējuši, ka šajos nostāstos ietverts augstākais dieva saprāts. Tomēr tāda bērnišķa ticība tagad neapmierinās nevienu domājošu strādnieku, nevienu kolhoznieku. kas grib izzināt patiesību līdz galam. Ja pirmais mēģinājums palīdzēt izprast bibeli jel kaut cik atvieglinās izzināt šo patiesību, es uzskatīšu, ka savu uzdevumu esmu izpildījis. Turpmāk es skaršu visas kaut cik ievērojamas vietas bībelē, kam sakars ar zinātnisko pasaules izpratni vai sabiedriskās dzīves parādību izskaidrojumu.

OTRĀ DAĻA PIRMĀ MOZUS GRĀMATA

..

PRIEKŠVĀRDS OTRAJAI DAĻAI

Sai grāmatā sakopoti atsevišķi raksti, kas iespiesti antireliģiskajā nedēļas avīzē «Bezbožņik»2 '. Pieredze, kas uzkrāta, izdodot grāmatā rakstus, kuri attiecas uz bībeles stāstiem par pasaules radīšanu, liecina, cik liela ir tautas masu interese par tāda satura grāmatu. Tagad iznācis jau 1. Mozus grāmatas pirmās daļas otrais izdevums. Tāpēc pienācis laiks arī turpmāko stāstu izdevumam. Sakopoti tie dod vienkāršu, katram saprotami izklāstītu materiālu, ko izmantojot ticīgie un neticīgie var pareizi novērtēt to, ko mums «ticības mācības» veidā pasnieguši baznīcas kalpi.

Varbūt šā darba labākais novērtējums ir tas, ka garīdznieki to piemin sprediķos, ka viņi spiesti runāt baznīcā par Jarosiavska bezdievīgo bībeli. Viņi spiesti to darīt tieši tāpēc, ka

jau tagad šo bībeli lasa ar daudz lielāku interesi nekā mācītāju bībeli. Tas dod autoram pārliecību, ka viņš stāv uz pareizā ceļa, ka nepieciešami no šā paša redzes viedokļa apskatīt visu bībeli.

Pirmā nodaļa kains un ABELS

Bībele stāsta, ka pēc krišanas grēkā Ieva dzemdējusi Kainu un sacījusi: «Es esmu dabūjusi vīru ar to Kungu.» Pēc bībeles stāsta, jau pirmā sieviete bijusi pārliecināta, ka viņa dzemdējusi no dieva, un tādējādi, pēc bībeles, nevis Jēzus Kristus, bet Kalns bijis pirmais dieva dēls, kas piedzimis no sievietes. Pēc tam viņam piedzimis brālis Ābels. Par Ābela dievišķīgo cilmi bībelē nekas nav sacīts, bet pastāstīts par to, ka Ābels bljfs avju gans, turpretim Kalns — zemkopis. Bet no vēstures mēs zinām, ka zemkopība attīstījusies daudz vēlāk nekā lopkopība un starp pirmatnējiem zemkopjiem, kam bija jādzīvo uz vietas, jāaizņem pastāvīgi zemes gabali, turklāt jāizvēlas visauglīgākie, no vienas puses, un lopkopjiem, kam ar saviem ganāmpulkiem bija jāklejo no vienas vielas uz otru, no otras puses, izcēlās vienmēr sadursmes, norisa cīņa, reizēm ļoti asiņaina. Lai kā, pirms cilvēki kļuva par zemkopjiem, pagāja daudz gadu tūkstošu cīņā.

Sī cīņa starp lopkopjiem un zemkopjiem droši vien noderējusi par materiālu, no kura veidojies nostāsts par Kairiu un Ābelu. Bībelē sacīts (IV, 3—5):

«Un notikās pēc kada laika, ka Kains tam Kungam upuri nesa no zemes augļiem. Un Ābels arīdzan nesa no savu avju pirmdzirņticm un no viņu taukiem (t. i., taukākiem, garšīgākiem gabaliem — ar nierēm: dievs arī bijis gardēdis. — J. /.). Un tas Kungs uzlūkoja Ābelu un viņa upuri.»

Varat iedomāties tādas upurēšanas ainu. Ābels, tāpat kā tūkstoši tādu pašu ganu, kauj savam dievam aunu un cep to uz uguns. Tam vēl pievieno tauku plēvi. Protams, gaļa deg ugunī daudz labāk nekā kaut kāds tur ķirbis vai gurķis, vai vīnogas. Dūmi no auna kāpj augstu gaisā, jo rodas spēcīga gaisa strāva ap ugunskuru, bet dūmi, piemēram, no kāpostiem vai vīnogām, ložņā pa zemi, smacē, neceļas augšup.

Tumši, māņticīgi ļautiņi uzņem to tādējādi: dievam patīk auns, nepatīk kāposti un ķirbis. Bet kas ir šis dievs? Tas ir, protams, kāds nelaiķis sencis no Ābela vai no Kaina cilts, kuram upurē — citiem vārdiem, baro viņu arī pēc nāves, jo pirmatnējās tautas bija pārliecinātas, ka viņu senčiem arī pēc nāves vajadzīga pārtika un ka viņi, ja tos laiku pa laikam baro, ja tiem cep aunus, baložus utt. un ziedo citus upurus (dažreiz pat cilvēkus), būs labi un palīdzēs tiem saimniecībā22 .

Bībelē sacīts:

«Tad iededzās Kaina bardzība, un viņa vaigs raudzījās nikni (nu, kā gan neraudzīsies nikni, viņš taču bija dieva dēls. — J. /.). Un tas Kungs sacīja uz Kainu: kam tu esi apskaities, un kādēļ tavs vaigs raugās nikni? Vai nav tā: ja tu darīsi pareizi, tad vari savu vaigu pacelt; bet, ja darīsi nepareizi, tad grēks gul priekš durvīm un tīko pēc tevis, — bet tu valdi par viņu.»

Dievs sarunājas ar savu dēlu un izjautā viņu. Tas vēl nav tāds viszinis dievs, kas visu zina. Viņš cenšas izdibināt no Kaina, vai viņam nav kādu nodomu, bet Kains stūrgalvīgi klusē, ne vārda neatbild savam tēvam.

«Un Kains runāja uz savu brāli Ābelu.» (Ko viņš tam sacījis, mēs nekā neuzzinām no bībeles. — J. J.) «Un notikās, kad tie bija laukā, tad Kains cēlās pret Ābelu, savu brāli, un to nokava. Un tas Kungs sacīja uz Kainu: kur ir Ābels, tavs brālis? Un tas sacīja: es nezinu. Vai tad es sava brāļa sargs?»

Kā redzat, dievs bijis diezgan vientiesīgs izmeklētājs. Jo pavisam virs zemes, ja ticam bībelei, bijuši tikai divi cilvēki — Kains un Ābels; kālab tad viņam bija jāiztaujā, kas nokāvis Ābelu? Jo cita neviena nokāvēja nevarēja būt. Bet senais dievs turpina savu sarunu ar Kainu un pastāsta viņam, ka Ābela «asiņu balss» brēcot uz viņu no zemes. «Asiņu balss!» Jo senajiem cilvēkiem, sevišķi no mednieku perioda laikiem, kad vairums cilvēku mira viņu acu priekšā no zvēru ievainojumiem, noasiņoja, viņiem šīs asinis personificēja dzīvību, asinīs, pēc cilvēka priekšstata, uzturējās dvēsele [4] , asinis bija tas pats dzīvības pirmsākums, ar ko nostiprināja līgumus, deva asins solījumus, un, kā redzēsim vēlāk, pat ebreju dievs noslēdz ar Ābramu līgumu, ko tas apstiprina ar asinīm, nogriežot sev priekšādu. Un tāpēc nav nemaz ko brīnīties, ka pēc senajiem norādījumiem dieva runā sastopam vārdus par asins balsi, kas brēc no zemes. Dievs nolād Kainu:

«Un nu esi nolādēts, nost no zemes, kas savu muti atplētusi, tava brāļa asinis saņemt no lavām rokām. Kad tu zemi strādāsi, tad tā vairs tev nedos savu spēku; tekulis un bēglis tu būsi virs zemes.»

Tātad šī jau otrā trimda, kas ebreju dievam jāpiespriež cilvēkiem. Pirmais pārītis, ko viņš radīja, vēl palielīdamies, ka viss viņam tik labi izdevies, izrādījies par tādu, ka to pēc dažām dienām nācās padzīt no paradīzes un izsūtīt nometināšanā. Bet ābols no ābeles tālu nekrīt.

Un Kains, par kuru Ieva sacīja, ka viņa to dabūjusi no tā kunga, tika nolemts vēl smagākam liktenim. Viņš tika notiesāts par mūžīgu klaidoni, un zeme nedrīkstēja dot viņam patvērumu. Bet Kains iesniedz kasācijas sūdzību.

«Un Kains sacīja uz to Kungu: mans noziegums ir lielāks, nekā to varētu panest (esmu vainīgs, kungs dievs, atzīstos vaļsirdīgi. — J. /.). Redzi, tu mani šodien izdzeni no zemes, un man būs paslēpties no tava vaiga, un es būšu tekulis un bēglis virs zemes, un notiks, ka ikviens, kas mani atron, tas mani nokaus.»

Kāpēc gan Kains tā baidījās, ka ikviens, kas atradīs, viņu nokaus? Un kas gan bija šis «ikviens»? Jo tanī laikā, kā bibelē sacīts, citu cilvēku nemaz neesot bijis, tā ka nemaz nav saprotams, kas viņu varētu nokaut. Sis stāsts, kā redzams, radīts tanī laikā, kad risinājās cīņa starp atsevišķām ciltīm, kad cilts, kas sastapusi svešnieku, vai nu nogalināja viņu, vai arī sakropļoja, kā par to stāsta Pols Lafargs savā Kaina un Ābela mīta izskaidrojumā (sk. Pols Lafargs18 , «Kapitālistiskajā katorgā»). Lai viņu nenosistu, Kainam vajadzīga kāda zīme uz miesas, kāds tetovējums, pēc kura varētu zināt, ka viņu nogalināt nedrīkst; bija jāiztaisa kāda zīme — «tabu», t. i., aizliegts nosist, citiem vārdiem, jāizdod viņam aizsardzības raksts, mandāts, kā saka mūsu laikos.23

Tādu aizsardzības rakstu viņam apsola un dod ebreju dievs. «Un tas Kungs uz to sacīja:

Kas Kainu nokauj, tas taps sepliņkārt atriebts. Un tas Kungs pielika Kainam z.mi (deva viņam mandātu. — /. /.), lai to nenokautu, kas to atrastu.»

Kā redzams, dievam ar cilvēkiem notiek tādas sarunas kā parasto cilvēku starpā. Tas apliecina, ka cilvēks radījis dievu pēc savas sejas un līdzības, ka viņš iedomājies šo dievu (vai dievus) līdzīgu cilvēkiem, domājošu un runājošu kā parastie mirstīgie.

Tātad Kaina pēcnācējiem bija jākļūst par klaidoņu tautu, kam nekur nav pastāvīga patvēruma. Bet lai pašā IV nodaļā 16.—17. p. mēs lasām:

«Un Kains aizgāja no tā Kunga vaiga un mita Nodzemē, Ēdenei pret rītiem. Un Ķains atzina savu sievu, un tā tapa grūta un dzemdēja Ānoku; un viņš uztaisīja pilsētu un nosauca tās pilsētas vārdu pēc sava dēla vārda Ānoku.»

Pēc tam bībele pastāsta par Kaina daudzajiem pēcnācējiem. Vienai no Lāmeķa sievām piedzimis Jabals — tēvs tiem, kas dzīvo teltīs ar ganāmpulkiem. Viņa brālis Jubals bijis tēvs visiem koklētājiem un stabulniekiem, t. i,, citiem vārdiem, muzikantu ciltstēvs. Lāmeķa otrā sieva Cilla dzemdējusi Tubalkaīnu, kas bijis visu vara un dzelzs rīku kalējs, citiem vārdiem, Tubalkaīns bijis ciltstēvs visiem atslēdzniekiem, mehāniķiem un kalējiem, alvotājiem, metālā lējējiem, katlu kalējiem u. c.21

Lasītājam, kaut arī ticīgajam, protams, ir tiesības te vaicāt. Kā tad tā? Tikko dievs nolādēja Kalnu par Ābela noslepkavošanu, pateica viņam, ka viņš būs mūžīgs trimdinieks un klaidonis, un te, pēc trim rindiņām, šis pats klaidonis cel jau pilsētu. Tiesa, ne visai labi saprotams, kā viņš īsti šo pilsētu ceļ, ja nebija cilvēku. Tāpat ne visai labi saprotams, ko viņš apprecējis, jo blbelē nekas nav sacīts, ka bez Ādama būtu bijuši citi vīrieši un bez Ievas — citas sievietes. Ko varēja apprecēt Kaitis — pilnīgi nesaprotams, ja vien noticam blbelei; tāpēc blbelei nevar ticēt.

Bībeles nostāsts par cilvēces izcelšanos no dieva radītā cilvēku pāra ir tikai pasaciņa.

Pilsētas izcēlās, protams, cilvēku sabiedrības vēlā attīstības pakāpē. Pilsētu celšanai vajadzīgs ne tikai materiāls, vajadzīga tehnika un amatu attīstība un darba rīku attīstība, un, pats galvenais, vajadzīga tāda saimnieciska iekārta, kurā pilsētas būtu nepieciešamas cilvēkiem, vajadzīga tāda darba dalīšana., kura rūpniecība atdalās no lauksaimniecības. Pirms cilvēki to sasniedza, pagāja simtiem un simtiem gadu. Bibeles stāsts par to, ka «pirmās sievietes» dēls uzcēlis pilsētu., protams, ir pilnīga izdoma.

Kā redzat, pēc šā bībeles nostāsta, nekādas atmaksas Kains patiesībā nesaņēma — gluži otrādi, dievs viņam apsola, ja kāds nositīs Kainu (vai kādu no Kaina cilts), tad par viņu tiks atriebts septiņkārt. Kāds no Kaina pēcnācējiem sacījis savām sievām šādu runu:

«Ada un Cilla, klausait manu balsi, jūs Lameķa sievas, ņemiet vērā manus vārdus! Jo es vīru nokauju par savu vāti un jaunekli par savu brūci. Jo Kains taps septiņkārt atriebts, bet Lāmeķs septiņdesmit septiņkārt.» (490 reizes.)

Tātad, lūk, cik asiņaina atriebība valdīja senajos laikos, un slepkavībai sekoja briesmīgs sods23 .

Bībeles Kaina pēcnācēji, kā redzat, dzīvoja ne visai slikti. Bija viņiem ir gani, bija ir kalēji, kala viņi vara un dzelzs rīkus, spēlēja stabules un kokles, augļojās un vairojās, dzīvoja pa deviņsimt gadu un ilgāk, kā stāsta bībele. Un tad arī Ieva guvusi iepriecinājumu. Arī par vinu sacīts, ka vina atkal dzemdējusi dieva dēlu (IV, 25).

«Un Ādams atzina atkal savu sievu, un tā dzemdēja dēlu un nosauca viņa vārdu Zetu; jo (tā sacīja:) Dievs man ir licis citu dzimumu Ābela vietā, jo Kains to ir nokāvis.»

Tātad šis jau trešais dieva dēls piedzimis virs zemes. Kristīgais «dieva dēls», Jēzus Kristus, kā redzat, nav pirmais.

Pie tam atgadījies notikums, kas, garām ejot, pieminēts bībelē un kas apgāž visu to, kas uzrakstīts līdz šai nodaļai.

«Un Zetam arī dzima dēls, un tas nosauca viņa vārdu Enosu. Tai laikā iesāka piesaukt tā Kunga vārdu.»

Tātad līdz šim laikam, kā izrādās, nav piesaukuši tā kunga vārdu. Bet, ja tā, ar ko tad līdz šim sarunājās Ādams un Ieva, Kains un Ābels? Kam tad viņi upurēja? Bībelē jūs atradīsiet daudz tādu brīnumainu vietu, kas runā pretī viena otrai (sk. Pielikumu I, 3. . .— 3… lpp., «Pretrunas bībelē»).

Izskaidrojams tas vienkārši. Bībele sastāv no dažādiem stāstiem. To sastādījuši neskaitāmi stāstītāji, katrs pielicis kaut ko klāt. Ādama un Ievas ciltsgrāmata, protams izzīsta no pirksta, vārdi grābti no zila gaisa. Gaužām reti bībeles stāsti bijuši kādas tālīnas miņas atbalss, kāda notikuma izskaidrojums.

Kāda gan jēga, kāds saturs nostāstam par Kainu un Ābelu? Sā nostāsta pētītāji nākuši pie pareiza slēdziena, ka šai teiksmā bērnišķīgā, mežoņiem raksturīgā formā izteikts stāsts par to, kā zemkopju ciltis uzvarējušas lopkopju ciltis, kādi sodi savā laikā nodibinājušies par tās vai citas cilts locekļu slepkavību. Bet mācītāji no šiem stāstiem izveidojuši tematu saviem «augsti morāliskajiem» sprediķiem par, cilvēka dvēseli, par skaudību un citiem nāves grēkiem, nemanīdami, ka šis stāsts vissāpīgāk per viņus pašus. Ebreju dievs, kas it kā radījis cilvēku, ielicis viņā nemirstīgu dvēseli, kas to iztaisījis pēc savas sejas un līdzības, rada ne vairāk un ne mazāk kā cilvēku — brāļa slepkavu. Brāļa slepkavu uzskata par dieva dēlu, māte domā, ka viņa to dabūjusi no dieva. Tēvs nolād viņu, padara viņu par klaidoni, bet pēc dažām rindiņām ticīgie un neticīgie melns uz balta var izlasīt, ka šis klaidonis ceļ pilsētu, savairo neskaitāmus pēcnācējus un ir ciltstēvs visiem, kas dzīvo teltīs, visiem metālistiem un muzikantiem.

Tāda ir šī «svētā» bībele!

Otrā nodaļa PIRMAIS ŽŪPA VIRS ZEMES UN VERDZĪBAS CĒLOŅI

Iznīcinājis visu cilvēci, izņemot Nou un viņa trīs dēlus, bībeles dievs licis varavīksni pie debesīm un paskaidrojis Noam, ka varavīksne — tā esot derības zīme starp dievu un zemi, un apsolījis:

«Un, kad es padebešus vadīšu pār zemi un varavīksne padebešos rādīsies, tad es pieminēšu savu derību, kas ir starp mani un jums, un visām dzīvām dvašām ikvienā miesā. Un udens-plūdi vairs nenāks samaitāt nevienu miesu.»

Labs ir bijis toreiz dievs, vienkārši sarunājies ar cilvēkiem, gluži kā mēs savā starpā runājam, pat kontraktus slēdzis ar viņiem, visādus solījumus devis.

Taču katrs skolnieks tagad zina, ka varavīksni var radīt mākslīgi. Jāieņem tikai mutē ūdens un jāizpūš pret sauli, un ūdens strūklā parādīsies varavīksne. Un katrs zina, ka varavīksne — tā ir gluži vienkārši saules staru atspoguļojums ūdens pilienos. Tā kā, pēc bībeles, saule pastāvējusi arī pirms ūdens plūdiem (mēs piebilstam — «pēc bībeles», jo, kā lasītājs jau zina, «bībeliskais» stāsts par ūdens plūdiem ir pasaka) un arī lielus bijis pirms bībeliskajiem ūdens plūdiem, tad ūdens un varavīksne ir bijuši «pirms ūdens plūdiem».

Bet paturēsim prātā šo bībeles dieva solījumu, ka viņš varavīksni ierīkojis, tā sakot, piemiņai. Gluži kā piemiņas lentīti ieliek grāmatā, lai neaizmirstu, kurā vietā jāsāk lasīt, tā dievs ierīkojis varavīksni, lai atcerētos mūžīgo derību starp dievu un starp miesām virs zemes. Bībele no jauna to atkārto (IX, 17): «Un Dievs sacīja uz Nou: šī ir tā derības zīme, ko esmu iecēlis starp mani un ikvienu miesu, kas virs zemes.»

Cik reižu gan šis bībeles dievs pārkāpis savu solījumu! Nebija pagājis necik ilgs laiks, kad viņam nācās atkal piedalīties briesmīgā noziegumā. Lieta tāda: bībeles rakstnieki, aizmirsuši, ka viņi jau rakstījuši par trīs Noas dēliem — Zemu, Kamu un Javetu, kas ielikti šķirstā un nosūtīti ceļojumā, atkal atceras, ka «Noas dēli, kas no šķirsta izgāja, bija Zems un Kams un Javets».

Jādomā, šis atgādinājums ir tādēļ, lai zinātu, ka nekāds pieaugums šķirstā nebija noticis. Un turpat bībele paziņo, ka Kams bijis Kanaāna tēvs. t. i., kanaāniešu ciltstēvs. Un tādēļ, lai nebūtu nekādu šaubu, ka cilvēki cēlušies tikai no Ādama un tikai no ūdens plūdos paglābtā Noa un viņa dēliem, bibeles stāsts no jauna apstiprina:

«Sie trīs ir Noas dēli; un no šiem ir visi zemes iedzīvotāji.»

No iepriekšējā izklāsta mēs jau redzējām, ka tas tā nav.

Šķiet, viss veicas labi. Tā kā šie trīs taisnīgie, trīs Noas dēli, tika izdalīti no visas pārējās cilvēces, var nodomāt, ka viņi ir bijuši ļoti krietni cilvēki, bez jebkāda, var sacīt, traipa. Bet izrādās pavisam kas cits. Vispirms lieta sākusies ar iedzeršanu;

«Un Noa sāka zemi kopt un stādīt vīnadārzu. Un viņš dzēra no vīna un piedzērās un gulēja atsedzies sava dzīvokļa vidū. Un Kams, Kanaāna tēvs, redzēja sava tēva plikās miesas un pasacīja to saviem divi brāļiem ārā. Tad Zems un Javels ņēma drēbes un lika tās abi uz saviem pleciem, un ačgārni eijot tie apsedza sava tēva plikās miesas, un bija savu vaigu nogriezuši, ka sava tēva plikās miesas neredzēja.»

Tāda, lūk, bi jusi tā lieta. Tikko Noa sācis nodarboties ar zemkopību, jau ieviesis vīna ražošanu. Kādu gan noziegumu izdarījis Kams? Kams redzējis, ka tēvs guļ iereibis. Ka viņš ieraudzījis noreibušo tēvu, — te taču vainīgs nevis viņš, bet gan tēvs, kas gulēja apreibis. I(a viņš ieraudzījis sava lēva kailās miesas, — vainīgs šai lietā atkal tas pats Noa, kas bijis tik ļoti iereibis, ka pat izģērbies (lai gan karstā klimatā cilvēki staigā kaili, pat būdami gluži skaidrā pārtā). Kams pastāstījis to saviem brāļiem. Viņa ,brāļi gājuši ačgārni pie sava tēva, tāpēc viņi nav redzējuši savu tēvu kailu. Liela ļaunuma te it kā nebūtu, tāpat kā nav nekā sevišķi tikumīga, ka cilvēki kāpušies atpakaļ atmuguriski pie sava noreibušā tēva, lai viņa neredzētu. Bet, lūk, kas noticis:

«Un Noa uzmodās no sava vīna un dabūja zināt, ko viņa jaunākais dēls viņam bija darījis (vai redzat, kas par nevainību!), un sacīja: nolādēts lai ir Kanaāns: tam būs būt savu brāļu kalpu kalpam. Un viņš sacīja: svētīts lai ir tas Kungs, Zema Dievs, un Kanaāns lai ir viņa kalps. L.ai dievs vairo Javetu, un lai tas mājo Zema dzīvokļos, un Kanaāns lai ir viņa kalps… Un Noa dzīvoja pēc ūdens-plūdiem trīssimt un piecdesmit gadus. Tad visas Noas dienas bija deviņsimt un piecdesmit gadi; un viņš nomira.» (IX, 24—29.)

La: dievs mielo viņa, šā ciltstēva Noas, dvēseli! Cik gan vīna izdzēris šis žūpa 950 bībeles gados, ko viņš nodzīvojis šai pasaulē!

Bet, lūk, kam te jāpievērš uzmanība. Bībeles sacerētāji šeit no sava viedokļa «izskaidro» verdzības izcelšanos, izskaidro tā, kā tas vajadzīgs vergturiem, ekspluatatorlem. Tā izriet no «svētajiem rakstiem», ka verdzība cēlusies no tā, ka viens no Noas dēliem ieraudzījis savu iereibušo tēvu un pastāstījis par to saviem brāļiem. Nevis tas ir smieklīgi, ka tāds nostāsts pastāvējis kādā mežoņu ciltī, bet sašutumu rada tas, ka ši mācība divtūkstoš gadu pasniegta skolās bērniem kā «ticības mācība», ka verdzība izskaidrota kā dieva uzlikts sods Ķama pēcnācējiem par to, ka viņš nav bijis godbijīgs pret iereibušo Nou, pirmo kandžas tecinātāju, pirmo vinclari.

Mēs zinām, ka verdzība pirmatnējā sabiedrībā izcēlusies darba dalīšanas pirmajās pakāpēs karu rezultātā un spēcīgākajām ciltīm nomācot vājākās. Mēs zinām, ka vergturi vienmēr ir bijuši varmākas un vergi bija cilvēki, kam trūka spēka atbrīvoties no viņiem. Bet bībele visu sagroza, iztēlo visu tādējādi, it kā verdzība bijusi vienai cilvēces daļai taisnīga atmaksa. Šī bībeles pasaciņa ir noderējusi un noder ekspluatatoriem, lai attaisnotu visādus darbaļaužu verdzināšanas veidus: dzimtbūtniecisko. mūsdienu kapitālistisko u. c. Verdzību noteicis dievs kā sodu «par grēkiem», un tāpēc darbaļaudis nedrīkst sacelties un cīnīties pret vergturiem, ptet ekspluatatoriem — tāda ir šīs bībeles pasaciņas jēga. Mēs zinām, ka tas, ka viena daļa cilvēku nospieda verdzībā otru — proletāriešus, ka buržuāzija un muižnieki nospieda darbaļaudis, bija privātīpašuma izcelšanās sekas, ka par vergiem kļūst visu nāciju nemantīgie. Un lai kāds mācītājs uzrāda tiekanaāniešu cilts tautu, ne «Ķama pēcnācējus», kur nebūtu bijis verdzības vai kur darbaļaudis nebūtu paverdzināti. Un krievi, angļi, franči, vācieši, ebreji, indieši, ķīnieši, kā pēcnācēji gan viņi ir? Vai arī Kama? Bet mācītāji tā iedzinuši tautai galvā šo bībeles pasaciņu un ekspluatatoru šķiras tā ieņēmušas galvā šo ērto verdzības izskaidrojumu, ka citādi neuzrunā darbaļaudis kā tikai vārdiem — «Kama vergu dzimums». Vai redzat, no kurienes nāk šis «Kama vergu dzimums»! Saskaņā ar bībeles nostāstu pirmais vīndaris, pirmais žūpa un kandžas tecinātājs bībeles Noa laidis apgrozībā šo palamu, un visu ticību mācītāji un visu zemju ekspluatatoru kungi ar prieku lieto to paverdzinātajām tautām.

Sagraujot ticību bībeles teikai, atklājot tās īsto jēgu, tauta ar to pašu sagrauj šā lāsta spēku pār tumšajiem, reliģijas pieviltajiem cilvēkiem. Jo pēc bībeles taču iznāk, ka verdzība — uz visiem laikiem, ka par Kama nepaklausību savam iereibušajam ieliņām cilvēkiem, mūžam jāstrādā Zema un Javeta pēcnācēju, t. i., aristokratijas un kapitālistu labā. Tā esot pats dievs nolicis.

Strādnieku, šķira, balstoties uz marksistiski ļeņinisko mācību par cilvēku sabiedrības vēsturi un šās sabiedrības attīstības likumībām, saka: nav tiesa, verdzību, radījuši paši cilvēki; darbaļaužu verdzība mūsdienās visās buržuāziskajās zemēs dibinās uz to, ka nelielas mantīgo kopas privātīpašumā ir ražošanas līdzekļi un rīki, bet nemantīgie ir šo kungu darbaspēks. Verdzību radījuši cilvēki. Verdzību arī iznicinās cilvēki.

Tā jau ir iznicināta zemeslodes vienā sestdaļā — PSR Savienībā 1917. g. proletāriskās revolūcijas rezultātā. Par kapitālistiskās, koloniālās, dzimtbūtnieciskās un citas verdzības iznicināšanu cīnās visas pasaules darbaļaudis, atsakoties ticēt garīdznieku mācībai par to, ka verdzībai, jāpastāv mūžīgi. Mēs PSR Savienībā esam iznicinājuši darbaļaužu verdzību ar to, ka atņēmām varu vergturiem — buržuāzijai un muižniekiem, atcēlām privātīpašuma tiesības uz ražošanas līdzekļiem un rīkiem un pamatos jau esam uzcēluši sociālistisko sabiedrību, kurā nav Kamu, Zemu, Javetu, bet kur ir pilsētu un lauku brīvie darba cilvēki.

Trešā nodaļa PIRMĀS BĪBELES «INTERNACIONĀLES» RADĪŠANA UN BOJĀ EJA

Garīdznieki cenšas pierādīt, ka, izņemot Noas dēlus, citu cilvēku virs zemes neesot bijis. Ja noticēsim bībeles stāstam, ka visi cilvēki cēlušies no viena pāra, tad tiešām citiem cilvēkiem nav no kā rasties. Bet jau no stāsta par Kainu mēs uzzinājām, ka viņš apprecējies Nod-zemē, Ēdenei pret rītiem, un tur uzcēlis pilsētu. Bet, tā kā bībelē sacīts, ka bez Ādama un viņa diviem dēliem citu cilvēku nav bijis, tad jājautā, kur cēlusies Kaina nākamā sieva. Uz šo jautājumu baznīckungi un viņu pātarnieki nevar atbildēt.

Kad Kristofors Kolumbs26 XV gadsimta beigās, izklāstot savus plānus par Ameriku (ko eiropieši toreiz vēl nepazina un ko viņš atklāja), izsacīja domu, ka zeme ir bumbveidīga, ka tai var apbraukt apkārt, nekur neatrodot malas, ka zemes pretējā pusē arī dzīvo cilvēki, mācītāji viņu atzina par ķeceri un pieprasīja atteikties no šiem uzskatiem: «Kā,» viņi sacīja, «ja tas ir tiesa, ka ir vēl zemes, ko apdzīvo cilvēki, tad jau ne tikai Noa vien paglābies no ūdens plūdiem, bet ir bijuši cilvēki vēl bez Ādama, citādi tie nevarētu nokļūt turpu.» Visi garīdznieki, ir baptisti, ir evaņģēlisti, zina, ka bībeles celtne, ka visa viņu mācība, kas pamatota uz bībeli, izjuks, kolīdz izkritīs atsevišķas bultskrūves, saspraudes. Un, lūk, tāda bultskrūve, saspraude bībeles teikai ir nostāsts par pirmajiem cilvēkiem. Sagraujiet to, un nebūs vairs ticības pārējam!

Saskaņā ar šo izdomu par ebreju dieva radīto pirmo cilvēku bībelē sacīts (1. Mozus grāmata, XI, 1—2):

«Un visai pasaulei bija vienāda mele un vienāda valoda.»

Pirmkārt, mazs labojums: mūsu tālīnie senči, kas dzīvoja nelielās, nošķirtās grupās, ciltīs, ģintis, pazina tikai mazu zemes gabaliņu, visas zemes viņi nepazina un nevarēja pazīt: šai vajadzībai viņiem nebija nekādu satiksmes līdzekļu.

Otrkārt, liels labojums: nekad nav bijis virs zemes vienas valodas, bet vienmēr ir bijis daudz valodu.

Tā kā cilvēki dzīvoja dažādās zemēs, dažādos apstākļos, dažādās attīstības pakāpēs, tad arī runājuši un runā viņi dažādās valodās.

Cilvēku valoda atkarīga no ļoti daudz kā un vispirms no sabiedriskajiem apstākļiem.

«Darba attīstība,» rakstīja proletariāta vadonis un skolotājs — komunists Fridrihs Engelss, «aiz nepieciešamības veicināja sabiedrības locekļu ciešāku saliedētību … veidojoties cilvēki nonāca pie tā, ka viņiem radās vajadzība kaut ko sacīt viens otram.» No zināmas cilvēku sabiedrības attīstības pakāpes, no tās kultūras līmeņa atkarīga arī valodas bagātība: ir arī mūsu laikos tautas, kuru valodai ļoti nabadzīgs vārdu krājums, tai pašā laikā daudzām mūsdienu tautām valoda ir ļoti bagāta, ļoti attīslī'.a. Vienas un tās pašas tautas valoda mainās, kļūst bagātāka jauniem vārdiem. Mēs zinām, ka revolūcijas gados mūsu valodā radās daudz jaunu vārdu.

Daudzus vārdus izrunā tagad pavisam citādi nekā agrāk. Veidojas ari jaunas valodas.

Bet senāk pastāvēja tik daudz izlokšņu un valodu, cik bija atsevišķu cilšu. Tagad pat grūti noteikt, kura valoda ir pati senākā, jo vairāk tāpēc, ka gandrīz visās valodās sastopami līdzīgi vārdi. Pazīstama leģenda, ka pirms kādiem trīssimt gadiem Indijā dzīvojis hans, vārdā Dželals-edins-Moliameds, pēc iesaukas Abkars (lielais). Šis hans Abkars gribējis uzzināt, kādā valodā runājuši pirmie cilvēki, t. i., kāda valoda jāuzskata par vissenāko. Viņam sacījuši, ka vissenākā valoda esot ebreju, jo tajā runājis pirmais cilvēks — Ādams. Hans nolēmis pārliecināties.

Viņš pavēlējis aizvest 12 zīdaiņus uz atsevišķu pili pie Agras un pie tiem atstāt 12 mērnas zīdītājās. Neviens cilvēks nedrīkstējis ar bērniem sarunāties līdz 12 gadu vecumam. Un lad hans licis atvest viņus un sasaucis mācītus vīrus, kas pratuši dažādas valodas: kādā valodā bērni sāktu runāt bez mācīšanās, tā būtu iedzimtā. Visi zinātnieki gaidījuši, ka bērni runās tieši viņu valodā.

Bet kas iznācis?

Bērni nav runājuši nevienā valodā. Viņi maurojuši, brēkuši un izdvesuši visvisādas skaņas, līdzīgas dzīvnieku brēcieniem. No tā izriet, ka bībeles stāsts par to, ka visi cilvēki sākumā runājuši vienu valodu, būtu bijis pareizs tikai tai gadījumā, ja «visu cilvēku» vietā būtu runa par vienas cilts cilvēkiem.

Redzat, kā nākas atšķetināt bībeles tenkas, ar kurām līdz šim piedzina pilnas galvas. Tagad atgriezīsimies pie bībeles stāsta (1. Mozus grāmata, XI, 3—10):

«Un sacīja cits uz citu: Iesim, taisīsim ķieģeļus un dedzināt dedzināsim.

Un tie ķieģeļi tiem bija akmiņu vietā, un zemes piķis tiem bija kaļķu vietā.

Un tie sacīja: Iesim, taisīsim sev pilsētu un torni, kura gals debesīs, un celsim sev vārdu, lai ne-izklīstam pa visu zemes virsu.

Tad tas Kungs nonāca zemē apraudzīt to pilsētu un to torni, ko tie cilvēku-bērni ceļa.

Un tas Kungs sacīja: redzi, tie ir viena tauta, un tiem visiem ir viena valoda, un to viņi iesākuši darīt; un nu tie no nekā nenostāsies, ko tie apņēmušies darīt.

Nolaidīsimies zemē un sajauksim tiem tur viņu valodu, ka lai neviens nesaprot sava tuvāka valodu.

Tad tas Kungs tos izklīdināja no turienes pa visu zemes virsu, un tie atstājās no pilsētas (un torņa) celšanas.

Tādēļ viņas vārds tapa nosaukts Bābele, jo tas Kungs tur sajauca visas zemes valodu, un no turienes tas Kungs tos izklīdināja pa visu zemes virsu.»

Kas kaut cik apzinīgi mācās cilvēces attīstības vēsturi, tās pagātni, tas zina, pa kādiem moku pilniem ceļiem cilvēki nonākuši pie mākas apdedzināt ķieģeļus un celt pilsētas. Bet pēc bībeles viss iznāk ļoti vienkārši — pasacījuši cits citam: «taisīsim ķieģeļus un dedzināt dedzināsim» — un iztaisījuši. Tūkstošiem un tūkstošiem gadu bija vajadzīgs, lai cilvēki iemācītos taisīt ķieģeļus. Vēl tagad ir ciltis, kas šo māku nepazīst. Un tomēr māka taisīt ķieģeļus Ēģiptē, piemēram, bijusi pazīstama vairāk nekā pirms 15 tūkstoš gadiem (spriežot pēc celtņu atliekām un uzrakstiem).

Bībele stāsta, ka cilvēki sākuši celt torni līdz debesīm. Ļoti iespējams, ka senlaiku cilvēki domāja, ka pa augstu torni var nokļūt līdz debesim, jo ir taču arī tagad cilvēki, kas pārliecināti, ka zemes malā debesis ar zemi saiet kopā un ka sievas sprauž velējamās vāles tieši aiz debesu malas. Lieli torņi — Ēģiptes faraonu piramīdas, kas uzceltas pirms 7— 8 tūkstošiem un vēl vairāk gadu, pastāv vēl

tagad. Kur gan ir Bābeles tornis? Tas taču nevarēja pazust bez pēdām, bet blbelē nav ne vārda par tā pazušanu.

Bībelē sacīts, ka dievi izbijušies, ka tik pie viņiem nenokļūtu cilvēki. Tāpēc «nonācis» Elobims (pareizāk: nonākuši) «apraudzīt to pilsētu un to torni», ko cēluši cilvēku bērni.

Ebreju dievi no debesīm nav varējuši pat saskatīt torni, tāpēc viņi «nonākuši»! Labs gan tāds visuredzētājs dievs!

«Un ieraudzīja dievi un izbijās. .. Un nu tie no nekā nenostāsies, ko tie apņēmušies darīt.» «Nolaidīsimies (atkal mēs nolaidīsimies — dievi. — J. J.) un sajauksim tiem tur viņu valodu, ka lai neviens nesaprot sava tuvāka valodu.»

Tātad pirmie bībeles cilvēki nodibinājuši internacionāli, lai sagrautu dievu diženumu un spēku. Bet dievi sajaukuši valodas un izklīdinājuši viņus pa visu zemi. Un viņi pārstājuši celt Bābeles pilsētu. Dievi sagrāvuši pirmo bībeles «internacionāli».

Nav nekā smieklīgāka un muļķāka par šo bībeles pasaciņu. Es jau paskaidroju, kā radušās dažādas valodas.

Pirmkārt, mēs jau runājām par to, ka dažādas valodas pastāvējušas pirmatnējiem cilvēkiem, dažādām ciltīm.

Otrkārt, nekāds Bābeles tornis, kā par to stāstīts bibelē, nav celts.

Treškārt, Bābeles pilsētas vēsture diezgan labi izpētīta pēc seno rakstu pieminekļiem un

bijušās Babilonijas valsts pilsētu atrakumiem, un šās vēstures pētīšana sagrauj aplamo pasaciņu par valodu sajaukšanu un izklīdināšanu pa zemes virsu.

Ceturtkārt, kaut arī cilvēki runā dažādās valodās, viņi saprot cits citu, iemācās jaunu valodu. Tātad dievu piedraudējums, ka viņi «sajaukuši» valodas, lai cilvēki nesaprastu cits citu, nav attaisnojies, un bībeles dievi izrādījušies bezspēcīgi savu nodomu izpildē.

Piektkārt, arī mūsdienās cilvēki, runādami dažādās valodās, prot apvienoties kopējiem mērķiem: piemēram — Komunistiskā internacionāle.

Un, lai gan patlaban uz visas zemeslodes ir vairāk nekā astoņi simti dažādu valodu (Āzijā — 153, Āfrikā — 114, Austrālijā un Okeānijā — 117, Amerikā — 423, Eiropā — 53), bet, ja skaitām izloksnes, tad visu to virs zemes vairāk par trīsarpus tūkstošu, tomēr tas netraucē dažādu zemju strādnieku šķirai turēties kopā, cīnīties par vienu mērķi. Tas netraucē mūs raidīt pa radio komunistisko uzsaukumu vienā valodā, bet to ļoti drīz pēc tam lasa jau pārtulkotu un iespiestu visās valodās.

Un nav mums vajadzīgs Bābeles tornis, lai piespiestu visus dievus nokāpt uz zemes. Mēs esam padzinuši viņus arī bez tā no debesīm, un visi redz, ka šos dievus radījuši cilvēki. Un nekādi dievi netraucēs mūs visā pasaulē uzcelt darbajaužu brālīgo savienību.

Ceturta nodaļa BĪBELES PATRIARHU «TAISNĪGĀ» DZĪVE

Katrs, kas mācījies pirmsrevolūcijas skolā, var atcerēties, kā bērnu dienās mācītājs, pastaigādamies pa klasi, stāstīja par patriarhu Ābrama, Izāka un Jēkaba27 «taisnīgajiem» darbiem, kā par šiem «taisnīgajiem» darbiem iemīlējis viņus dievs kungs; kā noslēdzis ar viņiem līgumus, ko dažreiz apstiprinājis pat ar asinīm (apgraizīšanas solījums); kā solījies vairot viņu pēcnācējus līdzīgi smiltīm jūrmalā un zvaigznēm pie debesīm; kā pārbaudījis viņu uzticību un godīgumu, bet par viņu uzticību un godīgumu apbalvojis viņus ar lielu daudzumu vergu, sievu, lopu un dāvājis viņiem uzvaras pār citiem nomadiem un dažreiz ari pār valdniekiem.

Ja tikai mācītāji vien būtu nodevušies šim darbam. Bet tur jau ir tā lieta, ka ne tikai mācītāji, Ņemiet dažādo novirzienu sektantus, kas visai neieredz pareizticīgo mācītājusbaznīckungus. Atcerieties adventistus, evaņģēlistus, pat lolstojiešus28 . Protams, tolstojietis ļoti izbrīnīsies, ja viņam pateiksim, ka viņš maz ko atšķiras no kaut kāda neizglītota, māņticīga un ar cilvēku krāpšanu nodarbināta mācītāja vai rabīna. Kā, viņu, Ļ. Tolstoja mācības piekritēju, kas tik daudz darījis cīņā ar baznīcniekiem, nostāda blakus mācītājiem? Bet no dziesmas vārda neizmetīsi, šis salīdzinājums ir jādod, lai gan tas nemaz nenāk par labu dažādo reliģiju sludinātājiem.

Ļ. Tolstojs savā grāmatā «Kas ir reliģija un kāda tās būtība» apgalvo, ka bībeles patriarhu ticība un vispār seno ebreju ticība padarījusi viņus augsti tikumīgus.

«Tā, piemēram,» viņš raksta, «senais ebrejs, kas ticēja tam, ka ir augstākā, mūžīgā, visuvarenā būtne, kas radījusi pasauli, zemi, dzīvniekus un cilvēku u. tml. un ir solījusies aizstāvēt savu tautu, ja tauta pildīs tās likumu, netic kaut kam nesaprātīgam, nesaskanīgam ar tās zināšanām, bet, gluži otrādi — šī ticēšana izskaidrojusi tai daudzas, bez tās neizskaidrojamas dzīves parādības.»

Aplūkosim šo bībeles patriarhu dzīvi tā, kā par to stāsta bibele. Tikai vienu nevajag aizmirst — šajos bībeles nostāstos atspoguļojas nevis mūsdienu lopkopju-ganu, bet pirms gadu tūkstošiem dzīvojošo lielo ganāmpulku īpašnieku dzīves veids. Tāpēc mēs, komunisti, nemērīsim tos ar šīsdienas mērauklu. Bet neaizmirsīsim ari, ka savos sprediķos mācītāji vienmēr centušies mums pierādīt, ka tieši šai patriarhu-lopkopju un vergturu Ābrama, Izāka, Jēkaba un viņu kompānijas senlaiku dzīvei jānoder mums par visaugstākās tikumības paraugu. Tieši pie šiem paraugiem mēs nedaudz pakavēsim ticīgo un neticīgo cilvēku uzmanību …

Mēs neskarsim ciltstēva Ābrama ģenealoģiju, kas, protams, gluži vienkārši ņemta no zila gaisa, jo šie patriarhi — gan Ābrams, gan Izāks, gan Jēkabs, gan citas personas ir izdomātas, tās nav dzīvojušas. 1. Mozus grāmatas XI nodaļā mēs lasām īsas biogrāfiskā rakstura ziņas par Ābramu un Zāru; uzzinām, ka Zāra bijusi neauglīga un viņai nav bijis bērnu. 1. Mozus grāmatas XII nodaļā stāstīts par to, ka dievs pavēlējis Ābramam:

«Izeij no savas zemes un no savas dzimtenes, un no sava tēva nama uz to zemi, ko es tev rādīšu. Un es tevi darīšu par lielu tautu un tevi svētīšu, un darīšu tavu vārdu lielu, un tu būsi par svētību. Un es svētīšu tos, kas tevi svētī, un nolādēšu tos, kas tevi lād, un iekš tevis visas ciltis virs zemes taps svētītas.»

Tā sarunājies senais dievs Elohims ar vienu no saviem vergiem. Ābramam tad bijuši 75 gadi, viņa sieva bijusi nedaudz jaunāka. Un, lūk, ko pastāsta bībele par šā «svētā» dēkām, izdaudzinot viņa dēkas par tikumības paraugu. Kad bads Kanaānas zemē piespiedis Ābramu nonākt Ēģiptē29 , «taisnīgais» patriarhs nolēmis izdarīt šādu izdevīgu spekulāciju: atvēlēt uz laiku savu sievu Zāru Ēģiptes faraonam, lai par to dabūtu, pirmkārt, drošu patvērumu šai zemē un, otrkārt, šādas tādas dāvanas. Bībele par to stāsta mazliet savādāk nekā mācītāji skolā:

«Un notikās, kad bija nonācis tuvu pie Ēģiptes, tad viņš sacīja uz Zārai, savu sievu: redzi, es zinu, ka tu no vaiga esi skaista sieva. Un, kad Ēģiptieši tevi redzēs, tad tie sacīs: šī ir viņa sieva, — un mani nokaus, un tevi atstās dzīvu. Saki jele, ka tu mana māsa, lai man labi klājas tevis dēļ un mana dvēsele tevis dēļ paliek dzīva. Kad nu Ābrams nāca Ēģiptes zemē, tad Ēģiptieši redzēja to sievu, ka tā bija ļoti skaista (gluži glīta bijusi ši vecīte, jādomā. — J. /.). Un Varaus lielkungi viņu redzēja un to slavēja Varaus priekšā, un tā sieva tapa ņemta Varaus namā. Un šis Ābramam darīja labu viņas dēļ; un tam bija avis un vērši, un ēzeļi, un kalpi, un kalpones, un ēzeļa-mātes, un kamēļi. Bet tas Kungs mocīja Varau un viņa namu ar lielām mocībām, Zārai, Ābrama sievas dēļ. Tad Varaus aicināja Ābramu un sacīja: kam tu man to esi darījis? Kāpēc tu man ne-esi sacījis, ka šī tava sieva? Kāpēc tu sacīji, ka šī tava māsa? Jo es viņu sev ņēmu par sievu. Un nu redzi, še tava sieva, ņem viņu un eij. Un Varaus pavēlēja par viņu saviem vīriem, un tie to izvadīja un viņa sievu, un visu, kas tam bija.» (XII, 11—20.)

Nav slikts stāsts, vai ne? Lai nu pamēģina no šā stāsta izlobīt īstu morāli un sacīt bērniem: «Bērni, kad jūs izaugsiet lieli un nokļūsiet tādā pašā stāvoklī, kādā nokļuvis Ābrams, tad droši samelsiet, sacīdami, ka jūsu sieva — nav jūsu sieva, bet māsa, atdodiet viņu kādam varmākam un saņemiet par to ne vien dzīvību, bet gan zeltu, gan sudrabu, gan visādas citādas bagātības un ērtības, jo tāds ir viena no bībeles patriarhiem, dieva tā kunga iemīlētā vīra, augstākais tikums.»

Kapitālistiskajās zemēs ir daudz sieviešu, kas aiz trūkuma pārdod sevi. Viņu miesu pērk, bet pret viņām izturas parasti ar nicināšanu pat tie, kas pērk viņu miesu. Viņas sauc par prostitūtām un visādos citādos vārdos, kurus uzskata par apkaunojošiem. Bet ne tikai sievietes tirgojas ar sevi. Ir arī lādi vīrieši, kas pārdod savu miesu bagātām sievietēm, nokļūst pie viņām uzturā. Arī los nicina, nosaucot par uzturamajiem un citās apvainojošās saukās. Bet ir arī tādi kungi, kas tirgojas ar savu sievu, ar savu mīļāko un dzīvo uz viņas miesas rēķina. Tie ir nicināmi cilvēki, suteneri. Nevienam nenāks ne prātā ieteikt viņus jebkuram cilvēkam par tikumības paraugiem. Bet vai tad burtiski citētajā fragmentā no 1. Mozus grāmatas XII nodaļas mums nav darīšana ar tādu suteneru — teiksinaino blbeles patriarhu Ābramu, kas sākumā aiz gļēvuma, lai glābtu savu ādu, un iedzīvošanās nolūkā atdod savu sievu pirmajam, kas pagadās, pieņem par to dāvanas un pēc tam ar mierīgu sirdsapziņu saņem atpakaļ savu sievu, kad viltība atklāta, un dodas projām, apmierināts, ka dievs tas kungs palīdzējis viņam iedzīvoties kamieļos un ēzeļos, vergos un verdzenēs?

Šī izdevīgā operācija, kā bībelē stāstīts, devusi lielus ienākumus lopkopim Ābramam. XIII nodaļā sacīts:

«Un Abraāms bija ļoti bagāts ar lopiem, ar sudrabu un ar zeltu.» (Pēc mūsdienu jēdziena — īsts buržujs.) Šī operācija viņam ļoti iepatikusies, un pirmajā izdevīgā gadījumā viņš to atkal atkārtojis. 1. Mozus grāmatas XX nodaļā pastāstīts, ka labu laiku vēlāk Ābrams apmeties starp Kādesu un Zuru un pagaidām atradies Ģerarā. Tālāk teikts:

«Un Abraāms sacīja no Zāras, savas sievas: tā ir mana māsa (viņš atcerējās, kādus labumus deva viņam pirmā tāda operācija. — J. /.); tad Abimelcķs, Ģeraras30 ķēniņš, sūtīja un paņēma Zāru. Bet Dievs nāca pie AbimeIeķa sapnī nakts laikā un uz to sacīja: redzi, tev jāmirst tās sievas dēļ, ko tu esi ņēmis, jo tā ir laulāta sieva. Bet Abimelcķs viņu vēl nebija aizkāris; tad tas sacīja: Kungs, vai tu ari taisnus ļaudis nonāvēsi? Vai viņš man nav sacījis: tā ir mana māsa? Un viņa pali arīdzan sacījusi: tas ir mans brālis. Es to esmu darījis vientiesīgu sirdi un šķīstām rokām. Tad Dievs sapnī uz to sacīja: es arīdzan zinu, ka to esi darījis savā sirds vientiesībā, un es tevi arī esmu atturējis, ka tu pret mani negrēko; tādēļ es tev ne-esmu ļāvis viņu aizkārt. Un nu, atdodi tam vīram to sievu, jo tas ir praviets, un lai viņš priekš tevis lūdz, tad tu dzīvosi (cik vienkārši. — J. /.); bet, ja tu to neatdosi, tad zini, ka tu mirdams mirsi un viss, kas tev pieder. Un no rīta agri Abimeleķs cēlās un aicināja visus savus kalpus, un runāja visus šos vārdus priekš viņu ausīm, un tie vīri bijājās ļoti. Un Abimeleķs aicināja Ābraāmu un uz to sacīja: kam tu mums to esi darījis, un ko es pret tevi esmu grēkojis, ka tu par mani un par manu valsti vedis tik lielus grēkus? Tu man tā esi darījis, kā nepieklājās darīt. Un Abimeleķs sacīja uz Abraāmu: ko tu esi noredzējis, to darīdams? Tad Abraāms sacīja: es domāju, tiešām Dieva bijāšanas nav šinī vietā, un tie mani nokaus manas sievas dēļ. Un tā ari tiešām ir mana māsa, mana tēva meita, bet tik ne manas mātes meita; un tā ir tapusi mana sieva. Un pēc tam kad Dievs man licis iziet no mana tēva nama, tad es uz to sacīju: lai ši ir tā žēlastība, ko lu pie manis darīsi: visur, kurp nāksim, saki no manis: tas ir mans brālis. Tad Abimeleķs ņēma avis un vēršus, un kalpus, un kalpones un deva tos Ābraāmam, un atdeva tam ari Zāru, viņa sievu… Un uz Zāru viņš sacīja: redzi, es tavam brālim esmu devis tūkstoš sudraba gabalus, un redzi, lai tas tev ir par acu apsegu priekš visiem, kas pie tevis un visur, un tu esi taisnota.» (XX, 2—14, 16.)

Es citēju šo stāstu, neizlaižot neviena vārda. Seit ir tāds pats tikumības paraugs. Stāstītājs citējis tikai ebreju dieva sarunu ar valdnieku Abimeleku. Tā kā visa saruna notikusi sapnī, tad, protams, pat ja tas būtu noticis mūsu dienās, nav iespējams pārbaudīt to, kas bijis sapni. Sapnī dievs brīdina Abimeleku, lai tas sargās iekārot šo vecenīti. Abimeleks atdod Zāru pēc piederības un pārmet Ābramam, ka tas viņu piekrāpis, bet Ābramam tas kā zosij ūdens. Un, lai gjn bībelē sacīts, ka Abimeleks viņai nav pat pieskāries, tomēr Ābrams gūst labumu no šā piedzīvojuma, saņem tūkstoš sudraba gabalu, sīklopus un liellopus. Zāra arī saņem dāvanu, un viss beidzas ļoti labi. Pēc tam, saņēmis bagātīgu maksu par savu sievu, «Ābraāms pielūdza dievu, tad dievs dziedināja Abimeleku un viņa sievu, un viņa kalpones, ka tās dzemdēja» (XX, 17).

Izlasiet uzmanīgi šīs vietas bībelē, un jūs redzēsiet, ka viss grozās ap vairošanos, ap vaislošanos. Ko lūdzas Ābrams savam dievam, kas viņam sagādā tik izdevīgas afēras? Nu, vai redzat, nevairojas vairs vergi un verdzenes, ari lopi vairs nevairojas Abimelckam. Un arī pats ciltstēvs Ābrams visu laiku rūpējas par to, lai vairotu pēcnācējus, bet, tā kā viņa sieva, kas iet no vienām rokām otrās, no viena faraona pie otra, kā nevar, tā nevar dzemdēt, tad bija jāķeras pat pie tā, ka jāiegūst bērni no kalponēm.

1. Mozus grāmatas XVI nodaļā pastāstīts, ka Ābrams padarījis par savu sievu kalponi Āgari, un arī šo stāstu baznīca sludina kā augstas tikumības paraugu, ko reliģiozie cilvēki grib ieteikt par paraugu mūsdienu bērniem. Ābrams visu laiku netic dievam, ka viņam būs daudz pēcnācēju, un pat sapņos pastāvīgi sarunājas ar dievu (reliģiskajās pasakās cilvēki galvenokārt miegā sarunājas ar dievu, jo citādi kā sapņos arī nevar redzēt tādu būtni, ko sauc par dievu). Un, lūk, šis pats ebreju dievs sapnī esot devis viņam tādu savu vārdu patiesīguma pierādījumu:

«Dabū man treju gadu gotiņu un treju gadu kazu, un treju gadu aunu, un vienu ūbeli, un vienu jaunu balodi. Un tas viņam dabūja visus tos un dalīja tos vidū pušām, un lika ikkatra daļu vienu pret otru… Un vanagi krita uz tām, un Ābrams tos nodzina.» (XV, 9—11.)

Viss tas nolicis sapnī. Tāpat sapnī Ābrams redzējis, ka liesma izšāvusies cauri pārcirstajiem dzīvniekiem. Diezin kas viss nerādās sapņos, bet bībele no tā dara secinājumus. Izrādās, šai dienā dievs parakstījis līgumu ar Ābramu un sacījis viņam, ka tas piešķir viņam lādas un tādas zemes, kas vienā pusē «no Ēģiptes upes līdz lielai Vrat-upei».

Bet pāriesim pie stāsta par Āgari (1. Mozus grāmata, XVI, 1 — 16):

«Un Zāra, Ābrama sieva, tam nedzemdēja, un tai bija kalpone no Ēģiptes, Āgare vārdā. Un Zārai sacīja uz Ābramu: redzi, tas Kungs man ir liedzis dzemdēt (arī vecmātes darbiem nododas dievs tas kungs. — J. /.), eij jele pie manas kalpones, vai es caur viņu nemantotu dzimumu.»

Mūsdienu cilvēkam tas nav izprotams, kā gan sieviete var iegūt bērnu no sievietes. Senajām tautām tas bija saprotams. Sievietes toreiz, protams, arī nedzemdēja bērnus caur citām sievietēm, bet vergturu sabiedrībā verdzenes bērnu uzskatīja par kundzes bērnu, ja viņu, jaunpiedzimušo, nolika kundzei klēpī. Bērnu adoptēšana, kaut arī tie būtu sveši, nolika tādā kārtā, un, ja bērns pastāvēja klēpī vīrietim vai sievietei, to uzskatīja par viņu bērnu.

«Un Ābrams klausīja Zārai balsij. Tad Zārai, Ābrama sieva, ņēma Āgari, to Ēģiptieti, savu kalponi, kad Ābrams desmit gadus bija dzīvojis Kanaāna-zemē, un deva to par sievu Ābramam, savam vīram. Un viņš gāja pie Āgares, un tā tapa grūta. Kad nu tā redzēja, ka bija grūta, lad viņas valdniece bija nicināta viņas acīs.»

Vai nav tiesa, ļoti interesants romāns aprakstīts 1. Mozus grāmatas XVI nodaļā? Verdzene kļuvusi par sava kunga sievu. Viņas kundze — jau vecīte, viņai vairāk nekā 70 gadu, un, tā kā acirn redzot lopkopja Ābrama mīlestība šinī laikā bijusi pilnīgi jaunākās Āgares pusē, tad kalpone sāka nicināt savu kundzi. Zāru pārņem grejzsirdība.

«Tad Zārai sacīja uz Ābramu: tu dari nepareizi; savu kalponi es esmu devusi tavā klēpī, un nu viņa redz sevi grūtu esam, un es esmu nicināta viņas acīs; tas Kungs lai tiesa starp mani un tevi (es — nabaga sieviete, man katrs var nodarīt pārestību. — J. /.). Un Ābrams sacīja uz Zārai: redzi: tava kalpone ir tavā rokā, dari tai. kā tev patīk. Un Zārai to pārmācīja, un tā aizbēdza no viņas.»

Kā jums patīk šī ģimenes scēna? Ja nu mācītājs pastāstītu bērniem tieši tā, kā izklāstītas bībelē visas šīs scēnas, tad kādu gan viņš no tā var secināt augsti morālisku pamācību? Āgare — Ābrama sieva, tai jādzemdē viņam bērni. Viņa kļuvusi tam par sievu ar Ābrama «likumīgās» sievas Zāras piekrišanu. Un, kolīdz greizsirdībā Zāra sāk izklāstīt viņam savus aizvainojumus, Ābrams, it kā nekas nebūtu nolicis, saka: viņa taču ir kalpone, dari ar viņu, ko gribi. Un Zāra pārmāca viņu. Tanīs laikos, kad kalpones bija verdzenes, roku palaišana pārvērtās gluži vienkārši spīdzināšanā — pārmācīja ar rikstēm, pletnēm, jo Agare taču bija verdzene. Agare aizbēga. Kas gan te pamācošs, kas te tikumisks? Kas mums jāmācās no šiem vergturiem? Šai lietā iejaucas dievs. Viņš sūta vienu no saviem kurjeriem (tā kunga eņģeli), lai sameklē izbēgušo verdzeni. Tas atrod viņu tuksnesi un saka viņai bargi:

«Agare, Zārai kalpone, no kurienes tu nāci un uz kurieni tu eij? (izliekas, it kā pats nezinātu. — J. /.). Un tā sacīja: es bēgu no savas valdnieces Zārai. Tad tā Kunga eņģelis tai sacīja: griezies atpakaļ pie savas valdnieces un pazemojies apakš viņas rokas.»

Morāle: ja tu esi verdzene, tad padodies savai kundzei, kaut arī viņa ņirgātos par tevi. Tāda ir mācītāju un bibeles morāle. Nu, protams, pie tā vēl piemetināts, ka turpat šis bībeles dieva Elohima kurjers sasolījis viņai diezin ko. Apsolījis tā savairot Āgares pēcnācējus, ka tos nevarēšot ne saskaitīt lielā pulka dēļ. Bez tam viņš to iepriecinājis vēl solīdams, ka tās dēls «būs cilvēks kā meža-ēzelis; viņa roka būs pret ikkatru, un ikkatra roka pret viņu, un viņš dzīvos visu savu brāļu priekšā».

Tiesa, iepriecinājums, šķiet, nav liels: būt cilvēku vidū kā meža ēzelim, bet bībeles rakstnieks apgalvo, ka Agare par to nopriecājusies, atgriezusies pie Ābrama un dzemdējusi viņam dēlu Izmaēlu, kad Ābramam jau bijuši 86 gadi31 . Tētiņš gan bijis jau pavecs, bst no šā laika viņš tikai vēl uzsāk savu pēcnācēju vairošanu.

Tāda ir īsumā Ābrama ģimenes dzīve. Lai tie, kas uzskata bībeli par «svētiem rakstiem», ir tik vīrišķīgi un pasaka bērniem un pieaugušajiem: dzīvojiet tā, kā dzīvojis ciltstēvs Abrams, krāpiet, melojiet, ja tas jums izdevīgi. Lai paglābtu paši savu ādu, varat pārdot savu sievu; lai iedzīvotos, ari varat pārdot savu sievu. Ja jums radušies bērni ārpus jūsu ģimenes, izturieties nicinoši pret viņu mātēm, atdodiet tās «likumīgās» sievas apsmieklam; jūsu likumīgā sieva var sist kalpones, kuras viņa pati pieved jums pie gultas.

Mēs pacentīsimies nākošajā nodaļā iepazīties ar bībeles patriarhu dzīves citām pusēm, un jūs redzēsiet, kādu «skaistumu» pauž bībcle, cik «augstu morāli», cik tur «augsti paraugi» drošsirdībai, tikumiem, brālībai un citām labām lietām, par kurām mums sprediķo visi garīdznieki.

Piektā nodaļa SODOMIEŠU GRĒCINIEKI UN SODOMIEŠU TAISNĪGIE

Pamācošs stāsts bērniem un pieaugušajiem

(1. Mozus grāmata, XVIII—XXI)

Mums var sacīt, ka nevar spriest no mūsdienu viedokļa par tikumību tālīnajos bībeles laikos. Pareizi. Mēs arī nepieejam ar šo mērauklu. Bet tieši mācītāji pieiet ar šo mērauklu bībeles stāstiem un no tiem secina morāli māsu dienām. Tieši viņi bībeles verdzisko morāli grib uzspiest darbaļaudīm. Pie tādiem «pamācošiem» bībeles stāstiem visās «ticības mācības» skolas grāmatās ievietots stāsts par Sodomas un Gomoras32 bojā eju un par taisnīgā Lata33 asinsradnieclgajām laulībām ar divām viņa taisnīgajām meitām. Bet par to ir vērts pastāstīt.

Viss tas iesākas ar stāstu par to, kā bībeles dievs, sarunādamies ar Ābramu (bet dievi agrāk, kā mēs redzam no bībeles un citu tautu nostāstiem, bijuši ļoti runīgi un par visu ko

sarunājušies ar cilvēkiem), sācis žēloties Ābramam:

«Liela brēkšana ir par Sodomu un Gomoru, un viņu grēki ļoti grūti.

Tad nu es no-lešu un lūkošu, vai tie visnotaļ ir darījuši pēc tās brēkšanas, kas manā priekšā nākusi, vai ne; to es gribu zināt.» (1. Mozus grāmata, XVIII, 20—21.)

Vecīgais, paaklais «dievs», kas nekā nezina! No debesim viņš vairs nekā neredz! Viņam «jānoiet», «jālūkojas», jādabū «zināt»! Velns viņu sazina, zetojas par sodomiešiem, ka viņi — grēcinieki, bet varbūt tas nemaz nav tiesa! Japalūkojas! Tāds ir šis visuvarenais, visu redzētājs, visu zinātājs u. tini.!

Ābrams sāk pierunāt dievu: nevar taču noslepkavot visu pilsētu, ja ari kāds nogrēkojies. Un tā kaulējas Ābrams ar dievu. Un aizkaulējas tik tālu, ka pat tad, ja Sodomā atrastos kaut 10 taisno, Llohims neiznīcinātu Sodomu.

Un lūk, Sodomā vakarā ierodas divi izmeklētāji-eņģeļi. Lats slaistījies šinī laikā (sēdējis uz soliņa) pie pilsētas vārtiem. Ieraudzījis šos eņģeļus (viņi izskatījušies, jādomā, ļoti cienīgi;, Lats nometies ar vaigu pie zemes (te, luk, verdzības atspoguļojums) un sacījis: «mani kungi, ņemiet lūdzami mājasvietu pie sava kalpa…» Bībele ieliek Lata mutē pie verdzības pieraduša ciiveka apsveikuma runu; Lats nosauc sevi par kalpu, bet atnācējus — par saviem «kungiem».

Sākas eņģeļu pierunāšana lūdzoties: tie grib palikt pa nakti uz ielas, bet Lats viņus atrunā. Beidzot «pierunājis»! Izcepis viņiem neraudzētas karašas, un tie ēda. Un pēc tam pastāstīts, ka, iekams vēl eņģeļi likušies gulēt (tātad eņģeļi ēd un guļ tāpat kā cilvēki!), ieradušies visi pilsētas iedzīvotāji un pieprasījuši Latam: «kur tie vīri, kas šo nakti pie tevis nākuši? Izved tos pie mums ārā, ka tos atzīstam …» Citiem vārdiem, Sodomas iedzīvotājos bija izplatīti tikumi, ko sauc par pederastiju, tas ir, kopošanās ar vīrieti. Tā bija izplatīta Grieķijā, Romā, visur kristīgo klosteros, kur mūki bija devuši šķīstības solījumus, zvērējuši nepieskarties sievietei — nešķīstai būtnei, «sātana traukam» u. tml., bet dzīvoja ar citiem mūkiem, klostera kalpiem. Pat vēl tagad dažādu zemju prese laiku pa laikam ziņo par tiesas prāvām sakarā ar mūku seksuālajiem varasdarbiem pret puisēniem.

Bet Lats grib pasargāt, paglābt savus viesus (tāds ir viesmīlības paradums). Ko viņš ieteic darīt?

«Un sacīja: brāļi, nedarait jele tādu grēku. Redziet, man ir divi meitas, kas nav atzinušas vīra, tās izvedīšu pie jums; un darait ar tām, kā patīk, — tikai šiem vīriem nedarail nekā, jo tāpēc tie nākuši mana jumta pavēnī.» (XIX, 7—8.)

Izrādās, ka atdot pūlim izvarošanai divas jaunavas — meitas, tas ir labāk.

Nu, protams, te vajadzēja izdomāt kaut kādu brīnumu. Un mācītāji izdomāja:

«Bet tie vīri,» pastāsta bibele, «izstiepa ārā savu roku un ierāva Latu pie sevis namā, un aizslēdza durvis, un apstulboja tos ļaudis priekš nama durvīm, mazos un lielos, tā ka tie piekusa, pēc durvīm grābstīdamies.»

Lieliski! Eņģeļi (!) nevar citādi glābties paši, kā paslēpjoties namā. Arī Latu viņi nespēj citādi glābt, kā aizslēdzot durvis. Un tai pašā laikā viņi spēj visus apstulbot ar aklumu. Ja viņi bija tik vareni, ka varēja apstulbot ar aklumu, tad kāpēc gan viņi nevarēja pārsteigt ar izglītību? Tur jau tā lieta, ka bībele var tikai apstulbot a,r aklumu, aptumšot! Kādēļ vajadzēja padarīt aklus sodomiešu bērnus, — pilnīgi nesaprotami. Un tomēr bībele pastāsta, kā visi, mazie un lielie, padarīti akli un nomocījušies. Ikkatru cilvēku, kas būtu padarījis tādu darbu, nosauktu par noziedznieku, bet šis taču dievs — Elohims.

«Un tie vīri satvēra viņa roku un viņa sievas roku, un viņa divēju meitu roku, tāpēc ka tas Kungs viņu žēloja, un tie to izveda, un to palaida ārpus pilsētas. Un, kad tie tos bija izveduši ārā, tad viņš sacīja: Izglāb jele savu dzīvību, neskaties atpakaļ un nestāvi nekur šinī klaijumā.» (XIX, 16—17.)

Pēc tarri, kā stāsta bībele, «Tas kungs lika līt sēram un ugunīm uz Sodomu un Gomoru no tā Kunga, no debesīm. Un viņš izpostīja tās pilsētas un visu to apgabalu, un visus to

pilsētu iedzīvotājus, ir zemes augļus.» (XIX, 24—25.)

Pamatā šai teikai par divu pilsētu bojā eju, kas aprakstīta bībele, varēja būt ganu cilts priekšstati par vulkānā izvirdumu. Cilvēki, nevarēdami izskaidrot šo dabas parādību, iedomājās, ka dievs no debesīm met liesmu un akmeņus, un sēru, un izkausētu lavu. Tādas paradibas senāk notikušas, un ari tagad gadas, ka vel neatdzisuša, ugunīgi šķiorā, kvēlojošā zemes iekšējo slāņu masa izlaužas pa vienu vai otru plaisu un apglabā veselas pilsētas un apvidus. Piemeram, vēl nesen notika vulkānu izvirdumi Sicīlijā (Itālija), Dienvidamerikā un citās vietās. Taču mežoņi sacerēja par šim parādībām savu izskaidrojumu, pārraidot šo nostāstu no cilts uz cilti, un vēlāk nostāsts iekļuva bibelē. Bet mācītāji izdaudzina to par svētiem rakstiem kā dieva pedagoģisko, skolmeistarisko spēju izpausmi.

Un tomēr nav nekā nejēdzīgāka kā iedomāties, ka kaut kāds dievs par cilvēku grekiem, par viņu kļūdām aplej ar sēru dzīvus, gluži nevainīgus bērnus un iznīcina pat augu valsti (kā redzams, pat zāle apgrēkojusies ar sodomiešu grēkiem).

Sī nostāsta beigas ir piebilde:

«Un viņa sieva skatījas atpakaļ un palika par sāls-stabu.» (XIX, 26.)

Protams, kas zina ķīmiju, tas sapratīs, ka sāls ir nātrija hlorīds, bet mūsu ķermenis sastāv pamatos no gluži citiem elementiem — no slāpekļa, oglekļa vielām, bet sāļu cilvēka organismā ir niecīgs daudzums. Kā var mūsu šūniņu ogleklis vai olbaltums pārvērsties sālī, nātrija hlorīdā, to jums neizskaidros neviens mācītājs, un neviens godīgs cilvēks neiedrošināsies jums sacīt, ka tas ir iespējams. Tomēr tas ir sacīts par godīgiem cilvēkiem, bet bībeli mums ir daudzinājuši un daudzina par svētajiem rakstiem šarlatāni, kas arī paši zina. ka slāpekli nevar pārvērst nātrijā un ogli hlorā; bet tautu tie krāpa un vientiesīgajiem bērniem skolā sacīja: «…redziet, bērni, cik slikti, kad neklausa dievu un vecākus cilvēkus, — re, kā dievs sodīja Lata 'sievu par tās nepaklausību, neticību un ziņkārību.»

Ar to skolā beidzas stāsts par Sodomu un Gomoru. Bet paliek neskaidrs, kur gan slēpās Lata un viņa meitu taisnīgums, ka visus cilvēkus dievs iznīcināja, bet viņus paglāba. Vai to nevar dabūt zināt bībelē? Un, lūk, ko mēs dabūjam zināt par šo taisnīgo dzīvi:

«Un Lats gāja no Coāras uz augšu un mita kalnos, un viņa divi meitas līdz ar viņu; jo viņam bija bail Coārā mist (no kā gan viņš baidījās, ja viņa pusē bija pats dievs?! — J. /.); un viņš dzīvoja kādā alā līdz ar savām abām meitām. Un tā pirmdzimuša sacīja uz to jaunāko: mūsu tēvs ir vecs, un vīra nav virs zemes, kas pie mums nāktu pēc visas pasaules ieraduma. Nāc, dosim savam tēvam vīnu dzert un gulēsim pie tā, un paturēsim dzivu dzimumu no sava tēva. Un tās deva savam tēvam vīnu dzert tanī naktī, un tā pirmdzimuša nāca un gulēja pie sava tēva, un viņš to nenomanīja, kad tā apgulās, nedz kad tā cēlās (biju pilnā, neko neatceros! — J. /.)• Un no rīta tā pirmdzimuša sacīja uz to jaunāko: redzi, izgājušo nakti es esmu gulējusi pie sava tēva; dosim viņam arī šo nakti vīnu dzert, tad ie-eij tu un guli pie tā, ka dzimumu gādājam no sava tēva. Un tās arī tanī naktī deva savam tēvam vīnu dzert, un tā jaunākā cēlās un gulēja pie tā, un tas nenomanīja, kad tā apgulās, nedz kad tā cēlās. Un Lata abas meitas tapa grūtas no sava tēva. Un tā pirmdzimuša dzemdēja dēlu … Un tā jaunākā dzemdēja arī dēlu.» (XIX, 30—.38.)

Tādi ir šie «taisnīgie», kurus izvedis ebreju dievs no Sodomas. Vecs žūpa, kurš piedzeras līdz nesamaņai un no kura paliek grūtas viņa abas meitas. Piedzēries tā, ka nezina, kad pie viņa apgulstas meita un kad pieceļas. Un meitas, kas prāto par to, ka precinieku trūkst, bet dzimumu vajag turpināt. Meitas vienojas un pēc kārtas kļūst par sava tēva sievām. Bet viņi taču visi ir taisnīgie!

Pēc Oktobru revolūcijas aizrobežu buržuāzija un garīdzniecība savos apmelojumos par Padomju Savienību izplatīja un izplata pasaciņas, ka pie mums, pēc padomju likumiem, esot atļautas laulības vecāku un bērnu starpā. Sos melus izplata mūsu ienaidnieki nolūkā sacelt naidu pret proletariāta diktatūras zemi.

Patiesībā pati «svētā» kristīgo un ebreju bībele kā tikumības un ētikas paraugs sniedz mums stāstu par Latu, kas kopojas ar savām meitām. Nav neviena vārda bībelē, kas to nosodītu. Mācītāji arvien izlaiž šo vietu. Gluži veltīgi. Tā mums pastāsta, ka ir bijis laiks, kad laulības ar meitām pieļautas34 . Bet kas gan te pamācošs mums, mūsu laikmetā?

Sestā nodaļa BĪBELES TAISNĪGIE PATRIARHI UPURĒ CILVĒKUS

(!. Mozus grāmata, XXII)

Garīdznieku bībeliskajā mācība sacīts, ka mats no cilvēka galvas un ķieģelis no dzegas nenokritīs, ja tā nebūs dieva griba. Bet zemnieki to izsaka saviem vārdiem: «Viss dieva ziņā.» Ja jau cilvēks kļūst plikgalvis, tātad tā ir dieva griba. Tomēr arī ticīgs cilvēks ieziedīs galvu, ja būs izlasījis, ka ziede palīdz. Bet, ja ķieģelis no dzegas uzkritīs kādam uz galvas, tad, lai gan bez dieva gribas tas it kā nevarētu nokrist, nesastapsim cilvēkus, kas šinī lietā vainotu dievu; vienmēr vaino namsaimnieku, kas nav laikā izdarījis remontu. Un tomēr, ja noticēsim mācītājiem, tad šādos gadījumos pirmais vainīgais ir viņu dievs: kāpēc viņš nav ievērojis, kāpēc pieļāvis?

Kad cilvēkam atgadās nelaime, mācītāji to izskaidro divējādi: vai nu dievs sodījis cilvēku (ja tas bijis «grēcinieks»), vai arī pārbauda, kārdina cilvēku («taisnīgo»1 !: sak. vai viņš izturēs pārbaudījumu? Dažreiz notiek profesiju sajaukums: velns dažkārt atņem dievam maizi un pats ķeras pie kārdināšanas darba. Nevar pat lāgā izprast, kurš labāk kārdina — mācītāju dievs vai mācītāju velns. Kā viens, tā o<rs parasti apsola vai izsniedz prēmiju, godalgu, ja cilvēks izturējis pārbaudīiumu.

Garīdznieki sacerējuši daudz pasaciņu par šādiem pārbaudīiumiem. Bībelē ir atmiņas par kādreiz praktizētajām briesmīgajām cilvēku upurēšanas ceremonijām. Ja tagad vienkārši rakstītu bībelē: lūk, kādi bijuši taisnīgie, svētie ciltstēvi — Ābrams un citi, kas dievam upurējuši cilvēkus, nekā, izņemot riebumu, tas neradītu mūsdienu ļaudīs. Tādēļ bībeles sacerētāji izgreznojuši nostāstus par cilvēku upurēšanu ar visādām pamācībām, un tā atkal iznāk pasaciņa bērniem un vientiesīgajiem pieaugušajiem. Ar šīs pasaciņas palīdzību viņiem saka: redzat, dieva kalpi, kā jāklausa dievs; ja pat miesīgo tēvu vai mazu bērnu jums dievs sapnī liek nodurt, izpildiet to. Patiesi, ko gan stāsta bībele?

«Un notikās pēc šām lietām, tad Dievs Abraāmu pārbaudīja un uz to sacīja: Ābraām! Un tas atbildēja: Redzi, še es esmu. Un viņš sacīja: ņem jele savu dēlu, savu vienīgo, ko tu mīļo, to īzaaku (lai gan, kā mēs zinām, Izāks nepavisam nebija vienīgais dēls, jo bija arī otrs. no Āgares, Izmaēls, par kuru bībele stāsta tieši pirms tam. — J. /.), un eij uz

Morijas zemi, un upurē to tur par dedzinājamu-upuri uz viena no tiem kalniem, ko es tev sacīšu.» (1. Mozus grāmatas, XXII, 1—2.)

Ko darītu mūsdienu cilvēks, pat ticīgais, ja būtu redzējis šādu sapni? Vai viņš tiešām pildītu šā dieva pavēli? Protams, ne! Bet senajos laikos tādi «dedzinājami-upuri» dievam (cilvēku upurēšana) bija tik parasta lieta, tik bieži sadedzināja uz dievu altāriem cilvēkus, ka Ābrams, cik var spriest no bībeles stāsta, nemaz nebija izbrīnījies par šādu sava dieva pavēli. Bībelē sacīts:

«Un rītā agri Ābraāms cēlās un apjoza savu ēzeli, un ņēma līdz divi no saviem puišiem un Izaaku, savu dēlu, un skaldīja malku priekš tā dedzinājama upura, un cēlās, un gāja uz to vietu, ko Dievs tam bija sacījis (kad viņš tam bija sacījis to, bībele nepasaka. — J. J.). Un trešā dienā Ābraāms pacēla savas acis un redzēja to vietu no tālienes. Un Ābraāms sacīja uz saviem puišiem: palieciet jūs teju ar to ēzeli, un es un tas puisēns iesim uz turieni un pielūgsim; tad atkal atnāksim pie jums. Un Ābraāms ņēma tā dedzinājamā upura malku un to uzlika īzaakam, savam dēlam, un ņēma savā rokā uguni un nazi, un tie gāja abi kopā.» (XXII, 3—6.)

Iedomājieties tikai šo ainu: jums priekšā vēl īsts mežonis. Viņš neprot ātri iekurt uguni, bet nes to sev līdzi lauskā kvēlojošu ogļu veidā. Sis mežonis uzkrauj jauneklim, ko taisās nokaut, malku, uz kuras grib viņu sadedzināt, tur rokā nazi, ar ko taisās viņu nodurt, — tāds ir bībeles taisnīgais! Protams, dēls uztraucas.

«Tad Izaaks runāja ar Ābraāmu, savU tēvu, un sacīja: mans tēvs! Un viņš sacīja: redz, še es esmu, mans dēls (tā kā neviena viņiem tuvumā tai laikā nebija, tad grūti pārbaudīt, vai tiešām tāda bijusi saruna. — I. /.). Un tas sacīja: redz, še uguns un malka, bet kur ir tas jērs par dedzinājamu upuri? Tad Ābraāms sacīja: Dievs sev izredzēs jēru par dedzinājamu upuri, mans dēls. Un tie gāja abi kopā. Ūn tie nāca tai vietā, ko Dievs viņam bija sacījis, un Ābraāms tur uztaisīja altāri un salika to malku, un saistīja īzaaku, savu dēlu, un lika to uz to altāri malkai virsū. Un Ābraāms izstiepa savu roku un ņēma nazi savu dēlu nokaut.» (XXII, 7—10.)

Patiesību sakot, bībeles autors varēja šinī vietā likt punktu, jo ir skaidrs, kas notika šādos apstākļos, upurējot cilvēkus. Feniķijas35 , Grieķijas, Meksikas un daudzu citu zemju vēsture saglabājusi mums aprakstus par visbriesmīgākajām cilvēku upurēšanām, kurās dažreiz gāja bojā simti un tūkstoši cilvēku, ko nokāva un sadedzināja «dievam», un tūkstoši tādu priesteru-upurētāju, līdzīgi teiksmainajam bībeles Ābramam, kāva un dedzināja bērnus un pieaugušos uz altāriem.

Bet, ja šinī vietā nobeigtos stāsts, tad ar bībeli nevarētu apmuļķot cilvēkus. Tāpēc pie katra tāda stāsta katrā ziņā pielika vēl kaut ko «brīnumainu» morāliskai pamācībai. Brīnumainais bībeles stāstā izpaužas tai apstākli, ka:

«.. . tā Kunga eņģelis sauca no debesim uz to un sacīja: Ābraām! Abraām! Un tas sacīja: redzi, še es esmu. Tad viņš sacīja: ne-izstiep savu roku pret to puisi un nedari tam nekā, jo nu es zinu, ka tu Dievu bīsties un savu dēlu, savu vienīgo, ne-esi taupījis manis labad. Un Ābraāms pacēla savas acis un skatījās, un redzi, aiz viņa bija auns, biezos krūmos ar saviem ragiem aizķēries: un Abraāms gāja un ņēma to aunu, un to upurēja par dedzinājamu upuri sava dēla vietā.» (XXII, 11 —13.)

Mēs zinām, ka cilvēku upurēšanai sekoja laiks, kad upurēja dzīvniekus. Varbūt tieši šai nostāstā atspoguļojas šī pāreja no cilvēku upurēšanas uz dzīvnieku upurēšanu, cilvēku upura apmaiņa ar dzīvnieku upuri, tikai izstāstīts tas brīnumaināk.

Bet, lūk, kāds jautājums rodas gribot negribot kā ticīgajam, tā neticīgajam: kādēļ gan dievam, kas taču ir visur esošais, visu zinātājs dievs, kādēļ gan viņam vajadzēja «pārbaudīt» Ābramu? Vai tad viņš jau iepriekš nezina, ko darīs Ābrams? Arī te vispirmā kārtā katram jābūt skaidrībā, kā ticīgajam, tā neticīgajam, ka šis jēdziens par dievu ir cilvēku radīts, ka dievam vienmēr tiek piedēvētas tās pašas īpašības, kādas ir cilvēkam. Dievs nezina, ko darīs Ābrams, bet pārbauda viņu un tikai pēc tam saka: «Nu, tagad es zinu, ka tu esi man paklausīgs.» Un tūlīt seko prēmija par paklausību, godalga. Dievs runa un pārliecina, pat apzvēr, (tātad domā vēl, ka Ābrams var viņam nenoticēt bez zvēresta):

«Es esmu pie sevis zvērējis, saka tas Kungs, tāpēc ka tu tā esi darījis un savu dēlu, savu vienīgo, ne-esi taupījis, ka es svētīdams tevi svētīšu un vairodams vairošu tavu dzimumu, it kā debess zvaigznes un kā smiltis, kas ir jūr-malā, un tavs dzimums iemantos tavu ienaidnieku vārtus.» (XXII, 16—17.)

Citiem vārdiem, dievs piesolījis Ābramam, ka viņš būs visas pasaules iekarotājs. Protams, šis dievs nevarēja izpildīt savu zvērestu vienkārši tāpēc, ka viņa paša nav bijis un nav. Bet te interesants tieši tas apstāklis, ka reliģija dibinās uz komerciāla aprēķina: tu man dod savu dēlu, tad es tev par to apsolīšu tavu ienaidnieku vārtus.

Ticīgie var sacīt: un tomēr Ābrams nenokāva savu dēlu, un nav norādījumu bibelē, ka dievbijīgi cilvēki būtu slepkavojuši dievam savus bērnus vai pieaugušos. Bet tas, protams, nav pareizi. Bībelē stāstīts, kā kara vadonis Jevtus36 grūtā brīdī devis solījumu dievam, ka upurēs viņam pirmo, ko sastaps, atgriežoties mājās. Tā kā dievs visu dara, izejot no komerciālā aprēķina, tad viņš par šo solījumu dāvājis uzvaru Jevtum.

Un, lūk, kad Jevtus pārnāk mājās, viņam pretī iznākusi viņa meita; un bībelē izklāstīts, kā Jevtus upurējis dievam vienīgo meitu un kā viņu apraudājuši.

Un ne tikai bībeles Jevtus ir upurējis cilvēku. 2. Zāmuēļa grāmatas XXI nodaļā pastāstīts par Zaula nama septiņiem dēliem, ko Dāvids izdevis ģibeoniešiem:

<r… un tie tos pakāra uz tā kalna tā Kunga priekšā… Tā dievs pēc šim zemei atkal palika žēlīgs.» (XXI, 9, 14.)

Tātad dievam bija vajadzīgi ne vairāk un ne mazāk kā 7 dēli no Zaula nama, lai viņš «paliktu žēlīgs». Kā viņi tos pakāruši «tā Kunga priekšā», mēs skaidri nevaram pasacīt, bet acīm redzot viņus gluži vienkārši pakāruši šā kunga attēla priekšā vai pie viņa altāra, pie ziedokļa, upurējuši dievam. 4. Mozus grāmatā (XXV, 4) sacīts: «Un tas Kungs sacīja uz Mozu: ņem visus ļaužu virsniekus un pakar tos tam Kungam pret sauli, lai tā Kunga bargā dusmība no Izraēļa nostājas.»

Tātad šoreiz dievam bija ievajadzējies liela upura, lai novērstu viņa dusmas, un bija jāpakar tam kungam pret sauli visi lautas virsnieki.

Jozuus grāmatā stāstīts, ka Jozuus, Nuna dēls, veltījis visus iekarotās pilsētas Ajas iedzīvotājus tam kungam, bet «Ajas ķēniņu viņš pakāris pie koka līdz vakaram» (jādomā, ka šim ķēniņam bija vienalga, vai viņu pakāruši līdz vakaram vai līdz rītam, bet acīm redzot te lieta tāda, ka viņu pakāruši līdz saules rietam). Jozuus grāmatas X nodaļā sacīts:

«Un pēc tam Jozuus viņus sita un nokāva (piecus ķēniņus. — J. /.), un pakāra pie pieciem kokiem, un tie palika pie kokiem pakārti līdz vakaram.» (X, 26.)

Te, protams, duras acīs, ka tam kungam upurē pret sauli, un tas attiecas uz to laiku, kad saules pielūgšana bija saistīta ar ebreju dieva Jahves37 kultu. Fakts, ka senos laikos upurēti cilvēki lielā daudzumā, paliek neapstrīdams, un tas atspoguļojas bībelē. Tikai pēc ilgāka laika šie cilvēku upuri tika aizliegti.

Ja mācītāji būtu apzinīgi, tad viņi varētu pastāstīt tādējādi: «Bērni, senos laikos pastāvēja cilvēku upurēšana dieviem. Par to stāsta 1. Mozus grāmatas XXII nodaļa, par to stāstīts Zāmuēļa, 4. Mozus, Jozuus un citās grāmatās. Tagad mēs neprasām, lai uz altāriem tempļos ziedotu cilvēkus, bet, ja mūsu dieva labad vajadzēs iznīcināt miljoniem cilvēku, tad mēs pasauksim jūs dieva vārdā un jūs, kas ticat dievam, nāciet, sitiet nost, izkaujiet, sadedziniet pilsētas! Dievs, kas sēž debesīs, jums par to atmaksās ar jauku dzīvošanu pēc jūsu nāves, bet dažus atalgos vēl dzīvus ar bagātību, namiem, vergiem, lopiem utt.»

Tas būtu daudz vienkāršāk un patiesāk. Bet kā gan var meklēt jebkādu taisnību pie cilvēkiem, kas ar savu profesiju, ar savu amatu izdarījuši krāpšanu, kuru uzdevums ir ar šīs krāpšanas palīdzību kļūt par visveiklākajiem «cilvēku dvēseļu zvejniekiem»?

Septītā nodaļa APGRAIZĪŠANAS CEREMONIJA

Pirmajā janvārī pareizticīgā baznīca svin tā kunga apgraizīšanas svētkus. Ja mēs jautātu ticīgajiem, ko nozīmē šie svētki, tad var pilnīgi droši sacīt, ka deviņdesmit cilvēki no simta nevarēs atbildēt uz šo jautājumu. Par '.ā kunga apgraizīšanu pastāsta evaņģēlists Lūkass:

«Un kad astoņas dienas bija pagājušas, ka tas bērns taptu apgraizīts, tad viņa vārdu nosauca Jēzu.» (Lūkass, II, 21.)

Tādējādi tā kunga apgraizīšanas dienā svin it kā tieši to faktu, ka kādam no cilvēkiem nogriezuši dzimuma locekļa priekšādu tā, kā tas darīts ar visiem ebreju puisēniem.

Ja ticīgie kristīgie būtu pilnīgi konsekventi, ja viņi visās lietās sekotu Jēzus dzīves aprakstam, jo viņi tam tic kā dievam — dieva dēlam, tad, pats par sevi saprotams, viņiem

ari pašiem ar sevi būtu jāizdara tā pati ceremonija. Un tiešām ir tāda sekte, kas saucas par «sabatistiem»: sabatisti ir kristīgās mācības piekritēji, bet tai pašā laikā viņi izdara saviem bērniem apgraizīšanas ceremoniju. Si ceremonija saglabajusies pie ebrejiem, muhamedāņiem un vēl pie dažām tautībām. Bet kristīgie atsaucas uz Apustuļu darbiem, kur sacīts, ka pēc tam, kad Kristus kristījies ar ūdeni, apgraizīšana jau kļuvusi neobligāta.

Ja evaņģēlijs stāsta par dieva dēla apgraizīšanu, tad bibelē pastāstīts gandrīz vai par paša dieva apgraizīšanas ceremoniju. (Kas lasa bibeli, droši vien ievērojis, ka bībeles dievs visai vienkārši runājis ar cilvēkiem, kaulējies, strīdējies, devies pat dūru cīņā, dusmojies, priecājies.) Tā 2. Mozus grāmatas sākumā mēs lasām, ka dievs arvien centies pierunāt Mozu, lai tas nodotos brīnumu darīšanai. Mozus nav tam piekritis un aizbildinājies: «Kā tad Varaus man klausītu? Un man ir arī neapgraizītas lupas.» (Bībeles sinodes izdevumā pārtulkots: «Kā gan klausīs man faraons, bet man nav vārdu.») (VI, 12.)

Šī paraža iegriezt lūpas, ausis un citas miesas daļas pastāvēja kā ļoti sena ceremonija. Nav nekādu šaubu, ka tā attiecas uz tiem laikiem, kad cilvēki vēl neprata lietot citus rīkus kā tikai akmens rīkus. Bībelē rakstīts, ka Mozus ar savu ģimeni ceļojis uz Ēģiptes zemi, ceļā viņam atgadījies šāds notikums (2. Mozus grāmata, IV, 24—26):

«Un, kad viņš uz ceļa bija naktsmājās, tad tas Kungs viņam nāca pretī un meklēja viņu nokaut. Un Cipora (tā bija Mozus sieva. — J. J.) ņēma asu akmini un apgraizīja sava dēla priekšādu un aizkāra viņa kājas un sacīja: tu man esi asins-brūtgāns. Tad viņš no tā atstājas; bet tā sacīja: asins-brūtgāns tās apgraizīšanas dēļ.»

Protams, mūsu dienās lielum lielajai cilvēku daļai tas ir pavisam nesaprotams. Pirmkārt, dievu sastop uz ceļa kā visparastāko ceļinieku, viņš uzbrūk mierīgai ģimenei un taisās nogalināt kādu no ģimenes locekļiem («mekiēja viņu nokaut»). Ja ar kādu būtu noticis pašlaik tāds atgadījums, tad šo pašu kungu gluži vienkārši sasietu un aizvilktu uz miliciju vai arī sadotu ar nūjām, kā pienākas. Bet te, kā redzat, sieviete-māte tūlīt atrod citu līdzekli, kā paglabties no šā laupitaja. Viņa ņem akmens nazi un nogriež priekšādu savam bērniņam (precīzākajā pirmtekstā sacīts, ka viņa pieskārusies pie dieva priekšadas) un vēl piebilst: «Tu man esi asins-brūtgāns, asins-brūtgāns tās apgraizīšanas dēļ.»

Kas tas par «asins-brūtgānu», un vai ir jēga šiem vārdiem? 1. Mozus gramatā (XVII nodaļa) pastastīts par Ābrama apgraizīšanu. Ābramam bijis deviņdesmit deviņi gadi (ne vairāk, ne mazāk), kad pie Ābrama ieradies tas pats kungs Jehova un teicis: «Es esmu tas visuvarenais Dievs, staigā manā priekšā(l) un esi taisns.» Pēc šā paziņojuma kungs Jehova tūlīt apsola: «Un es celšu derību starp mani un tevi, un es tevi vairodams vairošu.» Bībeles dievi parasti, kad viņi grib dabUt kādu savā pusē, apsola: «Vairošu tavu dzimumu kā smiltis, kas ir jūr-malā, kā debess zvaigznes un tavus lopus vairošu, un tavus kalpus vairošu.» Nu, protams, Ābrams tūlīt krīt pie kājām: «Tad Ābrams nometās uz savu vaigu.» Tādā gulošā stāvoklī acīm redzot turpinājās turpmākā saruna par dievu: «Redzi, es esmu celis savu derību ar tevi, un tu būsi par tēvu daudz ļaudīm. Un tavam vārdam nebūs vairs sauktam tapt Ābramam, bet Abraāms lai ir tavs vārds; jo es tevi esmu licis par tēvu daudz ļaudīm. Un es tevi darīšu varen ļoti auglīgu un celšu no tevis tautas, un ķēniņiem bus nākt no tevis (droši vien toreiz vel ebreju dievs nebija paredzējis proletārisko revolūciju, kad šiem ķēniņiem galvas noņems. — J. /.). Un es uzcelšu savu derību starp mani un tevi, un tavu dzimumu pēc tevis viņu bērnu bērniem par mūžīgu derību, tā ka es būšu par Dievu tevim un tavam dzimumam pēc tevis, es došu tavas svešniecibas zemi, visu Kanaāna-zemi mūžam palūrēt, un es tiem būšu par Dievu» (nebija paredzējis šis pats dievs, ka nāks proletāriskā revolūcija, kad privātīpašums uz zemi tiks iznīcināts un visi agrākie līgumi, pat ar pašu dievu kungu noslēgtie, tiks anulēti. — /. /.).

Kādu gan maksu prasīja sev ebreju dievs par šo solījumu «mūžam paturēt» zemi, savairot Ābrama cilti un uz mūžīgiem laikiem palikt pie Ābrama bērniem par dievu? Izrādās, viņš prasījis miesas sakropļošanu:

«Un Dievs sacīja uz Ābraāmu: tev būs manu derību turēt, tev un tavam dzimumam pēc tevis un bērnu bērniem. Šī ir mana derība, ko jums būs turēt starp mani un tevi, un starp tavu dzimumu pēc tevis: ikkatram vīrišķim jūsu starpā būs tapt apgraizītam. Un jums būs apgraizīt priekšādu pie savām miesām, un lai tas ir par derības zirni starp mani un jums. Un astoņas dienas vecu jums būs apgraizīt ikvienu no vīriešu kārtas jūsu pēcnakamos, to, kas namā dzimis, un to, kas par naudu pirkts no jebkura svešinieka… Tiešām to būs apgraizīt, kas tavā namā dzimis un kas par naudu pirkts, un mana derība pie jūsu miesām lai ir par mūžīgu derību.» (1. Mozus grāmata, XVII, 9—13.)

Tanī laikā, kau vēl neiespieda nekādas grāmatas, kad nepazina rakstu valodu, zīmes, kam bija jāapliecina piederība pie tās vai citas ģints, klana, cilts, zīmēja uz cilvēka miesas. Ābrama ciltij bija jābūt ar apgraizītu priekšādu, un tādējādi, pēc bībeles, uz cilvēka miesas it kā tika uzrakstīts līgums starp cilvēku un viņa toreizējo dievu. Nu, bet ko tad darit ar «neapgraizītajiem»?

«Un ne-apgraizīts vīrietis, kas netiks apgraizīts savas miesas priekšādā: tā dvēsele taps izdeldēta no saviem ļaudīm; jo tā ir pārkāpusi manu derību.» (XVII, 14.)

Tādā kārtā piederība pie cilts, pie ģints prasīja pildīt šo ceremoniju. Apgraizīšanas ceremoniia. bija izplatīta daudzām senaiām tautām. Bībele pastāsta, ka «Abraāms bija deviņdesmit deviņus gadus vecs. kad priekšāda pie viņa miesas tapa apgraizīta. Un Izmaēls, viņa dēls. bija trīspadsmit gadus vecs, kad priekšāda pie vina miesas tapa apgraizīta. Tanī pašā dienā tapā apgraizīti Abraāms un vina dēls Izmaēls. Un visi vīri viņa saimē, kas vina namā bija dzimuši un kas par naudu bija pirkti no svešiniekiem, tie līdz ar viņu tapa apgraizīti.» (XVII, 24—27.)

Velti doma. ka šādu dzimuma locekļa sakropļojumu izdarīja tikai vīriešiem. Senajos laikos to izdarīja ari sievietēm. Tā, piemēram, dažu tautu jaunavas, iekams kļuva par sievām, izbeidza savu jaunavību, sēzdamās uz dieva tēla vīrieša figūras veidā, uz šā tēla dzimuma locekļa. Godināja pašu dzimuma orgānu (falosa kults). Dažām tautām vēl nesen tika piedēvētas tādas paražas kā dažu dalu izgriešana no sieviešu dzimuma orgāna (klitora). Bazuti un bečuāni Āfrikā apgraizīšanas ceremonijas izdara vīriešiem vecumā no 13 līdz 17 gadiem, un šī ceremonija pārvērš pusaudžus pieaugušos vīriešos. Līdz šai ceremonijai puisēnu uzskata par bērnu, pēc tās — par pieaugušo. Apgraizīšanu izdara ar asu krama nazi. Šis paradums norāda arī uz tā senumu, tā saknes sniedzas akmens laikmetā. Meksikā, kad tur izplatījās kristiānisms, pastāvēia apgraizīšanas ceremonija 29. dienā pēc dzimšanas. Kāds ceļotais. Dirāns, apraksta šo ceremoniju kā priekšādas apgraizīšanas vai priekšādas ievainošanas ceremoniju ar akmens ahāta nazi, pie tam ievainojumus izdarīja arī ausīs. Pravieša Jeremiias grāmatā saniknotais dievs saka par neticīgajiem: «Redzi, viņu ausis ir neapgraizītas, ka tie nevar dzirdēt.» Ko nozīmē šīs «neapgraizītās ausis»? To, ka ausis un lūpas tika apgraizītas, un apgraizīja tās tieši par piederības zīmi pie cilts savienības, un tika apgraizītas un sakropļotas bieži vien dievam par godu (skaties ari Apustuļu darbus VII. 51: «Jūs stūrgalvīgie un sirdis un ausis neapgraizītie.»). Kā redzams, zīmes taisīja dažādas. Apzīmēja vergus, tāpat kā patlaban dažreiz apzīmē lopus, izdarot tiem iegriezumus ausīs, arī bībelē raksta — ja jubilejas gadā vergs kaut kādu iemeslu dēj gribējis palikt pie kunga, vinu pieveduši pie durvīm un tur viņa ausīs izsituši caurumu. Pēc šīs ceremonijas viņš jau uzskatīts par vergu uz mūžīgiem laikiem, viņš it kā pienaglots pie sava kunga nama. Varētu minēt vēl daudz piemēru par citādiem sakropļojumiem, ko izdarīja kā reliģisku ceremoniju, bet kam pamatos bija 1ā vai cita sociāla parādība (nodošana verdzībā, iesvētīšana pilngadībā, laulības zīme utt.), praktizēta ari priekšzoba izsišana, pirksta apgriešana (Jaunās Dienvidvelsas iezemieši nogriezuši sieviešu dzimtes bērniem kreisās rokas mazo pirkstiņu; šo ceremoniju izskaidrojuši tā: viņi atdodot gabaliņu no mazā pirkstiņa tādēļ, lai nepaņemtu visu cilvēku).

Kā redzams, apgraizīšanas ceremonija ir loti izplatīta, sena. Tā cēlusies sensenos laikos. jau tad. kad cilvēki lietoiuši tikai akmens rīkus (akmens laikmetā). Tā radusies, neapšaubāmi. no cilvēku upurēšanas paraduma. Taču dažādu tautu dievi, tāpat kā savā laikā bībeles ebreiu dievs, prasījuši, lai upurētu ne vien lopu pirmdzimtos, bet arī cilvēku. 2. Mozus grāmatā dievs pienrasa sev:

«Tad tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja: svētī man visus pirmdzimusos, visus, kas māti atplēš, starp Izraēla bērniem, no cilvēkiem un no lopiem; tie man pieder. Tad tev būs nodot tam Kungam visu, kas māti atplēš, ir no taviem lopiem visu pirmdzimto; kas ir vīrišķis, tam būs piederēt tam Kungam. Bet visus pirmdzimtos no ēzeļa tev būs izpirkt ar vienu iēru. un. ja to ne-izpirksi, tad nolauz viņam kaklu; bet ikvienu pirmdzimto no cilvēkiem starp jūsu bērniem jums būs izpirkt.» (XIII, 1, 2. 12, 13.)

Tātad 'Sākumā uzskatīja, ka dievam katrā ziņā jāupurē cilvēki. Vēlāk, kad radās maiņas attiecības, kad varēja pirkt un pārdot, cilvēku varēja jau izpirkt, aizvietot to ar dzīvnieku. Bet asins upuru paliekas neiznīka. Ja nevar upurēt visu cilvēku, tad vismaz viņa dalu: nogriezt gabalu pirksta, gabalu lūpas, auss vai kaut tikai iegriezt tajās, lai asinis tecētu, un ar asinīm noziest dieva attēlu, tā ziedokli vai ziedokļa malu. Priekšādas apgraizīšanu uzskatīja par sevišķi svarīgu. Sakropļot dzimuma orgānus — vairošanās orgānus, uzskatīja par sevišķi svarīgu upuri. Ar laiku kropļošanas ceremoniju izdarīja gados vecākiem bērniem, jo daudzi jaunpiedzimušie šīs operācijas ac7 m redzot nepārcieta. Šo ceremoniju izpildīja cilvēka dzīves svarīgākajos momentos, piemēram, pārejā no bērna uz vīra gadiem.

Pagājuši jau tūkstoši, desmitiem tūkstošu gadu no tā laika, kopš radusies šī ceremonija. Tā jau ļoti sen zaudējusi jebkuru nozīmi. Kristīgie, ja viņi svin tā kunga apgraizīšanas svētkus, dara to tagad gluži liekulīgi. Neviens no viņiem pats šo ceremoniju vairs neizpilda. Bet miljons ticīgo muhamedāņu, ebreju vēl arvien atrodas reliģijas varā, vēl arvien pakļauti rabīnam, mullam, kuri par katru šādu asiņainu operāciju ņem sev maksu, tie vēl arvien izdara sev un saviem bērniem šo asiņaino apgraizīšanas ceremoniju, ar šo operāciju pakļauj bērnu mocībām, bet ļoti bieži pat nāves briesmām. Tiesa, ebreju rabīni bieži mēģina izskaidrot šo ceremoniju no medicīnas, higiēnas viedokļa, ar rūpēm par veselību: apgraizītie dzimuma orgāni esot mazāk pakļauti lipīgām slimībām (vieglāk ievērot tīrību). Patiesībā statistika šo argumentu ne '

apstiprina, un to, protams, vismazāk var ņemt nopietni. Lūk, kāpēc ebreju darba]aužu plašās masas vairs neapgraiza savus bērnus, dibināti uzskatot šo ceremoniju par senā barbarisma paliekām. Senos laikos saskaņā ar bībeles dieva norādījumiem viņus par to, ka viņi negrib sakropļot savus bērnus, gluži vienkārši nosistu. Taču mums jāpalīdz ticīgajiem izskaust šo zvēriskā akmens laikmeta māņticības pilno, mežonīgo ceremoniju.

Astotā nodaļa KĀPĒC BĪBELES PATRIARHU IZĀKU UZSKATA PAR TAISNĪGO

(1. Mozus grāmata, XXIV—XXVI)

Par Izāka bērnību bībele pastāstīts ti

kai tik daudz, ka viņa tētiņš tikko viņu nenodūris, lai izcepinātu savam dievam. Tad aptuveni trīsdesmit gadi no patriarha dzīves apraksta izlaisti, un pēc tam bībelē pastāstīts, kā Izāka tētiņš sūtījis precinieku, kādu savu vergu, lai tas izvēlētos viņam sievu no radniecīgas c,: lts. Lai veiksmīgāk izdarītu bildināšanu, precinieks ņēmis līdzi dāvanas, līgavas izpirkšanas maksu (kalimu): 10 kamieļu un dārgmetālu rotas. Tālāk atstāstīts romantisks notikums, kā šis vergs zīlējis: ja iznāks pretī jaunava, padzirdīs no krūzes vergu un kamieļus, tad viņš to arī ņems par sievu savam jaunajam kungam (bet šim «jaunajam kungam» bijis 40 gadu, — XXV nodaļa, 20). Kā izvēlējies vergs sievu savam kungam? Pirmkārt, bija jāizvēlas no radniecīgas cilts, otrkārt, padevīga, treškārt, strādīga. Sai līgavai diezin vai glaimotu nostāsti par īzāka svētumu.

Bildināšana sākas ar dārgu dāvanu pasniegšanu.

«Un, kad tie kamēli bija padzērušies, tad tas virs ņēma vienu zelta pleres-sprādzi — tā svēra puszēķeli —un divi apliekamus rokugredzenus priekš viņas rokām — tie svēra desmit zēkelus ( c: k precīza grāmatvedība!) 38 .» (XXIV, 22.)

Rebekas vecāki, jādomā, arī bijuši kāri uz zeltu. Rebekas brālis Lābāns, «kad viņš to pieres-sprādzi un tos roku-gredzenus pie savas māsas rokām redzēja», uzņēma precinieku ļoti laipni. Bet bez bagātīgas maksas tajos tālīnajos laikos nevarēja dabūt līgavu., kaut vai pašam «svētajam» patriarham Izākam. Tāpēc:

«Un tas kalps izņēma sudraba un zelta lietas un drēbes un deva Rebekai un viņas brālim, un viņas mātei tas arī deva dārgas dāvanas. Tad tie ēda un dzēra, viņš un tie vīri, kas viņam bija līdz, un palika tur pa nakti.» (1. Mozus grāmata, XXIV, 53—54.)

Tā par zeltu un sudrabu un par dāvanām bagātais bībeles lopkopis Ābrams nopircis savam dēlam Rebeku.

Pēc tam bībele vēsti, ka piedzimuši dvīņi Jēkabs un Ezavs. Ezavs — mednieks, kas dzīvojis pa lauku, bet Jēkabs — memmes dēliņš, kas mājojis teltīs. Nav nekādu šaubu, ka stāstā par Jēkabu un Ezavu, tāpat kā stāstā par Kainu un Ābelu, atspoguļojusies dažādu cilšu un dažādu kultūru ciņa: stāsts atsauc atmiņā pāreju no mednieku perioda uz lopkopju periodu, un bībeles autors vaļsirdīgi stāsta:

«Un Izaaks mīlēja Ezavu, tāpēc ka viņa medījums viņa mutei bija gārds (tātad bijis medījumu cienītājs, rīma, kārumnieks. — J. /.), un Rebeka mīlēja Jēkabu.» (XXV, 28.)

Pēc tam pastāstīts, ka lēnās dabas Jēkabs piekrāpis mednieku-mežoni Ezavu:

«Un Jēkabs bija vārījis kādu virumu; tad Ezavs nāca no lauka un bija piekusis; un Ezavs sacīja uz Jēkabu: dod man jel ēst no tā sarkana (viruma), jo es esmu piekusis… Tad Jēkabs sacīja: pārdod man šodien savu pirmdzimtību. Un Ezavs sacīja: redzi, man tadšu jāmirst, ko tad man palīdz tā pirmdzimtība? Tad Jēkabs sacīja: zvērē man šodien. Tad viņš tam zvērēja un pārdeva Jēkabam savu pirmdzimtību. Un Jēkabs deva Ezavam maizi un to lēcu virumu, un tas ēda un dzēra, un cēlās, un aizgāja. Tā Ezavs nicināja savu pirmdzimtību.» (1. Mozus grāmata, XXV, 29—34.)

Lūk, viss stāsts. Patriarhālajā iekārtā pirmdzimtajam. kas manto lielāko īpašuma daļu, protams, bija priekšrocības. Bet svētie tēvi skolās ticības mācības stundās parasti aizrāvās, izpušķodami Jēkaba tikumu un Ezava tukšumu: redziet, kāds tas bijis cilvēks — par lēcu virumu pārdevis savu pirmdzimtību!

Bet pamēģiniet izvirzīt šo Jēkabu par paraugu, — redzēsiet, kas iznāks. Iznāks ekspluatatoru, kulaku, augļotāju morāle: ja pie tevis atnāk izsalcis un noguris cilvēks un palūdz ēst, izspied no viņa ko vari, liec viņam samaksāt dārgu maksu par to lēcu virumu, ko tu viņam dod, kaut arī tas būtu tavs brālis.

Nākošajā (XXVI) nodaļā burtiski atkārtojas stāsts par to, kā Izāks, tāpat kā viņa tētiņš, labprāt spekulējis ar savu sievu:

«Tā Izaaks mita Ģerarā. Un tās vietas ļaudis vaicāja par viņa sievu, — un viņš sacīja: tā ir mana māsa, jo viņam bija bail sacīt: tā ir mana sieva, — lai tās vietas ļaudis mani nenokauj Rebekas dēļ, jo tā bija skaista vaigā. Un, kad viņš labu laiku tur bija dzīvojis, tad Abimeleķs, Vīlistu ķēniņš, skatījās pa logu, un redz, Izaaks smējās ar savu sievu Rebeku. Tad Abimeleķs aicināja Izaaku un sacīja: redzi, tiešām tā ir tava sieva, kā tad tu esi sacījis, tā ir mana māsa? Un Izaaks uz to sacīja: tāpēc ka es domāju, lai man viņas dēļ nebūtu jāmirst (kāds cildenums, kāda drošsirdība! — /. /.). Tad Abimeleķs sacīja: kāpēc tu mums to esi darījis? Gan drīz viens no šiem ļaudīm bālu varējis gulēt pie tavas sievas, tad nu mums būtu uzvedis noziegumu.» (XXVI, (5—10.)

Tātad ciltsmāte Rebeka nesagrēkoja tikai tāpēc, ka nepaspēja.

Ja jūs jautāsiet: ko gan sevišķu izdarījis Izāks, izņemot to, ka radījis divus dēlus un tikko nav pārdevis Savu sievu, no bībeles jus nekā prātīga neuzzināsiet, vienīgi to, ka viņa vergi izrakuši dažas akas, oet viņš pats iekārtojis nedaudz ziedokļu un dažkārt sapnī sarunajies ar dievu.

Sis izcilais dzīves apraksts beidzas ar stāstu, kā ciltstēva Izāka dēliņš, nākamais patriarhs Jēkabs, un viņa uzticamā dzīves biedre Kebeka vārda pilnā nozīmē piekrāpuši mirstošu sirmgalvi, izmantojuši tā aklumu un likuši tam svētīt Jēkabu par vecāko-**. Mācītājiem ļoti patika stāstīt, bet bērni mitēja klausīties par maskarādi, ko Rebeka sarīkojusi savam mīlulim, ka viņa apgriezusi otrādi kazlēnu ādas un apsegusi ar tam «memrnes dēliņa» Jēkaba miesas. Nav brīnums, ka šo blēdi, krāpnieku Ezavs gluži vienkārši gribējis nosist. Jēkabs tikai bēgdams paglābies no viņa dusmām.

Es godīgi esmu atstāstījis visu, kas bībelē rakstus par lzaku. Kapec tad macitaji un rabīni uzdod viņu par svēto ciltstēvu, kur slēpjas viņa svētums, kādā ziņā viņš var noderēt par paraugu?

Mēs esam izskauduši no skolām stāstus par šiem svētajiem ciltstēviem. Tumši cilvēki to nožēlo: kā tad tā, ticības mācību atcēluši! Bet lai padomā, kāda jēga, kāds Labums no tā, ka bērni skolās velti tērē laiku, lai iemācītos, iegaumētu, atstāstītu tādas pasaciņas!

Devītā nodaļa SVĒTAIS CILTSTĒVS JĒKABS UN EŅĢEĻU KŪLEŅOŠANA

(1. Mozus grāmata, XXVIII)

Bibeles Jēkabs iesācis savu dzīves ceļu ar izspiešanu un krāpšanu. Bet pat tuvinieka krāpšana, kā redzams, nav uzskatīta par noziegumu. Lai gan Izāks zina, ka Jēkabs ar krāpšanu un viltību izspiedis viņa svētību, īsto pirmdzimto viņš svētī tikai pēc Ezava rūgtajām raudām. Ezavs esot tā saniknots par neģēlīgo krāpšanu, ka bijis gatavs nokaut brāli, par ko skaļi paziņojis. Viņa māmuļa Rebeka tomēr mīl savu luteklīti Jēkabu un glābj to, ieteikdama tam bēgt pie tēvoča Lābāna.

Bībelē stāstīts, ka dievs sarīkojis Jēkabam cirka izrādi, kad tas devies uz Aranu meklēt līgavu. Kad Jēkabs gulējis, dievs licis eņģeļiem kūleņot kā īstiem akrobātiem augšup un lejup pa kāpnēm, bet pats nostājies kāpņu augšgalā un no turienes sasolījis šim blēdim ļoti daudz: viņa dzimums būšot kā zemes pīšļi40 . Protams, tie ir tīrie nieki, plātīšanās, jo vienā kubikasī bezgalīgi daudz smilšu graudiņu, un, ja tos pārvērstu cilvēkos, virs zemes tiem gluži vienkārši pietrūktu vietas. Bet bībeles dievam sapnī jo vieglāk bija dot solījumus, tāpēc ka tie nekad netika pildīti. Nu, protams, ja reiz aklais Izāks apsolīja pirms nāves kundzību pār citām tautām, dievam tas jāapstiprina. Kā vienmēr, tas notiek sapni. Jēkabs redz sapnī nelabos: kāpnes ar kūleņojošiem eņģeļiem, bet bībele cenšas mūs pārliecināt: redziet, cik brīnišķīgi!

Desmitā nodaļa tĒvocis LABĀNS — EKSPLUATATORS

(1. Mozus grāmata, XXIX)

pirmās Mozus grāmatas XXIX nodaļā pastāstīts par Jēkaba precībām. Tas ir īsts mīlestības romāns ar piedzīvojumiem. Sākumā risinās saruna starp ganiem, kādu arī tagad var noklausīties ganu tautās kaut kur Āfrikā vai Āzijā. Pie akas noliek aizkustinoša radinieka tikšanās, jo Jēkabs taču ir Raeles brālēns.

«Un Jēkabs skūpstīja Raeli un pacēla savu balsi, un raudāja.» (tātad vienkārši sācis pinkšķēt, memmes dēliņš. — J. /.) (XXIX, 11.)

Bet, kad Labāns ievērojis, ka Jēkabam iepatikusies jaunākā meita, viņš nolēmis noslēgt izdevīgu darījumu. Jēkabs palicis dzīvot Lābāna ģimenē un ganījis lopus. Lābāns liekulīgi jautā māsasdēlam: «Vai… tu man velti kalpotu? Saki man, — kādu algu tu

prasi?» Jēkabs ir mierā kalpot septiņi gadi par Raeli. Bet ko gan darit ar vecāko meitu Leu, kam slimas acis? Lābāns izliekas, ka viņš piekrīt. Septiņi gadi paiet kā septiņas dienas. Kad pienāk laiks atdot viņam meitu kā algu (nav slikta izpirkšanas maksa par meitu — septiņi gadi par kalpu!), Lābāns naktī iemāna Jēkabam vecāko meitu Leu un piedevām kalponi Zilpu. Jēkabs tikai no rīta ieraudzījis, ko viņam iemānījuši. «Un notikās rītā, un redzi (lieliski!), tā bija Lea.» Vai apreibis no prieka Jēkabs, vai, ka visu nakti nav varējis izšķirt, kas ir viņa sieva?

Nākamajā rītā, protams, izskaidrošanās: kas tā par krāpšanu?

«Kam tu man to esi darījis? vai es ne-esmu tevim kalpojis par Raeli: kam tu mani esi pievīlis?» (XXIX, 25.)

Bet viltīgais tēvocis tikai skaļi smejas. Jums, muļķiem, vajag mācības. Vai tad tu nezināji, ka mums tāda paraža — vispirms izprecināt vecāko meitu? Pastrādā vēl septiņus gadus, tad dabūsi Raeli. Nu, protams, «un Jēkabs tā darīja». Nokalpoja vēl septiņus gadus un par darba algu dabūja Raeli, bet piedevām kalponi Bilu.

Pamācošs stāsts, vai ne? Interesants mīlestības romāns? Bet kādēļ tie ir «svētie» raksti? Kādēļ tos vajadzēja divtūkstoš gadu mācīt skolās? Kādēļ vajadzēja mulsināt galvas, lai paturētu prātā kaut kāda senlaiku gana Jēkaba, kas nekad nav dzīvojis, kalpoņu vārdus? Saskaitiet, cik daudz laika cilvēki zaudējuši ar šo «darbu». Visu zemju ekspluatatori izpušķojuši šo pasaciņu kā uzticības paraugu mliamai sievietei. Sak, redziet, kā viņš mīlējis: četrpadsmit gadus nostrādājis, lai dabūtu līgavu. Bet kam pazīstami lopkopju tautu tikumi, tas zina, ka trūcīgs cilvēks pie viņiem ari tagad nereti pārdod savu darbu uz 10—15 gadiem, lai iegūtu sev līgavu, ar savu darbu samaksā par līgavu.

Vienpadsmitā nodaļa Svētie raksti par to, kā ciltsmātes sacenzdamās dzemdējušas bērnus un kā Lea no savas sāncenses par kartupeļiem nopirkusi Jēkabu

Lopkopju ģimenē bagātības pazīme

vispirms ir kā senāk, tā arī tagad) lopu daudzums. Bet lopu ganīšanai vajadzīga vai nu visai kupla ģimene, vai arī vergi. Mēs jau redzējām, ka ir bibeles Ābramam, ir Izākam bijuši pārpilnībā gan lopi, gan vergi: tie bijuši īsti vergturi. Kad šie lopkopji sapnī sarunājas ar savu dievu, tie lūdz viņam vairāk pieauguma saviem ganāmpulkiem un sievām. Un dievi apsola viņiem bagātīgu pieaugumu, tā ka pat vecītes dzemdē. Lopkopim Jēkabam pirmajā vielā tas pats — vairāk bērnu un lopu. Ja no vienas sievas nevar dabūt daudz bērnu, tad Jēkabam to ir vairāk: patiesībā viņam ir četras sievas. Lai gan divas no tām ir kalpones, piegulētājas, bet šo kalpoņu bērnus, kolīdz tie piedzimst, liek klēpī «īstajām sievām» un tos uzskata par šo «likumīgo» sievu bērniem.

Bībelē stāstīts:

«Un Jēkabs gāja arī pie Raeles un mīlēja Raeli vairāk nekā Leu.» (1. Mozus grāmata, XXIX, 30.)

Lea taču bijusi gandrīz vai akla. Bet te iejaucas ebreju dievs. Viņš iekārto tā, ka nemīlamā Lea kļūst māte agrāk nekā mīlamā Raele. Četrus dēlus viņa dzemdē pēc kārtas un katru reizi atkārto:

«Tas Kungs manas bēdas ir redzējis (un devis man dēlu), jo nu mans vīrs mani mīļos. Un tā tapa atkal grūta un dzemdēja dēlu, un sacīja: tas Kungs dzirdējis mani esam necienītu, viņš man arī šo ir devis. Un tā tapa atkal grūta un dzemdēja dēlu, un sacīja: nu jele mans vīrs mani mīlēs… Un viņa tapa atkal grūta un dzemdēja dēlu, un sacīja: šo brīdi es slavēšu to Kungu.» (1. Mozus grāmata, XXIX, 32—34.)

Raele ir greizsirdīga, viņa to apskauž.

«Un sacīja uz Jēkabu: dabū man bērnus, bet, ja ne, tad man jāmirst. Tad Jēkabs apskaitās uz Raeli un sacīja: vai es esmu Dieva vietā, kas tev miesas augļus liedzis?» (XXX, 1-2.)

Jauka saruna, vai ne? Raele pārmet vīram: Lea i tu esi pagādājis četrus bērnus, bet man neviena. Jēkabs taisnojas: vai tad es necenšos? Ja jau šai lietā iejaucies pats dievs, tad kas gan vienkāršāk: varēja sagādāt bērnu ir vienai, ir otrai papilnam. Bet te sākas jauna sacensība. Uz skatuves parādās kalpones. Raele sūta Jēkabu pie savas kalpones:

«Redzi, še ir mana kalpone Bila, eij pie tās, ka tā uz manu klēpi dzemdē un es arīdzan caur viņu augļojos.» (XXX, 3.)

Tādā kārtā bībele piedēvē divus dēlus Raelei, lai gan abus dzemdējusi kalpone. Un Raele pat lielās:

«Dieva cīnīšanos esmu cīnījusies ar savu māsu un arī uzvarējusi.» (XXX, 8.)

Bet arī Lea nesnauž — piegulda savu kalponi Zilpu un piedēvē sev divus viņas dzemdētos bērnus. Un cīņa par laulības gultu, par tiesību apaugļoties vēl turpinās. Bībele pastāsta:

«Un Rubens gāja kviešu pļaujamā laikā un atrada dudaīm [5] laukā un atnesa tos Leai, savai mātei, un Raele sacīja uz Leu: dod man jele no tava dēla dudaīm. Un viņa uz to sacīja: vai tā ir maza liela, ka tu manu viru esi atņēmusi, un tu arī mana dēla dudaīm gribi ņemt? Tad Raele sacīja: tam būs šo nakti pie tevis gulēt par tava dēla dudaīm. Kad nu Jēkabs vakarā no lauka nāca, tad Lea tam izgāja pretī un sacīja: tev būs nākt pie manis, jo es tevi ar maksu esmu saderējusi par sava dēla dudaīm. Un viņš pie tās gulēja tanī naktī.» (XXX, 14—16.)

Padomājiet tikai! Mācītāji apgalvo, ka bīļbele esot dievišķā atklāsme, ka viss tajā rakstītais ir svētie raksti; dievs it kā visu to esot pastāstījis Mozum. Tātad dievs noklausījies, ko runājušas divas viena uz otru greizsirdīgas sievietes, slepus nolūkojies viņās, raudzījies, kad ar kuru no viņām vai kalponēm guļ lopkopis, taisnīgais patriarhs Jēkabs. Un piedevām, kad par mandragoras saknēm nopirktais Jēkabs apaugļo Leu, viņa to izskaidro tā: «Dievs man to atmaksājis, ka es savam vīram esmu devusi savu kalponi.» Tā šis bībeles «vienīgais» dievs par to, ka Jēkabs nav bijis slinks gulēt ar sievas kalponēm un viņas no tā dzemdējušas bērnus, apbalvojis šo cilvēku. Ko gan labu izdarījis Jēkabs, ka dievs apbalvo viņu par šīm vaislas spējām? Ko mēs te varam mācīties? Taču šīs neģēlības mācītāji ārzemju skolās vēl līdz šim laikam kaļ bērniem galvā.

Šajā vietā bībele atgādina tecināšanas punktu, kur buļļa lomu pilda patriarhs Jēkabs, bet mācītāji un rabīni to pasniedz izpušķotā veidā, un iznāk gluži «dievišķīgi». Lasītājs jautās: kas tie tādi par mandragoras āboliem, ka par tiem gluži kā ielasmeitu varēja atvest Jēkabu? Mandragora ir no tās pašas dzimtas kā kartupeļi. Tās saknēm dažreiz ir cilvēkveidīga forma, gluži kā ķīniešu saknei «žeņ-šeņ»41 . Senatnē mandragorai kā savaldzināšanas saknītei piedēvēja brīnumdarītāju spēku. Tieši par tādu savaldzināšanas saknīti Lea arī sev uz nakti nopirka mežoni-ganu Jēkabu, kā stāstīts bībelē.

Divpadsmitā nodaļa svĒtie RAKSTI PAR TO, KA SVĒTAIS CILTSTĒVS JĒKABS ZADZIS NO LABANA AUNUS

(I. Mozus grāmata, XXX—XXXI)

Radījis duci bērnu, Jēkabs sacījis sievastēvam Lābānam: «Dod man manas sievas un manus bērnus, kuru dēļ tev esmu kalpojis, tad es iešu.» Sievastēvs, kas savā laikā bija piekrāpis Jēkabu, cenšas pierunāt znotu, lai viņš paliek, un kaulējas par algu. Jēkabs izliekas, ka viņam nekā nav vajadzīgs: ko jūs, ko jūs, sievastēv, vai nu mēs, vai nu es, vai nu tā … un tā tālāk. Un vienojas, ka ņems sev raibos un lāsainos lopus, bet sievastēvam atstās baltos un melnos. Bet, tā kā viņš pats ganīja avis, tad arī ņēmās ierīkot lecināšanas punktā tādus brīnumus, lai atnestos raibi lopi no spēcīgajām mātītēm un auniem, bet no vājajām — baltie un melnie. Bībele sīkumos sniedz šā lecināšanas punkta «svēto» aprakstu.

Jēkabs «tos kociņus, ko bija nomizojis, viņš

ielika ūdenssilēs un dzeramos-traukos avīm priekšā, ka tās nākdamas dzert apietos. Un tās avis apgājās pār tām rīkstēm, un vedās strīpaiņas, lāsaiņas un raibas.» «Tad tie atplļi kļuva Lābānam un tie agrējie Jēkabam. Un tas vīrs auga ļoti varen, un tam bija daudz avju, kalpoņu un kalpu, kameju un ēzeļu.» (XXX, 38—39, 42—43.)

Visiem skaidrs, ka Jēkabs gluži vienkārši apzadzis sievastēvu. To jūt arī Jēkabs, bet viņš cenšas to izskaidrot tādējādi, ka dievs pats licis āžiem apaugļot avis tā, tai dzimtu raibi lopi. Sai lecināšanā nevarēja iztikt bez dieva un bez eņģeļiem, kas tur piedalījās. Bībelē par to sacīts:

«Tā Dievs jūsu tēvam tos lopus ir atņēmis un man devis. Un nolikās tanī laikā, kad avis apgājās, ka es savas ac: s pacēlu un redzēju sapni (viss tas sapni noliek), un redzi, tie āži, kas apgājās (kāds dievišķīgs stāsts! C/k svēts ir šis apraksts!!!), bija slrīpaiņi, raibi un lāsaiņi. Tad tas Dieva eņģelis uz mani sacīja sapnī: Jēkab; un es sacīju: še es esmu. Un tas sacīja: pacel jele savas acis un skaties, — visi tekuļi, kas apietas ar tām avīm, ir strīpaiņi, lāsaiņi un raibi.» (XXXI, 9—12.)

Tāds ir šis taisnīgais ciltstēvs Jēkabs, tādi ir «svētie stāsti» par to, kā ar blēdīšanos, krāpšanu, ekspluatāciju, laupīšanu kļuvuši bagāti lopkopji-vergturi.

trīspadsmitā nodaļa SVĒTIE RAKSTI PAR TO, KĀ CILTSMĀTE RAELE NOZAGUSI MĀJAS ELKUS

Salaupījis lopus, vergus un verdzenes, Jēkabs nolēmis atdalīties. Šī parastā viena dzimtas zara atdalīšanās bībelē aprakstīta ļoti sīki. Dabiski, ka sadaloties tiek sagrābts pēc iespējas vairāk mantu. Šai lietā palīdz arī sievietes.

«Tad Raele un Lea atbildēja un uz to sacīja: vai mums vēl ir kāda daļa un mantība mūsu tēva namā? Vai mēs no viņa ne-esam turētas kā svešas? Jo viņš ir mūs pārdevis un arī mūsu maksu rīdams aprijis. Jo visa bagātība, ko Dievs mūsu tēvam ir atņēmis, pieder mums un mūsu bērniem.» (1. Mozus grāmata, XXXI, 14—16.)

Jēkabs tā arī rīkojās un ar visu mantu devās projām paslepšus, kad Lābāns cirpis avis laukā. Raele izzaguši tēva elka dievus, bet «Jēkabs pievīla Lābānu, to Zirieti, nesacīdams, ka bēgšot». Sievastēvs devies pakaļ znotam. Septiņas dienas dzinies pakaļ, panācis Ģileada kalnos. Vajadzētu izrēķināties ar znotu, bet tā pusē atkal dievs. «Bet dievs nāca pie Lābāna, tā ZIrieša sapni un tam sacīja: sargies, ka tu ar Jēkabu nerunā no laba uz ļaunu.» Kā gan citādi! Viņš taču bija Jēkaba līdzdalībnieks, taču pats dievs palīdzēja raibajiem āžiem apaugļot avis. Lābāns tomēr pārmet Jēkabam: kādēļ tas paslepen aizgājis, nav ardievojies, bet galvenais — kādēļ dievus nozadzis? Un Jēkabs dievojas, apzvēr:

«Bet pie kura tu savus dievus atradīsi, tas lai nepaliek dzīvs mūsu brāļu priekšā. Izmeklē, kas man ir, un ņem tos.» (XXXI, 32.)

Izdarījuši kratīšanu. Nonākuši pie Raeles telts.

«Bet Raele tos elka-dievus bija ņēmusi un nolikusi apakš kamēļa-sedliem un uzsēdusies tiem virsū. Un Lābāns apgrābstīja visu to telti un tos nc-atrada. Un tā sacīja uz savu tēvu: neapskaisties, mans kungs, ka es priekš tevis nevaru celties, jo man klājas, kā sievām mēdz būt (t. i., viņai esot bijusi menstruācija. — J. /.). Un viņš pārmeklēdams ne-atrada tos elka-dievus.» (XXXI, 34—35.)

Pēc šādas nesekmīgas kratīšanas Jēkabs ari uzbrucis sievastēvam. Ko tu, sak, godīgus cilvēkus turi aizdomās un grūd kaunā! Nācies noslēgt savienību ar.bagāto znotu un izbeigt visu ar upurēšanas dzīrēm.

Pamācošs šai stāstā tikai viens: mājas dievi bijuši tik vērtīgi, ka tos zaguši; kam piederējis senča-dieva attēls, tas baudījis viņa žēlastību — tādi bijuši šo lopkopju ticējumi. Elki bijuši tik maziņi, ka tie novietoti zem ciltsmātes Raeles ne visai ērti nosaucamās vietas.

Četrpadsmitā nodaļa SVĒTIE RAKSTI PAR TO, KĀ JĒKABS SATVĒRIS DIEVU AIZ RIBĀM UN KĀ DIEVS JĒKABAM AIZLICIS KĀJU PRIEKŠĀ

(1. Mozus grāmata, XXXII)

Bija pienācis laiks Jēkabam sadurties ar

brāli Ezavu, ko viņš kādreiz bija piekrāpis, saņemdams viņa vietā tēva pēdējo novēlējumu. Arī te par Jēkabu var sacīt: manīgs kā kaķis, bet bailīgs kā zaķis. Sākumā viņš pielabina brāli ar sūtņiem: uzzinājis, ka Ezavam ir 400 vergu, (tas arī bijis liels vergturislopkopis) viņš sevi nosauc par kalpu, bet Ezavu par savu kungu.

«Tad Jēkabs bijās ļoti un viņam bija bail, un viņš šķīra divējos pulkos tos (audis, kas tam bija, un tās avis, un tos vēršus, un tos kamējus un sacīja: ja Ezavs uzbruks vienam pulkam un to apkaus, tad tas otrs pulks izmuks.» (I. Mozus grāmata, XXXII, 7—8.)

Bet viņš nepalaižas uz šo viltību. Viņš lūdz savu dievu, atgādina tam agrākos solījumus (ko tas devis sapni):

«Izpestī mani lūdzams no mana brāļa rokas, no Ezava rokās, jo es bīstos, ka tas nenāk un mani ne-apkauj, māti ar bērniem.» (XXXII, 11.)

Pec tam viņš sagatavo bagātīgas dāvanas, simtiem lopu un nosūta šīs dāvanas ar kalpiem sev iepriekš. Bet no visa tā tomēr nekas nebūtu iznācis, ja Jēkabam neizdotos satvert dzīvu dievu un ja Jēkabs nebūtu izspiedis no dieva svētību.

Bībelē par to pastāstīts tā:

«Bet Jēkabs palika viens pats. Tad viens virs ar to cīnījās, līdz kamēr diena ausa. Un, kad tas redzēja, ka viņu nepārspēja, tad tas aizkāra viņa ciskas locekli, tā ka Jēkaba ciskas loceklis izgriezās.» (XXXII, 24—25.)

Dievs redzēja, ka pēc visiem cirka cīņas noteikumiem viņš netiks galā ar Jēkabu (varens spēka vīrs, jādomā, ir bijis!), tāpēc viņš samaitājis Jēkabam locītavu. Bet ari tad viņam nav izdevies izrauties. Un viņš sacījis:

«Palaid mani, jo gaisma jau aust.» (26. p.)

Patiesi, pēc kā tas izskatās! Ja nu vēl naktī, sapnī cīnītos dievs ar cilvēku — šā vai tā. Bet tc gaiša diena, ļaudis ieraudzīs, ka Jēkabs sadod pa ribām savam dievam, sāks smieties.

«Bet viņš (Jēkabs) atbildēja: es tevi nepalaidīšu, ja tu mani nesvēti.» (26. p.)

Pēc tam ebreju dievam nekas cits nav atlicis kā dot svētību Jēkabam (jau kuru reizi!!), pārmainīt viņam vārdu.

Jēkabs bijis pārliecināts, ka redzējis dievu vaigā. Viņš sacījis:

«Jo es esmu Dievu redzējis vaigu vaigā, un mana dvēsele ir izglābta.» (30. p.)

Bet pēc tam jau viss gājis kā pa taukiem. Brāļu satikšanās notikusi bez asins izliešanas, lai gan Jēkabs vēl stipri baidījies, septiņas reizes klanījies līdz zemei, saucis Ezavu par kungu un tamlīdzīgi.

Kādu gan pamācību izloba bībele no visa tā? Kaut kāds vēlāku laiku rakstnieks vai pārrakstītājs piemetinājis pie tā vēl ebreju paražas izskaidrojumu — neēst «no dzīslas pie ciskas locekļa», tāpēc ka pats ebreju dievs pieskāries tai un to izgriezis. Tātad tas ir savā ziņa mežoņu «labu» — aizliegtais. Bet, cik pareizi ir šie izskaidrojumi, redzams no tā, ka zaķis bibelē pieskaitīts gremotajiem dzīvniekiem, kaut visiem zināms, ka zaķi negremo.

Piecpadsmitā nodaļa svĒtie RAKSTI PAR JAUNAVU DINU UN PAR TO, KĀ TAISNĪGIE SĪMEANS UN LEVIS APKĀVUŠI SLIMOS kanaĀnieŠus

BĪbele sludina nacionālo naidu, vienas tautas naidu pret otru. Ja tu esi apgraizīts, tad visi neapgraizītie ir tavi ienaidnieki. Tos var piekrāpt, nokaut, izdarīt ar viņiem, kādus vien tīk, varasdarbus un neķītrības. Vēsture pilna piemēriem par nacionālo naidu, ko uzkurinājuši ekspluatatori, kuri savas šķiras interesēs šo neģēlīgo darbu attaisnoja un nomaskēja ar reliģiju.

1. Mozus grāmatas XXXIV nodaļa attēlo sākumā Jēkaba, Dinas un valdnieka dēla Ziķema mīlestības piedzīvojumus.

«Un Dina, Leas meita, ko šī Jēkabam bija dzemdējusi, izgāja apraudzīt tās zemes meitas. Un Ziķems, Evieša Emora, tā zemes-valdnieka dēls, to ieraudzīja un to ņēma, un pie tās gulēja, un to piegulēja. Un viņa sirds pieķērās Dinai, Jēkaba meitai, un viņš mīļoja to jauno meitu un runāja miligi ar to jaunekli(i — 3.)

Šķiet, ko gan vēl vairak: gan viņš iemīlējis jaunavu, gan viņa vārdi tīkami jaunavas sirdij. Atliek tikai nosvinēt kāzas un saradoties. Bet tieši te sākas spekulācija, labumu gūšana no tā, ka Ziķems pārgulējis pie Dinas.

Ziķems sūta tcvu bildināt Dinu. Jēkabs klusē — dēli laukā, — bet pats pie sevis domā ļaunu domu (taisnīgais!!!). Kad pārnāca dēli no lauka «un kad tie to dzirdēja, tad tas tiem vīriem sāpēja un tie apskaitās ļoti, tāpēc ka tas ģeķību bija darījis iekš Izraēļa, gulēdams pie Jēkaba meitas». Ziķema tēvs lūdz:

«Zijķema, mana dēla sirds pieķērusies jūsu meitai; dodiet to lūdzami viņam par sievu. Un apdraudzinājaties ar mums, — dodiet mums savas meitas un ņemat musu meitas; un dzīvojiet pie mums, un visa tā zeme būs atvērta jūsu priekšā: mitiet, pelnaities un paliekat uz dzīvi iekš tas.» (8—10.)

Ziķems gatavs, kā vien tīk, izpirkt savu nedarbu:

«Lai žēlastību atronu jūsu acīs, un, ko jūs man sacīsiet, to es došu. Prasait papilnam kroņa maksu (izpirkumu. — J. J.) un dāvanu, es došu, kā jūs man sacīsiet, dodiet man tikai to jaunekli par sievu.» (11 —12.)

Jūs redzat, šie ļaudis ir miermīlīgi, viņi nepavisam negrib ar varu paņemt Dinu, viņi gatavi saradoties, dzīvot miermīlīgi, draudzīgi; bet bībeie nepazīst tādu attiecību: bibele ir cīnī-

tājas, karotājas, laupītājas ganu-bandītu cilts maciba. Tāpēc Jēkaba dēli atbild ar viltību, t. i., piemāna tās zemes vientiesīgos cilvēkus.

Viņi saka tiem:

«Tomēr mes tad jums būsim pa prātam, ja jūs topat it ka mēs, apgraizīdami savā starpā visus vīrišķus.» (15.)

Ziķems un viņa tēvs tam piekrituši, pierunājuši savas pilsētas iedzīvotājus sekot viņu piemēram un apgraizīties, lai Jēkabam un viņa dēliem nebutu nekādu ieganstu naidoties ar viņiem.

«Un Emoram un Ziķemam, viņa dēlam, visi klausīja, kas slaigaja pa viņa pilsētas vārtiem, un visi vīrišķi tapa apgraizīti, Kas staigāja pa viņa pilsētas vārtiem.»

Bet izrādās, ka tā bijusi tikai kara viltība.

«Un trešā diena, kad tiem sāpes bija, tad tie divi Jēkaba dēli, Stmeans un Levis, Dinas brāļi, ņēma ikkatrs savu zobiņu un naca droši (liela gan drošsirdība — uzbrukt slimiem cilvekiem. — J. J.) tai pilsētā un nokava visus vīrišķus. Un nokava arī Emoru un Ziķemu, viņa dēlu, ar zobiņa asmini un ņēma Dinu no Ziķema nama, un aizgāja. Tad Jēkaba dēli uzbruka tiem nokautiem un aplaupīja to pilsētu … Viņu avis un viņu vēršus, un viņu ēzeļus, un to, kas bija pilsētā un kas lauka, tie paņēma. Un visu viņu padomu un visus viņu bērniņus, un visas viņu sievas tie gūstīja un tos aizveda un visu, kas bija viņu mājās.» (25—29.)

Un ko jūs domājat — vai bibele to nosoda? Nekā tamlīdzīga! Un mācītāji, rabīni, sektantu sludinātāji, lasot šīs pasaciņas ticīgajiem, — vai viņi nosoda šos ļaunos darbus? Nekā tamlīdzīga! Bībele tikai pastāsta, ka taisnīgais Jēkabs izbijies, kaut tik viņam par to neatriebtos, un pasteidzies aizvākties no kanaāniešu un vereziešu zemes ar visu salaupīto mantu.

Tiesa, bībele visur piemetina, ka šie cilvēki tā rīkojušies, lai atriebtos par Dinas negodu. Bet pamēģiniet sekot bībelei, pamēģiniet dzīvot pēc tās likumiem, un jums bus jāpārvēršas par tādiem pašiem laupītājiem, krāpniekiem, bandītiem, kas apkauj veselu pilsētu par to, ka viens no šis pilsētas bez garīdznieku svētības pārgulējis nakti ar jaunavu.

Otru pamācību no šā stāsta jūs varat izlobīt, uzzinājuši, ka šis pats Levijs, kas sarīkojis mierīgo iedzīvotāju krāpšanu, laupīšanu un kaušanu, bijis vēlāk visu mācītāju, levitu, galva. No viņa, pēc bībeles vārdiem, nācis viss ebreju rabīnu odžu dzimums, kura laba tautai bez visiem citiem ziedojumiem un nodevām bija jāmaksā desmitā liesa, t. i., desmitā daļa no visas ražas, dzīvnieku pieauguma un produkcijas. Kāds ciltstēvs, tāda arī cilts — ābols no ābeles tālu nekrīt.

Sešpadsmitā nodaļa JĒKABA TAISNĪGIE DELI

(1. Mozus grāmata, XXXVIII)

BIbelē daudz stāstīts par Jēkaba divpadsmit dēliem, par divpadsmit brāļiem. Tāpat kā daudzas ganu ciltis savā tālīnajā pagātnē sacerējušas daudz dažādu teiku par saviem senčiem, teiksmainajiem varoņiem, arī ganu ciltij ebrejiem radies daudz teiku par varoņiem-senčiem, no kuriem viņi esot cēlušies. Un, lai gan neviens nav pierakstījis un nevarēja pierakstīt, ko runājuši cilvēki, kas dzīvojuši ganu ciltīs pirms dažiem gadu tūkstošiem, tomēr viņi atstāsta šo tālīno senču vārdus tā, it kā tie būtu pierakstīti. Kad mirst Jēkabs un svētī savus dēlus, bībele pieraksta Jēkaba runu tā, kā stenografs pieraksta oratora runu42 .

«Jūda, tu tas esi, tevi teiks tavi brāļi, tava roka būs uz kakla taviem ienaidniekiem, tavā priekšā klanīsies tava tēva bērni. Jūda ir

jauns lauva, no laupījuma tu esi pacēlies, mans dēls; viņš nometies, nogulies it kā lauva un it kā lauvas-māte; kas viņu traucēs? Scepteris nezudīs no Jūdas, nedz valdības ziziis no Viņa kājām, tiekams tas ZJHLO (miers) nāks un viņam tās tautas paklausīs. Viņš sien savu jauno ēzeli pie vīna koka un savas ēzeļa-mātes kumeļu pie vīna koka stīgām. Savas drēbes viņš mazgā vīnā un savu mēteli vīna-ķekaru asinīs. Viņa acis ir sarkanas no vīna, un viņa zobi balti no piena.»

Tā bībete atstāsta Jēkaba pirmsnāves runu, ko viņš sacījis Jūdam. Protams, tā laika cilvēks nevarēja neko vairāk iztēlot, ka, lūk, viņš būs tik bagāts, ka pat veļu mazgās vīnā, un zobi viņam būs balti no piena, bet acis spīdēs no pastāvīga skurbuma; savu ēzeli sies pie vīna koka stīgām utt.

Bet kāpēc tad Jūdam tādi labumi, tādi pagodinājumi? Kāpēc viņš guvis tādu slavu Jēkaba dzīves laikā? Bībele 1. Mozus grāmatas XXXVIII nodaļā par viņu pastāsta diezgan nepieklājīgu notikumu, un, kad iepazīstamies ar šo notikumu, ko «ticības mācības» skolas grāmatās kautrīgi izlaiž, vēl krasāk izvirzās jautājums: kādēļ gan tādus labumus Jēkabs apsola Jūdam?

5ai nodaļā pastāstīts par to, kā Jūda atšķīries no saviem brāļiem un apmeties netālu no kāda adulamnieka, vārdā Ira, apprecējis kanaānieša meitu, no kuras viņam bijuši trīs dēli. Pēc tam viņš apprecinājis dēlu ar kādu

Tāmari. Nav zināms, kāpēc, par kādiem grēkiem šo vecāko dēlu Ģeru «tas kungs nokava». Bībele pastāsta:

«Bet Ģers, Jūdas pirmdzimtais, bija ļauns tā Kunga priekšā, tāpēc tas Kungs to nokava.» (XXXVIII, 7.)

Tatad ebreju bībeles dievs rīkojas kā visparastākais despots: kas viņam «nav vēlams», to viņš vienkārši «nokauj».

«Tad Jūda sacīja Onanam: eij pie sava brāļa sievas un ņem to sava brāļa vietā un cel dzimumu savam brālim.» (8.)

Senos laikos tāda paraža bij ne vien ebrejiem, bet arī daudzām citām tautām, ka pēc brāļa nāves nākošais brālis apprecēja viņa sievu. Viņš turpināja brāļa dzimumu, un viņa bērnus uzskatīja par mirušā bērniem.

«Bet Onans, zinādams, ka tas dzimums viņam nepiederēs, pie sava brāļa sievas iedams, tam lika izgaist zemē, lai savam brālim nedotu dzimuma.» (9.)

Citiem vārdiem, šis cilvēks vienkārši bijis slims, viņam piemitis netikums, ko tagad sauc par onanismu un ko vajadzēja ārstēt; bet bībele ieteic citu ārstēšanas veidu — tāda cilvēka nogalināšanu. «Un tam Kungam nepatika, ko viņš darīja, un viņš to arīdzan nokava.» (10.)

Tā kā jaunākais dēls bijis vēl ļoti mazs, tad Jūda ieteicis Tāmarei padzīvot atraitnēs sava tēva nama, kamēr paaugsies jaunākais dēls, lai viņu apprecētu,

Bet pēc tam šis Jūda kļūst par vedeklas piegulētāju. Jūdam nomirusi sieva. Bībelē sacīts, ka jūda nomierinājies un devies laukos pie lopiem. Par to pastāstījuši Tāmarei.

«Tad viņa novilka savas atraikņu drēbes un apsedzās ar vaiga apsegu un aptinās, un apsēdās priekš Enaima vārtiem, kas ir uz Timnas ceļa … Un Jūda to redzēja un šķita to esam mauku, tāpēc ka tā savu vaigu bija apsegusi. Un noklīda pie tās ceļmalā un sacīja: nāc jele, laid mani pie tevis ie-iet, jo vioš nezināja to savu vedeklu esam. Un tā sacīia: ko tu man dosi, ja tu pie manis ie-iesi? Un tas sacīia: es tev sūtīšu vienu āzi no ganāmapulka. Un tā sacīja: tad dod man ķīlas, tiekams tu to sūti. Tad tas sacīia: kas tās tādas ķīlas, ko man tev būs dot? Un tā atbildēja: tavs aizspiežamais gredzens un tava virkne, un tava niedre, kas tavā rokā. Un tas viņai to deva un iegāia pie tās; un tā tapa grūta no viņa. Un tā cēlās un aizgāja, un nolika to apsegu, un apvilka savas atraiknu drēbes. Un Jūda sūtīja to āzi caur savu draugu, to Adulamnieku, atņemt tās ķīlas no tās sievas rokas; bet tas to ne-atrada. Tad tas vaicāja tās vietas ļaudis, sacīdams: kur ir tā mauka, kas Enaimā uz ceļa sēdējusi? Un tie sacīja: še maukas nav bijis. Un tas atgriezās pie Jūdas un sacīja: es to ne-esmu atradis, un tās vietas ļaudis arīdzan saka: še maukas nav bijis. Tad Jūda sacīja: lai tā to sev patur, ka netopam kaunā; redzi, es šo āzi esmu sūtījis, un tu viņas ne-esi atradis. Un notikās pēc kādiem trim mēnešiem, tad Jūdam tapa vēstīts un sacīts: Tāmare, tava vedekla, maucību dzinusi, un redzi, tā ir arī grūta no maukošanas. Tad Jūda sacīja: izvediet to ārā, ka tā top sadedzināta. Kad nu tā tapa izvesta, tad tā sūtīja pie sava tēvoča un sacīja: no tā vīra, kam šās lietas pieder, es esmu grūta; un tā sacīja: vai pazīsti iele, — kam tas aizspiežamais gredzens un šī virkne, un šī niedre pieder? Un Jūda tās pazina un sacīja: tā sieva ir taisnāka nekā es, tāpēc ka es viņu savam dēlam Zelum ne-esmu devis. Un viņš to vairs ne-atzina.» (14—26.)

Protams, viss tas ir pasaciņa: viņš sacīja, viņa sacīja, viņš sacīja, viņa sacīja, — bet kas viņus dzirdējis, vai viņi tā runāja vai ne? Bet toreizējo vergturu tautu paražu būtība izteikta visā pilnībā. Un no šiem vergturiem baznīca liek mācīties ticīgajiem.

Sai stāstā spilgti iezīmējas «taisnīgais», kura rokai, pēc Jēkaba novēlējuma, jābūt uz kakla viņa ienaidniekiem un kura priekšā vajadzēja klanīties visiem pārējiem brāļiem. Protams, mums gar to ļoti maz daļas, bet interesants te gluži kas cits. Ticīgie ebreji vēl līdz šim laikam domā, ka, ja nomirst viens brālis, nākošajam brālim jāapprec atraitne. Bel tas, kas aprakstīts bībelē par Jūdu, ļoti plaši bija pazīstams zemnieku vidē, un to sauca par «vedekļošanos», t. i., vīratēvs dzīvo ar savu vedeklu. Pie tam bībeles Jūda nokļuvis ļoti smieklīgā stāvoklī: Tāmares rokās bija viņa zīmogs, viņa niedre, viņa virkne. Viņš gatavs atteikties no visa tā, lai tikai cilvēki neuzzinātu un nesmietos par viņu. Ka viņš pats tūlīt pēc sievas nāves apmierinājis sevi ar pirmo sastapto sievieti, noturējis to par netikli — to bībele neuzskata par ļaunumu, un neviens par to nedomā viņu nosist. G'uži otrādi, vina draugs, adulamnieku vīrs, dodas ar āzi, lai dabūtu lolu no sievietes rokām. Bet. kad viņam pateikuši: «Tāmare, tava vedek1 e. netiklību dzinusi, un redzi, tā ir arī grūta no netiklības» — tad tas ir kas cits. Te .Tfida oieprasa: «Izvediet to ār ā. ka tā top sadedzināta.» Un to izpilda. Viņu paglābj tikai tas. ka viņa parāda Jūdam tā zīmogu, virkni un niedri.

Šādu pazemo'ošu. ver dzisku, dzīvnie^'sku attieksmi pret sievieti bībele paudusi gads; mtiem. Bībele tieši ieaudzina cilvēkos šādu nicināšanu pret sievieti. To. ko drīkst vīrietis, sieviete npdrīkst. Var minēt tūkstošiem tamlīdzīgu piemēru; daži no tiem ir ļoti pārsteidzoši. «Ja nu kāda priestera meita sāk maucību dzīt (bet par netiklību uzskatīja vienkārši laulības bez tēva piekrišanas) … ar uguni to būs sadedzināt.» (3. Mozus grāmata, XXI, 9.) «Nevienam maukas bērnam nebūs nākt tā Kunga draudzē (t. i., viņš nevar kļūt par mācītāju), un ari viņa desmitam augumam nebūs nākt tā Kunga draudzē.» Bībele gadsimtiem ilgi paudusi vismežonīgākos, visneķītrākos uzskatus par sievieti. 5. Mozus grāmatas XXII nodaļa pamāca:

«Kad vīrs ņem sievu un pie tās ieiet, un tad to ienīst, un tai cel neslavu, un no tās izpauž ļaunu valodu, sacīdams: šo sievu es esmu ņēmis un pie tās iegājis, bet to ne-esmu atradis šķīstu meitu, — tad šīs meitas tēvam un mātei to būs ņemt un to zīmi, ka tā bijusi šķīsta meita, rādīt pilsētas vecajiem vārtos: un tās meitas tēvam būs sacīt uz tiem vecajiem: es šim vīram savu meitu esmu devis par sievu, bet viņš to ir ienīdējis. Un redzi, viņš tai cēlis neslavu, sacīdams: es tavu meitu ne-esmu atradis šķīstu; še nu tā zīme, ka mana meita bijusi šķīsta, un tiem būs izklāt tās drēbes priekš pilsētas vecajiem. Tad pilsētas vecajiem to vīru būs ņemt un pārmācīt.»

«Bet. ja tā valoda ir tiesa, ka tā nav atrasta šķīsta meita, tad tiem to meitu būs izvest p'ie viņas tēva nama durvīm, un viņas pilsētas ļaudis lai viņu akminiem nomētā, ka mirst.» (13—18., 20—21.)

Varam iedomāties, cik daudz bijis tādu nelaimīgu sieviešu, ko kaut kāda iemesla pēc ienīda viņu vīri un kas gāja bojā, akmeņiem nomētātas, tikai tāpēc, ka vecāki nevarēja pierādīt meitas nevainību. Ne velti katrs ticīgais ebrejs katru dienu lūdz dievu: «Lai slavēts tu, mūsu dievs kungs, ka neesi radījis mani par sievieti.»

Lai katrs izlasa manis atzīmēto nodaļu un lai padomā: vai tā arī ir svētie raksti? Jo mācītāji taču saka, ka tā esot dieva atklāsme, ka dievs to visu pastāstījis Mozum, bet Mozus pierakstījis. Tiešām labus un jautrus stāstus dievs pastāstījis Mozum. Mūsu laikos tamlīdzīgs nostāsts labākajā gadījumā būtu ievietots kā neliela atzīme kaut kur notikumu hronikā. Bet kas gan te svēts, kāpēc to dēvē par «svētajiem rakstiem»? Un tomēr arī vēl tagad atradīsies ne mazums vientiesīgu cilvēku, kas domā, ka tie tiešām ir svētie raksti. Tad lūdzu, ticīgie, izskaidrojiet neticīgajiem, kas šeit ir svēts!

Septiņpadsmitā nodaļa PAR SKAISTO JĀZEPU

Bībele pastāsta daudz brīnumainu pasaciņu par Jēkaba dēlu Jāzepu. Senlaiku cilvēki lielu nozīmi piešķīra sapņiem, jo uzskatīja sapņus par pareģojumiem. Tāpēc viņi centās iztulkot katru sapni. Bija sevišķi veikli cilvēki, līdzīgi zīlniekiem un pūšļotājiem, kas nodarbojās ar sapņu tulkošanu. Pie galmiem turēja pat sevišķus sapņu tulkus, ko pasauca valdnieks vai viņa ministri, kad tie bija redzējuši kādu sapni. Ja labi izskatīsim Veco un Jauno derību, tad izrādīsies, ka šais grāmatās pierakstīts ap simt, ja ne vairāk, sapņu. Daudzi bībeles notikumi risinājušies tikai sapnī. Sapnī Jēkabs redz kūleņotājus eņģeļus, sapnī namdaris Jāzeps un jaunava Marija dabū zināt par dieva dēla piedzimšanu un tā tālāk.

Mēs neuzkavēsimies pie sapņiem, tāpat pie

nostāstiem, kā brāļi pārdevuši Jāzepu: Austrumos, pie austrumu tautām, kur cilvēku pārdošana un verdzība bija parastas lietas, var dzirdēt simtiem līdzīgu s'.āstu un ne vien par Jāzepu. Mūs interesē vietas, kas atspoguļo sabiedrības tikumus laikā, kad visi šie nostāsti sacerēti. Tāds ir notikums ar Jāzepu43 un faraona miesassargu virsnieka Potivara sievu.

Jāzepam bijusi glīta seja un stalts augums, viņš iepaticies galma dāmai.

«Un notikās pēc šām lietām, ka viņa kunga sieva savas acis uzmeta uz Jāzepu un sacīja: guli pie manis. Bet viņš liedzās un sacīja uz sava kunga sievu: redzi, mans kungs negādā par neko, kas ir namā, un visu, kas viņam pieder, viņš ir devis manā rokā. Neviens šim namā nav lielāks par mani, un viņš man neko nav aizliedzis, bez vien tevi, tāpēc ka tu esi viņa sieva; kā tad lai es tādu lielu ļaunumu daru un pret Dievu grēkoju?» (1. Mozus grāmata, XXXIX, 7—9.)

«Un, kad viņa ik dienas to uz Jāzepu runāja un tas viņai neklausīja, ka pie viņas būtu gulējis un ap viņu bijis, tad notikās kādā dienā, Jāzepam namā nākot savu darbu padarīt, un no nama ļaudīm nevienam mājās ne-esot, ka tā viņu sagrāba pie drēbēm un sacīja: guli pie manis. Bet tas pameta savas drēbes viņas rokā un izbēdza, un izgāja ārā. Kad nu ta redzēja, ka tas savas drēbes viņas rokā bija pametis un izbēdzis ārā, tad tā sasauca savu saimi un runāja uz tiem, un sacīja: raugait, viņš to Ebreju viru pie mums ir atvedis mūs apsmiet; tas nāca pie manis gulēt, un es brēcu visā galvā. Un, kad tas dzirdēja, ka es savu balsi pacēlu un brēcu, tad tas pameta savas drēbes pie manis un aizbēdza, un izmuka ārā. Un tā lika viņa drēbes sev līdzās, kamēr viņas kungs pārnāca mājā; tad tā uz viņu runāja pēc šiem vārdiem un sacīja: tas Ebreju kalps, ko tu mums esi atvedis, nāca pie manis mani apsmiet. Un, kad es savu balsi pacēlu un brēcu, tad tas pameta savas drēbes pie manis un izbēdza ārā. Un, kad viņa kungs dzirdēja savas sievas vārdus, kā tā uz viņu bija runājusi, sacīdama: tā un tā man tavs kalps darījis, tad viņa kungs apskaitās ļoti. Un Jāzepa kungs to ņēma un to ielika cietuma-namā, tanī vietā, kur ķēniņa cietuma-ļaudis tapa apsargāti; un viņš bija tur cietuma-namā. Bet tas kungs bija ar Jāzepu un tam parādīja apžēlošanu, un tam lika atrast žēlastību cietuma sarga priekšā.» (10—21.)

Garīdznieki ļoti mīl stāstīt šo notikumu kā uzticības paraugu. Bet, kas pēc vēstures pieminekļiem zina Ēģiptes galma tikumus un vispār tā vergturu laikmeta tikumus, tas tūlīt sapratīs, ka šis notikums no sākuma līdz galam izdomāts. Ja kaut kas tamlīdzīgs būtu noticis ar vergu attiecībā uz viņa kungu vai kundzi, viņam uz vietas nocirstu galvu, viņu nogalinātu.

Tāpēc šis notikums acīm redzami netičams, sadomāts. Tomēr pieņemsim, ka viss bijis tā, kā aprakstīts.

Visu to pirms revolūcijas stāstīja, bet ārzemēs arī tagad stāsta skolās bērniem. Kādēļ gan vajadzīgs šis stāsts par izvirtušo lielmāti — Ēģiptes galminieka sievu, kas kāroja jaunā kalpa mīlas glāstus? Tūkstoškārt derīgāk pastāstīt par krievu carienēm, kā Katrīna vai Aleksandra to darījušas, par viņu piedzīvojumiem ar Orloviem, Potjomkinu, Rasputjinu4 '1 , kā netiklās carienes dāvinājušas saviem mīļākajiem simtiem tūkstošu dzimtcilvēku — zemnieku. Vai to pašu par cariem. Tas' nav izdomājums, bet patiesība. Šo patiesību vajag pastāstīt bērniem, lai ieaudzinātu viņos naidu pret cariem, pret visāda veida ekspluatatoriem. Bet šīs patiesības garīdznieki nav stāstījuši un nestāsta. Netiklos carus un carienes viņi pasludināja par dieva «svaidītiem». Tieši ar izdomām garīdznieki ir mielojuši un mielo tautu, bet no patiesības baidās kā no uguns. Tieši tāpēc viņiem skolās ar «ticības mācības» palīdzību bija jāstāsta tādi izdomājumi.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA KĀ IZCĒLUSIES DZIMTBŪŠANA

Atmiņā saglabājies mācītājs, bet citi droši vien atceras melamedu banītē (ebreju reliģijas skolotāju) vai mullu, kas stāsta bībeles teiku par to, kā faraons redzējis sapnī septiņas liesās govis, kas aprijušas septiņas treknās. Protams, ja kāds mēģinātu visu to iedomāties iztēlē, viņš saprastu šis lietas aplamību. Bet reliģija liek ticēt. Tā kā blbelē ļoti daudz kas notiek sapni, bet sapņiem piešķir pravietisku nozīmi, tad ari šā rīmas faraona sapnis iztulkots tā, ka sākumā būšot septiņi auglīgi gadi, pēc tam septiņi bada gadi, un tad jau viss tiek aprakstīts kā pa taukiem: tā arī esot iznācis, kā skaistais Jāzeps iztulkojis.

Bet mūs interesē kas cits. Bībele acīm redzot sarakstīta dzimtbūšanas laikā: dzimtbūšana, tāpat kā verdzība, pēc bībeles mācības, ir nor

māla parādība, gan verdzība, gan dzimtbūšana bijušas, kā reliģija māca, paša dieva nodibinātas iekārtas, un mācītāji ir sprediķojuši un sprediķo. Vergiem jāklausa savi kungi, māca reliģija. Tieši tāpēc bībele stāsta par dzimtbūšanas tiesību izcelšanos tā, it kā tur nebūtu nekā slikta, bet, gluži otrādi, pat uzteic tos, kas veicinājuši dzimtbūšanas nostiprināšanos. Lūk, ko vēstī bībele. Faraonam patikuši Jāzepa padomi — savākt pilsētās lielus labības krājumus, bet Jāzeps ieteicis:

«Un nu lai Varaus lūko pēc viena prātīga un gudra vīra un to lai ieceļ pār Ēģiptes-zemi. Lai Varaus tā dara un lai ieceļ uzraugus pār zemi, un lai ņem piekto tiesu no Eģipteszemes pa tiem septiņiem bagātiem gadiem, un lai tie sakrāj visādu barību pa šiem nākamiem auglīgiem gadiem. Un lai tie saber labību apakš Varaus rokas par barību pilsētā un lai to paglabā. Tad būs barība zemei par padomu, kamēr tie septiņi bada-gadi būs Ēgiptes-zemē, ka zeme no bada netop izdeldēta. Un šie vārdi patika Varaum un visiem viņa kalpiem. Un V'araus sacīja uz saviem kalpiem: kur mēs atrastum tādu viru, iekš kā Ir Dieva gars?» (1. Mozus grāmata, XL1, 33—38.)

Faraons padara Jāzepu par savu pirmo ministru un uzdod viņam saimniekot tā, kā viņš vēlas:

«Un Varaus novilka savu gredzenu no savas

rokas un deva to Jāzepam rokā, un to apģērba ar dārga audekla drēbēm un apkāra zelta ķēdes ap viņa kaklu, un tam lika braukt uz saviem otrajiem ratiem, kas viņam bija, un viņa priekšā sauca: klanaities! Un viņš to iecēla pār visu Eģiptes-zcmi. Un Varaus .sacīja uz Jāzepu: es esmu Varaus, tomēr bez tavas ziņas nevienam ne roku, ne kāju nebūs pacelt visā Ēģiptes-zemē. Un Varaus Jāzepu nosauca Capnat-Paneak (pasaules glābējs) un tam deva par sievu Asnatu, Potivera, Onna priestera meitu. Un Jāzeps devās ceļā pa visu Ēģiptes-zemi.» (XL1, 42—45.)

Sāk ievākt labību, milzīgus labības krājumus, bet, tā kā tas notiek verdzības laikos, tad varam iedomāties, ar kādiem līdzekļiem savāc šo labību. Bet labība tika savākta Ēģiptes zemes septiņu gadu vajadzībām:

«Un viņš sakrāja to septiņu gadu labību, kas bija Ēģiptes zemē, visu un lika to labību pilsētas: to labību no ikvienas pilsētas tīruma, kas ap to bija, viņš tanī nolika. Tā Jāzeps sabēra pārlieku daudz labības kā smiltis jūrmalā, ka beidzot mitējās skaitīt, jo tā bija neskaitāma.» (XL1, 48—49.)

Citiem vārdiem, labību gluži vienkārši atņēma zemniekiem, un pēc tam saka zemniekus paverdzināt. Tā kā zemniekiem nebija kur labību ņemt, faraons no savam klētīm deva zemniekiem labību, atņemot viņiem visu, kas piederēja:

«Un tie septiņi bagātie gadi beidzās, kas 22t> bija Ēģiptes-zemē. Un tie septiņi bada-gadi sāca nākt, it kā Jāzeps bija sacījis, un tur bija bads visapkārt, bet pa visu Ēģiptes-zemi bija maize. Kad nu visa Eģiptes-zerne arī badu cieta, tad tie ļaudis brēca uz Varau pēc maizes. Un Varaus sacīja visiem Ēģiptiešiem: eita pie Jāzepa, — ko tas jums sacīs, to darait. Un bads bija pa visu zemi, un Jāzeps atvēra visas klētis un pārdeva Ēģiptiešiem, jo bads palika jo dienas jo lielāks Ēģiptes-zemē. Un no visas citas zemes nāca uz Eģiptes-zemi pie Jāzepa pirkt, jo bads bija liels pa visām zemēm.» (XLI, 53—57.)

Atņēmis visu sudrabu, visu naudu zemniekiem, Jāzeps ķērās pie lopu rekvizīcijas (nevis daļas, lai paēdinātu bada cietējus iedzīvotājus, bet tieši visu lopu, visas naudas, visas iedzīves, visas zemes). Vajadzēja pilnīgi atņemt zemniekiem ražošanas rīkus un līdzekļus. Galvenais, uz kā dibinās zemnieku labklājība, — tie ir lopi un zemkopība. Gan lopiem, gan zemei jāpāriet vislielākā zemes īpašnieka — faraona rokas:

«Un pa visām zemēm nebija maizes, jo bads bija ļoti grūts, tā ka Eģiptes-zemē un Kanaana zemē aiz bada nevarēja glābties. Un Jāzeps sakrāja visu naudu, kas atradās Ēģiptes-zemē tin Kanaāna zemē par to labību, ko tie pirka, un Jāzeps to naudu nesa Varaus namā. Kad nu tā nauda Ēģiptes-zemē un Kanaāna zemē bija pagalam, tad visi Ēģiptieši nāca pie Jāzepa un sacīja: dod mums maizes, kādēļ mums tavā priekšā būs mirt, kad naudas vairs nevaid? Tad Jāzeps sacīja: dodiet savus lopus; tad es jums došu par jūsu lopiem, kad naudas nevaid. Tad tie veda savus lopus pie Jāzepa, un Jāzeps tiem deva maizes par zirgiem un par sīkiem lopiem, un par vēršiem, un par ēzeļiem, un viņš tos to gadu izmitināja ar maizi par visiem viņu lopiem.» (XLVII, 13—17.)

Tādejādi visi lopi pārgaja faraona īpašumā. Varēja atņemt zemniekiem zemi, un faraona pirmais ministrs to darīja. Un tas notika ar dieva svētību:

«Kad tas gads bija galā, tad tie otrā gadā pie viņa nāca un uz viņu sacīja: mēs neapslēpsim priekš sava kunga, ka ne vien tā nauda ir beigta, bet ari tie lopi mūsu kungam ir kļuvuši, un nekas nav atlicis priekš mūsu Kunga kā vien māsu miesas un mūsu tīrumi. Kādēļ mums būs bojā iet priekš tavām acīm, mums un mūsu tīrumiem? Pērc mūs un mūsu tīrumus par maizi, tad mēs ar savu tīrumu Varaum būsim par kalpiem, un dodi sēklu, ka mēs dzīvojam un nemirstam, un mūsu zeme nepaliek tukša. Tad Jāzeps visus Ēģiptiešu tīrumus pirka priekš Varaus, jo Ēģiptieši pārdeva ikviens savu tīrumu, tāpēc ka bads tiem bija grūts. Tad tā zeme klua Varaus rokā.» (XLVII, 18—20.)

Padarījis visus zemniekus par bezzemniekiem, atņēmis tiem gan naudu, gan visus lopus, gan visu zemi, pārvērtis zemniekus par faraona vergiem, Jāzeps tomēr dara izņēmumu ar garīdzniekiem. Ja var atņemt naudu, zemi, lopus zemniekam, tad kā gan var visu to atņemt garīdzniekiem? Tie taču ir faraona palīgi. Tāpēc faraons atstāj viņu zemi neskartu:

«Un viņš tos (audis pārcēla pilsētās no viena Ēģiptes robežu gala līdz otram galam. Tikai priesteru tīrumus viņš nepirka, jo priesteriem bija sava daļa no Varaus un tie ēda no savas daļas, ko Varaus tiem deva, tādēļ tie savu tīrumu nepārdeva.» (XLVII, 21—22.)

Bet faraons taču pats zemi neapstrādā. Arī garīdznieki paši neapstrādā zemi, tādēļ viņiem vajadzīgas darba rokas, zemnieku rokas. Tāpēc, atņēmis zemniekiem gluži visu zemi, visus lopus, Jāzeps dod pavēli: varat ņemt sēklu sējai, bet pēc tam jūs man mūžīgi mūžos maksāsiet vienu piektdaļu no visas ražas:

«Tad Jāzeps to iecēla par likumu pār Ēģiptiešu tīrumiem līdz šai dienai, ka Varaum tā piektā tiesa nāktos, — tikai priesteru zeme vien nekļua Varaum.» (XLVII. 26.)

Neatceros, ka garīdznieki būtu skolā pastāstījuši tādu dzimtbūšanas izcelšanās vēsturi. Viņu stāstā viss tas iznāk tik aizkustinoši: ir bijusi neraža; Jāzeps bijis tik gudrs, ka savācis labības krājumus, bet pēc tam no šiem krājumiem apgādājis bada cietējus. Bet īstenībā — redziet, kā bijis. īstenībā tādi Jāzepi — un viņu ir bijis daudz, viņi bijuši visās zemēs — palīdzējuši faraoniem koncentrēt, sakopot savā īpašumā visu zemnieku zemi, visus viņu lopus un viņus pašus padarīt par vergiem. Bībele — tā ir grāmata, kas sarakstīta vergturu laikos, un tā ir grāmata, kas kalpo vergturu interesēm. Tāpēc bībele svētī verdzību. Tāpēc tas, kas cīnās pret verdzību, cīnās arī pret bībeles ietekmi.

Deviņpadsmitā nodaļa KO MĒS REDZĒJĀM 1. MOZUS GRĀMATĀ

Mēs lasījām, kā bībeles dievam, kas lidinājies pār bezdibeni gadsimtiem ilgi haosā un tumsībā, apnicis šis lidotāja amats tuksnesīgajā izplatījumā, sešās dienās viņš radījis debesis un zemi, un visu zvaigžņu pasauli — vārdu sakot, visu universu; kā viņš apmetinājis tajā visdažādākās būtnes, pieviesis bezgalīgu daudzumu baktēriju — holeras, tīfa, mēra; radījis odus, kas izplata drudzi; savairojis milzu daudz blakšu, tarakānu, blusu un utu; apgādājis zemi ar rāpuļiem un visdažādāko sugu un veidu dzīvniekiem — vārdu sakot, iekārtojis pasauli.

Turpat mēs uzzinājām, ka viņš visu laiku atzinis to labu esam (griķu biezputra pati sevi slavējusi!), bet pēc tam mēs redzējām,

ka viss tas bijis pavisam slikti. Mēs uzzinājām, ka šis bībeles dievs radījis bezgalīgi daudz eņģeļu, savu kalpu, un daudzi no šiem eņģeļiem bijuši tik labi, ka gandrīz jau otrajā dienā nēc radīšanas pārvērtušies par sātaniem.

Sī pati grāmata stāsta, ka visur esošais, visu zinātāis un visuvarenais dievs patiesībā neko nav zinājis, nekā nav sapratis, neko nav redzējis. bijis nespēcīgs dievs, ko ap stūri apvedis viņa paša radītais sātans, pārģērbies par čūsku.

No 1. Mozus grāmatas mēs uzzinātām melīgo pasaciņu nar to. kāpēc darba cilvēki ma'zi iegādā ar lielām pūlēm, bet bagātnieki — tik viep"1 !: nr« uzzinā'ām ka visas ciešanas virs zemes, sākot ar sievietes radību mokām un beidzot ar kariem, ce'oties no tā. ka dzīves ausmā cilvēku pāris, ko radījis ebreju-kristiešu dievs, apēdis paradīzes ābolu, kuru dievs audzējis tikai sev (un savai ģ'menei).

No b7 bp'es mēs uzzināiām. ka b'beles dievam bijuši dēli, kas apprecējuši cilvēku meitas, un ka no šīm pārdabiskajām dievu laulībām ar cilvēkiem dzimuši milži.

Mēs uzzinājām, ka šī pasaule, ko dievs radījis tik «jauku», pēc neilga laika izrādījusies tik izvirtusi, ka pat zvirbuļi nogrēkojušies tā kunga priekšā un izkropļojuši tā kunga ceļus tā. ka pat nabaga aunus nācies noslīcināt tāpēc, ka tie palikuši par vislielākiem grēciniekiem.

Mēs lasījām pasaciņas par «vispasaules plūdiem». No bībeles mēs uzzinājām, ka šo ūdens plūdu laikā Noa, uztaisījis kuģi, sapulcinājis tajā no visām pasaules malām dzīvniekus — šķīstos un nešķīstos un apslīcinājis jaudis, bībeles dievs pasargājis lopus un rāpuļus, blusas un utis, lai ar tiem vēl gadsimtiem ilgi spīdzinātu cilvēci, un ka šis gudrais dievs pēc ūdens plūdiem ostījis viņam cepināto aunu, putnu un citu šķīsto dzīvnieku jaukās smaržas.

Turpat mēs uzzinājām, ka pirmie dieva dēli dzimuši no Noas sievas un ka šie dieva dēli viens otru apkāvuši.

Mēs lasījām arī par to, ka dieva nolādētais Kains gluži mierīgi devies uz «Nod-zemi», kur cilvēki izcēlušies bez dieva gribas, paši no sevis, un vairojušies no kāda atzarojuma — nevis no Ādama un Ievas.

Tad gar mūsu acīm pavīdēja taisnīgais Noa, streipuļodams no vīna, gulēja noreibis, bet pamodies nolādēja savu nepateicīgo dēlu Kamu par to, ka tas nav nācis pie viņa atmuguriski, un nolādēdams nodevis visus Kama pēcnācējus, visu topošo paaudzi verdzībā citām ciltīm.

Pēc tam mums priekšā iznira cildenie patriarhi, svētie ciltstēvi un godājamie lopkopji Ābrams, Izāks un Jēkabs ar viņu daudzajiem pēcnācējiem, ar viņu harēmiem, daudzajām sievām, vergiem >un neskaitāmajiem ganāmpulkiem.

Bībele stāsta, ka Ābrams bijis gatavs nokaut pats savu dēlu, lai to izcepinātu dievam kungam, ka šis pats Ābrams tirgojies ar savu sievu un tirgojies ar lielu peļņu, uzdodams viņu par māsu, ieguva diezgan lielas naudas summas. Mēs uzzinājām, ka, izpatīkot savai «likumīgajai» sievai, Ābrams padzinis savu otro («nelikumīgo») sievu ar dēlu sausā stepē un ieteicis viņai pacietīgi panest savas «likumīgās» dzīvesbiedres sitienus un apvainojumus.

Mēs lasījām par eņģeļiem, kas nonākuši no debesīm. Sie eņģeļi dzēruši un ēduši, pierijušies kā īsti šīszemes rīmas (tur debesīs izbadojušies — no mākoņiem un gaisa ne visai labi paēdīsi!). Šie eņģeļi nodarbojušies galvenokārt ar zīlēšanu pēc kafijas biezumiem; brokasta laikā, negausīgi ēzdami, viņi pareģojuši bērnu piedzimšanu, kad redzējuši, ka uz to pusi' jau iet.

Mēs lasījām, ka patriarhi noslēguši līgumu ar bībeles ebreju dievu un šo līgumu apstiprinājuši ar asinīm no dzimuma orgāniem, apgraizīdami priekšādu; līgumu rakstījuši uz cilvēka miesas, un dievs viņiem par to apsolījis gan cilvēku dzimuma, gan arī lopu bezgalīgu vairošanos. Un lai gan šis dievs pēc ūdens plūdiem nožēlojis (cik reizes jau šis izvirtulis nožēlojis grēkus — viss veltīgi!) padarīto un apsolījis, ka vēlāk viss būšot labi un viņš vairs nedarīšot tādus briesmu darbus, tomēr nekas krietns nav iznācis. Nācies veselas pilsētas noslaucīt no zemes virsas.

Mēs iepazināmies ari ar Bābeles torņa «cēlējiem», kaut tāda torņa nekad nav bijis un neviens to nav cēlis. Mums garām pagāja pārbijies bībeles dievs, kas sabijies, ka nupat uzcels torni un nokļūs pie paša dieva kunga. Velti! Pēc diviem trim gadu tūkstošiem tomēr nokļuva pie viņa: izurba debesis ar lidmašīnām, stratostatiem, ar teleskopiem izlauza ceļu uz debesim, izmeklēja visus kaktiņus un atšķetināja, izpostīja visu tīmekli, kas savīts debesīs, neatstāja vietas, kur dzīvot dievam kungam, tā svētajiem un kuplajai ģimenei, visiem jaunajiem un labajiem gariem, velniem un eņģeļiem.

Mums garām pagāja taisnīgais Lats, kura sieva pārvērtusies par sāls stabu un sen apēsta, iekaisot pa saujai zupā vai gurķu mucā. Nelaimīgā pie tādas dzīves esot nonākusi tikai tāpēc, ka atskatījusies uz Sodornu un Gomoru, un viņas dievs tūdaļ — brac! — pārvērtis viņu par dzīvu sāls stabu. Mums garām paslīdēja taisnīgā Lata dzīve ar divām viņa meitām, kuras viņš kādu laiku piedāvāja Sodomas un Gomoras iedzīvotājiem, lai tie darītu ar viņām, kā tiem tīk, bet, tā kā tie to neizdarīja, Lats pats pārgulēja ar viņām un padarīja viņas par mātēm.

Arī Jēkabs pagāja mums garām, viltīgais, melīgais līdējs, ar viltu dabūjis pirmdzimtības tiesības, rnemmes dēliņš, kas kopā ar māmiņu piekrāpj mirstošo tēvu un ko bībeles dievs svētī kā taisnīgo. Viņam visu mūžu bail no piekrāptā brāļa-mednieka, kas apaudzis spalvām. Brāli saliekot, viņš verdziski klanās, sauc sevi par brāļa kalpu, sūta dāvanas, taču katrā gadījumā gatavs tam uzbrukt. Tāds ir šis taisnīgais.

Mums garām pagāja Jēkabs, kas sapnī bezgalīgi sarunājies ar dievu kungu, cīnījies ar dievu līdz ausmai. Sis Jēkabs tā sažņaudzis dievu, ka tas iespiedzies un bijis spiests apsolīt Jēkabam visu, ko Jēkabs gribējis, un izrāvies no viņa tikai tad, kad aizlicis Jēkabam kāju priekšā (tāds kauns un negods: saule uzlēkusi, ļaudis dodas darbā, bet dievs nespēj izrauties no kaut kāda gana Jēkaba rokām).

Bībele mūs iepazīstināja ar Jēkaba sievu un kalpoņu cīņu par to, ar kuru viņš gulēs un kura no viņām dzemdēs vairāk bērnu. Piedzemdinājušas viņas tam veselu duci un uzvijām vēl vienu neveiksminieci meitu. Mēs redzējām, ka šīs jaunavas dēļ iznīcināja veselas pilsētas iedzīvotājus, ka apkrāpa šos pilsētniekus.

Mēs sastapāmies ar asinsradniecības pārkāpēju, ar onanistiem, ar vedeklaiņiem (vīratēviem, kas uztur dzimumsakarus ar vedeklām) — un visi viņi ir taisnīgie, visus viņus mācītāji un rabīni dēvē par svētajiem.

Beigās mēs lasām aizkustinošus stāstus par Jāzepu un viņa brāļiem — stāstus, ar kuriem piebāza bērniem pilnas galvas skolās; lasījām par badu, par to, ka Jāzeps spēlējies ar brāļiem kā kaķis ar pelēm, ka pārēdies faraons redzējis šausmīgus un neticamus sapņus. Mums garām pavīdēja taisnīgā Jāzepa dzīves ainas Ēģiptē, un šīs dzīves jēga bija tāda, ka viņš iegrūda postā un padarīja par dzimtcilvēkiem veselu tautu.

Cik tie visi jauki, cik svēti raksti, cik daudz zināšanu tie mums devuši! Kādu augstu morāli var gūt no visiem šiem stāstiem mūsdienu cilvēce! Cik pamācoši XX gadsimta cilvēkiem visi bībeles stāsti no lopkopju un mednieku dzīves! Cik liela gudrība šais mežoņu pasaciņās par pasaules radīšanu sešās dienās, par sievietes radīšanu no vīrieša ribas, par visām šīm burvestīgajām izdarībām, kas izdaudzinātas par pasaules svētajiem rakstieml

Visas šīs pasaciņas ir noderējušas un noder ekspluatatoriem, lai apskurbinātu darbaļaužu apziņu jau no bērnības. Visus šo bībeles svētuļu tipus — vergturus, laupītājus, krāpniekus — dieva vārdā izdaudzināja ticīgajiem par taisnīgajiem, un viņi, ticīgie strādnieki un zemnieki, tika aicināti un pieradināti mīlēt un padevīgi paciest verdzību, ekspluatāciju, vergturu, muižnieku un kapitālistu jūgu. Nav bībelē nekā pamācoša, derīga darba cilvēkam. Gluži otrādi, visa tās morāle, visa tās tikumība ir kaitīga masām. Visi šie varoņi — Ābrams, viņa dēli, Noa, Lats un citi, kas nemaz nav dzīvojuši, ja ticam bībeles stāstiem, dara visai riebīgas lietas. Un, ja visu ticību garīdznieki uzbrūk mūsu komunistiskajai tikumībai, tikumibai, kas vērsta uz verdzības un ekspluatācijas iznīcināšanu, uz bezšķiru sabiedrības celsmi, un nostata tai pretī savējo, reliģisko tikumību, lai ticīgie pacenšas labāk izprast, ko viņiem grib iestāstīt mācītāji. Tad viņu secinājums nebūs par labu bībelei, par labu reliģijai.

Es rakstīju nodaļu pēc nodaļas; es meklēju šajā 1. Mozus grāmatā visu, kas varētu būt derīgs un vērtīgs gan ticīgajiem, gan neticīgajiem. Es zinu, ka ir cilvēki, kas meklē apslēptu jēgu ikkatrā bībeles vārdā un ikkatrā burtā. Sīksta grāmata ir bībele, tīmekļaina, lipīga, un ar to ir apmāti cilvēku prāti gadsimtiem ilgi.

Es ceru, ka esmu palīdzējis daudziem ticīgajiem redzēt paliesā gaismā 1. Mozus grāmatu, ka man ir izdevies izdalīt vēsturisko zināšanu graudu šai grāmatā no sēnalām un garīdznieku izdomājumiem. Es ceru, ka esmu palīdzējis neticīgajiem cīnīties pret reliģijas skurbuli ar savu dzīvespriecīgo pieeju «dievbijīgajiem» bībeles stāstiem, ar to, ka esmu bez bailēm atklājis žūpu Nou visā viņa kailumā un parādījis bībeles patriarhus patiesajā gaismā.

TREŠĀ DAĻA OTRĀ MOZUS GRĀMATA

,,,

PRIEKŠVĀRDA VIETA

Notikumi, kas aprakstīti tā sauktajā «otrā Mozus grāmatā», veido stāstu par dieva brīnumdarbiem galveno sižetu līniju. Ebreju pirmdzimto apkaušana Ēģiptē, ebreju pestītāja Mozus brīnišķīgā piedzimšana, visas šīs vardes, kukaiņi, utis, trumi, asins lieti, ēģiptiešu pirmdzimto apkaušana un citi ebreju dieva un ēģiptiešu burvju-mācītāju triki, dedzis, bet nesadedzis ērkšķu krūms, pāreja pa Sarkano jūru kā pa sausumu, saruna ar dievu Zinaja kalnā, Mozus likumdošana, manna un paipalas, kas krīt no debesim it kā izredzētās tautas — ebreju pārtikai, dievnama un citu celtņu sīkie plāni, ko izstrādājuši debesu arhitekti — tas ir tikai materiāls jautrām anekdotēm, viegliem stāstiņiem par ziliem brīnumiem. 2. Mozus grāmatā izklāstīti bībeliskās

vergturu sabiedrības morāles, vergturu likumdošanas pamati.

Sl grāmata, ko godā gan kristīgo, gan ebreju reliģija kā «svēto» grāmatu, ir nacionālā naida, reliģiskās neiecietības, necilvēciska fanātisma, vergturu cietsirdības, garīdznieku alkatības un viltus piesātināta.

«Bībele ticīgajiem un neticīgajiem» ir atradusi lasītājus, kam tā rakstīta, tā ir izplatījusies un arvien vairāk sāk izplatīties laukos. Ik reizes, kad šo rindiņu rakstītājs ķeras pie jaunas bībeles nodaļas, pārlasa un apdomā to, viņa prāti vispirms kavējas pie tā, kā pret šo nodaļu izturēsies zemnieks, kas ir jāpasaka zemniekam. Sekmes, ko guvusi 1. Mozus grāmatas I un II daļa manā iztirzājumā, pamudina mani sakopot un izdot atsevišķi fragmentus no «Bībeles ticīgajiem un neticīgajiem», kas sarakstīti par 2. Mozus grāmatu.

Lai šis darbs kaut nedaudziem palīdz atstāt garīdznieku izdomājumu, nacionālā naida, reliģiskās neiecietības gūstu un verdzību.

Autors.

Pirmā nodaļa NENOTIKUŠAIS DARĪJUMS STARP ĒĢIPTES FARAONU UN DIEVBIJĪGAJĀM EBREJU VECMĀTĒM

Otrā Mozus grāmata sākas ar to Izraēļa bērnu vārdu uzskaitījumu, kuri nonākuši Ēģiptē reizē ar Jēkabu. Šis uzskaitījums vien jau rāda, ka grāmata rakstīta citā laikā nekā 1. Mozus grāmata, jo kādēļ gan vajadzētu no jauna uzskaitīt visus divpadsmit Jēkaba dēlus, kas jau agrāk minēti ne vienreiz vien?

Pēc tam pastāstīts, ka Jāzeps miris un mirusi visa Jāzepa un viņa brāļu dzimta, bet viņa pēcnācēji tā savairojušies, ka faraons sācis baidīties no viņiem un sacījis savai tautai: «Tad nu turēsimies gudri pret tiem (t. i., pret Izraēļa tautu), ka tie nevairojas.» (2. Mozus grāmata, 1, 10.) Kā tad viņš nolēmis pārspēt ebrejus viltībā, lai tie nevairotos?

Viņš tiem uzdevis smagus darbus: tie esot uzcēluši viņam divas «mantu pilis». Vai viņam

izdevies pārspēt ebrejus? Izrādās, ka ne. Bībele pastāsta: «Bet, jo vairāk viņus spieda, jo vairāk tie (Izraēļa tauta) vairojās un izplētās. .. Un Ēģiptieši kalpināja Izraēļa bērnus nežēlīgi.» (2. Mozus grāmata, I, 12—13.) Padomājiet vien: pats stāsta autors taču saka, ka, jo vairāk spieduši Izraēļa tautu, jo vairāk šī tauta vairojusies, bet tālāk viņš paskaidro: tāpēc ēģiptieši kļuvuši vēl nežēlīgāki, t. i., citiem vārdiem, palīdzējuši ebrejiem vairoties. Secinājums: sakņu dārzā pliederis, Kijevā — tēvocis.

Bet tālāk seko pavisam jautrs stāsts:

«Un Ēģiptes ķēniņš runāja uz Ebreju bērnusaņēmējām (tās vienas vārds bija Zivra un tās otras Pua) un sacīja: kad jūs Ebreju sievām palīdzat pie dzemdēšanas un, tām uz krēsla sēžot, redzat to esam dēlu, tad to nonāvējiet, bet, ja ir meita, tad to atstājiet dzīvu. Bet tēs bērnu-saņēmējas bijās dievu un nedarīja, kā Ēģiptes ķēniņš tām bija sacījis, bet atstāja tos puisēnus dzīvus. Tad Ēģiptes ķēniņš tās bērnu-saņēmējas aicināja un uz tām sacīja: kādēļ jūs to esat darījušas un tos puisēnus atstājušas dzīvus? Un tās bērnu-saņēmējas sacīja uz Varau: tādēļ ka Ebreju sievas nav kā Ēģiptiešu sievas, jo tās ir stipras; pirms bērnusaņēmēja pie tām atnāk, tās jau ir dzemdējušas. Tāpēc dievs tam bērnu-saņēmējām darīja labu un tie ļaudis vairojās un tapa vareni. Un, tāpēc ka tās bērnu-saņēmējas dievu bijās, viņš tām darīja namus. Tad Varaus pavēlēja visiem saviem ļaudīm un sacīja: jums visus dēlus, kas piedzem, būs iemest upē, bet visas meitas atstāt dzīvas.» (2. Mozus grāmata, I, 15—22.)

Pirmkārt, izriet, ka veselai ebreju tautai, kas visai savairojusies un bijusi jau tik kuplā skaitā, ka apdraudējusi visu ēģiptiešu tautu, bijušas pavisam tikai divas vecmātes, un pat viņu vārdus bībeles autors pierakstījis: Zivra un Pua. Otrkārt, faraons uzrunā vecmātes, kuras viņš varēja gluži vienkārši aizvietot ar jebkurām savām piekritējām, un cenšas ar viņām noslēgt darījumu — pierunāt, lai viņas nogalina visus vīriešu dzimtas ebreju jaunpiedzimušos. Bet izrādās, ka šīs vecmātes ir dievbijīgas un nepaklausa. Tad faraons otrreiz sauc pie sevis vecmātes un ar tām sarunājas. Vecmātes norāda, ka ebreju sievietes ir ļoti veiklas dzemdētājas, ka nevarot paspēt pie viņām nokļūt, kad viņas jau dzemdējušas. Bet bībeles dievs no debesim vēro, ko vecmātes dara, un apbalvo bērnu saņēmējas. Bībele tieši saka: tā kā šīs bērnu saņēmējas bijušas dievbijīgas, tad dievs viņām darījis namus.

Tā, lūk, bijis vecos laikos: dievs nodarbojies gan ar dzemdniecības lietām, gan izsniedzis godalgas dažām bērnu saņēmējām, bet dažas atstājis bez ievērības.

Otra nodaļa BĒRNIŅŠ NIEDRU ŠĶIRSTIŅĀ

Tad seko stāsts par bērniņu niedru šķirstiņā, un šo stāstu jūs varat sastapt nc vien ebreju tautā, bet ar! daudzās citās tautās: stāstu par pestītāju, kuru noslēpj vai nu pītā grozā uz ūdens, va: šūpulī un kurš izglābjas tieši tādā brīnumainā kārtā, kādā Ēģiptes faraona meita glābj Mozu. Šā stāsta saturs ir šāds:

«Un viens vīrs no Levja nama nogāja un apņēma Levja meitu. Un tā sieva tapa grūta un dzemdēja delu. Kad nu tā redzēja viņu esam skaistu, tad tā viņu paslēpa trīs mēnešus. Bet, kad viņu vairs nevarēja paslēpt, tad tā ņēma priekš viņa niedru šķirstiņu un to aptraipīja ar piķi un sveķiem, ielika to bērnu tur iekšā un to nolika niedrās upmalē. Un viņa māsa stāvēja no tālienes nolūkot, kas tam notiktu. Tad Varaus meita nonāca upē mazgāties un viņas jumpravas staigāja upes malā. Un viņa redzēja to šķirstu niedru vidū un sūtīja savu kalponi, un lika to atnest. Kad nu v: ņa to atvēra, tad tā redzēja to bērniņu, un raugi, tas puisēns raudāja, un viņa par to apžēlojās un sacīja: šis ir viens no tiem Ebreju bērniņiem. Tad viņa māsa sacīja uz Varaus meitu: vai man būs iet un tev aicināt zīdītāju no Ebreju sievām, kas tev to bērnu var zīdināt? Un Varaus meita uz to sacīja: eij! Un tā meitene nogāja un aicināja tā bērniņa māti. Un Varaus meita uz viņu sacīja: ņem šo bērniņu un zīdi man to, es tev došu tavu algu. Un tā sieva ņēma to bērniņu un to zīdīja. Un, kad tas bērniņš bija pa-audzis, tad viņa to noveda pie Varaus meitas, un tas viņai tapa par dēlu, un tā viņa vārdu nosauca Mozu (izvilktais), sacīdama: tāpēc, ka es to no ūdens esmu izvilkusi.» (2. Mozus grāmata, II, 1—10.)

Gandrīz gluži to pašu stāsta par persiešu valdnieku Kiru, par asīriešu valdnieku Sargonu un citiem seno laiku varoņiem45 . Līdzīgi nostāsti, jādomā, bijuši ļoti izplatīti visos Austrumos, pārceļojuši no vienas tautas uz otru un izdevīgos apstākļos radušies patstāvīgi, tie izpušķoti ar tīri austrumniecisku iztēli un sniegti kā patiess notikums.

Pasaciņas par valdnieku brīnišķīgo izglābšanos vai viņu paglābšanu no briesmām noderēja, lai iedvestu masām padevību un uzticību valdniekiem — šiem dieva «svaidītajiem».

Stāstā par Mozu interesants sekojošais: tani laikā, kad saskaņā ar bībeles stāstu Ēģiptes faraons dod pavēli iznīcināt visus vīriešu dzimtes ebreju jaunpiedzimušos, viņa meita nodod ebreju jaunpiedzimušo audzināt ebrejietei. Māte baidījusies viņu ilgāk turēt pie sev!s, bet tai pašā laikā faraona meita nodod Mozu audzināšanā viņa paša mātei, un bībeles autoram neienāk prātā tas, kas katram var ienākt prātā: kā tad tā — no rīta māte baidījās audzināt savu dēlu, bet pēc stundas viņa to ņem audzināšanā un nebaidās? Vēl vairāk, kad bērns paaugas, tad māte to aizved pie faraona meitas un viņa to adoptē. Bet turpmākais vēl mazāk saprotams. Iegaumējiet: bībelē nav ne mazākā norādījuma, ka Mozus māte būtu ietekmējusi savu dēlu. Vēl gluži mazs Mozus kļūst par faraona meitas audžubērnu. Pieņemsim, ka tas tā bijis. Tātad viņu audzina faraona galmā ēģiptiešu galminieki, ēģiptieši, kas, kā rakstīts bībelē, nicinājuši ebrejus un baidījušies no tiem. Tātad arī Mozū vajadzēja ieaudzināt naidu pret ebrejiem. Taču mēs lasām gluži negaidītas lietas:

«Un notika tanīs dienās, kad Mozus bija uzaudzis, tad viņš izgāja pie saviem brāļiem un apraudzīja viņu grūtumu un redzēja Ēģiptiešu vīru sitam vienu Ebreju vīru, vienu no viņa brāļiem. Un viņš skatījās šurp un turp, un, redzēdams, ka tur neviena nebija, viņš to Ēģiptieti nosita un to apslēpa smiltīs.» (2. Mozus grāmata, II, 11 — 12.)

Viss šis stāsts no viena gala līdz otram, protams, izdomāts, tāpat kā visi pārējie stāsti par Mozu, kura nekad nav bijis.

Trešā nodaļa mozus apprec priestera meitu

Tā kā vēsts par ēģiptieša nogalināšana plaši izplatījās, Mozus «bēdza no Varaus un mita Midijanas zemē, un apmetās pie vienas akas». (2. Mozus grāmata, II, 15.)

Tālāk pastāstīts, ka Midianas garīdznieka septiņas meitas nākušas dzirdināt sava tēva avis (jādomā, Midianas popam itin prāvi ganāmpulki bijuši, ja septiņas meitas vajadzēja, lai padzirdinātu avis). Gani viņas padzinuši. Tad cēlies Mozus un aizstāvējis viņas, un padzirdinājis viņu avis. Midianas priesteris, dabūjis to zināt, ļoti priecājies. Viņš licis pasaukt Mozu, un Mozum iepaticies dzīvot pie priestera, bet pēc kāda laika viņš apprecējis Ciporu — vienu no garīdznieka meitām.

Kādēļ ievietots bībelē šis stāsts? Tikai tādēļ, lai pastāstītu, — vai redzat, cik krietns cilvēks bijis: apspiedēju ēģiptieti nositis, bet neaizsargātās priestera meitas aizstāvējis, un labam cilvēkam visur labi. Nu redzat, par to Midianas priesteris viņu iekārtojis pie sevi* un apprecinājis ar savu meitu.

Dzīvodams pie sava sievastēva, Mozus nodarbojies ar lopkopību. Bībele pastāsta, ka kādreiz viņš «dzina tās avis aiz tuksneša un nāca pie Dieva kalna Oreba». (2. Mozus grāmata, III, 1.) Kas tas par «dieva kalnu»? Vai tad citi kalni tādā gadījumā nav dieva kalni, bet varbūt velna kalni?

Mežoņiem daudzi kalni radīja izbrīnu, bailes: augsti, nepieejami, tajos slēpās plēsīgi zvēri. Dažreiz padebesi aizturēja kalna galotne, ielejā jau izklīda mākoņi. Citi ar savu dīvaino izskatu sacēla izbrīnu. Augstajos kalnos cēla altārus, ziedokļus (tuvāk pie dieva). Arī tagad vēl kristīgie ceļ kalnu galotnēs lūgšanu namus, krustus. Tā arī cēlušies «dieva kalni».

Kas gan noticis ar Mozu?

«Un tā Kunga eņģelis viņam parādījās uguns liesmā iz ērkšķu-krūma, un viņš skatījās, un redzi, tas ērkšķu-krūms dedza ar uguni, bet tas ērkšķu-krūms nesadedza.»46 (III, 2.)

Skaidrs, Mozus gribējis redzēt, kas tas par krūmu, kas nedeg.

«Tad Mozus sacīja: es jele no-iešu un apraudzīšu šo lielo parādīšanu, kādēļ tas ērkšķu-krūms nesadeg.»

«Un tas Kungs redzēja, ka tas gāja lūkot, un Dievs sauca uz to iz tā ērkšķu-krūma un sacīja: Mozu! Mozu! Un tas sacīja: redzi, še es esmu. Un viņš sacīja: nenāc klāt, novelc savas kurpes no kājām, jo tā vieta, kur tu stāvi, ir svēta zeme.» (III, 3—5.)

Otrajā pantā sacīts, ka viņa priekšā parādījies tā kunga eņģelis, bet divus pantus tālāk sacīts, ka nu jau bijis nevis eņģelis, bet pats kungs, pie tam viņš redzējis, ka Mozus nāk viņu aplūkot, un nobijies, uzkliedzis viņam, lai tas apstājas. Nu, protams, Mozus paklausījis un nav gājis tālāk, tāpēc ka, pēc ebreju ticējumiem, dievam sejā nedrīkstēja skatīties, varēja aplūkot viņu tikai no mugurpuses. Un tā, lūk, stāvēdams pie degošā krūma, Mozus esot sarunājies ar dievu.

Ceturtā nodaļa DIEVS AIZMIRST UN ATCERAS

Un Izraēla bērni nopūtās un brēca par to kalpošanu, un viņu brēkšana par to kalpošanu uzkāpa pie Dieva. Un Dievs dzirdēja viņu nopūtas un pieminēja savu derību ar Abraamu, Izaaku un Jēkabu.» (2. Mozus grāmata, II, 23—24.)

Tātad, cik ilgi līdz tam mocījušies šie cilvēki un par ko mocījušies, — nav zināms, taču ne vienu gadu desmitu vien, jo Jēkaba divpadsmit dēlu pēcnācēji pa šo laiku visi paspējuši izmirt.

Tātad dzīvojušas jau vairākas paaudzes, un vaidējuši un brēkuši ebreji, bet viņu dievs to nav dzirdējis, taču beidzot brēkšana par viņu kalpošanu sasniegusi dievu. Un nu viņš uzdzirdējis šos brēcienus un «pieminēja savu derību». Pieminēt, atcerēties var tikai to, ko aizmirsis, citādi kāda gan jēga šim izteicienām? Ja es kaut ko neesmu aizmirsis, tad kam gan man to pieminēt, atcerēties? Tātad dievs — tas ir tāda būtne, kas var uz daudziem gadu desmitiem aizmirst līgumu, ko viņš parakstījis ar saviem karsti mīlētajiem patriarhiem-lopkopjiem, un tikai pērkondimdoši brēcieni nonākuši beidzot līdz bībeles dieva greznajām pilīm un likuši viņam atcerēties solījumus. Apsolīt — visvieglākā lieta. Kādreiz, kā stāstīts bībelē, dievs sasolījis nezin ko bībeles patriarhiem, noslēgdams ar viņiem derību un apstiprinādams šo derību ar asinīm no apgraizītajiem dzimuma orgāniem. Bet nu viņš atkal, aizslēpies aiz ugunskura, lai nebūtu redzams šis blēdis, kliedz Mozum:

«Es tiešām esmu redzējis savu ļaužu bēdas, kas ir Eģiptes-zemē, un esmu dzirdējis viņu brēkšanu par saviem dzinējiem, jo viņu sāpes es esmu ņēmis vērā. Tādēļ es esmu nolaidies tos izpestīt no Ēģiptiešu rokas un tos izvest no šās zemes uz labu un piašu zemi, uz zemi, kur piens un medus tek.» (III, 7—8.)

Tagad jau dievs apsola ne tikai vairošanos ebreju tautai, bet piena un medus upes ķīseļa krastos. Pasolīt — vai tas tik grūti? Bet katram gadījumam viņš tomēr ieteic ebrejiem ķerties pie zināmas blēdīgas operācijas. Viņš apsola Mozum, ka izvedīšot ebrejus no Ēģiptes, bet līdz ar to ieteic viņam neiziet ar tukšām rokām, — izlīdzies pats, tad arī dievs palīdzēs:

«Un es tiem ļaudīm došu žēlastību Ēģiptiešu priekšā, un, kad jūs iziesiet, tad jūs neiziesiet tukši. Bet ikvienai sievai no savas kaimiņienes un no tās, kas dz'iva viņas namā, būs prasit zeltaun sudraba-craukus un drēbes, tos jums būs likt uz saviem dēliem un savām meitām un Ēģiptiešiem atņemt.» (III, 21—22.)

Tā bībeles dievs mācījis Mozu blēdīt un krāpt. Tādi ir «svētie raksti»!

Piektā nodaļa ĒĢiptes SODĪBAS

Dievs, saka mācītāji, ir visuvarens. Taču šim visuvarenajam dievam jāķeras pie visādām viltībām, lai panāktu savus mērķus. Dievs varot cilvēkam pavēlēt visu, kas viņam vajadzīgs, bet, lai kāds Ēģiptes faraons izpildītu dieva gribu, dievam vajadzējis sodīt ar visādām mocībām Ēģiptes zemi, tautu un pat ēģiptiešu lopus un augus. Bet, tā kā, pēc bibeles mācības, pasauli radījis dievs, tad spriediet paši, cik varen gudri dievs iekārtojis pasauli. Tā jāpārmāca ar kukaiņiem, vardēm, utīm, siseņiem, mēri, trumiem, krusu, Ēģiptes tumsību, ar pirmdzimto iznīcināšanu utt.

Bībele pastāsta notikumu par ebreju «iziešanu» no Ēģiptes. Lai faraons izlaistu ebrejus r.o Ēģiptes, dievam vajadzējis izlielot visādas viltības.

Kad jūs papētīsiet patieso vēsturi, daudzos ēģiptiešu pieminekļus, kas stāsta par Ēģiptes senatnes notikumiem, tikumiem un likumiem, jūs tur neatradīsiet ne vārda, ne mājiena par notikumiem, kas aprakstīti bībcles otrajā grāmatā, jūs neatradīsiet vispār nekādu norādījumu par ebreju uzturēšanos Ēģiptē, un viss, ko bībeie stāsta par ebreju iziešanu, ir bērnu pasaciņas par notikumiem, kādu nekad nav bijis.

Un tomēr ebreju rabīni, arī kristīgo mācītāji tieši šis bērnu pasaciņas par Ēģiptes mocībām skolās dēvēja (un ārzemēs vēl tagad dēvē) par dieva gudrības un žēlastības piemēru attieksmē pret ebreju tautu. Sak, lūk, kā viņš to mīlējis un kā pildījis savus solījumus. Dievs bijis gatavs ne tikai divpadsmit, bet pat 144 sodības uzlaist eģiptiešu tautai.

Mozus, kā māca bībele, ir ebreju pestītājs; bet šā paša Mozus dēlu neilgi pirms tam dievs gribējis nokaut tikai tāpēc, ka viņa dzimuma orgānam drusku garāka priekšāda. Bībele par to pastāsta tā:

«Un, kad viņš uz ceļa bija naktsmājās, tad tas Kungs nāca viņam pretī un meklēja viņu nokaut (par ko?). Un Cipora (Mozus sieva) ņēma asu akmini (katrā ziņā akmeni, tāpēc ka šī ceremonija, kā mēs jau iepriekš lasījām, pazīstama jau no akmens laikmeta) un apgraizīja sava dēla priekšādu un aizkāra viņa kājas un sacīja: tu man esi asins-brūtgāns. Tad viņš no tās atstājās.» (2. Mozus grāmata, IV, 24 —26.)

Ta, lūk, šis bībeles dievs cienījis ebreju tautas pestītāju, ka tikko nav nokāvis viņa dēlu, to izglābusi māte, nogriezdama gabaliņu no viņa dzimuma orgāna.

Ceļā dievs apbalvo Mozu ar buršanas priekšmetiem, dod viņam zizli, ko var pārvērst par čūsku. Citiem vārdiem, dievs iemācījis Mozum tādus trikus, kas piespiestu Ēģiptes faraonu noturēt Mozu par burvi.

Taču ne tikai dievs var apveltīt ar tādu burvju māku un ne tikai ebreju dievs. Pagānu dievs (šinī gadījumā ēģiptiešu) varējis, kā lasām bībelē, izdarīt tādus pašus trikus, un viņš ēģiptiešu priesterus tāpat apveltījis spējām veikt dažādus trikus; bet bībele grib pierādīt, ka ebreju burvis Mozus bijis daudz spēcīgāks nekā ēģiptiešu burvji un ebreju Jehova spēcīgāks par ēģiptiešu dievu Ozirisu, kas nav pratis tādus trikus, kādus pratis ebreju dievs.

Mozus bijis mazliet gļēvs, baidījies, ka viņš pat nespēs uzstāties, runāt, kā pienākas, tāpēc ka viņam mēle nav bijusi tik elastīga. Tad, stāsta bībele, dievs viņam par palīgu devis advokātu Āronu47 («pļāpu» vai «muldoņu», kā tautā saka), kam bija jāteic runas viņa vietā.

Un nu viņi dodas pie Ēģiptes valdnieka, faraona, lai piespiestu viņu atlaist ebrejus. Sākas sacīkste starp burvju māksliniekiem.

Dievs pamāca Mozu, kā panākt, lai ūdens Ēģiptes upēs un ezeros pārvērstos par asinīm un lai tajos nobeigtos zivis, lai ūdens sāktu

smirdēt un lai ēģjptieši nevarētu dzert upes ūdeni. Mozus un Arons izdara šo triku:

«Un visā Eģiptes-zemē bija asinis.» (VII, 21.)

Tatad viss ūdens Ēģiptē bija pārvērties par asinīm un viss dzīvais šinī ūdenī izmiris. Un tūlīt tālāk jūs lasāt:

«Un Ēģiptes burvji darīja tāpat ar savu buršanu.» (VII, 22.)

Padomājiet tikai par šo aplamību: Mozus un Arons bija pārvērtuši par asinīm visu ūdeni, un viss bija izmiris. Kā gan pēc tam ēģiptiešu burvji izdarījuši lo pašu? Ar ko viņi izdarījuši «to pašu»? Jo viss ūdens pirms tam jau bijis pārvērsts par asinīm. Ko tad viņi pārvērtuši par asinīm? Kas tad miris šiem ēģiptiešu burvjiem? Kāda vajadzība bija stāstīt, ka ēģiptiešu burvji arī darījuši šo triku? Tas, lūk, vajadzīgs tādēļ, sak, lai parādītu, ka tādu pašu brīnumu spēja izdarīt ari ēģiptiešu priesteri (burvji), bet citu brīnumu vairs nespēja; te jau bībeliskais ebreju dievs izrādījies stiprāks par ēģiptiešu dievu un ebreju burvju mākslinieki Mozus un Ārons — stiprāki par ēģiptiešu zintniekiem un burvjiem.

Paiet septiņas dienas. Faraons neklausa. Vai mazums, pie kā cilvēki pierod? Ja nav tīra ūdens — var dzert pienu, vīnu.

Acīm redzot lieta nemaz nav bijusi tik bēdīga, jo turpat pastāstīts, ka ēģiptieši rakuši akas un no tām dabūjuši tīru ūdeni.

Bībeles dievs ķeras otrreiz pie šīs lietas.

Ja faraons, viņš saka, neatlaidīs ebrejus, tad tu liec vardēm nākt pār Ēģiptes zemi.

«Un Aarons izstiepa savu roku pēc Ēģiptes ūdeņiem, tad nāca vardes un apklāja Ēģiples-zemi.» (VIII, 6.)

Tātad Ēģiptes zemi klāja vardes, vismaz vienu kārtu. Bet izrādās, ka tas nepavisam nav tik liels triks. Bībelē tūlīt pēc tam teikts: «Un tie burvji darīja arīdzan tā ar savu buršanu un lika vardēm nākt pār Ēģiptes zemi.» (VIII, 7.)

Tatad tas nav bijis nekāds triks, arī ēģiptiešu burvji uzlaiduši vardes nezin no kurienes (kur viņi tās sadabūjuši un cik kārtām varžu viņi apklājuši Ēģiptes zemi, — par to bībele klusē).

Bet kā pierādīt, ka šis vardes nāk no dieva? (Kur gan cēlušās vardes, ko uzlaida ēģiptiešu burvju mākslinieki, no kādām noliktavām viņi tās ņēmuši? No dieva krājumiem, vai viņiem bijuši pašiem savi varžu krājumi?) Bet bībele to pierāda ļoti vienkārši:

Faraonam nav patikušas vardes, un viņš sācis lūgties, kā lai no tām paglābjas. Mozus klāt kā likts. Mēs, viņš sacījis, esam gatavi palūgt dievu, lai vardes izzūd, tikai upē lai paliek, bet tu nosaki dienu, lai varētu pārliecināties, ka tas no dieva. Faraons nosauc rītdienu. Gan pļāpa, gan muldoņa, Mozus un Ārons, aiziet un iesniedz lūgumu dievam kungam varžu lietā. «Un Mozus sauca uz to Kungu to varžu dēļ.

kā viņš Varaum bija apsolījis. Un tas Kungs darīja pēc Mozus vārda.» (VIII, 12— 13.)

Vārdu sakot, vardes iznīdējuši. Faraonam nav miera. Tas, viņš saka, tikai nieki. Tik un tā nelaidīšu ebrejus projām.

Un trešo lāgu dievs ķeras pie darba: aplaiž visu Ēģiptes zemi ar utīm.

«Tad tas Kungs sacīja uz Mozu: saki Aaronam: izstiep savu zizli un sit zemes pīšļus, lai top par utēm pa visu Eģiptes-zemi; un tie tā darīja. Jo Aarons izstiepa savu roku ar savu zizli un sita zemes pīšļus, un utes radās pie cilvēkiem un pie lopiem; visi zemes pīšļi palika par utēm pa visu Eģiptes-zemi.» (VIII, 16—17.)

Pavisam nesaprotami, kādēļ pārvērst ūdeni par asinīm bija iespējams gan ebreju, gan ēģiptiešu dievam (vai velnam); saviest vardes liii apklāt ar tām Ēģiptes zemi — ēģiptiešu burvjiem arī nieka lieta, bet aplaist zemi ar utīm — izrādījies jau grūtāka lieta. Redzat, tātad ebreju dievs bijis stiprāks. Viņš gan utis var uzlaist, gan kukaiņus, gan mēri, siseņus utt. Tas tik ir dievs!

Bet pēc tam viss kā pasakā: septiņas verstis līdz debesīm un pa mežu vien, pa biezu biezo, un šai mežā nejauši satika septiņus vilkus, un visus pelēkus …

«Tad tie burvji darbojās arī tā ar savu buršanu, likt utēm nākt: bet tie nevarēja.» (VIII, 18.)

Bet arī utis faraonam bija tīrie nieki. Jādomā, vergi dzinuši šīs utis nost no faraona, tā ka tās viņam virsū nemaz nav mākušās. Tad ebreju dievs vēl vairāk noskaities. Es, viņš Sacījis, nomocīšu viņu ar kukaiņiem! Kas tie par kukaiņiem, tas zināms tikai bibeles sastādītājiem. Pajautājiet mācītājam, lai viņš jums pastāsta, kas tie par kukaiņiem.

Faraonam kukaiņi nav patikuši. Un atkal Mozus un Ārons palūguši dievu, un kukaiņi pazuduši. Bībele stāsta:

«Un tas Kungs darīja pēc Mozus vārda, un tie kukaiņi atstājās no Varaus, no viņa kalpiem un no viņa tautas, kas tur neviens nepalika.»

Tagad katrs bērns zina, ka no gaisa nekas nerodas: ja neviena kukaiņa nebija, tiem nevarēja rasties arī pēcnācēji. Bet bībelē tā notiek visu laiku: te milzums šo kukaiņu, varžu, siseņu apklāj Ēģiptes zemi, te nepaliek pēkšņi vairs neviena.

Tā kā arī kukaiņi nav palīdzējuši, bībeles dievs, padomājis, pakasījis aiz auss un nolēmis: nu, tad es nobeigšu tevi ar mēri. Turklāt ebreju dievs esot iekārtojis tik smalki, ka ar mēri saslimuši tikai ēģiptiešu lopi. Un atkal, tāpat kā visi kukaiņi nobeigušies līdz pēdējam, tā arī šeit: «Un visi Ēģiptiešu lopi nomira.» (IX, 6.) Tātad neviena lopa nav palicis. Bet ko nogrēkojuši lopi? Un kāpēc tieši ēģiptiešu lopi? Vai tie vainīgi, ka faraons nav atlaidis ebrejus? Un vai nebūtu vienkāršāk pašu faraonu ar mēri nobeigt nekā nomaitāt visus lopus, likt ciest visai ēģiptiešu tautai, visiem ēģiptiešu zemniekiem, kas bija gluži nevainīgi?

Nē, saka bībele, tad nekas neiznāks; vajag tā, lai iznāktu pasakaināk, citādi nebūs interesanti, ja vienkārši nogalināsim faraonu: nebūs pat par ko stāstīt.

Bet izrādās, ka arī mēris nav palīdzējis. Tad cilvēki un lopi tiek aplipināti ar trumiem un pūtēm. Arī tas izdarīts gluži kā triks. Burvju mākslinieks Mozus un Arons ņem pelnus no krāsns, kaisa tos pret debesīm, un no tā ceļas trumi.

Pamēģini nu pēc tāda idiotiska stāsta ieskaidrot ticīgam cilvēkam, ka trumi un visādas slimības rodas nevis no pārdabiskiem, bet no dabiskiem cēloņiem, ka ikkatru iekaisumu var ārstēt un izārstēt. Kā gan tu ārstēsi, ja ticēsi, ka slimības uzsūta dievs, ka, izkaisot pret debesīm saujiņu pelnu, var radīt trumus.

Ar šādām vecmāmuļu pasakām rabīni un mācītāji piedzina un piedzen pilnu galvu zemniekam un strādniekam un traucē viņiem izprast īsto iemeslu, kāpēc slimo dzīvās būtnes. Lai parādītu, cik spēcīgs bijis šis triks, bībele piebilst:

«Tā ka tie burvji priekš Mozus nevarēja stāvēt to trumu deļ, jo trumi bija pie tiem burvjiem un pie visiem Ēģiptiešiem.» (IX, 11.)

Bet arī pie trumiem var pierast. Kas t.ur, ja trumi — tad trumi! Tā, jādomā, sprieduši ēģiptieši. Pēc asiņainā ūdens, vardēm, utīm un mēra varēja pieņemt ari trumus.

«Ak tad tā jūs man, kuces bērni?» saka dievs. «Tad es jūs ar krusu tūlīt sitīšu:

«Redzi, rit ap šo laiku es likšu krist varen lielai krusai, kāda vēl nav bijuši Eģipteszemē no tās dienas, kamēr tā ir celta, līdz šim.» (IX, 18.)

«Un tur bija krusa un uguns laistījās krusā, ļoti briesmīgs, kāds nav bijis Ēģiptes-zemē, kamēr ļaudis tur bijuši. Un krusa apsita visā Eģiptes-zemē visu, kas bija laukā, cilvēkus līdz ar lopiem, un visus lauka augļus krusa apsita un salauzīja visus kokus laukā.» (IX, 24—25.)

Redzat, cik viņš briesmīgs — bībeles dievs! Liktos, pēc tā faraons padosies. Nē, izrādās, nav padevies. Tā kā vēlu sētie kvieši un plēkšņu kvieši (prosa) vēl nebija krusas apsisti, faraons nospriedis, ka viņš no tiem varēs pārtikt.

Ebreju dievs redz, ka krusa faraonu nepieveiks. Mels, viņš saka, vienalga nobeigšu tevi: siseņus uzlaidīšu, ja jau tik tālu esam! Un kaulējas Mozus ar faraonu:

«Jo, ja tu liegsies, atlaist manus ļaudis, redzi, tad es rītu vedīšu siseņus tavās robežās.» (X, 4.)

«Tad tas Kungs sacīja uz Mozu: izstiep savu roku pār Eģiptes-zcrni siseņu dēļ, ka tie nāk pār Eģiptes-zemi un no-ēd visu zemes zāli, visu, ko krusa ir atlicinājusi. Tad Mozus izstiepa savu zizli pār Eģiptes-zemi, un tas Kungs deva austriņu tai zemē cauru dienu un cauru nakti; un, kad rīts ausa, tad tas austriņš uzveda siseņus. Un siseņi uznāca pār visu Eģiptes-zemi un nolaidās visās Ēģiptes robežās lielā pulkā; priekš tiem tādu siseņu nav bijis, un pēc tiem vairs tādu nebūs. Jo tie apklāja visu zemes virsu, un zeme tapa aptumšota, un tie no-ēda visu zemes zāli un visus koku augļus, ko krusa bija atlicinājusi, un tur nepalika vairs zaļuma ne pie kokiem, ne pie lauka zāles visā Eģiptes-zemē.» (X, 12—15.)

Tatad siseņus saskaņā ar bībeli ari dievs uzsūta; sēž viņš tur, debesīs, un katru gadu sadala pēc ģeografijas kartes: sak, šinī gadā es Muganas stepi ar siseņiem izdedzināšu un Maskavas apgabalā kādu rajonu, un Harkovas apgabalā divus rajonus, un Saratovas apgabalā, un Irānā, un Indijā. Bet nākamajā gadā atkal skatās, bez Muganas stepes vēl gabalu aizķer.

Vai jums patīk šī ainava? Bet to taču nav bezdievji izdomājuši; šo ainu, — kā dievs debesīs sadala siseņu svētību pa zemes virsu: šodien sūta to uz Ēģiptes zemi, bet rīt — uz Saratovas apgabalu, — garīdznieki attēlojuši bībelē.

Bet ko gan darīs dievs kungs tagad, kad mēs siseņus nonāvējam ar gāzēm, ko izsmidzina no lidmašīnām, kā viņš šo «mantu» dāvinās cilvēkiem? Izmantodami zinātnes sasniegumus, mēs siseņus iznīdēsim, bet nekad vēl ar lūgšanām nav uzlaisti vai uzveikti siseņi. Un tomēr bībele krāpj ticīgos, pārliecinot, ka vajadzējis tikai Mozum palūgt dievu — un tikuši galā ar siseņiem:

«Un viņš (Mozus) aizgāja no Varaus un lūdza to Kungu. Tad tas Kungs deva ļoti stipru vakara-vēju; tas pacēla tos siseņus un tos iemeta niedru-jūrā, ka neviens sisenis neatlika visās Ēģiptes robežās.» (X, 18—19.)

Un atkal visā Ēģiptes zemē nav palicis neviena siseņa. Patiesībā katrs zina, ka tā nekad nenotiek. Pat tad, kad siseņi aizlido, vēl paliek diezgan daudz, un katrā ziņā tie atstāj zemē «kubiciņus» ar oliņām, no kurām nākamā vasarā izšķiļas jauni siseņi.

Beļ arī siseņi nav līdzējuši. Tad dievs uzlaiž Ēģiptes tumsību zemei, pie tam tumsību tikai ēģiptiešiem, bet ebrejiem gaismu. Lūk, kādus zilus brīnumus darījis dievs agrāk, sensenos laikos.

Bet arī tas nav līdzējis, un dievs noteic beidzamo sodību. Pēc visa tā, viņš saka, es tā sadošu ēģiptiešu lautai un faraonam, ka v i ņ s a tlaidīs jūs. Un ebreju dievs sarīko pirmdzimušo iznīcināšanu Ēģiptē.

«Un Mozus sacīja: tā tas Kungs saka: ap pusnakti es iziešu pa Ēģiptes vidu. Un visiem pirmdzimušiem Eģiples-zemē būs mirt, no Varaus pirmdzimušā, kas sēž uz goda-krēsla, līdz kalpones pirmdzimušam, kas ir aiz dzirnavām, un visiem lopu pirmdzimušiem. Un liela brēkšana būs Eģiptes-zemē, kāda nav bijusi un kāda vairs nebūs. Bet pie visiem Izraēļa bērniem ne suns savu mēli nekustinās, no cilvēkiem līdz lopiem, lai jūs ziniet, ka tas Kungs dara starpību starp Ēģiptiešiem un Izraēli.» (XI, 4—7.)

Kādēļ bija jāiet bojā reizē ar faraona dēlu kalpoņu un visu citu ēģiptiešu bērniem? Kādēļ visiem pirmdzimušiem, auniem un teļiem bija jāiet bojā faraona cietsirdības dēļ, to jums neviens neizskaidros. Tā stāsta bībele. Tā viņa attēlo «Ēģiptes sodības», ko min par šā dieva varenības pierādījumu. Bet, ja ticīgie padomātu par to drusku dziļāk, tad viņiem būFu jānonāk pie šāda slēdziena: cik šis dievs ir bezspēcīgs: kaut kādu tur faraoniņu, nelielās Ēģiptes zemes īpašnieku, viņš nevarēja piespiest izpildīt savu gribu, pirms nebija nomocījis visu ēģiptiešu tautu, pirms nebija licis izslimot dažādas slimības, pirms nebija iznīcinājis lielu daudzumu lopu, nebija apsitis ar krusu visus lopus un iznīcinājis sējumus, pirms nebija iznīcinājis visus pirmdzimušos no cilvēkiem līdz lopiem. Cik bezspēcīga, asinskāra, ļauna, atriebīga būtne šis bībeles dievs!

Sestā nodaļa DIEVAM SLĀPST ASIŅU

STāsti par Ēģiptes sodībām dod mums jēdzicnu par to, kāds bijis bībeles dievs: vienā un tai pašā laikā bezspēcīgs un asinskārs, kas neko nezina un ir atriebīgs, briesmīgi cietsirdīgs un muļķis. Visas šīs vardes un kukaiņi (laikam blusas!), utis, un siseņi, un krusa, un tumsība, un pūtes, un mēris, u. tml., ko viņš pārpilnībā uzsūtījis taisnīgajiem un vainīgajiem, protams, ir fantāzija. Protams, aplam būtu teikt, ka nekad nav bijis siseņu vai mēra: gan viens, gan otrs bijuši ne reizi vien un ir arī vēl tagad. Muļķīgi, nekaunīgi un negodīgi tagad stāstīt, ka viss noticis tā, kā šos brīnumus, šīs sarunas ar dievu apraksta bībeles teikas.

Sevišķi mežonīga ir pēdējā sodība: pirmdzimto iznīcināšana. Dievs it kā norunājis ar Mozu un Āronu, ka viņš iznīcinās visas ēģiptiešu tautas un lopu pirmdzimtos. Lai precīzāk nogalinātu, viņš sarunā, ka ebreji aptraipīs ar lieldienu jēra asinīm savu namu durvju stenderes un palodas:

«Un būs ņemt no tām asinīm ur aptraipīt abējus durvju stenderus un to palodu pie tiem namiem, kur to ēdīs.» (2. Mozus grāmata, XII, 7.)

«Jo šinī nakti es pārstaigāšu Eģiptes-zemi un sitīšu visus pirmdzimtos Eģiptes-zemē, no cilvēkiem līdz lopiem. Es parādīšu sodību pie visiem Ēģiptiešu dieviem, es, tas Kungs.

Un tām asinīm jums būs par zīmi būt pie tiem namiem, kur jūs esat. Kad es tās asinis redzēšu, tad es jums iešu garām, un pie jums nebūs tā mocība, kas samaitā, kad es Eģiptes-zemi sitīšu.» (XII, 12—13.)

Te ebreju dievs izrēķinās ar ēģiptiešu dieviem, saviem sāncenšiem. Senajiem ebrejiem ēģiptiešu dievi, kā ari citu (autu dievi, eksistēja tāpat kā viņu Jehova. Tikai tie bija viņiem sveši, svešas cilts dievi; pēc ebreju ticējumiem tie bija nespēcīgāki par Jehovu, un viņu rabīni visvisādi centās par to pārliecināt ticīgos.

Droši vien daudzi būs dzirdējuši par Bērtuļa nakti48 . 1572. g. Parīzē naktī uz 24. augustu («svētā Bērtuļa» diena) katoļi noslepkavojuši 2 tūkstoši hugenotu, bet Francijas provincēs — ap 30 tūkstošu cilvēku. Kristīgie slepkavojuši kristīgos, tāpēc ka tas toreiz bija vajadzīgs valdošo šķiru grupai. Arī tur iepriekš «apzīmēja» cilvēku namus.

Arī vēlāk, kad cariskajā Krievijā melnsimtnieki rīkoja ebreju grautiņus, uz kristīgo namiem ar krītu uzzīmēja krustu, lai slepkavu roka tos neskartu.

Melnsimtniekiem sirmā senatnē bijis slavens priekštecis, dievs Jehova, kas nogalinājis vainīgus un nevainīgus cilvēkus un lopus tikai par to, ka tie bijuši ēģiptieši vai piederējuši ēģiptiešiem.

«Un nakts vidū tas Kungs sita visus pirmdzimušos Eģiptes-zemē, no Varaus pirmdzimušā, kam uz viņa krēsla bija jāsēž, līdz cietumnieka pirmdzimušam, kas cietumā bija, un visus lopu pirmdzimtos.

… Un liela brēkšana bija Eģiptes-zemē, jo neviens nams nebija, kur nebija miroņa.» (XII, 29—30.)

Bībele vēsti, ka tieši šīs asiņainās nakts piemiņai ebreju dievs nodibinājis lieldienu svētkus49 , un šo asiņaino nakti svin evaņģēlija Jēzus Kristus ar saviem mācekļiem. Asiņaino upuri viņš prasa sev: vēlāk arī lieldienu jērs ir šis upuris. Bet dievam vajag daudz upuru. Ne velti viņš strādājis, pēc bībeles autoru uzskatiem, šajā grautiņu naktī. Viņam vajag par to atmaksāt.

«Svēti man visus pirmdzimušos, visus kas māti atplēš, starp Izraēļa bērniem, no cilvēkiem un no lopiem; tie man pieder.» (XIII, 2.)

«Tad tev būs nodot tam Kungam visu, kas māti atplēš, ir no taviem lopiem visu pirmdzimto; kas ir vīrišķis, tam būs piederēt tam Kungam.» (XIII, 12.)

Pec tam kad cilvēku upurus aizvietoja ar lopu (galvenokārt, aunu) upuriem, dievs apžēlojies un pieļāvis aizvietošanu: ēzeļus un cilvēkus varēja izpirkt un aizvietot ar auniem:

«Bet visus pirmdzimtos no ēzeļa tev būs izpirkt ar vienu jēru, un, ja tu to ne-izpirksi, tad nolauz viņam kaklu; bet ikvienu pirmdzimto no cilvēkiem starp jūsu bērniem jums būs izpirkt.» (XIII, 13.)

Par ko gan šis izpirkums?

Bībelē uz to atbild pavisam mierīgi pats dievs:

«Un, kad tavs dēls šodien vai rītu tev vaicās un sacīs: kas tas ir? — tad tev būs tam sacīt: tas Kungs mūs ar stipru roku ir izvedis no Ēģiptes, no tā vergu-nama. Jo, kad Varaus apcietinājās mūs atlaist, tad tas Kungs nokava visus pirmdzimtos Eģiptes-zemē, no cilvēku pirmdzimliem līdz lopu pirmdzimliem; tādēļ es tam Kungam upurēju visu, kas no vīrišku-kārtas māti atplēš, bet visus savus pirmdzimtos dēlus es izpērku.» (XIII, 14—15.)

Kam gan tika šie pirmdzimtie un šis izpirkums? Protams, mācītāji sildīja savas rokas pie upuru dzīvnieku gaļas, viņiem veda daudz lopu, viņiem nesa izpirkumu. Lai vieglāk izsūktu sulas no lētticīgās ebreju ganu tautas, mācītāji iebaidīja to, tāpat kā to dara citu reliģiju garīdznieki, bet vēlāk sacerēja_ pasaciņas par iziešanu no Ēģiptes, par Ēģiptes sodībām, izplatīja un uzturēja tautā mežonīgo jēdzienu par bargo, asinskāro, atriebīgo Je'hovu.50

Tāda, lūk, ir «ticības mācība», kad to aplūko tuvāk.

Septītā nodaļa ZILI BRĪNUMI, IZEJOT NO EĢIPTES

mēs jau zinām, ka bībeles dievs uzkūdījis ebrejus, lai tie pirms aiziešanas apzogot ēģiptiešus, taču bībeles sastādītājiem šķitis, ka ar blusām, vardēm, mēri, pūtēm un citiem trikiem vēl nepietiek, un viņi sablīvējuši 2. Mozus grāmatā vienu brīnumu pēc otra.

Un dievu, kas visus šos trikus izdarījis, viņi tā arī nosauc: «brīnumu darītājs», citiem vārdiem, brīnumdaris (2. Mozus grāmata, XV, 11). Šeit, šajā bībeles pantā, tās sastādītāji tieši paziņo, ka ir liels daudzums dievu, bet ebreju dievs ir pats spēcīgākais:

«Kas ir tāds kā tu starp tiem dieviem, pagodināts svētībā, cienījams ar teikšanām, brīnumu darītājs?»

Vēlreiz jāatzīmē, ka veltīgi meklēt vēsturē faktus, kas apstiprinātu bībelē aprakstīto

ebreju pārceļošanu no Ēģiptes uz Kanaānas zemi, bet uz brīdi noticēsim, ka tas tiešām tā bijis. Ja ebreji ietu tikai dažas stundas dienā, nu, teiksim, stundas divas trīs, arī tad attālumu no Sarkanās jūras līdz Kanaānas zemei, t. i., Palestīnai, viņi ar visām pieturām varētu noiet augstākais 2 vai 3 gados. Bet, pēc bibeles, viņiem vajadzējis gandrīz vai 40 gadu, lai noietu šo attālumu, ungandrīz visi līdz pēdējam, kas izgājuši no Ēģiptes, nomiruši pa šo laiku tuksnesī.

Starp citu, bībele stāsta, ka dievs gājis pa priekšu, lai viņi varētu iet dienu un nakti. Citiem vārdiem, maldinājis viņš tos pa tuksnesi bez gala, jo pats šis neesošais bībeles dievs nav zinājis ceļa. Bet bībelē, 2. Mozus grāmatā, droši vien fragmentāri aprakstītas atmiņas par ebreju staiguļu ganu cilšu pārklejojumiem no vienas vietas uz otru. Šīs atmiņas izpušķotas un izgreznotas, tāpat kā izpušķotas atmiņas par seniem laikiem citām lautām, kur īstenības pilienam piejauktas brīnumainu izdomu jūras. Vēlākie bibeles pārrakstītāji un sastādītāji, kas izvirzījuši sev par uzdevumu nostiprināt ticību dievam, centušies sarakstīt pēc iespējas vairāk brīnumainā un, protams, pārcentušies.

Ja tagad nopietni ķertos pie šiem stāstiem, no tiem nekas nepaliktu pāri. Tā, piemēram, XIII nodaļas 17. un 18. pantā teikts:

«Un, kad Varaus tos ļaudis bija atlaidis, tad Dievs tos nevadīja pa Vīlistu zemes ceļu,

jebšu tas bija īsāks, jo Dievs sacīja: lai tiem ļaudīm nepaliek žēl, kad tie redz karu, un lai tie atkal negriežas atpakaļ uz Ēģiptes-zemi. Eet Dievs tiem ļaudīm lika griesties pa tuksneša ceļu uz niedru-jūru, un Izraēļa bērni izgāja apbruņoti no Eģiptes-zemes.»

Viens no diviem: vai nu bībeles dievs tiesām ir bijis visuvarens dievs, bet tad jājautā: ko tad viņš izbijies no vīlistiešiem? Jo viņam taču nebija grfiti uzlaist vīlistiešiem, tāpat kā ēģiptiešiem kukaiņus, blusas, vardes un citus dzīvniekus, iznīcināt viņu pirmdzimtos, uzlaist tumsību, vārdu sakot, izdarīt tos trikus, kādus viņš izdarīja Ēģiptē, vai padarīt tos aklus, kā stāstīts bībelē par sodomiešiem. Vispār, ja viņš tiešām būtu bijis visuvarens dievs, viņš varētu iestāstīt vīlistiešiem, lai viņi neaiztiek ebrejus. Taču viņam jāķeras pie parasto ļaužu viltības.

Ko tas liecina? Tikai to, ka ebreji paši radījuši sev dievu un piedēvējuši tam savas, cilvēciskās iezīmes.

Minētajā bībeles stāstā dievs attēlots tik nožēlojams, ka viņš baidās pat savu izredzēto tautu vest pa īsāko ceļu, lai tie nenožēlotu, ka dievs to ved uz «apsolīto zemi».

Astotā nodaļa PA JŪRU KĀ PA SAUSZEMI

pirms revolūcijas mācītāji skolās stastīja, ka dievs apvedis ap stūri faraonu, bet, kad izlasām bībelē, rodas riebums no šīs viltības. Tā ir vesela militāra sazvērestība, pie tam dievs te mānās tāpat kā kāds indiānis Gustava Emāra stāstos, kurš gatavojās dīrāt ādu no savu ienaidnieku galvaskausa51 .

Par to pastāstīts 2. Mozus grāmatas XIV un XV nodaļā. Sākumā dievs liek apmesties nometnē pie jūras, bet pēc tam lielās Mozum: faraons dabūšot zināt, ka ebreji apstājušies pie jūras, un sacīšot: «tie ir apmaldījušies». Bet es, viņš teicis, pa to laiku nocietināšu viņa sirdi, un viņš dzīsies jums pakaļ. Un te nu es viņu notveršu.

Un tālāk stāstīts:

«Kad nu Ēģiptes ķēniņam tapa sacīts tos ļaudis bēgam, tad Varaus un viņa kalpu sirds pārvērtās pret tiem ļaudīm un tie sacīja: ko mēs esam darījuši, Izraēli atlaizdami, ka tie mums vairs nekalpo»? (XIV, 5.)

Sis pants vispirms runā pretī tam, kas iepriekš rakstīts bībelē. Kādēļ bija jāziņo faraonam, ka ebreju tauta izgājusi, ja bībelē XII nodaļas 33. pantā teikts:

«Un Ēģiptieši spieda tos ļaudis, lai tos steigšus izdzītu no zemes.»

Bet 31. pantā pats faraons saka Mozum un Āronam naktī:

«Ceļaties, izeita no manu ļaužu vidus ir jūs, ir Izraēļa bērni!»

Tad kādēļ viņam tas bija jāziņo, ja viņš pats bija licis Mozum aiziet? Protams, tādēļ, ka bija jāsadomā kaut kas brīnumaināks. Un tad bībele vēstī, kā ebreji iziet pa Sarkano jūru, kuras ūdeņi pāršķiras un stāv kā klintis abās pusēs, un viņi iet pa sausu jūras dibenu. Bet, kad pa šo pašu ceļu tos mēģinājis panākt faraons ar savu karaspēku, dievs izspēlē ar viņiem nelabus jokus: nomauc riteņus no ratiem, lai tie nevarētu pakustēties: «un nogrūda tos riteņus no viņu .ratiem, ka tiem grūti nācās tikt projām» (XIV, 25), — un pēc tam noslīcina viņus jūras vidū.

Starp garīdzniekiem ir daudz tādu, kas mēģina pierādīt, ka zinātnei ar bībeli nav savstarpēju nesaskaņu. Bet kā viņi izskaidro šo stāstu? Ļoti vienkārši, viņi saka: jūrā ir paisums un bēgums; ebreji pārgājuši pa tādu seklu vielu, kur bēguma laikā jūra paliek sausa, bet ēģiptieši viņiem dzinušies pakaļ, kad bēgums jau beidzies un sācies jūras paisums. Pirmkārt, Sarkanajā jūrā nav tādas vietas, kur ūdens bēguma laikā varētu pāriet jūru; otrkārt, ja kaut kas līdzīgs būtu bijis, ēģiptieši to zinātu tikpat labi kā ebreji. Tātad viss šis stāsts par Sarkanās jūras pāriešanu izdomāts tieši tādēļ, lai būtu brīnumaināk.

Devītā nodaļa SLAVAS DZIESMA

(2. Mozus gramata, XV)

pēc tam kad bībeles sastādītāji noslīcinājuši faraonu ar visu karaspēku Sarkanās jūras ūdeņos, viņi sacerējuši slavas dziesmu, ko ebreji dziedājuši. «No dziesmas vārda neizmetīsi» — noticēsim pagaidām, ka šī dziesma tai laikā pierakstīta tā, kā to dziedājuši. Bet tieši šī dziesma nodod bībeles sastādītājus. Tajā dzied:

«Bailība tos aizņēmusi, kas Vīlistejā mājo. Tad Edoma virsnieki iztrūcinājās, trīcēšana aizņem Moaba varenos, sirds izkūst visiem, kas Kanaānā dzīvo…» (XV, 14—15)52 .

Dziesmu taču sāka dziedāt, kolīdz izkāpa sausā vietā. Nevienu viņi vēl nebija satikuši, nebija redzējuši ne Vīlistejās iedzīvotājus, ne Edomas virsniekus, ne Moaba varenos, ne Kanaānas iedzīvotājus. Kā gan ebreji varēja zināt par Kanaānas iedzīvotājiem, ja pēc bībe-

Ies, Kanaānas zemē viņi iegāja pusgadsimtu vēlāk? Kā viņi varēja zināt par moabiešu, vīlistiešu, edomiešu un citu cilšu noskaņojumu? No tā saprotams, ka šī bībeles stāsta daļa un pasaciņa par staigāšanu pa jūru kā pa sauszemi sacerēta dažādos laika posmos.

Desmitā nodaļa septiŅas VERSTIS LIDZ DEBESĪM UN PA MEŽU VIEN

Sākas ebreju staiguļu ganu cilšu klejošanu pa tuksnesi, un blbele apraksta vairākus «brīnumus». Jau XV nodaļā mēs negaidot uzzinām, ka Zūras tuksnesi pēc triju dienu ce[ošanas pa bezūdens vietām «tur viņš tiem iecēla likumu un tiesu, un tur viņš tos pārbaudīja» (XV, 26). Bet tās pašas Mozus grāmatas XIX nodaļā mēs uzzinām, ka bauslību un likumus ebreji dabūjuši Zinaja tuksnesi tris mēnešus pēc aiziešanas no Ēģiptes. Pretrunīgu vietu bībelē ir daudz, viena vieta iznīcina otru, visa tā šūta baltiem diegiem. Pārāk liels bijis tautas aklums, tumsonība, cilvēki nav redzējuši šo rupjo krāpšanu, bet, ja arī kāds saprata, ka tā ir krāpšana un mēģināja uzstāties pret to, ar viņu nežēlīgi izrēķinājās.

Jau sākumā, ceļojot pa tuksnesi, notiek tā-

das brīnumainas lielas, kādas patiesībā nekad nevar notikt. Bībele stāsta, ka viss sācies ar staigāšanu pa jūras dibenu, bet pēc trim dienām jūsmīgās dziesmas bija aizmirstas, slāpes likušas staiguļiem kurnēt. Beidzot atraduši ūdeni, bet rūgtu. Tad, rakstīts bībelē, Mozus «brēca uz to Kungu, un tas Kungs viņam rādīja koku, to viņš ielika tai ūdenī, tad tas ūdens tapa salds» (XV, 25). Brēca — tātad sāka kliegt, raudāt, gaudot. Tāds ir tautas jēdziens par dievu. Dievam jāuzkliedz skali, «jāuzbrēc», jo viņš ir vecs vīrs, pakurls un darīšanu viņam daudz. Šķiet, dievam viss iespējams: ķīmija viņam bijusi nebijusi, rūgtu pārvērst par saldu, tāpat kā cilvēku par sāls stabu, bet Ādama ribu par Ievu — viņam gluži nieka lieta. Taču viņš sāk prātot, parāda Mozum koku, no kura rūgtais ūdens kļūst salds. Tātad šai tuksnesī aug tāds koks? Nekā tamlīdzīga! Tikpat labi varēja iemest ūdenī jebkuru akmeni. Mācītāji ar tādiem pašiem panākumiem līdz šai dienai «pārvērš» visparastāko ūdeni no upītes vai peļķes par «svēto» ūdeni. Viņi mānās, ka šis ūdens no burvestībām, viņu roku kustībām, viņu svētajiem vārdiem iegūstot sevišķas dziednieciskas īpašības. Mozus, kādu to attēlo bibele, ir tāds pats krāpnieks un šarlatāns.

Zūras tuksnesī «dieva izredzētā» tauta atkal sāk kurnēt par bada dzīvi, atceras, cik pilnus gaļas podus tā pametusi pie saviem kungiem

Ēģiptē. «Dieva žēlastības daudz!» Viņam debesīs tanī laikā droši vien vēl bijušas pārtikas noliktavas, kādu tagad vairs nav. «Tad tas Kungs sacīja uz Mozu: redzi, es jums likšu maizei līt no debesīm.» (XVI, 4.)

Un visu to dievs esot darījis nepastāvīgajiem, kā raksta bībelē, mūžīgajiem kurnētājiem, vienmēr neapmierinātajiem ebrejiem. Viņš darījis to tādēļ, lai tikai tie nekurnētu, neņurdētu. Dievs ne vien maizi, bet arī gaļu devis ik dienas. Gaļu vakariņām, bet maizi no rītiem izsniedzis, ko kārtīgi paēst. Turklāt viņš vēl iepriekš par to paziņojis. Avīžu tad vēl nav bijis (dievs un viņa izredzētie bērni nav pratuši iespiest), tādēļ dievs sarunājies ar Mozus starpniecību.

«Un tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja: es esmu dzirdējis Izraēļa bērnu kurnēšanu. Runā uz tiem un saki: ap vakara laiku jūs ēdīsiet gaļu un rītu jūs ar maizi tapsiet paēdināti, un jums būs atzīt, ka es esmu tas Kungs, jūsu Dievs.» (XVI, 11 —12.)

Un rau — vakarā atlaižas vesels bars gandrīz vai izceptu paipalu, bet no rīta dievs apklāj zemi ar baltiem putraimiem, ar mannu, kas garšo kā karaša ar medu53 . Un dievs nekā neprasa no ebrejiem, izņemot to, lai viņi ņemtu pa vienai porcijai un vēl sestdienai, bez krājumiem, un sestdienā lai slaistītos bez darba.

Ja ticam bībelei, viss tas noticis vairāk nekā pirms trīstūkstoš gadiem. Kopš tā laika vairākkārt bijis bads virs zemes gan vienā, gan otrā valstī. Zemēs, kur valda kapitālisti un muižnieki, darbaļaudis — gan «pagāni», gan budisti, gan musulmaņi, gan ebreji, gan kristīgie cieš badu. Valstīs, kur zema kultūra, kur vāji attīstīta saimniecība, bads atkārtojas ik pa pieciem, desmit vai divdesmit gadiem. Un ļaudis badojas! Badojas nevis trīs dienas, bet dažkārt badojas no vietas divus trīs gadus. Veseli apgabali, zemes izmirst no bada.

Koloniālās zemēs, kuras atrodas imperiālistu jūgā, bads ir parasta parādība. Kapitālistiskajās zemēs miljoniem bezdarbnieku ģimeņu pastāvīgi badojas.

Bads uzbrūk vienādi: gan bezdievjiem, gan ticīgajiem, gan «grēcīgajiem» cilvēkiem, gan nevainīgajiem mazajiem bērniem. Izmirst arī lopi, kas nekādā ziņā nevar «apgrēkoties». Un, lūk, ticīgam cilvēkam jāpadomā, kādēļ ne aizlūgumi, ne asaras nekad nav palīdzējušas, kad tā vai cita zeme cietusi badu. Nav gadījies, ka «no debesīm» kaut kas nokristu, izņemot lietu, sniegu, krusu. Kaut vai drupatiņa maizes! Bet te, lūk, mums liek ticēt, ka paipalas un mannas putraimi biruši no debesīm. Un tas noticis tikai tāpēc, ka ebreji sākuši kurnēt, bet dievs nav gribējis ar viņiem ķildoties. Dievs turklāt vēl ar Mozus starpniecību viņus brīdinājis: pasaki viņiem, ka «es esmu dzirdējis Izraēla bērnu kurnēšanu». Bet kāpēc bada cietēju vaidus dievs nedzird?

Kāpēc viņš nav dzirdējis 1921.—1922. gadā54 Pievolgā badā mirstošo cilvēku vaidus?

Katram jāsaprot, ka tā ir krāpšana, ka tā ir_ izdoma, pasaciņa, bet ne «svētie raksti». Jā, šis stāsts par to, kā ebreji četrdesmit gadus pārtikuši no putraimiem, kas katru dienu krituši viņiem tuksnesī no debesīm, un no paipalām, nav nekas cils kā izsmiekls par veselo cilvēka saprātu.

Vienpadsmitā nodaļa aku RAKŠANA

TUksnesī ūdens ir sevišķi vērtīgs. Tur, tveicīgajā karstumā, pat pilīte ūdens glābj cilvēku, kas mirst no slāpēm. Tāpēc ganu tautas, nomadi, kas klejo ar ganāmpulkiem pa stepi, tuksnesi, sevišķi godina akas un citus ūdens avotus. Droši vien cilvēkus, kas izraka aku tuksnesī, klejotāji noturēja par brīnumdariem. Katrs, kas dzīvojis sausās vietās, zina, ka dažreiz ūdens saglabājas akmeņos, iedobumos starp akmeņiem. Atmiņas par akas rakšanu tuksnesi ar laiku izpušķotas. Iespējams, ka šīs staiguļu — ebreju ganu atmiņas tad arī bija pamatā stāstam, kā ebreju teiku varonis Mozus ar zižļa sitienu iegūst no klints ūdeni.

Bet bībelē pie tā piedzejots arī dievs. Dievs sarunājas ar Mozu un visu to dara tikai tāpēc, ka ebreju gani viņu ķircinājuši, apšaubīdami dieva esamību. Un tad dievs, lai pierādītu ganiem, ka viņš eksistē, izdabūjis ūdeni no klints.

Un atkal lai atceras katrs ticīgais: cik reižu, desmitiem un tūkstošiem reižu cilvēce gājusi bojā no sausuma. Nelija lietus. Lauki izkalta, zeme sasprēgāja. Lopi nobeidzās, mira cilvēki. Ticīgie tādos gadījumos krita izmisumā un skaļi raudāja svētbilžu un citu elku priekšā: «Kungs, ja tu esi, tad palīdzi mums!»

Bet debesis klusēja. Cietsirdīgi un klusu ciešot nedzīvās svētbildes un nedzīvie elki noraudzījās cilvēku bojā ejā. Tāpēc ka dieva nav bijis un nav, bet bībele mums apgalvo, ka vajadzējis tikai ebrejiem sākt kurnēt, kad dievs ar neeksistējošā Mozus starpniecību devis viņiem ūdeni!

Kas attiecas uz akām sausā tuksnesī, tad tagad visur rok tā sauktās artēziskās akas. Vienā vietā jārok dziļāk, citā vietā ūdens atrodas tuvāk zemes virspusei. Bet to dara — dabū ūdeni — bez jebkādas dieva palīdzības, un to veic vienkārši mehāniķi-strādnieki, nevis ar Mozus brīnumdarītāju zizli, bet ar zemes urbi.

Zinātne un tehnika proletariāta diktatūras zemē, kur sagrauta ekspluatatoi'u vara un pamatos uzcelta sociālistiskā sabiedrība, izskauž no cilvēka apziņas dievu, nobīda viņu pie malas, padara par nevajadzīgu.

Padomājiet vien, kas notiktu, ja arī tagad cilvēki raudātu tuksnesī vai sausuma pārņemtajos rajonos, nevis ar zinātnes un tehnikas palīdzību apūdeņotu šos rajonus? Viņi aizietu bojā.

Starp citu, ja vēlaties, ticīgie, izdariet mēģinājumu: aizsūtiet uz tuksnesi, kur nav ūdens, savus vissvētākos mūkus, priesterus, rabīnus, mullas, kaul vai pašu Romas pāvestu un visus metropolītus Lai viņi izlūdz no dieva ūdeni tuksnesi. Bet tidzās tiem ies inženieris un strādnieks-tehniķis — bezdievji — ar instrumentiem artēziskās akas rakšanai. Un var apgalvot, ka svētie varēs brēkt uz debesim kaut vai simtiem gadu — tuksnesi neradīsies ūdens.

Bet bezdievji — inženieris un strādnieks — izraks artēzisko aku un iegūs ūdeni tuksnesi.

Mēs ar laiku apūdeņosim savus tīrumus, un mums nebūs vairs jābaidās no sausuma^ Bet to varēsim veikt jo ātrāk un sekmīgāk, jo ātrāk darbaļaužu masas, vispirms zemnieki, sapratīs, ka nekādi dievi šai lietā nepalīdzēs, ka mēs to spēsim tikai saviem spēkiem.

Divpadsmitā nodaļa DIEVS PAR EBREJIEM, BET PRET AMALEĶIEŠIEM JEB PAR TO, KĀ DIEVS NOKOMANDĒJIS SAVAM MĪLULIM MOZUM — «ROKAS AUGŠĀ»

Tai pašā bībeles nodaļā pastāstīts par ebreju pirmo kauju tuksnesī. Stāsts par šo kauju liek vai plīst no smiekliem, tāpēc citēsim to visā pilnībā.

«Un Amaleks nāca un kāvās ar Izraēli iekš Ravidim.

Tad Mozus sacīja uz Jozuu: izlasi mums vīrus un izej, un kaujies pret Amaleku; rīt es stāvēšu pakalna galā, un Dieva zizlis būs manā rokā. Tad Jozuus darīja, kā Mozus tam bija sacījis, un kāvās pret Amaleku; un Mozus un Aarons, un Urs kāpa tai pakalna galā.

Un, kamēr Mozus turēja savas rokas pacēlis, Izraēls uzvarēja, un, kad viņš savu roku nolaida, tad Amaleks uzvarēja. Bet Mozus rokas palika smagas; tad tie ņēma akmini un lika to viņam apakšā, ka viņš uz tā sēdēja, un Aarons un Urs turēja viņa rokas, viens

vienā, otrs otrā pusē; tā viņa rokas palika stingras, kamēr saule nogāja. Un Joztius Amaleku un viņa ļaudis izdeldēja caur zobiņa asmini. Tad tas Kungs sacīja uz Mozu: raksti par to piemiņu grāmatā un pavēli to Jozuum ausīs; jo es izdeldēšu Amaleka piemiņu apakš debess.» (2. Mozus grāmata, XVII,' 8—14."i

Lūk, tieši tāpat vēsturnieks-hronists apraksta laiku, kad Ivans Bargais ielencis Kazaņu. Tatāru burvji-zintnieki iznākuši uz cietokšņa mūriem un vēcinājuši ar savu apģērbu piedurknēm, laiduši virsū krievu karavīriem vēju, kas viņiem traucējis karot. Ja vēl tagad ticīgie ļaudis domā, ka dievu vai velnu var piespiest izdarīt visu tikai ar lūgšanām vai buramvārdiem; ja ari tagad daudzi tic, ka no kvēpnlcas vai vienkārši roku vēcināšanas («krusta zīmes»), no klanīšanās, dziedāšanas, lūgšanu murmināšanas var izmainīt cilvēku likteni, tad jo vairāk tam ticēja senlaiku cilvēki.

Iedomājieties šādu ainu: drošsirdīgs karavadonis stāv pakalnā, bet viņa rokas augu dienu līdz saules rietam tur citi. Mozum no paguruma rokas nolaižas. Bet kāpēc tiem citiem nenolaižas?

Pieļausim uz brīdi, ka uzvara izcīnīta tāpēc, ka Mozus pacēlis rokas. Iznāk, ka bibeles dievs gribējis, lai Mozus turētu rokas uz augšu. Kāpēc tad viņš nedeva spēku turēt rokas paceltas savam mīlulim, ar kuru viņš vairākkārt bibelē tērzē? Mozum nav spēka

noturēt paceltās rokas, bet viņam tās divi pietur. Bet vai tad bībeles dievs neredz, ka tā ir gluži vienkārši blēdība? Viss šis stāsts ir bezgala smieklīgs. Ticēt tam var tikai akls cilvēks, kas negrib un neprot domāt.

Nav labākas arī stāsta beigas. Kad amaleķieši uzvarēti, dievs esot teicis Mozum: «Raksti to par piemiņu grāmatā.» Un vēl apsolījis: «Pavēli to Jozuum ausis; jo es izdeldēšu Amaleka piemiņu apakš debess.»

Izlasiet uzmanīgi bībeli līdz šai vietai, sakiet, mēģiniet izskaidrot: kādēļ, šis cietsirdīgais, atriebīgais, asinskārais dievs apsola iznicināt veselu amaleķlešu cilti? Jūs ne vārda par to neatradīsiet. Nacionālo naidu sludina blbele, jo tā ir staiguļu ebreju cilšu nacionālās ciņas grāmata. Šo cilšu vadoņi zināja, kā iedarboties uz reliģijas apmātajiem prātiem: visas nežēlības, visus noziegumus viņi izskaidroja ar izdomātā dieva gribu. Lai sagādātu triumfu teiksmainajam Mozum, šis dievs gatavs izskaust no zemes virsas visas tautas.

Bet kādēļ tad šo zvērisko reliģiju ar tās mežonīgo morāli gan ebreju rabīni, gan kristīgo mācītāji, gan dažādi sektanti sludina XX gadsimtā?

Trīspadsmitā nodaļa NEJĒGA TIESNESIS

Otrās Mozus grāmatas XVIII nodaļā aprakstīts, kā Mozus sievastēvs, Midiānas «pagānu» priesteris Jetrus, iemācījis Mozum pareizāku tiesu iekārtu un tiesāšanas kārtību. Neapstāsimies pie apraksta, kā tuksnesī satikušies sievastēvs ar znotu. Atzīmēsim tikai, ka pagānu priesteris, uzzinājis no Mozus par pēdējiem brīnumdarbiem Ēģiptē un tuksnesī, atzinis sevi par uzvarētu.

«Nu es atzīstu,» viņš esot sacījis, «ka tas Kungs (Jehova) lielāks ne kā visi dievi…» (11. p.)

Tatad gan Mozus, gan visi ebreji ticējusi daudziem dieviem, bet tikai savu cilts dievu viņi uzskatījuši par visspēcīgāko. Tāpēc Jetrus sācis upurēt ebreju dievam:

«Tad Jetrus, Mozus tēvocis, ņēma dedzinājamus upurus un kaujamus upurus priekš

Dieva, un Aarons un visi Izraeļa vecaji nāca ēst maizi ar Mozus tēvoci Dieva priekšā.» (12. p.)

Tatad viss svētums bija tas, ka dieva ziedokļa priekšā negausīgi ēda maizi!

Bet interesanta šī nodaļa citādā ziņā. Galvenais tajā ir stāsts par to, kā Mozus tiesājis. Viņš dēvējis visus savus spriedumus par paša dieva spriedumiem — tā bija drošāk, citādi neticēja. Ši tiesa aprakstīta tā:

«Un otrā dienā Mozus apsēdās tos ļaudis tiesāt, un tie ļaudis stāvēja Mozus priekšā no rīta līdz vakaram. Kad nu Mozus tēvocis visu redzēja, ko viņš tiem ļaudīm darīja, tad tas sacīja: kas tas ir, ko tu ar tiem ļaudīmdari? Kāpēc tu viens pats sēdi, bet visi ļaudis stāv tavā priekšā no rita līdz vakaram? Tad Mozus sacīja uz savu tēvoci: tāpēc ka tie ļaudis pie manis nāk dievu vaicāt. Kad tiem ir kāda lieta, tad tie nāk pie manis, un es tiesāju starp vienu un otru un daru tiem zināmus dieva likumus un viņa bauslību.» (13 —16. p.)

Jā, tiešām, jauka tiesas aina!

Jetrus māca Mozum: velti tu pūlies, puisi, un citus moki. Labāk izraugi virsniekus par desmitiem, par simtiem, par tūkstošiem un citus — un lai tiesā, bet tev lai ziņo tikai svarīgākās lietas.

Šis stāsts ir ļoti interesants. Līdz zināmam laikam garīdznieki — mācītājs, priesteris izpilda gan virsnieka, gan mācītāja, gan tiesneša amatu. Pēc tam izvirzās speciālisti.

Atmiņas par tādu pienākumu dalīšanu bībelē

ietērptas stāsta formā, kurā Mozus attēlots kā nejēga, kas nekā nesaprot, kas pats nieka lietu nespēj izdomāt, kaut arī personīgi pastāvīgi tērzē ar ebreju dievu: tikai Midiānas priesteris, viņa sievastēvs, iedvesis viņam prātu, kā izbeigt tautas mocīšanu.

Četrpadsmitā nodaļa kas un KĀ RAKSTĪJIS LIKUMUS. MOZUS LIKUMI — VERGTURU LIKUMI

Reliģija agrakajos laikos bija spēcīgāka nekā tagad. Lielāka nekā tagad bija dabas vara pār cilvēkiem; dabas spēki, dabas parādības šķita neizskaidrojamas, neizprotamas, brīnumainas, un tās dievināja. Cilvēks bija nevarīgs sakarā ar to, ka viņa saimniecība atpalika. Reliģija bija savijusi visas sabiedriskās attiecības: garīdznieki nodarbojās ar medicīnu, dziedināja, izlūdzās asins lietu, kukaiņus, mēri un debess mannu, izlūdzās dieva palīdzību kaujās, pasludināja mieru, pareģoja nākotni, vadīja karagājienu.

Katra tauta zināmā attīstības pakāpē ir radījusi savu likumdošanu. Arī tautām, kas vēl nepazīst rakstību, ir sava likumdošana, kaut arī nerakstīta: tā glabājas vecajo atmiņā. Bet tur, kur sabiedrība jau sadalījusies šķirās, tur likumus rada valdošās kārtas vai šķiras interesēs. Un ebreju lopkopju sabiedrība jau slēpa sevī šķiru elementus, tā bija vergturu sabiedrība. Lūk, kāpēc, skatot cauri ebreju likumdošanu tādā veidā, kā tā izklāstīta un aprakstīta 2., 3., 4. un 5. Mozus grāmatā, mēs redzam, kā likums, pirmkārt, cenšas nostiprināt īpašnieku-lopkopju tiesības. Privātīpašumu, tāpat kā tiesību turēt vergus, tāpat kā liekēžu-garīdznieku tiesības uz ievērojamu produktu daļu apstiprina un svētī reliģiskais likums.

Bet kā vislabāk piespiest vergus paklausīt vergturiem? Kā piespiest ticīgos nest bagātīgus ziedojumus garīdzniekiem? Kā labāk un vieglāk attaisnot visneģēlīgākos līdzekļus, lai pakļautu sievietes verdzībā?

Visvieglāk to izdara, pasludinot vergturu likumu par dieva likumu. Pats dievs esot izdevis šos likumus un pavēlējis tos izpildīt, un tāpēc vergturu likumu pārkāpēju pielīdzināja dieva likumu pārkāpējam.

Garīdznieki sludina, ka piecas Mozus grāmatas uzrakstījis pats Mozus, bet tur izklāstītos likumus dievs esot nodiktējis Mozum Zinaja kalnā.

Vispirms jāpakavējas pie tā, vai tiešām Mozus uzrakstījis šo grāmatu.

Tagad noskaidrots, ka piecu grāmatu virsraksti: «Pirmā Mozus grāmata», «Otrā Mozus grāmata» un citas parādījušies samērā nesen, sākotnējos bībeles norakstos to nav bijis. Bet, lūk, kas ir interesanti: 5. Mozus grāmatā (XXXIV, 5, 6, 8) aprakstīta Mozus nāve un bēres.

«Tā Mozus, tā Kunga kalps, nomira Moaba zemē pēc tā Kunga vārda. Un viņš to apraka Iet jā, Moaba zemē, Bet-Peoram pretī, un neviens viņa kapu nezin līdz šai dienai…

Un Izraēla bērni apraudāia Mozu Moaba klaijumos (pie Jordānas, Jerikas tuvumā) trīsdesmit dienas.»

Sie vārdi skaidri rāda, ka grāmatu uzrakstījusi cita persona, nevis tas Mozus, par kuru raksta bībele, un ka Mozus — izdomāta persona. Vai tad Mozus, ja tāds tiešām būtu dzīvojis, varētu aprakstīt pats savu nāvi, savu apglabāšanu un to, kas bijis pēc viņa nāves? Vai tad viņš varētu uzrakstīt par sevi: «Un neviens viņa kapu nezin līdz šai dienai?» Līdz kurai dienai? Skaidrs, ka šos vārdus uzrakstījis cits cilvēks. Neviens cilvēks ar veselu saprātu nevar noticēt, ka Mozus būtu aprakstījis pats savu nāvi un pats savas bēres. Tas būtu apmēram tas pats, ka nelaiķis ietu aiz sava zārka, pavadītu savas miesas uz kapu.

1. Mozus grāmatā (XXXVI, 31) sacīts:

«Un šie ir tie ķēniņi, kas valdījuši Edoma zemē. pirms ne kā ķēniņi valdīja pār Izraēla bērniem.»

Katram taču skaidrs, ka šie vārdi uzrakstīti tad. kad pār ebrejiem valdīja ķēniņi. Bet Mozus laikā, kā tas redzams no bībeles, ebrejiem nekādu ķēniņu nebija, tāpat kā nebija arī valsts. To pašu norāda vārdi XII nod. 6. p.: «Un Kanaānieši bija to laiku tai zemē.» Sos vārdus varēja uzrakstīt tikai pēc teiksmainā Mozus, kad, pēc bībeles nostāsta, kanaānieši pameta šo zemi. Tātad arī 1. Mozus grāmatu uzrakstījusi cita persona, nevis Mozus, kā par to māca baznīca, un to sarakstījis nevis viens, bet vairāki autori, un daudzus gadus pēc tiem notikumiem, kas. tajā aprakstīti. Rakstītāji tātad nav aculiecinieki. Bet notikumi, kurus apraksta 1. Mozus grāmatā un citās bībeles grāmatās, nekad nav risinājušies.

Ņemsim 4. Mozus grāmatu, XII nodaļu, 3. pantu. Tur nezināms autors apraksta Mozu: «Bet tas virs Mozus bija loti lēnprātīgs, vairāk ne kā visi cilvēki virs zemes.» Kas ticēs, ka Mozus pats par sevi rakstījis tādus vārdus? Vai «griķu biezputra pati sevi slavē»? Un Mozus 5. Mozus grāmatā rakstījis, ka pats sevi apglabājis?

Vai apskatīsim XX nodaļu, tai pašā 4. Mozus grāmatā. 1. pantā aprakstīti notikumi, kas risinājušies 3. gada I. mēnesi pēc iziešanas no Ēģiptes, bet 20 rindas tālāk, 22. pantā, jau aprakstīti nolikumi, kas norisinājušies pēc 38 gadiem, ap 5. mēnesi ceļojuma 40. gadā. Ja šo grāmatu būtu rakstījis pats šīs kustības, šī ceļojuma vadītājs, tad kā viņš varētu aizmirst, izlaist veselus 38 gadus?

Mēs te nemaz nerunājam par rupjām pretrunām, kas sastopamas bībeies dažādās grāmatās. Sīs pretrunas radušās galvenokārt tāpēc, ka šīs grāmatas rakstījušas dažādas personas un dažādos laikos.

Viens no visrupjākajiem pretrunu izpaudumiem ir 10 baušļi.

Minēsim 2. Mozus grāmatas XXXIV nodaļu. Tur pastāstīts, ka dievs licis Mozum izcirst divus akmens galdiņus (plāksnes) un uzrakstīt uz tiem tos pašus vārdus, kas bijuši uz galdiņiem, kurus Mozus sasitis dusmās uz grēcīgajiem ebrejiem. Kas bija rakstīts uz tiem?

Pēc 2. Mozus grāmatas XX nodaļas šie vārdi esot nozīmējuši:

«1. Tev nebūs citus Dievus turēt priekš manis.

2.   Tev nebūs sev darīt nekādu tēlu, nedz līdzību ne no tā, kas augšā debesīs, ne no •tā, kas apakšā virs zemes, nedz no tā, kas ūdenī apakš zemes. Tev nebūs priekš tiem zemē mesties, nedz tiem kalpot; jo es tas Kungs, tavs Dievs, esmu stiprs un dusmīgs Dievs, kas piemeklē tēvu grēkus pie bērniem līdz trešam un ceturtam augumam pie tiem, kas mani ienīst, un dara žēlastību tūkstošiem, kas mani mīļo un manus baušļus tur.

3.  Tev nebūs tā Kunga, sava Dieva vārdu nelietīgi velti valkāt…55

4.  Piemini to svēto dienu, ka tu to svētī50 . Sešas dienas tev būs strādāt un visu savu darbu darīt. Bet jā septītā diena ir tā Kunga, tava Dieva, dusēšanas-diena; tad tev nebūs nekādu darbu darīt, ne tev pašam, ne tavam dēlam, ne tavai meitai, ne tavam kalpam, ne tavai kalponei, ne tavam lopam, ne tavam svešiniekam, kas tavos vārtos. Jo sešās dienās tas Kungs ir darījis debesis un zemi, jūru un visu, kas tur iekšā, un septītā dienā dusējis, tādēļ tas Kungs to dusēšanas-dienu ir svētījis un to iesvētījis.

5.  Godā savu tēvu un savu māti, lai tu ilgi dzīvo tai zemē, ko tas Kungs, tavs Dievs, tev dos.

6.  Tev nebūs nokaut.

7.  Tev nebūs laulību pārkāpt.

8.  Tev nebūs zagt.

9.  Tev nebūs nepatiesu liecību dot pret savu tuvāku.

10. Tev nebūs iekārot sava tuvāka namu. Tev nebūs iekārot sava tuvāka sievu, nedz viņa kalpu, nedz viņa kalponi, nedz viņa vērsi, nedz v: na ēzeli, nedz kaut ko, kas tavam tuvākam pieder.» (XX, 3—17.)

Tāds ir kodekss, īss likumu kopojums, ko, pēc 2. Mozus grāmatas, dievs ar Mozus starpniecību esot devis ebrejiem.

Bet nu paskatieties 5. Mozus grāmatas V nodaļu. Tur arī norādīts, ka tieši šie vārdi bijuši uzrakstīti uz galdiņiem.

Turpretim 2. Mozus grāmatas XXXIV nodaļā šie paši desmit baušļi pavisam citādi. Un tomēr šai nodaļā sacīts (28. p.), ka Mozus tieši šos vārdus rakstījis uz galdiņiem (citējam tos mazliet saīsinātus):

«1. Jo tev nebūs pielūgt nekādu citu Dievu, — jo tas Kungs: dusmotājs ir viņa vārds, viņš ir dusmīgs Dievs.

2.  Tev nebūs sevim taisīt lietus (izlietus) dievus.

3.  Tev būs turēt neraudzētas maizes svētkus.

4.   Sešas dienas tev būs strādāt, bet septītā dienā dusēt, ir aramā un pļaujamā laikā tev būs dusēt.

5.   Nedēļu svētkus arīdzan tev būs turēt ar kviešu pļaujas pirmajiem augļiem un pļaušanas svētkus, kad gads pagalam57 .

6.  Trīs reiz gadskārtā visiem, kas jūsu starpā ir vīrieši, būs rādīties tā Kunga, Izraēla Dieva, priekšā.

7.  Tev nebūs upurēt mana upura asinis ar raudzētu maizi.

8.   Paša-svētku upurim nebūs palikt cauru nakti līdz rītam.

9.   Tos pirmajos no tavas zemes pirmajiem augļiem tev būs nest tā Kunga, tava Dieva, namā.

10.  Azīti tev nebūs vārīt viņa mātes pienā.»58

Kuri 10 baušļi tad jāuzskata par pareizajiem? Kurus no tiem dievs uzrakstījis uz akmens galdiņiem?

Salīdziniet labi šos desmit baušļus59 . Jūs redzēsiet, ka tie ir pavisam dažādi, tātad tos rakstījuši un sastādījuši dažādi sastādītāji, nevis viens cilvēks.

Bet, ja taisnība, ka pirmo reizi uz galdiņiem bijis uzrakstīts tas, ko mēs lasām 2. Mozus grāmatas XX nodaļā un 5. Mozus grāmatas V nodaļā, bet otro reizi dievs uzrakstījis to, ko mēs lasām 2. Mozus grāmatas XXXIV nodaļā, tad ticigam cilvēkam atliek nodomāt tikai vienu: kad Mozus sasila galdiņus un nesa tos kalnā, lai viņa līdzdalībnieks baušļu sastādīšanā pierakstītu tos no jauna, dievs aizmirsis (jau kuru reizi večukiņš aizmirst), ko viņš rakstījis pirmo reizi, tāpēc uztriepis baušļus par ēdamo — macēm un raudzētu maizi — un par to, lai pirmos zemes augļus nestu mācītājiem.

Šī lieta izskaidrojama daudz vienkāršāk. Nevienu bibeles grāmatu Mozus nav uzrakstījis, jo nekāda Mozus, par kuru bibele stāsta, nav bijis. Mozus nav uzrakstījis ari likumus. Stāstu par to, ka dievs sastādījis šos likumus, izgudrojuši ebreju rabīni, lai vieglāk piemuļķotu tautu \un piespiestu masas pakļauties ekspluatatoru izdomātajiem likumiem. Likumus, tāpat kā bibeles grāmatas, sastādījuši cilvēki dažādos laikos, tie ir grozīti un papildināti.

Piecpadsmitā nodaļa KĀ MOZUS LAIDIS EBREJIEM ACIS DŪMUS UN PUTEKĻUS

(2. Mozus gramata, XIX)

Valdnieki sauc sevi par «dieva svaidī

tajiem». Dažādu tautu vēsturē ne vienreiz vien viens vai otrs pavēlnieks asiņainu noziegumu ceļā iesēdies valdnieka troni, bet mācītāji viņu iesvaida, uzliek galvā kroni un pasludina, ka viņš — valdnieks «no dieva žēlastības», «dieva svaidītais». Un pēc tam pasludina, ka viņam jāklausa kā dievam.

Vēl vairāk, daudzi valdnieki pasludinājuši, ka viņi ir dievišķīgas cilmes: debess dēls (ķiniešu imperators); saules dēls (japāņu mikado); dieva dēls jeb saules dēls Ra (tā sauca ēģiptiešu faraonus); «dievišķīgais» («visaugstākais» — «vissvētākais») — tā sauca imperatoru romieši; no bizantiešiem to pārņēma arī krievu cari. Vai tad jābrīnās, ka valdnieki prasīja tādu pašu godināšanu kā dieviem? («Dievu bīstieties, bet caru godiniet.») Vai jābrīnās, ka savus likumus viņi pasludināja par dieva izdotajiem likumiem, tāpat kā savu varu par dieva gribu?

Arī ebreju valdnieki un ekspluatatori savus likumus pasludināja par dieva likumiem, tāpat kā vēlākie pavēlnieki, soģi, valdnieki, pārvaldnieki. Tāda likumu «pārdievināšana» deva valdniekiem lielāku garantiju, ka masas viņiem paklausīs un izpildīs šos likumus.

Bībele stāsta, bet mācītāji to atkārto vairāk nekā divi tūkstoši gadu un iedveš miljoniem ticīgo ļaužu, ka šos likumus ebrejiem devis dievs Zinaja kalnā. Jau iepriekšējā nodaļā minēti pierādījumi, ka šie apgalvojumi bībelē ir pretrunīgi. Bet tagad iepazīsimies tuvāk ar Zinaja kalnu.

2. Mozus grāmatas XIX nodaļā rakstīts, ka dievs esot saucis Mozu kalnā.

«Un Mozus uzkāpa pie Dieva, un tas Kungs sauca uz viņu no tā kalna un sacīja …» (3. p.)

Kas mācījies reliģijas vēsturi, tas nesaskata šais vārdos neka dīvaina. Grieķu dievi, pēc sengrieķu ticējumiem, dzīvojuši Olimpa kalnā. Augstus kalnus uzskatīja par dievu mājokli60 . It sevišķi par dievu mājokli dažādas tautas uzskatījušas (un arī tagad uzskata) vulkāna kalnus, pie kuriem pieder arī Zinaja kalns. Vulkāna kalnu īpatnība ir tā, ka tie laiku pa laikam izverd no zemes dziļumiem izkusušas ugunīgi šķidras masas. Tā, piemēram, notikuši vulkāna kalnu izvirdumi Itālijā, Japānā. Laiku pa laikam vulkāna kalni atver savas rīk-

Ies, un tad no tām izplūst dūmi, uguns un tvaiki. Bet dažkārt no šiem kalniem izplūst izkususi akmens masa — lava. Ir arī tādi vulkāni, kas darbojas pastāvīgi, tie vēl nav izdzisuši: tie kup, pastāvīgi no viņiem paceļas liesma, tiek izsviesti pelni. Tāpēc tos sauc arī par ugunsvēmējiem kalniem.

Sekosim tālāk bībeles stāstam. Pie tāda kalna tad arī Mozus pieveda ebrejus. Mozus uzkāpj kalnā pie dieva. Tātad dievs dzīvo kalnā? Un viņa balsi var dzirdēt? Tātad viņu var redzēt? Bet, ja viņu var redzēt un dzirdēt, ja viņš dzīvo kalnā, tātad viņu var gan izmērīt, gan aprakstīt? Tāds tieši ir bijis seno cilvēku priekšstats par savu dievu.

Taču bībelē šinī lietā jūs vienotu uzskatu neatradīsiet. Tā 1. Mozus grāmatā (XXXII, 30) sacīts:

«Es esmu dievu redzējis vaigu vaigā.» Bet Jāņa 1. grāmatā (IV, 12) sacīts: «Dievu nemūžam neviens nav redzējis.» Apustuļu darbos (IX, 7) sacīts: «Bet tie vīri, kas bija viņa (t. i., Pāvila) ceļa-biedri, stāvēja iztrūkušies, to balsi gan dzirdēdami, bet neviena neredzēdami.»

Tie paši Apustuļu darbi (XXII, 9) apgāž to: «Bet tie, kas manim bija līdz, gan redzēja to gaišumu un pārbijās, bet to balsi, kas ar mani runāja, to tie nedzirdēja.»

Taču šeit, 2. Mozus grāmatā, Zinaja kalnā dievs ne tikai sarunājas ar Mozu, bet visi dzird viņa balsi.

«Tad tas Kungs sacīja uz Mozu: redzi, es nakšu pie tevis biezā padebesī (ko tu tumsā taredzēsi! — J. /.), ka tie ļaudis dzird mani i ir tevi runājam un ka tie arī tev tic mūžam.» (XIX, 9.)

Bet, ja dievs dzīvo kalnā, ja viņš sarunājas, kāpēc gan nelaist pie viņa visus ebrejus? Lai tie kaut relziti viņā palūkotos, apbrīnotu viņa dižumu, dzirdētu viņa balsi. Bet tieši no tā baidījies bībeles varonis Mozus, tieši no tā baidās visi garīdznieki, un viss tas ir sadomāts. Sai pasaciņai savukārt vajadzēja būt par līdzekli, kā nostiprināt tautā godbijību pret mācītājiem kā . pret sevišķu ļaužu kārtu, ar ko dievam labpaticis sarunāties.

Bet bībeles autors iet tālāk. Lai masas noticētu, ka kalnā mājo kungs dievs, tās vispirms bija jāiebaida. Un Mozus to dara. Viņš saka ebrejiem: man pats dievs lika jums sacīt, ka, ja jūs viņu paklausīsiet, ja pildīsiet viņa likumus (bet kādi ir šie likumi, mēs vēl redzēsim), tad viņš jūs apzeltīs. Bet, ja nepildīsiet, atriebsies jums.

«… Un tas Kungs sauca uz viņu no tā kalna un sacīja: tā tev būs sacīt uz Jēkaba namu un pasludināt Izraēļa bērniem:

… Un nu, ja jūs klausīsiet manu balsi un turēsiet manu derību (ja būsiet paij-puisēni, klausīsiet tēvu un māti, došu jums piparkūku. — J. /.), tad jūs iz visām tautām būsiet mans īpašums, jo man pieder visa pasaule. Un jūs man būsiet priesteru ķēņiņa-

valstība un svēta tauta.» (2. Mozus grāmata, XIX, 3, 5—6.)

Protams, tautai tas patika. Ko ebreji varēja atbildēt uz tādu priekšlikumu? Dabiski, piekrita, ja jau Mozus viņiem visu zemi apsola dieva vārdā.

«Tad visi ļaudis kopā atbildēja un sacīja: visu, ko tas Kungs ir runājis (bet mēs pagaidām vēl nekā no viņa neesam dzirdējuši, izņemot solījumus. — J. /.), to mēs darīsim.» (XIX, 8.)

Mozus atkal rapjas kalnā: sak, iešu pateikt jūsu vārdus dievam.

Tā tik ir komēdija! Sis dievs taču ir visuvarens un visuzinātājs. Viņam būtu jāzina, ka ebreji neievēros viņa baušļus. Bet bībeles dievs uz katra soļa tiek piekrāpts, jo viņš ir izdomāts.

Pastaigājies pa kalnu, Mozus atkal dodas pie ebrejiem un saka: «Trešā dienā tas Kungs nolaidīsies priekš visu ļaužu acīm (tātad viņu var redzēt?) uz Zinai-kalnu.» Nu, protams, ebrejiem ļoti iegribējās uzrāpties kalnā. Tad viņi redzētu, ka dieva tur nav. Tāpēc Mozus cenšas iebaidīt ebrejus. Viņš paziņo, ka dievs aizliedzis tuvoties pat kalna pakājei. Dievs esot sacijis:

«Un tev būs aptaisīt sētu ap tiem ļaudīm un sacīt: sargājaties, ka nekāpjat uz to kalnu un ne-aizkarat viņa galu; ikviens, kas to kalnu aizkārs, tas mirdams mirs. Nevienai rokai to nebūs aizkart, bet tam it tiešām ar

akmiņiem būs tapt nomētātam vai nošautam (ja toreiz būtu bijuši revolveri vai ložmetēji, šautenes, dievs droši vien sacītu: lai viņu nošauj ar mauzeri, brauniņu vai ložmetēju, vai šauteni; bet šāva taču tikai ar bultām, kā mežoņi, un ar akmeņiem kāvās. — J. /.); vai tas ir lops (pat no lopiem viņš bijies!), vai cilvēks, tam nebūs dzīvot.» (XIX, 12—13.)

Lūk, cik bargi! Kāpēc gan nāve? Pat lopiem? To taču vajadzēja mācītājiem, lai turētu tautu bijībā. Jums, viņš saka, jānomazgājas, jāuzvelk tīras drēbes, bet jūs sievas nedrīkstat aiztikt. (Sī suga taču sievieti uzskata par «sātana trauku», par nešķīstu būtni. Pieskaršanās sievietei, pēc mācītāju uzskata, apgāna. Ievērojiet pretrunu: 13. panta sacīts:

«Kad taure atskanēs, tad tiem būs kāpt uz to kalnu.»

Bet ko mēs uzzinām pēc dažām rindām, kad atskanējusi šī taure?

«Un bazūnes skaņa palika jo stipra, un Mozus runāja, un Dievs tam atbildēja caur vienu balsi.» (XIX, 19.)

Kā citādi varēja runāt, ja ne ar balsi, to grūti saprast. Taču ne ar pirkstiem, kā kurlmēmie sarunājas. Bet ko gan teicis šis dievs?

20*

307

«Nokāp un piekodini tiem ļaudīm, lai tie cauri nelaužas redzēt to Kungu, ka daudzi no tiem nekrīt. Ir tiem priesteriem, kas nāk pie tā Kunga, būs svētīties, ka tas Kungs tos nesatriec.» (XIX, 21—22.)

Tātad ari taures skaņu laikā tauta nedrīkst kāpt kalnā? Dievs otrreiz brīdina, ka neviens mirstīgais nedrīkst kāpt kalnā, baida ar nāvi pārdrošnieku, citādi tautas krāpšana var atklāties. Bet mācītāji, ja apsvēta sevi, tomēr var kāpt augšā, jo tie — taču savi cilvēki!

Bet jau pēc pāris rindām viņš arī to aizmirsis un saka:

«Eij, kāp zemē. Tad tev un Aaronam līdz ar tevi būs kāpt augšām, bet tiem priesteriem un tiem ļaudīm nebūs cauri lauzties uzkāpt pie tā Kunga, ka viņš tos nesatriec.» (XIX, 24.)

Tātad dievs pārdomājis arī par priesteriem, jo bez lieciniekiem labāk — vieglāk piemuļķot. Ja nu pēkšņi kāds priesteris pasaka patiesību? Lai gan reti, tomēr ir bijis tāds grēks.

Taču Aronu viņš licis atvest sev līdzi. Bet XX, XXI un XXIII nodaļā mēs lasām, ka Mozus viens sarunājas ar dievu, bez Arona. Tātad pavisam bez lieciniekiem! Tā taču mierīgāk.

Bībeles sastādītāji it kā paredzējuši, ka tas radīs šaubas. Tāpēc XXIV nodaļā dievs atkal griežas pie Mozus:

«Un tad viņš sacīja uz Mozu (bet ar ko tad viņš runājis līdz šim? — J. /.): uzkāp pie tā Kunga, tu un Aarons, Nadabs un Abijus un tie septiņdesmit Izraēla vecaji, un pielūdziet no tālienes. Un lai Mozus viens pats nāk pie tā Kunga, bet viņi lai nenāk, un tie ļaudis lai ne-uzkāpj līdz ar viņu.»

Kādēļ tas bija vajadzīgs? Protams, tādēļ, lai varētu sacīt: neviens nevarēja dzirdēt, izņemot Mozu, jo dievs, piedraudot ar nāves sodu, bija aizliedzis tuvoties.

Starp citu, visi šie ebreju tautas delegāti (pavisam 74 cilvēki) it kā esot redzējuši dievu.

«Un tie redzēja Izraēļa dievu un apakš viņa kājām (tātad dievam ir kājas) it kā darījumu no zafira-akmiņiem, skaidru kā pašas debesis. Bet viņš neizstiepa savu roku pret Izraēļa bērnu priekšniekiem, un tie redzēja Dievu un ēda un dzēra.» (XXIV, 10—11.)

Nav gluži skaidrs: vai kopā ar dievu viņi uzkoduši un iedzēruši? Liekas, kopā. Bet, tikko lieta nonākusi līdz nopietnām sarunām, Mozus atkal aizsūtījis viņus tālāk un uzsācis sarunas par likumdošanu.

Bet šai laikā Zināja kalns esot drebējis, kūpējis un no tā izplūduši «it kā krāsns dūmi.» (XIX, 18.) Jādomā, ka vulkāns tomēr ir darbojies, bet, tā kā viņa nogāzēs ir bijušas drošas vietas (tā tas arī tagad ir dažu darbīgu vulkānu nogāzēs), Mozus sēdējis kalnā (kā redzams, ne jau bez pārtikas krājumiem, ko citādi būtu ēduši un dzēruši 74 cilvēki? Redzams, bija paņemti līdzi prāvi krājumi) un neviena turp, tanī kalnā, nav laidis. Pēc tam viņš nokāpis no kalna un teicis: lūk, ko dievs man lika jums pasacīt.

Bet iespējams, lai būtu baismīgāk (varbūt vulkāna izvirduma nemaz nebija), sakūra lielu sārtu, rībināja bungas un pūta ragā. Cilvēki taču bija iebaidīti līdz nāvei, stāvēja lejā un kalnam pieskarties nedrīkstēja. Visam ticēja.

Tā teiksmainais bībeles Mozus laidis putekļus un dūmus acīs piekrāptajai tautai.

Dažādu ticību mācītāji apgalvo, ka Zinaja kalnā ebreji ar Mozus starpniecību likumus saņēmuši no paša dieva61 . Mozus b: jis tikai stenografs, t. i., pierakstījis, ko dievs nodiktējis, tik ātri, ka četrdesmit dienu laikā dievs viņam paspējis nodiktēt visus likumus. Jādomā, dievs runājis ālrrunā, citādi viņš nebūtu paspējis tik daudz piepļāpāt, bet Mozus — pierakstīt tik īsā laikā. Jau iepriekšējās nodaļās izskaidrojām, ka viss tas — tīrie nieki, ka ari Mozus grāmatas nav rakstījis Mozus, bet dažādas personas, kas dzīvojušas daudz vēlāk par šo teiksmaino ebreju varoni-likumdevēju. Iepriekšējā nodaļā lasītājiem bija iespēja iepazīties, cik muļķīgi iekārtota bībelē šī pati likumdošana. Mozus aizliedz it visiem tuvoties kalnam, un visa šī komēdija ar bazūņu skaņām, ar pērkonu un dūmiem kalna galotnē tika izdarīta tā. ka pat nekādu liecinieku nav bijis tuvumā, bet pēc tam paziņo, ka visu to esot iekārtojis dievs. Viss tas baltiem diegiem šūts. Tikai aklais te nesaskata krāpšanu. Kādi bijuši pirmie likumi (desmit baušļu), mūsu «Bībeles» lasītāji jau paspējuši uzzināt. Izrādās, vienā vietā ir runa par vieniem likumiem, otrā vietā — par otriem.

Arī šeit nav sadziedējušies. Par ko tad dievs galvenokārt runājis — par vecāku godināšanu vai par to, lai neiekārotu sava tuvākā sievu un viņa ēze!:, viņa kalpu, lai nepārkāptu laulību, vai arī par to, lai samīcītu sevišķa veida mīklu un izpildītu dažus dieva padomus pavāru mākslā. Tātad divās dažādās vietās bībelē atzīmēti div: dažādi saraksti, dažādi desmit baušļu teksti.

Bet, ja mēs tagad piegriezīsimies likumdošanai, kas izklāstīta 2., 3., 4. un 5. Mozus grāmatā, mēs redzēsim, ka ar «dieva likuma» jeb «Mozus likuma» nosaukumu dažādos laikos sastādīts vesels likumu kodekss, kas laiku pa laikam tika papildināts, pārgrozīts, bet pamatos saglabāja savu vergturu sabiedrībai raksturīgo garu. Viscaur tiek uzsvērts: vieni likumi bagātniekiem, bet citi — trūcīgajiem; vieni likumi kungiem, bet citi — vergiem.

Pie šiem likumiem pakavēsimies atsevišķi, bet te piemēra dēļ norādīsim tikai uz to. ka tūdaļ pēc desmit baušļiem sākas likumdošana par vergiem.

«ftīs nu ir tās tiesas, ko tev viņiem būs likt priekšā. Ja tu pirksi Ebreju kalpu, tad tam būs sešus gadus kalpot, bet septītā tam velti būs iziet svabadam. Ja tas viens pats ir nācis, tad tam būs vienam pašam iziet, ja viņš bijis laulāts vīrs, tad viņa sievai būs iziet līdz ar viņu. Ja viņa Kungs viņam sievu devis un tā viņam dzemdējusi dēlus vai meitas, tad tai sievai un viņas bērniem būs palikt tam Kungam un viņam būs iziet vienam pašam. Bet, ja tas kalps pats sacīs: es mīlēju savu Kungu, savu sievu un savus bērnus, es negribu svabads iziet, tad lai viņa Kungs to ved Dieva priekšā, un tad lai to ved pie durvīm vai pie stendera, un lai viņa Kungs tam aus; izdur ar īlenu, un lai tas viņam kalpo mūžīgi.» (XXI, 1—6.)

Tieši pie ša īsa «dieva likumu» ievada ir vērts pakavēties. Vispirms, ko atbalsta, ko veicina šis «dieva likums»? Vergturību, .bagāto cilvēku tiesības pirkt trūcīgos un pārvērst tos par saviem vergiem. Pēc šī likuma bagāts ebrejs varēja pirkt ne tikai citticībniekus, bet arī ebreju varēja pārvērst par vergu. Un, ja viņš to ir nopircis, tad seši gadi tam bija jāstrādā kungam par velti; septītajā gadā (atlaidu jeb jubilejas gads, kā to sauca) tas esot varējis iet brīvībā par velti. Bet te sākas ierunas: ja kungs tam devis sievu, tad aiziet tas var tikai viens, bez sievas. Bet kur gan citur vergs varēja ņemt sievu, ja ne no sava kunga? Citiem vārdiem, vergs varēja apprecēt tādu pašu verdzeni. Vai gan brīvā sieviete vergu laikos, kad verga stāvoklis bija tik pazemojošs, nospiests, būtu gājusi par sievu pie verga? Vergi precēja verdzenes. Lūk, te nu vergturis uzstājas ar «dieva likumu». Sis ir, tā sakot, nevis vienkārši tāda un tāda vergtura likums, bet pats dievs ir tā pavēlējis. Vergturis saka vergam: es tevi neturu, vari iet, bet tava sieva un bērni paliks pie manis. Ko atliek darīt vergam? Protams, viņš paliek par vergu arī septīto gadu, bet, ja jau viņš paliek septīto gadu, tad viņš paliek par vergu mūžīgi. Lai mīkstinātu šo nežēlīgo kungu likumu, bibele liek vergam mīlēt savu kungu. Katram vergam jāsaka: «Mīlu savu kungu, savu sievu un savus bērnus, neiešu brīvībā.» Bet mēs taču esam pārliecināti, ka vergs mīlēja tikai savu sievu un savus bērnus, bet savu kungu nicināja, tomēr viņu piespieda sacit: «Mīlu savu kungu.» Vergturis izmantoja šo savu tiesību un iezīmēja sava verga ausis, lai tas mūžīgi paliktu vergs. Vergu apzīmogošanu izdarīja gluži tā, kā zemnieki iegriež lopam ausī, lai to atzīmētu ar kaut kādu zīmi. Citiem vārdiem, verga apzīmogošana notika pēc dieva likuma.

Tas bija pirmais likums, ko mēs sameklējām «dieva likumos». Un Šis vergturu likums vijas cauri visai bībelei. Ko nevar izdarīt ar brīvu cilvēku, to var izdarīt ar vergu: viena mēraukla kungiem, otra — vergiem. Gadījās, ka kāda verdzene iepatikās saimnieka dēliņam — dieva likums atļauj vergturim to ņemt savai izpriecai. Bet kas liedza saimnieka dēliņam ņemt sev otru sievu? Bet kā viņam rīkoties ar verdzeni? «Dieva likums» atbild:

«Ja viņš tam citu ved, tad lai viņai nekā neatrauj no viņas barības, no viņas apsega un (laulības) piedzīvošanas. Un, ja viņš šās trīs lietas nedarīs, tad viņai būs velti iziet bez naudas.» (XXI, 10—11.) Tātad verdzeni varēja gluži vienkārši piesmiet un izsviest viņu laukā. Un to mācītāji ieteic mums par tikumības paraugu!

«Dieva likums» jeb «Mozus likums» nepazīst žēlastības. Šis likums ir nežēlīgs, un tas radies laikā, kad notika asinaina ebreju staiguļu cilts cīņa ar citām tādām pašām ciltīm.

«Bet, ja tai kāda nelaime būs, tad tam būs dot dvēseli pret dvēseli, aci pret aci, zobu pret zobu, roku pret roku, kāju pret kāju, degunu pret degunu, vāti pret vāti, trumu pret trumu.» (XXI, 23—25.)

Bet tādas bija tikai līdzīgo attiecības, t. i., kungs kungam varēia izvirzīt šādas prasības. Vergiem bija citi likumi. Vai par aci, ko tam izsitis kungs, vergs varēja izsist aci kungam? Likums to aizliedza.

«Un, ja kas savu kalpu vai savu kalponi acī sit un to samaitā, tam būs viņu svabadu atlaist tās acs labad. Un, ja viņš sava kalpa vai savas kalpones zobu izsit, tad tam viņu būs atlaist tā zoba labad.» (XXI, 26—27.)

Tātad vergam varēia bez soda izsist acis un zobu, bet. tā kā likumā gluži nekas nav sacīts, kāds ir sods par diviem vai par trim zobiem, kungs varēja nesodīts sakropļot šo savu vergu, izdauzīt viņam visus zobus, izsist viņam abas acis un palaist viņu, aklu un sakropļotu, «brīvībā».

Tā kā šī bija lopkopju tauta, tad vesela virkne likumu attiecas galvenokārt uz lopkopību: kā rīkoties lopu maitāšanas gadījumā, ja lopi iekrīt bedrē un tiek sakropļoti, ja viens lops nobada otru vai lops nobada cilvēku. Un, lūk, ja vērsis sabada cilvēku, vīrieti vai sievieti, pie tam saimnieks zinājis, ka lops bada, tad gan lopu, gan saimnieku sodīja ar nāvi. Bet šo likumu piemēroja tikai tad, ja lops sabadīja kungu. Ja sabadīts vergs, tad ir cits likums:

«Ja tas vērsis kalpu vai kalponi bada, tad lai viņa kungs dod trīsdesmit sudraba zēķeļus, un to vērsi akmiņiem lai nomētā.» (XXI, 32.)

Starp citu jāatzīmē, ka ebreji nepavisam nebija viena dieva piekritēji. Tais pašos likumos sacīts: «Lai viņa Kungs to ved Dievu priekšā.» Mācītāji šo vietu cenšas izskaidrot, atsaucoties uz 81. Dāvida dziesmas 1., 2. un 6. p., ka te domāti soģi. Bet šis izskaidrojums pievilkts burtiski aiz matiem un gluži nekā neizsaka.

Ja nebūtu citu, vēl cietsirdīgāku likumu pret vergiem, arī ar šo pašu pietiktu, lai parādītu, kāds ir šis «dieva likums», «Dieva likums» — tas ir vergturu likums, kas vērsts uz to, lai turētu paklausībā vergus. Un, ja šos «likumus», t. i., bībeli, buržuāzij a visas zemes izplata masās miljoniem eksemplāros, tad to dara tādēļ, lai audzinātu darbaļaužu masas pēc šiem vergturu likumiem, pieradinātu viņus padevībai mūsdienu vergturiem — kapitālistiem un muižniekiem. Pie šīs vergturu likumdošanas mēs vēl atgriezīsimies, bet pagaidām atzīmēsim otru, tikpat spilgtu šīs likumdošanas iezīmi — tā ir garīdznieku varas nostiprināšana, mācītāju varas, priesteru kastas, garīdzniecības kārtas nostiprināšana, pirmkārt, to bagātību nodrošināšana. Par to sarakstīts ļoti daudz «dieva likumu». Pie tam ebreju rabīni ļoti baidījās no citu garīdznieku konkurences; tāpēc viņi ar Mozus starpniecību prasa nāves sodu ikvienam, kas pielūdz citus dievus.

«Kas upurē svešiem Dieviem un ne tam Kungam vien, tam būs būt nolādētam.» (XXII, 20.)

Tādu vietu bibelē mēs atradīsim ļoti daudz. Bībele sludina lielu neiecietību pret citu ticību, citiem uzskatiem, nekādas reliģiskas brīvības tā nepie(auj, gluži otrādi, blbele pieprasa nāvi tiem, kas grib pielūgt citus dievus.

«Dieva likums» vairākkārt atgādina:

«Savus pirmajos augļus no labības un vīna tev nebūs aizturēt, to pirmdzimušo no saviem dēliem tev man būs dot. Tāpat tev būs darīt ar savu vērsi un ar savām avīm; septiņas dienas tiem būs būt pie savas mātes, un astotā dienā tev tos man būs atdot.» (XXII, 29—30.)

«Neraudzētas maizes svētkus tev būs turēt… bet nenāciet tukši mana vaiga priekšā.» (XXIII, 15.)

Sešpadsmitā nodaļa MAKSĀ RAGĀ!

Tad tas Kungs runāja ar Mozu un sacīja: runā ar Izraēļa bērniem, ka tiem priekš manis būs ņemt cilājamu upuri no ikviena, kam sirds to labprāt darīs; no tāda jums būs ņemt manu cilājamo upuri.» (XXV, 1—2.)

Kādus upurus tad prasīja ebreju rabīni, slēpdamies aiz dieva vārda? Gluži tādus pašus, kādus sev prasa visi citi mācītāji. Dieva (t. i., mācītāju) saimniecībā viss noder.

«Šis nu ir tas cilājamais upuris, ko jums no viņiem būs ņemt: zelts un sudrabs, un varš. un zilums, purpurs, karmezīns, un šķetinātas smalkas dzijas un visons62 ), un kazu-spalvas, sarkanas aunu ādas un roņu ādas, un zitim-koki (nav bijis muļķis, sliktu koku negribējis ņemt. — J. /.), elje lukturim, zāles svaidāmai eljei (t. i., parfimēriju, smaržas, odekolonu. — /. J.) un saldi smaržīgas zāles kvēpināšanai, onika-akmiņi un ieliekami akmiņi priekš plecu-sega un krūšu-glituma (t. i., briljanti u. citi dārgakmeņi — prot izvēlēties! — J. J.). Un tiem būs man taisīt svētu vietu, ka es mājoju viņu vidū.» (XXV, 3—8.)

Tātad dodiet, tā sakot, visu, kas gadās pie rokas, bet pacentieties visdārgāko pievākt sev pa rokai; bet, tā kā muļķu, kas man tic, ir daudz, tad jūs pierunājiet viņus, ja paši dzīvojat namos, arī dievam jāuzceļ nams, lai viņš dzīvo un mājo ar jums, viņš nevar taču pārgulēt nakti uz bulvāra!

Un, lūk, dievs debesīs nodarbojies ar Mozu kā ar arhitektu, sastādījis plānu, kā uzcelt templi un no kā celt, parādījis viņam šo plānu, tempļa modeli, dažādu namu, mācītāju un svēto trauku paraugus. Pec tam ar Mozu sīki apsprieduši, kā šo plānu realizēt.

«Pēc visa tā, kā es tev rādīšu šā dzīvokļa priekšzīmi un visu viņa rīku priekšzīmi, tā jums to būs taisīt.» (XXV, 9.)

Tad no XXV līdz XXIX nodaļa: sākas apraksts; četrās lappusēs visos sīkumos aprakstīts, kā jāceļ templis. Vai tiešām vēl tagad atradīsies ļaudis, kas noticēs, ka pirms dažiem gadu tūkstošiem kādas Arābijas klints virsotnē ebreju gans, kurš neilgi pirms tam ganījis garīdznieka govis, četrdesmit dienas sarunājies ar visuvareno, visur esošo un vizu zinātāju dievu un viņi nodarbojušies ar tādām lietam?

«Un tiem būs taisīt šķirstu no zitim-koka; pustrešas olekts lai ir viņa garums un pusotras olekts viņa platums. .. Un to tev būs apvilkt ar tiru zeltu, no iekšun no āra-puses, un visapkārt uz tā tev būs taisīt zelta kroni. Un leij priekš tā četrus zelta gredzenus un liec tos viņa četros stūros, tā ka divi gredzeni ir vienā pusē un divi gredzeni otrā pusē. Un taisi divi nesamas kārtis no zitim-koka un apvelc tās ar zeltu. Un bāz tās nesamās kārtis tais gredzenos, kas ir šķirsta sānos, ka šķirstu ar tām var nest… Tev arī būs taisīt salīdzināšanas-vāku no tīra zelta; pustrešas olekts lai ir viņa garums un pusotras viņa platums (it kā vāks varētu būt mazāks par šķirstu! Katrs nejēga taču saprot, un pat vissliktākais namdaris zina, ka ari pārsegt nevar, ja iztaisītu mazāku. — J. /.). Tev arī būs taisīt divi ķerubus63 (kas tie par zvēriem? — J. J.) no zelta, tev tos būs taisīt no tīra (zelta), salidzināšanas-vāka abējos galos. Un taisi vienu ķerubu vienā galā un otru ķerubu otrā galā (jādomā, lai nesakautos. — J. /.), uz paša salīdzināšanas-vāka jums tos ķerubus būs taisīt viņa abējos galos. Un tiem ķerubiem būs izstiept savus spārnus pa virsu, ka tie apklāj ar saviem spārniem salīdzināšanas-vāku, un viņu vaigiem būs būt vienam pret otru. Ķerubu vaigiem būs lūkoties uz salīdzināšanas-vāku. Un salīdzināšanas-vāku tev būs likt virsū uz to šķirstu (kāda dieva gudrība! It kā vāku varētu likt apakšā. — J. J.), kad tu to liecību, ko es tev došu, būsi ielicis šķirstā.» (XXV, 10—21.)

Katrs, kam nav apnicis lasīt, kā aprakstīts šis skapis, ko dievs sev pasūtījis, var Izlasīt četras bībeles nodaļas, un viņu pārsteigs šī mācītāju atjautība. Tauta taču tāpat nebūtu devusi ne zeltu, ne sudrabu, tāpēc vajadzēja pārliecināt, ka tas viss tiek darīts dieva vārdā. Mācītājiem, piemēram, jādod skaisti un bagātīgi apģērbi. Ja mācītāji tāpat būtu gājuši un prasījuši sev šādu apģērbu, viņiem nedotu, tāpēc to dara dieva vārdā, un māņticīgie cilvēki uz šīs mācītāju makšķeres vieglāk uzķeras. Dievs esot sacījis Mozum:

«Un tev būs atvest pie sevis savu brāli Aaronu un viņa dēlus līdz ar viņu no Izraēļa bērniem, lai viņš ir mans priesteris, (proti) Aarons, Nadabs un Abijus, Eleazars un Itamars, Aarona dēli. Un tev būs taisīt savam brālim Aaronam svētas drēbes par godu un rotu.» (XXVIII, 1—2.)

«Sīs nu ir tās drebes, kas tiem jātaisa: krūšu-glītums un plecu-segs, un uzvalks, un tie šaurie izrotātie svārki, cepure un josta; lai tad tie Aaronam, tavam brālim, un viņa dēliem taisa svētas drēbes, ka tie ir mani priesteri. Tiem arī būs ņemt zeltu, zilumu un purpuru, un karmezīnu, un smalkas dzijas. Un tiem būs taisīt to plecu-segu no zelta un ziluma, un purpura, un karmezīna, un šķetinātām dārgām dzijām izrotātu darbu. Divi sasprādzēti plecu gabali lai viņam ir abējos viņa galos, kur tiem būs būt sasietiem. Un plecu-sega josta, kas pār to ir, lai ir tāpat

taisīta no zelta, ziluma un purpura, un karmezina, un šķetinātām dārgām dzijām. Un tev būs ņemt divi onika-akmiņus un uz tiem iegriezt Izraēļa bērnu vārdus.» (XXVIII, 4—9.)

Ļoti ieteicami ticīgajiem jo sīki izlasīt šo aprakstu, bet vēl jo vairāk neticīgajiem. Viņiem sagādās uzjautrinājumu tas, kā dievs Mozum piekodinājis, lai pavēl juvelierim likt četras rindas dārgakmeņu mācītāju krūšu tērpā.

«Un tev to būs aplikt ar četrām dārgu akmiņu rindām. Vienā rindā lai ir zardis, topacs un smaragds; šī ir tā pirmā rinda. Un otrā rindā lai ir rubins, zafirs un dimants. Un trešā rindā lai ir iākints, akats un ametists. Un cetortā rindā lai ir krizolits, berils un jaspis. Tiem būs būt ieliktiem zelta kalumos.» (XXVIII, 17—20.)

Vēl vairak. Ta ka par mācītājiem bija iekārtoti ne visi Mozus radi, vēl daži bija jāiekārto, un, rau, Mozus saKa: dievs man pavēlējis sa tempļa būvdarbus uzdot tādiem un tādiem uzņemējiem. Tas arī tiek darīts dieva vārdā.

«Pec tam tas Kungs runaja uz Mozu un sacīja: Redzi, es esmu saucis pie vārda Becaleēli, Ūrus, Kūra dēla, dēlu no Jūda cilts. Un es to esmu pildījis ar Dieva garu, ar gudrību un prātu, un samanibu pie visāda darba, izdomāt gudrus darbus un strādāt iekš zelta un iekš sudraba, un iekš vara, un iekš smalkas akmiņu-griešanas, ka to var ielikt, un iekš

smalkas koku-griešanas, darīt visādus darbus. Un redzi, es viņam esmu pielicis Aāliabu, Aķizamaķa dēlu, no Dana cilts, un ikkatram, kam gudrs prāts, es esmu devis gudrību sirdī, un tiem būs taisīt visu, ko es tev esmu pavēlējis: proti, to sa-iešanas telti un to lieclbasškirstu, un to salīdzināšanas vāku, kas uz tā, un visus tos telts rīkus. Un to galdu ar viņa rīkiem un to zelta lukturi ar visiem viņa rīkiem, un to kvēplnājamo altāri, un to dedzinājamu upuru altāri ar visiem viņa rīkiem, un to mazgājamo trauku ar viņa kāju, un tās amata drēbes, un priestera Aārona svētās drēbes, un viņa dēlu drēbes uz priesteru amatu, un to svaidāmo elji, un to kvēpinājamo zalvi no saldas smaržas zālēm priekš tās svētās vietas: kā es tev esmu pavēlējis, tiem būs darīt.» (XXXI, .1 — 11.)

Seit redzams, kādas lietas tika kārtotas Zinaja kalnā; visos sīkumos tur izstrādāts plāns, kā apmuļķot ebreju tautu — gan ko no tās paņemt, gan kā no tās paņemt, ar kādu ieganstu paņemt, kam paņemt, kā sadalīt laupījumu. Bet pēc tam Mozus iznācis no savas paslēptuves un pasludinājis, ka dievs to licis izdarīt.

Septiņpadsmitā nodaļa dieva LIKME

Ebreji, tāpat kā citas senās tautas, upurēja dieviem cilvēkus. Vēlāk cilvēku upurus aizvietoja izpirkuma maksa. 2. Mozus grāmatas XXII nodaļā par to sacīts tā:

«To pirmdzimušo no saviem dēliem tev man būs dot. Tāpat tev būs darīt ar savu vērsi un ar savām avīm.» (29. un 30. p.)

Bet kādai jābūt izpirkuma maksai par cilvēku?

3. Mozus grāmatas XXVII nodaļā (1 — 9. p.) «dieva likums» precīzi nosaka likmi par cilvēku.

«Un tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja: runā uz Izraēla bērniem un saki tiem: ja kas laban tam Kungam sola īpašu solījumu, tad lai tā dvēsele tam Kungam ir pēc tava sprieduma.

Un tavs spriedums par vīrieti no dividesmit gadiem līdz sešdesmit gadiem lai ir tas

spriedums: piecdesmit sudraba zēķeļi pēc svētās vietas zēķeļiem35 .

Bet, ja tā ir sieviete, tad lai ir tavs spriedums trīsdesmit zēķeļi.

Bet, ja tas no pieci līdz divdesmit gadiem vecs, tad tavs spriedums par vīrieti lai ir dividesmit zēķeļi, bet par sievieti desmit zēķeļi.

Bet, ja tas vienu menesi līdz pieci gadiem vecs, tad tavs spriedums par vīrieti lai ir pieci sudraba zēķeļi un par sievieti trīs sudraba zēķeļi.

Bet, ja tas sešdesmit gadus vecs un pāri. ja tas ir virs, tad lai tavs spriedums piecpadesmit zēķeļi un, ja ir sieva, desmit zēķeļi.

Bet, ja tam nav tik daudz pie rokas, kā tu viņam esi nospriedis, tad to būs vest pie priestera, un priesteris lai viņu apspriež; pēc tam, cik tā solītāja roka var pelnīt, lai priesteris viņam spriež.»

Lūk, dieva likme par cilvēku, par cilvēka miesu. Sievietes miesa, — tāpat kā vecīšu un bērnu — novērtēta zemāk, šo novērtēšanu dievs izdarījis ļoti sīki. Pēc bībeles un ticīgo cilvēku vārdiem, dievs kopā ar Mozu izdomājis, cik no kura ņemt.

Ar šo piemēru katrs ticīgais var pārliecināties, ka visas šīs dieva sarunas ar Mozu ir veikli ebreju rabīnu sadomājumi, kas sarakstīti, lai vieglāk aplaupītu tautu. Pirmdzimto ziedoja dievam. Kādreiz viņu veda pie priestera-mācītāja, nodūra dieva altāra priekšā un sadedzināja uz uguns pie akmens ziedokļa. Vēlāk, attīstoties maiņu attiecībām un verdzības iekārtai, šo asiņaino upuri sāka aizvietot ar izpirkumu. Beti ja no dieva var (t. i., no dieva kalpiem) izpirkt upuri, tad jānoteic likme. Pat trūcīgie nevarēja izvairīties no šīs likmes. Sliktākā gadījumā mācītājs noteica viņam atlaidi. Bet maksāt izpirkuma naudu vajadzēja visiem: bērniem un sirmgalvjiem, vīriešiem un sievietēm.

Tālāk redzēsim, ka šī izpirkuma maksa, šis nodoklis par cilvēka miesu bija tikai neliela daļa no tām pārmērīgajām nodevām, galvenokārt natūrā (pastāvot lopkopju-zemkopju saimniecībai, šis nodokļu veids bija dabisks), ko bija noteikuši garīdznieki.

Saprotams, ka tauta negribēja maksāt. Kā to piespiest? Tad Mozus un viņa palīgi sarīkoja šo pārģērbšanās komēdiju Zinaja kalnā, iestāstot tautai, ka šīs likmes par cilvēka miesu ir noteikuši nevis viņi, «svētie», bet pats dievs.

Astoņpadsmitā nodaļa DIEVA ZIEDES UN PARFIMĒRIJA

Kad mācītājs tagad baznīca kvēpina ar

kvēpnīcu, viņš atdarina mežoņus, kas koka un akmens elku priekšā meta ugunī uz saviem ziedokļiem visādas smaržīgas zāles, saknes, dedzināja šiem dieviem aunu nieres un tauku plēves. Sie mežoņi domāja, ka viņu koka un akmens dievi — viņu senču attēli — bauda šīs jaukās smaržas. Viņi zieda tiem uz lūpām asinis, taukus vai krējumu un iedomājās, ka tie tiešām nogaršo šo barību. Starp citu, Ziemeļamerikā, tabakas dzimtenē, indiāņi kūpina saviem dieviem tabaku — viņu dieviem nepatīk vīraks, bet patīk tabaciņa (no Kārļa Marksa mācības tā arī izriet: «esamība noteic apziņu»).

Vēlāk, kad cilvēku iztēlē dievi bija pārcēlušies uz debesīm, tiem turpināja kurināt sārtus, ugunis, dedzināt tajos smaržīgas vielas, lai dūmi nonāktu pie dieviem. Kristīgo mācītāji saglabājuši šo «pagānisko» izdarību.

Arī ebreji izdarījuši visādas kvēpināšanas, pie tam bībele sīki pastāsta, kādi kvēpināmie trauki dievam jātaisa, ar ko tie jāapziež, kas jākvēpina, kāds kvēpināmais dievam tīkams.

Kā iedarboties uz cilvēku iztēli, r.z viņu jūtām? Ar skaņām, krāsām, smaržām. Jāpārsteidz gan dzirde, gan oža, gan acs. Tā radušās baznīcas dziesmas un baznīcas muziķa, baznīcu izgreznošana ar attēliem un izdaiļošana, zeltījumi un izkrāsojumi, zelts un dārgakmeņi, kvēpināšanas, kas saglabājušās līdz mūsu dienām. Mācītāji saprot, ka baznīcā jābūt sevišķai smaržai, ka visam iekārtojumam jābūt tik teatrālam, lai tas piesaistītu ticīgos64 .

Bet ebreju rabīniem vajadzēja no nabadzīgas tautas savākt lielus līdzekļus. Tāpēc viņi sacīja: dodiet šurp gan to, gan šo, nesiet mums jo vairāk, — tā dievs pavēlējis.

2. Mozus grāmatas XXX nodaļā (22— 24. p.) Zinaja kalnā bibeles dievam ar Mozu noliek šāda saruna:

«Un tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja: un tu ņem dārgas zāles:

it šķīstas mires……………………………………. 500 zēķeļus

TOC \o "1-3" \h \z pusi kanieles ……………………………………… 250

kalmusa …………………………………………….. 250 „

kasijas ……………………………………………… 500

eljcs no eljcs kokiem ………………………….. 1 innu

un taisi no tā to svēto svaidāmo elji, svaidāmu zalvi (krēmu, ziedi. — J. /.), kā aptieķeri mēdz taisīt; tā būs tā svētā svaidāmā elje.»

Aptiekārs tagad latīniski uzrakstītu šādu recepti:

Rp.: Gummi Smyrnensis ………………… 500,0

Cort. Cynnamoni ……………………. 250,0

Cannae odoratae ………………………… 250,0

Cort. Cassiae ………………………… 500,0

01. Olivarum …………………… 1000,0

M. f. Unguentum.

S. Pilsonim .Mozum Ēģiptietim — ziede mācītāju miesai.

Doktors Jehova Elohimietis.

Kā redzat, šis dievs ir vienkāršs aptiekārs, kas iedod Mozum recepti, kā pagatavot smarž'gu ziedi, ko jebkurš mūsdienu aptiekārs pagatavotu labāku un smaržīgāku. Iznāk kaut kas vidējs starp franču sinepēm, ziedi, apavu krēmu un matu pomādi.

Kādēļ bībeles dievam ievajadzējies šīs ziedes?

«Un svaidi ar to sa-iešanas telti un liecībasšķirstu, to galdu ar visiem viņa rīkiem un to lukturi ar viņa rīkiem, un to kvēpinājamo altāri, un to dedzinājamu upuru altāri ar visiem viņa rīkiem, un to mazgājamo trauku ar viņa kāju. Tev tos būs svētīt, ka tie ir augsti svētki; ikviens, kas to aizkar, lai ir svēts. Tev arī būs svaidīt Aaronu un viņa dēlus, un tev tos būs iesvētīt, ka tie ir mani priesteri.» (XXX, 26—30.)

Tātad šī ziede noderējusi, lai ieziestu pašus garīdzniekus, ķā arī viņu buršanas un krāpšanas rīkus. Bet, ja no šīs ziedes cilvēks top svētāks, kāpēc tad visi neieziežas ar to? Mozus un citi garīdznieki ļoti baidījušies no konkurences, tāpēc Mozus sacījis tautai: dievs aizliedzis jums ierīvēties ar šo ziedi65 .

«Un tev būs runāt uz Izraēļa bērniem un sacīt: šī būs tā svētā svaidāmā elje priekš manis uz jūsu pēcnākamiem. To nebūs liet uz nekāda cilvēka miesu, jums arī nebūs tādu taisīt, kas tai līdzīga; tā ir svēta, lai tā jums ir svēta. Kas tādu taisīs, kas tai ir līdzīga., un kas no tās lies uz kādu svešinieku, tam būs tapt izdeldētam no saviem ļaudīm.» (XXX, 31—33.)

Ta, lūk, iebaidīja cilvēkus: ja ziedīsies ar šo ziedi, ar ko mācītāji ziežas, tu mirsi.

Lai ticīgie pajautā jebkuram aptiekāram, ārstam, lai paši izmēģina šo ziedi, no tās, protams, neviens nemirs; taču arī svēti no tas nekļūs — tikai notraipīsies. Pasmaržos, pasmaržos, un tā arī izgaisīs šī dieva ziede.

Tas pats ir ar dieva kvēpnīcas kvēpināmām zālēm.

Tai pašā 2. Mozus grāmatas nodaļa bībeles dievs dod šādu recepti kvēpināmo zāļu pagatavošanai:

«Vēl tas Kungs sacīja uz Mozu: ņem zāles, kas dod labu smaršu, mires un oniku, un galbanu, šīs saldās smaršas zāles ar šķīstu vīraku vienādā svarā un taisi no tā kvēpinājamas zāles, kā aptieķeri mēdz taisīt, sālītas, šķistas, svētas.

Un tev tās būs sagrūst it smalki un no tām nolikt tās liecības priekšā sa-iešanas teltī, kur būs mūsu sa-iešanas vieta; tās lai jums ir augsti svētas.» (XXX, 34—36.)

Vēl tagad, pēc 2—3 gadu tūkstošiem, kad lasām šo dieva kvēpināmo zāļu recepti, kļūst smieklīgi un skumji, māc kauns par cilvēkiem, kas ticējuši un tic līdzīgām muļķībām. Bet garīdznieki arī ar šīm kvēpināmām zālēm baidīja cilvēkus: neiedomājieties paši sev taisīt kaut ko līdzīgu — jūs sodīs ar nāvi:

«Bet tādas kvēpinājamas zāles, kā šīs ir taisītas, jums priekš sevis nebūs taisīt, tām būs būt svētām tam Kungam. Kas tādas taisīs, kas tām līdzīgas, un ar tām kvēpinās, tam būs tapt izdeldētam no saviem ļaudīm.» (XXX, 37—38.)

Ebreju un kristīgo mācītāji! Evaņģēlisti un baptisti, jūs, kas svētījuši ikkatru bībeles rindu! Un jūs, kas ticat bībeles svētumam!

Kuram no jums būs drosme apgalvot, ka tas, kas pagatavojis sev tādu ziedi vai kvēpināmo, pelnījis nāvi?

Bet, ja drosmes nav, kas tad paliek pāri no šīm bībeles vietām? Tautas krāpšana, ko gadsimtiem ilgi, izmantodami. /aužu tumsonību, balstīdamies uz mežonīgajiem ticējumiem un izdarībām, veikuši garīdznieki.

Deviņpadsmitā nodaļa DIEVA VIRTUVE

Šis nu ir, ko tev būs upurēt uz altāra: divi jērus (t. i., divus aunus. — J. J.), gadu vecus, ikdienas allažiņ. To vienu jēru tev būs upurēt no rīta (tātad brokastīm. — J. J.) un to otru tev būs upurēt ap vakara laiku (vakariņām. — J. /.); ar desmitu tiesu kviešumiltu, ko būs sajaukt ar vienu cetortni inna sagrūstas eljes, un par dzeramo upuri vienu cetortni inna vīna priekš tā viena jēra. Un to otru jēru tev būs upurēt ap vakara laiku; tev ar to būs darīt tā kā ar ēdamo upuri rītā un kā ar viņa dzpramo upuri,: par saldu smaršu tas ir uguns-upuris tam Kungam. Sis ir tas dienišķais dedzinājamais upuris pie jūsu pēcnākamiem pie sa-iešanas telts durvīm tā Kunga priekšā; tur būs mūsu sa-iešanas vieta, tur es ar tevi runāšu.» (2. Mozus grāmata XXIX, 38—42.)

Tātad bībeles dievs esot norunājis ar Mozu par viņa pastāvīgo uzturu, vienā pašā galvenajā templi katru dienu bija jādod divi auni. Un piedevām viņš vēl pieprasījis miltus, eļļu, un vīnu, — kā gan bez iedzeršanas tādu šašliku lai notiesā?! Bet kā lai izskaidro ticīgajiem, ka šis cepetis domāts dievam, kas dzīvo debesīs? Tāpēc Mozus pārliecinājis, ka tas esot «saldajai smaržai». Tātad dievam vienā pašā templī gadā bija jāizcepina 730 auni ar miltiem, eļļu un vīnu. Kā redzams, dievam paticis paēst, panašķēties un iedzert!

Divi cepti auni! — tā nav nieka porcija, bet dievam vēl par maz. «Dieva likums» noteic kukuli ikkatram gadījumam (protams, gandrīz visu to dabūja mācītāji). Un Mozus pasniedz no Zinaja kalna šādu pavāru grāmatu sakarā ar Ārona un viņa dēlu iesvētīšanu par priesteriem (2. Mozus grāmata. XXIX):

«Tā nu dari viņiem, tos man iesvētīdams par priesteriem: ņem vienu jaunu vērsi un divi aunus, kas bez vainas (klibus vai greizus tu nedrīksti cept. — /. J.), un neraudzētu maizi, un neraudzētas karašas, ar elji sajauktas (smalkmaizītes gribu. — J. J.), un neraudzētus raušus, ar elji svaidītus (bez eljes dievs ne kumosa nevar norīt. — 1. ].); no kviešu miltiem tev visu to būs taisīt (rudzu maize nav pa prātam. — L /.). Un tev to būs likt kurvī un tai kurvī to atnest līdz ar to vērsi un tiem abiem auniem.» (XXIX, 1—3.)

Tiesa, garša nav visai untumaina. Tanī laikā ebreji bija pa pusei lopkopju, pa pusei zemkopju tauta. Daba visapkārt bija nabadzīga. Pārtika no gaļas, maizes, eļļas. Dievs neprasa sev smalkus ēdienus, marinētus dārzeņus. Bet, kā lopkopju un zemkopju dievs, viņš katrā gadījumā prasa vairāk gaļas un maizes Ko lai iesāk ar šādu gaļas un maizes daudzumu?

«Un tev to vērsi būs nokaut tā Kunga priekšā, priekš sa-iešanas telts durvīm… Un tev būs ņemt visus taukus, kas iekšas apklāj, un tos laukus, kas pār aknīm, un tās abas ikstis ar tiem taukiem, kas tur klāt, un tev tos būs iededzināt uz altāra.» (XXIX, 11, 13.)

Tātad, atzīmējot Arona iesvētīšanu par priesteri, dievs sev pasūtījis kaut ko līdzīgu sevišķam šašlikam no nierēm un taukiem. Tas — pirmajam ēdienam. Un turklāt, ar apetīti čāpstinādams, piekodinājis Mozum: pielūko, nieres ieliec un ka taukus no tām nenoņem, nelieši! Lūk, kādām «dievišķīgām» sarunām viņi tur nodevušies!

«Pēc tam tev būs ņemt to vienu aunu. . . un ņemt viņa asinis un slacīt visapkārt ap altāri. Un to aunu tev būs dalīt gabalos un mazgāt viņa iekšas un viņa kājas, un tās uzlikt uz viņa gabaliem un uz viņa galvu. Tā tev visu to aunu būs iededzināt uz altāra; tas ir dedzinājams upuris tam Kungam par saldu smaršu, tas ir uguns upuris tam Kungam.» (XXIX, 15—18.)

Tā gatavoja dievam otro ēdienu. Dievs pieprasījis sev veselu lopiņu, un viņam nemaz nav kļuvis nelabi. Varētu nodomāt: kādēļ īsti mācītājs tā centies, ja visu to sadedzināja dievam «par saldu smaršu»? Uz to bībele atbild:

«Pēc tam tev būs ņemt to otru aunu… Un tev to aunu būs nokaut un ņemt no viņa asinīm, un likt uz Aārona labās auss skripstiņu un uz viņa dēlu labās auss skripstiņu, tāpat uz viņa dēlu labās rokas īkšķi un uz viņu labās kājas īkšķi… Un tev no tā auna būs ņemt laukus un asti, un tos taukus, kas iekšas apklāj, un aknu taukus, un abējas īkstis ar tiem taukiem, kas pie tām, un to labo pleci… Un vienu kukuli maizes un vienu eljes karašu (smalkmaizi. — J. /.), un vienu rausi no tā neraudzētas maizes kurvja, kam būs būt priekš tā Kunga vaiga. Un tev visu to būs likt uz Aārona un uz viņa dēlu plaukstēm un to līgot par līgojamu upuri tā Kunga priekšā (sak, redzi, kungs, cik garšīgus un treknus ēdienus tev gatavojam! — J. .1.). Pēc tam ņem to no viņu rokām un iededzini to uz altāra pār to dedzinājamo upuri, par saldu smaršu tā kunga priekšā; — tas ir ugunsupuris tam Kungam.» (XXX, 19—25.)

Lasītājs sacīs, ko gan šis bezdievis Jaroslavskis mani māna. Dievs taču pats sev trešo lopu pasūtījis, lai pagatavo viņam trešo ēdienu, bet mācītājiem pagaidām nekas vēl nav ticis, viņiem tikai ausis un pirksti notraipīti ar asinīm. Bet turpiniet šos «svētos rakstus»:

«Tad ņem tās krūtis (tātad krūšu gabalu. — ]. J.) no Aārona iesvētīšanas auna, un līgo tās tā Kunga priekšā ( katrā ziņā līgo, t. i., papurini tās dieva priekšā. — J. J.); — tā būs tava clala. Un tev būs svētīt tās līgojama upura krūtis un tā cilājama upura pleci… Un tam būs būt Aāronam un viņa dēliem par mūžīgu iestādījumu no Izraēļa bērniem.» (XXIX, 26—28.)

Tatad, luk, ka tas tika darīts: it ka upurēja dievam, bet, starp citu, mācītājs sevi neaizmirsa, visu paredzēja, kas derīgs cepetim, kas zupai. Pirmajam ēdienam mācītājs sev atstājis auna krū.šu gabalu un plecu, bet otrajam — gaļu zupai: (dievs esot tā pavēlējis!)

«Tev būs ņemt iesvētīšanas upura aunu un viņa gaļu vārīt svētā vietā. Tad Aāronam un viņa dēliem būs ēst tā auna gaļu.» (XXIX, 31—32.)

Varbūt kāds izsalcis pasaulīgais gribētu paēst no šīs dieva virtuves? Mācītājs ir alkatīgs, viņš baidījies no konkurences. Bet kā ierobežot sevi? Ar visparastāko līdzekli: tabu (aizliegts), — sacījis Mozus un citi svētie.

«… Svešiniekiem to nebūs ēst, jo tā ir svēta barība.» (XXIX, 33.)

Nu, protams, ja jau svēta, tad šo svētumu var ēst tikai svētie.

So Ārona radinieku iesvētīšanas ceremoniju, pareizāk — neiedomājamas rijības ceremoniju, turpinājuši septiņas dienas. Un veselu nedēļu cepuši aunus un barojuši līdz negausībai mācītājus.

Kad pāriesim pie 3. Mozus grāmatas, bībeles lasītāji redzēs, līdz kādiem pasakainiem apmēriem jebkura iemesla pēc un bez jebkāda iemesla nonākusi šī negausība. Bet jau šis «dieva likums» vien rāda, ka ne dievs, ne viņa kalpotāji nav zinājuši, kas ir bads, jo taukums un astes gabals, tauku plēve un nieres (īkstis), maize un vīns, eļļa, krūšu gabals un citi ceptu un vārītu lopu kumosi bijuši viņu rīcībā papilnam. Bet, lai ticīgos cilvēkus iebaidītu, vajadzēja ķerties pie visādiem burvestību trikiem: sak, redzat, kādas svētas izdarības — mēs nevis tādēļ kaujam lopu, lai to ēstu, bet lai ar lopa asinīm ieziestu labo ausi, kājas un labās rokas īkšķi. Tīrie burvji! Un šie burvji-šarlatāni grib, lai mēs bībeli ar visu tās verdzisko morāli un mācītāju blēdībām uzskatām par «svētu». Meklējiet muļķus citur!

Divdesmitā nodaļa izpirkuma NAUDA GAN MĀCĪTĀJAM, GAN DIEVAM

Mācītājam nepietika ar krūšu gabalu, maizi un citiem labumiem. Maksā vēl! Par visu — katrā gadījumā no dzīvā un no mirušā, priekos un bēdās, dzimstot un mirstot, un dzīvojot, pēc nāves, precoties, slimojot — visu mūžu maksā mācītājam. Piar šo klausību bībele saka: «ikvienam par savas dvēseles atpestīšanu būs upurēt tam Kungam». Kādai vajadzībai šī nauda? Bībele atbild: «kalpošanai pie saiešanas telts». Nepavisam nav saprotams, kādi te varēja būt izdevumi, ja visu, sākot ar biksēm un kreklu un beidzot ar cepto un vārīto, sautēto un tvaicēto saskaņā ar bībeli mācītājiem papilnam piegādāja bez maksas. Taču blbele noteic galvasnaudu pa puszēķelim sudraba (vairāk par pusrubli no cilvēka, tajos laikos tā bija ļoti liela summa) par labu mācītājiem.

«Vēl tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja: ja tu Izraēļa bērnus skaitīsi (t. i., izdarīsi tautas skaitīšanu. — /. J.) pēc viņu pulkiem, tad ikvienam par savas dvēseles atpestīšanu būs upurēt tam Kungam… Ikvienam, kas top skaitīts, būs dot puszēķeli. . . Bagātam nebūs vairāk un nabagam nebūs mazāk dot (apžēliņ, pašiem izmaksā vairāk, nekādi nevaram atlaist) nekā to puszēķeli… Tev tad to salīdzināšanas naudu būs ņemt no Izraēļa bērniem un nolikt kalpošanai pie saiešanas telts; un tas Izraēļa bērniem būs par piemiņu tā Kunga priekšā, ka jūsu dvēseles top salīdzinātas.»67 (XXX, 11—16.)

Lūdzu, ticīgie, pamēģiniet aizstāvēt šo kukuli dievam, šo dvēseles izpirkšanu no dieva par pusrubli! Dievs apsola: ja samaksāsi pusrubli, nekāda mocība pār tevi nenāks (XXX, 12). Lai tu vai trīskārt trūcīgs, nabadzīgs — maksā pusrubli, ja negribi, lai nekāda mocība pār tevi nenāk. Bet, ja nemaksāsi, — tātad neizpildīsi dieva priekšrakstus. Sajā dieva likumu kopojumā sastopami sodi, no kuriem mati ceļas stāvus. Ar šiem briesmīgajiem sodiem, ko tautai izdomājusi cietsirdīgā un izvirtusī garīdznieku brālība, iebaidīja un aptumšoja tautas apziņu, lai neesošā dieva vārdā svētītu mācītāja alkatības brēcienu: maksā ragā!

Divdesmit pirmā nodaļa VAI NAV VIENALGA, KĀDU DIEVU PIELŪGT? VISI TIE IR VIENĀDI, VISUS TOS IZDOMĀJIS UN RADĪJIS CILVĒKS, VISI TIE IR NEVAJADZĪGI, KAITĪGI (2. Mozus grāmata, XXXII)

Bībelē ļoti bieži aprakstītas ne tikai izdomātas lietas, bet līdz ar šim pasaciņām-un izdomājumiem atrodam arī ziņas par senām izdarībām un ticējumiem, tiesa, bieži vien sagrozītas, falsificētas, izdabājot reliģijai, kas bija valdošā tai laikā, kad sarakstīja šīs bībeles pasaciņas. Vai ir pielūgti vērša, teļa, auna un citu dzīvnieku attēli — dzīvnieku, no kuriem pārtika lopkopji-ebreji? Protams, ir pielūgti. Un ne tikai ebreji, bet arī citas tautas ir pielūguši. Ragu lopi bija lopkopju dzīves pamats. Tāpēc pat altāris ebrejiem bija ar ragiem (2. Mozus grāmata, XXIX, 12). Bet bija laiks, kad pašu dievu attēloja ar ragiem.

Taču viendievības piekritēji, kas bibeli sastādīja daudz vēlāk, centās iztēlot, ka čūskas,

teļa un citu dzīvnieku pielūgšana bijusi ebreju grēcīga novirzīšanās no pareizā ce]a. Ebreji esot ticējuši vienam dievam, kurš dzīvojis debesīs, bet kuru vaigā neviens nav redzējis

2. Mozus grāmatā, XIX un turpmākajās nodalās, pastāstīts, kā Mozus kāpis Zinaja kalnā sarunāties ar dievu. Mēs jau uzzinājām, par ko viņi tur runājuši: vienojušies par celtni, par dažādiem uzņēmumiem un dieva virtuvi, dieva ziedēm, ar ko barot dievu, ko viņam cept, kā mācītājus apģērbt, ar ko viņus barot, kā tiesāt, kā cilvēkus padarīt par vergiem, par ko un kad nogalināt un kā nogali nāt, u. tml.

Tā kā šī komēdija vilkusies, jādomā, ļoti ilgi, tad vecākais mācītājs Arons, kurš palicis kalna pakājē un par kuru Mozus jau sarunājis ar dievu, ka viņu iesvētīs par augsto priesteri, bijis spiests iztaisīt ebrejiem dievu. Un viņš iztaisījis dievu, tādu, kāds vajadzīgs lopkopju tautai. Bībele par to pastāsta:

«Kad nu tie ļaudis redzēja, ka Mozus kavējās nokāpt no kalna, tad tie sapulcējās pie Aārona un uz to sacīja: celies, taisi mums dievu, kas iet mūsu priekšā; jo šim Mozum, šim vīram, kas mūs izvedis no Eģiptes-zemes, mēs nezinām, kas viņam noticis. Tad Aārons uz tiem sacīja: noplēšat tās zelta aušu-spradzes, kas ir jūsu sievu, jūsu dēlu un jūsu meitu ausīs, un atnesiet tās pie manis. Tad visi ļaudis noplēsa tās zelta aušu-sprādzes, kas bija viņu ausīs, un tās atnesa pie Aārona,

Un viņš tās ņēma no viņu rokām un zīmēja ar rakstāmo, un no tām lēja teļu; tad tie sacīja: šis ir tavs dievs, Izraēl, kas tevi izvedis no Ēģiptes-zemes. Kad Aārons to redzēja, tad viņš priekš tā uztaisīja altāri, un Aārons izsauca un sacīja: rītā ir tā Kunga svētki. Un tie cēlās otrā rītā agri un upurēja dedzināja mus upurus, un atnesa pateicības-upurus, un tie ļaudis apsēdās ēst un dzert un cēlās līgsmoties.» (XXXII, 1—6.)

Redzat, cik vienkārši taisa dievu? Tapai cilvēks darina ari citus dievus. Bet mācītājs, kaut viņš vai trīskārt augstais priesteris, gatavs svētīt šo izdomu. Vai nav vienalga, kādam dievam kalpot, kāda dieva priekšā uztaisīt altāri, vai nu teļa08 priekšā, vai čūskas, Cebaola vai Kristus?! Augstais^ priesteris Ārons saka: «Rītā ir tā Kunga svētki.» Kāda kunga? Vai tad viņam nav vienalga? Butu tikai cepetis!

Bet, tā kā dažādām ciltīm (pat ebreju atsevišķiem cilts nozarojumiem) bija savi dievi, dievs Jehova, kādas ebreju cilts dievs, iededzies dusmās: kā viņi iedrošinās cepināt aunus cita dieva priekšā!

«Tad tas Kungs sacīja uz Mozu: eij, kāp zemē! jo tavi ļaudis, ko tu esi izvedis no Ēģiptes-zemes, ir apgrēkojušies. Tie drīz atkāpušies no tā ceļa, ko es tiem biju pavēlējis; tie sev lējuši teļu un to pielūguši, un tam ir upurējuši, un sacījuši: šis ir tavs dievs,

Izraēl, kas tevi izvedis no Ēģiptes-zemes. Vēl tas Kungs sacīja uz Mozu: es šos ļaudis esmu raudzījis, un redzi, tie ir pārgalvīgi ļaudis. Un nu laid mani, ka mana dusmlba pret tiem iedegas un tos aprij, tad es tevi darīšu par lielu tautu.» (XXXII, 7—10.)

Jehova ta uztraucies, ka pat taisnīgo Mozu nav varējis paciest tuvumā: ej prom no manis! Bet lai atceras ticīgie, cik reižu šis dievs ir lielījies agrāk, ka Ābrama, Izāka un Jēkaba pēcnācējus viņš pasargāšot un savairošot! Cik reižu viņš apsolījis vairs nedusmoties, nesodīt, nepakļaut iznīcībai savu «izredzēto» tautu! «Iznīcināšu, aprišu!» Un šo cilvēku vaina ir tā, ka viņi sākuši aunus un vēršus cepināt nevis Jehovam, bet citam dievam, kaut ari ar ragiem. Kā gan lai pacieš tādu konkurenci!

Komēdija, vairāk nekas! Mozus centies pierunāt šo dievu ka mazu, aizvainotu bērnu, atgādinājis tam viņa zvērestus Ābramam, Izākam, Jēkabam. Un sakauninājis! (XXXII, 11 — 13).

«Tad tam Kungam bija žēl tā ļaunuma, par ko viņš bija runājis, to darīt saviem ļaudīm.» (14. p.)

Ka pēc visa ta jūs, ticīgie, pierādīsiet, ka dievs ir pastāvīgs! Viņš ir kā mazs, kaprīzs, stūrgalvīgs bērns: te gatavs iznīcināt, aizmirsdams visus savus zvērestus, te ņem savu vārdu atpakaļ. Bet vai uz ilgu laiku?

Mozus nokāpj no Zinaja kalna, un viņam rokās divas akmens plāksnes (varbūt šīfera?), galdiņi, uz kuriem it kā dievs uzrakstījis likumus (kā redzams, pratis rakstīt). Bet, kad viņš «redzēja to teļu un to diešanu, tad Mozus dusmas iededzās un viņš meta tos galdiņus no savām rokām, un tos sasita apakšā pie kalna.» (XXXII, 19.)

Ka viņš tā varēja: augļus, ko devušas ilgās sarunas ar dievu, — šīfera plāksnes, uz kurām pats bībeles dievs uzrakstījis savus likumus, Mozus atnesis no kalna un pēkšņi — triec tos pret grīdu?! Lūk, jums, kuces bērni, dieva likumi! Dransku dranskās tos sadauzīšu, tikai lai jums, neliešiem, tie netiktu. Un jūs, ticīgie, ticat šīm blēņām?

Bet tālāk lasām, kā viņš izdzinis teļa ticību no prātiem un iznīcinājis teļa dievu.

«Un viņš ņēma to teļu, ko tie bija taisījuši, un to sadedzināja ar uguni, un to sagrūda, kamēr tas tapa smalks, un to izkaisīja pa ūdens virsu, un ar to dzirdināja Izraēļa bērnus.» (20. p.)

Kas gan, būdams pie pilna saprāta, tam noticēs? Zelts ugunī nepaliek smalks (t. i., par pelniem), nesadeg, bet tikai kūst. Bet teļš taču bija no zelta. Ķā tad tas ugunī pārvērties par pelniem? Un kā sakusušu zeltu var izkaisīt pa ūdeni? Ķā to var dzert?

Viss tas ir tīrie nieki.

Ka te viss saistīts ar divu dievu konkurenci, skaidri redzams no tās pašas nodaļas. Izsacījis pārmetumus savam brālim Aronam par to, ka tas iztaisījis zelta vērsēnu, Mozus nolemj izkaut otras ticības piekritējus. Protams, priesteris Ārons visu vainu uzveļ uz citiem: ne mana cūka, ne mana druva, viņš saka, es tikai paklausīju šiem ļaudīm. (XXXII, 21 — 24.) Mozus izsauc levitu bandu (tā bija garīdznieku kārta), apbruņo šo bandu un izkauj iris tūkstošus cilvēku Jehovam, dievam tam kungam, par godu.

«Tad Mozus nostājās lēģera vārtos un sacīja: kas tam Kungam pieder, tas lai nāk pie manis! Tad pie viņa sapulcējās visi Levja dēli. Un viņš uz tiem sacīja: tā saka tas Kungs, Izraēfa Dievs (tātad visaugstākā — paša dieva kunga Jehovas pavēle. — J. I.): joziet ikviens savu zobiņu ap saviem gurniem un eita šurp un turp no vieniem lēģera vārtiem līdz otriem, un nokaujat ikviens savu brāli un ikviens savu draugu, un ikviens savu tuvāku. Un Levja dēli darīja pēc Mozus vārda, un tai dienā krita no tiem ļaudīm kādi trīs tūkstoši vīri. Tad Mozus sacīja: pildāt šodien savas rokas tam Kungam, jo ikviens ir bijis pret savu dēlu un pret savu brāli, ka šodien uz jums top likta svētība.» (XXXII, 26—29.)

Šķiet, skaidrs: sit, pazudini brāli, dēlus, draugu, tuvāku, nododies šodien bendes darbam,'nežēlo asiņu un cilvēku, dievs svētī jūs šīm masu slepkavībām!

Redzat, ticīgie, kāda ir ticība dievam! Nežēliga, asiņaina, pilna noziegumu, tā šķiro cilvēkus, nodod viņus garīdznieku rokās!

Vai tad nav vienalga, kādu dievu pielūgt? Visi tie ir gluži vienādi. Visus tos izdomājis un radījis cilvēks. Visi tie ir nevajadzīgi, kaitīgi darbajaudīm.

Divdesmit otrā nodaja otrĀ SATIKŠANĀS ZINAJA KALNĀ

I

R smiekli nāk, ir neērti smieties, kad lasi, kā Mozus noskaities un sasitis akmens galdiņus, uz kurieni pēc dieva diktāta uzrakstījis likumu kopojumu! Vēl smieklīgāk lasīt, kā Mozus centies pierunāt dievu, lūgšus viņu lūdzies, un kā vienojies ar viņu par tālāko ceļojumu. Dievs tā noskaities par to, ka viņam parādījies ragains konkurents zelta teļa veidā, ka atteicies tālāk ceļot kopā ar ebrejiem. Tā viņš arī saka:

«Jo es tavā vidū ne-iešu lidz, jo jūs esat pārgalvīgi ļaudis, ka es ceļā jūs neapriju.» (2. Mozus grāmata, XXXIII, 3.)

Redzat, cik stipri noskaities, ka pat galvot par sevi nevarējis: sak, ja iešu jums līdzi, saskaitīšos uz jums un pazudināšu jūs!

Nu, protams, ebreji sākuši tik gauži raudāt, ka, pēc bībeles vārdiem, neviens nav apvilcis savas greznās drēbes. Bet, interesanti, vienā un tai pašā bībeles vietā dieva vārdi atstāstīti dažādi. 3. pants dieva vārdus atstāsta šādi:

«Jo es tavā vidū ne-iešu līdz, jo jūs esat pārgalvīgi ļaudis, ka es ceļā jūs neapriju», — bet 5. pants pavisam citādi:

«Un tas Kungs bija sacījis uz Mozu: saki Izraēļa bērniem: jūs esat pārgalvīgi (audis, kad es tev iešu līdz vienu acumirkli, tad es tevi izdeldēšu (piekritis tikai uz acumirkli. — J. /.). Bet nu noliec savu greznumu, tad es zināšu, ko tev darīšu.»

Krieviski to saka tā: «Sakņu dārzā pliederis, bet Kijevā tēvocis; tāpēc tevi mīlu, ka tev ir gredzens.» Padomājiet vien: sākumā dievs plātās: «Neiešu jums līdz, jūs, sak, šādi un tādi!» Pēc tam sāk pieļauties: «Kad es iešu līdz vienu acumirkli, es tevi izdeldēšu.» Bet tad pēkšņi ne no šā, ne no tā saka: «Noliec savu greznumu.» Viņš pats vēl nemaz nezina, kas no tā iznāks, — šis visuvarenais viszinis dievs! Jūs, viņš saka, nolieciet greznumu, tad es redzēšu, ko ar jums darīt.

Pēc tam bībele pastāsta, ka Mozus taisījis padebeša stabu pie savas telts durvīm un ka visi viņam palocījušies. Pēc tam atkal sākas dieva sarunas ar Mozu, pie tam negaidīti tiek pastāstīts, ka «las Kungs runāja ar Mozu vaigu vaigā, it kā runātu ar savu draugu». Negaidīti tas ir tāpēc, ka bibelē daudzās vietās arī sastopam apgalvojumu, ka dievu neviens vaigā nav redzējis, ari ebreji to redzējuši tikai no mugurpuses.

Mozus neatkāpjas, turpina dievu pierunāt: «Ja tavs vaigs ne-ies līdzi, tad neved mūs no šeijlenes.» (XXXIII, 15.)

Ebreju dievs vairs neiztur, padodas galīgi. Labi, viņš saka, velns tevi rauj, iešu jums līdzi, tikai tādēļ, lai pierādītu, ka tevi mīlu: «Tad tas kungs sacīja uz Mozu: ir šo lietu, ko tu esi runājis, es darīšu; jo tu esi atradis žēlastību manās acīs, un es tevi pazīstu pie vārda.» (XXXIII, 17.) (Kā redzat, dievs ir bijis diezgan bailīgs: ja iesi ar nepazīstamiem, vēl sados pa ribām, bet te — savs cilvēks.) Tātad citus viņš vārdā nav zinājis — šis viszinis! Un turpat pēc dažām rindām, aizmirsis, ka Mozus tikko sarunājies ar savu draudziņu Jehovu «vaigu vaigā», bībeles sastādītājs piebilst:

«Vēl viņš sacīja: tu manu vaigu nevari redzēt, jo neviens cilvēks mani nevar redzēt un dzīvot. Un tas Kungs sacīja: redzi, še pie manis ir vieta, tur tev būs stāvēt uz klints. Un, kad mana godība ies garām, tad es tev likšu stāvēt klints alā un tevi apklāšu ar savu roku, tiekams būšu garām gājis. Un, kad es savu roku būšu atņēmis, tad tu mani redzēsi no pakaļas, bet manu vaigu nevar redzēt». (XXXIII, 20—23.)

Tieci nu gudrs, kuru pusi — mugurpusi vai priekšpusi — ir redzējis Mozus.

Pēc šīm patīkamajām sarunām un norunām Mozus no jauna sagatavojis šīfera tāfeli, lai dotos uz kalnu pierakstīt dieva likumus.

Bībele stāsta, ka art šoreiz saruna ar dievu notikusi divatā, bez lieciniekiem. Bet tas vajadzīgs mācītājiem tādēļ, lai iedvestu_ticīgajiem, ka viss garīdznieku sacītais ir svēts, brīnumaina noslēpuma klāts, par ko zina tikai izredzētie. Bet vienkāršo mirstīgo pienākums ir paklausīt un izpildīt to, ko viņiem liek baznīcas kalpi.

Šoreiz saruna risinās mazliet citādi: sākumā dievs nodarbojas vairāk ar ārlietu ministrijas lietām. «Sargies,» viņš brīdina Mozu, «ka tu nedari derību ar tās zemes iedzīvotājiem, pie kuriem tu nāksi, ka tie nekļūst tavā starpa par slazda-valgu.» (XXXIV, 12.) Visvairāk baidīdamies no konkurences, viņš dod norādījumus: «Bet jums būs izpostīt viņu altārus un jums būs salauzīt viņu uzceltos stabus un nocirst viņu elku-kokus.» (XXXIV, 13.) Baušļi arī izklāstīti citādi, kā gan lai visu atceras! Pārāk ilgi notūļājies Mozus otrreiz Zinaja kalnā — veselas četrdesmit dienas un četrdesmit naktis. Ko tad viņš tur darījis, ne ēdis, ne dzēris četrdesmit dienas? Bībele atbild: uzrakstījis uz galdiņiem derības vārdus, desmit baušļus. Vai redziet, kas par gudrību! Tagad taču katrs pirmās klases skolnieks uzrakstīs šos desmit baušļus stundas laikā, bet Mozum, dieva padomniekam, ar dieva palīdzību vajadzējis četrdesmit dienu un četrdesmit nakšu, lai uzrakstītu šos desmit baušļus. Nu, protams, pēc tam vajadzējis izdarīt visādas komēdijas ar pārģērbšanos. Te aizklāj seju, te atklāj un izliekas, ka sarunājas ar kungu dievu.

Iztirzājuši visas šīs pasaciņas tā sauktajā 2. Mozus grāmatā, mēs redzējām bībeles aplamības un pretrunas, tās vergturu morāli un kaitīgumu. Pēc visa tā gan ticīgais, gan neticīgais sapratīs, ka ebreji nekad no Ēģiptes nav izgājuši, ka bībeles Mozus nekad nav dzīvojis, tātad nav norisinājušās arī šā varoņa brīnumainās dēkas, par kurām tik pretrunīgi stāsta bībele.

CETURTĀ DAĻA TREŠĀ MOZUS GRĀMATA

..

KAS IR TREŠA MOZUS GRĀMATA JEB LEVITS

L

evits — tulkojumā nozīmē — garīdznieks, mācītājs. Bībele stāsta, ka Jēkabs, svētīdams savus dēlus un dalīdams viņiem mantojumu, neesot ierādījis zemes gabalu un mantojuma sevišķo daļu Levja pēcnācējiem tāpēc, ka Levis kopā ar otru brāli viltus ceļā noslepkavojuši draudzīgu cilti un ar to izraisījuši kara briesmas pret ebrejiem. Bet mācītāji, Levja pēcnācēji, pamanījās un dabūja daudz pastāvīgāku daļu: cirpt cilvēku ganāmpulka avis un aunus. Izveidojas vesela garīdznieku kārta. Viņi ne sēja, nedz pļāva., bet savās klētīs ievāca un ievāc vēl šobaltdien desmito daļu.

353

Pēc bībeles iznāca: «desmito tiesu savam Dievam tam Kungam». Bet dievs taču augstu, — kā lai viņu aizsniedz? Par starpnieku, par produktu piegādātāju dievam, debesu iemītnieku

23 Bībele

uzturzini, par neesošo dievu un eņģeļu furažieri, par viņu pavāru un maiznieku un tai pašā laika par miesnieku ebreju tautā kalpoja leviti. Un bez desmitās daļas, ko tie saņēma (dieva likums!), ebreju rabīni (tā dara arī citu reliģiju mācītāji mūsdienās) izdomāja krietnus nodokļus it visiem gadījumiem, sedzot šo laupīšanu ar dieva vārdu.

3. Mozus grāmatā jūs atrodat precīzu uzskaitījumu: kad, kādos gadījumos, cik vēršu, aunu, baložu dievam jācepina, kā tie jāsagatavo, ceptā vai vārītā veidā, un kā pasniegt, cik miltu, eļļas un citu produktu — gluži kā restorānā ēdienu karte katrai dienai. Dažu labu piemēru no šīs grāmatas esmu minējis jau agrāk, bet tagad sīkāk iepazīsimies ar dieva virtuves lietām.

Bez tam 3. Mozus grāmatā mēs atrodam noteikumus, kādus dzīvniekus drīkst ēst un kādus nedrīkst. Sie likumi sastādīti tanī laikā, kad cilvēki vēl nebija pienācīgi iepazinuši dzīvnieku valsti, un tāpēc varam atrast, piemēram, šādas pasakas: «.. .jums nebūs ēst… zaķi, jo las gan gremo, bet tam nav šķelti nagi, to jums būs turēt par nešķistu.» (3. Mozus grāmata, XI, 6.) Nu, kurš bērns tagad nezina, ka zaķis negremo? Kas gan nezina, ka zaķim nav nagu — ne šķeltu, ne veselu? Un tomēr vēl tagad dievbijīgi cilvēki neēd zaķi, bet trusi, kas ir tāds pats zaķis, ēd! Luk, ko nozīmē apmulsināt un iebaidīt cilvēkus!

Man Šī bībeles vieta ļoti atgādina stāstu par mācītāju, kas izskaidro skolniekiem, kas ir dievcilvēks. «Tas,» viņš saka, «nav ne dievs, ne cilvēks, bet dievcilvēks! Nu, gluži tāpat, ja mēs ņemtu zeltu un sudrabu un sakausētu. Ko tad dabūsim? Ne zeltu, ne sudrabu. Bet ko?» Mācītājs nogaidīja brīdi, kamēr skolnieki sasprindzināti klusēja, un pēkšņi svinīgi pats sev atbildēja: «Ne zelts un ne sudrabs, bet… dzintars!» Lūk, apmēram tādas zināšanas, kādas bija šim mācītajam, bijušas arī tiem ebreju rabīniem, kas rakstījuši, ka zaķis gremo! Daži saredz šajos noteikumos medicīnas priekšrakstus. Vēlāk pierādīsim, ka ar medicīnu tiem nav nekāda sakara.

3. Mozus grāmatā tiešām daudz medicīnas padomu. Tā ir ne vien dieva pavāru grāmata, bet arī medicīnas padomu krājums garīdzniekiem, kas tanī laikā bijuši arī dziednieki.

Ja pievienosim pie tā dažus priekšrakstus par nodokļiem, naudas piedzīšanu mācītājiem, redzēsim, ka tā ir īsta mācību grāmata ebreju rabīniem, kas darbojušies apmēram priekš 2500 gadiem. Sī grāmata māca, kā un no kura, un cik, un kādos gadījumos ņemt natūrā, kādos naudā.

23'

355

Vēl boļševiku nebija pasaulē, bet tauta jau sacerējusi sakāmvārdu: «Ubagam kules nepiepildīsi, tāpat kā baznīckungam kabatas.» Vēl par avīzi «Bezbožņik» nebija ne miņas, bet zemnieki jau runāja: «Citiem ceļu uz debe

sim rāda, pats brauc uz elli.» 3. Mozus grāmata to lieliski apstiprina.

Un katrs, kas ar reliģisko māņticību sagrozījis prātu, izlasījis «Bībeli ticīgajiem un neticīgajiem» — 3. Mozus grāmatu, atgūs veselo saprātu.

Pirmā nodaļa KĀ DIEVAM GATAVOTA BARĪBA

(3. Mozus grāmata, I—IX)

Uz mani, bezdievi, apvainojušies dau

dzi, ka es rakstu par dieva virtuvi, par dieva virām; apvainojušies, protams, tie, kas arī tagad dieva virtuvē nodarbojas^ ar dieva viras vārīšanu un sauc sevi par dzīvās baznīcas09 piekritējiem vai citādi. Taču patiesībā ar šiem ticējumiem, ko viņi sludina tautai, nav tālāk tikuši par ebreju ganu ciltīm, kas cepa vēršus, aunus, aitas, āžus, baložus un citus dzīvniekus dievam savam kungam Cebaotam, Jehovam, Elohimam, Elu — vai kā citādi to saukuši dažādos laikos un dažādās vietās.

Arī tagad, kad cep dievmaizes pēc noteiktas receptes (kas ir liels noslēpums), kad katoļu mācītājs dod kartupeļu miltu oblātu un pūš miglu acīs: ar to tu ēd tā kunga miesu (un cik ērti, bez kauliem!), kad pasniedz vīnu un apgalvo, ka tas esot tā kunga asinis, vai kad mācītāji šļakstina ūdeni, ziež e]ļu, kūpina vīraku, dedzina sveces u. tml., — viss tas nāk no dieva virtuves.

Bet tagad palūkosimies, kā bijis dieva virtuvē, kad, kā saka mācītāji, ebreji ticējuši vienīgajam dievam un pildījuši viņa baušļus. Papriecāsimies par šo dievu, kas Mozum un Aronam dod rīkojumu, kad un kā cept dzīvniekus, ar ko tos cept, kādus gabalus cept, cik daudz un kādos gadījumos.

3. Mozus grāmata sākas ar šādu pavāra rīkojumu:

«Un tas Kungs aicināja Mozu un runāja uz to iz sa-iešanas telts, sacīdams: runā uz Izraēļa bērniem un saki tiem: ja kāds no jums tam Kungam grib upurēt upuri, tad jums savus upurus būs nest no lopiem, no lieliem un no sīkiem lopiem. Ja viņa upuris ir dedzinājams upuris no lieliem lopiem, tad būs upurēt vērsi, kas bez vainas; priekš sa-iešanas telts durvīm viņam to būs upurēt, ka tas tam Kungam labi patīk. Un tam savu roku būs likt uz tā dedzinājamā upura galvu, ka tas viņam labi patīk to salīdzināt. Tad tam būs nokaut to jauno vērsi tā Kunga priekšā, un Aarona dēliem, tiem priesteriem, būs tas asinis pienest un tās asinis slacīt visapkart uz to altāri, kas ir priekš sa-iešanas telts durvīm. Tad tam dedzinājamam upurim būs novilkt ādu un viņu sacirst gabalos. Un priestera Aarona dēliem būs uguni iededzināt uz altāra un malku likt uz uguni. Un Aārona dēliem, tiem priesteriem, tos gabalus, galvu un taukus būs likt virsū uz to malku, kas ir uz tā uguns altāra. Bet viņa iekšas un viņa kājas tam būs mazgāt ar ūdeni, un priesterim to visu būs iededzināt uz altāra; tas ir dedzinājams upuris, uguns upuris tam Kungam par saldu smaršu.» (I, 1—9.)

Te skaidri pasacīts: lopiem jābūt katrā ziņā vīriešu kārtas un bez vainas. Protams, ja iedziļināsimies lopkopībā, būs saprotams, kāpēc ebreju lopkopji nesuši upurim galvenokārt vīriešu kārtas lopus. Sieviešu kārtas bija jāatstāj lopu vairošanai. Arī tagad vairāk kauj vīriešu kārtas lopus. Tāpat arī dievam tam kungam kāva galvenokārt vēršus, aunus.

Bet, galvenais, pievērsiet uzmanību tam, cik sīka šī pamācība! Tādu ne kurš katrs pratīs sastādīt. Te jādarbojas speciālistam ne tikai miesnieku un pavāru arodā, bet tam arī visos sīkumos jāzina, kad un kāds gaļas gabals jācepina, — citādi visa burvība būs pagalam. Viss taču uz to vien bija pamatots, ka, lūk, ja tu izcepsi auna nieres un turklāt sacīsi tādus un tādus vārdus, tev grēks taps piedots, bet, kolīdz kaut kas savādāk, droši vien dievs vēl vairāk sadusmosies. Tas bija parocīgi ebreju rabīniem, jo deva iespēju mānīt tautu, cik vien tīk.

Norādījis, kā jārīkojas ar liellopiem, dievs tūlīt dod Mozum padomu, ko darīt ar sīklopiem:

«Un, ja viņa upuris ir no sīkiem lopiem, no avīm vai no kazām par dedzinājamu upuri, tad tam būs upurēt tēviņu, kas bez vainas. Un viņam to būs nokaut pie altāra sāniem pret ziemeli tā Kunga priekšā, un Aārona dēliem, tiem priesteriem, būs slacīt viņa asinis visapkārt uz altāri. Tad viņam to būs sacirst gabalos līdz ar viņa galvu un viņa taukiem, un priesterim to būs likt uz to malku, kas virsū uz uguns altāra. Bet iekšas un kājas viņam ūdenī būs mazgāt, un priesterim visu to būs pienest un iededzināt uz altāra; Šis ir dedzinājams upuris, uguns upuris par saldu smaršu tam Kungam.» (I, 10—13.)

Arī šeit jābūt speciālistam, kurā pusē altārim jānokauj šis auns vai āzis, kas īsti jāsakrauj uz uguns. Varbūt kāds domās, ka dievam tas nav patīkami, šajā ziņā bībele nomierina. Sis, tur sacīts, «ir dedzinājams upuris, uguns upuris par saldu smaršu tam Kungam», — tātad nešaubieties!

Un atkal dievs paredz: bet, ja nu nav ne vērša, ne auna, vai tad mācītājam izsalkušam sēdēt? Un viņš dod norādījumu, ko darīt, ja pie rokas tikai putni. Arī tad viņš sīki pamāca Mozu, kā «nokniebt» galvu balodim, uz kuru pusi no altāra nomest guzu ar spalvām, un atkal nomierina viņu: «… šis ir dedzinājams upuris, uguns upuris par saldu smaršu tam Kungam.»

«Un, ja kas laban apgrēkotos, dzirdēdams kādu zvērināšanu71 , par ko viņš ir liecinieks, ja viņš to dzirdējis vai zina un to nedara zināmu, tad tam būs nest savu noziegumu. Vai ja kas laban aizkārtu kadu nešķīstu lietu, vai tā ir nešķīstu zvēru maita, vai nešķīstu lopu maita, vai nešķīstu_ tārpu maita, un viņš to nav zinājis, — tomēr viņš ir nešķīsts'un noziedzies. Vai ja viņš kāda cilvēka nešķīstumu aizkārtu, kaut kādu nešķīstumu, ar ko viņš apgānījies, un viņš to nav zinājis, un viņam top zināms, tad viņš ir noziedzies. Vai ja kas laban neapdomīgām lūpām zvērē ļaunu vai labu darīt, ko vien cilvēks neapdomīgi var zvērēt, un ja to nav zinājis un to atzīst, tad viņš vai nu tā, vai tā ir noziedzies. Kad nu notiek, ka viņš vai šā, vai tā noziedzies, tad tam būs izteikt, ar ko tas apgrēkojies, un atnest par noziedzības upuri tam Kungam par tiem grēkiem, ko viņš darījis, mātīti no sīkiem lopiem, aitiņu vai kaziņu par grēku upuri; tad priesterim viņu būs salīdzināt par to grēku.» (V, 1-6.)

Bet, ja nav aitas vai kazas, ko tad darīt? Viņš dzirdējis lāstus un nav ziņojis. Bet ja nu viņš grēkus par šo lietu jau izsūdzējis? Ne, saka mācītājs, vienalga, stiep šurpu cepeti. Ja viņam nav aitas, ko atnest, grēka izpirkšanai lai nes upurim divas ūbeles vai divus baložus, vienu par grēku upuri un otru par dedzinājamu upuri. Un atkal mācītājam instrukcija, ko darīt ar šiem baložiem:

«Un tos būs nest pie priestera; tam papriekš to būs upurēt, kas ir dots par grēku upuri, un viņa galvu pie pakauša būs nokniebt, bet nenolauzt. Un no tā grēku upura asinīm būs slacīt uz altāra sienu, bet, kas atliek no tām asinīm, to būs iztecināt uz altāra grīdu; tas ir grēku upuris. Un to otru tam būs sataisīt par dedzinājamu upuri, kā pienākas; tā priesterim to būs salīdzināt par viņa grēku, ko viņš darījis, — tad viņam taps piedots.» (V, 8—10.)

Bet, ja viņam nav pa spēkam atnest divas ūbeles, lai stiepj kviešu miltus.

«Bet, ja viņam tik daudz nav pie rokas, cik vaijaga par divi ūbelēm vai divi jauniem baložiem, tad tam, kas grēkojis, par upuri būs atnest desmito daļu no vienas epas72 kviešu miltu par grēku upuri; tam nebūs eljes uzliet, nedz vīraka uzlikt, jo tas ir grēku upuris. To būs nest pie priestera, un priesterim no tā būs ņemt pilnu sauju par piemiņas tiesu un to iededzināt uz altāra par uguns upuri tam Kungam; tas ir grēku upuris. Un priesterim būs viņu salīdzināt par viņa grēku, ko viņš šā vai tā darījis, tad viņam taps piedots; un tas pieder priesterim it kā ēdamais upuris.» (V, 11 — 13.)

Un atkal «šis upuris par saldu smaršu tam kungam»! Turklāt sevi mācītājs neaizmirst nekad.

«Un priesterim no tā ēdamā upura būs ņemt piemiņas tiesu un uz altāra iededzināt; tas ir uguns upuris tam Kungam par saldu smaršu. Bet, kas no tā ēdama upura atliek, pieder Aāronam un viņa dēliem; tas ir augsti svēts no tā Kunga uguns upuriem.» (II, 9—10.)

Un pēkšņi dievs atceras: ja aizmirsīs_ uzbērt sāli, nebūs taču nekādas garšas! Tāpēc viņš dod rīkojumu Mozum:

«un visus savus ēdamos upurus tev būs sālīt ar sāli, un tava Dieva derības sāls lai nepaliek nost no tava ēdama upura. Visus savus upurus tev būs upurēt ar sāli.» (II, 13.)

Galvenais tātad ir sāls — neaizmirsti uzkaisīt sāli! Nav jāaizmirst, ka sāls tanī laikā bija ļoti dārga. Kādu laiku sāls plāksnes noderēja pat par sīknaudu. Tuksnesī, tālīnas nomadu apmetnēs, ganībās, sāls bija sevišķi vajadzīga. Tāpēc garīdznieki ar gudru ziņu uzrakstījuši arī likumu par sāls nodevu mācītājiem.

Veselas septiņas nodaļas 3. Mozus grāmatā — trešā, ceturtā, piektā, sestā, septītā, astotā un devītā nodaļa ir ļoti sīka instrukcija, kā jānokauj, kas jāizgriež, kas jācep, kam kāds gabals pieder — mācītājam vai dievam tam kungam, vai var kāds cits ēst šo gaļu un kam īsti tā jāēd, un sīki norādīts, vai sievietēm atļauts ēst. Piemēram, no tā gabala, ko izvēlas sev mācītāji, var ēst garīdznieku vīriešu dzimuma radinieki. Tātad mācītāja madāmai un viņas meitām netiek! Ko tas liecina? Neko citu kā mežonīgu priekšstatu par sievieti, par to, cik pazemotā un verdziskā stāvokli tā atradusies, ka viņu uzlūkojuši par beztiesīgu un nešķistu būtni.

Nepārmetiet, ka citēšu fragmentus no šīm septiņām nodaļām, — no dziesmas vārdu neizmetīsi. Ja gribam zināt, kas ir bībele, jālasa tas, kas tur ir.

Lūk — pateicības upuris. Arī tam jābūt bez vainas. Sīki norādīts, kur tas kaujams, kas darāms ar tā asinīm un kāda daļa pienākas dievam:

«Un no tā pateicības-upura lai viņš upurē par tā Kunga uguns upuri tos taukus, kas iekšas apklāj, un visus taukus, kas ir pie iekšām; un tās divi īkstis un tos taukus, kas pie tām klātu ir pie gurniem, un aknu taukus; pie īkstīm lai viņš tos noplēš.» (III, 3—4.)

Tā tas ir ar liellopiem, bet sīklopiem atkal cita instrukcija:

«Un no pateicības-upura tam būs upurēt par uguns upuri tam Kungam viņa taukus, visu asti, — to viņam pie paša muguras kaula būs nogriezt, — un tos taukus, kas iekšas apklāj, un visus taukus, kas ir pie iekšām, un abējas īkstis un tos taukus, kas tām klātu ir pie gurniem, un aknu taukus; pie īkstīm viņam tos būs noplēst. Un priesterim to būs iededzināt uz altāra; tā ir uguns barība tam Kungam.» (III, 9—11.)

Bet āzim vai kazai atkal cita instrukcija:

«Tad viņam no tā savu upuri būs pienest, par uguns upuri tam Kungam, tos taukus, kas iekšas apklāj, un visus taukus, kas ir pie iekšām. Un abējas īkstis un tos taukus, kas tām ir klātu pie gurniem, un aknu taukus; pie īkstīm viņam tos būs noplēst. Un priesterim to būs iededzināt uz altāra par uguns barību. Par saldu smaršu ir visi tauki tam Kungam.» (III, 14—16.)

Luk cik talu nonākusi specializācijā! Par visu un visam — sevišķu upuri. Dažkart gadās «sagrēkot» apzinīgi, bet bībele prasa upuri arī par neapzinīgu grēku. Jāatzīmē, ka arī tagad: lai izpirktu šādu vai tādu «grēku» (bet par grēku mācītāji pasludina visu, kas valdošajām šķirām neizdevīgi, bīstami), katra ziņā ir jādod' upuris. Bībele precīzi uzskaita, par kādu grēku, cik, kas un kā jācep vai jāēd mācītājam. Un pat tai gadījumā, ja aiz pārpratuma kāds apgrēkojas, arī tad, vi'enalga, ir vajadzīgs upuris. 3. Mozus grāmatas ceturtā nodaļa visa pilna ar tāda upura aprakstiem. Gluži nelabi paliek, to visu atkārtojot. Palasiet paši!

«Un tam to vērsi būs vest priekš saiešanas telts durvīm tā Kunga priekšā un būs likt savu roku uz tā vērša galvu, un to vērsi nokaut kā Kunga priekšā. Un tam svaidītam priesterim būs ņemt… no tā vērša asinīm un to nest saiešanas teltī. Un priesterim būs iemērkt savu pirkstu asinīs un ar tām asinīm septiņkārt slacināt tā Kunga priekšā pret svētās vietas priekškaramo. Un priesterim būs likt no tām asinīm arī uz altāra ragiem, kur smaržīgas zāles top kvēpinātas, kas saiešanas teltī ir tā Kunga priekšā, un tā vērša citas asinis tam būs izliet uz dedzinājamu upuru altāra grīdu priekš saiešanas telts durvīm. Un grēku-upura vērša taukus visus viņam no tā būs atņemt. Tos taukus, kas iekšas apklāj, un visus taukus, kas ir pie iekšām, ir abējas īkstis un to taukus, kas tām klātu ir pie gurniem, un aknu taukus, to būs noņemt pie īkstīm, itin kā tas top atņemts no pateicības upura vērša; un tam priesterim to būs iededzināt uz dedzinājamu upuru altāra. Bet tā vērša ādu un visu viņa gaļu ar viņa galvu un ar viņa kājām un viņa iekšas un viņa sūdus, un visu to vērsi būs iznest ārā lēģera priekšā uz šķīstu vietu, kur pelni top izgāsti, un to ar uguni būs sadedzināt uz malkas; pie tiem izgāstiem pelniem to būs sadedzināt.» (IV, 4—12.)

«Un,_ ja viņa upuris tā Kunga priekšā ir dedzinājams upuris no putniem, tad viņam savu upuri tam Kungam būs pienest no ūbelēm vai no jauniem baložiem. Un priesterim to būs nest pie altāra un galvu nokniebt, un uz altāra iededzināt, un viņa asinis būs izspaidīt pie altāra sienas. Un viņa guzu ar viņa spalvām būs atņemt un pie altāra nomest pret rītiem uz pelnu kopu. Un tam to būs ieplēst pie spārniem, ne dalīt, un priesterim to uz altāra būs iededzināt ugunī uz malkas; tas ir dedzinājams upuris, uguns upuris tam Kungam par saldu smaršu.» (I, 14—17.)

Bet no gaļas vien jau nedzīvosi — arī maizīti, eļļu un ko citu gribas paēst. Tālredzīgais ebreju rabīns arī par to uzrakstījis likumu. Un, protams, ne jau no sevis, bet «tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja». Tikpat labi viņš varēja uzrakstīt, teiksim, Izraēļa bērniem: lai, tā sakot, piegādā man divas mārciņas žāvētu stores muguru, mārciņu graudainā kaviāra, holandiešu sieru un visu citu. Ja visu to ierakstītu likumā, iznāktu «dieva baušļi»! Patiesi, lūk, likums par maizes pienesumiem:

«Ja nu kas laban tam Kungam grib pienest ēdamu upuri, tad viņa upurim būs būt no kviešu-miltiem, un tam būs uzliet elji un uzlikt vīraku78 . Un viņam to būs nest pie Aārona dēliem, tiem priesteriem, tad priesterim būs ņemt pilnu sauju no tiem kviešu-miltiem un no viņa eljes ar visu viņa vīraku un viņa piemiņas tiesu uz altāra iededzināt; tas ir uguns upuris tam Kungam par saldu smaržu. Un kas atliek no tā ēdamā upura, pieder Aāronam un viņa dēliem; tas ir augsti svēts no tā Kunga uguns upuriem.» (II, 1—3.)

Ir taču skaidrs, ka cilvēks, kas pat balodi nevar noķert, ir trūcīgāks par trūcīgu. Vienalga, stiep miltus, un mācītājs paredz: nevar taču visu dievam, jāatstāj arī sev. Tāpēc viņš pašos dieva likumos raksta: «un tas (atlikums) pieder priesterim it kā ēdamais upuris».

Arī VI nodaļa runā par to pašu. Seit galvenokārt par maizes pienesumiem, un atkal jo sīki paskaidrots, kā jācep, no kā" jācep, kas drīkst ēst un kas nedrīkst ēst.

«Sis nu ir tas ēdamā upura likums: Aārona dēliem to būs upurēt priekš tā Kunga altāra priekšā. Un būs ņemt pilnu sauju no tā, no ēdamā upura kviešu-miltiem un no viņa eljes, un visu to vīraku, kas uz tā ēdamā upura, un to iededzināt uz altāra par saldu smaržu, par piemiņu tam Kungam. Un kas no ta atlicis, to būs ēst Aāronam un viņa dēliem; neraudzētu to būs ēst svētā vielā, saiešanas telts pagalmā tiem to būs ēst. To nebūs cept ar raugu. Si ir viņu daļa, ko es tiem esmu devis no saviem uguns upuriem. . . Visiem vīrišķiem starp Aārona dēliem to būs ēst; tas lai ir par likumu uz jūsu pienākamiem mūžam, no tā Kunga uguns upuriem: ikviens, kas tos aizkārs, lai ir svēts.»

«Runā us Aāronu un uz viņa dēliem un saki: šis ir tas grēku upura likums. Tai vieta, kur dedzinājamais upuris top nokauts, būs arī nokaut grēku upuri tā Kunga priekšā; tas ir augsti svēts. Tam priesterim, kas grēku upuri upurē, to būs ēst, svētā vietā to būs ēst, saiešanas telts pagalmā. Ikviens, kas viņa gaļu aizkar, būs svēts, un, ja kas no viņa asinīm slacīs uz kādām drēbēm, tad to, ko viņš ir apslacījis, būs mazgāt svētā vietā. Un to podu, kur tas vārīts, būs sasist; bet, ja tas ir vara traukā vārīts, tad to būs berzt un ar ūdeni skalot. Visiem, kas no vīriešu-kārtas starp priesteriem, to būs ēst; tas ir augsti svēts.» (VI, 14—18 un 25—29.)

Septītajā nodaļā — likums par nozieguma

upuri — cenšas iedvest: tas ir liels svētums! Un atkal seko sīki paskaidrojumi, ko un kā cept un kam tas jāēd:

«Šis nu ir tas nozieguma-upura likums; tas ir augsti svēts. Tai vietā, kur nokauj dedzinājamo upuri, būs ari nokaut nozieguma-upuri, un viņa asinis būs slacīt uz altāri visapkārt. Un visus viņa taukus būs upurēt; asti un taukus, kas iekšas apklāj, un abas īkstis un tos taukus pie tām, pie gurniem, un aknu taukus būs noņemt pie īkstīm. Un priesterim tos būs iededzināt uz altāra par uguns upuri tam Kungam; tas ir nozieguma upuris. Visiem, kas no vīriešu kārtas starp priesteriem, no tā būs ēst; to būs ēst svētā vietā, — tas ir augsti svēts. It kā grēku upuris, tā būs būt nozieguma upurim, — tiem ir viens likums, tas pieder tam priesterim, kas ar to salīdzina.» (VII, 1-7.)

Bet tautai taču jādod kaut kads gandarījums. Tāpēc laiku pa laikam tai atļāva apēst kumosiņu no šā upura un iegalvoja: ja cilvēks pieskarsies šim upurim, taps svēts, viņam tiks piedoti «grēki», viņa lauki būs auglīgi, viņa lopi vairosies, viņš neslimos. Un tumšā, neizglītotā tauta, šo alkatīgo parazītu mācītāju varā, gāja pie viņiem, veda viņiem lopus, nesa viņiem maizi, eļļu, smaržzāles, bet tie apgalvoja, ka viss tas nonāk pie dieva tā kunga.

Tauta, protams, gribēja redzēt šo dievu kungu, bet mācītāji sacīja, ka viņu nevar re-

dzēt. Un tiešām, ko viņi varēja parādīt, ja dieva nav! Tad mācītāji ķērās pie pārbaudīta līdzekļa — pie krāpšanas ar «brīnumiem». Lūk, mēs jums parādīsim šā vai tā viņa slavu uguns veidā, kas parādīsies pēkšņi. Un 3. Mozus grāmatā, devītajā nodaļā, aprakstīta šāda tautas krāpšana. Sākumā atkal tiek dota pavēle, kā to sarīkot, kas šai gadījumā cepams un cik no kā:

«Un astotā dienā Mozus sauca Aāronu un viņa dēlus, un Izraēļa vecajus. Un viņš sacīja uz Aāronu: ņem jaunu teļu par grēku-upuri un aunu par dedzinājamu-upuri, kas ir bez vainas, un atved tos tā Kunga priekšā. Pēc tam runā uz Izraēļa bērniem un saki: ņemiet āzi par grēku-upuri… un teļu un jēru, kas gadu veci un bez vainas, par dedzinājamu upuri; ir vērsi un aunu par pateicības-upuri tā Kunga priekšā upurēt, un ēdamu upuri, ar elji sajauktu, jo šodien jums tas Kungs parādīsies. Tad tie ņēma, ko Mozus bija pavēlējis, un to noveda pie sa-iešanas telts, un visa draudze piegāja un stāvēja tā kunga priekšā.» (IX, 1-5.)

Pēc tam aprakstīts, kā Arons nokāvis lopus, iemērcis pirkstu asinīs, noziedis ar asinīm altāra ragus, cepis taukus un nieres, izcepis gaļu par grēkiem — un visu pēc noteikumiem. Tad viņam atnesuši maizi, ko arī viņš dedzinājis ugunī. Pēc tam atkal nokāvis vērsi un aunu un atkal slacījis altāri ar asinīm. Tad ar taukiem uz uguns cepis vērša taukus un auna asti, un nieres, un aknas. Un tad viņš paņēmis izceptu krūšu gabalu un labo plecu un esot kratījis šos ceptās gaļas gabalus dieva priekšā, bet pēc tam griezies pie tautas un ar šīm asiņainajām, ar taukiem un cepto gaļu noziestajām rokām svētījis tautu. Bībele stāsta:

«Un Mozus un Aārons gāja saiešanas teltī; pēc tie nāca ārā un svētīja tos ļaudis. Un tā Kunga godība parādījās visiem ļaudīm. Jo uguns izgāja no tā Kunga un aprija uz altāra to dedzinājamo upuri un tos taukus; un visi ļaudis to redzēja un gavilēja, un krita uz savu vaigu.» (IX, 23—24.)

Seit redzams, cik lētticīga bijusi tauta un cik viegli bijis to piemuļķot.

Jā, sacīs mācītāji, kādēļ to atcerēties, tas viss attiecas uz tālīnajiem laikiem, kad ebreji vēl bija ļoti neizglītoti. Bet kādēļ tad jūs atbalstāt ticīgajos domu, ka bībele ir svētie raksti, nevis stāsti par to, kā vecos laikos jūsu pašu kolēģi — ebreju rabīni krāpuši tautu?

Otrā nodaļa DIEVS NECIEŠ KONKURENTUS JEB PAR TO, KĀ ALTĀRI NOSMACĒTI DIVI EBREJU RABĪNI

(3. Mozus grāmata, X)

Un Aārona dēli Nadabs un Abijus ņēma ikviens savu kvēpinājamo trauku un ielika uguni un kvēpējamas zāles tur virsū, un nesa svešu uguni tā Kunga priekšā, ko viņš tiem nebija pavēlējis. Tad uguns izgāja no tā Kunga un tos aprija, un tie nomira tā Kunga priekšā.» (3. Mozus grāmata, X, 1-2.)

Kā stāsta 3. Mozus gramata par to, ka jaunie mācītāji ņēmuši uguni nevis no dieva virtuves, bet no cita ugunskura, dievs viņus nogalina. Patiesībā, protams, tādas lietas senlaiku, tāpat kā mūsdienu reliģiju mācītāji nokārtoja vienkāršāk: mācītāji necieš konkurentus. Ja tai laikā būtu laba kriminālā izmeklēšana, dieva stabules, Mozus un Ārons, nokļūtu uz apsūdzēto sola, bet šeit, kā redzē-

sim, lieta palika apslēpta, jo Mozus un Arons piemuļķoja tautu, ka viss tas esot no «dieva». Viņi taču bija iedvesuši tautai, ka uguns, uz. kuras dievam cep aunus, vēršus un baložus, ir svēta uguns. Viņi bija iestāstījuši tautai, ka ņemt uguni no cita ugunskura ir grēks dieva priekšā, kas sodāms ar nāvi. Mācītāji visādiem līdzekļiem sargāja savas kārtas privilēģijas. Apžēlojieties: ja jau katra degoša pagale no jebkuras krāsns līdzīga pagalei no dieva virtuves, tad zudīs visa cienība pret dieva virtuvi un mācītāju bodītei būs beigas. Tātad jāparāda, ka dievs soda tos, kas grib ar viņu konkurēt, atņemt viņam maizi. Jo, ja jebkuru veģi no ceptuves pielīdzinās dievmaizītei, tad katrs pirks dievmaizi konditorejā, tad arī pret mācītāja amata «noslēpumu» nebūs cienības un baiļu; tātad ir jāparāda, ka te ir liela starpība. Dievmaizīšu cepēja cep ne tikai mazus veģīšus, bet iecep tajos dieva miesu. Tas ir liels noslēpums. Pats dievs tā nolicis, lai abrā no mīklas rastos dieva miesa.

Nobeidzis ebreju mācītājus, kas gribējuši atmaskot dieva virtuves «noslēpumu», Mozus mēģina nomierināt savu līdzdalībnieku Aronu.

«Un Mozus sacīja uz Aāronu: tas ir, ko tas Kungs ir runājis, sacīdams: iekš tiem, kas manim tuvu, es tapšu svētīts un visu ļaužu priekšā es tapšu godināts. Bet Aārons cieta klusu.» (X, 3.)

Vai nav tiesa, šī scēna ļoti bagātīga. Guļ divi nosistie mācītāja Arona dēli. Mozus paskaidro: šai slepkavībā tapis godināts ļaužu priekšā pats dievs tas kungs. Protams, Arons cješ klusu: ko lai viņš saka, viņš taču ir šīs lietas līdzdalībnieks. Bet pēc tam tiek noslēptas krimināllietas pēdas.

«Un Mozus aicināja Mizaeli un Elcapanu, Ūzieļa, Aārona tēva brāļa, dēlus, un tiem sacīja: pie-eita un nesiet savus brāļus projām no svētās vietas ārā aiz lēģera. Tad tie piegāja un iznesa tos ar viņu šauriem svārkiem ārā aiz lēģera, kā Mozus bija runājis.» (X, 4—5.)

Taču pat muļķis sapratīs, ka ši pasaciņa par to, ka viņi sadeguši, ir izdomāta. Ja būtu sadeguši cilvēki, sadegtu arī viņu šaurie svārki.

Es jums saku, ticīgie un neticīgie, ka šī lieta, ja ticam bībelei, ir sena, tumša, krimināla. Mozus un Ārons, pēc bībeles, bijuši neaizskaramas personas, viņiem ticējusi tauta, bīdamās ebreju dieva dusmas. Un bībeles stāstā nav grūti saskatīt, ka aiz šīs ticības plīvura viņi «svētnīcā» nokārtojuši lietiņas, par kurām tagad var tikai pabrīnēties. Kolīdz izdarām kaut paviršāko izmeklēšanu, tūlīt redzams, ka viss šis bībeles stāsts sadomāts, lai iedvestu ticīgajiem: neiedrošinieties nepaklausīt dievam kaut sīkumos — citādi viņš jūs sadedzinās ar uguni, iznīcinās. Bet lai šie draudi neizskanētu tukšā, altāros ar dieva atriebības ieganstu garīdznieki gan ebreju, gan ari kristīgo baznīcā ne reizi vien vēstures gaitā izdarījuši kriminālus noziegumus.

Pēc šā brīnumainā stāsta, ka ebreju dievs sadedzinājis divus mācītāja Arona dēlus par to, ka viņi kvēpnlcā ielikuši ogles ne no dieva virtuves, mēs pēkšņi esam visai negaidītas dieva un Arona sarunas liecinieki. Padomājiet: slikti vai labi rīkojušies šie mācītāja dēli, bet viņu vaina taču bijusi gluži niecīga. Tēvs uztraucies. Un pēkšņi ne no ša, ne no ta dievam šāda saruna ar Aronu:

«Un tas Kungs runāja uz Aāronu un sacīja: viņu. un stipru dzērienu tev nebūs dzert, ne tev, ne taviem dēliem, kad eijat sa-iešanas teltī… lai jūs nemirstat; tas lai ir par likumu uz jūsu pēcnākamiem mūžīgi; — lai jūs varat izšķirt svētu no nesvēta un nešķistu no šķista.» (X, 8—10.)

Ja kriminālā izziņa, izmeklējot lietu par divu mācītāja dēlu noslēpumaino nāvi «svētnīcā», kur tie sadeguši ar uguni tādējādi, ka viņu apģērbi palikuši veseli (kad cep kartupeļus, notiek otrādi: miza apsvilst, viducis izcepas), — ja izmeklētājs noklausītos šo dieva Jehovas sarunu ar Āronu, viņš aptvertu; ebēl tas, kā redzams, nav noticis bez kandžas! Dzērumā būs sajaukuši dieva virtuvi ar kādu citu, no cienītās kundzes varbūt paņēmuši uguntiņu kvēpnīcai, šķīsto no nešķīstā nav varējuši atšķirt.

Bet, lūk, kas ir interesanti: mācītāji saka, ka bībele ir svētie raksti. Kāpēc tad viņi paši neievēro šo pavēli par degvīnu? I<as gan nezina, ka mācītāji bieži vien iereibuši notur baznīcā dievkalpojumus? Bet šis taču mācītājiem ir likums uz mūžīgiem laikiem! Ebreju dievs esot teicis Āronam: tu man aiz bēdām nedomā sākt žūpot.

Tad Mozus arī «iepriecina» Āronu: viņš tam uzskaita, kāda daļa viņam atkritusi no dieva virtuves: maizes pienesumi; «tās līgotās krūtis un to cilāto pleci». Viņš iepriecina mācītāju: tas tev mūžīgi mūžam.

Šai stāstā sevišķi spilgti parādīts, kā, ar kādiem nežēlīgiem līdzekļiem garīdznieku kārta glabājusi savas mākslas, savu burvestību «noslēpumus», kādiem paņēmieniem tā centusies iedvest tautai, kas īsti ir mācītāja persona un viss, kas saistīts ar viņu, un ka visi garīdznieku krāpšanas līdzekļi un darba rīki — visas šīs kvēpnīcas, ogles kvēpnīcai, lopkautuve pie altāra un pats altāris, ka visi tie ir «svēti» priekšmeti. Mēs vēl nesen vērojām briesmīgajā bada laikā 1921.—1922. g. Pievolgā, ka mācītāji tāpat centās pierādīt, ka kvēpnīcas, biķeri un citi dieva virtuves trauki esot svēti priekšmeti un, ja šīs lietas apmainīs pret maizi, lai paēdinātu izsalkušos zemniekus, dievs sodīšot.

Trešā nodaļa Ēdienu KARTE UZ M0ŽIGIEM LAIKIEM

(3. Mozus grāmata, XI)

vecos laikos mācītājam bija daudz vairāk varas. Bija laiks (un tieši šis laiks aprakstīts bībelē), kad garīdzniekam, sevišķi vecākajam, augstajam priesterim piederēja visa vara, viņš varēja izdot likumus, sodīt un apžēlot, viņš izdeva priekšrakstus, dekrētus, pavēles visās nozarēs.**[1] Trešā nodaļa sevišķi ieteicama skolniekiem, kas mācās zooloģiju, lai viņi redzētu, cik bērnišķīga, pareizāk sakot, aplama izpratne bībeles sastādītājiem bijusi par dzīvnieku valsti.

[1] Līdz pagājušā gadsimta 70. gadiem katoļu baznīcas «augstais priesteris». Romas pāvests, tai pašā laikā bija ari valdnieks, kas pārvaldīja daļu tagadējās Itālijas teritorijas. 1929. g., pēc tam kad pāvests noslēdza līgumu ar itāliešu fašistisko valdību, šī valdība viņu atzina par mazās Vatikāna valsts (Romas pilsētas teritorijā) galvu. Savā valsti Romas pāvestam ir tiesibas sodīt un vajāt savus pavalstniekus. Mācītājs, garīdznieks, kā tagad saka, reglamentēja visu

dzīvi, t. i., noteica visu dzīves kārtību. Lūk, kāpēc mēs atrodam bībelē arī likumus par to, ko var ēst un ko nevar, ko var un ko nevar sēt, kā ārstēt lipīgās slimības, kā noteikt lipīgās slimības. Tā reizē ir gan pavāru grāmata, gan mājas ārsts, gan veterinārais nolikums, gan kara vēsture.

3. Mozus grāmatas XI nodaļa uzskaita tos dzīvniekus, kurus drīkst ēst un kurus nedrīkst. Un tā mēs dabūjam zināt, ka zaķi nedrīkst ēst tāpēc, ka tam nav šķeltu nagu (bet vai zaķim vispār ir nagi?) un ka viņš gremo. Katrs daudzmaz attapīgs zemnieku bērns zina, ka zaķis nav gremotājs dzīvnieks( kā, piemēram, govs vai aita) un pieder pie grauzēju sugas (pēc zobu un kuņģa uzbūves pilnīgi atšķiras no gremotājiem) un ka viņam nagu nemaz nav. Bībeles sastādītāji bijuši pilnīgi analfabēti. Tātad tie, kas ēd zaķi, ir grēcinieki, jo nepilda dieva priekšrakstus.

Nu, bet kā ar cūku? Bībeles dievs-tēvs (dieva-dēla Jēzus tēvs) aizliedzis ēst cūkgaļu. Iemesls:

«Un cūku, jo tai gan šķelti nagi un šķelti divējos gabalos, bet tā negremo, to jums būs turēt par nešķīstu. No viņu gaļas jums nebūs ēst, nedz viņu maitas (t. i., zaķa un cūkas. — J. J.) aizkārt, tos jums būs turēt par nešķīstiem» (XI, 7—8.)

Sakiet, ludzu, ticīgie kristīgie, kas apgalvo, ka bībele ir svētie raksti un ka tas, kas tur rakstīts, jāizpilda. Ir zināms, ka daudzi no jums zaķi neēd. Bet cūkgaļu, šķiņķi, speķi — kurš no ticīgajiem neēd? Taču tas, kas uzskata bībeli par «svēto grāmatu», nedrīkst ēst arī cūkgaļu un zaķi. Bet kurš gan no jums šo «bausli» ievēro?

Mūsdienu ebreju mācītāji saprot, cik neveikls un bezjēdzīgs ir bibeles izskaidrojums, kāpēc nevar ēst zaķi un cūku. Tāpēc viņi tagad izgudrojuši citu izskaidrojumu. Proti, karstā klimatā cūkgaļu ēst esot kaitīgi. Tas ir pilnīgi nepareizi. Ķīnā, tāpat Austrālija, kur ir tik karsts, cūku ēd labprāt. Un kāpēc tad nevarētu pateikt to bībelē: neēdiet cūkgaļu, sevišķi nevārītu, tāpēc ka nevārīta cūkgaļa bieži izplata trihīnas. Tad viss būtu skaidrs. Bet bībelē mēs sastopam tikai nemākulīgus spriedelējumus par nagiem. Jupis lai tos parauj, šos nagus: tos varētu atdot Āronam un Mozum, un visiem pārējiem garīdzniekiem. Sie likumi liecina, no vienas puses, par zemo kultūru, bet no otras, — par to, ka daudzi dzīvnieki savā laikā droši vien ir bijuši ģinšu dzīvnieki un bijis aizliegts tos ēst (tabu); bet šis aizliegums nostāstu veidā pārgājis no ģints uz ģinti74 .

Kad jūs lasāt sarakstā, kurus četrkājainos dzīvniekus un putnus nedrīkst ēst, tur minēti negaršīgi dzīvnieki: vanagi, kraukļi, kaijas, gārņi. Bet droši vien tītaru, vistu, balodi, pīli, zosi ēst nav aizliegts: Mozus pratis izvēlēties, tikai, lūk, ar zaķi un sivēnu kļūdījies, «nošāvis buku» uņ ar to laupījis ticīgajiem ebrejiem un musulmaņiem iespēju baudīt patīkamo un derīgo cūkgaļu.

Starp citu, bībele jo sevišķi neieredz hameleonu. Kas pazīst šo jauko dzīvnieku, tas zina, ka barībai tas neder, bet ka tas ir pats piemīlīgākais, nevainīgākais Un derīgākais dzīvnieks, jo tas masveidīgi iznīcina kukaiņus un tārpus. Ja pieskarsies pie šā dzīvnieka — pie dzīva vai miruša, kļūsi nešķists. Trauks, uz kura uzkritīs hameleons, jāsasit, pavards, krāsns jānojauc. Ja uz sēklas, kas sagatavota sējai, uzkritīs kaut hameleona gabaliņš, Šo sēklu nevar sēt.

Mācītājiem tādi likumi bija izdevīgi. Tie no deva tautas darbaļaužu masas pilnīgā garīdznieku varā. Katrs solis bija paredzēts, šo pa razītu kārtas noteikts.

Protams, lauta vienmēr pārkāpa šos likumus, kad vajadzība spieda. Bet, pārkāpjot tos. tā domāja par briesmīgo sodu, kas to gaida par «grēkiem» dieva priekšā, par to, ka tā apēdusi ne to zvēru, ko norādījis likumā ebreju rabīns, iegalvodams, ka šāds likums ir no paša dieva:

«Sis ir tas likums par lopiem un putniem, un par visām dzīvām dvašām, kas kust ūdenī, un par visām dvašām, kas lien virs zemes.» (3. Mozus grāmata, XI, 46.)

Mēs, marksisti, materiālisti, vienmēr esam uzsvēruši, ka esamība noteic apziņu. Taisni šī 3. Mozus grāmatas nodaļa noder tam par spilgtu piemēru. Tajā, starp citu, sacīts;

«Bet tos ēdat no visiem spārnaiņiem līdejiem, kas uz četrām kājām iet; kam augšām pie savām kājām ir lieli, ar ko tie pa zemi lēkā. Sos no tiem ēdat: siseni pēc viņa kārtas un žolamu75 pēc viņa kārtas, un argolu pēc viņa kārtas, un agabu pēc viņa kārtas (zolams, argols un agabs ir siseņu kārtas).» (3. Mozus grāmata, XI, 21—22.)

īsi sakot: ebreju likumi atļāva ebrejiem barībai izlietot dažādas siseņu pasugas. Kā tas izskaidrojams? Gandrīz visas staiguļu tautas Arābijas, Ziemeļāfrikas un citu apkārtējo zemju tuksnešos arī tagad barībai lieto siseņus, savācot tos maisiem. Tā bija sava veida tuksneša maize. Siseņus apgrauzdē, uzglabā tos tādā veidā izkaltētus un ēd. Ebreji, senatnē staiguļu tauta, nevarēja neizlietot šo barību, kad siseņi uzlidoja veseliem mākoņiem. Viņi tos ēda. Bet Mozus likumdošana ar atpakaļejošu datumu jau pierakstījusi, ka siseņus var ēst, pie tam — pat nejēgam jāsmejas — pieskaitījuši siseņus pie rāpuļiem («līdējiem», nevis pie kukaiņiem), turklāt vēl pie tādiem, «kam augšām pie savām kājām ir lieli»!!! Visiem dzīvniekiem lieli ir kājas daļa. Bet vai tad bībeles likumdevējs varēja zināt to, ko tagad zina katrs skolnieks!

Simtiem tūkstošiem ebreju un musulmaņu darbacilvēku, kas atbrīvojušies no reliģijas māņiem, neraugoties uz šiem aizliegumiem un par spīti tiem, ed gan cūkgaļu, gan zaķus. Ieteicu visiem ticīgajiem: nepievērsiet uzmanību

Šiem izdomājumiem, šīm garīdznieku pasaciņām. Bet ar siseņiem pacienājiet rabīnus, hasidus, cadikus un citus svētos dieva kalpus. Pacienājiet viņus ar siseņiem un pasakiet viņiem, ka šo barību bībeles dievs ar Mozus starpniecību novēlējis saviem bērniem.

Ceturtā nodaļa KĀ DIEVS NODARBOJIES AR MEDICĪNU

Mēs jau norādījām, ka senos laikos mācītāji, priesteri, zintnieki ne tikai uzturēja sakarus ar dieviem, bet nodarbojās ari ar ārstniecību. Arī pūšļošana bija viņu amats.

Ja kāds pūšļotājs vai pūšļotāja mēģināja atņemt garīdzniekiem maizi, tie pasludināja viņus par burvjiem. Tanī laikā, kad bija jau nostiprinājušies ticējumi «šķīstajiem un nešķīstajiem» spēkiem, kad cilvēki ar savu iztēli bija radījuši labos un ļaunos garus, labos un ļaunos dievus, labos urt ļaunos eņģeļus (eņģeļus un sātanus), mācītāji pasludināja sevi par visuvarenajiem, kas spējīgi pavēlēt visiem šiem spēkiem, bet savus konkurentus, kuri nodarbojās ar šīm lietām, apvainoja par sakariem ar pašu nelabo, ar sātanu. Vēlāk mācītāji savus konkurentus tautas krāpšanā, sadedzināja uz sārtiem, bet paši

daudz nekaunīgāk turpināja apkrāpt tautas masas.

Bībelē ir daudz priekšrakstu, ko dievs esot devis cilvēkiem. Šie priekšraksti ir medicīniski padomi, kā ārstēt, kā pazīt audzēju, kā atšķirt spitālību no ēdes. Dievs ir mācījis pat, kā ārstēt mājas «ēdi» jeb puvi. Bībele, protams, stāsta, ka pats dievs esot nodiktējis Mozum un Aronam visus šos medicīniskos priekšrakstus. Piemēram:

«Un tas Kungs runāja uz Mozu un uz Aāronu un sacīja: kad kāda cilvēka miesas ādā metas tūkums vai augons, vai balta pūte, it kā viņa miesas ādā būtu spitaļu-vaina, tad to būs vest pie priestera Aārona vai pie viena no viņa dēliem, tiem priesteriem.» (3. Mozus grāmata, XIII, 1—2.)

Ka redzat, nevis pie ārsta bija jāved slimnieks, nevis pie feldšera, bet pie mācītāja. 3. Mozus grāmatas XIII un XIV nodaļā sīki aprakstīts, kā var pazīt kašķi vai spitālību un kā katrā gadījumā jārīkojas. Ticīgais var sacīt: starp šiem aprakstiem viens otrs ir arī praktiski noderīgs. Tā, piemēram, garīdznieki noteica, ja gadījumā parādās kāds ļaundabīgs audzējs vai augonis, slimnieks jāizolē no veselajiem sākumā uz septiņām dienām, pēc tam, ja vaina nav izzudusi, vēl uz septiņām dienām, bet, ja vaina sāk izplatīties tālāk, slimnieks jāpatur izolācijā.

Šais priekšrakstos nav nekā dievišķīga: ilgstoša pieredze un novērojumi arī senajos lai

kos rādīja cilvēkiem, kāds labums no tādas slimnieku izolācijas. Tādējādi izšķirīga nozīme bija cilvēku praktiskai pieredzei. Un, lūk, šo pieredzi mācītāji bija monopolizējuši. Visparastāko sadzīves noteikumu viņi pasludināja par dieva bausli, lai kā dieva «pilnvarnieki» saglabātu savu ietekmi un varu. Ja jau uzskatām šos vienkāršos padomus par dievišķīgiem, tad ar jo lielākām tiesībām jāsauc par «svētajiem rakstiem» ikkatra medicīnas grāmata, jo šajās medicīnas grāmatās doti tiešam derīgi padomi, kā cīnīties ar slimībām un iz: sargāties no tām.

Visbriesmīgākā slimība ir bijusi un vēl tagad ir spitālība. Tieša, tagad spitālību, sevišķi pašā sākumā, ārstē, un ļoti sekmīgi, ar rentgena stariem, rādiju (tas izstaro no sevis starus, ar kuriem ārstē gan spitālību, gan lupus, dažādus vēža audzējus un citas smagas slimības; visas šīs slimības agrāk uzskatīja par neizārstējamām). No spitālības baidījās tieši tāpēc, ka to nevarēja izārstēt. Un, lūk, garīdznieki centās sastādīt aprakstu, kā pazīt spitālību. Kad redzēja, ka brūce miesā līdzīga spitālībai, cilvēku pasludināja par spitālīgu, nešķīstu, saplosīja viņam apģērbu, palaida viņu ar kailu galvu uz ielas, un, lai kur viņš parādītos, viņam bija jākliedz: «esmu nešķists, nešķīsts!»

«Un, ja kādam vīram galvas mati izkrīt, ka tā paiieK plika, — viņš ir sķists. Un, ja uz viņa ga.vas priekšas mali ir izKrituši, tad viņš

ir plikgalvis, viņš ir šķīsts. Bet, ja tai plikumā jeb pleiķī metas balta, pasarkana vaina, tad tie ir spitāļi, kas izsitas pie viņa plikuma jeb pleika. Un, kad priesteris viņu ir aplūkojis un viņa vainas trūkums viņa plikumā jeb pleiķī ir balti-pasarkans, un izraugās it kā spitāļi miesas ādā, tad tas vīrs ir spitālīgs, viņš ir nešķīsts, priesterim viņu būs atzīt par nešķīstu, uz viņa galvas ir (spitāļu) vaina. Un, kas ir spitālīgs, kam šī vaina, tam būs saplēst drēbes un atsegt galvu, un aizsegt savas lūpas, un saukt: nešķists! nešķīsts! Visu to laiku, kamēr viņam tā vaina, tam būs būt nešķīstam; tam būs atšķirtam dzīvot, ārā aiz lēģera lai ir viņa māju vieta.» (3. Mozus grāmata, XIII, 40—46.)

Ja vien uzmanīgi izlasam šo pašu aprakstu, katram, kas patlaban kaut cik pazīst medicīnu, kļūst skaidrs, ka spitālīgajos ieskaitījuši ļoti daudzus cilvēkus, kam bijusi gluži vienkārši ede vai cita ādas slimība. Sīs slimības tagad viegli ārstējamas, bet nelaimīgos cilvēkus izsludināja par spitālīgiem, padzina no veselo sabiedrības, piespieda dzīvot kopā ar tādiem, kas tiešām spitālīgi.

Tie viņus aplipināja ar spitālību, un tādējādi gāja bojā liels daudzums cilvēku.

Sājos aprakstos, kā mēs jau atzīmējām, ir šis tas derīgs, piemēram, slimo izolēšana no veseliem, slimnieku apģērba sadedzināšana, slimnieku noskūšana un slimnieku mazgāšana. Tas viss, protams, ir novērojumu, pie

redzes rezultāts. Bet mācītāji nebūtu mācītāji, ja viņi šai lietā neiepītu blēdību un krāpšanu. Tāpēc reizē ar šiem medicīniskajiem un sanitārajiem pasākumiem mācītāji arī pūšļoja slimniekus. 3. Mozus grāmatas XIV nodaļā dots «likums par spitālīgo» viņa šķīstīšanas laikā.

«Un tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja: šis būs tas likums par spitālīgo viņa šķīstīšanas laikā: to būs vest pie priestera … Tad priesterim būs pavēlēt, ka priekš tā, kas jāšķīstī, būs ņemt divi dzīvus šķīstus putnus un ciedra-koku, un sarkanus dzīparus, un īzapu (etiķi. — /. /.). Un priesterim būs pavēlēt, ka tas viens putns top nokauts iekš kāda mālu trauka pār tekošu ūdeni… un to, kas no spitāļiem šķīstās, būs septiņreiz apslacīt un šķīstīt, un to dzīvo putnu palaist laukā.» (3. Mozus grāmata, 1—7.)

Mācītāji tādā veidā sacīja apkārtējiem: lai gan šis cilvēks patlaban jau vesels, bet, ja es, tēvs Ārons vai tēvs Ivans, nenokaušu, lūk, šo putnu un tā asinīs neiemērkšu dzīvo putnu un ciedru koka gabalu un ar visu to neapslacīšu veselo cilvēku, tad tik un tā nekas neiznāks, šis cilvēks atkal saslims. Bet kādēļ, dažs labs jautās, dzīvo putnu palaida laukā? Tieši par to es gribu tūlīt pastāstīt. Senatnē cilvēki domāja tā (bet mācītāji atbalstīja viņu uzskatus un izmantoja tos): slimība — tas ir kāds «nešķīsts spēks» (ļaunais gars, velns), kas mājo^ cilvēkā. To var piespiest, kā stāstīts evaņģēlija nostāstā, pāriet no cilvēka uz cūku,

lin tad velns, kas mājojis cilvēkā, pāriet ut cūkām un cūkas metas jūrā. Slimība varot pāriet ari uz kādu citu dzīvnieku.

Vēl necik sen nomaļās sādžās (šur tur ari vēl tagad) mācītāji un sektantu sludinātāji «ārstēja» velnapsēstās (histēriķes) ar «velna izdzīšanu»: nervu slimniekiem viņi pasludināja (un pasludina), ka viņos mājo velns, kas jāizdzen ar lūgšanām, pat ar sitieniem. Sāda «ārstēšana» agrāk sādžās bija diezgan izplatīta, un daudz nelaimīgu sieviešu gāja bojā no tādas «ārstēšanas», krītot par neizglītoto mācītāju un sektantu-sludinātāju upuri. «Velnu izdzīšana» no slimniekiem ir palieka no vissenākajiem ticējumiem, kuru pēdas mēs atrodam bībelē, jo tā uzskata, ka slimība ir kas līdzīgs garam, ļaunai būtnei, kas mājo cilvēkā un ko var izdzīt, piespiežot to pārvietoties kokā, dzīvniekā u. c.

1913.—1917. g. es dzīvoju Jakutskas apgabalā. Un, lūk, jakutu šamani (pūšļotāji) visas slimības «ārstē» šādi: viņi iztaisa cilvēka tēlu — vienkāršu koka lelli, apģērbj to apmēram tādās pašās drebēs, kādas valkā slimnieks, un izliekas, ka dzen iekšā cilvēka slimību šai lellē. Pēc tam viņi iztaisa mazu laiviņu no koka vai no koka mizas, ieliek šo lelli laiviņā, laiž to pa upes straumi un iegalvo citiem, ka tādā ceļā slimība no slimnieka pārejot šai lellē. Uz to pašu pamatota arī cita burvestība. Ja grib pazudināt cilvēku, bet nevar pazudināt viņu pašu, iztaisa viņa attēlu, lelli, un iznīcina šo lelli, ierok to zemē, sacērt un iedomājas, ka tas pats varētu notikt arī ar šo cilvēku, kuru turklāt dažādi apvardo.

3. Mozus grāmatā (XIV—XVI nodaļa) tieši arī apraksta burvestību, ar ko nodarbojušies ebreju mācītāji. Kad viņi palaiduši ar upura asinīm apslacīto putnu laukā, viņi paziņojuši, ka šis putns aiznes sev līdzi slimnieka sērgu. Uz to pašu pamatojās arī grēku āža izdzīšana tuksnesī (vēlāk to izklāstīsim sīkāk). Tieši šim āzim uzlika visus grēkus un visus noziegumus, palaida to tuksnesī, un āzim bija jānes sev līdzi visi cilvēku grēki, noziegumi un slimības.

Taču arī ar šīm burvestībām mācītājiem nepietika. Vajadzēja taču vēl spēcīgāk iedarboties uz iztēli: tā sakot, ārstēšana paliek ārstēšana, upuris paliek upuris, bet, ja nu es, Arons vai Dormidonts, vai Teraponts, ar to neizdarīšu vēl šādus trikus, nekas neiznāks! Kādus trikus mācītāji vēl darījuši? Par to ir vērts pastāstīt. Vispirms mācītāji parūpējās par savu kabatu, galvenais — vajadzīgs upuris. Cilvēkam, kas izveseļojās, astotajā dienā vajadzēja ņemt divus aunus bez vainas, t. i., divus veselīgus teķus, un vienu aitu, gadu vecu, bez vainas, turklāt jāatnes vēl kārtīga kule kviešu miltu un eļļa. Tas viss viņam jāatnes mācītājam, pie tam mācītājs ņem aunu un upurē to, paņem eļļu sev, bet izliekas, ka aiznes to dievam: «Par līgojamu upuri to upurēt tā Kunga priekšā.» (3. Mozus grāmata, XIV, 12.)

Pēc tam kauj aunu un nospēlē šādu komēdiju:

«Un priesterim būs ņemt no tā noziegumaupura asinīm un to būs likt uz labās auss skripstiņu tam, kas jāšķīstī, un uz viņa labās rokas īkšķi, un uz viņa labās kājas lielo pirkstu Un priesterim arī būs ņemt eljes no tā loga un liet savā kreisā saujā. Un būs iemērcēt savu labo pirkstu tai eljē, kas kreisajā saujā, un ar savu pirkstu no tās eljes septiņreiz slacīt tā Kunga priekšā. Un no tās atlikušās eljes, kas viņa saujā, priesterim būs likt uz labās auss skripstiņu tam, kas jāšķīstī, un uz viņa labās rokas īkšķi un uz viņa labās kājas lielo pirkstu uz tām nozieguma upura asinīm. Un kas vēl atlicis no tās eljes, kas bija priestera saujā, to viņam būs likt uz gaivu tam, kas jāšķīstī; tā priesterim viņu būs salīdzināt ta Kunga priekšā. Un priesterim arī būs sataisīt greku-upuri un to šķīstīto salīdzināt viņa nešķīstības dēļ. Tad viņam būs nokaut to dedzinājamo upuri.» (XIV, 14—19.)

Padomājiet vien, tas taču ir īsts speciālists! Cits te apjuktu. Viss jāatceras: ar asinīm jāapziež katrā ziņā labās auss «skripstiņa» un labās rokas īkšķis, un vēl labās kājas lielais pirksts; kolīdz sajauks kāju vai pirkstu, vai ausi, skaties vien, visa burvestība pagalam! Te jābūt speciālistam, līdz sīkumiem jāpārzina šī lieta, lai neko nesajauktu, citādi vēl uzliesi uz otras rokas eļļu un saslapināsi ar citu pirkstu. Un kā gan vienkāršs cilvēks slaeīs eļļu no sava pirksta septiņreiz tā kunga priekšā, ja viņš šo kungu neredz? Bet mācītājs izliekas,' ka viņš redz dieva seju un slacina tai virsū eļļu. Padomājiet vien, ja visās pasaules malās mācītāji katru dienu slacīs dievam virsū eļļu, cik gan uz viņa šās eļļas saslacinās un cik taukai, eļļainai jābūt tā kunga sejai!

Bet, ja slimnieks ir trūcīgs cilvēks, bībelē teikts, ka mazliet jāatlaiž.

«Bet, ja viņš ir nabags un viņam maz pie rokas, tad lai ņem vienu jēru nozieguma upurim par līgojamu upuri sevi salīdzināt un desmitu tiesu kviešu miltu, ar elji sajauktu, par ēdamu upuri un vienu logu eljes, un divi ūbeles jeb divi jaunus baložus, cik viņa roka spēj; no tiem lai ir viens par grēku upuri un otrs par dedzinājamu upuri.» (XIV, 21—22.)

Un tālāk nāk atkal tās pašas komēdijas atkārtojums. Mācītājs ņem aunu un «lodziņu eļļas», pakrata («līgo») tā kunga priekšā, kauj aunu un noziež ar asinīm labo ausi, labās rokas īkšķi un labās kājas īkšķi, un kreiso sauju, un slacina tam kungam sejā eļļu.

Kad tagad lasām šīs rindas, no tām pretī dveš nevarības drausmas, bailes no speķa, kāds piemīt garīdzniekam, burvim, kas noteic tavu dzīvību un nāvi, kas par aitu vai aunu spēj atbrīvot tevi no spitālības vai arī atzīt tevi spitālīgu un pasludināt par nešķīstu, izdzīt ārpus pilsētas, un pavēlēt dzīvot spitālīgo vidū. Bailes pārņēma cilvēku neizprotamo paradību priekšā. Katrs plankums ne tikai uz miesas, bet arī uz drēbēm, uz mājas sienām viņu biedēja. Viņš neprata atšķirt pat spitālību, ļaundabīgu audzēju uz miesas no vienkāršas sienu sēnītes savā namā, un no šīs sienu sēnītes viņš bijās tāpat kā no spitālības.

3. Mozus grāmatas XIV nodaļa dod padomus, kā cīnīties ar šo sienu sēnīti. Ja jūs, sacīts bībelē, sagrābsiet kādu namu un redzēsiet, ka uz nama sienām pazalganas vai pasarkanas dobītes, šis nams uz septiņām dienām jāaizslēdz. Ja šīs dobītes neizzūd, jāizlauž akmeņi, kur tā vaina, un jāizmet ārā aiz pilsētas nešķīstā vietā. Tagad gluži vienkārši būtu ņēmuši un izbalsinājuši ar kaļķiem (kaļķi ir labs infekcijas pārnesēju iznīcināšanas līdzeklis: kaļķi nonāvē pat koleras, tāpat kā citu lipīgo slimību mikrobus), būtu izdarījuši dezinfekciju, t. i., slimību izraisošo mikroorganismu iznīcināšanu ar hloru vai formalīnu, un nams būtu atkal pilnīgi derīgs dzīvošanai. Jebkuru sērgas perēkli namā var iznīcināt ar šiem līdzekļiem. Bet toreiz cilvēki bija tik nevarīgi ka nezināja, ko darīt, un atkal sauca mācītāju. Ko gan mācītājs varēja darīt?

«Tad priesterim būs nākt un raudzīt, un redzi ja tā vaina pie tā nama izplētusies, tad ēdoti spilālu-vaina ir tanī namā; — tas ir nešķīsts. Un to namu, viņa akmiņus un viņa kokus, un visus nama mālus būs nolauzīt un ārā izmest aiz pilsētas uz kādu nešķīstu vietu.

Un, kas šai namā iet jebkurā dienā, kad tas tapis aizslēgts, tam būs nešķīstam būt līdz vakaram. Un, kas tai namā guļ, tam būs mazgāt savas drēbes, un, kas tai namā ēd, tam būs mazgāt savas drēbes. Bet, kad priesteris atkal nāks un lūkos, un redzi, tā vaina tai namā pēc tam, kad tas apmests, nav izplētusies, "tad priesterim to namu būs atzīt par šķīstu, jo tā vaina ir sadzijusi. Tad viņam priekš tā nama šķīstīšanas būs ņemt divi putnus un ciedra-koku, un sarkanus dzīparus, un īzapu. Un viņam to vienu putnu būs nokaut kādā mālu traukā pār tekošu ūdeni. Un viņam būs ņemt to ciedra-koku un to īzapu, un tos sarkanos dzīparus, un to dzīvo putnu un tos iemērcēt tā nokauta putna asinīs un tai tekoša ūdenī, un to namu septiņreiz apslacīt. Tā viņam to namu būs šķīstīt ar tā putna asinīm un ar to tekošo ūdeni, un ar to dzīvo putnu, un ar to ciedra-koku, un ar to īzapu, un ar tiem sarkaniem dzīpariem. Tad viņam to dzīvo putnu būs palaist ārā aiz pilsētas laukā; tā viņam to namu būs salīdzināt, tad tas taps šķīsts.» (XIV, 44—53.)

Kā redzat, lai šķīstītu namu, atkal vajadzēja kaut putnus un mērcēt ciedru koku, un palaist dzīvu asiņainu putnu laukā, lai tas iznestu sērgu no nama. Un visās šais lietās iemaisījās mācītājs! Tauta dzīvoja bailēs. Bez mācītāja — ne soļa! Un mācītājs, izmantoja šo tautas tumsonību un turēja to bailēs. Lai padomā ticīgais: ja viņam tagad parādīsies izsitumi uz miesas vai sarkanums, vai audzējs, pie kā viņš ies — pie mācītāja vai ārsta? Vai viņš ļaus sevi ārstēt ar nokautiem auniem, nokautiem baložiem, apziest sev ausi, kāju un roku pirkstus ar asinīm, šļākt pret tā kunga seju eļļu, pakratīt nokauto aunu vai pudeli ar eļļu? Protams, ne. Viņš dod priekšroku zinātnei, nevis reliģijai. Viņš jau pats saprot, ka tā ir sirmās senatnes māņticība. Viņš jūtas pārāks par to.

Bet lai viņš padomā arī par to, ka tas tiek sludināts par dieva likumu, ka par to tiek stāstīts kā par likumu, ko dievs devis cilvēkiem un kam jāseko kā visaugstākajai gudrībai!

Bībelē tieši sacīts:

«Sis ir tas likums par ikvienu spitāļu-vainu un par kraupi, un par drēbju un namu spitāļiem, ir par trūkumiem, un kašķi, un baltām pūtēm; par mācību, kad kas ir nešķīsts un kad kas šķīsts; — šis ir tas likums par spitāļiem.» (XIV, 54—56.)

Bet lai ticīgais padomā arī par sekojošo: ja viņš domā, ka senatnē tā bija māņticība, kāpēc tad viņš arī tagad pieļauj gluži tādu pašu nejēdzību, kāpēc viņš sprauž sveces vai klanās neesoša dieva priekšā un lūdz, lai slimnieks izveseļotos vai lai dievs veicinātu viņa sekmes? Starpības te nav nekādas. Tur dieva priekša pavēdināja pudeles ar eļļu un asiņainus aunus, te darbojas ar svecēm, ar kvēpnīcām un vīraku, svētbilžu zelta un sudraba ietērpiem, zīda segām, ar nebeidzamu klanīšanos, ar asarām, dziedāšanu un citām pazemības, lūgšanas, sajūsmas un nespēka izpausmēm neesošā dieva tā kunga priekšā. Starpības nav nekādas. Kā tur, tā šeit — apmānīšana un pašapmānīšanās!

Piektā nodaļa grĒka UPURI UN GRĒKU ĀZIS

Iepriekšējā nodaļā es iepazīstināju jūs ar to, kādus padomus bībeles dievs devis garīdzniekiem par spitālību. Jums vajadzēja piegriezt vērību, cik nevarīgs bijis cilvēks. Viņš baidījies pat no matu izkrišanas, no plikas galvas, tādēļ dieva vārdā uzrakstīts šāds likums: «Un, ja kādam virām galvas mati izkrit, ka tā paliek plika, — viņš ir šķists!» Tagad mazs bērns zina, ka tas, kam izkrituši mati, ir plikgalvis, bet bībele visu šo «gudrību» dēvē par dieva likumu! «Un, ja uz viņa galvas priekšas mati ir izkrituši, tad viņš ir plikgalvis, viņš ir šķists!» Iedomājieties, kāda dieva atklāsme par plikpauriem un plikgalvjiem! Bet nebūtu nekāds brīnums, ja tai laikā garīdznieks pasludinātu katru plikgalvi vai plikpauri par nešķīstu. Bailes un nevarība nezināmā priekšā, neizprotamo dabas parādību

priekšā noveda ticīgos pilnīgā garīdznieka varā, un garīdznieks viņiem dieva vārdā sarakstīja tādus likumus, kādi mūsu laikos, protams, šķiet gluži neiedomājami.

3. Mozus grāmatas īpašā nodaļā sastopami «likumi par vīra un sievas nešķīstību». Un. kad jūs lasāt šo nodaļu, jūs redzat, ka te likums apraksta visdažādākās lietas: gan dzimumslimības, gan sieviešu menstruācijas, gan sēklas notecēšanu. Par visu to bībelē uzrakstīti likumi.

«Ikvienam vīram, kam sava miesa pil, būs savas pilēšanas dēļ nešķīstam būt. Sl nu ir viņa nešķīstība viņa pilēšanas dēļ: kad no viņa miesas iztek viņa pilēšana vai kad viņa miesa aiztur viņa pilēšanu; šī ir viņa nešķīstība. Visām gultām, uz kā tas gulēs, kam tā pilēšana, būs nešķīstam būt, un visiem rīkiem, uz kā viņš sēdēs, būs nešķīstiem būt Un, kas viņa gultu aizkar, tam savas drēbes būs mazgāt un ar ūdeni pērties, un nešķīstam būt līdz vakaram. Un, kas uz to uzsēžas, kur viņš ir sēdējis, tam savas drēbes būs mazgāt un ūdenī pērties, un nešķīstam būt līdz vakaram. Un, kas aizkar miesu tam, kam tā pilēšana, tam savas drēbes būs mazgāt un ūdenī pērties un nešķīstam būt līdz vakaram. Un, ja tas, kam tā pilēšana, uz vienu šķīstu uzspļaus, tad šim savas drēbes būs mazgāt un ar ūdeni pērties, un nešķīstam būt līdz vakaram. Un visiem sedliem, uz kā tas jāj, kam tā pilēšana, būs nešķīstiem būt. Un, ja kas kādu lietu aizkar, kas viņa apakšā bijusi, būs nešķīsts līdz vakaram, un, kas to nes, tam savas drēbes būs mazgāt un ūdenī pērties, un nešķīstam būt līdz vakaram. Un ikkatram, ko tas aizkar, kam tā pilēšana, pirms savas rokas nav mazgājis, būs mazgāt savas drēbes un ūdenī pērties, un nešķīstam būt līdz vakaram. Un to mālu trauku, ko tas aizkar, kam tā pilēšana, būs sadauzīt, bet koku trauku ar ūdeni būs skalot.» (XV, 2—12.)

Ka cēlušies šādi priekšraksti? — Nezināšanas, cilvēku nevarības dēļ, no vienas puses, bet, no otras puses — tādēļ, ka garīdznieki izmantoja šo cilvēku nevarību un nezināšanu. Arī šeit garīdznieki neapmierinās tikai ar sanitārajiem priekšrakstiem par tīrību, viņi katrā ziņā pievieno burvestību, un bez dāvanas pie mācītāja nerādies!

«Un astotā dienā tam būs ņemt divi ūbeles jeb divi jaunus baložus un nākt tā Kunga priekšā pie saiešanas telts durvīm, un tos priesterim dot. Un priesterim tos būs sataisīt, vienu par grēku-upuri un otru par dedzinājamu upuri; tā priesterim viņu būs salīdzināt viņa pilēšanas dēļ tā Kunga priekšā.» (XV, 14—15.)

Tas nozīmē, ka garīdznieks atbalstījis šādu ticību: dievs sēd debesīs un novēro katru cilvēku, un, ja viņam uzmetusies kāda pūtīte vai ja viņai menstruācija, vai ja viņam kāda dzimumslimība, vai kaut kas cits, pats dievs prasa, lai tam katrā ziņā izcep balodi, bet otrs balodis jāizcep, lai varētu pamieloties ari mācītājs, un tikai tad «priesterirn viņu būs salīdzināt viņa pilēšanas dēļ ta Kunga priekšā».

Senajos laikos dažādas lautas savas vēsturiskās attīstības noteiktos periodos sievieii uzskatīja par nešķistu būtni, par nelidztieslgu, un šis uzskats par sievieti ir nostiprināts kristīgo, jūdu, musulmaņu un citās mūsdienu reliģijās. To izskaidroja tā, ka sievietei saimniekošanā piekritusi pakļautās loma. Tāpēc ikreiz, kad norisinājies viens vai otrs dabisks akls, viņa uzskatīta par nešķīstu. Ja tā bijusi menstruācija — viņai pēc tam vajadzēja upurēt dievam, lai tas viņu šķīstītu; ja piedzima cilvēks — ari tad viņai vajadzēja upurēt dievam, lai tas viņu šķīstītu. Pati dzimšana tika uzskatīta par nešķistu lietu. Un, lūk, sakarā ar sieviešu menstruācijām bībele izdod likumu:

«Bet, ja vienai sievai asins-sārņi no miesas pil, tad viņa septiņas dienas taps atšķirta, un, kas viņu aizkar, būs nešķīsts^ līdz vakaram. Un viss, uz kā viņa guļ, kamēr viņa ir atšķirta, būs nešķīsts, ir viss, uz kā viņa sēd. būs nešķīsts. Un, kas viņas gultu aizkar, tam būs savas drēbes mazgāt un ūdenī pērties, un nešķīstam būt līdz vakaram… Ir ja kāds vīrs pie viņas gulēt gulēs un viņas nešķīstība tam. uziet, tad tam septiņas dienas būs nešķīstam būt, un ikvienai gultai, kur viņš virsū gulējis, būs nešķīstai būt. Un, ja kāda sieva daudzas dienas, kad tai tas sārņu-laiks nav, uz drānām dabū jeb kad viņas sārņi ilgāki stāv, tad viņai tik ilgi, kamēr viņai tie sārņi, būs nešķīstai būt it kā pašā sārņu-laikā. Ikvienai gultai, uz kā tā ir gulējusi visās savu lieku sārņu dienās, viņai tāpat būs būt kā tā gulta viņas īsto sārņu-laikā, un viss, uz kā viņa ir sēdējusi, būs nešķīstam būt it kā viņas sārņu-laikā. Un, kas no tām lietām ko aizkar, tam būs nešķīstam būt un savas drēbes mazgāt un ūdenī pērties, un nešķīstam būi līdz vakaram. Bet, ja viņa no saviem sārņiem top šķīsta, tad viņai priekš sevis būs septiņas dienas skaitīt, pēc tam viņai būs šķīstai būt. Un astotā dienā viņai priekš sevis būs ņemt divi ūbeles jeb divi jaunus baložus un tos nest pie priestera … Un priesterim būs sataisīt vienu par grēku-upuri un otru par dedzinājamu upuri; tā priesterim viņu būs salīdzināt tā Kunga priekšā, viņas nešķīstības sārņu dēļ.» (XV, 19—30.)

Pastāvot lopkopju dzīves veidam, sievietes dzīve, protams, vienmēr bija kā uz delnas. Izņemot telti, viņai nebija kur paslēpties. Katrs solis sievietes dzīvē bija visiem redzams, tāpēc viņa pat noslēpt nevarēja, ka ir slima, un slimu viņu uzskatīja par nešķīstu. Ja kāds pieskārās pie viņas mantām, pie kaut kāda priekšmeta uz viņas gultas vai pie tās vietas, kur viņa sēdējusi, to uzskatīja par nešķīstu līdz vakaram. Tais dienās, kad sieviete bija nevesela, uz viņu raudzījās kā uz spitālīgo. Bībeles dievs bija norūpējies tiktāl, ka uzrakstījis pat dieva likumu «par vāju sievu sārņu-laikā un par to, kam sava miesa pil, lai būtu vīrišķis, lai sievišķis, un par vīru, kas pie tādas nešķīstas sievas ir gulējis.» (XV, 33.)

Bet dažreiz bijuši tādi grēki, ka vajadzējis izdomāt sevišķus līdzekļus, lai šķīstītos no grēkiem. Un, lūk, bībele atstājusi mums pieminekli par to, kā ebreju rabīni būrušies gluži tāpat, kā tagad buras jakutu šamaņi. Tikai bībelē to nesauc par buršanos, bet par dieva likumu. Likums, kā «šķīstīties no grēkiem» ar grēku āža starpniecību, izklāstīts 3. Mozus grāmatas XVI nodaļā.

Vispirms dievs dod Mozum padomu, kā Aronam ieiet svētajā vietā, lai viņš kļūtu nemirstīgs. Lūk, šī viltība:

«Runā uz Aāronu, savu brāli, ka tam nebūs iet kaut kurā laikā svētā vietā aiz tā priekškaramā, priekš salīdzināšanas-vāka, kas uz tā šķirsta, ka tas nemirst; jo es parādīšos padebesi uz salīdzināšanas-vāka.» (XVI, 2.)

Mācītājs pārliecina ticīgos, ka ieiet «svētajā vietā» (altārī) bīstami pat garīdzniekiem, kur nu vēl vienkāršajiem mirstīgajiem. Tie pat iedomāties nedrīkst pārbaudīt, ko dara šai «svētajā vietā».

Dievs, sacīts bībelē, nogalinājis pat garīdznieku, kas neuzmanīgi tuvojies vākam, uz

26 Uibele kura padebesi lidinājies dievs tas kungs. Un tad seko stāsts par to, kādā veidā šķīstīties no visiem grēkiem ar grēku āža palīdzību. Šai nolūkā jāņem divi āži, jānoliek tā kunga priekšā pie saiešanas telts durvīm (tātad templis bijis vairāk līdzīgs lopkautuvei, turp nepārtraukti veduši lopus, nesuši putnus). Un nu dievs dod padomu:

«Un Aāronam par tiem divi āžiem būs mest meslus, vienu meslu priekš tā Kunga un otru meslu priekš tā palaižamā. Un to āzi, uz ko tie mesli priekš tā Kunga krituši, Aāronam būs pievest un to sataisīt par grēku-upuri. Bet to āzi, uz ko tie mesli krituši, ka tas palaižams, būs vest dzīvu tā Kunga priekšā un salīdzināt, ka tp var palaist par palaižamo tuksnesī.» (3. Mozus grāmata, XVI, 8—10.)

Es te neminēšu sīki visus dieva padomus, ka ņemt no altāra vīraka trauku, pilnu ar degošām oglēm, kā sabērt tur pilnu riekšavu ar kvēpējarno no sagrūstām jaukām smaržzālem, kā piepildīt ar kvēpināmiem dūmiem telpu, kur norisinājās visa šī burvestība, tā, lai nevarētu redzēt, kas notiek virs vāka dūmu padebesī, kur šai laikā lidinājies dievs. Bet te risinās notikumi, kas vēl un vēlreiz apstiprina, ka sensenos laikos nesti asiņaini upuri un vēlāk šie asiņainie cilvēku upuri aizvietoti ar lopu upurēšanu. Azi nokauj nevis vienkārši tāpēc, ka dievam vajadzīgs cepetis, bet upurim par grēkiem.

Bet, ja mēs atcerēsimies, ka virs vāka dūmu padebesi slēpjas bībeles dievs, kļūs saprotams, ka asins pilieni, ar kuriem slacīja vietu, kur iedomājās dievu esam, bija vienkārši asins upuris*

Ar otru āzi darīja to pašu, ko ar putniem, kurus palaida laukā. Sim āzim tika «uzkrauti» grēki gluži tāpat, kā jakutu Samanīs, burvis, novērš slimību no cilvēka uz koka lelli, ko palaiž laiviņā lejup pa upi. Tā notika arī te:

«Un Aāronam būs likt savas abējas rokas uz tā dzīvā āža galvu un uz tā izsūdzēt visus Izraēla bērnu noziegumus un visus viņu pārkāpumus pēc visiem viņu grēkiem, un tos likt uz tā āža galvu, un to tuksnesi palaist caur zināma vira roku.»"6 (XVI, 21.)

Un izrādās, ka tas ir «noteikums uz Visiem laikiem». Bībelē rakstīts: «un tas lai ir par likumu mūžam». Ja jūs, ticīgie, uzskatāt, ka tas, kas rakstīts bībelē, tiešām ir dieva likums uz mūžiem, kāpēc tad jūs tagad nelaižat tuksnesī grēku āžus?

Jums pašiem skaidrs, ka te nekāda dieva likuma nav, ka tā ir izdarība, ko sensenos laikos izdomājuši garīdznieki ebreju ganu ciltīm, aizvietojot asiņainos cilvēku upurus. Pārdomājiet jebkuru bībeles nodaļu un paskatieties uz to cilvēka acīm.

Sestā nodaļa vergturu LIKUMI DIEVA LIKUMS

Ja uzmanīgi ieskatāmies likumos, kas izklāstīti bībelē, it sevišķi 3. Mozus grāmatā, mēs redzam, ka tie ir vergturu sabiedrības likumi.

Mozus raksta dieva likumus (patiesībā šos likumus sastādījušas un uzrakstījušas daudzas paaudzes dažādos laikos) tieši tādēļ, ka šos likumus sastādījuši pie varas esošie vergturi.

Lūk, jums priekšā šāds likums: «Kad vīrs guļ pie kādas sievas un to pieguļ un tā ir kalpone, kas vīram saderēta, bet nav ne atpirkta, ne atlaista svabada, — tos būs sodīt, bet mirt tiem nebūs, jo tā nav bijusi svabada.» (XIX, 20.) Tātad verdzeni drīkst «piegulēt», bet brīvu sievieti nedrīkst.

Verdzene ir puscilvēks, ar viņu var darīt, ko vien grib. Pie tam jebkuru noziegumu vai

vardarbību, ko izdarījis brīvais cilvēks, vergturis attiecībā pret vergu, blbele ļoti viegli attaisno. Arī šai gadījumā lieta izrādās ļoti vienkārša. Grēciniekam jāatnes tikai auns par sava nozieguma upuri, un «ar to nozieguma-upura aunu priesterim viņu būs salīdzināt tā Kunga priekšā viņa grēka dēj, ko viņš darījis; lai viņam tiek piedots viņa grēks, ko viņš darījis» (XIX, 22).

Jūs redzat, cik viegli vergturim piedod vergturu dievs. Tiesa, kas uzmanīgi izlasīs 3. Mozus grāmatu, sacīs: tur taču nav vienīgi vergturu likumi, tur ir arī derīgi noteikumi, kas aizliedz, piemēram, asinsgrēku, dzimumsakarus ar tuviem radiniekiem, tēvam ar saviem bērniem, brālim ar savām māsām utt. Tur ir likumi, kas aizliedz lietot nepareizus svarus un mērus, likumi, kas nosaka, ka pret svešiniekiem jāizturas labi, ka dievam Moloham nedrīkst upurēt asiņainus upurus, ka nedrīkst uz miesas tetovēt: «Jums miroņa dēj nebūs iegriezt zīmes savā miesā, nedz sevim iededzināt rakstus.» (XIX, 28.) Likums noliedz griezties pie zīlniekiem un burvjiem: «Jums nekā nebūs ēst ar asinīm. Jums nebūs zīlēt, nedz burt.» (XIX, 26.) Bet turpat sastopami arī šādi likumi: «Jums nebūs apgriezt savus galvas matus, nedz apcirpt bārdas malas.» (XIX, 27.)

Ko gan sacītu visi frizieri un bārddziņi, ja mēs tagad sāktu pildīt šo likumu!

Par dažiem derīgiem priekšrakstiem, kas sastopami bībelē, var sacīt to pašu, kas agrāk sacīts par medicīniskajiem padomiem, kas radušies novērojumu un pieredzes rezultātā. So noteikumu pārdievošanas nolūks bija pastiprināt garīdzniecības varu, nostiprināt reliģiju un likumus, kas izdevīgi vergturiem. Ja izlobām bībelē galveno, ieskatāmies visos bībeles priekšrakstos, sīkāk izstudējam tās aizliegumus, nav grūti pārliecināties, ka tas, ko māca bībele, tās morāle, likumi ir vergturu likumi, kas kaitīgi darbaļaudīm un derīgi ekspluatatoriem.

3. Mozus grāmatā ir likumi par tā saukto dusas (jubilejas) gadu. Par dusas gadu sauca septīto gadu, kurā zemi neapsēja, tā atpūtās. Šai gadā ražu ievāca tikai no tā, kas izauga bez sēšanas. Bet pēc septiņiem tādiem jubilejas gadiem, piecdesmitajā gadā, tika pasludināta atbrīvošana no saistībām zemes lietās.

«Un tev septiņus tādus dusēšanas gadus būs skaitīt, septiņus gadus septiņ-reiz, tā ka to septiņu dusēšanas gadu laiks tev iraid četrdesmit deviņi gadi. Un gavilēšanas bazūne lai skan septītā mēnesī, desmitā mēneša dienā; salīdzināšanas dienā lai bazūne skan visā jūsu zemē. Un jums būs svētīt piecdesmito gadu un izsaukt svabadību tai zemē priekš visiem, kas tur dzīvo; tas lai jums ir gaviles-gads, un jums būs ikvienam atkal nākt pie sava īpašuma un ikvienam būs atkal nākt pie savas cilts. Gaviles-gads lai jums ir las piecdesmitais gads; jums nebūs sēt, nedz to pļaut, kas no sevis paša aug, nedz nogriezt, kas aug bez jūsu kopšanas. Jo šis ir gavil.esgads, tas lai jums ir svēts; jums no tīruma būs ēst, kas tur aug. Šinī gaviles gadā ikvienam atkal būs nākt pie sava īpašuma. Tad nu, ja tu ko pārdosi savam tuvākam vai no sava tuvāka rokas ko pirksi, tad viens otram pāri nedariet. Pēc gadu skaita no tā gavilesgada tev būs pirkt no sava tuvāka un pēc augļu gadu skaita tev būs viņam pārdot'. Jo vairāk gadu, jo. vairāk maksas, un, jo mazāk gadu, jo mazāk maksas, jo viņš tev pārdod tos augļus pēc tiem . gadiem.» (XXV, 8—16.)

Bet šais piecdesmit gados vergs kļuva par tādu parādnieku, kas nespēja vairs sevi izpirkt un palika par sava kunga vergu uz visu mūžu.

Varētu minēt vēl virkni likumu, kas it ka norāda, ka vergturi centušies ierobežot vergturību: tā, piemēram, 3. Mozus grāmatas XXV nodaļā mēs lasām:

«Un, ja tavs brālis panīkst un viņa roka gurst tev līdzās, tad palīdzi tam, lai butu svešinieks vai piedzīvotājs, ka viņš var dzīvot pie tevis. Tev no viņa nebūs ņemt pagaidīs nedz augļus, bet tev būs bīties savu Dievu, lai tavs brālis pie tevis dzīvo. Savu naudu tev nebūs viņam izdot uz pagaidiem, nedz savu barību viņam aizdot uz augļiem.» (35.—37. p.)

Tādā veidā izriet, ka attiecībā uz saviem cilts brāļiem likums aizliedza augļošanu, parādjūga darījumus un tml. Bet pēc dažām rindām tai pašā nodaļā mēs lasām:

«Un, kad tavs brālis pie tevis panīkst un tev top pārdots, tad tev nebūs viņam likt kalpot kā vergam. Kā algādzis un piedzīvotājs lai pie tevis dzīvo.» (XXV, 39—40.)

Tātad dieva likums nepavisam neaizliedza paverdzināt savus brāļus. Vergturi atrada sev ļoti vieglu izeju, jo dieva likums atļāva viņiem turēt vergus visplašākos apmēros. 44.— 46. pants atļauj turēt vergus, pat mantot tos.

«Taviem kalpiem un tavām kalponēm, kas tev ir, būs būt no apkārtējiem pagāniem; no tiem jums būs pirkt kalpus un kalpones. Ari no piedzīvotāju bērniem, kas pie jums mlt, no tiem jūs varat tos pirkt un no viņu dzimuma pie jums, ko tie jūsu zemē dzemdinājuši, un tie lai jums ir par īpašumu. Un tos jūs varat atstāt par mantību saviem bērniem pēc jums, ka tie ir viņu īpašums; lai tie jums kalpo mūžam.»

Nav brīnums, ka dzimtbūtniecības aizstavji — vergturi, muižnieki, tāpat kapitālisti centās iestāstīt zemniekiem, ka bībele ir dievišķīga grāmata. Bībele taču dieva vārdā atļāva mūžīgu verdzību, mūžīgu vergu turēšanu, cilvēku pirkšanu un pārdošanu, viņu mantošanu, atzina viņu valdījumu pār viņiem kā par lielu, ko var pārdot, atdāvināt, mantot. Bībele aizliedz būt cietsirdīgam tikai pret savējiem;

at liecībās pret vergu blbele pie [auj neierobežotu cietsirdību.

Taču nav jāsaprot, ka vergus ieguva tikai pirkšanas ceļā; milzīgs skaits vergu bija gūstekņi, kas saņemti kara laikā.

Un bībeles dievs tieši dod padomus, kā padarīt sev par vergiem saņemtos gūstekņus. 5. Mozus grāmatas XX nodaļā ir dots šāds padoms: «Kad tu nāc pie kādas pilsētas pret viņu karot, tad tev būs viņai piedāvāt mieru. Un, ja tā ar tevi līgs mieru un tevim atvērs, tad lai visi ļaudis, kas tur atronas, tev paljek par klausītājiem un tev kalpo. Bet, ja tie mieru ar tevi nelīgs, bet pret tevi karos, tad spiedi tos ar varu. Un, kad tas Kungs, tavs Dievs, to pilsētu nodos tavā rokā, tad visus vīriešus, kas tur ir, tev būs apkaut ar zobiņa asmini Bet tās sievas un tos bērniņus, un tos lopus, un visu, kas tai pilsētā, visu viņu laupījumu, ņem sevim un ēd savu ienaidnieku laupījumu, ko tas Kungs, tavs Dievs, tev ir devis. Tā tev būs darīt visām pilsētām, kas tāļu no tevis, kas nav no šo tautu pilsētām. Bet no šo ļaužu pilsētām, ko tas Kungs, tavs Dievs, tev dos par īpašumu, tev neko nebūs atstāt dzīvu, kam ir dzīva dvaša.» (10.—16. p.)

Kāds dievišķīgs padoms, ko dievs dod ticīgajiem, un kā šie padomi saskan ar priesteru pļāpāšanu par dieva žēlsirdību, par to, ka šis dievs tik labs, visu piedod utt.l

Sakiet, ticīgie, — kuram no jums sirdsapziņa atļaus aizstāvēt šo dieva likumu?

Septītā nodaļa CILVĒKU BAIDĪŠANA AR DIEVA VĀRDU

Ticīgo aprindās arī vēl tagad notiek tā: ja viņi grib aizkavēt kādu izdarību, kas viņiem šķiet nepatīkama, kaitīga, tad viņi baida: «Gan dievs tevi sodīs par to!»

Izrādās, ka ticīgo cilvēku dievs seko katrai cilvēka rīcībai, katram viņa solim, katrai viņa domai, katrai kustībai. Pēc dažu ticīgo domām, dievs seko, ko cilvēks katru dienu ēd, vai viņš skuj bārdu, apgriež matus, ko ģērbj mugurā, vai neguļ ar sievu dieva aizliegtās dienās. Pēc citu domām, viņš sekojot, kā cilvēks met krustu, ar diviem vai trim pirkstiem vai nemet nemaz, cik reižu dienā metas ceļos lūgšanai, vai lūdz dievu pret austrumiem vai rietumiem, cik reižu dzied alelujā vai iet pie sv. vakarēdiena, tas ir, vai ēd kumosiņu mīklas, kurš izcepts dievmaižu ceptuvē, dieva miesas vietā vai oblālas, kas ražotas fabrikā katoļu baznīcai, un vai viņš dzer vīnu dieva asiņu vietā, vai viņš ēd vai neēd macas (bezsāls plācenīši, ko cep uz ebreju lieldienu svētkiem).

Vārdu sakot, dievs, pēc ticīgo cilvēku domām, iedziļinās visos sīkumos. Nu, protams, vai nu viens visu pieskatīsi! Viņam ir ministri. Katrs ministrs pārzina atsevišķu nozari: Elija (Iļja) — laiku, pērkonu, zibeni, lietu; Nikolajs vairāk norūpējies par jūras braucējiem, Frols un Laurs — par lopiem, un Georgs (Juris) Uzvarētājs šais lietās arī drusku saprot, un viņam Jurģa dienā jānotur aizlūgumi, lopi jāsvētī. Citiem vārdiem, dievam ir desmitiem speciālistu, kas nododas savam darbam. Tā tic vientiesīgā tauta. Šo ticību tai gadu tūkstošos nostiprinājuši garīdznieki. Tūkstošiem gadu mācītāji kaluši galvā vienkāršajai tautai, ka debesīs pastāv gandrīz tāda pati kārtība kā virs zemes: cari, ministri, cietumi un bendes. Šādai ticībai bija jānostiprina tautā padevība zemes valdniekiem, ekspluatatoriem, bendēm.

Tieši tāpēc ari ebreju rabīni, kas sastādījuši 3. Mozus grāmatu, vairāk nekā pirms divtūkstoš gadiem Uzrakstījuši dieva vārdā visādus likumus un pieprasījuši, lai šos likumus, kaut arī visnežēlīgākos, visnetaisnīgākos, izpildītu dieva vārdā. Par šo likumu pildīšanu viņi solīja visvisādu dieva žēlastību, par nepildīšanu — dusmas un atriebību.

XXVI nodaļas 3.—13. pantā ebreju dievs uzskata ebrejus par saviem vergiem (pirms tam viņš sacījis: «tāpēc ka Izraēļa bērni ir mani kalpi, tie ir mani kalpi, ko es izvedu no Eģiptiešu-zemes»), apsola viņiem savu aizstāvību, gluži tāpat kā muižnieki, lielkungi rakstīja pavēles saviem vergiem, dzimtcilvēkiem: ja jūs, mani vergi, mani dzimtcilvēki, man paklausīsiet un strādāsiet manis labā, un izpildīsiet visus manus priekšrakstus, lai cik nežēlīgi tie būtu, es aizsargāšu jūs no citu laupītāju — bruņinieku, bajāru, kņazu, grāfu, baronu uzbrukuma, bet jūs manā kundzībā varat mierīgi nodarboties ar saimniekošanu. Gluži tāpat ebreju dievs saka saviem vergiem, un negribot jādomā, ka te ir runa par īstu zemturi, kas raksta pavēles saviem dzimtcilvēkiem.

«Ja jūs manos likumos staigāsiet un manas pavēles turēsiet un tās darīsiet, tad es jums došu lietu savā laikā un zeme dos savu labību, un koki laukā dos savus augļus. Un kulšanas laiks sniegsies līdz vīna lasīšanai un vīna lasīšana līdz sējamam laikam, un jūs ēdīsiet savu maizi un būsiet pa-ēduši, un dzīvosiet mierīgi savā zemē. Un es došu mieru zemei, ka jūs gulēsiet, un nebūs, kas biedina; un es atņemšu visus niknos zvērus no zemes, un zobiņam nebūs iet pa jūsu zemi. Un jūs saviem ienaidniekiem dzīsities pakaļ, un tie kritīs caur zobiņu priekš jūsu acīm. Pieci no jums dzenas simtus, un simts no jums dzenās desmit tukstošus, un jūsu ienaidniekiem priekš jūsu acīm būs krist caur zobiņu. Un es griezīšos pie jums … un darīšu jūs auglīgus, un jūs vairošu, un uzcelšu ar jums savu derību. Un jūs ēdīsiet no veca padoma, un to veco jūs nesīsiet ārā, jaunajam nākot. Un es celšu savu dzīvokli jūsu vidū, un mana dvēsele jūs ne-apniks, un es staigāšu jūsu vidū un būšu jums par Dievu, un jūs man būsiet par ļaudīm. Es esmu tas Kungs, jūsu Dievs, kas jūs izvedis no Ēģiptes zemes, ka jūs nebūtut viņas vergi, un esmu saraustījis jūsu jūga-saites un esmu licis jums stāvu staigāt.»

Tiesa, no pēdējā panta izriet, it kā dievs visu to prasītu no ebrejiem par to, ka viņi vairs nav vergi, ka tagad viņi iet paceltu galvu un, gluži otrādi, ka viņi paši varēja nu ņemt sev par vergiem pakļaujamās tautas. Bet mēs jau redzējām no iepriekšējā izklāsta, ka trūcīgs ebrejs tāpat varēja kļūt par vergu.

Lai visus šos likumus izpildītu, lai par katru soli nestu mācītājiem miltus un eļļu, vestu aunus, vēršus, teļus, baložus, lai celtu dievnamus, lai atdotu desmito tiesu no visiem ienākumiem mācītājiem, bija jāuzliek tautai ļoti smagi iemaukti. Sie iemaukti tad arī bija dieva likumi, ar ko mācītāji biedēja tautu, turēja to savā varā.

Lūk, kā baidīja tautu ebreju rabīni un līdz ar tiem arī citi par to, ka tauta nepildīja tos bezjēdzīgos likumus, ko izgudrojuši svētie.

«Bet, ja jūs man neklausīsiet un visus šos baušļus nedarīsiet, un ja jūs manus likumus nicināsiet, un ja jūsu dvēsele manu tiesu apniks, ka jūs nedarāt visus manus baušļus, nicinādami manu derību, tad es. jums tā darīšu: es likšu pār jums nākt izbailēm, delamai kaitei un karstuma-sergai, kas acis aptumšo un dvēseli nomoca; un jums savu sēklu būs velti sēt, un jūsu ienaidniekiem to būs ēst. Un es celšu savu vaigu pret jums, ka jūs tapsiet kauti savu ienaidnieku priekšā, un jūsu ienaidniekiem būs par jums valdīt, un jūs bēgsiet, kad neviens jūs nedzenā.» (XXVi, 14—17.)

Padomājiet vien, ja cilvēks pārkāpj kaut vienu no šiem likumiem, ko sastādījuši garīdznieki, piemēram, par sestdienu, par to, cik baložu vai aunu jāizcep dievam vienā vai otrā gadījumā, tad šis dievs piedraud: ka jūs ar dievu, tā es ar jums: uzsūtīšu jums briesmas, vārgumu, drudzi, lai iztvīktu acis, nomocītos dvēsele; viņš solās pārvērst cilvēkus bezprāšos, kas cieš no tā sauktās vajāšanas mānijas. Bet tie, kā izrādās, ir tikai ziediņi! Paklausieties tālāk.

«Un, ja jūs ir tad man vēl neklausīsiet, tad es tam vēl pielikšu septiņkārt, jūsu grēkus sodīdams. Jo es salauzīšu jūsu stipruma lepnību un jums darīšu debesi kā dzelzi un zemi kā varu. Un jūs savu spēku velti tērēsiet, un jūsu zeme nedos savu rasmu, nedz jūsu zemes koki savus augļus.» (XXVI, 18—20.)

Dieva cietsirdībai nav robežu. Šķiet, tālāk ceļa nav: cilvēkam uzbrukušas briesmas, cilvēks nīkst, viņam drudzis, viņam iztvīkušas acis, nomocījusies dvēsele; viņš veltīgi sēj; ienaidnieki viņam uzbrukuši, uzkundzējušies viņam; viņš zaudējis prātu, viņš bēg tad, kad neviens viņam nedzenas pakaļ. «Tas viss ir nieki,» saka bībeles dievs, «es jūs septiņkārt vēl sodīšu. Es darīšu zemi kā varu un debesi kā dzelzi un uzlaidīšu zemei pilnīgu badu.»

Bet, izgudrodami šos sodus, ebreju rabīni paredzēja, ko darīt, ja arī tas nelīdzēs, ja arī tas nenobaidīs tautu un tauta sāks dzīvot nevis pēc garīdznieku norādījuma, bet pēc sava prāta. Tātad nepieciešami nobaidīt šos cilvēkus vēl vairāk. Vēl vairāk un atkal septiņreiz smagāk viņi grib sodīt. Tātad sodīt 49 reizes smagāk (septiņi pareizināt ar septiņi). Ar mazāku devu garīdznieki un bībeles dievs negrib samierināties! Bet izrādās, ari pēc tam nav pārliecības, ka tauta paklausīs. Tad tiek sagudrota vel nopietnāka biedēšana, un atkal septiņreiz lielāka nekā agrāk, tas ir, šoreiz jau 343 reizes (7 pareizināt ar 7 un vēlreiz ar 7 — ir 343). Šoreiz dievs piedraud cilvēkiem ar kanibālismu: viņi sākšot aprīt savus bērnus. Viņš solās pilsētas pārvērst tuksnesī. Bet pats briesmīgākais, ar ko viņš piedraud: «un es negribu ost jūsu saldo smaršu». Cilvēkus viņš apsola nodot verdzībā citām tautām, apsola pārvērst viņus neprāšos, kas bēgs neatskatīdamies, uzskries cits citam virsū un kritīs zemē.

Tā kā tālāk garīdznieku fantāzija vairs nedarbojās, grūti bija atrast vēl kādus sodus: viņi noveda cilvēku līdz ārprātam, iznīcināja viņu, nodeva viņu verdzībā, atņēma viņam it visu, — ar to sodu uzskaite beidzas, un mācītāji pārliecināti, ka ar to pilnīgi pietiks, lai beidzot liktu apdomāties «noziedzniekiem», kas pārkāpj viņu sastādītos likumus. Pēc visa tā, protams, viņi būs spiesti padoties vergturu likumiem, ko uzdod par dieva likumiem. Bet interesi modina kas cits: kas tad pakļausies, ja pirms tam it visu iznīcinājuši? Padomājiet vien: bībelē sacīts: «Bet jūs iesiet bojā starp pagāniem, un jūsu ienaidnieku zeme jūs noris. Un tie atlikušie jūsu starpā panīks savu grēku dēļ savu ienaidnieku zemē; tur tiem savu tēvu noziegumu dēļ būs panīkt.» (XXVI, 38—39.)_ Tātad visi ies bojā, bet tie, kas vēl nav gājuši bojā, gluži vienkārši iznīks. Bet pēc tam pēkšņi mēs lasām: «Tad tie izsūdzēs savus noziegumus un savu tēvu noziegumus .. .» (XXVI, 40). Tad «es pieminēšu viņiem to derību ar tiem vecajiem» (XXVI, 45). Kā labad gan viņš pieminēs? To nelaimīgo labad, kas panīks? Pārāk vājš mierinājums, lai gan mācītāji apsola, ka pēc tam šos panīkušos cilvēkus dievs atkal sāks apmīļot un apkopt.

Tas viss ir neparasti muļķīgi. Neērti, ka vēl tagad var sastapt cilvēkus, kas tam tic. Neērti, ka ir cilvēki, kas vēl tagad, neražas gadījumā, karā, postā, kas ir cilvēka roku darbs, visam tam izskaidrojumu meklē tais garīdznieku draudos ar dieva sodību, kas sarakstītas bībelē.

Par to jāpadomā jo sevišķi darba zemniekiem, tāpēc ka vēl tagad mācītāji piedraud viņiem ar dieva sodību par to, ka viņi grib dzīvot un dzīvo pēc sava prāta, par to, ka viņi ceļ jaunu dzīvi — turīgu kolhoznieku dzīvi. Mācītāji, protams, nav apmierināti, ka strādnieki un zemnieki sarāvuši saites ar reliģiju, kas gadu tūkstošiem kropļojusi viņu apziņu, sasaistījusi viņu gribu, traucējusi viņiem iekārtot dzīvi zemes virsū tā, lai nebūtu bada, kara, lai cilvēks neekspluatētu, nepaverdzinātu cilvēku.

Astotā nodaļa dievs NECIEŠ KRITIKU

Mēs jau vairākkārt esam minējuši piemērus, ka dievs piedraud ar visbargākajiem sodiem, ja cilvēki šaubās par viņu, ja neizpilda visu to, ko bībelē sarakstījuši ebreju rabīni. Bet, kā redzams, arī senatnē ir bijis pietiekami daudz bezdievju, kas ne visai baidījušies no šiem draudiem.

Garīdznieki un valdošās šķiras baidījās no bezdievības. Senos laikos neizdeva avīzi «Bezbožņik» (jo avīzes vispār netika izdotas). Rakstīt vai uzstāties atklāti pret dievu bija ārkārtīgi bīstami. Pazīstamo sengrieķu domātāju Sokrātu apvainoja bezdievībā tikai tāpēc, ka viņš kritizēja, apstrīdēja to, vai daži garīdznieku, mācītāju slēdzieni ir pareizi, lai gan viņš pats bija reliģiozs cilvēks.

Bībele gluži vienkārši dod padomu nokaut visus bezdievjus. Pie tam bezdievjos bieži

vien ieskaita personīgos ienaidniekus vai cilvēkus, kas nav vēlami valdošajām šķirām un garīdzniecībai. Lai pazudinātu cilvēku, pietika pateikt: lūk, šis cilvēks tenkoja par dievu, runāja pret dievu un viņa baušļiem! Ebreju garīdznieki, lai viss tas būtu drošāk, izdevuši pat likumu. Protams, viņi apgalvo, ka šo likumu sacerējis pats dievs.

Bībelē par to stāsta (3. Mozus grāmatā, XXIV, 10—12):

«Un vienas Izraeliešu sievas dēls, kam Ēģiptietis bija par tēvu, izgāja pie Izraēļa bērniem, un tas Izraēliešu sievas dēls bārās lēģerī ar vienu Izraēliešu vīru. Un tas Izraēliešu sievas dēls zaimoja (tā Kunga) vārdu un lādēja. Tad viņu veda pie Mozus i.. un viņu ielika cietumā, kamēr tiem tiktu spriedums no tā Kunga mutes.» (Cik viegli varēja piemuļķot tautu, it kā vajadzētu nogaidīt dažas dienas, kamēr Mozus paspēs pārrunāt ar dievu kungu par šo cilvēku. — J. J.).

Cik dienu nosēdējis nelaimīgais izraēliešu sievas dēls, kura tēvs bijis ēģiptietis, bībele nav sacīts (ievērojiet, ka arī tad plaši izmantojuši kūdīšanu pret «cittautiešu» cilmes personām: sak, lai gan viņš ir izraēlietis, bet dzimis no ēģiptieša, tātad pasvešāks). Tomēr beidzot, jādomā, bībeles dievam atradies brīvs brītiņš, lai pārrunātu par šo noziedznieku ar Mozu:

27*

419

«Tad tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja: izved to lādētāju ārā no lēģera, un visiem,

kas to dzirdējuši, būs savas rokas uzlikt uz viņa galvu, un visai draudzei to ar akmiņiem būs nomētāt. Un uz Izraēļa bērniem tev būs runāt un sacīt: ikvienam, kas savu dievu lād, būs nest savu grēku. Un, kas tā Kunga vārdu zaimo, to būs nokaut, visai draudzei to ar akmiņiem būs nomētāt.» (XXIV, 13—16.)

Tā senos laikos, jādomā, noslepkavoti desmitiem tūkstošiem cilvēku, kas pēkšņi bija atvēruši acis un izpratuši garīdznieku viltu, ieraudzījuši tukšas debesis.

Viņiem bija kļuvusi riebīga šā cepeša smaka, viņus nospieda visi šie pārmērīgie garīdznieku nodokļi, viņiem derdzās visi šie likumi, ko bija radījuši ekspluatatori un mācītāji. Un, kad viņi pacēla savu balsi pret verdzību un gadsimtiem ilgo krāpšanu, viņus nogalināja. Tāpat bija viduslaikos. Sadedzināja uz sārtiem desmitiem tūkstošiem zinātnes mocekļu tikai tāpēc, ka viņi, atklājuši patiesību, vairs negribēja ticēt dieva esamībai.

Devītā nodaļa MAIŅAS SAIMNIECĪBAS LIKUMI

Bībele rakstīta dažādos laikos, gadsimtiem ilgi. Ebreju cilšu saimniecība pia to laiku pārdzīvoja dažādas pārmaiņas: pārgāja no mednieku dzīves veida uz ganu, uz zemkopju dzīves veidu, no noslēgtās, naturālās saim niecības, kas domāta tikai šīs saimniecības dalībnieku vajadzību apmierināšanai, uz maiņas, uz preču saimniecību, uz amatniecību, karavānu tirdzniecību, jūrniecību, uz plašām vergturu saimniecībām.

Ļoti bieži saka, ka Mozus likums ietverts vārdos: «aci pret aci, zobu pret zobu». Sais vārdos izpaužoties Vecā derība, bet Jaunajā derībā to vietā stājoties vairāk cilvēcīgais: «mīli savu tuvāku kā sevi pašu!»

Bībelē mēs atrodam veselu virkni likumu, kas atspoguļo gluži vienkārši maiņas attiečības. Piemēram, tai pašā 3. Mozus grāmatā (XXIV, 18—23.) mēs atrodam virkni likumu, kas norāda, ka šī blbeles grāmata sastādīta tai laikā, kad maiņas attiecības, preču attiecības nebija vēl pietiekami attīstītas. Par cilvēka nāvi katrā ziņā prasa cita cilvēka nāvi («kas cilvēku nosit, tam būs tapt nokautam»). Bet, kad nodibinājās maiņas attiecības, tas tika atspoguļots «dievišķīgajā» likumā. No tā izriet šāds likums:

«Bet, kas kādu lopu nosit, tam to būs maksāt, dzīvību pret dzīvību. Un, ja kas savu tuvāku ievaino, tam lai top atdarīts, kā_ viņš darījis. Lūzumu pret lūzumu, aci pret aci, zobu pret zobu, itin kā viņš cilvēku ir ievainojis, tāpat viņam taps atdarīts. Kas lopu nosit, tam to būs maksāt, bet, kas cilvēku nosit, tam būs tapt nokautam.» (XXIV, 18—21.)

Protams, dzīvē bija citādi. Dzīvē stiprs cilvēks, un jo sevišķi vergturis, varēja atpirkties. Šie likumi rakstīti galvenokārt trūcīgajiem, vergiem. Tos rakstījuši valdošie vergturi, garīdznieki. Tas, ka šī bībeles likumu daļa rakstīta tanī laikā, kad starp ebrejiem un apkārtējām ciltīm bijušas ļoti attīstītas maiņas attiecības, redzams no tā, ka turpat minēti likumi par vienādu tiesu ienācējiem, tas ir, svešzemniekiem: «Lai jums ir vienāda tiesa, tā svešiniekam, kā iedzīvotājam.»

Starptautiskos līgumus sastādīja tāpat, pamatojoties uz pastāvošajām maiņas attiecībārn. Tomēr diezin vai kāds no ticīgajiem atzīs, ka patlaban jārealizē šādi likumi, un tas nozīmē, ka tā sauktie dieva likumi bija gluži vienkārši cilvēku likumi, ko uzrakstījušas valdošās šķiras dažādos laikos, jau sen pagājušos, un tāpēc tiem nevar būt nekāda sakara ar cilvēkiem, kas dzīvo gluži citā laika un dibina savu dzīvi uz gluži citiem pamatiem.

PIEKTĀ DAĻA CETURTĀ MOZUS GRĀMATA

Pirmā nodaļa DIEVIŠĶĪGĀ RECEPTE GREIZSIRDĪGAJIEM

Mācītājs grēksūdzē arī tagad domā,

ka viņam tiesības izjautāt sievieti un jaunavu, vai viņa negu] ar svešu vīrieti. Garīdznieki devuši vaļu rupjai jutekliskai iztēlei, un mācītāju rokasgrāmatās jūs atradīsiet daudz jautājumu, kas var ienākt prātā tikai izvirtulim. It sevišķi šādus jautājumus uzdod sievietēm.

Kāpēc gan pret sievieti tāda attieksme? Mēs jau vairākkārt esam minējuši piemērus, ka sievietes verdzība ir tikai viens no verdzības veidiem. Bet bībele ir vergturu tautas grāmata, caurcaurēm piesātināta ar jēdzieniem par kungiem un vergiem un viņu attiecībām. Tieši tāpēc bībeles autori tik bieži izturējušies pret sievieti kā pret verdzeni, kā pret lietu, īpašumu.

Šīs attiecības vergturu kungi nostiprinājuši ar likumiem, ko it kā sacerējis pats dievs.

Tāpēc ari 4. Mozus grāmatas V nodaļā mēs lasām, ka dievs dod padomu Mozum, kā rīkoties, ja sieva pārkāpj laulību, un kā ārstēt greizsirdīgos. Daudzās vietās bībele par laulības pārkāpšanu gluži vienkārši liek nogalināt sievieti. Bet ko darīt, ja «pārkāpēja» nav pieķerta? Sai lietā pats dievs dod citu padomu (Tātad dievs nodarbojies pat ar tik «grēcīgām» lietām!)

«Un tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja: runā uz Izraēla bērniem un saki tiem: ja sieva no sava vīra novēršas un noziegdamies pret to noziedzas. Un ja viens vīrs pie viņas guļ un to pieguļ un viņas vīram tas būtu nezināms, un tā to būtu slēpusi, ka apgānījusies, un liecinieka pret viņu nebūtu, un viņa nebūtu pienākta, un neuzticības kaislība viņu pārņemtu, un viņš neuzticētu savai sievai, un tā ir apgānījusies, vai ja tā neuzticības kaislība viņu pārņemtu un viņš neuzticētu savai sievai, un tā nav apgānījusies, — tad tam vīram savu sievu būs vest pie priestera un atnest upuri priekš viņas desmito tiesu no epas miežu-miltu (ja esi greizsirdīgs, stiep miltus mācītājam, ne velti viņš bursies ar netīru ūdeni, dzirdīs tavu sievu, centīsies izdibināt! — /. ,/.); tam nebūs eljes uzliet, nedz vīraka uzlikt, jo tas ir viens kaislības upuris, piemiņas ēdamais upuris, atgādināt noziegumu …»

Tātad vispirms nes miltus! No tā, no kukuļa sākas garīdznieku burvestības. Bet ko tad dara mācītājs? Kas ir viņa «darbs»? Sis «ķīmiķis» rīkojas kā īsts lauku pūšļotājs, kā vārdotāja.

«Un priesterim būs ņemt svētu ūdeni mālu traukā (kā redzat, arī ebreju popi pratuši pagatavot šīs zāles. — J. J.) un pišļus no ta dzīvokļa gridas priesterim būs ņemt un ielikt tai ūdenī (arī vesels cilvēks var izlaist garu, dabūt tīfu vai citu sērgu, ja izdzers ūdeni, kas sajaukts ar dubļiem. — J. J.). Tad priesterim to sievu būs nostādīt tā Kunga priekšā un atsegt tās sievas galvu un to piemiņas upuri likt viņas rokās, tas ir viens kaislības upuris; un tas rūktais lāsta ūdens lai ir priestera rokās.» (V, 17—18.) (Interesanti, ja pats mācītājs iedzertu šo netīro ūdeni, vai viņam no tā neuzbriestu vēders? — J. J.).

Bet nu sākas pati buršana, garīdznieku blēņošanās:

«Un priesterim būs to sievu zvērināt un uz to sacīt: ja neviens vīrs pie tevis nav gulējis un ja tu ne-csi novērsusies no sava vīra uz nešķīstību, tad tu paliksi vesela no šī rūkta lāsta ūdens. Bet, ja tu no sava vīra esi novērsusies un apgānījusies un cits vīrs pie tevis gulējis, un ne tavs vīrs vien, un priesterim būs to sievu zvērināt ar to lāsta zvērestību un sacīt uz to sievu: lai tas Kungs tevi dara par lāstu un zvērestību starp taviem ļaudīm, ka tas Kungs lavai ciskai liek izdilt un tavam vēderam uztūkt; un šis lāsta ūdens tavās iekšās lai ie-iet un dara, ka vēders uztūkst un ciska izdilst. Tad tai sievai būs sacīt: Amen, Amen. Un priesterim šos lāstus būs rakstīt grāmatā un noskalot ar to rūkto ūdeni; un to rūkto lāsta ūdeni viņam tai sievai būs dot dzert, ka tas lāsta ūdens viņai ie-iet ar rūktumu.» (V, 19—24.)

Iedomājieties, lūdzu, šo nožēlojamo, iebaidīto sievieti, kas tic visai šai burvestībai! Cik nelaimīgo pazudinājuši mācītāji šādā ceļā!

Un, otrādi, cik netiklu sieviešu izgājušas neskartas no šīs pārbaudes. Ir taču skaidrs, ka visvairāk cieta slimās sievietes, kuru kuņģis un zarnas nepanesa šo netīrā ūdens indi, ko viņām lika dzert mācītājs, pirms tam viņas iebiedējis. Bībele apgalvo, «ja tā sieva nav sagānījusies, bet šķīsta, tad viņa paliks vesela un auglīga».

Vīrietim varēja būt vairākas sievas, viņš varēja padarīt par savu sievu jebkuru kalponi. Sievietei bija jāklusē. Mazākais labvēlīgais skatiens, saruna ar citu vīrieti vīra prombūtnē, — un viņu varēja sūtīt pie mācītāja un pakļaut visriebīgākajiem garīdznieku trikiem.

Vai kāds brīnums, ka reliģiozi cilvēki, kas audzināti bībeles garā, gandrīz vienmēr raudzījušies un raugās uz sievieti kā uz «nešķīstību trauku», nešķīstu būtni, beztiesīgu, zemāku radījumu.

Dieva receptes Mozum, kā pārbaudīt, vai pamatota viena vai otra vīra greizsirdība, — labākais paraugs, cik mežonīgi ir bībeles uzskati par sievieti.

Kurš no ticīgajiem, kas uzskata, ka bībele ir dieva likums, to atļautu nodarīt savai sievai? Vai tagad mūsu zemē, kur sievietei tādas pašas tiesības kā vīrietim, atrastos daudz tādu savādnieču, kas būtu ar mieru, lai pops dzirda viņas ar netīru ūdeni, kas ļautu sev izdarīt šo bezjēdzīgo procedūru?

Otrā nodaļa DEBESS MANNA UN CEPTAS IRBES N0 DEBESĪM

Kas lasījuši «Bībeli ticīgajiem un neti

cīgajiem», atceras stāstu par to, kā bībeles dievs ebreju tautai neauglīgā tuksnesī nobēris no debesīm mannas putraimus.

4. Mozus grāmata, kas turpina ebreju ganu cilšu piedzīvojumu aprakstu, atkal min šo pašu mannu. «Un tas manna bija it kā koriandera sēklas un izskatījās kā bedelijons.»

(XI, 7.)

Atceros, kā svētais tēvs staigāja pa skolu, vēcinādams savas platās piedurknes — šais piedurknēs varētu ievietot pa krietnam sivēnam — un lasīja mums no bībeles: «… un tas manna bija it kā koriandera sēklas un izskatījās kā bedelijons.» Bet neviens no mums nezināja, kas tās par «koriandera sēklām» un kas tas par «bedelijonu».

Un tad mēs viņam jautājām:

—  Tētiņ, pastāstiet mums, — kas tas ir: bedelijons? — Mācītājs vēcināja platās piedurknes un sacīja mums:

—   Ticīgie nedrīkst jautāt, viņiem jātic tam, kas ir sacīts.

Gluži vienkārši, mācītājam nebija ērti, tāpēc ka viņš pats arī nezināja, kas ir bedelijons. Bet pieņemsim, ka tas pēc izskata ir kaut kas līdzīgs sinepju sēklai vai rupjgraudainai prosai. Tālāk 4. Mozus grāmatā, XI nodaļā, 8.—9. pantā, šī pati manna aprakstīta šādi:

«Un tie ļaudis skrēja šurp un turp un to sakrāja un mala dzirnavās vai sagrūda piestās, un to vārīja podos, un taisīja no tā raušus, un viņa smaka bija it kā eljes raušu smaka. Un, kad rasa pa naktīm nokrita lēģerī, tad tas manna nokrita līdz.»

Kad tas noticis? Ja saskaitām, kā nākas, izrādās, ka apmēram pirms trīstūkstoš, visaugstākais — pirms trīsarpus tūkstošiem gadu. No tā izriet, ka pirms trīsarpus tūkstošiem gadu gaisā (debesīs) vai bezgaisa telpā, aiz zemes gaisa apvalka, dzīvojis kāds ebreju dievs, kam krājumā bijuši maisi ar mannu, ar putraimiem, ko viņš izbēris kopā ar nakts rasu tieši tai vietā, kur klejojuši ebreji.

Vai tiešām kāds tam var nopietni ticēt? Mācītājiem tagad labi stāstīt pasakas, ka pirms trīsarpus tūkstošiem gadu dievs nobēris mannu izsalkušajiem ebrejiem. Bet kopš

tā laika ir valdījis visbriesmīgākais bads, miljoniem cilvēku nomiruši badā, cilvēki ēduši pat savus bērnus … Ticīgie ļaudis, sirmgalvji, vecītes, mazi bērni ir lūguši dievu, raudājuši svētbilžu priekšā, lūguši tukšajām debesīm maizi, maizes garoziņu. Taču laikam visi krājumi maisos ir izsīkuši, jo neviens nekad nav dzirdējis, ka izsalkušajiem no debesīm būtu nokritis kaut putraimiņš.

Bet bībelē rakstīts:

«Un pulks visādu pienācēju, kas bija viņu starpā, palika kārīgi, un arī Izraēļa bērni raudāja, atkal sacīdami: kas mums dos gaļu ēst? Mēs pieminam tās zivis, ko Ēģiptes-zemē velti ēdām, gurķus, melones, lokus, sīpolus un ķiplokus. Bet nu mūsu dvēsele ir iztvīkusi, jo nav nekā kā vien tas manna priekš mūsu acīm.» (4. Mozus grāmata, XI, 4—6.)

Tātad pat badu nav cietuši, jo viņiem katru dienu bijis pietiekamā daudzumā smalku plāceņu, vienkārši iekārojušies dārzeņi ar gaļu, lai gan iepriekš bībelē stāstīts, ka «tie ļaudis tā Kunga ausīs kurnēja»:

«Tad tas Kungs to dzirdēja, un viņa bardzība iekarsa, un tā Kunga uguns iededzās pret viņiem un rija lēģera galā. Tad tie ļaudis brēca uz Mozu. Un Mozus lūdza to Kungu, un tas uguns noslāpa.» (4. Mozus grāmata, XI, 1—2.)

Tatad tikko iepriekš viņi bija sadumpojušies pret savu dievu un dievs pat pielaidis uguni šai staiguļu nometnei, un tikai pēc Mozus lū-

gurna viņš atsūtījis ugunsdzēsējus, kas ugunsgrēku nodzēsuši. Un, lūk, šai pašai tautai, kas bez sāta ēd smalkos plāceņus, dievs sūta ceptas irbes. Ir vērts palasīt, kā tas vissjņoticis: «Tad Mozus dzirdēja tos ļaudis raudam ar viņu saimēm, ikvienu priekš sava dzīvokļa durvīm.» Un viņš dodas pie bībeles dieva un saka viņam: «Vai es tev kāda aukle, ka tu izdzinis mani tuksnesī ar šiem rīmām.» Kur lai es ņemu gaļu, ko dot visiem šiem ļaudīm? Jo viņi raud manā priekšā un saka: «Dod mums gaļuēst!» Mozum vajadzēja tikai pačinkstēt dievam, un viņš tūdaļ bijis mierā izsniegt no savām intendantūras noliktavām ceptu gaļu veselam mēnesim jebkurā daudzumā.

«Un uz tiem ļaudīm tev būs sacīt: svētījaties uz rīta dienu, tad jūs ēdīsiet gaļu, jo jūs priekš tā Kunga ausīm esat raudājuši, sacīdami: kas mums dos gaļu ēst? Jo mums ir labi klājies Eģiptes-zemē. Tāpēc tas Kungs jums dos gaļu ēst. Jūs neēdīsiet vienu, nedz divi dienas, nedz piecas dienas, nedz desmit dienas, nedz dividesmit dienas, bet veselu mēnesi, tiekams tā jums caur nāsīm izies un jūs to apniksiet.» (4. Mozus grāmata, XI, 18—20.)

Lūk, cik devīgs pēkšņi kļuvis bībeles dievs pirms trīsarpus tūkstošiem gadu. Paēdušiem ļaudīm, tikai tādēļ vien, lai vēlāk tos sodītu, viņš nav atradis nekā labāka kā pārbarot tos. Un tālāk bībele pastāsta:

«Tad vējš cēlās no tā Kunga un atveda paipalas no jūras, un izkaisīja tās pa lēģeri, šeit vienas dienas gājumu un tur vienas dienas gājumu visapkārt ap lēģeri, un tās bija līdz divi olektīm augstumā pa zemes virsu. Tad tie ļaudis cēlās cauru dienu un cauru nakti, un cauru otru dienu un lasīja paipalas, un, kam maz bija, tas bija salasījis desmit gomorus, un tie, tās klādami, izklāja priekš sevis ap lēģeri.» (4. Mozus grāmata, XI, 31—32.)

Tātad, ja skaita, ka dienā kājnieks viegli var noiet 30 kilometrus, tad apmēram 10 tūkstošus desetīnu zemes ebreju dievs noklājis ar paipalām gandrīz divu olekšu biezumā, t. i., vairāk nekā aršīnu no zemes, lai piebarotu gražīgos staiguļus-ebrejus. Skaidrs, ka no tādas «ēšanas» varēja saslimt, un bībele paskaidro: «Tas Kungs sita tos ļaudis ar ļoti grūtu mocību.» (XI, 33.)

Sis stāsts par paipalām, kas aršīnu biezumā apklājušas 10 tūkstošus desetīnu zemes, ir pasaciņa no viena gala līdz otram. Ebreju un arī citi mācītāji ar šiem nostāstiem grib pasacīt, ka dievam viss ir iespējams. Viņš neauglīgā tuksnesī var izbārstīt mannas putraimus, cik vien grib, lai no tiem izceptu smalkus plāceņus. Viņš var ar vēju no jūras atdzīt tik lielu daudzumu paipalu, cik vien vēlas, tikai tādēļ, lai «sistu ar mocību» savu izredzēto tautu, ko viņš maldinājis pa tuksnesi 40 gadus, kaut varēja tos daudz agrāk

43S

novest pie mērķa. Mācītāji izmanto šos stāstus vēl šobaltdien, lai iedvestu ticīgajiem: «Redziet, kādus brīnumdarbus darījis tas kungs tuksnesī ar ebrejiem!»

Neticiet šiem brīnumiem! Nekad nekādi dievi nav palīdzējuši izsalkušiem un cietējiem. Tikai nogāžot ekspluatatoru varu un iznīcinot garīdznieku un neesošo dievu kaitīgo ietekmi, mūsu zemes darbaļaudis Komunistiskās partijas vadībā pamatos uzcēluši sociālistisko sabiedrību, kur cilvēks neekspluatē cilvēku, kur katram cilvēkam nodrošinātas tiesības uz darbu, atpūtu, ārstēšanos, kur visiem radīta laimīga, turīga dzīve.

Trešā nodaļa par BILEAMA ĒZEĻMĀTĒM

Tauta pazīst ļoti daudz pasaku par to, ka dzīvnieki runā cilvēku valodā: gan zirgi, gan govis, gan vilki, gan lāči, gan citi dzīvnieki sarunājas ar cilvēkiem. Ļoti daudz pasaku ir par «vilkačiem»: cilvēks varot pārvērsties par jebkuru dzīvnieku un, otrādi, jebkurš dzīvnieks varot pārvērsties par cilvēku, šīs pasakas radušās ļoti sen, kad cilvēkiem vēl nebija īstu zināšanu par dzīvnieku valsti, nebija pareizas izpratnes par to, ka cilvēks var piedzimt tikai no cilvēka. Gluži otrādi, senāk cilvēki domāja un licēja, ka cilvēks var piedzimt no jebkura priekšmeta: par saviem senčiem dažas ciltis un ģintis uzskatīja kalnus un ezerus, kokus un akmeņus, dzīvniekus, putnus, čūskas. Šos teiksmainos senčus bieži vien pārdievoja. Pēc tā visa nav ko brīnīties, ka ļaudis ticēja, ka dzīvnieks varot runāt ciivēka balsi un valodā! Bet mācītāji Šādus ticējumus un brīnumus ir atbalstījuši un atbalsta un bieži vien ari paši sadomā. Kāds bīskaps Sinezijs rakstījis citam bīskapam: «Tauta nepārprotami vēlas, lai to krāpj: jo brīnumaināk, jo vairāk tā tic.»

Lūk, šādu teiku par ēzeļmāti, ko blbeles dievs izraudzījis par taisnības saucēju, atstāsta 4. Mozus grāmatas XXII—XXIV nodaļas.

Aloabiešu valdnieks Balaks, redzat, izbijies no varenās ebreju tautas, kura «visu apēdis, kas mums visapkārt, itin kā vērsis apēd zāli virs zemes». Nepa]audamies uz savu karaspēku, šis valdnieks sūtījis uz Petoru pie zintnieka (burvja-apvārdotāja) Bileama, nosūtījis tam dažādas dāvanas un palūdzis, lai tas nolādot ebrejus. Valdnieks Balaks Bileama lāstiem nopietni ticējis. Bet Bilcams, uzklausījis lūgumu, esot dievam jautājis, kā viņam rīkoties. Kā redzams, šis burvis ar dievu sarunājies draudzīgi, bez ceremonijām, kad vien tam ienācis prātā. Bībele stāsta:

«Un Dievs nāca pie Bileama un sacīja: kas tie tādi ļaudis, kas pie tevis?» (XXII, 9.)

Bībeles lasītājiem droši vien ne prātā neienāk pajautāt sev: bet kas gan tas par dievu, kurš jautā, kas tie par ļaudīm? Bileams viņam uzskaita Balaka sūtņus un paskaidro, kādēļ tie nākuši. Bībeles dievs neieteic nolādēt ebrejus. Bileams atsakās viņus nolādēt.

Tad:

«Un Balaks atkal sūtīja vel vairak un jo cienīgus lielkungus». (XXII, 15.)

Bet Bileams nav ļāvis sevi pierunāt un atkal devies parunāt ar dievu. Un šeit tik tiešām, kā mēdz sacīt, nelaimes gadījumā pat tukša bise sprāgst. Bībelē raksta:

«Tad Dievs nāca pie Bileama naktī un uz to sacīja: ja tie vīri nākuši tevi aicināt, tad celies, eij viņiem lidz, bet tikai to tev būs darīt, ko es uz tevi runāšu.

Tad Bileams cēlās rītā agri un apsedloja savu ēzeleni un gāja tiem Moaba virsniekiem līdz.» (XXII, 20—21.)

Tātad Bileams darījis tā, kā viņam pavēlējis dievs, precīzi izpildījis viņa pavēli. Tāpēc ar izbrīnu mēs lasām to, kas rakstīts tālāk.

«Bet Dieva bardzība iededzās, tāpēc ka viņš gāja, un tā Kunga eņģelis nostājās uz ceļa viņam par pretinieku.» (XXII, 22.)

Tiešām jāpiemiedz acis, galīgi jāpiedzen galva ar reliģiskajiem māņiem, lai neredzētu pilnīgu nesaskaņu šinī vietā. Taču dievs pats pavēlējis viņam iet. Kāpēc tad viņa «bardzība iededzās» un kāpēc nostājies «par pretinieku»? Vai nebūtu vienkāršāk pasacīt viņam: neej! Bet šī nejēdzība vajadzīga tādēļ, lai piespiestu Bileama ēzeļmāti runāt cilvēku valodā, citādi tai nebūtu radusies tāda iespēja.

Bībele iztēlo Bileamu par ļoti gudru cilvēku, kas bez_ kadam ceremonijām sarunājies ar dievu. Bībelē atstāstītas divas sarunas. Kādas sarunas bijušas dievam ar Bileama ēzeļmāti, bībelē nav minēts, tāpat kā nekas nav minēts par dieva sastapšanos ar ēzeļmāti. Izrādās tomēr, ka ēzeļmāte bijusi tālredzīgāka par pašu dieva pravieti Bileamu.

«Un tā ēzelene ieraudzīja tā Kunga eņģeli uz ceļa stāvam pliku zobiņu roka, un tā ēzelene atkāpās no ceļa un gāja uz tīrumu; tad Bileams sita to ēzeleni, viņu griezdams uz ceļa.» (XXII, 23.)

Tātad ezeļmāte redzējusi eņģeli, bet dieva pravietis ne. Un šis triks tiek izdarīts trīs reizes. Ēzeļmāte gan šā, gan tā: gan pie sienas piespiežas šaurā vietā, gan Bileama kāju piespiež pie klints — gudrais pravietis nesaprot, un tas ir viss! Sit Bileams viņu ar nūju gluži veltīgi, pat to nezina, ka šī ēzeļmāte ar pašu dievu kungu sarunājas, tā pavēles pilda. Jādomā, viņš pamatīgi samizojis ēzeļmāti, tā sākusi runāt cilvēku valodā.

«Un tas Kungs atvēra muti tai ēzelenei, un tā sacīja uz Bileamu: ko es tev esmu darījusi, ka tu man nu trīs reizes esi silis?

Un Bileams sacīja uz to ēzeleni: tāpēc ka tu mani esi kaitinājusi! Kaut zobins būtu manā rokā, es tevi tagad nokautu!

Tad tā ēzelene sacīja uz Bileamu: vai neesmu tava ēzelene, uz kā tu esi jājis līdz šai dienai? Vai tas bijis man ieradums tev tā darīt? Viņš sacīja: nē.» (XXII, 28—30.)

Ievērojiet, Bileams nemaz nebrīnās, ka ēzeļmāte ar viņu sarunājas gluži kā cilvēks.

(Kas tik viss nenotiek!) Un saruna ar viņu notiek kā ar visparastāko cilvēcisko būtni. Ēzeļmāte sarunājas tā, it kā viņa vienmēr būtu lasījusi bībeles sprediķus, nevis nesusi uz savas muguras pravieti.

Pēc šīs patīkamās izskaidrošanās starp ēzeļmāti un viņas saimnieku: «… tas Kungs Bileamam atvēra acis, ka viņš tā Kunga eņģeli ieraudzīja uz ceļa stāvam, pliku zobiņu rokā (šis eņģelis bijis militārā dienesta pakāpē un kājniekos. — /. /.); tāpēc viņš klanījās un nometās uz savu vaigu.» (XXII, 31.)

Interesanta pasaka maziem bērniem.

Bet, diemžēl, šī pasaka domāta gados vecākiem bērniem, dažreiz pat ar sirmām bārdām; ģimenes tēvi un mātes tic šādām pasakām.

Pēc šā neparastā gadījuma Bileams izskaidrojies ar eņģeli. Kā redzams, eņģelis nebija pienācīgi norunājis ar dievu. Tā arī radušās nesaskaņas. Dievs it kā pavēlējis iet Bileamam, bet eņģelis licis šķēršļus ceļā. Neveikli svētie tēvi to sadomājuši, baltiem diegiem sašuvuši šo pasaku par Bileama ēzeļmāti. Tālāk viss aprakstīts kā pēc grāmatas: Bileams nevis nolādējis ebrejus, bet uzkāpis kalnā, uztaisījis septiņus altārus un uz šiem septiņiem altāriem izcepinājis septiņus vēršus un septiņus aunus. Cepināšana bijusi lieliska. Bet pec tam viņš izgājis un nevis nolādējis, bet svētījis ebrejus.

Sis stāsts no sākuma līdz galam ir sadomāts, protams, tādēļ, lai brīnumaināk parādītu, ka dievs var visu padarīt. Tanī laikā, kad šis stāsts radies, tautas attīstības līmenis bijis tāds, ka tam droši vien ticējuši visi. Bet kam tagad noder šis stāsts? Tagad šo stāstu mācītāji izmanto, lai turētu cilvēkus lai pašā attīstības līmeni, kāds viņiem bijis pirms diviem trim gadu tūkstošiem. Kapitālistiem, muižniekiem, garīdzniekiem arī tagad izdevīgi, lai zemnieki un strādnieki ticētu, ka kari un svešu zemju sagrābšana noliek tāpēc, ka dievs tā vēlas. Un, ja dievam vajadzēs, arī ēzeļi sāks runāt.

Izglītotu strādnieku, no reliģijas brīvu zemnieku ar šādu pasaku vairs nevar piekrāpt. Tikai reliģiozu cilvēku vēl var piespiest ticēt Bileama ēzeļmātēm, kas runā cilvēka valodu.

Ceturtā nodaļa kĀ DIEVS IZRĒĶINĀS AR SĀNCENŠIEM

Bībelē jūs atradīsiet daudz vietu, kur aprakstīti ebreju staiguļu cilšu karagājieni un kaujas ar citām tautām, ar kurām viņi sadūrušies savos pārgājienos. Šie karagājieni un kaujas aprakstītas, tāpat kā citām tautām tanī laikā, ar visādām piefantazētām pasaciņām. Garīdznieki, tās aprakstīdami, iztēloja, ka katra kauja, pilsētu nodedzināšana, bērnu slepkavošana, gūstekņu saņemšana nav vis kara parādība, bet paša dieva pavēles pildīšana. Ebreju dievs, pēc bībeles, pats piedalījies visās šais izdarībās, devis padomus, palīdzējis izcīnīt uzvaru vai to aizkavējis, devis norādījumus, ko nosist, ko sadedzināt, ko un kā sakropļot. Turklāt tas viss tiek pastāstīts tā, lai domātu, ka dievs aizstāvējis kaut kādu taisnību.

Lai bībeles lasītāji papriecājas par šo garīdznieku, bībeles taisnību.

4. Mozus grāmatas XXV nodaļā pastāstīts, ka «tie ļaudis (izraēlieši) sāca maucību dzīt ar Moabiešu meitām» (XXV, 1). Nu, protams, tic viņus aicināja kalpot saviem dieviem. Bet pielūdza viņi citu dievu (konkurentu, ebreju Jehovas sāncensi). Un lūk — «tā Kunga bardzība iededzās pret Izraēli» (3. p.). Bībele stāsta, ka vispirms viņš ar Mozus starpniecību devis pavēli pakārt visus (aužu virsniekus «tam Kungam pret sauli». Mozus tā arī darījis.

Lieta skaidra: citu tautu, citu ticību mācītāji aicinājuši ebrejus savos tempļos pie saviem dieviem. Mozum un visai ebreju garīdzniecībai tas nodarīja zaudējumus. Tā kā ebreji ticēja, ka Mozus sarunājas ar dievu, viņš arī varēja dieva vārdā dot tādas nejēdzīgas pavēles.

Kāds no ebreju garīdznieku dēliem, Pineass, bijis tik centīgs, ka ielavījies guļamistabā, kur gulējis ebrejs ar midiāniešu sievu. Bībelē par šo «varoņdarbu» stāstīts ar sevišķu baudu:

« .. .Un ņēma šķēpu savā rokā un gāja tam Izraēļa vīram pakaļ mauku-kaktā. un pārdūra abus caur vēderu, to Izraēļa vīru un to sievu.» (XXV, 7—8.)

«Svēta» grāmata — bībele ne tikai nenosoda šo zvērību, tā apraksta to kā varonību, kā krietnu, tikumīgu, ievērības cienīgu darbu Reliģija saka ticīgajam: — lūk, ka tev ir jarīkojas. Vai nav skaidrs, ka reliģija saindē cilvēkus? Vai nav skaidrs, ka reliģija māca nīst vienam otru tikai par to, ka tas citādi lūdz dievu? Vai nav skaidrs, ka reliģija darbaļaudīm kaitīga? Un vai tā nav kauna lieta, ka visus šos asiņainos darbus jūdu, pareizticīgo, katoļu mācītāji, sektantu sludinātāji dēvē par «svētajiem rakstiem», aicinot ticīgos sekot šiem dieva darbiem!

Ja ticam bībelei, tad pēc ebreju rabīnu pavēles nogalināti 24 tūkstoši cilvēku tikai par to, ka viņi gājuši citā garīdznieku bodītē, pielūguši citus dievus (XXV, 9: «un to, kas tai mocībā nomira, bija dividesmit četri tūkstoši») .

Taču dievam ar to vēl nepietika. Mācītājiem izdevīgi kurināt naidu pret citu ticību tautām. Tāpēc bībeles priesteris Mozus saka ebrejiem, ka dievs viņam esot pavēlējis:

«Uzdrukāt tiem Midijaniešiem un kaujat tos.» XXV, 17.)

4. Mozus gramatas XXXI nodaļa apraksta, kā iznīcināta vesela cilts. Protams, šo karu izcelšanās iemesli nebija reliģiski, bet gluži materiālas dabas motīvi: cenšanās sagrābt pretinieka lopus, mantu, ganības, verdzenes, citiem vārdiem — laupīšana. Bet bībele, šo laupīšanu apraksta kā dievam patīkamu darbu.

«Un tie kāvās pret Midijanu, kā tas Kungs Mozum bija pavēlējis, un nokava visu, kas bija no vīriešu kārtas… Un Izraēļa bērni aizveda gūstītas Midijaniešu sievas līdz ar viņu bērniem un laupīja visus viņu lopus un visus viņu ganāmos pulkus, un visu viņu mantu. Un visas viņu pilsētas ar viņu mājuvietām un ar visām viņu pilīm tie sadedzināja ar uguni un ņēma visu laupījumu un visu, ko tie bija sagūstījuši, cilvēkus un lopus.» (XXXI. 7, 9-11.)

Šķiet, pietiekami neželību un zvērību nodarījuši midiāniešiem. Bet bībelei, reliģijai ar to vēl nepietiek. Dievs dusmojas, kāpēc nav nokāvuši sievietes un vīriešu dzimtas bērnus.

«Un Mozus apskaitās pret tiem kara virsniekiem, tiem virsniekiem pār tūkstošiem un tiem virsniekiem pār simtiem, kas no tās kara kaušanas nāca. Un Mozus uz tiem sacīja: kam tad jūs visas sievas esat pametuši dzīvas? … Un tad nokaujiet visus, kas ir no vīriešu kārtas starp tiem bērniem, un nokaujiet visas sievas, kas vīru ir atzinušas un pie vīra gulējušas. Bet visus bērnus no sieviešu kārtas un kas nav gulējušas pie vīra, pametat dzīvas.» (XXXI, 14—18.)

No visa bībeles satura skaidri izriet garīdznieku intereses. Bībelē neesošais dievs dod rīkojumu, lai no iegūtā laupījuma lauvas tiesu atdotu mācītājiem. Galu galā ne velti viņi pūlējušies, jaukuši prātus, spēlējuši komēdiju sarunājušies ar dievu.

«Un tas Kungs runāja uz Mozu un sacīja: skaiti, cik tā laupījuma, tos sagūstītos cilvē kus un lopus, tu un priesteris Eleazars, un tie draudzes cilšu priekšnieki, un dali to laupījumu uz pusi starp tiem, kas karā gājuši un ir kāvušies, un starp visu draudzi. Un ņem vienu daļu priekš tā Kunga no tiem kara-vīriem, kas karā izgājuši, no piecsimtiem vienu dvēseli, no cilvēkiem un no vēršiem, un no ēzeļiem, un no sīkiem lopiem, no tās puses, kas ir viņu daļa, tev to būs ņemt un dot priesterim Eleazaram par cilājamu upuri tam Kungam. Bet no tās Izraēļa bērnu puses tev būs ņemt vienu sagūstītu no piecdesmit, no cilvēkiem, no vēršiem, no ēzeļiem un no sīkiem lopiem, un no visiem lopiem, un tos tev būs dot tiem Levitiem, kas tā Kunga dzīvokli kopj. Tad Mozus un priesteris Eleazars darīja, kā tas Kungs Mozum bija pavēlējis.» (XXXI, 25—31.)

Un tai pašā bībeles nodaļā mēs lasām, ka ne mazums labumu toreiz piesavinājušies ebreju rabīni.

«Un tā daļa priekš tā Kunga no tiem sīkiem lopiem bija sešsimt septiņdesmit un pieci. Un liellopu bija trīsdesmit seši tūkstoši, un viņu daļa priekš tā Kunga bija septiņdesmit divi. Un ēzeļu… sešdesmit un viens. Un cilvēku … bija trīsdesmit divi dvēseles. Un Mozus deva priesterim Eleazaram to daļu par cilājamu upuri tam Kungam, kā tas Kungs Mozum bija pavēlējis.

Un Mozus ņēma no Izraēļa bērnu pustiesas vienu gūstītu no piecdesmit, no cilvēkiem un lopiem, un deva tos tiem Levitiem, kas tā Kunga dzīvokli kopa, kā tas Kungs Mozum bija pavēlējis.» (XXXI, 37—41, 47.)

Tā rīkojušies mācītāji senajos laikos, kad garīdznieku vara bija neierobežota. Bet, ja ticīgie padomātu, cik daudz šie parazīti, liekēži visā pasaulē vēl tagad izsūc no darbaļaudīm, tie saprastu, cik liela vēl viņu vara pār ticīgajiem.

Kādreiz iedzīvošanās nolūkā viņi bijuši gatavi iznīcināt veselas tautas. Tagad mācītājiem vairs nav tāda spēka. Bet arī tagad viņi gatavi savus sāncenšus, savus pretiniekus ūdens karotē noslīcināt, ja lieta grozās ap ienākumiem. Tikai pret bezdievjiem viņi apvienojas, rīkojas saskaņoti. Visās buržuāziskajās valstīs vairums dažādu ticību mācītāju palīdz buržuāzijai un muižniekiem cīnīties pret komunismu, palīdz imperiālistiem kurināt jaunu pasaules karu, jo sevišķi karu pret PSRS.

Lai kā un ar ko atšķirtos dažadu ticību mācītāji, viņi var dzīvot tikai tad, ja pār darbaļaudīm valda ekspluatatori un ja darbaļaudīm nav pareiza priekšstata par mieru. Viņus var atbalstīt tikai ekspluatatoru šķira. Lūk, kāpēc vairums garīdznieku ir komunisma ienaidnieki, bezdievības ienaidnieki. Pilnīga cilvēka atbrīvošana no jebkādas verdzības un apspiestības tai pašā laikā ir arī pilnīga viņa atbrīvošana no reliģiskās verdzības un reliģiskās apspiestības.

PIEKTĀ MOZUS GRĀMATA UN CITAS

..

Pirmā nodaļa KO MĀCA DIEVA LIKUMI PAR BĒRNIEM

Ja ticam mācītājiem, pirmās četras bī^^ beles grāmatas aptver likumus, ko izdevis pats dievs ar Mozus starpniecību. Mēs jau iepazināmies ar šiem likumiem. Svētie ciltstēvi padzinuši savas kalpones uz visām četrām debess pusēm ar bērniem, kas piedzīvoti no viņiem (Ābrams padzen Agari ar Izamaelu). Svētie tēvi dod svētību bērniem, kas gatavo viņiem labākos ēdienus.

Sadusmojies dievs iznīcina ne tikai pieaugušos, bet arī bērnus. Dievs izdod pavēles par bērnu iznīcināšanu. Mēs minējām no bībeles daudzus tādu gadījumu piemērus.

Atgādināsim 4. Mozus grāmatas XXXI nodaļu, kur pastāstīts par karu ar midiāniešiem. «Svētos rakstos» sacīts, ka ebreji šai karā vīriešus nogalinājuši, bet sievietes un bērnus ņēmuši gūstā. Tas padarījis dievu to kungu un viņa pravieti traku: kā viņi

drīkstējuši ņemt gūstekņus, ja pēc bībeles morāles jānokauj visi. «Un Mozus uz tiem sacīja: kam tad jūs visas sievas esat pametuši dzīvas?» — jo par to arī «mocība nāca par tā Kunga draudzi», par to taču dievs soda!

«Nu tad nokaujiet visus, kas ir no vīriešu kārtas starp tiem bērniem.» (4. Mozus grāmata, XXXI, 17.) Lūk, tikumība, ko mums pasniedz reliģijas sludinātāji!

Tā rīkojās baltgvardi.

Barons Ungerns, kas karoja pret padomju varu Tālajos Austrumos (Aizbaikālā), visus to iedzīvotāju bērnus, kuri simpatizēja padomju varai, nogalināja, meta viņus zem dzirnakmeņiem, sadedzināja dzīvus. Viņš bija ļoti dievbijīgs, uzskatīja sevi par kristīgu cilvēku, līdz mūža beigām atkārtoja, ka ticot dievam. Jūs redzat, ka ticība dievam nemaz netraucē pastrādāt vislielākos noziegumus: var ticēt dievam, ievērot «dieva likumus», atsaukties uz dieva pavēli — «Nokaujiet visus, kas ir no vīriešu kārtas starp tiem bērniem».

Grautiņu rīkotāji, kas nogalināja bērnus, ar pilnām tiesībām varētu atsaukties uz ebreju, krievu, armēņu, tatāru bībeli.

Vācu un itāliešu fašisti Spānijā, graujot ciemus un pilsētas un nogalinot bērnus un sievietes, arī attaisno savas zvērības ar dieva vārdu, bet baznīcas firsti visās zemēs svētī spāņu, itāliešu, vācu fašistus un citus darbaļaužu bendes un ienaidniekus.

Visa bībele piesātināta ar jēdzieniem, kas raksturīgi vergturiem, ekspluatatoriem.

Bībele ir caurcaurēm konservatīva, tas ir, tā par katru cenu grib saglabāt satrunējušo, pārdzīvoto kārtību, kas saista cilvēkam rokas un kājas, padara viņu par kungu, muižnieku, kapitālistu, garīdznieku, dieva vergu. Tāpēc arī ģimenes attiecībās bībele saglabā neapstrīdamu varu pār bērniem.

5. Mozus grāmatas XXI nodaļas 18.—21. pants dod tiešu padomu, kā rīkoties ar nepaklausīgiem bērniem.

«Kad kādam vīram ir stūrgalvīgs un nepaklausīgs dēls, kas neklausa sava tēva un savas mātes balsij, un tie viņu ir pārmācījuši, un viņš tomēr tiem neklausa, tad viņa tēvam un mātei to būs sagrābt un izvest pie savas pilsētas vecajiem un pie savas pilsētas vārtiem, un tiem būs sacīt uz savas pilsētas vecajiem: šis mūsu dēls ir stūrgalvīgs un neklausīgs, viņš neklausa mūsu balsij, viņš ir rijējs un dzērājs.

Tad visiem viņa pilsētas ļaudīm to būs akmiņiem nomētāt, ka mirst. Tā tev būs izdeldēt to ļaunumu no tava vidus, ka viss Izracis to dzird un bīstas.»

Tāds ir dieva likums par «stūrgalvīgajiem» bērniem, kas neklausa vecākiem. Bet ja nu paši vecāki ir dzērāji un negauši? Ja vecāki nav nekur derīgi? Vai tad tā negadās? Ko tad bērniem darīt? Klausīt vecākiem? Bībele atbild: jā. Bet ja vecāki ir izsūcēji, laupītāji?

Vai tā nav gadījies? Un ja nu vecāki bandīti?

Redziet, kādus netaisnīgus, vergturu sabiedrībai raksturīgus, atpalikušus, novecojušus uzskatus aizstāv un sludina bībele.

Tieši tāpēc ar visiem līdzekļicm jācīnās pret bībeles mācību, pret reliģiju vispār. Lai jaunatne iedziļinās šai bībeles mācībā, sevišķi mūsu zemnieku jaunatne. Tad tā sapratīs, cik izdevīga šī mācība varaskārajiem garīdzniekiem, tiepšām, kas mājās prasa paklausību, bezierunu padevību, bet, tiklīdz nav kaut kas pa prātam, — laiž darbā dūres, grožus, pātagu, nūju. Dieva likums attiecībā uz bērniem — tas ir vergtura, muižnieka likums viņa vergam. Sis likums prasa, lai bērns būtu vergs, paklausīgs un beztiesīgs.

Sādi likumi pieder pagātnei!

Otrā nodaļa TICĪBAS MĀCĪBAS STUNDA

Pieaicināsim ticības mācības stundā mācītāju, lai viņš pēc mūsu izvēles izskaidrotu visu, kas rakstīts tai vai citā bībeles nodaļā. Bet lai viņš neizvairās no jautājumiem, lai izskaidro mums tos dieva likumus, ko mēs atrodam bībelē.

Lūk, ņemsim 5. Mozus grāmatas XXIII nodaļu.

Sai nodaļā Mozus paziņo dieva pavēles, likumus, kas cilvēkiem jāizpilda, ja negrib nokaitināt dievu, uz visiem laikiem zaudēt viņa žēlastību.

Lasām pirmo likumu:

«Neviens, kam kaunums ir sagrūsts vai kas ir rāmīts, lai nenāk tā Kunga draudzē.» (XXIII, 1.)

Nākt ta kunga draudzē — tas nozīme kļūt par garīdznieku, mācītāju. Kāpēc gan cilvēks

ar «sagrūstu kaunumu» vai bez dzimumorgānā nevar būt mācītājs? Vai tas traucē pildīt viņa pienākumus? Tātad dievs, izvēlēdamies sev kalpotājus, pakļauj tos medicīniskajai apskatei, vai tiem nav bojāti dzimumorgāni. Neviens mācītājs visā pasaulē neizskaidros jums šo «svēto likumu», viņi pacentīsies no tā izvairīties.

Un tālāk seko citi noteikumi: netikles bērns līdz desmitajam augumam nevar būt par mācītāju. Bet kurš gan no mums nezina, ka tie ir tikai vārdi. Ne jau bez pamata zemnieki iesaukuši mācītājus par «ērzeļu sugu»!

Mēs kādreiz aizsūtījām uz sādžām kādu pasaku cienītāju; viņš pierakstīja visu, ko laukos runā par mācītājiem. Bet neviena avīze neņemas iespiest šos stāstus, jo tie pārāk piesātināti ar garīdznieku bezkaunībām un izvirtībām. Tātad bībeles vārdi par netiklēm domāti tikai lētticīgajiem.

Sīs pašas nodaļas 10.—14. pantā dots priekšraksts, kā un kur ierīkot atejas, kā un kur nosēsties, lai izkārnītos. Dievs, izrādās., arī ar to nodarbojies. Viņš devis rīkojumu, ja kādam naktī kaut kas notiek un viņš no tā kļūst netīrs, viņam jāiziet ārā no nometnes (tas ir, no ciemata, pilsētas, sādžas) uz visu dienu līdz vakaram.

Pajautājiet mācītājiem: kāpēc šo likumu tagad neievēro? Iedomājieties kaut uz brītiņu šo ainu, kad visi, pildot «dieva likumu», pamestu savas darba vietas un augu dienu tupētu kaut kur aiz žoga vai aiz pilsētas! Nē, tādu muļķu tagad nevarēs atrast!

Dievs esot pavēlējis ierīkot atejas vietas aiz nometnes («ārpus lēģera»), pie tam noteicis, kā vajag izkārnīties.

«Un lai tev ir lāpstiņa pie tavām citām lietām, un, kad tu ārā sēdēsi, tad tev ar to būs rakt un atkal apraust, ko tu izmetis. Jo tas Kungs, tavs Dievs, staigā tavā lēģerī, tevi pestīdams un tavus ienaidniekus tavā priekšā nododams, tāpēc tavam lēģerim būs būt svētam, lai viņš neredz nekādu kauna lietu tavā starpā un nenogriežas no tevis.» (XXIII, 13—14.)

Protams, tīrība un kārtība ir teicama lieta. Bet cilvēki tagad tīrību ievēro nevis tāpēc, ka tā pavēl mācītājs, un nevis tāpēc, lai dievam kungam nāsīs neiesistos nelabs gaiss, bet gan tāpēc, ka tas ir nepieciešami, tāpēc, ka saprot, kur dubļi un netīrumi, tur ieviešas lipīgas slimības. Iedomāsimies uz brīdi, ka cilvēki, pildīdami šo dieva likumu, staļgātu ar lāpstiņu, lai izraktu bedrīti izkārnījumiem. Nabaga ebreju un kristīgo dievs! Neko citu viņa mežoņa prāts nav varējis izdomāt kā šo bedrīti, kur izkārnīties, un lāpstiņu, ar ko aizrausi šo bedrīti.

Mūsdienu atejas ar ūdensvadiem bībeles dievs noturētu par gaišu templi. Citādi, patiešām, iedomājieties vien: staigā dieviņš pa nomelni, un no visām pusēm smird, ka deguns jāspiež ciet.

Redzams, grūti padevies katrs jauns pasākums cilvēku sadzīves uzlabošanā, ja pat

atejas celt vajadzēja ar dieva ziņu.

Bet mēs, atbrīvojušies no dieviem, sabiedrības labā darām to, ko aiz bailēm no dieva nekad cilvēki nevarētu izdarīt.

Es šīs vietas no bībeles citēju kā spilgtu piemēru tam, cik bezjēdzīgi būtu tagad zemniekiem un strādniekiem mācīties no bībeles.

Ar to es arī šķiros no piecām Mozus grāmatām.

Pēc citām bībeles grāmatām pacentīšos pierādīt, cik kaitīga ir reliģijas mācība, kas aptumšo darbaļaužu prātus.

JOZUUS NUNA DĒLA GRĀMATA

..

Pirmā nodaļa ASIŅAINO KARU SVĒTĪŠANA

Kas uzmanīgi lasījis gramatu par Jozuu Nuna dēlu77 , tas būs vienis prātis, ka dažas tās nodaļas tieši saistītas ar piecām Mozus grāmatām un ir to turpinājums. Vairums bībeles pazinēju secinājuši, ka šī grāmata, tāpat kā lielākā daļa Vecās derības grāmatu, sarakstīta Bābelē, ap 500 gadu pirms kristīgo laika skaitīšanas, t. i., apmēram pirms 2500 gadiem. Tie nepavisam nav vissenākie rakstu pieminekļi, par kādiem tos uzdod, jo ķiniešu un indiešu «svētās grāmatas», ēģiptiešu papirusi un citi uzrakstīti 2—3 tūkstošus gadu pirms tiem. Daži izglītoti bībeles pazinēji uzskata, ka nepieciešams savienot Jozuus Nuna dēla grāmatu ar piecām Mozus grāmatām un nosaukt tās par sešām Mozus grāmatām. Šī grāmata galvenokārt apraksta karu periodu, kad kareivīgās ebreju ganu-zemkopju ģintis ar uguni un zobenu iznīcināja veselas ciltis, pie tam, kā tas tādās grāmatās parasts, mēs atrodam tur fantastiskus pārspīlējumus. Zeme, ko iekaroja ebreji, nebija lielāka par vienu no mūsu plašākajiem apgabaliem. Bet grāmatā minēti neskaitāmi valdnieki, minētas vairākas valstis un tautas, ko esot iznīcinājuši ebreji. Sīs «valstis» nav bijušas lielākas par vienu mūsu rajonu.

Sis stāsts sākas ar to, ka dievs ierodas pie kāda no Mozus kalpotājiem, Jozuus Nuna dēla, un uzdod viņam aizvest ebrejus uz apsolīto zemi, apsola viņu visādi atbalstīt un prasa tikai vienu: izpildīt to, kas rakstīts bībelē, likumu grāmatā. Tagad mēs zinām, ka pati «likumu grāmata» uzrakstīta samērā nesen un to izdarījuši cilvēki, kas dzīvojuši daudz gadsimtu pēc tā laikmeta, par ko viņi rakstīja. Tātad visu šo neesošā dieva sarunu ar vaivadu Jozuu Nuna dēlu izdomājuši ebreju rakstnieki.

II nodaļa apraksta, kā darbojies ebreju cilts pretizlūkošanas dienests, kā organizēta spiegošana. Seit pastāstīts, kā Jozuus Nuna dēls nosūtījis uz Jerikas pilsētu izlūkus. Tie nonākuši meitu mājā pie prostitūtas Rakabas. Netiklības nami vienmēr noderējuši par dažādu blēžu, zagļu, laupītāju midzeņiem. Prostitūta Rakaba tomēr nokļuvusi visai godājamu personu skaitā. Ne no šā, ne no tā viņa noskārtusi, ka tie ir ebreju izlūki, un vienojusies ar tiem par nodevību. Viņai un viņas ģimenei apsolīts glābiņš par nodevību. Un, kad gājusi bojā visa Jerikas pilsēta, viņa un viņas ģimene paglābusies. Tatad prostitūta nokļuvusi svētajos, dieva kalpos, par to, ka savā midzenī paslēpusi divus ebreju spiegus. Tā ir pirmā «svētā lieta», par ko mums pastāsta Jozuus grāmata.

Otrais «brīnums» ir Jordanas pāriešana. Lai ebreji ērtāk pārietu Jordanu, bībeles dievs iekārto, ka ūdens upē apstājas un izveido sienu, bet lejāk par šo sienu aiztek Sāls jūrā. Tātad ebreji pārgājuši pa sausu upes dibenu (III—IV). Garīdznieki grib, lai tic šim brīnumam, un apgalvo, ka tas esot iespējams78 .

Bet lai ticīgie uzmanīgi izlasa piecas Mozus grāmatas un Jozuus grāmatu no sākuma līdz galam un lai pasaka: ar ko ebreji atšķiras no pārējām toreizējām ciltīm un tautām? Gandrīz katrā lapas pusē bībele apraksta viņu nodevību pret dievu, šaubas, kurnēšanu. Taču bībele apraksta, ka četrdesmit gadu ilgajā klejošanā pa tuksnesi izmiruši visi, kas iznākuši no Ēģiptes, līdz pēdējam, jo tie nav bijuši cienīgi ieiet apsolītajā zemē. Lai ticīgie pajautā sev: kā tas iespējams? Tad viņi sapratīs, ka tas ir izdomājums, pasaciņa, tāpat kā sadomāta ir teika par Jozuus Nuna dēlu, kas esot pavēlējis saulei apstāties, un tā apstājusies7 ".

Stāsts par to, ka ebreju priekšā pašķīries ūdens Jordanas upē, nav jauns: mēs jau lasījām «brīnumus» par to, kā ebreji pārgāja Sarkano jūru.

Tikai tur šos trikus taisīja Mozus. Bībeles sastādītāji, kā redzams, domājuši: vai Jozuus Nuna dēls sliktāks par Mozu? Ja viņš nedarīs brīnumus, kas tad viņu godās? Bet šai bībeles stāstā, tāpat stāstā par Sarkanās jūras pāriešanu, nav ne drusku patiesības.

Pagājuši gadu simteņi. «Kristus vārdā»80 rīkoti Krusta kari. Ikvienu karu, ko uzsāka cari, imperatori, karaļi, bruņinieki, bajāri, baroni, grāfi, kņazi, kapitālisti un muižnieki, ticīgajiem iztēloja par taisnīgu karu, kas notiekot dieva vārdā. Lētticīgajiem tika sadomāti visādi zili brīnumi. Vai kareivji kādreiz ir piedzīvojuši, ka kaut sīkais strautiņš viņu ceļā būtu pārstājis tecēt, lai viņiem ērtāk būtu to pāriet? Gluži vienkārši, tādās reizēs parasti izmeklē vietu, kur upe izžuvusi vai seklāka, un pārbrien to. Palestīnas upe Jordana ir sīka upīte, ko arī tagad vietām var pārbrist bez jebkādām pūlēm. Kas gan noticēs, ka ebreju cilts priekšā upe apstājusi tecēt un palaidusi ebrejus!

VI nodaļā aprakstīta Jerikas aplenkšana. Šis cietoksnis nu gan ir bijis tikai nožēlojama sādžiņa, ko iežogojusi mūra sienai

Sākumā ebreju dievs noslēdz līgumu ar Jozuu Nuna dēlu un izklāsta viņam lielisku aplenkšanas plānu.

«Redzi, Jeriku ar viņas ķēniņu un stipriem kara-vīriem es domu tavā rokā. Un eita ap

pilsētu, visi kara vīri visapkārt ap pilsētu vienreiz; tā dari sešas dienas. Un septiņi priesteri lai nes septiņas gaviles bazūnes tā šķirsta priekšā, un septītā dienā eita septiņas reizes ap pilsētu un tie priesteri lai pūš bazūnes. Un, kad tie pūtīs gaviles bazūni un jūs dzirdēsiet bazūnes skaņu, tad lai visi ļaudis kliedz lielā kliegšanā, un pilsētas mūri sagrūs, un tic ļaudis lai kāpj iekšā, kur katrs stāvēdams.» (Jozuus grāmata, VI, 2—5.)

Tāds bijis ebreju dieva plāns. Nekādu šaujamo ieroču: ne šauteņu, ne ložmetēju, ne lielgabalu šis ganu dievs nav varējis izgudrot. Ja mūsu laikos kāds izdomātu pastaigas ar garīdzniekiem un orķestriem apkārt aplenktam cietoksnim, visus nopļautu ar diviem trim ložmetējiem. Bet bībeles dievs, kā tas aprakstīts kādā Jozuus grāmatas nodaļā, sviež akmeņus no debesīm. Kurš katrs sarkanarmietis taču nošautu viņu ar šauteni, šo akmeņu sviedēju! Bet ir cilvēki, kas tic, ka tiešām no kliedzieniem un bazūnes skaņām sagruvušas sienas. Ja maziem bērniem pastāstītu tādas pasaciņas, arī tie neticētu.

Kādu atmaksu dievs sev pieprasījis par šādu cietokšņa ieņemšanas veidu? Izrādās, ka tīro nieku. Visu, ko ebreji salaupīs ieņemtajā pilsētā, mācītājiem: «Bet viss sudrabs un zelts, un vara, un dzelzs rīki, — tas lai tam Kungam ir svēts, tam būs nākt pie tā Kunga mantas.» (VI, 19) — bez tam vēl palūdzis paglābt prostitūtu, kas paslēpusi spiegus. Redzat nu, cik

ciešas saites bijušas ar pretizlūkošanu: šinī karā pat prostitūtas bijušas ebreju dieva uzskaitē!

Bībele stāsta, ka ebreji centušies izpildīt dieva pavēli:

«Un izdeldēja ar zobiņa asmini visu, kas pilsētā bija, vīrus un sievas, bērnus un vecos līdz ar vēršiem un sīkiem lopiem, un ēzeļiem» (bet ko tie bija nogrēkojuši, kam tie traucēja!) (VI, 21.)

Kad mācītāji uzzinājuši, ka kads ebrejs nav nodevis salaupīto garīdzniekam, tie sarīkojuši viņam tiesu, un šo nelaimīgo — Akanu, Zerus dēlu, nomētājuši aiz pilsētas ar akmeņiem un sadedzinājuši viņu kopā ar visām viņa meitām un dēliem, un lopiem un uzkrāvuši uz šīs deguma vietas akmeņu kopu.

Tādas ir šīs dievam patīkamās lietas, kas aprakstītas Jozuus grāmatas pirmajās 7 nodaļās. Bet, jo tālāk, jo labāk.

No bībeles izriet, ka katrreiz, kad vajadzējis iekarot to vai citu pilsētu, Jozuus Nuna dēls apspriedies ar dievu. Kara laukā ir pulka štābs, brigādes, divīzijas, korpusa štābs, frontes štābs. Tāds štābs, pēc bībeles, bijis JoZLium Nuna dēlam, bet tā galvenais priekšnieks bijis dievs. Kopā ar Jozuu Nuna dēlu viņš izstrādājis uzbrukuma, aplenkuma, kara plānus. Ebreju dievs nav aizmirsis katrreiz sastādīt pavēli ebreju armijai, ko un kā nogalināt, ko sadedzināt, ko nolaupīt, kam tiks salaupītais un tā tālāk.

Tā, piemēram, VIII nodaļā ebreju dievs ar Jozuus Nuna dēla starpniecību dod pavēli doties uz Ajas pilsētu (bet šī pilsēta, spriežot pēc bībeles, bijusi mazāka par jebkuru krietnu ciemu), ierīkot slēpni aiz pilsētas. Nelielai nodaļai vajadzējis izvilināt Ajas iedzīvotājus ārpus žoga, bet tiem no slēpņa celties un ieņemt pilsētu.

Bībele citē Jozuus Nuna dēla pavēli40 :

«Un, kad jūs to pilsētu esat uzņēmuši, tad jums to pilsētu būs sadedzināt ar uguni, pēc tā Kunga vārda jums būs darīt; redziet, es jums to esmu pavēlējis.» (VIII, 8.)

Bībele sīki apraksta, kā pats dievs piedalās kaujā, iejaucas cīņā, dod padomu, kad Jozuum izstiept šķēpu, ko darīt.

Sādi jēdzieni par dieviem bijuši visām senlaiku tautām. Sengrieķu grāmatās aprakstīts karš par Trojas pilsētu — Trojas karš81 . Un teikās par šo karu mēs atrodam, ka Grieķijas dievi un dievietes piedalījušies gan vienā, gan otrā pusē. Ebreji toreiz bijuši vēl zemākā attīstības pakāpē nekā grieķi. Vai brīnums, ka viņiem bijuši tādi priekšstati?

Bībelē rakstīts:

«Un visi, kas tai dienā krita, vīri un sievas, bija divipadsmit tūkstoši; tie bija visi Ajas ļaudis …» .. .«Tikai lopus un pilsētas laupījumu Izraēls laupīja priekš sevis pēc tā Kunga vārda, ko viņš Jozuum bija pavēlējis.» (VIII, 25, 27.)

Tādejādi ebreju dievs ne tikai piedalījies

karā, sievu un bērnu slepkavošanā, bet arī laupīšanā, laupījuma sadalīšanā. Laupījums sadalīts pēc viņa norādījumiem, ko paziņojis vaivads (karavadonis). Redzat, cik veikli tas iekārtots! Vaivads atļāvis laupīt un sacījis: rīkojieties droši, dievs tā licis! Vai arī tagad dieva vārdā nerīkojas valdnieki, kapitālisti, muižnieki? Vai viņi nemasko masu ekspluatāciju jūgu, laupīšanas un karus ar dieva gribu?

Otrā nodaļa PAR KO PĀRVĒRTA VERGOS

Mēs jau zinām, ka blbele pašā sākumā, jau 1. Mozus grāmatā, apraksta verdzības izcelšanos. Tur viss izskaidrots apbrīnojami vienkārši. Par to, ka pirmā kandžas tecinātāja — vīndara Noas dēls nav godbijīgi izturējies pret savu piedzērušo tēvu, proti, pastāstījis brāļiem, ka piedzērušais tētiņš vāļājies gluži pliks, Noa nolādējis šo negodbijīgo dēlu, novēlējis viņam un viņa pēcnācējiem mūžīgu verdzību.

Sis stāsts, jādomā, pēc 2—3 tūkstošiem gadu ļoti iepaticies kņazam Barjatinskim, kam Kurskas guberņā bija lielas muižas. Ļgovas apriņķa Ivanovas ciema baznīcā, kas celta par līdzekļiem, ko salaupījis no tautas kņazs Barjatinskis, pēc kņaza pavēles uz sienas uzgleznota šāda glezna: uz kāda balsta stāv cienīga izskata vecītis, tas ir Noa, pār izplestajām rokām uzraksts (nevar saprast, vai viņš kādu svētī vai vingro): «Noa svētī visus.» Gleznas abās pusēs Zems un Javets. Zems tērpies kā arhierejs (izrādās, viņš jau toreiz bijis kristīts pareizticībā, jau kristīgo kulta kalpu tērpā, lai gan Kristus, pēc bībeles aprakstiem parādās mazliet vēlāk), pacēlis rokas uz augšu, un uzraksts tam pāri: «Zems lūdz dievu par visiem.» Javets sēd tronī ar kroni galvā (gluži kā dziesmā — «Kā mums sēdies tronī aitasgalva kronī»), tur rokā kādu asu nūju (scepteri), vārdu sakot, izskatās pēc cara, un uzraksts tam pāri: «Javeta vara rūpējas par visiem.» Bet tīrumā aiz spījarkla soļo zemnieks kailām kājām, zemē iegrimis kopā ar savu zirģeli, un viņam pāri uzraksts: «Kams strādā par visiem.» Blakus dievbijīga pamācība, kas izdevīga cariem, muižniekiem, kapitālistiem, kņaziem Barjatinskiem un citiem: «Visas kārtas ir dieva svētītas, cita citai nepieciešamas.» Tas nav nekas cits kā reliģijas svētība verdzībai.

Protams, ne jau šai bībeles pasakā jāmeklē atbilde uz jautājumu, kā cēlusies verdzība. Tai bijuši citi iemesli, bet ne tie, par kuriem raksta bībele 2. .Mozus grāmatā; stāstā par to, kā ēģiptiešu zemnieki padarīti par bezzemniekiem, pastāstīts par vienu no vergu kārtas izcelšanās iemesliem. Otrais verdzības cēlonis ir karš. IX nodaļā mēs atrodam stāstu par to, kā vesela cilts padarīta par vergiem. Bet bībeles izskaidrojums, kāpēc Ģibeonas iedzīvotāji kļuvuši par vergiem, pelna, lai darītu to zināmu.

Pēc bībeles, tas noticis šādi: dabūjuši zināt, ka ebreji nāk ieņemt viņu zemes, visi valdnieki, kas dzīvojuši aiz Jordanas, nolēmuši uzsākt kauju. Bet Ģibeonas iedzīvotāji nobijušies un nolēmuši no kara izvairīties. Tāpēc viņi aizsūtījuši izlūkus pateikt, ka viņi no ļoti tālas zemes un gribot noslēgt mieru. Tā arī izdarījuši. Lai izvairītos no asins izliešanas, viņi apgalvojuši, ka viņu zemes atrodoties ļoti tālu, kaut gan īstenībā četras viņu pilsētas atradušās triju dienu gājienā no Jordanas. Ebreji parakstījuši ar viņiem mieru. Bet, kad pēc trim dienām sasnieguši viņu īpašumus, sapratuši, ka tiem garām paslīdējis trekns laupījums. Sie staiguļi, kas, tāpat kā daudzi staiguļi vēlāk (huņņi, slāvi, tatāri, skiti), dzīvoja no laupīšanas, ar to nav varējuši samierināties. Tad, kā rakstīts bībelē, Jozuus Nuna dēls atradis izeju. Viņš padarījis los par garīdznieku kārtas «mūžīgajiem vergiem».

«Un Jozuus tos aicināja un uz tiem runāja, sacīdams: kāpēc jūs mūs esat pievīluši, sacīdami, mēs esam ļoti tāļu no jums, — un jūs tomēr mūsu vidū dzīvojat? Nu tad esat nolādēti, ka no jums netrūkst kalpu un malkas cirtēju, un ūdens smēlēju priekš mūsu dieva nama.» (IX, 22—23.)

Tie Jozuum atbildējuši:

«Taviem kalpiem lapa stāstīts, ko tas

Kungs, tavs Dievs, Mozum, savam kalpam, ir pavēlējis, ka viņš jums visu to zemi grib dot un visus tos, kas tai zemē dzīvo, no jūsu priekšas izdeldēt, tad mēs savas dzīvības dēj ļoti bijāmies no jums un tā darījām. Un nu redzi, mēs esam tavā rokā, dari mums, tā kā darīt tavās acīs rādās labi un taisni. Tad viņš tiem tā darīja un tos izglāba no Izraēļa bērnu rokas, ka tie tos nenokava. Un Jozuus tai dienā tos nodeva draudzei par malkas cirtējiem un ūdens smēlējiem un priekš tā Kunga altāra līdz šai dienai tai vietā, ko viņš izredzētu.» (IX, 24—27.)

Lūk, kā bībele attaisno verdzības nodibināšanu. Garīdzniecībai agrākos laikos bija savi baznīcas vergi, klosteru dzimtcilvēki. Sie vergi apstrādāja baznīcas un klosteru zemes, nodrošinot baznīckungiem turīgu dzīvi.

Pēc minētā bībeles stāsta cilvēkus padarīja par vergiem tikai par to, ka viņi gribējuši novērst asins izliešanu.

Vai nav pamācoša šī bībeles grāmata — Jozuus Nuna dēla grāmata?

Trešā nodaļa KŅAZS KĀLEBS JEVUNA DĒLS, ĶĒNASIETIS «NO DIEVA ŽĒLASTĪBAS»

Eksplualatoru šķirām reliģija ir vajadzīga, lai nostiprinātu un saglabātu savu kundzību. Mēs jau vairākkārt pārliecinājāmies, ka bībele attaisno verdzību. Stāstā par piedzērušo Nou un viņa dēlu Kamu bībele verdzību izskaidro ar pasaciņu par šā negodbijīgā dēla nolādēšanu uz mūžīgiem laikiem. Jozuus grāmatā (IX nodaļa) mēs lasījām, kā kara laikā padara par ebreju baznīcnieku dzimtcilvēkiem veselu cilti. Baroni, bruņinieki, grāfi, kņazi, bajāri, muižnieki visās valstīs centušies, lai garīdzniecība iztēlotu verdzību par dieva gribu. Vēl vairāk, viņi centās pierādīt, ka viņu vara, viņu kundzība ir dievišķīgas cilmes. Tieši tāpēc viņi saucās par kņaziem un imperatoriem «no dieva žēlastības»; šie lielceļu laupītāji nevis vienkārši laupīja, bet valdīja un laupīja dieva vārdā.

Jozuus grāmatas XIV nodaļā pastāstīts, kā kāds nadzīgs kņazs Kālebs, kaut kāda Jevuna dēls, dieva vārdā ieguvis Ebrones pilsētu. Šis kņazs ieradies pie Jozuus Nuna dēla (kas, pēc bībeles nostāsta, dieva Jehovas vārdā esot nomainījis neeksistējušo Mozu šai tautas muļķošanas darbā) un uzrunājis viņu, ja ticam bībelei, ar šādu runu:

«Tu zini to vārdu, ko tas Kungs uz Mozu, to Dieva vīru, ir runājis Kādes Barneā manis pēc un tevis pēc. Es biju četrdesmit gadus vecs, kad Mozus, tā Kunga kalps, mani sūtīja no Kādes Barneas to zemi izlūkot, un es viņam atsacīju, tā kā tas bija manā sirdī. Bet mani brāļi, kas manim bija gājuši līdz, tie darīja to ļaužu sirdi bailīgu, bet es tam Kungam, savam Dievam, pareizi klausīju. Tad Mozus tai dienā zvērēja un sacīja: tā zeme, kur tu ar savu kāju esi minis, tev un taviem bērniem būs par daļu mūžam; jo tu tam Kungam, manam Dievam, esi pareizi klausījis.» (XIV, 6—9.)

Ja pajautatu šim kņazam, kadas tiesības viņam uz zemi, izrādītos, ka šīs tiesības pats dievs viņam devis. Viņš taču kādreiz šai zemē bijis izlūks, spiegs, nesis ziņojumu Mozum, un tas nozvērējies, ka atdos viņam šo zemi! Kā redzams, tas bijis spēcīgs vecis; vismaz viņš padižojies:

«Nu redzi, es šodien esmu astoņdesmit piecus gadus vecs. Es vēl šodien esmu tik stiprs kā tai dienā, kad Mozus mani izsūtīja; kāds mans spēks bija to bridi, tāds ir mans spēks šo bridi uz karu, uz iziešanu un ieiešanu. Un nu, dodi man šo kalnu zemi, par ko tas Kungs tai dienā runājis, jo tu tai dienā esi dzirdējis, ka tur dzīvo Enaķieši, un tur ir lielas stipras pilsētas; varbūt tas Kungs būs ar mani, ka es tos varu izdzīt, tā, kā tas Kungs runājis.» (Jozuus grāmata, XIV, 10—12.)

Mēs neesam pielikuši ne vārda pie šīs lieliskās runas. Te nu jūs, zemnieki un strādnieki, redzat, ka reliģija attaisno to, ka kņazi sagrābuši milzīgus zemes īpašumus, ka viņi dieva vārdā ieguvuši varu pār tautām. Ja bībeles Jozuus Nuna dēls būtu tautas masu aizstāvis, viņš dotu kārtīgu dunku šim bezkaunīgajam večukam, kas gribējis sagrābt zemi, pamatojoties uz it kā pirms 45 gadiem notikušo sarunu. Bet kas notiek īstenībā?

«Tad Jozuus viņu svētīja un deva Kālebam, Jevuna dēlam, Ebroni par daļu. Tā tad Ebrone Kālebam, Jevuna dēlam, no Ķenasa bērniem, tika par daļu līdz šai dienai, tāpēc ka tas tam Kungam, Izraēla dievam, pareizi bija klausījis.» (XIV, 13—14.)

Gadu simteņiem un tūkstošiem ilgi šīs kronēto un nekronēto kungu «dievišķīgās tiesības» valdīja pasauli. Ievērojamā daļā zemeslodes, visās buržuāziskajās valstīs, tā valda arī tagad. Kad zemnieki sāk atskārst, viņi uzstājas pret šīm «dievišķīgajām tiesībām», bet viņi vēl arvien ir reliģiozi un daļa no viņiem arī savas tiesības uz zemi cenšas pamatot ar dieva vārdu. Un tad viņi saka: «Zeme nepieder nevienam, tā ir dieva zeme.»

Bet, lūk, pienāk proletāriskā revolūcija. Tā revolūcijas vārdā, ievērojot darbaļaužu gribu, apstiprina jaunas tiesības, darba tiesības.

«Mēs tie, kas darba jūgā svīstam, Mēs — visu zemju strādnieki, Mums pieder pasaule, mēs lemsim, Nost izsūcējus, liekēžus!»

Proletāriskā revolūcija ir norāvusi kroņus no kronētajiem noziedzniekiem, atklājot reliģijas viltu. Tā ir pasludinājusi zemi par tautas īpašumu. PSRS Konstitūcijā zeme pasludināta par visas tautas īpašumu, un to nostiprina kolhoziem bezmaksas un beztermiņa, t. i., mūžīgā lietošanā. Tiem, kas strādā, — tiem pieder zeme. Pie šīs patiesības tauta nonāk arī cilās zemēs, uzstājoties pret ekspluatatoru varu, atbrīvojoties no reliģijas viltus, sagraujot jebkuras ekspluatatoru «dievišķīgās tiesības».

SOĢU GRAMATA

..

Pirmā nodaļa PASAKA PAR BALTO VĒRSĒNU JEB PAR TO KĀ EBREJI BRĒCA UZ SAVU DIEVU

Soģu grāmatā aprakstīts, kā dzīvojuši ebreji pēc viņu karavadoņa Jozuus Nuna dēla nāves, kādas zemes sagrābuši, kādiem valdniekiem nocirtuši roku un kāju pirkstus, ar ko karojuši. Bet interesants ir sekojošais. Tur stāstīts, ka ebreji dzīvojuši starp citām tautām un ebreju dievs, bīdamies no konkurences, ļoti stingri viņiem piekodinājis: pielūkojiet, tikai man klanieties un mani pielūdziet; kolīdz sāksiet pielūgt citus dievus un tiem klanīties un noslēgsiet draudzīgu savienību ar apkārtējām tautām, — es jums sadošu! Bet šie draudi nav palīdzējuši: ebreji pielūguši citus dievus, radojušies ar apkārtējām tautām. Tad, rakstīts bībeiē, ebreju dievs niknās dusmās uzsūtījis viņiem iekarotājus un nodevis viņus gūstā un verdzībā. Pagājuši

vairāki gadi, un ebreji sākuši brēkt, t. i., skaļi kliegt. Tad ebreju dievs uzsūtījis viņiem glābēju-soģi, pazudinājis tos, kuru rokās viņš tikko bija nodevis ebrejus, bet pēc tam pagājuši vairāki gadi, un viss kā pasakā par balto vērsēnu sācies no jauna. Atkal ebreji grēkojuši, pielūguši svešus dievus, saradojušies ar «svešiniekiem», atkal nonākuši verdzībā, atkal sākuši «brēkt», un atkal dievs sūtījis kādu soģi-glābēju.

Ir vērts mazliet aplūkot divus trīs piemērus.

Soģu grāmatas II nodaļā (11. p. un tālāk) rakstīts:

«Tad Izraēļa bērni darīja, kas tam Kungam nepatika, un kalpoja Baaliem. Un atstāja to Kungu, savu tēvu Dievu, kas tos bija izvedis no Ēģiptes, un dzinās pakaļ citiem dieviem no to ļaužu dieviem, kas tiem bija visapkārt, un pielūdza tos un apkaitināja to kungu. Jo tie atstāja to Kungu un kalpoja Baalam un Astartērn. Tad tā Kunga bardzība iededzās pret_ Izraēli, un viņš tos nodeva laupītajiem rokā, kas tos aplaupīja, un viņš tos pārdeva viņu ienaidnieku rokā visapkārt, un tie vairs nevarēja pastāvēt savu ienaidnieku priekšā. Visur, kur tie izgāja, tā Kunga roka bija pret tiem par sodu.»

Tātad, ja jums uzbrūk laupītājs, tad no «svētajiem rakstiem» izriet, ka tā gribējis dievs. Dievs pat virzījis laupītāja roku un gribu. Vai var cīnīties pret laupītāju? Vai tas nenozīmē cīnīties pret dieva gribu?

Grūti izdomāt kaut ko muļķīgāku par to, taču bībele ir izdomājusi. Tai pašā nodaļā stāstīts:

«Tad tas Kungs iecēla soģus, kas tos izglāba no viņu laupītāju rokas.» (16. p.)

«Un, kad tas Kungs tiem iecēla soģus, tad tas Kungs bija ar to soģi un tos izglāba no viņu ienaidnieku rokas, kamēr tas soģis dzīvoja; to tam Kungam bija žēl, ka viņi nopūtās par tiem, kas viņus spieda un spaidīja.» (18. p.)

Tātad, lai paglābtu ebrejus no grēka, vajadzējis tikai iecelt viņiem soģi! Šķiet, nav nekā vienkāršāka! Pat mazs bērns sapratīs: ja jau šī kārtība nodrošināja ebreju lautai negrēcīgu un mierīgu dzīvi, ebreju «visuvarenais» dievs pastāvīgi varēja viņiem iecelt soģus, neļaut viņiem dzīvot bez soģiem un tādējādi paglābt viņus no grēka, no gūsta, no verdzības, no kariem. Kādēļ tad viņam bija vajadzīgs, «ka viņi nopūlās par tiem, kas viņus spieda un spaidīja»? Kādēļ viņam «bija žēl», ja viss bijis šā dieva varā?

Bet pēc dažām rindām jūs lasāt turpinājumu šai pasaciņai par balto vērsēnu:

«Bet, kacl tas soģis nomira, tad tie atkāpās un patika ļaunāki ne kā viņu tēvi, dzīdamies pakaļ citiem dieviem, tiem kalpodami un tos pielūgdami.» (19. p.) «Tad tā Kunga bardzība iededzās pret Izraēli.» (20. p.)

Ko gan dara šis «dievs» savā bardzībā? Viņš nolemj atstāt ebrejus starp citām tautām. Kādēļ? Bībele paskaidro: «Lai es Izraēli caur tiem kārdināju, vai viņi tā Kunga ceļu sargās, staigādami pa to.» (22. p.) Ir gan liela gudrība; pēc «svētajiem rakstiem» dievs taču ir «•visuvarens» — kādēļ tad viņš kārdina, vajag tikai «visuvarenajam» vēlēties — un viss notiks pēc viņa gribas?! Ja bezdievjiem būiu jāizdomā notikums, kas pierādītu, ka nekāda dieva nav bijis un nav, nevajadzētu izdomāt neko labāku par šo stāstu, kas visus notikumus izskaidro ar dieva iejaukšanos un viņa gribu.

Tiešām. Soģu grāmatas III nodaļā aprakstīts, ka dievs atstājis daudzas pagānu tautas, «lai Izraēls caur tiem tiktu kārdināts, ka taptu zināms, vai tie klausīs tā Kunga baušļiem.» (4. p.) Ebreji neiztur kārdinājumu: «Un tie sevirn ņēma viņu meitas par sievām un deva savas meitas viņu dēliem, un kalpoja viņu dieviem.» (6. p.)

Tātad šis visuvarenais dievs nezināja, vai ebreji viņam paklausīs. Tātad nav visuzinālāja dieva. Sis ebreju dievs nevarēja novērst «grēku». Tātad nav visuvarenā dieva.

Apmēram pēc katriem četrdesmit gadiem atkārtojas šis notikums, sākas no jauna pasaka par balto vērsēnu. Bet, ja zemnieki atcerēsies garīdznieku sprediķus tajos gados, kad bija sausums, neraža, kad nobeidzās lopi, izplatījās lipīgās slimības, viņi sapratīs, ka tie rotaļājas ar viņiem kā kaķis ar peli.

Sak, sausums, bads, slimības, mēris, lopu nobeigšanās — tas ir dieva kārdinājums. Lūdziet dievu, grēcinieki, nožēlojiet grēkus, tad dievs paklausīs! Un viņi lūdzas un nožēlo grēkus, dauza pieres un raud, un nes upurus, barodami liekēdi mācītāju, mullu, rabīnu. Un tad paies daži gadi — un atkal tas pats.

Soģu grāmatas III nodaļā pastāstīts, kā ebreji «brēkuši» uz to kungu (9. p.). Dievs sūta viņiem pestītāju-soģi. Tas viņus izpestījis. Bet pēc neilga laika dievs atkal soda ebrejus. Un atkal «Izraēļa bērni brēca uz to Kungu.» (15. p.) Un atkal soģis viņus paglābj. Bet paiet nedaudz gadu — un atkal «Izraēļa bērni brēca uz to Kungu.» (IV, 3.)

Kādu morāli no šādiem notikumiem, no šīm pasakām sludina garīdznieki? — Brēciet, kliedziet, lūdziet dievu! Viņš tikai tad sadzirdēs, ja vairākus gadus no vietas skaļi kliegs miljoniem ļaužu!

Kāda morāle no tā izriet zemniekiem un strādniekiem? Beidziet ticēt muļķīgajām pasakām par neeksistējošo, nekur neesošo dievu, kas nekā nevar, nekā nezina.

Trieciet āra visus dievišķīgā, reliģiskā viltus sludinātājus, visus dieva labdarības tirgotājus, visus dieva žēlastības dalītājus, visus veikalniekus, kas tirgojas ar garīgo sīvo!

Un vēl viena morāle: reliģija māca šķirot cilvēkus pēc reliģijām, kūda vienas reliģijas cilvēkus pret ciitlclbniekiem.

Komunisms māca, ka visas reliģijas ir kaitīgas tautai, jo tās ir dibinātas uz ekspluatāciju, uz apmānīšanu vai pašapmānīšanos.

Reliģija kāda vienu tautu pret otru, noliedz tautu sadarbību, noliedz pārņemt vienai tautai citu labās parašas.

Komunisms sekmē tautu draudzību.

Otrā nodaļa PĒC KATRIEM ČETRDESMIT GADIEM PASACIŅA PAR BALTO VĒRSĒNU

Ebreju dievs katrreiz izmēģina: kas būs, ja es izglābšu grēciniekus, kuri pastāvīgi aizmaldās citā ticībā?

Soģu grāmatas III nodaļā pastāstīts, ka dievs par pestītāju izvirzījis kādu Olniēlu (cik daudz pestītāju bijis, bet viņi nevienu un ne no kā nav izglābuši!). Otniēls izglābis ebrejus no Mezopotāmijas valdnieka gūsta. «Tad zemei bija miers četrdesmit gadus,» rakstīts bībelē. (11. p.) Bet ebreji atkal atkārtojuši to pašu.

Un ko tad dara ebreju dievs? Viņš «stiprināja Eglonu, Moaba ķēniņu, pret Izraēli». Bet pēc tam viss notiek kā pasakā: «Tad Izraēļa bērni brēca uz to Kungu un tas Kungs tiem cēla par pestītāju Eudu.» Euds izglābj ebrejus. Kā viņš tos izglābj, par to pastāsīsim mazliet vēlāk. Šoreiz miers virs zemes bijis 80 gadus (40 gadus to glābis soģis Zamgars). Tad viss sākas atkal no jauna:

«Un Izraēļa bērni jo projām darīja, kas tam Kungam nepatika, kad Euds bija nomiris. Tad tas Kungs tos nodeva Jabina, Kanaāniešu ķēniņa, rokā.» (Soģu grāmata, IV, 1—2.)

Neko darīt! Līdzeklis pārbaudīts; pasaka joprojām turpinās:

«Tad Izraēļa bērni brēca uz to Kungu.» Protams, ebreju dievs tūdaļ izvirza pestītāju, šoreiz sieviešu dzimtas, pravieti Deboru; un, lai gan tur rādīti visādi drošsirdības brīnumi, taču kā agrāk «tai zemei bija miers četrdesmit gadus» (V, 31). Un atkal:

«… Izraēļa bērni darīja, kas tam Kungam nepatika. Tad tas Kungs tos nodeva Midijāniešu rokā.» (VI, 1.) Tad ebreji atkal atceras, ka vajag brēkt:

«Un Izraēis ļoti panīka caur Midijāniešiem. Tad Izraēļa bērni brēca uz to Kungu.» (VI, 6.)

Un, protams, atkal ebreju dievs ieceļ viņiem pestītāju Ģideana personā. Tas pats notiek ari turpmāk. Viens vadonis nomaina otru, bet pa to laiku ebreji gan kalpo svešiem valdniekiem, gan brec uz to kungu. Tāpat sākas arī soģu grāmatas XIII nodaļa:

«Un Izraēļa bērni darīja jo projām, kas tam Kungam nepatika; tad tas Kungs tos nodeva Vīlistu rokā četrdesmit gadus.»

X nodaļā atkal «Izraēļa bērni brēca uz to Kungu.» (X, 10.) Šoreiz dievs nav tūdaļ piekritis sūtīt viņiem pestītāju, viņš sācis kaulēties:

«Bet tas Kungs sacīja uz Izraēla bērniem: vai es jūs neesmu izpestījis no Ēģiptiešiem un Amoriešiem, un Amona bērniem, un Vīlistiem, un Zīdaniešiem, un Amaleķiešicm, un Moaniešiem, kad tie jūs spaidīja un jūs uz mani brēcāt? Tomēr jūs mani esat atstājuši un kalpojuši citiem dieviem (sak, kā jums nav kauna?! — J. /.), tādēļ es jūs vairs negribu izpestīt. Eita un brēciet uz saviem dieviem, ko jūs izmeklējušies, lai tie jūs izpestī jūsu bēdu laikā.» (X, 11 — 14.)

Jūs domājat, ka ebreju dievs runa nopietni? Viņš tikai tiepjas, lai cienīgāk izskatītos: lai viņu krietni palūdz! Tāpat tiepjas kurš katrs kņazs savu uzticamo pavalstnieku priekšā. Un tiešām tie ir uzticami pavalstnieki, vergi!

«Bet Izraēla bērni sacīja uz to Kungu: mēs esam grēkojuši; dari tu mums, itin kā tev patīk, izglāb mūs tikai šo reiz.» (X, 15.)

Ir tāda smieklīga pasaciņa.

Suns par prieku popam bija, un viņš to mīlēja, gaļas kumosu tas rija, viņš to nosita un zemē apraka, uz akmens rakstīja, ka suns par prieku popam bija un viņš to mīlēja, gaļas kumosu tas rija, viņš to nosita un zemē apraka, uz akmens rakstīja, ka suns par prieku popam bija un … un tā tālāk, un bez gala. Tāpat arī šī pasaciņa par balto vērsēnu, kā redzat, ir bez gala. Bībeles dievs svaidās no žēlastības uz dusmām, no dusmām uz

ias

žēlastību — gan ieceļ soģus ebreju glābšanai (kā aptiekā uz svariem, — uz četrdesmit gadiem); gan paaugstina vajātājus un iekārotājus; gan apbruņo ebrejus ar drošsirdību, gan viņu pretiniekus.

Visi šie notikumi, ja ticam bībelei, norisinājušies starp nelielām ciltīm, kas bieži vien maz ko atšķīrušās no bandām, aplaupījušas cita citu, cīnījušās par ganībām, par ūdens avotiem, bet bībele visu to iztēlo par kaut kādu lielu tautu cīņu. Pietiek tikai uzmanīgi izlasīt, lai pārliecinātos, ka visi šie briesmīgie kari, kas tur aprakstīti, daudz vairāk līdzinās laupītāju bandu uzbrukumiem. Lūk, piemēram, pestītājs Euds, ko ebreju dievs izvirza cīņai pret moabiešu ķēniņu Eglonu. Kā šai notikuma viss norisinās? Bībele stāsta:

«Un Euds taisīja sevim abējās pusēs griezīgu zobiņu olekts garumā un to apjoza apakš savām drēbēm pie savas labās ciskas. Un viņš Eglonam, Moaba ķēniņam, nonesa dāvanas, un Eglons bija ļoti resns vīrs. Un, kad viņš to dāvanu bija nodevis, tad viņš tos ļaudis atlaida, kas to dāvanu bija nesuši. Bet viņš griezās atpakaļ no tiem elkustabiem, kas bija Ģiigalā un sacīja: man viens noslēpums tev jāsaka, ķēniņ. Un tas sacīja: klusu! Tad visi izgāja ārā, kas ap viņu stāvēja. Un Euds pie viņa pienāca; bet viņš sēdēja kādā dzestrā kambarī, kas bija viņam vienam. Tad Euds sacīja: Man ir Dieva vārds uz tevi. Tad viņš (Eglons) cēlās no tā krēsla. Un Euds izstiepa savu kreiso roku un ņēma to zobiņu no savas labās ciskas un to viņam iedūra vēderā, ka ir asmins, ir spals iegāja, un tie tauki to asmini apklāja, jo viņš to zobiņu no viņa vēdera neizvilka, un tas izgāja pakaļā cauri. Tad Euds izgāja ārā un aizslēdza tā kambara durvis aiz sevis, un tās aizšāva. Kad tas nu bija izgājis, tad viņa kalpi nāca un redzēja, un lūk, kambara durvis bija aizslēgtas. Un tie sacīja: viņš gan savas kājas apklāj tai dzestrā kambari. Kad tie nu gaidīja tik ilgi, ka paši kaunējās, un redzi, viņš tā kambara durvis ne-atdarīja, tad viņi ņēma atslēgu un atslēdza, un redzi, viņu kungs gulēja pie zemes nomiris.» (Soģu grāmata, III, 16—25.)

Vai tas neatgādina vairak to, ka cilvēks dižojas ar to, ka viņš otru nokāvis? Tā bībele apraksta visu šo slepkavības ainu, nevis nosodoši, bet drīzāk līdzjūtīgi. Bet tad pats «pestītājs», kas noslepkavojis Eglonu, ieņem Jordanas pāreju un nevienu nelaiž pāri: «Un tie kava no Moabiešiem tanī laikā kādus desmit tūkstoš vīrus, visus brangus un visus stiprus, ka neviens ne-izspruka.» (III, 29.)

Lai vēl vairāk pasvītrotu šo briesmīgo kauju un pestītāju smieklīgumu, der pakavēties pie soģa Zamgara stāsta. Par šo «pestītāju» bībele sniedz pavisam burtiski 4 rindas:

«Un pēc viņa bija Zamgars, Anala dēls; tas kava no Vīlistiem sešsimt vīrus ar vēršu dzenamo. Tā viņš arīdzan Izraēli izpestīja.» (III, 31.)

Lūk, jums tautas pestītājs! Kādēļ bībele viņu atceras? Tādēļ, ka viņš 600 vīlistiešu vīru — ne vairāk un ne mazāk, bet tieši 600 — nositis ar vēršu dzenamo. Ja nepatīk, neklausies, bet melot netraucē! Varat iedomāties, kas tas bija par apbruņojumu, ja ar vēršu dzenamo varēja nosist 600 pretinieku. Tā jau gluži vienkārši ir bandītu tuvcīņa.

Garīdznieki ļoti mīl iztēlot pravieti Deboru par ebreju tautas varoni. Šeit mums it kā būtu īsts karaspēks, 900 dzelzs ratu. Bet paskatieties, kā notiek cīņa! Pašā kaujas karstumā kanaāniešu ķēniņa karavadonis Ziserus bēg kājām un paslēpjas kādas Jaeles teltī. Bībele piebilst, ka starp šīs sievas Jaeles namu un Acoras ķēniņu bijis miers, bet tālāk aprakstīta aina, kā Jaele noslepkavojusi šo karavadoni:

«Tad Jaele Ziserum izgāja pretī un sacīja: nāc iekšā, kungs, nāc iekšā pie manis, nebīsties; un viņš iegaja pie viņas dzīvoklī, un viņa to apsedza ar apsegu. Un viņš uz to sacīja: dod man jelc maķenīt ūdens, jo man slāpst; tad viņa attaisīja piena-trauku un to dzirdīja, un to apsedza. Un viņš uz to sacīja: stāvi dzīvokļa durvīs; ja kāds nāk un tevim vaicā un saka: vai še nav kāds; tad saki: nav neviena. Tad Jaele, Ebera sieva, ņēma telts naglu un ņēma veseru savā rokā, un, lēnām pie tā piegājusi, tā iedzina to naglu caur viņa deniņiem, tā ka tā iegāja zemē; bet viņš bija aizmidzis un noguris, un tā viņš nomira.» (Soģu grāmata, IV, 18—21.)

Tiesa, varēja būt tāda drošsirdīga un spēcīga sieviete, kas pielika naglu pie deniņiem un tā uzsita pa šo naglu ar āmuru, ka «iedzina to naglu caur viņa deniņiem, tā ka tā iegāja zemē …» Tikai tas daudz vairāk atgādina drošsirdības iedvešanai sadomātus stāstus, jo laikā, kad bija jācīnās ar apkārtējām naidīgajām ciltīm, bija vajadzīgi sevišķas drošsirdības paraugi, kas sauktu cīņā.

Soģu grāmata, tāpat kā Zāmuela grāmatas, protams, apraksta ne tikai sadomātus notikumus. Dažas ebreju ciltis cīnījās par varu Palestīnā. Cīņu periodā veidojās valsķ, kas centās apvienot atsevišķās ciltis. Sīs atsevišķās ciltis ne visai gribējušas cīnīties par ebreju tautas kopējām interesēm. Soģu grāmatas V nodaļā Debora pārmet šīm ciltīm:

«No Evraima tie, kam sakne ir iekš Amaleka, aiz tevis Benjamins starp taviem ļaudīm; no Maķira valdnieki nāca un no Zebulona, kas tura vadoņa zizli. Ir Izašara virsnieki bija ar Deboru, un Izašars it kā Baraks, leijā nesti savām kājām. Pie Rūbena upēm bija lieli sirds padomi. Kāpēc tu paliki pie laidariem klausīties stabules pie ganāmiem pulkiem? Pie Rūbena upēm bija lieli sirds spriedumi. Ģileads palika viņpus Jardanes, un kāpēc Dans mīt pie laivām? Azers sēž jūrmalā un paliek savos līčos. Zebulons, tā ir tauta, kas savu dvēseli nodod nāvē, un Navtalus arīdzan augstos klaijumos.» (Soģu grāmata, V, 14—18.)

I\ā redzat, daudzi atzina par labāku klausīties ganāmpulka blēšanā, mierīgi dzīvot aiz Jordanas, nodarboties ar jūras tirdzniecību un būt par jūras laupītājiem nekā cīnīties par kopējām nacionālām interesēm, kuru tanī laikā vēl nebija. Un, lūk, lai radītu kaujiniecisku garu, bija vajadzīgi drošsirdības paraugi. Šeit īstenība savijas ar izdomu, ar fantāziju. Notikušu faktu fragmenti izpušķoti tā, kā tas bija vajadzīgs bībeles sastādītājiem. Un tomēr smieklīgi, kad pēc vairākiem gadu tūkstošiem kaut kādi dievvārdnieki, ebreju un kristīgo mācītāji, evaņģēlisti, baptisti vai citi garīdznieki izlieto šos bībeles stāstus, lai pierādītu dieva eksistenci. Nevar izdomāt lielāku dieva nespēku, lielāku nevarību par to, ko lasām šais stāstos. Lai kā dievs vēlas, viņš nespēj nodibināt kaut vai uz dažiem gadiem mierīgu dzīvi. Mēs redzam cilšu cīņu, cīņu par laukiem, par lopiem, par vergiem, par apģērbu. Pati teiksmainā praviete Debora savā pravietiskajā runā sludina: «Vai tad tie ne-atradīs un ne-izdalīs laupījumu, vienu, divi sievietes uz vīra galvu… raibas rakstītas drēbes par laupījumu, raibu drēbi, divi rakstītas raibas drēbes ap kaklu laupītājam.»

Un tieši šos aprakstus par kaujām, lai iegūtu pa vienai vai pa divām jaunavām uz katru karavīru, lai iegūtu raibas drēbes no gūstekņa pleciem, bībele iztēlo par dieva gudrības, dieva diženuma un citu blēņu izpausmi.

Arī XX gadsimtā vēl sastopami krāpnieki, kas uzdod šos stāstus par «svētajiem» rakstiem.

Trešā nodaļa BĪBELES PASACIŅAS PAR SOĢI ĢIDEANU

Mēs «Bībelē ticīgajiem un neticīgajiem» ne vienreiz vien esam atzīmējuši, cik vienkārši ebreju dievs sarunājies ar ebrejiem, uzsācis ar viņiem strīdiņus, noslēdzis derības, kaulējies, cīnījies pat tuvcīņā (piemēram, ar Jēkabu), dusmojies, nožēlojis savus darbus, devis solījumus, pēc tam šos solījumus aizmirsis, tad atkal atcerējies un atkal devis solījumus, un atkal tos aizmirsis.

Arī Soģu grāmatā pasaciņās par soģi Ģideanu dievs aizvien ierodas pie šā vergtura, apspriežas ar viņu, sarīko dažādus trikus, ko bībeles rakstnieku spalvas pārvērš par brīnumiem.

Šis stāsts sākas ar to, ka Ģideans maļ kviešus uz akmens (toreiz graudus mala ar rokām, saberžot tos ar koka vai akmens

slampu). Bībelē precīzi esot pierakstīta Ģide-

\

ana saruna ar tā kunga eņģeli. Sarunas sākumā Ģideans izsaka šaubas, vai tikai tas ir ebreju dievs, par kura^brīnumdarbiem runājot. Dievs apgalvo Ģideanam, ka viņš padarīšot to par ebreju glābēju no midiāniešu gūsta. Ģideans šaubās. «Pierādi man,» viņš saka, «ka tu patiesi esi dievs. Lūk, es iešu, atnesīšu kazlēnu un viru, un tu paēd, bet tikmēr pagaidi, neaizej no šejienes, kamēr es atnākšu pie tevis un atnesīšu savu dāvanu, un došu to tev.» Redzat, cik vienkārši tas bijis: dievs izsalcis, viņš ir jāpaēdina, jāizcep viņam kazlēns, jāpagatavo miltu vira. Dievs palicis gaidot, kamēr tas noņēmies ar vārīšanu, bet pēc tam uzsitis ar nūju pa akmeni. No tā izšāvusies uguns un sadedzinājusi ir kazlēnu, ir maizi. Bet, tā kā neviena liecinieka nav bijis, var stāstīt, kas vien nāk prātā.

Jādomā, iepaticies dievam pie Ģideana. Viņš ieradies pie tā arī naktī: «Ņem versīti,» viņš saka, «no sava tēva lopiem un vēl otru vērsi, septiņ gadus vecu, un salauzi Baala altāri, kas tavam tēvam, un nocērt to elkastabu82 , kas tur ir klātu, bet man upurē to visu uz sevišķa altāra, ko tu man uzcelsi!» Ģideans to izdarījis nevis savām rokām, bet «ņēma desmit vīrus no saviem kalpiem.» (Soģu grāmata, IV, 25—27.) Un, kad pilsētas iedzīvotāji, kas it kā pielūguši Baalu, sašutuši, Ģideans uzsācis ar viņiem tādas sarunas, it kā viņš būtu izlasījis avīzi «Bezbožņik»: «Ja viņš ir dievs, tad lai viņš pats par sevi tiesājas!» Pareizi. Ja papētījam cilvēces vēsturi, redzam, ka šai laikā sagrauti desmitiem un simtiem tūkstošu gan ēģiptiešu, gan grieķu, gan romiešu, gan ebreju, gan kristīgo dievu, gan musulmaņu mošeju tempļi. No bībeles izriet, ka ebreju dievs ir pats īstākais dievs, bet visi pārējie — viltus dievi, falsificēti vai vismaz nespēcīgi dievi. Un tomēr arī ebreju dievs, tāpat ka jebkurš cits, gluži nekā nevar izdarīt, lai no jauna uzceltu sagrautos tempļus, vienkārši tāpēc, ka dieva nav. Par dieviem, kuru vārdi kādreiz bijuši tautām kā draudoša pātaga, nav vairs ne miņas.

Tālāk Soģu grāmatā pastāstīts, ka sapulcējušies visi Austrumu iedzīvotāji, lai sodītu ebrejus, un ka Ģideans sakāvis viņus, ka saka, bez neviena šāviena — 300 vīru lielu nodaļu. Bet pirms došanās karagājienā Ģideans pārbauda dievu, vai tik viņš nemelo (droši vien izlasījis avīzi «Bezbožņik»).

«Un Ģideans sacīja uz Dievu: ja tu Izraēli gribi izpestīt caur manu roku, kā tu esi runājis, — redzi, es nolikšu aitas cirpumu uz klonu; kad rasa būs uz cirpuma vien un pa visu zemi sausums, tad es zināšu, ka tu Izraēli izpestīsi caur manu roku, kā tu esi sacījis. Un tā notika. Jo viņš agri no rīta uzcēlās un izspieda to cirpumu, un izgrieza rasu no tā cirpuma, vienu kausu pilnu ar ūdeni. Un Ģideans sacīja uz Dievu: lai tava bārdzība pret mani ne-iedegas, ka vēl reiz runāju, — es vēl reiz raudzīšu ar to cirpumu. Lai jele ir sausums uz tā cirpuma vien, un pa visu zemi lai ir rasa. Un Dievs tā darīja tanī naktī; un sausums bija uz tā cirpuma vien, un pa visu zemi bija rasa.» Soģu grāmata, VI, 36—40.)

Redzat, cik toreiz dievs ir bijis pieļāvīgs! Kur tagad lādu atradīsi — tik parocīgu dievu, ar kuru var sarunāties un kaulēties: papriekšu padari man vilnu mitru, bet zemi sausu, pec tam otrādi: lai zeme būtu slapja, bet vilna sausa. Un dievs ir tik pieļāvīgs, ka izpilda visas sava mīluļa kaprīzes.

Bet tālāk aprakstīta karaspēka atlase. Ja tagad kāds iedomātos tā atlasīt karaspēku! Tad gan viņš pakarotu! Vispirms izsaukuši drošsirdīgos, tātad gļēvuļi nav vajadzīgi. Drosminieku saradies desmit tūkstoš vīru. Tad dievs esot sacījis: «Ikkatru, kas ar savu mēli ūdeni laks, kā suns lok, to nostādi par sevi.» (VII, 5.) «Un to pulks, kas no savas rokas pie mutes bija lakuši, bija trīssimt vīri.» (6. p.) Tad šos trīssimt vīrus drosminiekus, kas lakuši ūdeni kā suņi, arī izvēlējies ebreju dievs, lai pierādītu savu brīnumaino spēku. Bet pēc tam viņi izgudrojuši šādu kara plānu: trīssimt vīri sadalījušies trīs nodaļās, katrs paņēmis rokās pa Iruriietei un pa tukšai krūzei (vienkārši māla podu), bet krūzēs iesprauduši pa lāpai, naktī piegājuši pie pretinieka nometnes, sākuši pūst uz reizes trīssimt trumetēs, triekuši krūzes pret zemi, sasituši tās un sākuši kliegt: «Tā Kunga un Ģideana zobins!» Ja tas notiktu mūsu dienās, ar vienu vai diviem ložmetējiem tos noslaucītu vienā minūtē. Bet bībelē viss notiek citādi: izrādās, pretinieki tā pārbijušies, ka sākuši burzmā viens otru sist nost (tiesa, tas atgadās nakts burzmā) un esot nosituši tieši simtdivdesmit tūkstošus cilvēku, ne vairāk un ne mazāk.

Tālāk bībele pastāsta, kā Ģideans izrēķinājies ar tiem, kas atteikušies dot pārtiku viņa armijai. Viņš tos aplicis ar dzeloņainiem ērkšķiem, licis tiem virsū robainus ku]amos dēļus un nomocījis viņus zem tiem. Citas pilsētas iedzīvotājus, kas atteikušies viņam palīdzēt, viņš apsitis visus līdz beidzamajam. No salaupītajām zelta lietām Ģideans iztaisījis plecu segu, ko nolicis Ovrā, savā pilsētā — «un viss Izraēls tur tam maukoja pakaļ». Citiem vārdiem, Ģideans vienkārši muļķojis tautu tāpat, kā pirms viņa muļķojuši citi garīdznieki.

Bībelē ļoti uzmanīgi aplūkots jautājums par valdniekiem. Tur mēģināts pierādīt, ka sākumā ebreji esot bijuši republikānieši, ievēlējuši sev soģus. Soģu grāmatas VIII nodaļā pastāstīts, ka pēc uzvaras pār ienaidniekiem ebreji ierosinājuši Ģideanam palikt par likumīgu ķēniņu, bet viņš no tā kategoriski atteicies. Visa Soģu grāmata ir monarhistiskās iekārtas attaisnojums, tās secinājumi vedina uz to, ka bez valdnieka nekādi nevar iztikt.

Kad mācītājs stāsta par dieva brīnumdarbiem vai kad ticīgais ar aizmiegtām acīm lasa par šiem brīnumiem bībelē, daudzi nepamana šo stāstu smieklīgās puses. Jāprot lasīt ar vaļējām acīm, tad katram būs skaidrs, cik daudz smieklīga slēpjas šajos stāstos par dieva sarunām ar Ģideanu; cik smieklīga izskatās kauja, kur trīssimt ebreji skrien ar māla podiem, baida ar šiem podiem simttūkstoš vīru lielo pretinieka armiju, skrien ar aizdegtām lāpām un kliedz: «Tā Kunga un Ģideana zobiņš!» Cik smieklīgas ir šīs dieva un Ģideana sarunas par to, lai vilna būtu slapja vai lai tā būtu sausa par pierādījumu tam, ka dievs nepiekrāps viņu, Ģideanu. Cik kaitīgas visas šīs pasaciņas ir darbaļaudīm — pasaciņas, kuru uzdevums ir iedvest masām bailes no ekspluatatoriem, pazemību un padevību viņu varai. Lūk, ja ar skaidrām acīm ielūkosimies bībelē, tad viss svētums, ko iedvesuši garīdznieki, izgaisīs kā dūmi.

Mūsu uzdevums panākt, lai katrs raudzītos uz bībeli ar parasta cilvēka acīm.

Ceturtā nodaļa PAR VALDNIEKU ABIMELEKU JEB PAR TO, KURS KURU PĀRSPĒJIS BLĒDĪBĀS: DIEVS VALDNIEKU VA! VALDNIEKS DIEVU

Izraēļa Soģu grāmatā vairākkārt sacīts: «Tanīs dienās ķēniņa nebija iekš Izraēļa.» (XVIII, 1); «Un tanīs dienās ķēniņa nebija iekš Izraēļa.» (XIX, 1_); «Tanīs dienās, kad soģi valdīja.» (Rutes grāmata, 1,1); «Tanīs dienās ķēniņa nebija iekš Izraēļa; ikviens darīja, kā tampatika.» (Soģu gramata, XX, 25.)

Vai to varēja uzrakstīt laikā, kad norisinājās aprakstītie notikumi? Skaidrs, ka tas rakstīts daudz vēlāk, kad jau valdīja ķēniņi. Visiespējarnāk tieši pēc valdnieku norādījuma ebreju garīdznieki sacerējuši daudzus no Izraēļa Soģu grāmatas stāstiem, kuros centušies parādīt, ka viss ļaunums cēlies no tā, ka «ķēniņa nebija, un ikviens darīja, kā tam patika». Lūk, cik slikti bez valdnieka — visādas nelikumības noliek! Dabiski, ka cari, karaļi, baņķieri, muižnieki tik ļoti rūpējas par bibeles

izplatīšanu tautā. Bet Soģu grāmatā pastāstīts ari par valdnieku Abimeleku: «Abimeleks trīs gadus bija valdījis pār Izraēli.» (IX, 22.) Par šo Abimeleku mēs arī gribam pastāstīt ticīgajiem un neticīgajiem.

«Un Abimeleks, Jerub-Baala dēls, gāja uz Ziķemi pie savas mātes brāļiem un runāja uz tiem un uz visiem savas mātes tēva-nama radiem, un sacīja:

Runājiet lūdzami priekš visu namnieku ausīm Ziķemē: kas jums ir labāki, vai ka septiņdesmit vīri, visi Jerub-Baala dēli, pār , jums valda vai ka viens vīrs pār jums valda? Pieminiet mani arīdzan esam jūsu kaulu un jūsu miesu. Tad viņa mātes brāļi viņa dēļ runāja priekš visu namnieku ausīm Ziķemē visus šos vārdus un viņu sirds nesās uz Abimeleku, jo tie sacīja: viņš ir mūsu brālis. Un tie viņam deva septiņdesmit sudraba zēķeļus no BaalBerita nama, un Abimeleks ar tiem saderēja neliešus un nebēdniekus, kas viņam staigāja pakaļ. Un viņš nāca sava tēva namā uz Ovru un nokāva savus brāļus, Jerub-Baala bērnus, septiņdesmit vīrus uz viena akmiņa: bet Jotams, Jerub-Baala jaunākais dēls^ atlika, jo viņš bija apslēpies. Tad visi Zikemes nomnieki sapulcējās un viss Milus-nams, un tie nogāja un iecēla Abimeleku par ķēniņu pie tā piemiņas ozola, kas ir Ziķemē.» (Soģu grāmata, IX, 1—6.)

Tā bībele vēstī par Abimeleka kronēšanu. Bet katrs, kas nav akls, saprot, ka Jzraēļa tau-

4S8

tas tani laikā vēl nebija, bija tikai atsevišķas ciltis. Abimeleks griežas pie <rvisiem savas mātes tēva-nama radiem»; tātad cilts ierobežojusies ar vienas dzimtas radiem (dzimtu tad vairāk noteica pēc mātes līnijas; tātad nesen bija izskaustas mātes tiesības, tā sauktais matriarhāts, kad māte, sieviete, bija ģints priekšgalā; piemēram, Debora). Radinieki apgādā Abimeleku ar naudas līdzekļiem, un viņš uzpērk bandītus: «Abimeleks ar tiem saderēja neliešus un nebēdniekus, kas viņam staigāja pakaļ.» Ar bandītu palīdzību viņš nokauj savus septiņdesmit brāļus, bet pēc tam «visiZiķemes namnieki sapulcējās un viss Milus-nams, un tie nogāja un iecēla Abimeleku par ķēniņu pie tā piemiņas ozola, kas ir Ziķemē».

Kas zina valdnieku vēsturi, tas atceras, ka ar savu brāļu un radinieku noslepkavošanu sācis valdīt ne viens vien, bet (oti daudzi ebreju, ari krievu, franču un citu tautu valdnieki.

Bībele citē runu, ko teicis Jotams, kāds no Abimeleka brāļiem, kas palicis dzīvs. Smieklīgi lasīt par šo valdnieku karu un Jotama runu, kad viņš kāpa kalna galā un «pacēla savu balsi un sauca, un sacīja». Viņa runa bībelē citēta pilnībā; bet kas šo runu pierakstījis? Nav šaubu, tā sadomāta vēlāk.

Kad es jautāju ticīgajiem, vai visu to dievs dara taisnības labad, viņi man atbildēja, kā parasti izvairīdamies: tā kunga ceļi esot neizdibināmi, dievs vēlējies pārbaudīt Abimeleku un visus pārējos. Kā tad viņš pārbauda?

«Tad Dievs sūtīja ļaunu garu starp Abimeleku un Ziķemes namnieklem, un Ziķemes namnieki turējās viltīgi pret Abimeleku.» (Soģu grāmata, IX, 23.)

Tātad saskaņā ar bībeles mācību eksistē ļaunais gars (sātans, velni, nelabie). Kā rīcībā ir šie ļaunie gari? Izrādās, ka dieva rīcībā. Kam kalpo šie ļaunie gari? — Dievam. Iegaumējiet to, ticīgie un neticīgie. Ja parādās sātans jeb «ļaunais gars», tad tas tāpēc, ka dievs sūta šo ļauno garu — tā izriet no bībeles. Bet kā ir ar velnu, kas esot kārdinājis Jezu? Izrādās, ka dievs-tēvs sūtījis velnu, lai kārdinātu dievu-dēlu. Bet, tā kā dievs-tēvs un dievs-dēls ir viena un tā paša dieva divas sejas, no tā izriet, ka dievs sūtījis velnu, lai kārdinātu pats sevi. Vai tas neatgādina pasaku par kaķi, kas niknumā aprijis pats sevi?

Vēlāk mēs redzēsim, ka garīdznieki jebkuru tautas revolūciju cenšas izskaidrot ar «ļaunā gara», «sātana» intrigām. To viņi dara tādēļ, lai noskaņotu pret revolūciju tumšos, garīdznieku apmuļķotos ļautiņus. Bet paklausīsimies tālāk pasaku par Abimeleku. Kādēļ šoreiz ebreju dievam vajadzēja uzsūtīt ļauno garu? Lūk, šādā nolūkā: «ka tas varas darbs pie tiem septiņdesmit Jerub-Baala dēliem nāktu un viņa asinis grieztos uz Abimeleku, viņu brāli, kas tos bija nokāvis, un uz Ziķemes namniekiem, kas viņa rokas bija stiprinājuši, savus brāļus nokaut.» (IX, 24.)

Tanīs laikos vēl pastāvēja ģints asinsatriebibas paraža. Tātad ne tikai cilvēki, bet arī dievs nodarbojies ar asinsatriebību. Tas lieku reizi apstiprina to, ko mēs ne vienreiz vien esam centušies pierādīt: pats cilvēks rada sev dievu un piedēvē tam visas cilvēciskās īpašības, kas raksturīgas attiecīgajam laikmetam. Kad pastāv ģints atriebība, ari dievs ar to nodarbojas, jo tas ir ģints dievs.

Kā izpaužas šī atriebība? IX nodaļā aprakstītas dažādas viltības, ko pielietojusi viena ģints pret otru. Ziķemes iedzīvotāji, kas iesēdinājuši Abimeleku valdnieka tronī, paši pret viņu sacēlušies. Abimeleks triecienā ieņēmis dumpinieku pilsētu, iznīcinājis visus, kas_ bijuši pilsētā, aizdedzinājis torni, kur paslēpušies ap tūkstoš cilvēku, un visi šai tornī gājuši bojā no uguns. Kad viņš aplencis otru torni, otru cietoksni, lai to nodedzinātu, «viena sieva nometusi dzirnu-akrniņa gabalu uz Abimeleka galva un satriekusi viņa galvaskausu». Lūk, kā toreiz karojuši.

Lieta pavisam vienkārša — Abimeleks bandītu pulka priekšgalā uzbrucis mājām, aizdedzinājis tās, nogalinājis iedzīvotājus, nolaupījis viņu mantu. Jādomā, Abimeleka galvaskauss bijis kā zilonim! Jo pirms miršanas «viņš steigšus piesauca to puisi, savu bruņu nesēju, un uz to sacīja: Izvelc savu zobenu un nokauj mani, lai no manis nesaka: viena sieva viņu nokāvusi. Un viņa puisis to nodūra, ka nomira.» (IX, 54.) Seit, kā saule ūdens lāsītē, atspoguļojušās attiecības pret sievieti: mirt no sievietes rokas bija negods, jo sieviete bija zemāka būtne.

Es jautāju ticīgajiem: Vai jūs, ticīgie, tiešām neredzat, ka tas ir augstākā mērā nejēdzīgi, smieklīgi? Jūsu visuvarenais dievs redz «nelikumību», redz noziegumu (pēc jūsu domām, viņš ir «visu redzētājs»). Kāpēc viņš neaizkavē noziegumu (jo viņš taču ir «visuvarens»). Noziegums tomēr notiek. Abimeleks valda, laupa, slepkavo trīs gadus, bet iet bojā no dzirnakmens gabala, ko viņam no ielenktās mājas uzmet sieviete. Tikai mazus bērnus var pārliecināt, ka šeit uzvarējusi taisnība.

Izraēļa Soģu grāmatas sastādītāji gribējuši iepazīstināt ar vairākiem stāstiem, kur būtu parādīta ebreju dieva gudrība un taisnība, bet, patiesību sakot, — vai katrs ticīgais neredz, cik muļķīgas, cik aplamas šīs pasakas? Vai viņš neredz, ka arī šī pasaciņa stāsta par to, kurš kuru pārspējis blēdībās: valdnieks Abimeleks ebreju dievu vai ebreju dievs valdnieku Abimeleku?

Piektā nodaļa par jevtus MEITU, KAS SADEDZINĀTA, PILDOT SOLĪJUMU DIEVAM KUNGAM

Arvien vairāk pārliecinos, ka bībele ir ļoti jautra grāmata; ne jau tāpēc, ka es pats būtu jautrs cilvēks, bet vienkārši tāpēc, ka bībelē pārāk svinīgi^ stāstīts par tādām lietām, kas mums, «grēcīgajiem» cilvēkiem, liek tikai pasmieties. Taču bībele ir arī tādi notikumi, kas izraisa ne tikai smieklus. Jau minēts ne viens piemērs vien, kas rada vislielāko riebumu pret bībeles daudzināto tikumu. Tāds, piemēram, ir stāsts par Jevtu Ģileadieti. Bībelē stāstīts, ka viņš «bijis stiprs karavīrs», bet turpat sīkāk paskaidrots, ka viņš bijis netikles bērns. Izmantodami apstākli, ka viņš nelikumīgi dzimis, Jevtus brāļi viņu padzinuši. Kā redzams, Jevtus nodarbojies ar laupīšanu. Viņš pulcinājis ap sevi tādu pašu bezpajumtnieku bandu, kāds viņš pats. Bībelē par to teikts ļoti īsi: «Tad Jevtus bēdza no saviem brāļiem un dzīvoja Tobas zemē, un

pie Jevtus sapulcējās nelieši un izgāja līdz ar viņu.» (XI, 3.)

Nav jābūt sevišķam gaišreģim, lai saprastu, ka nelieši, kas izgājuši līdz ar viņu, izgājuši laupīt, no kā cita gan pārtikuši šie nelieši bezpajumtnieki. Redzams, viņš kļuvis par slavenu laupītāju bandas atarnanu, jo, kad pēc kāda laika izcēlies karš starp amoniešiem un Ģileadas iedzīvotājiem, ģileadiešu vecie to aicinājuši kļūt par viņu vadoni. Laupītāju bandas atamans sākumā lielījies. «Vai jūs,» viņš jautājis ģileadiešu vecajiem, «mani ne-esat ienīdējuši un mani izdzinuši no mana tēva nama? Kāpēc tad jūs nu nākat pie manis, kad jums ir bēdas?» (XI, 7.) Viņš izkaulējis sev tiesības palikt viņiem par priekšnieku arī pēc kara beigām. Amoniešu un Ģileadas iedzīvotāju strīda objekts, protams, bija zeme, ganības, ūdens avoti. Ciltis sagrābušas cita citai zemi un centās to paturēt savā īpašumā.

Bībele vēstī, kad Jevtus guvis pirmās uzvaras, «tad tā Kunga gars nāca uz Jevtu … Un Jevtus solīja solījumu tam Kungam un sacīja: ja tu Amona bērnus dosi manā rokā, tad tam, kas no mana nama durvīm man nāks pretī, kad es ar mieru no Amona bērniem griezīšos atpakaļ, būs piederēt tam Kungam, un es to upurēšu par dedzinājamu upuri.» (XI, 29—31.) Jādomā, ebreju dievam paticis šāds solījums, jo viss piepildījies. Sai karā Jevtus uzvarējis.

«Kad nu Jevtus nāca uz Micpu pie sava nama, redzi, tad viņa meita viņam izgāja preti ar bungām un stabulēm, un viņa bija tikai viņa vienīgā, un viņam nebija bez tās ne dēla, ne meitas. Un, kad viņš to redzēja, tad viņš saplosīja savas drēbes un sacīja: ak mana meita! tu mani lauztin esi salauzusi, un tu mani apbēdini, jo es savu muti esmu atdarījis tā Kunga priekšā un nevaru atrauties, un viņa uz to sacīja: mans tēvs, ja tu savu muti ta Kunga priekšā esi atdarījis, tad dari man, kā tas no tavas mutes gājis, kad tas Kungs tevi atriebis pie taviem ienaidniekiem, Amona bērniem. Un viņa sacīja uz savu tēvu: lai man tā notiek; dodi man vaļu divi mēnešus, ka es eimu un no-eimu kalnos, un apraudu savu jumpravību, es ar savām biedrenēm. Un viņš sacīja: eij! Un viņš to atlaida divi mēnešus. Tad viņa nogāja ar savām biedrenēm un apraudāja kalnos savu jumpravību. Un pēc divi mēnešiem tā griezās atpakaļ pie sava tēva, un viņš tai darīja pēc sava solījuma, ko viņš bija solījis, un viņa vīra ne-atzina. Un iekš Izraēla palika par likumu, ka Izraēļa meitas ikgadus nogāja Jevtus, tā Ģileadieša, meitu nožēlot četras dienas gads-kārtā.» (XI, 34—40.)

Mācītāji parasti šo stāstu min tai pašā sakarībā, kādā stāstu par Ābramu, kas, pildot solījumu, nokāvis savu vienīgo dēlu — Izāku: sak, cilvēks dievam nekā nedrīkst žēlot, pat savu bērnu, — ja vajag, arī bērns tiek upurēts. Kā tas izveidojies, jau agrāk izskaidrots. Cilvēku upurēšana senos laikos bijusi izplatīta visās tautās. Tā saglabājusies no tā laika, kad cilvēks bijis pats parastākais uztura lidzeklis un cilvēkēšana nav bijusi noziegums. Kanibālismu visas tautas droši vien pārdzīvojušas. Sinī laikā un ievērojami vēlāk upurēja dieviem, cepa tiem visgaršīgāko un visdārgāko. Solījumus atdot dieviem par upuri pirmdzimtos mēs jau sastapām ne vienreiz vien bībelē. Vēlāk, kad par tautas galveno nodarbošanos kļūst zemkopība un lopkopība, cilvēku upurus aizvietoja ar lopiem un augļiem, ar lauksaimniecības produktiem. Bet laiku pa laikam, sevišķi grūtā brīdī, atkal atgriezās pie senajām paražām un no jauna upurēja cilvēkus.

Notikums ar Jevtu ir tikai viens no cilvēku upurēšanas piemēriem. Stāstā par Ābramu un Izāku bībele sadomājusi zaros sapinušos aunu. Bet te pat auna pie rokas nav gadījies! Pasakai par Jevtu taču nebūtu «svēto rakstu» jēgas, ja pretī būtu nākusi nevis Jevtus meitiņa, bet, piemēram, govs vai suns. Taču par dedzināmo upuri bija apsolīts tas, kas iznāks viņam pretī pa nama durvīm; ja būtu iznācis suns un viņam vajadzētu savam dievam cepi suni, nekādu «svēto» rakstu nebūtu. Tas jādara brīnumaināk un aizraujošāk. Jāpārsteidz cilvēki, jāsatrauc tiem nervi, lūk, tad iznāk īsti «svētie raksti»! Saruna starp tēvu un meitu liecina, ka bibeles sastādītāji centušies sagatavot ebreju jaunavas un sievietes, lai tās būtu gatavas atdot dieviem visu, ja vajadzīgs, pat savu dzīvību. Meita izlūdzas sev divus mēnešus laika, lai ar biedrenēm apraudātu savu jaunavību. Bībele cenšas pierādīt, ka jaunava tiešām sadedzināta, nepazinusi vīra, it kā nebūtu vienalga, vai tā pazinusi vīru vai nav pazinusi. Taču tā laika ticīgajiem ebrejiem tas nepavisam nebija vienalga: ja jau dievam jācepina jaunava, tad jācepina tāda, kas nav pazinusi vīru. Mācītāji iedvesa ticīgajiem, ka Jevtus izcepinātā meita nevainīga stāsies viņu dieva priekšā.

Ko var sacīt ticīgie tagad, vairākus gadu tūkstošus pēc tam, kad dievam cepināti cilvēki? Ko svētu viņi saskata šai notikumā?

Kā redzams, nolikuma sacerētājs nav apmierinājies ar II nodaļā sablīvētajām asiņainajām šausmām. Soģu grāmatas XII nodaļā rakstīts, ka šis laupītāju atamans izrēķinājies ar evraimiešiem, kas nepiedalījās karā. Sakāvis evraimiešus, Jevtus ieņēmis Jordanas pāreju un kopā ar savu laupītāju bandu iznīcinājis katru evraimieti. Bībelē pat aprakstīts, kā viņi pazinuši evraimiešus. Tie likuši izrunāt vārdu: «šibolet», bet evraimietis sacījis «sibolet», jo nav varējis citādi izrunāt. Tātad ļaudis šļupstējuši, un pēc izrunas veida tie pazīti un «nokauti» pie Jordanas pārejas: … «tanī laikā no Evraima četrdesmit divi tūkstoši krita.» (XII, 6.) Lūk, kādus svētus varoņdarbus apraksta bībele par Jevtu, laupītāju atamanu, kas noslēdzis līgumu ar pašu dievu kun gu un apsolījis dievam panākumu gadījumā izcepināt savu meitiņu. Bībele mierīgi pastāsta, ka dieva kalps noslepkavojis 42 tūkstošus cilvēku, kas «šibolet» vietā izrunājuši «sibolet».

Droši vien par pārējiem soģiem nav paspējuši sacerēt šādas pasaciņas. Par dažiem soģiem, liekas, nekā nav varējuši sacerēt. Piemēram, XII nodaļā pastāstīts, ka pēc Jevtus par soģi bijis Ebcans. Ar ko slavens šis FЈbcans? Par viņu sacīts burtiski sekojošais: «Un tam bija trīsdesmit dēli, un trīsdesmit meitas viņš izdeva, un trīsdesmit meitas viņš ieveda no ārienes priekš saviem dēliem. Un tas Izraēli tiesāja septiņus gadus.» (XII, 9—10.) Tas ir viss. Kāds soģis viņš ir bijis, par to bībele neko nepastāsta, tā grib pārsteigt ar viņa izcilo auglību: 30 dēlu un 30 meitu! Bet mūs ar to nevar pārsteigt, jo Ģideanam taču esot bijuši 72 dēli!

Tas pats pastāstīts arī par soģi Abdonu. Par viņu sacīts: «Un tam bija četrdesmit dēli un trīsdesmit dēlu dēli, kas uz septiņdesmit ēzeļiem jāja, un tas tiesāja Izraēli astoņus gadus.» (XII, 14.)

Ir tadi evaņģēlisti, kas katru burtu svētajos rakstos uzskata par svētu atklāsmi. Viņi cenšas iestāstīt, ka viss bi'belē ir dieva atklāsme. Sakiet, lūdzu, — vai tā ir atklāsme vai brīnums, ka 40 dēli un 30 mazdēli jājuši uz 70 jauniem ēzeļiem? Cita lieta, ja šie 40 dēli un 30 mazdēli tanī laikā būtu braukuši lidmašīnā vai ja viņi visi būtu sēdējuši uz viena jauna ēzeļa, mazākais tas būtu interesanti.

Sestā nodaļa par cilŠu dieviem

Senatnē nemaz nebija tādas «viendievības», kādu apraksta bībelē. Pati bībele ik uz soļa, gandrīz pēc katrām piecām sešām lappusēm, apstrīd, ka pastāvējusi viendievība. No vēstures mēs zinām, ka kādreiz par dieviem uzskatīti mirušie senči. Mirušajiem skaitīja lūgšanas, pielūdza tos, upurēja tiem, uz kapiem nesa tiem ēdienu un dzērienu, zvērēja tiem un izlūdzās žēlastību (arī vēl tagad vietām saglabājusies šī ticība), ticēja, ka mirušie var ietekmēt dzīvo cilvēku likteni; tāpēc mironim pāri darīt bija bīstami. Ar laiku daudzo senču pielūgšanas vietā sāka pielūgt attālākus senčus, ciltstēvus. Senajās grāmatās, senlaiku teikās mēs atrodam, ka ļaudis griezušies tieši pie šiem senčiem, ciltstēviem. Dievus tā arī saukuši: «tēvi, senči, ciltstēvi». Katrai ģintij bija savs ģints dievs,

sentēvs, par kuru sacerēja dažādas pasakas, sadomāja visādus brīnumus un varoņdarbus. Senos laikos katram savā mājā bija sava dieva attēls, tas ir, sava ciltstēva attēls. Pat tagad daudzi zemnieki tic (kaut arī viņi ir kristītie un domā, ka viņi nav «elku pielūdzēji», nav «pagāni») mājas gariem, tas ir, tic, ka katrā mājā ir savs mājas dievs, kas rūpējas par māju, sargā to. Nereti vēl, kad pārceļas uz jaunu dzīves vietu, pārnes no vecās mājas podā kvēlojošu ogli un ar īpašiem apvārdojumiem aicina mājas garu dzīvot jaunajā mājā, izdara visādas ceremonijas, lai atvilinātu mājas garu uz jauno māju.

Bet, kad atsevišķas ģintis savstarpēji apvienojās un izveidoja ciltis, radās ticība cilšu dieviem. Katrai ciltij bija savs dievs, un šo dievu cilts uzskatīja par isto, bet visus pārējos — par viltus dieviem, par /auniem gariem.

Ari bībelē lasām, kā zagti dievi, kā radīti cilts dievi. Izraēļa Soģu grāmatas XVII un XVIII nodaļā tieši par to stāstīts: kā Dana cilts iegādājusies dievu, paņemot to ar varu kāda Mikus namā. Sis pats Mikus sākumā apzadzis savu māmuļu ne vairāk un ne mazāk kā par tūkstoš un simt sudraba gabaliem, bet pēc tam atzinies mātei:

«Tas sacīja uz savu māti: tie tūkstoš un simts sudraba gabali, kas tev ir atņemti, un kādēļ tu esi apzvērējusies un arī priekš manām ausīm to sacījusi; redzi, tā nauda ir pie manis, es to esmu ņēmis.» (XVII, 2.)

Bībele pastāsta, ka Mikus māmuļa ļoti priecājusies un nolēmusi no sudraba iztaisīt elku (tāpat kā tagad taisa sudraba krucifiksus, Jēzus Kristus zelta attēlus, dievmātes attēlus vai «svēto» statujas).

«Viņa māte ņēma divsimt sudraba gabalus un tos deva sudraba kalējam; tas no ta iztaisīja izgrieztu tēlu un lietu bildi. Un tie bija Mikus namā. Un tam vīram Mikum bija dieva-nams, un viņš taisīja plecu-segu un elku-dievus un iesvētīja vienu no saviem dēliem, lai tas viņam būtu par priesteri.» (Soģu grāmata, XVII, 4—5.)

Bibele apgalvoja, ka ebrejiem esot bijusi viendievība, bet kur gan te saskatāma viendievība, ja katra cilts sev taisa dievus, un ne jau tiķai kaira cilts, bet katrs atsevišķs pilsonis, kas pietiekami salaupījis zeltu un sudrabu, atdod kalējam un iztaisa «izgrieztu tēlu un lietu bildi», un no tā izveidojas dieva nams63 . Bībelē tieši tā sacīts; «Mikum bija dievanams.» Lai tad nu padomā ticīgie, kā tiek ierīkots dieva nams. Bībele nenopeļ Miku, gluži otrādi — bībele paziņo, ka šo Miku apskaudusi visa tauta.

Sai pašā nodaļā mēs dabūjam zināt, cik viegli bijis kļūt par dieva kalpu — garīdznieku. Bībele par to pastāsta:

«Bet viens jauneklis bija no Jūda Betlēmes, no Jūda radiem; tas bija Levits un tur piemājoja. Un tas vīrs bija nogājis no pilsētas, no Jūda Betlēmes, piemist, kur vieta gadītos. Kad nu viņš nāca uz Evraīma kalniem, uz Mikus namu, pa savu ceļu staigādams, tad Mikus uz viņu sacīja: no kurienes tu nāci? Un viņš uz to sacīja: es esmu Levits no Jūdu Betlēmes un eimu piemist, kur gadīsies. Tad Mikus uz viņu sacīja: paliec pie manis un esi man par tēvu un priesteri, tad es tev pa gadu došu desmit sudraba gabalus un tās valjadzīgās drēbes un uzturu. Un tas Levits (pie viņa) nogāja. Un tas Levits bija ar mieru pie tā vīra palikt, un tas jauneklis viņam bija . . . par priesteri, un tas bija Mikus namā. Tad Mikus sacīja: nu es zinu, ka tas Kungs man labu daris, tāpēc ka man šis Levits par priesteri.» (Soģu grāmata, XVII, 7—13.)

Bībele grib sacīt, ka garīdznieku kārta ir mantojama; ja tēvs garīdznieks, viņa dēlam garīdznieka svētība pāriet kā mantojums. Jo patiesi: iet jauneklis, lai «piemistu, kur vieta gadītos», citiem vārdiem — bezdarbnieks. Mikus padara viņu par garīdznieku («par tēvu un priesteri») un priecājas: «Nu es zinu, ka tas Kungs man labu darīs, tāpēc ka man šis Levits par priesteri.» Vai tiešām ticīgais nesaprot, ka to visu sarakstījuši ebreju rabīni, leviti, lai nodrošinātu sev dzimtās tiesības cirpt aunus — ticīgos?

Jaunais garīdznieks drīz vien iedzīvojas savā amatā un sāk iztēlot sevi par pareģi, pravieti. Kad okšķeri, izlūki, spiegi no Dana cilts viņam jautā: «Vaicā jele Dievam, ka mēs atzīstam, vai mūsu ceļš labi izdosies, ko

eimam?» (XVIII, 5) — šis jaunais blēdis viņiem dieva vārdā atbild: «Eita ar mieru! Jūsu ceļš, ko eitat, ir taisns priekš tā Kunga.» (6. p.) Bet izlūki dabūjuši zināt, ka Laisā, tālu no Siclonas, dzīvo miermīlīga cilts: «ieraudzīja tos ļaudis lai vidū droši.dzīvojam, pēc Zidaniešu ieraduma mierīgi un droši, un tai zemē nebija neviena valdītāja, kas kādas lietas dēļ kādu apbēdinātu» (XVIII, 7) — un nolēmuši iegūt šo zemi. Lūk, šeit atkal uzstājas cilts dievs. Lai pievērstu sev ticīgos, karavīriem vajadzīgs tāds dievs, elka tēls. Tāpēc viņi nolemj iegūt to, kas atrodas Mikus dieva namā. Viņi aplenc šo namu ar bruņotu spēku un iegūst dievus, kas atrodas dieva namā. Ļoti interesanti, kā pret to izturas viltīgais garīdznieks, kas bijis šai «dieva» namā. Bībele stāsta:

«Un tie nogriezās uz turieni un nāca pie tā jaunekļa, tā Levita nama, pie Mikus nama, un to apsveicināja mīlīgi. Bet tie sešsimt vīri, kas bija no Dana bērniem, ar kara rīkiem apbruņoti, stāvēja pie vārtiem. Bet tie pieci vīri, kas bija gājuši zemi izlūkot, nāca uz turieni un paņēma to izgriezto tēlu un to plecu-segu, un tos elka-dievus, un to lieto bildi, un tas priesteris stāvēja pie vārtiem ar tiem sešsimt apbruņotiem vīriem. Kad nu šie Mikus namā nāca un paņēma to izgriezto tēlu un to plecu-segu, un tos elka-dievus, un to lieto bildi, tad tas priesteris uz tiem sacīja: ko jūs darāt? — un tie uz viņu sacīja:

klusu, turi muti un eij mums līdz, un esi mums par tēvu un par priesteri. Vai tas tev labāki, viena vienīga vira namā būt par priesteri ne kā pie vienas cilts un viena rada iekš Izraeja? Tad tas tam priesterim bija pa prātam, un viņš ņēma to plecu-segu un tos elkadievus, un to izgriezto tēlu un gāja līdz to ļaužu vidū.» (Soģu grāmata, XVIII, 15—20.)

Garīdznieku, no vienas puses, vienkārši vilina ienesīgākais dienests (algu pielikuši), bet, no otras — tas, ka dievs no Mikus nama pārvēršas par cilts dievu, karri seko cilts, tātad ienākumu būs vairāk. Protams, Mikus, kas ierīkojis sev «dieva namu», saprata, ka viņa lieta zaudēta, ka viņam vairs neizdosies apmuļķot apkārtnes iedzīvotājus, jo gan viņš, gan viņa dēls, gan garīdznieks, bezdarbnieks, kas kopā ar dieviem izbēdzis, ar Dana cilti bija kārtojuši visai izdevīgus darījumus. Tāpēc viņš devies pakaļ laupītājiem:

«Kad tie nu tāļu no Mikus nama bija nākuši, tad tie vīri tapa sasaukti, kas bija tais namos pie Mikus nama, un tie panāca Dana bērnus un uzsauca tiem Dana bērniem. Bet šie atgriezās un sacīja uz Miku: kas tev ir, ka tu savus ļaudis esi. sasaucis? Tad viņš sacīja: jūs manus dievus, ko es esmu taisījis, esat atņēmuši līdz ar to priesteri un esat aizgājuši, kas tad nu man vēl ir? Un jūs sakāt uz manikas tev kait? Bet Dana bērni uz viņu sacīja: lai tava balss pie mums netop dzirdēta, ka ļauni vīri pār tevi nenāk un tu nepazaudē savu dzīvību līdz ar sava nama dzīvību. Tā Dana bērni aizgāja pa savu ceļu. Un, kad Mikus redzēja, ka tie jo stipri bija ne kā viņš, tad viņš griezās atpakaļ uz savu namu.» (Soģu grāmata, XVIII, 22—26.)

Varbūt Jehova sodījis par to laupītajus vai varbūt sodījis tos, kuri pielūguši «elku», tas ir, visu Dana cilti? Nekā tamlīdzīga. Par upuriem, sakautiem un pazudinātiem, izrādījušies tieši mierīgie Laīsas iedzīvotāji, un bībele par to nekaunīgi pastāsta:

«Bet tie (Dana bērni) to ņēma, ko Mikus bija taisījis, un to priesteri, kas viņam bij bijis, un gāja uz Laīsu pie tiem ļaudīm, kas mierīgi un droši dzīvoja, un tos apkava ar zobiņa asmi/ii, un to pilsētu sadedzināja ar uguni.» (Soģu grāmata, XVIII, 27.)

Mācītāji mums ļoti daudz stāsta par dieva taisnību. Lai ticīgie paskaidro, kas tā par taisnību, ja tautai, kura «mierīgi un droši dzīvoja», uzbrūk cilts ar «elku» priekšgalā un «tos apkava ar zobiņa asmini, un to pilsētu sadedzināja ar uguni».

Septītā nodaļa SVĒTIE RAKSTI PAR EBREJU MĀCĪTĀJU UN VIŅA «LIEKO» SIEVU, KURA SAKAPĀTA DIVPADSMIT GABALOS UN KURAS DĒĻ IZNĪCINĀTA GANDRĪZ VISA BENJAMINA CILTS

Izraēļa Soģu grāmatā, XIX, XX, XXI nodaļā, pastāstīts izcils notikums. Tur sajaukti kopā gan seksuālā izvirtība, gan kriminālnoziegumi, gan garīdznieku svētulība. Notikums ļoti pamācošs, tas dod priekšstatu, kādi tolaik bijuši cilvēku tikumi.

Stāsts sākas ar to, ka kāds levits (stāstā ne reizes nav minēts viņa vārds, tas ir labākais pierādījums, ka šis notikums ir sadomāts), kas dzīvojis aiz Evralma kalniem, «ņēma lieku sievu no Jūda Betlēmes. Bet viņa liekā sieva, pie viņa būdama, dzina maucību un nogāja no viņa sava tēva namā uz Jūda Betlemi un (ur sabija kādu laiku, četrus mēnešus. Tad viņas vīrs cēlās un gāja viņai pakaļ, ka tas mīlīgi ar viņu runātu un viņu vestu atpakaļ.» (XIX, 1—3.)

Sākumā it kā nebūtu nekā briesmīga. Paņēmis sev svētais klātgulētāju, saķildojies ar to, un tā no viņa aizgājusi. Viņš pēc tās noilgojies un devies viņu pierunāt. Kas varētu iedomāties, ka viņas dēļ aizies bojā vesela cilts, vairāk nekā 25 tūkstoši cilvēku no vienas un ap 40 tūkstoši no citām ciltīm.

Tālāk pastāstīts, kā sievastēvs uzņēmis mācītāju bezvārdi, kā viņi «ēda un dzēra, un palika tur pa nakti», «stiprināja savu sirdi ar kādu maizes kumosu», ka viņa sievastēvs lūdzis palikt vēl un vēl vienu nakti: «Paliec par nakti šeitan, un lai tava sirds līksmojas.» Beidzot devušies ceļā. Pārnakšņot nācies ceļā, Bcnjamina Ģibejā. Pilsēta nav bijusi viesmīlīga. Garīdznieku neviens nav aicinājis pie sevis pa nakti, izņemot kādu vecu vīru, kas izrādījies par viņa novadnieku un aicinājis mācītāju un viņa piegulētāju savā namā.

Bet tālāk sākas notikums, kas mums jau zināms, Zodomas notikums. «Kad tie nu savu sirdi atspirdzināja, redzi, tad tās pilsētas viri, bezdievīgi ļaudis, apstāja to namu un klaudzināja pie durvīm. Un tie sacīja uz to veco viru, tā nama saimnieku: izved to viru, kas nācis tavā namā, ka mēs to atzīstam.» (Soģu grāmata, XIX, 22.)

Tātad tolaik gan ir bijuši krietni likumi, pilsētas iedzīvotāji varējuši ielenkt namu un pieprasīt, lai izdod viņiem mācītāju seksuālām izpriecām.

Bet klausieties tālāk:

«Un tas vīrs, tā nama saimnieks, pie tiem izgāja un uz tiem sacīja: ne tā, mani brāļi, nedarait lūdzami tādu grēku; kad nu šis vīrs manā namā nācis, nedarait šo trakumu. Redzi, man ir viena meita, jaunava, un viņam lieka sieva, tās es jums gribu izvest, ka' jūs tās piesmeijal un tām darāt, kas jums patīk, bet pie šā vīra nedarāt tādu trakumu. Bet tie vīri to negribēja klausīt; tad tas vīrs sagrāba savu lieko sievu un to izveda pie viņiem ārā, un viņi to atzina un piesmēja cauru nakti, līdz rītam, un atlaida, kad gaisma metās. Un šī sieva nāca ap rīta laiku un krita pie zemes priekš tā vīra nama durvīm, kur viņas kungs iekšā bija, (un tur gulēja) līdz pat gaismai. Kad nu viņas kungs rītā cēlās un nama durvis atdarīja, un izgāja savu ceļu staigāt, redzi, tad viņa liekā sieva gulēja priekš nama-durvīm un viņas rokas uz sliekšņa. Un viņš uz to sacīja: celies, eima projām, bet tā neatbildēja (tāpēc ka bija mirusi). Tad tas vīrs to ņēma uz savu ēzeli un cēlās, un gāja uz savām mājām.» (Soģu grāmata, XIX, 23—28.)

Tādu notikumu laikam gan tagad nebūs ko stāstīt, lai gan dažreiz notikuši vismežonīgākie noziegumi, varasdarbi pret sievietēm, sastopami pat nāves gadījumi no vardarbības. Varētu nodomāt, ka pēc visa tā ebreju garīdznieks apglabās seksuālās izvirtības upuri; bet tas, ko jūs lasāt tālāk, nekādi nav aptverams. «Kad nu viņš savā namā nāca, tad viņš ņēma nazi un sagrāba savu lieko sievu, un to sakapāja ar viņas kauliem divpadsmit daļās, un to sūtīja uz visām Izraēļa robežām.» (Soģu grāmata, XIX, 29.)

Iedomājieties tikai šo garīdznieku, kas stāv ar nazi rokā un kapā 12 gabalos savu sievu, ko nomocījuši Ģibejas izvirtuļi, iesaiņo 12 sainīšos un nosūta to uz visām Izraēļa malām: lūk, jums, saņemiet par dāvanu visu, kas atlicis no manas «liekās» sievas. Nav brīnums, ka pat «svētā bībele» piebilst:

«Un ikviens, kas to redzēja, tas sacīja: tāda lieta kā šī nav notikusi, nedz redzēta, kamēr Izraēļa bērni no Eģiptes-zemes izgājuši līdz šai dienai. Tad nu jūs ņemiet to vērā, dodiet padomu un runājiet.» (Soģu grāmata, XIX, 30.)

Kādu padomu lai šeit dod?!

Starp atsevišķajām ebreju ciltīm notika nikna, nereti pat iznīcinoša cīņa. Protams, tā galvenokārt notika, lai sagrābtu labākos zemes gabalus, ganības, ūdens avotus un tā tālāk. Bet bībele attēlo šo cīņu pavisam citādi. Izrādās, ka nolikums ar Evraīmas garīdznieku un viņa «lieko» sievu, kas sakapāta 12 gabalos, bijis par iemeslu asiņainam karam.

XX nodaļā pastāstīts, ka visi Izraēļa bērni kā viens vīrs sapulcējušies Micpas pilsētā, «četrsimt tūkstoš kājinieki, zobiņu vilcēji» sapulcējušies, lai nolemtu, kā atbildēt uz šo noziegumu. Un lūk — savākuši 400 tūkstošus vīru lielu karaspēku, lai dotos karā pret Benjamina dēliem. Tie arī sapulcējuši 26 tūkstošus vīru lielu karaspēku, «zobiņu vilcējus», un bez tiem vēl 700 izlasītus akmeņu metējus. «Starp visiem šiem ļaudīm bija septiņsimt izlasīti vīri, tie bija kreiļi; šie visi meta akmini ar lingu uz mata, ka tas garām neaizgāja.» (Soģu grāmata, XX, 16.)

Šķiet, ja jau «visuvarenais» dievs piedalās šai lietā un atjauno taisnību, viņš viegli varētu satriekt izvirtuļus. Taču notikumi virzās pavisam citādi. Pirmajā dienā: «Tad Benjamiņa bērni izgāja no Ģibejas, un viņi tai dienā no Izraēla apkava dividesmit un divi tūkstošus.» (Soģu grāmata, XX, 21.) Pēc tam: «Un Izraēļa bērni nogāja un raudāja priekš tā Kunga līdz vakaram, un vaicāja to Kungu un sacīja: vai man atkal būs iet karā pret Benjamina, sava brāļa bērniem? Tad tas Kungs sacīja: eita pret tiem.» (Soģu grāmata, XX, 23.) Otrā dienā: «Bet Benjamins tiem gāja pretī no Ģibejas otrā dienā un apkava no Izraēļa bērniem vēl astoņpadsmit tūkstošus, kas visi bija zobiņu vilcēji.» (Soģu grāmata, XX, 25.) Tātad dievs piešmaucis divas reizes. Tad ebreji vēl paraudājuši, upurējuši dedzināmus upurus un pateicības upurus, gavējuši, atkal runājuši ar dievu, un viņš beidzot ieteicis tiem ierīkot slēpni, kurā iekrituši Benjamina dēli.

«Un no Benjamina krita astoņpadesmit tūkstoš vīri, šie visi bija stipri vīri. Un viņi griezās un bēdza uz tuksnesi, uz Rimona klinti; un tie, viņiem pa tiem cejicm pakaļ dzīdamies, apkava vēl piectūkstoš vīrus un tiem dzinās paka) līdz Ģidomam, un no tiem nokava vēl divitūkstoš vīrus. Un visi, kas no Benjamina tai dienā krita, bija dividesmit un piectūkstoš vīri, kas bija zobiņu vilcēji un visi stipri vīri. Bet sešsimt vīri griezās un bēdza tuksnesī uz Rimona klinti, un palika pie Rimona klints četrus mēnešus. Un Izraēļa bērni griezās atpakaļ pie Benjamina bērniem un kava tos ar zobiņa asmini pilsētā, ir vīrus, ir lopus un visu, kas tapa atrasts; tie arī visas pilsētas, ko atrada, sadedzināja ar uguni.» (Soģu grāmata, XX, 44—48.j

Tā iznīcināta vesela Benjamina cilts, un cīņā ar to krituši 40 tūkstoši karavīru otrā pusē — pavisam kopā vairāk par 65 tūkstošiem cilvēku. Bībele grib sacīt: redzat, dievs nepiedod tādas lietas un bargi soda. Bet mēs zinām, ka jebkurā pilsētā, jebkurā kapitālistiskā valstī ir notikušas un notiek vēl trakākas lietas un nekādi dievi nespēj aizsargāt simtiem tūkstošiem sieviešu un jaunavu no nabadzības, kas viņas mudina uz prostitūciju.

Arī soģu grāmatas XXI nodaļa veltīta šim notikumam. Kā redzat, iznīcinātas visas sievietes no Benjamina cilts, set 600 vīrieši tomēr palikuši. Un, lūk, bībele stāsta, kā sadabūtas sievas šiem karavīriem, kas palikuši dzīvi. Sākumā vēl piedevām iznīcinājuši Jabesas Ģileadas iedzīvotājus, izņemot «četrsimt meitas, jaunavas, kas vīru nebija atzinušas, nedz pie vīriem gulējušas». Šīs 400 jaunavas atdotas par sievām Benjamina cilts karavīriem, kas palikuši dzīvi. Bet, tā kā 200 jaunavu vēl pietrūcis, ķērušies pie tā sauktās līgavu zagšanas, kas senos laikos praktizēta diezgan bieži.

«Un tie pavēlēja Benjamina bērniem un sacīja: eita un paslēpjaties vīna-kalnos. Un skataities, un redzi, kad Zilus meitas diedamas ar stabulēm iznāks, tad izeita jūs no tiem vīna-kalniem un sagrābiet ikviens sevim sievu no Zilus meitām, un noeita uz Benjamina zemi. Un, kad viņu tēvi vai viņu brāļi nāks mūsu priekšā tiesāties, tad mēs uz tiem sacīsim: atvēliet mums tās, jo mēs ikvienam sievu ar karošanu ne-esam dabūjuši; jo jūs viņiem tās ne-esat devuši; tad jums tagad būtu vaina. Un Benjamina bērni darīja tā un ņēma sievas pēc sava skaita no tām, kas tur deija; tās tie laupīja. Un nogāja un griezās atpakaļ uz savām mājām, un uztaisīja pilsētas, un dzīvoja iekš tām.» (Soģu grāmata, XXI, 20—23.)

Lūk, šis izcilais notikums, kas atstāstīts bez izpušķojumiem. Lai pats ticīgākais paskaidro mums, bezdievjiem, kas šeit ir svēts?

RUTES GRĀMATA

..

STĀSTS PAR RUTI

Bībelē ir romāns, kurā aprakstītas visai pavecā muižkunga Boasa mīlestības dēkas ar jauniņo atraitnīti, vārdā Ruti. Kad sākumā rakstījām, ka bībelē atrodam daudz mīlestības romānu un stāstu, daži ticīgie apvainojās, jo viņi katru burtu, katru rindiņu bībelē uzskata par svētu, viņi iedomājas, ka katrā bībeles vārdā esot kāda «slepena», apslēpta jēga.

Lūk, ar šo jautro atraitnīti Ruti un muižkungu Boasu mēs iepazīsimies šai nodaļā.

Notikums visai vienkāršs. Bada gados kāds Elimeleks ar savu sievu Naemju apmeties moabiešu zemē. Viņiem bijuši divi dēli, kas apprecējuši moabietes; vienai no viņām vārdā bijis Rute. Nomiris vecais vīrs, nomiruši abi dēli, atstādami divas bezbērnu atraitnes un vecīti. Sai laikā bada gadi vecās sievas dzimtenē izbeigušies un viņa nolēmusi atgriezties un ieteikusi arī atraitnēm atgriezties savās ģimenēs. Viena no viņām atgriezusies, bet otra devusies kopā ar savu vīramāti. «Un abas gāja, kamēr nāca uz Betlēmi. Un notikās, kad viņas Betlēmē nonāca, tad visa pilsēta par tām sacēlās.» (I, 19.) Varat iedomāties, kas tā bijusi par pilsētu, kad tā sacēlusies par to, ka atnākusi vecā ar vedeklu. Bet tālāk arī sākas pats romāns.

Vecenītei bijis radinieks, vārdā Boass; jādomā, viņš bijis kaut kas līdzīgs muižkungam: jo viņam bijis daudz kalpu un kalpoņu. Sievietēm nebijis ko ēst, un Rute gājusi aiz pļāvējiem vārpas lasīt. Kad muižkungs Boass gājis raudzīties, kas notiek viņa laukos, viņš ievērojis tūlīt Ruti, un, jādomā, viņa tam iepatikusies. Viņš pasaucis to un atļāvis viņai ne vien lasīt vārpas, bet arī dzert, kad iegribas, no viņa kalpu traukiem. Atraitnīte nokritusi viņa priekšā ceļos, paklanījusies viņam un visādi centusies izpatikt. Un viņa tam iepatikusies tik ļoti, ka Boass pasaucis viņu pusdienās. «Un Boass uz viņu sacīja: ap ēdamo laiku nāc šurp un ēd no maizes, un iemērc savu kumosu skābumā. Tad viņa apsēdās pie tiem pļāvējiem, un viņai pasniedza ceptas vārpas, un tā ēda un paēda, un viņai atlika.» (II, 14.) To, kas viņai atlicies, viņa paslēpusi azotē, lai pēc tam pabarotu vecenīti. Vakarā viņa pastāstījusi vecenei, kā viņai veicies, bet vecā viņu samācījusi:

«Mana meita, vai es tev lai nemeklēju dusas-vietu, kur tev labi klājas. Nu tad, vai Boass, pie kura kalponēm tu esi turējusies, nav no mūsu tuviem radiem? Redzi, šo nakti viņš vētīs miežus klonā. Tad nu mazgājies un svaidies, un apvelc savas drēbes, un noeij uz to klonu, un neparādies tam vīram, kamēr viņš beidzis ēst un dzert. Un, kad viņš apguļas, tad ņem to vietu vērā, kur viņš apgulsies, un pie-eij, un atsedz viņa kājgaļu, un apgulies, tad viņš tev sacīs, kas tev būs jādara. Un viņa uz to sacīja: visu, ko tu man esi sacījusi, to es darīšu. Tā viņa nogāja uz to klonu un darīja, it kā viņas vīra-māte viņai bija pavēlējusi. Kad nu Boass bija ēdis un dzēris, un viņa sirds bija līksma, tad viņš gāja apgulties aiz gubas. Tad viņa nāca klusinām un atsedza viņa kājgaļu un apgulās.» (III, 1-7.)

Lieta tā, ka ebrejiem bijis tāds paradums, ja kāds nomirst, viņa atraitni par sievu ņem brālis vai tuvs radinieks. To manto kopā ar saimniecību un zemi. Taču šeit bibele grēko pret patiesību. Bībelē sacīts: «Tad tā apgulās viņam kājgaļa līdz rītam un uzcēlās, pirms viens otru varēja pazīt, jo viņš sacīja: lai netop zināms, ka sieviete ir klonā nākusi.» (III, 14.) Skaidrs, ka te kaut kas nav kārtībā. Ja viņi nav varējuši pazīt viens otru, tad kadeļ gan Boass baidījās, lai netaptu zināms, ka sieviete ir klonā bijusi?

Šoreiz muižkungs atraitni apdāvinājis devīgāk nekā pirmo reizi, kad viņa maizes kumosiņu iebāsusi azotē. «Un viņš sacīja: dod šurp savu apsegu, kas tev ir klātu, un turi to; un viņa to turēja. Un viņš mēroja sešus mērus miežu un uzlika tos viņai, un gāja pilsētā.» (III, 15.) Še, tā sacīt, saņem!

Boass ieteic radiniekam precēt atraitni. Bet radiniekam tas nav bijis izdevīgi. Tad Boass pats nolēmis paņemt gan atraitni, gan viņas zemes gabalu. Bībele apraksta pat to, kā pirkta un pārdota Rute kopā ar viņas zemes gabalu:

«Nu tas vecos laikos bija tiesa iekš Izraēla pie pirkšanas un pie mašīnas apstiprināt ikkatru līgumu: vīrs novilka savu kurpi un to deva savam tuvākam, un tas bija par liecību iekš Izraēļa. Tad šis tuvinieks sacīja uz Boasu: pērc tu priekš sevis! un novilka savu kurpi. Un Boass sacīja uz tiem vecajiem un uz visiem ļaudīm: jūs šodien esat liecinieki, ka no Naemjas rokas visu esmu pircis, kas Elimelekam, un visu, kas Ķiljonam un Mālonam piederēja.» (IV, 7—9.)

Tā noslēgts darījums, un Boass apprecējis Ruti.

Kadeļ bībele mums stāsta visu šo notikumu ar Ruti? Lūk, kādēļ: lai Rutes dēlu garīdznieki varētu dēvēt par ķēniņa Dāvida ciltstēvu. Šo cilvēku acīs jaunā atraitne, kam sākumā bija jāpaliek par muižkunga kalponi, vēlāk par sievu, bijusi pilnīgi piemērota, lai kļūtu par paša pestītāja ciltsmāti, jo Jēzus Kristus radu rakstus garīdznieki sāk skaitīt no ķēniņa Dāvida.

Lūk, viss stāsts par Ruti, lūk, visa Rutes grāmata. Bet arī šī esot «svētā grāmata». Garīdznieki senāk skolās skolniekiem it cienīgi stāstīja par Ruti un Boasu kā par diviem tikumīgiem cilvēkiem, protams, noklusējot viņu satikšanos naktī. Bet tas taču ir visparastākais stāsts par to, kā vecie baudkārie muižkungi apprecējuši savas jaunās kalpones, padarījuši viņas vai nu par piegulētājām, bet ja tās ļoti iepatikušās, par sievām. Pašā bībelē vecais Boass atklāj noslēpumu, kāpēc viņam tik ļoti iepatikusies Rute pēc tam, kad viņa bija gulējusi pie tā klonā:

«Un viņš (Boass) sacīja: esi svētīta no tā Kunga, mana meita! Šī tava pēdējā mīlība ir labāka ne kā tā pirmā, tāpēc ka tu ne-esi dzinusies pakaļ jaunekļiem, nedz bagātam, nedz nabagam.» (III, 10.)

Sak, mani, večuku, izraudzījusi un man, nevis jaunajiem devusi priekšroku!

Ko tu darīsi. Un arī tā ir vietiņa no bībeles ticīgajiem un neticīgajiem. Neticīgajam šī vietiņa sagādās dažus jautrus brīžus, bet ticīgie lai vēlreiz parakņājas bībelē un pārbauda, vai mēs pareizi esam pastāstījuši par šo Rutes grāmatu, lai pameklē «svētumu» šai mīlestības stāstā.

1.    ZAMUELA GRĀMATA

…

DIEVS UN LAULĪBAS GULTA

Pirmā Zāmucla grāmata iesākas ar stāstu par to, kādā brīnumainā kārtā piedzimis Zāmuels, kas saskaņā ar bibeles stāstiem licis pamatus Dāvida valdošajam namam. Jaunās derības sastādītāji vēlāk izmantojuši šo Vecās derības grāmatu tekstu, lai «pierādītu», ka jau sen iepriekš, tā sakot, bijis izlemts, kas notiks ar Kristu, ko daži bībcles sastādītāji dēvē par ķēniņa Dāvida pēcteci taisnā līnijā. Stāsts sākas ar to, ka kādam Elkanam no Evraīma kalniem bijušas divas sievas. Vienai bijuši bērni, bet otrai, Annai, bērnu neesot bijis, lai kā Elkans centies. Vispirms no šā stāsta tikumīgajiem bībeles piekritējiem jāsecina sekojošais: divsievība un daudzsievība ne tikai nav pretrunā ar tikumīgu dzīvi, bet to vēl veicina dievs kungs, jo velak mēs uzzinām, ka ķēniņam

Zālamanam bijušas 700 sievas un bez tam vēl 300 mīļākās.

Elkans, kā stāstīts 1. Zāmueļa grāmatā, gājis no savas pilsētas noteiktās dienās pielūgt to kungu Cebaotu Zīlū un upurēt viņam. Par priesteriem tur bijuši Elus un viņa divi dēli, kuri acim redzot kārtojuši savas darīšanas ar panākumiem un bijuši līdz nejēdzībai alkatīgi uz pienesumiem. Upuri paliek upuri: cepti vērši, teļi, avis. Priesteri rijuši ceptu gaļu, aprijuši pienestos miltus, izdzēruši vīnu, izlikdamies, ka viss tas tiek dots dievam kungam, bet apmuļķotiem ticīgajiem izdalīja paliekas. Tie ēda paliekas un domāja, ka viņi ēd kopā, pie viena galda ar dievu. Bībelē rakstīts, ka Elkans devis savai neauglīgajai sievai Annai sevišķu daļu, jo viņš Annu mīlējis vairak nekā Peninnu, lai gan «tas Kungs viņas miesas bija aizslēdzis». Aizvainotā sāncense sakūdījusi Annu, noskaņojusi viņu naidīgi: redzi nu, dievs tevi neievēro, bet man dod bērnus. Kā jau visi ticīgie, kas iedomājas, ka ir dievs, kas uzklausa viņu vaimanas un sūdzības, Anna «pielūdza to Kungu un raudāja gauži», beidzot apsolījusi dievam, «ja tu savas kalpones bēdas uzlūkosi un mani pieminēsi, un savu kalponi neaizmirsīsi, un dosi savai kalponei dēlu» — tad viņa atdos šo dēlu par dāvanu dievam, tas ir, citiem vārdiem, padarīs viņu par garīdznieku uz visu mūžu. Viņa apsolījusi, ka viņas dēls visu mūžu nedzeršot vīna, nedz stipra dzēriena, tas ir, dažādus reibinošus dzērienus, un «dzenamam nazim nebūs nākt uz viņa galvu».

Tātad mūsu senči ir pamatīgi dzēruši, ja vajadzējis dot solījumu dievam, ka šis nākamais baznīcas kalps nedzers ne vīna, nedz stipra dzēriena. Bārdas dzīšanas lietā,'jādomā, dievs grozījis tagad savus uzskatus, tāpēc ka katoļu mācītāji visi skuj ūsas un bārdu un pat izskuj uz galvas aplīti, izveidojot kaut ko līdzīgu saulītei (tonzūru). Bet toreiz dievs vairāk mīlējis neskūtus mācītājus. Mode, ko tu padarīsi, — redzams, arī debesīs to ievēro.

Bībelē attēlota šāda aina: uz krēsla pie ieejas tā kunga namā, tas ir, priekštelpā, sēdējis mācītājs Elus, bet Anna padzērusi un paēdusi lūgusi dievu ļoti ilgi. «Viņas lūpas tikai kustējās, bet viņas balss netapa dzirdēta, tāpēc Elurn šķita viņu esam piedzērušu. Un Elus uz to sacīja: cik ilgi tu būsi piedzērusi? Lai tavs vīns no tevis atstājas. Bet Anna atbildēja un sacīja: nē, mans kungs, es esmu sieva ar bēdīgu sirdi, es ne-esmu ne vīna. nedz stipra dzēriena dzērusi.»

Svētais Elus, kā redzams, bijis pamatīgi piesūcies, arī citus noturējis par piedzērušiem un nav varējis atšķirt skumstošu cilvēku no piedzēruša.

Bet pēc tam viņš izlabojis savu kļūdu un, ka to dara visi garīdznieki, pārliecinājis Annu, ka dievs viņai dos to, ko viņa lūgusi.

Un tālāk pastāstīts: «Un Elkanus atzina

Annu, savu sievu, un tas Kungs viņu pieminēja.»

Ja mēs būtu ticīgi cilvēki, mēs no tā secinātu: pirmkārt, ja dievs atcerējies Annu, tas nozīmē, ka viņš agrāk to aizmirsis, tatad dievs aizmirst, viņam izkrīt no prāta; otrkārt, dievs saņēmis ziņojumu vai ari pats bijis klat, kad Elkans atzinis Annu — citiem vārdiem, dievs bijis klāt pie laulības gultas. Bet, ja dievs atcerējies Annu, tad, protams, iznāk kaut kas līdzīgs brīnumainai ieņemšanai: «pec kāda laika Anna tapa grūta un dzemdēja dēlu». Prieki piemuļķotajam vīram, jādomā, bijuši ļoti lieli. Sākuši nest vēl bagātīgākus upurus. Bet, kad Anna, izzīdījusi bērnu, devusies ar viņu uz Zīļu, ņēmusi trīs vērsēnus, vienu epu miltu un vienu trauciņu ar vīnu un visu to upurējusi Zīlus templī, puisēnu atstājusi dzīvot pie Elus, lai viņš no tā izaudzinātu sev priestera palīgu; bet vērsēnus izcepuši un apēduši. Kā ēduši, par to arī vērts mazliet pastāstīt.

1. Zāmuela grāmatas II nodaļā par to pastāstīts šādi:

«Bet Elus dēli bija netikli, tie neatzina to Kungu. Un priesteru ieradums ar ļaudīm bija: kad kāds upuri upurēja, tad priestera puisis nāca, kamēr tā gaļa vārījās, — un tam dakšas ar trim zariem bija rokā, — un bakstīja grāpī vai katlā, vai panna, vai podā. Ko nu tās dakšas uzvilka, to priesteris ņēma priekš sevis. Tā tie darīja visiem Izraēla ļaudīm,

kas tur nāca uz Zilu. Ir pirms tie tos taukus iededzināja, priestera puisis nāca un sacīja uz to viru, kas upurēja: dod gaļas priesterim priekš cepeša, jo viņš no tevis negrib vārītas gaļas, bet jēlas. Ja kas uz to sacīja: pašu laiku tos taukus iededzinās, tad ņem priekš sevis, kā tava sirds kāro,— tad šis uz to sacīja: nupat tev būs dot, un, ja ne, tad es ņemšu ar varu. Tā šo puišu grēki bija ļoti lieli tā Kunga priekšā, jo šie vīri nicināja tā Kunga ēdamo upuri.» (12.—17. p.)

Vai nav jauks skats? Arī šodien varam iedomāties tādu milzu katlu, līdzīgu tiem, kuros asfaltu kausē. Un vāra tur pusvērsi, bet alkatīgie garīdznieka dēli stāv ar dakšām un velk gabalus, un pieprasa labāko daļu tētiņa cepetim, bet, ja nedod, piedraud ņemt ar varu. Sī aina, redzams, gleznota no dabas, ja jau bībele to ievietojusi. Tiesa, tā ievietota ar nelielām ierunām, ka tas ir grēks. Tā ievietota tādēļ, lai parādītu, cik labs bijis garīdznieks Zāmuels, kas nav tā darījis. Viņš staigājis tīrā kreklā, ko viņam nesusi māmuļa Anniņa no Evraīma kalna. Viņš nav rijis gaļu no katliem, no grāpjiem. Dievs esot ļoti noskaities uz šiem alkatīgajiem garīdzniekiem Elus dēliem, kuri atbaidījuši upuru nesējus un iekārtojis, ka viņi abi nomiruši vienā dienā. Bībele pat citē, kādus vārdus dievs sacījis. (Padomājiet, cik atklāti toreiz ebreju dievs sarunājies, ka bijis iespējams pat precīzi pierakstīt viņa vārdus.) Un viņš esot sacījis:

«Un es sev celšu uzticīgu priesteri; tas darīs pēc manas sirds un dvēseles, tam es uztaisīšu pastāvīgu namu, un tas staigās priekš mana svaidītā vienumēr. Un, kas vēl atliks no tava namā, nāks un klanīsies priekš viņa par naudas artavu un par maizes rieceni, un sacīs: pieņem mani, lūdzams, kadā priestera amatā, ka dabūju maizes kumosu, ko ēst.» (II, 35—36.)

Citiem vārdiem, ebreju dievs lielījies ar to, ka tik veikli iekārtos cilvēku krāpšanu, izveidos tik veiklu garīdznieku, ka dievnams kļūs par ļoti ienesīgu vietu un priestera Elus dēli lūgsies, lai viņus tur pieņem uzturā.

Tā sākas 1. Zāmuela grāmata, kurā mēģināts izskaidrot, kādēļ radīta monarhija, kur garīdzniekiem piekrita viena no galvenajām lomām, kurā mēģināts attaisnot un svētīt monarhiju. Sai nolūkā izdomāts arī stāsts par neauglīgo Annu, kas padzērusi un paēdusi čukst apskurbušajam garīdzniekam, lai dievs gādātu par viņas apaugļošanu. Tādēļ arī izdomāta viņas lūgšana, ko neviens nav dzirdējis un ko sastādījis kāds ebreju mācītājs, lai cilvēkiem pierādītu, ka viņi nav nekas, bet dievs ir viss.

ATBILDES UZ LASĪTAJU VĒSTULĒM

..

PAR UTĪM, BLAKTĪM, TARAKĀNIEM UN CITĀM DIEVA RADĪBĀM

Es saņēmu J. Karpuškina vēstuli no Maskavas-Kazaņas dzelzceļa. Tā uzliek par pienākumu atbildēt ne vien biedram Karpuškinam, bet, kā redzams, daudziem, kas domā tāpat kā viņš.

«Lasīju Jūsu gramalas», viņš raksta, ««Bībele ticīgajiem un neticīgajiem» pirmo daļu — «Pasaules radīšana»; 74 lpp. sacīts: «Un, ja mūs kādreiz moka tarakāns, blakts vai uts, jāatceras, ka bībeles dievs paglābis viņus no ūdens plūdiem, kaut vai pa pārītim, lai tie saviestos». [6]

Biedrs Karpuškins spriež tā: ne viss, kas pastāv, ir dieva radīts: dažas dzīvās būtnes radījis dievs, bet citas ieviešas pašas. Biedrs Karpuškins nenojauš, ka ar šādu paziņojumu viņš dod triecienu bībelei un reliģiskajiem li-

cējumiem, kas uzskata dievu par pasaules radītāju. Biedrs Karpuškins, kā redzams, domā, ka blaktis un tarakāni ieviešas no netīrības. Pamēģiniei, biedri Karpuškin, izdarīt šādu lietu: ielieciet burciņā dažādus netīrumus un aizsieniet to tā, lai tur neiekļūtu gaiss, tā stāvēs gadiem ilgi un nekādi tarakāni, nekādas blaktis tur neieviesīsies. Neviena dzīva būtne nerodas no netīrības, netīrumi ir tikai laba barība dažiem kukaiņiem, bet šie kukaiņi, tapat kā visi citi, izšķiļas no oliņām, kaut arī ļoti sīciņām. Pati sīkākā uts izšķiļas no oliņas, ko izdējusi uts (gnīdas). Un šāda sīka oliņa nevar «ieviesties», parādīties «pati no sevis», to izdēj kukainis. Tāpat no sevis nevar parādīties arī blakts. Nepieciešams, lai atrāpotu blakšu mātīte, piedētu spraugā oliņas. Tad no šīm oliņām izšķilsies blaktiņas. Gluži tāpat tas noliek ar tarakāniem.

Neizglītoti cilvēki domā, ka daži kukaiņi un pat dzīvnieki var rasties paši no sevis no netīrumiem. Patiesībā tas nav tā: tie rodas no sev līdzīgiem dzīvniekiem. Bet tad jājautā: kur gan cēlušies šie dzīvnieki? Atbildi uz šo jautājumu sniedz zinātne. Kas meklē pareizu atbildi uz šo jautājumu, tam tā jāmeklē grāmatās, zinātniskajā literatūrā. Atbilde, ko dod uz šo jautājumu bībele, ir tikai bērnišķīga pasaka. Tie ir sirmās senatnes tumšo ļautiņu uzskati un ticējumi. Apmierināties ar šo pasaku mūsu laikos nedrīkst.

(«Bezbožņik», Nr. 2, 1923. g.)

AIZSTĀVOT BĪBELI PRET SODOMIEŠIEM»

Kāds no avīzes «Bezbožņik» lasītājiem atsūtījis redakcijai vēstuli uz manu vārdu. Viņš dēvē sevi par «dedzīgu līdzjutēju nesaudzīgajai cīņai pret reliģisko tumsību». Daudz kas viņam «Bezbožņikā» patīkot, bet nepatīkot viņam sekojošais: «Jūs,» raksta P. Masļankovskis, «ar vienu vēzienu sitat gan pa degunu, gan galvu un sagāžat visu vienā atkritumu kaudzē.» Bet «bībelē taču ir daudz senu sadzīves tēlu un ainu. To nevar izsvītrot».

Paldies par norādījumu. Ja pilsonis Maslankovskis būtu uzmanīgi izlasījis «Bībeli ticigajiem un neticīgajiem», viņš nebūtu tā rakstījis. Avīzē «Bezbožņik» nekur nav sacīts: viss bībelē ir meli. Mēs tikai cenšamies dot izskaidrojumu, vai saskan ar zinātnes atzinumiem viss tas pasaku, teiku, nostāstu kopums, ko sauc par bībeli. Mēs cīnāmies un nesaudzīgi cīnīsimies, pirmkārt, pret mēģinājumu dēvēt bībeli par kaut ko «svētu», mēs pierādām, ka bībele ir cilvēka roku radīta; otrkārt, pret nekritisko uzticību bībeles tekstam; treškārt, — un tas ir pats svarīgākais, — mēs atmaskojam bībeli kā reliģiskās krāpšanas ieroci; ceturtkārt, mēs cīnāmies pret mēģinājumu paverdzināt strādniekus un zemniekus ar bībeles teiku un pasaciņu morāli.

Bet kas devis ieganstu kritiķim apsūdzēt avīzi «Bezbožņik» (starp citu, arī mani) negodbijībā pret bībeli? Redzat, es neesot precīzi izklāstījis notikumu ar sodomiešiem un veltīgi cēlis neslavu Latam [7] . izrādās, kad sodomas iedzīvotāji ieradušies un pieprasījuši, lai izdod viņiem eņģeļus, tad viņi gribējuši ar tiem nevis iepazīties, bet kopoties: ta vajadzējis — un tikai tā — tulkot vārdus «ka mes tos atzīstam». Un Masļankovskis man pārmet: «Ai-ai-ai! Cik slikti! … Jaroslavskis tīši (kāpēc jūs domājat, ka tīši?! — J. J.) nemin to vietu, kur Lats, zinādams viesmīlības pienākumu, ziedo savas divas meitas, bet iedzīvotāji bija iespītējušies, gribēdami izvarot tikai vīriešus.»

Pieņemsim uz brīdi, ka tieši tā tas arī bijis. Jo šie vīrieši, kā rakstīts bībelē, bijuši eņģeļi. Ja eņģeļus var «izvarot», — piedodiet man, Masļankovski, — atļaujiet man pēc visa tā izturēties bez jebkādas cienības pret šiem «eņģeļiem». Bet Masļankovskis, kas vēstules sākumā apgalvo, ka viņš esot «dedzīgs līdzjutējs cīņai pret reliģisko tumsumu», sava raksta beigās iesaucās: vai tas nav «Lata taisnīgums un sodomiešu grēki!» Jā, ļoti liels līdzjutējs!

Kādēļ es rakstīju par sodomiešiem? Es nosaucu šo rakstu: «Sodomiešu grēcinieki un sodomiešu taisnīgie». Pirms revolūcijas Krievijā (un ārzemēs vēl tagad) mācītāji skolās «ticības mācības» stundās minēja vienmēr šo stāstu, lai parādītu, kā dievs soda grēciniekus un glābj taisnīgos. Izrādās, ka bībeles grēcinieki ir pederasti, bet taisnīgie — asinsgrēcinieki. Masļankovskis saniknots par pederastiem, bet nemaz nav sašutis par asinsgrēku. Viņš aizmirst, ka vīriešu klosteros ir praktizēta pederastija un to praktizē vēl tagad. «Svētā» baznīca ir bagāta ar visādiem noziedzniekiem un deģenerātiem. Masļankovskis aizstāv bībeles stāsta sastādītāju, kas sašutis par sodomiešiem, bet nemaz nenosoda piedzērušo veci Latu, kam bijuši dzimumsakari ar savām meitām.

Mans uzdevums bija visā «jaukumā» parādīt šos sodomiešu «taisnīgos», parādīt to «tikumību», ar ko plātās baznīca. To esmu veicis. Bet Masļankovskis man pārmet: Ai-ai-ai! Cik rlikti! Lats bija tik augstsirdīgs, tā cienījis i iesmīlības likumus, ka bijis gatavs atdot izvarošanai savas divas meitas, lai tikai neizvarotu eņģeļus, bet jūs neprotat cienīt šo taisnīgo.

Ne, lai kā izpušķojat, bībeles varoņi «taisnīgie» ir visai netīkamas figūras. Galīgi atmaskot ekspluatatoru, vergu «morāli», ko bībele sniedz darbaļaudīm, ir ļoti svarīgi.

Es pacentīšos arī turpmāk «sist degunus un galvas» visiem reliģiskajiem elkiem, kam arī mūsu dienās ir vēl tik daudz negaidītu aizstāvju.

(«Bezbožņik», Nr. 20, 1923. g. 9. maijā)

PIELIKUMI

1. pielikums

No amerikāņu unitāriešu mācītāja I. T. Sentierlcnda grāmatas «Bībele, 1ās izcelšanās, atšķirība un raksturīgās īpašības», tulkojums no angļu valodas. Izd. «Posredijik» Maskavā 1908. g.. 228.-233. lpp. (Iznākusi pēc revolūcijas «Gotnelskij raboCij» izdevumā 1925. g.)

PRETRUNAS BĪBELĒ[8]

[1] Ātēs iespiežam te izvilkumus no grāmatas, ko sarakstījis nevis bezdievis, bet kristīgo garīdznieks, amerikāņu unilāriešu mācītājs, lektors garīgajā seminārā Bostonas pilsētas sludinātājiem (Ziemeļamerikā). Sis mācītājs secinājis, ka jaatsakās no bībeles lielākās da]as, atzinis, ka tās lielākā daļa nepavisam neatbilst kristīgo mācībai. Viņš atklāj šīs pretrunas un saka, ka vairāk nekā desmittūkstoš vietas bībelē dod iespēju iztulkot tās dažādi. Viņš, tāpat kā daudzi citi mācītāji, redz, cik nepamatota ir bībeles mācība, bet viņam trūkst apņēmības atteikties no šīs mācības. Mēs uzskatām par lietderīgu iespiest te būtiskus izvilkumus no viņa grāmatas par pretrunām bībelē.

Kā Vecajā, tā arī Jaunajā derībā sastopamas joti daudzas pretrunas. Sīs preirunas ir tik neapgāžams pierādījums pret bībeles nemaldīgumu, ka es atļaušos te minēt veselu virkni tādu pretrunu, lai gan tomēr tā būs tikai visai niecīga daļa no viņu kopējā skaita.

Citā nodaļā jau pievērsām lasītāju uzmanību pretrunām starp II Zām. gr. XXIV nodaļu un I Laiku gr. XXII, 1. Vienā no šiem tekstiem sacīts, ka tautas skaitīšanu izdarījis Dāvids pēc tā kunga pavēles, otrā — ka tā izdarita pēc sātana pavēles. Sos divus tekstus varētu uzskatīt par nemaldīgiem tikai fai gadījumā, ja dievs un sātans būtu viena un tā pati persona.

Te būs virkne pretrunīgu tekstu, pretstatīti ērtākai salīdzināšanai.

«Tad Dāvidam sirds trīcēja, kad tos ļaudis bija skaitījis. Un Dāvids sacīja uz to Kungu: es esmu ļoti grēkojis ar to, ko esmu darījis.» (II Zām., XXIV, 10.)

«Tāpēc ka Dāvids bija darījis, kas pareizi tā Kunga acīs, un nebija atkāpies no neviena Dieva baušļa visu savu mūžu bez tā viena notikuma ar Uriju, to Etieli.» (I Ķēniņu gr., XV, 5.)

No vienas puses, mēs redzam, ka Dāvids apgrēkojies, izdaridams tautas skaitīšanu Izraēlī, no otras — mums saka, ka Dāvids ne reizes nav nodarījis grēka, atskaitot sievas nolaupīšanu hetietim Urijam.

«Un notikās pēc šām lietām, ka Dievs Ābraamu pārbaudīja.» (1. Mozus gr., XXII, 1.)

«Neviens, kas top kārdināts, lai nesaka, ka tc.; no Dieva top kārdināts; jo Dievs nevar tapt kārdināts uz ļaunu un ari pats nekārdina neviena.» (Sv. Jēkaba gr., I, 13.)

No vienas puses, mums stāsta, ka dievs vienu otru kārdinājis, no otras puses — viņš nav kārdinājis nevienu. Jeremijas grāmatā mēs redzam, ka viņš ne vien kārdina, bet pat piekrāpj cilvēkus.

…«Zeme pastāv mūžīgi.» (Zālamans mācītājs, I, 4.)

«Zeme un tie darbi iekš tās sadegs.» (Pētera 2. gr., 111, 10.)

«Zemi tu esi dibinājis uz viņas pamatiem, ka tā nešaubās ne mūžam.» (Dāvida dziesmu gr., CIV, 5.)

Un vēl:

«Tā Elija aizbrauca vētrā uz debesīm.» (2. Ķēniņu gr., II, II.)

«Ikviens, kasno Dieva piedzimis, tas nedara grēku .. . tas nevar grēkot, jo tas no Dieva ir piedzimis.» (Jāņa 1. gr., III, 9.)

Un vēl:

«Un ņēma (Noa) no visiem šķīstiem lopiem un no visiem šķīstiem putniem un upurēja tam Kungam dedzinājamus upurus uz tā altāra. Un tas Kungs oda to saldo smaršu un sacīja savā sirdī: es jo projām vairs nenolādēšu zemi cilvēku dēļ.» (1. Mozus gr., VIII, 20—21.)

«Tad jums tam Kungam būs upurēt dedzinājamu upuri par saldu smaršu.» (4. Mozus gr., XXVIII, 27.)

«Tās (zeme un debesis) zudīs, bet tu palieci vienumēr.» (Gr. ebrejiem, I, 11.)

«Jo neviens nav braucis uz debesīm kā vien tas, kas ir nācis no debesīm, tas Cilvēka-dēls, kas ir debesīs.» (Jāņa ev., III, 13.)

«Neviena cilvēka nav, kas negrēkotu.» (1. Ķēniņu gr., VIII, 46.)

«Nav neviena cilvēka, kas taisns būtu virs zemes, kas labi darītu un negrēkotu.» (Zālamans mācītājs, VII, 21.)

«Jo tev nemīl upuris, citādi es to gribētu dot, dedzinājams upuris tev nepatīk.» (Dāvida dziesmu gr., LI, 18.)

«Vēršu un jēru, un āžu asinis es negribu.» (Ezaias gr., I, 11.)

«Un jums būs pienest dcdzinājamu upuri, uguns upuri par saldu smaršu tam Kungam: trīspadsmit vērsēnus no liel-lopiem, divi aunus, četrpadsmit gadavccus jērus.»

(4. Mozus gr., XXIX, 13.)

Salīdziniet arī sekojošos

«Tumsas nav, nedz nāves ēnas, kur ļaundaritāji varētu slēpties.» (Ijaba gr., XXXIV, 22.)

«Un Dāvids tiem atņēma tūkstoš ratus un septiņtūkstoš jātniekus.» (1. Laiku grāmata, XIX, 4.)

«Un Mikalcs (māsas), Zaula meitas, piecus dēlus.» (2. Zāmuela gr., XXI, 8.)

«Bet tie, kas manim bija līdz, gan redzēja to gaišumu un pārbijās, bet to balsi, kas ar mani runāja, to tie nedzirdēja.» (Apustuļu darbi, XXII, 9.)

«Dievu nemūžam neviens nav redzējis.» (Jāņa 1. gr., IV, 12.)

«Ar ko es iešu pretī tam Kungam? … Vai tam Kungam būtu labs prāts pie tūkstošiem auniem? Vai pie desmit tūkstošām eljes-upēm? … Ko tas Kungs no tevis prasa: tikai taisnību darīt, žēlastību mīlēt un pazemīgi staigāt sava dieva priekšā.» (Mikus gr., VI, 6—8.)

tekstus:

«Ādams un viņa sieva apslēpās priekš dieva lā Kunga apakš kokiem dārzā.» (1. Mozus gr., III, 8.)

«Un Dāvids tam paņēma tūkstoš un septiņsimt jātniekus un divide.-mit tūkstoš kājiniekus.» (2. Zāmuela gr., VIII, 4.)

«Un Mikale, Zauia meiia, palika bez bērna līdz savai miršanas dienai.» (2. Zāmuela gr., VI. 23.)

«Bet tie vīri, kas bija viņa ceļa-biedri, stāvēja iztrūkušies, to balsi gan dzirdēdami, bet neviena neredzēdami.» (Apustuļu darbi, IX, 7.)

«Es esmu Dievu redzējis vaigu vaigā.» (1. Mozus gr., XXXII, 30.)

«Un Dievam palika žēl viss tas ļaunums, ko viņš bija runājis, tiem darīt, un lo nedarīja.» (Jonas gr., III, 10.)

«Es tas Kungs to esmu runājis, tā būs, un to es darīšu, es no tā neatstāšos.» (Eceķieļa gr., XXIV, 14.)

«Jo es, tas Kungs, citāds nepalieku.» (Malaķijus gr., III, 6.)

«Pie kā nekādas pārmīšanās, nedz pārvēršanās ēnas.» (Jēkaba gr., I, 17.)

Bībelē sastopamas ne mazāk kā četrpadsmit vietas, kur runāts par dieva nozēlām.

«Es Jēkabu esmu mīlējis un Ezavu ienīdējis.» (Gr. romiešiem, IX, 13. Sk. 10.—18. p.)

«Jo tā bazūne skanēs un miroņi taps uzmodināti nesatrūdami.» (I.gr. korintiešiem, XV, 52.)

«Jo dievs ne-uzlūko cilvēka vaigu.» (Gr. romiešiem, II, II.)

«Kas kapā nogrimst, nenāks atkal augšām.» (Ijaba gr., VII, 9.)

Desmit baušļu paveidi. Katrs, kas uzmanīgi pētījis bībeli, zina, ka desmit baušļi tur minēti ne tikai tris dažādās vietās, bet arī divos dažādos paveidos, tik dažādos, ka nav nekādas iespējas tos identificēt. Ērtākai salīdzināšanai es citēšu šos divus dažādos veidus blakus.

1) Tev nebūs citus Dievus turēt priekš manis.

1)       Jo tev nebūs pielūgt nekādu citu dievu, — jo tas Kungs: dusmotājs ir viņa vārds, viņš ir dusmīgs Dievs.

2)  Tev nebūs sev darīt nekādu tēlu, nedz līdzību.

2)  Tev nebūs sevim taisīt lietus dievus.

3)       Tev nebūs tā Kunga, sava Dieva, vārdu nelietīgi velti valkāt.

3)  Tev būs turēt neraudzētas maizes svētkus.

35*

547

4)       Piemini to svēto dienu, ka tu lo svēti. Sešas dienas tev būs strādāt un visu savu darbu darīt.

Bet tā septītā diena ir tā Kunga, tava Dieva, dusēša-

nas-diena; tad tev nebūs nekādu darbu darīt.

41 Sešas dienas tev būs strādāt, bet septītā dienā dusēt; ir aramā un pļaujamā laikā tev būs dusēt.

5) Godā savu tēvu un savu māti.

1)       Nedēju svētkus arīdzan tev būs turēt ar kviešu pļaujas pirmajiem augļiem un pļaušanas svētkus, kad gads pagalam.

2)  Tev nebūs nokaut.

6)       Trīs reiz gadskārtā visiem, kas jūsu starpā ir vīrieši, būs rādīties tā Kunga, Izraēļa Dieva, priekšā.

7)  Tev nebūs laulību pārkāpt.

7)  Tev nebūs upurēt mana upura asinis.

8)  Tev nebūs zagt.

8)       Un pasa-svētku upurim nebūs palikt cauru nakti līdz rītam.

9)  Tev nebūs nepatiesu liecību dot pret savu tuvāku.

9)       Tos pirmajus no tavas zemes pirmajiem augļiem tev būs nest tā Kunga, tava Dieva, namā.

10) Tev nebūs iekārot sava tuvāka namu.

10) Azīti tev nebūs vārīt viņa mātes pienā.

No šiem diviem veidiem pie mums ieviesies tikai pirmais — XX nod. 2. Alozus grāmatā un V nod. 5. Mozus grāmatā, neraugoties uz to, ka 2. Mozus grāmatas XXXIV nod. skaidri pasacīts, ka tieši otrā forma ir tā, ko dievs diktējis Mozum un ko Mozus uzrakstījis pec dieva pavēles uz akmens galdiņiem kā «derības vārdus» jeb «desmit baušļus».

2. pielikums

Teiksma septiņas iabulās. No Asurbaniuala bibliotēkas*.

NO TEIKSMĀM PAR PASAULES SĀKUMU

I. Pirmatnējais haoss

Kad augstumos debess vēl nebija nosaukta,

Un lejā svētēm (?) vēl nebija vārdu,

Bij tikai Apsu pirmsākotnējs, tēvs viņu,

Mummu un Tiamate, kas dzemdēja dievus it visus —

Viņu ūdeņi saplūda vienuviet…

Tīrumu nebija vēl un nepagadijās purvu.

Dievu vēl nebija itin neviena.

Tad tika radīti dievi debesu vidū,

Lamu un Lahamu esību guva …

Laiku pagāja daudz… tad Anšars un Kišars.

Anu, dēls viņu, valdītājs (radīti tika) . ..

Sanāca kopā tad diženie dievi —

Un mulsuši bija Tiamate, Apsu (un Mummu) …

Tad uzkliedza Apsu, kas diženo dievu tēvs,

Viņš sacīja Mummu, vietvaldim savam:

«O, Mummu, uzticamais, sirdsprieca mana,

Uz priekšu dosimies, pie Tiamates!»

Tie gāja, Tiamatcs priekšā nolieca galvas,

Un apspriedās pret dieviem, saviem bērniem.

Apsu atvēra savu muti un sacīja viņai,

Mirdzošai Tiamatei, viņš sacīja vārdu:

«(Visa) viņu darbība vērsta pret mani,

Dienu nav miera man, nakti es nevaru aizmigt…

Es gribu tos izdeldēt un ceļus viņējos sagraut!

Mūsu raudas rimsies, mēs mantosim mieru.»

Uzdzirda Tiamate šo vārdu.

Saniknojās un iesaucās bēdās,

(Nāvīgi) izbijās viņa, plosījās izmisumā,

Ļaunu darbu tā izdomāja:

«Visu, ko cēluši, sagrausim mēs,

Lai viņu ceļš būtu nelaimju pilns,

Bet mūžīgi valdīsim mēs…» [9]

Plosoties, perinot viltu, bez miera dienu un nakti, Posās tie kautiņam, trakuma pilni… Māte Hubura [10] , kas visu bij radījusi, Izsniedza neveicamus ieročus, dzemdēja milzenes

čūskas

Ar asajiem zobiem, kas neprata saudzēt, Nevis asinis miesās tām lēja, bet indi. Briesmoņus trakos tā ietērpa šausmās, Ar drausmīgu liesmu tos pildīja, pacēla augstu, Kas redzēja tos, no drebām tas mira, To ķermeņi drūzmējās, nemetās bēgt (?). Kaujā tā izveda rāpuļus, drakonus, čūskas, Vētras velnus, trakus suņus, cilvēkus-skorpionus, Varenus vējus, cilvēkus-zivis un aunus, Ar nesaudzīgiem ieročiem, kaujā kas nepazīst baiļu… No dieviem, kas pirmdzimtie viņai, kas drūzmā ap

viņu,

Tā paaugstināja Kingu, par kungu nolika viņiem —

Lai karaspēku ved kaujā, lai pavēlnieks pulkiem, Lai zobenu izvelk un mudina kaujai. Vadību kaujās tā nodeva viņam, Apģērba viņu tā valdnieka (?) tērpa: «Tevi es pasaucu, dievu sapulcē noteicu tevi par

kungu,

Virskundzību pār dieviem uzticot tev! Dižens esi, mans vienīgais vīrs, Anunnaki daudzinās tavējo vārdu.» Likteņa galdiņus deva tā viņam, uz krūtīm tam lika: «Tava griba būs nelokāma, un vārds tavs negrozāms

būsļ»

(Seko vietām ļoti slikti salasāms stāsts par to, kā debesu dievi, uzzinājuši par Tiamates gatavošanos, sapulcējušies padomē un nodevuši savu likteni jaunajam Babilonijas dievam Mardukam, pasludinot viņu par savu valdnieku.)

II. Marduka slavinašana

Mardukam, savam atriebējam, likteni noteica viņi: Sagatavoja viņam valdnieka pili, Un savu tēvu priekšā viņš nosēdās par valdoni. «Tu visvairāk godināts starp visiem dieviem. Nav salīdzināms tavs liktenis, tavs vārds ka Anu

(vārds)!…

No brīža šā lai negrozāma tava griba,

Lai tavā varā paaugstināt un pazemot,

Lai nemainīga ir tava pavēle.. .

Neviens no dieviem lai neuzsāk ķildu ar tevi. ..

O Marduk, tu viens esi mūsu palīgs.

Mēs dodam tev valstību pār visu pasauli.

Tu nosēdisies sapulcē, — dižens tavs vārds,

Neuzvarams tavs šķēps, tiks izdeldēti tavi ienaidnieki,

Kas uzticēsies tev, paglābs dzīvību savu,

Bet, ja dievs ļaunū iecerēs — to izraidi no dzīves! …»

Tad priecājās viņi un sauca: «Valdnieks ir Marduks!» Deva viņam scepteri, troni un valdonību, zobenu

neuzvaramu — satriekt ienaidnieku.

III. Marduka kauja ar Tiamati

Viņš salieca loku, padarīja to par ieroci savu, Uzvēla sev šķēpu, lai mestu to (?), Ņēma zobenu (?), lika to labajā rokā, Loku un bultu maku piesēja pie sāniem. Sev priekšā viņš nolika zibeni, Ar liesmainu uguni pielēja tā ķermeni; Viņš darīja tīklu, Tiamati saistīt, Deva turēt to četriem vējiem, lai nekas no tā

neizvairītos;

Dienvidos un ziemejos, austrumos un rietumos Izlika viņš tīklu, sava tēva Anu dāvanu. Viņš radīja jauno vēju Imhullu, Dienvidu Vēju un

Viesuļvētru,

Cetrkārtvēju, Septiņkārtvēju, Virpuli Vēju, Postošo

vēju.

Laida viņš vējus, ko radījis bija, visus septiņus brīvē, Tam pakaļ tie devās, lai apjukumu sētu Tiamates dzīlēs. Tad ņēma viņš vētru, savu ieroci dižo, Ķara ratos viņš stājās, vētras neuzvaramā strāvā, Četrus zirgus tur iejūdza, iemauktus lika: Postnesi, Nesaudzīgo, Plūdnesi, Spārnoto — Zobi tiem pilni ar indi, Aujot tie prot, zemē nogāzt tiem māka … Viņa apģērbs ir negaiss, šaušalās ietērpies viņš, Ar savu dusmu mirdzumu apsedzis galvu, Ceļā viņš devās, pa savu taku joņoja prom, Kur Tiamate bija, tai niknai viņš pievērsa seju. Kad Marduku redzēja Kingu, sāka svārstīties gājienā

savā,

Viņa lepnība izzuda, domas apjuka viņam;

Kad ieraudzīja varoni-valdnieku dievi, palīgi viņa,

Sāka svārstīties rindas, kas bija tam apkārt.

Tiamate vien stāvēja, negriežot muguras,

No savām lūpām izgrūda dumpīgas runas…

Tad stādīja vētru tas kungs, savu ieroci dižo,

Tie Tiamates negantās sūtīja sacīt:

«Paaugstinājies tu, iecerot ļaunu,

Pret dieviem, ma:.iem tēviem, niknumu vērsi!

Kara pulki tavējie bruņoti, ieroči līdzi tev —

Panācies jel, tu un es — kausimies viens ar otru!»

Uzdzirda vārdus šos Tiamate, zaudēja prātu,

Brēca tik neganti kā apmāta.

Līdz pamatiem drebēja viņas bezdibeņu dzīles …

Pauda tā sazvērestību, sacīja burvības vārdus —

Un kaujas dievi apbūra viņas ieročus.

Tad sastapās Tiamate un gudrais starp dieviem

Marduks,

Kautiņā metās tic, cīniņā traucās — Tad izmeta tīklu tas kungs un notvēra viņu, Vētraino Vēju, kas pakaļ tam gāja, tai uzlaida virsū; Atpleta Tiamate savējo rīkli, cik spēdama plati, — Laida viņš rīklē tai Vētraino Vēju, tā nespēja aizvērt

vairs lūpas; Plostgiem Vējiem viņš piepildīja tai miesas. Viļņojās viņas dzīles, pārplīsa viņas rīkle; Viņš pacēla dunci, sasila drumslās tai miesu, Iekšas tai sacirta, pāršķēla sirdi, Viņš sasēja to, tās dzīvībai darīja galu, Tās līķi viņš nometa, uzspēra kāju tam virsū … Un dievi, tās palīgi, visapkārt viņai kas bija, Tad nodrebēja un bijājās, atpakaļ griezās, Gribēja aizbēgt, glābt dzīvību savu, Bet nc-aizlavijās, notvēra viņus, tie nespēja aizbēgt.

IV. Pasaules radīšana

Tad atpūtās dievs kungs, vēroja viņas ķermeni

beigto, —

Viņš iecerēja gudru darbu — sadalīt Tiamates miesas. Viņš pārgrieza to kā plakanu zivi uz divām daļām.

Pusi viņš pacēla augšup un apklaja debesi augsto, Tur viņš taisīja bultas un nolika sargus, Lika tiem raudzīties, ūdeni nelaist no debess. ' Pārstaigāja viņš debesi, apskatot apvidus tajā, Un stājās pie okeāna, kas miteklis Eam. Viņš, tas kungs, mērija dziļumus, okeāna pamatus, Pili pēc okeāna parauga cēla viņš, E-šarra [11] [1] Galvenā senatnes dievu trīsvienība, ko godināja jau sumeriešu laikos.

Debesu pils, dievu miteklis.. Pilī E-šarra, kas celta kā debess, Dzivot lika viņš Anu, Enlilam un Ea [12] viņu pilsētās

dzīvot [13] [1] Kā virs zemes katram dievam sava pilsēta, kur atrodas viņa templis, tāpat arī debesīs.

,

Viņš darīja vietas, kur stāvēt dižajiem dieviem [14] [1] T. i., planētām.

Spīdekļus, to attēlus, debesu aizsprostā [15] [1] Debesu aizsprosts — Zodiaka zvaigznāju josta.

lika, Gadu viņš noteica, atzīmēja robežas, Divpadsmit mēnešiem noteica kairam trīs

zvaigznes************ Acīm redzot kādreiz mēnesi dalījuši trīs daļās.

.

Gada dienām viņš nolika robežas. Nodibināja negrozāmu vietu Nibiru************** Nibiru — Marduka planēta — Jupiters, kura ceļš gandrīz sakrīt ar ekliptiku.

, to plūsmu

lai noteiktu, Lai nebūtu kļūdas, lai spīdekļi nemaldltos, Vēl nodibināja viņš noteiktu vietu Lnlilarn un Ea. Debesis atvēra viņš no abējām pusēm, Taisīja vārtus jo stiprus pa kreisi un labi, Tās (TiarnaUs) dziies novietoja ziemeļu polu, Nannaru (mēnesi) iededza viņš, tam uzticot nakti, Iecēla to par nakts sargu, lai atzīmētu viņš dienas: «Aļēneša sākumā lēksi pār zemi tu,

Ar ragiem tu zaigosi, sešas dienas tu atzīmēsi,

Septītā rādīsi tiaras pusi,

Cctrupadsmitā diena — jau divas puses» [16] [1] Mēness disks — mēness dieva Nannara (Sina) tiara.

.

(Seko grūti salasāms teksts, kurā pastāstīts par saules radīšanu un tas ceļa noteikšanu, par debesu Bābeles celšanu un par to, kā no Tiamates ķermeņa otras puses radīti augi un dzīvnieki; tad Marduks ķeras pie cilvēka radīšanas.)

Tad sirds viņu mudināja padarīt darbu jo gudru:

Atdarīja viņš savējo muti, sacīja Ea,

Kas bija uz sirds, to atklāja viņam:

«Gribu es salasīt asinis savas, gribu ņemt savu kaulu,

Cilvēku pacelšu es…

Radīšu cilvēku, lai dzīvotu viņš virs zemes, Cilvēkiem vēlēšu kalpot es dieviem .. .» [17] [1] Radīšanas beigu apraksts grūti salasāms.

3. pielikums

Teiksma par Gllsamešu, XI tab.; no Asurbanipa'a bibliotēkas. Stāstu par ūdens plūdiem pastāsta Gil(jamešam viņa sencis Ut-N;]pištims, kas paglābies no vispārējās bojā ejas un pēc plūdiem ieguvis nemirstību.

TEIKSMA PAR ŪDENS PLŪDIEM (NO GILGAMESA)

lgamešs teic mūkam-vientulim Ut-Napišfimarn:

k Ut-Napištim, es vēroju tevi,

vs apveids nav briesmīgs, tu esi man līdzīgs,

1 līdzīgs man, ne atšķirīgs esi.

rds tava noder, lai kautiņā smietos,

i visi. kad guli, uz muguras gulstiesl

ipēc gan tu paaugstināts, guvis dzīvību starp

nemirstīgiem?»

-Napištims Giigamešam tā saka: s atklāšu tev, Gilgameš, šo slepeno vārdu, ikšu, kas noslēpums, zināms tik dieviem: iripaka, pilsēta, kuru tu zini, fratas tuvumā stāv tā krastā, nlaiku pilsēta, miteklis dieviem, 1 sacelt plūdus tiem likusi sirds, šiem diženiem

dieviem.

ja starp tiem viņu tēvs, Anu,

Bels-karotājs, viņu padomnieks,

Ennugi, viņu priekšnieks

Un Ninibs, viņu sūtnis,

Ea-visgudrais sēdēja blakus;

Viņu vārdus atkārtoja viņš niedru žogam:

«2ogs, ak žogs! Sēta, ak sēta!

Klausies, žogs! Saproti, sēta!

Cilvēks Suripaka, Ubara-Tutu dēls,

Nojauc savu māju, uzcel kuģi,

Atstāj bagātības, domā par dzīvību,

Ienīsti bagātības dzīvības dēļ,

Iekrauj visas dzīvības sēklas kuģa iekšienē.

Lai būtu tie izmērīti, tā apmēri,

Apmēri kuģim, ko tu uzcelsi,

Lai platums un garums atbilst viens otram!

Tikai tad tu varēsi nolaist to jūrā!»

Es sapratu un bildu Ea, savam kungam:

«Ak manu valdniek, visu, ko teici tu,

Izpratu sirdī un pildīšu visu,

Bet ko sacīšu pūiim un vecajiem?»

Ea atvēra muti un atbildi deva,

Savam kalpam viņš tādu atbildi deva:

«Tā tu stāstīsi pūlim un vecajiem:

— Bels mani ienīdis, jūsu pilsētā es nedzīvošu,

Nesperšu kāju uz Be!a zemes,

Pie okeāna es nokāpšu, dzīvoju ar Ea, savējo kungu,

Bet pār jums viņš pārpilnām ūdeni sūtīs,

Putniem būs guvums un zivīm guvums,

Uzsūtīs jums viņš netīru lietu.»

Tikko svīda rīts, es uzsāku darbu,

Piektajā dienā es pabeidzu rasēt:

Simts divdesmit olekšu jābūt ir sienām.

Un jumta apjoms arī simts divdesmit,

Es apveidus uzmetu, uzzīmēju tos vēlāk;

Es seškārt klāju ar apšuvi kuģi,

Es septiņās dajās tam dalīju jumtu,

Tā iekšieni dalīju deviņās,

Viducī tam es saliku spraišļus,

Es taisīju stūri un visu, kā vajag.

Sešus mērus darvas uz dibena lēju,

Uz dibena lēju trīs deguta mērus;

Nesēji atnesa man trīs mērus eļļas:

Vienu mēru es atstāju upurim svētam,

Laivinieks paslēpa pārējos divus.

Ļaudīm es nokāvu vēršus,

Katru dienu pa āzim es kāvu,

Ar ogu sulu, vīnu un eļļu

Es viņu dzirdīju kā ar vienkāršu ūdeni;

Es rīkoju svētkus kā jaungada dienā.

Es atvēru klēlis. es ņēmu visdārgākās mirres,

Pirms rietēja saule, bij nobeigts mans kuģis.

Atnesa celtnieki mastu šim kuģim.

Visu, kas bij man, es iekrāvu tajā,

Cik vien bij sudraba, iekrāvu tajā,

Cik vien bij zelta, es iekrāvu tajā,

Visu, kas bij man, es iekrāvu, dzīvības sēklu it visu

Novietoju tam iekšienē; radus un ģimeni,

Lopus no lauka un zvērus no lauka, es iekrāvu visus.

Samašs man noteica stundu:

— Vakarā tumsības valdnieks netīrus ūdeņus sūtīs, Kuģim iekšienē dodies un durvis tam aizcērt. — Noliktā stunda bij tuvu!

Vakarā tumsības valdnieks netīros ūdeņus lēja;

Dienas izskatā raudzījos es,

Un tad izbijos es no šā laika,

Iekāpu kuģi un aizcīrtu durvis;

Vadīt kuģi es laiviniekam Puzur-Belam

Uzticēju ar celtni un visu tur iekrauto.

Tikko gaismiņa svida,

No debesu dziļumiem pacēlās padebess melns, Adads tajā rēca.

Nabu un Valdnieks nāca uz priekšu;

Vēstneši, gāja viņi pār kalnu un lauku;

Nergals apgāza mastu.

Nāk viņš, Ninibs, kauju viņš sācis aiz sevis;

Lāpas ir atnesuši Anunnaki,

Ar viņu ugunīm apgaismo zemi.

Adada rīboņa debesis piepildījusi,

Viss, kas bij mirdzošs, pārvēršas krēslā.

Brālis vairs nesaredz brāļa,

Cilvēki debesīs nevar pazīt viens otra,

Dievi baidās no plūdiem,

Tie aizbēg, tie paceļas Anu debesīs.

Tur sēstas kā suņi, gulstas uz sienām.

Kliedz Ištara kā dienas strādniece skaļi,

Balsī dīvainā dievu valdniece uzsauc:

«I.ai tā diena sadruplu pīšļos,

Diena, kad dievu priekša es sacīju ļaunu,

Tāpēc ka dievu priekšā cs sacīju ļaunu,

Lai cilvēkus pazudinātu, un piesaucu plūdus.

Vai gan tādēļ es izauklējusi manējo tautu,

Lai kā zivju nārstojums jūru tie pildītu?»

Aiz Anunnaka vainas dievi raud līdz ar viņu,

Dievi ir nomākti, sēd viņi asarās,

Lūpas tiem saspiestas, dreb viņu miesas.

Sešas dienas, sešas naktis klejo vējš un ūdeņi,

viesuļvētra skauj zemi. Sākoties seplītai dienai, viesuļvētra sāk rimties, Tā, kas kā karaspēks kāvusies kaujā; Norima jūra, vējš nostājās, izbeidzās plūdi. Noraudzījos es jūrā: nav dzirdama balss, Cilvēce visa par dubļiem ir tapusi, Augstāk par jumtiem ir nogulies purvs! Atveru logu cs, diena man apspida vaigu, Es plosījos, es sēdēju un raudāju, Pār vaigiem man straumēm asaras plūda. Es raudzījos pasaulē, plašajā jūrā, Divpadsmit dienas, ko braukt, kur vīdēja sala, Nizira kalnam tuvojas kuģis. Nizira kalns no sevis neatlaiž kuģa, Dienu un otro, un trešo tas neatlaiž kuģa, Ceturto, piekto un sesto dienu tā neatlaiž vaļā. Sārtojās septītā diena, Ņēmu es baložu mātīti, palaidu laukā, Aizlaidās baložu māte un atgriezās, Kā neatradusi vietas, tā atgriezās. Bezdelīgu cs ņēmu, palaidu laukā, Aizlaidās bezdelīga uri atgriezās, Kā neatradusi vielas, tā atgriezās. Es ņēmu tad kraukli un palaidu laukā,.

izšāvās krauklis, viņš redzēja ūdeni krītam; iņš ēd, viņš spurdz, viņš kāre, viņš atgriezties

negrib.

s pametu to četriem vējiem, es vīnu ziedoju dieviem,

s upuri noliku kalna galotnē.

strpadsmit ziedokļa urnas es noliku,

irti, ciedru un niedri es klāju zem tām.

ievi saoda smaržu,

ievi saoda tīkamo smaržu,

ievi kā mušas laidās pār upurētāju.

klīdz atsteidzās dievu valdniece,

stās lietas tā pacēla, Anu ko darījis viņai:

Vk dievi, kas stāvat šeit, kā neaizmirst man

kaklarotas no lazurīta, ipat šo dienu man neaizmirst, pieminēt mūžaml ii dievi pie upura pienāk! ;t Bels lai pie upura nenāk! ipēc ka nav viņš pārlicis, sacēlis plūdus, tvēkiem maniem viņš bojā iet ticis.» klīdz dievs Bels atjoņoja, jģi redzēja Bels, un kļuva viņš nikns, iknurris pārņēma viņu pret Igigi: 'ai tad mirstīgais paglābies kāds? Ivēkam nebūs dzīvot postažā šajā!» nibs atdara muti, ika viņš varonim Belam: vas bez Ea ir radījis būtnes? i vienīgais pārzina visu.» i atdara muti, ika viņš varonim Belam: u — gudrais starp dieviem, karotājs,

i  tu nepārdomājis sacēli plūdus? ēku tu grēcniekam uzlieci

linu tu vainīgam uzliec!

?t atkāpies, pirms viņš liks iznīcināts!

idēļ tu sacēli plūdus?

ii  būtu atnācis lauva un cilvēkus rijis! idēļ tu sacēli plūdus?

ii būtu leopards nāci^ un cilvēkus rijis! idēļ tu sacēli plūdus?

Lai būtu pienācis bads un postījis zemil Kādēļ tu sacēli plūdus? Lai būtu ieradies mēris un postījis zemi! Neesmu atklājis ļaudīm, kas noslēpums, zināms tik

dieviem,

Gudrais, es sūtīju sapni, un noslēpums atklājās sapnī.» Dievi tad padomu prasīja Belam; Uzkāpa Bels uz kuģa,

Nema mani un upju grīvā tie nolika dzīvot. Arī sievu manu viņš pacēla, lika mūs blakus; Mūsu sejām viņš pieskārās, stājās starp mums, svētīja

mūs:

«Agrāk Ut-Napištims bija mirstīgs, Tagad ir viņš, ir sieva mums, nemirstīgajiem, līdzīga: Lai dzīvo viņš, Ut-Napištims, upju grīvā tur tālu!» Ņēma mani aiz rokas, pacēla augstu;

PIEZĪMES

1 Muhameds — kā stāsta reliģiskās teikas — musulmaņu reliģijas — islama — nodibinātājs. Dzimis VI gs. beigās Arābijā. Jaunībā viņš esot vadījis tirgotāju karavānes, pēc tam, apprecējis bagātu tirgoni, kļuvis bagāts un kā pravietis sludinājis arābiem jaunas reliģiskas mācības, sākumā Mekas pilsētā, bet nevarejis sadzīvot ar turienes tirgotājiem un 622. g. bēdzis uz otru arābu pilsētu — Medinu (no šīs leģendārās bēgšanas — «hidžras» — mūsdienu musulmaņi sāk skaitīt savu laiku. Mcdinā Muhameds nodibinājis pirmo musulmaņu draudzi un ar ieroču palīdzību nācis pie varas Ilidžazā (apgabals Rieturnarābijā, kur atrodas Mekas un Medinas pilsētas). Saskaņā ar tām pašām reliģiskajām teikām miris m. ē. 632. g.

Islams parādījās ģints iekārtas bojā ejas un arābu feodālās valsts izveidošanās procesa kā šā procesa reliģisks atspoguļojums, kā jaunās feodālās ekspluatācijas sistēmas svētība. Islamu ietekmējušas vairākas reliģijas, it sevišķi judaisms un kristiānisms, kas bija izplatījušies vairakās vielās Arābijā. Arābu vārds

«islams» tulkojumā nozīmē «padevība», «sevis pakļaušana dievam».

Būdams feodāļu ideoloģija, islams attaisno feodāļu kundzību. Feodāļi — tā laika valdnieki «kalifi» saskaņā ar islama reliģiskajām mācībām tiek pasludināti par «Muhameda vietniekiem» un «dieva pārstāvjiem virs zemes». Korāns, musulmaņu «svētā grāmata», satur likumus, kas aizstāv un attaisno darbaļaužu feodālo ekspluatāciju.

Attaisnojot nevienlīdzību un ekspluatāciju, korāns 4. surā (nodaļā), 62. ajatā (pantā), saka, ka jāklausa ne vien allaham un viņa sūtnim, bet arī tiem, kam vara, ekspluatatoriem. Tas māca, ka pats dievs nodibinājis tiesisko un mantisko nevienlīdzību starp cilvēkiem un pret to nedrīkst iebilst. Korāns svētī sievietes par vergošanu ekspluatatoru interesēs, padara par likumīgu daudzsievību, uzliek sievietēm par pienākumu nēsāt plīvuru («izaru», «čadru»). No senajām reliģijām mantotos islama sarežģītos rituālus un tajā noteiktās dažādās reliģiskās «saistības» (pieckārtēja lūgšana ik dienas, ramadana mēneša 30 dienu gavēnis, radžs jeb svētceļojums uz Meku un ar to saistītie upurēšanas svētki, reliģiskais nodoklis — zakjats, ušers utt.) ekspluatatoru šķiras izmanto savas kundzības nostiprināšanas nolūkos.

Islams ar tā korānu, teikām par Muhamedu utt. ir līdzeklis ekspluatatoru rokās darbaļaužu apspiešanai. PSR Savienībā islams ir viens no reliģijas veidiem, kas aptumšo dažu darbaļaužu slāņu prātus.

2 Buda — viens no galvenajiem budistu dieviem, kuru budisti uzskata par savas reliģijas dibinātāju. Budistu teikas stāsta, ka viņu nevainīgi ieņēmusi viņa jaunavīgā māte un viņš piedzimis Indijā VI gs. beigās pirms m. ē. (kristīgo baznīca māca, ka ari Jēzus «nevainīgi» ieņemts), bijis valdnieka dēls, vārdā Sidarta (arī Gautama un Sakja-Muni), 29 gadu vecumā atteicies no zemes slavas un priekiem, atradis jaunus ceļus, kā sasniegt svētlaimi un pestīšanu, un tāpēc dabūjis goda nosaukumu «Buda», arī «Bodisatva», t. i.,

«Apgaismotais», sludinājis jaunu reliģisku mācību, nodibinājis pirmo draudzi no saviem mācekļiem un miris V gs. sākumā pirms m. ē.

Buda ir indiešu dievs, kuru tās pielūdzēji, līdzīgi teiksmainajam kristīgo Jēzum Kristum, pamazām pārvērtuši par «vēsturisku» personu. Daudzas pasakas par Budu (kas izveidojušās dažus gadsimtus pirms kristiānisma), piemēram, par viņa nevainīgo ieņemšanu un brīnumaino piedzimšanu no jaunavas, par to, kā viņu kārdina tuksnesī ļaunais gars, par dažadiem brīnumdarbiem un tml., ļoti līdzīgas vēlākajām evaņģēliju pasakām par Jēzu. VII gs. kristīgo ķesteris Damaskas Joans, atstāstot indiešu teikas par BuduBodisatvu un par kādu viņa audzinātāju, pielāgojis viņu vārdus kristīgajai ticībai, pārvērtis viņus abus par kristīgo «svētajiem» un tādējādi safabricējis «indiešu valdnieka dēla Joasafa un Varlaama dzīvi». Baznīca par godu šiem teiksmainajiem «svētajiem» 19. novembrī svin sevišķus svētkus.

Drahma un Siva — seni indusu dievi, kas kopā ar Višnu veido indusu «svēto trīsvienību». No šiern trim dieviem Drahmu ticīgie uzskata par augstāko dievu — radītāju un pasaules valdītāju, dievu un cilvēku pavēlnieku, kas dzīvo augstākajās debesīs, paradīzē. Siva — bargais iznīcības dievs, ļauno garu un rēgu pavēlnieks, kas uzsūta nelaimes, slimības un nāvi. Turpretim Višnu uzskata par pasaules un cilvēku labo sargu, kas labprāt un vienmēr nāk visiem palīgā.

3 Izteiciens «Viss plūst, viss mainās, nekas nestāv uz vietas» pieder izcilajam sengrieķu filozofam Herakiilam no Efesas pilsētas, kas dzīvojis VI—V gs. pirms m. ē. Viņa plašais filozofiskais darbs līdz mūsdienām, diemžēl, nav saglabājies. Sai darbā, no kura palikuši tikai niecīgi fragmenti, viņš pierādījis savam laikam gluži jaunu domu, ka viss dabā urc cilvēku sabiedrībā pastāvīgi kustas, mainās, pāriet r;o vienas formas otrā, ka viss atrodas rašanās un iznīcības stadijā. Piemēram, viņš apgalvo: «Divreiz mums neiebrist vienā un tai pašā straumē, jo tajā ieplūst arvien jauni un jauni ūdeņi.. . Mēs iebrienam tai pašā straumē — un tomēr ne tajā …»

* K. Markss darbā «Par Hēgeļa tiesību filozofijas kritiku», runādams par reliģiju, atzīmē: «. .. Cilvēks rada reliģiju, bet reliģija nerada cilvēku. Un proti: reliģija ir tāda cilvēka sevis apzināšanās un sevis sajušana, kurš sevi nav vēl atradis vai ir jau atkal pazaudējis …

Reliģijas posts ir pastāvošā posta izpausme un tai pašā laikā protests pret pastāvošo postu. Reliģija ir apspiestās radības nopūta, cietsirdīgās pasaules sirds līdzīgi tam. kā tā ir gars iekārtā, kurā nav nekā garīga. Reliģija ir tautas opijs.

Iznīcināt reliģiju, šo tautas iluzoro laimi, nozīmē prasīt tautai īstu laimi.» (/(. Markss un F. Engelss, Par reliģiju, 26. un 27. lpp.)

V. Ļeņins rakstā «Sociālisms un reliģija» tāpat pasvītro reliģijas sociālo būtibu un lomu: «Kas visu mūžu strādā un cieš trūkumu, tam reliģija māca būt pazemīgam un pacietīgam šai pasaulē, mierinādama ar cerībām uz debesu balvām… Reliģija ir tautas opijs. Reliģija ir gariga degvīna veids, kurā kapitāla vergi slīcina savu cilvēka izskatu, savas prasības pēc daudzmaz cilvēka cienīgas dzīves.» (Ļeņins, Raksti, 10. sēj., 62. lpp.)

5 Voltērs (1694.—1778. g.) — ievērojams franču apgaismotājs, rakstnieks un filozofs. Uzskatīdams visas sava laikmeta reliģijas par aplamām un smieklīgām, viņš tomēr ieteica buržuāzijai saglabāt reliģiju kā līdzekli, lai turētu iemauktos lauku un pilsētu trūcīgos. Tā, piemēram, kāda no saviem dzejoļiem sakarā ar nezināma autora antireliģisko grāmatu «par trim krāpniekiem» viņš rakstīja:

Ja debesīm pietrūktu viņa vissvētāko zīmju Un par viņu tās liecināt varētu beigt, — Ja nebūtu dieva, — to izdomāt vajadzētu.

Citā vietā, runājot par agrāko laiku franču rakstnieku P. Beilu (1647,—1706. g.), Voltērs arī rakstījis: «Man liekas, ka nepieciešami atšķirt tautu vārda īstajā nozīmē un filozofu sabiedrību, kas stāv pāri tautai. Ļoti pareizi, ka visās zemēs tautai vajadzīgi visstiprākie iemaukti, un, ja Beilam būtu jāpārvalda pieci vai seši simti zemnieku, viņš nekavētos sludināt tiem dievu — sodītāju un atalgotāju».

0 Sākumā ebreji gadus skaitīja pēc valdnieku valdīšanas gadiem, pēc dažādiem ievērojamiem politiskiem un citiem notikumiem un pēc vietējo grieķu-romiešu laika. Vēlāk mācītāji un rabīni «svēti» un obligāti ieteica laiku skaitīt «no pasaules radīšanas». Sāds teiksmains notikums esot bijis (ja skaitām pēc mūsdienu kristīgo kalendāra) 3761. gadā pirms m. ē. Mēneša un dienu gada skaitļošana bijusi divējāda: par «svētā» gada sākumu uzskatīts pavasara mēnesis Nisans (marts—aprīlis), par pilsoniskā gada — rudens mēnesis Tišri (septembris—oktobris).

Sākumā arī agrīnie kristīgie izmantojuši dažādas vietējās «pagānu» ēras: skaitījuši gadus pēc romiešu konsuliem un imperatoriem, pēc teiksmainā Romas pilsētas dibināšanas gada u. tml. Vienlaikus baznīcnieki pieņēma arī ebreju skaitīšanas sistēmu «no pasaules radīšanas», pie tam viņi «aprēķinājuši», ka šis notikums norisinājies nevis 3761, bet 5508 gadus pirms «Kristus piedzimšanas». Tādējādi jautājumā, kad notikusi pasaules radīšana, starp kristīgajiem un jūdiem radušās domstarpības. Nesaskaņas gadu skaitīšanas sistēmā pastāvējušas ilgi, līdz pat VI gs., kad Romas mūks Dionisijs Mazais 525. g. ieteicis baznīcai uzsākt kristīgo laika skaitīšanu un gadus skaitīt no «Kristus piedzimšanas». Dionisijs «aprēķinājis», ka šī «piedzimšana» notikusi 754. g. pēc Romas dibināšanas, imperatora Augusta valdīšanas laikā. Visi šie aprēķini dibināti uz smiltīm, tāpat kā ebreju laika skaitīšana «no pasaules radīšanas» balstās uz aplamā priekšstata par zemes vēsturi.

Dionisija ieteiktā laika skaitīšana ieviesās lēnām: pirmoreiz Romas pāvesti to sāka lietot savos apkārtrakstos VIII gs. vidū, bet par obligātu visiem kato-

Jiem padarīja tikai XV gs. XVI gs. to oficiāli pieņēma Vācija un Francija, 1700. g. cars Pēteris I noteica to Krievijā, 1752. g. to atzina arī Anglijā. Taču gadu skaitīšana «no pasaules radīšanas» vēl nav galīgi izzudusi: bez ticīgajiem ebrejiem to līdz pat mūsu dienām vēl atzīst gan daudzi baznīcas kalpi, gan sektanti, it sevišķi vecticībnieki.

7   Par «svēto rakstu» varoņiem garīdznieki stāsta, ka tie dzīvi vai pēc nāves uzņemti debesīs. Piemēram, Enoks — viens no teiksmainā pirmā cilvēka Ādama pēcnācējiem, kas esot nodzīvojis virs zemes 365 gadus, esot dzīvs uzņemts debesīs (1. Mozus grāmata, V, 18—24). Tāds pats teiksmains varonis ir bībeles Mozus, kas esot izglābis ebrejus no ēģiptiešu verdzības, dieva uzdevumā iedevis viņiem reliģiskos «baušļus» un arī dzīvs uzņemts debesīs.

Teiksmainais pravietis Elija, kas esot uzbraucis debesīs ugunīgos ratos (i. Ķēniņu grāmata, XVII; 2. Ķēniņu grāmata, II), patiesībā ir sens kanaāniešu lietus, negaisa, ražas un zemkopības dievs. Ar tādiem pašiem zemkopības dieva-negaisnieka vaibstiem iedomājas šo Eliju ticīgie, kam tas saplūdis ar bijušo senkrievu dievu Perunu un kas pirms labības pļaujas svin vasaras svētkus — «Elijas dienu», 20. jūlijā.

Arī Jēzus Kristus, — kura pēcnāves uzbraukšanu debesīs kristīgie svin ik gadus četrdesmitajā dienā pēc lieldienām, — izdomāta ir teiksmaina persona, kuras nekad nav bijis. Kristus tēls nogleznots no vairākiem to austrumnieku un grieķu-romiešu dievu tēliem, par kuriem bij izplatīts daudz nostāstu, it kā tie kādreiz brīnumaini piedzimuši virs zemes, darījuši brīnumdarbus, sludinājuši cilvēkiem jaunu reliģijas mācību, miruši mocekļu nāvē, augšāmcēlušies un uzkāpuši debesīs. Jēzus Kristus, t. i., «svaidītais», nav vēsturiska persona, nav kristiānisma un baznīcas dibinātājs, bet teiksmains dievišķīgs «pestītājs».

8   Homērs — leģendārs sengrieķu dzejnieks un klejotājs dziedonis. Viņu dēvē par divu senatnes lielāko poēmu — «lliadas» un «Odisejas» autoru. Apdziedāti dažādu grieķu drosminieku varoņdarbi pie aplenktās pilsētas Trojas mūriem. «Odiseja» stāsta par teiksmainā varoņa Odiseja piedzīvojumiem. Sīs poēmas sastādītas no vairākām sengrieķu teikām, ko dziedājuši dažādi klejotāji dziedoņi. Olimpa kalnu dievu debesu mājokļa apraksts sastopams daudzās vietās abās šais poēmās.

9    «Kabata», t. i., «teika», — mistiska viduslaiku reliģiska mācība, ko izveidojuši daži ebreju teologi. Kabalisti apgalvoja, ka lūgšanu ekstāzes ceļā cilvēks varot saplūst ar dievu, ka viņiem pieejami un zināmi dievu un eņģeļu, pasaules radīšanas un iekārtošanas noslēpumi, cilvēka pestīšanas ceļi, bībelcs apslēptā jēga u. tml. Viņu galvenās grāmatas bija «Seferjecira», t. i., «Radīšanas grāmata», kas sarakstīta IX gs., un «Zogar», t. i., «Mirdzums», kas parādījusies XIII gs. Spānijā. So abu grāmatu, tāpat kā visas «kabalas» saturs ir reakcionāras dievvārdnieciskas blēņas.

10    586. g. pirms m. ē., kad Jūdeju un tās galvaspilsētu Jeruzalemi bija sagrāvis Babilonijas valdnieks Nebukadnecars, daļa no ebreju dienvidu — Jūdejas valsts iedzīvotājiem tika aizvesta «Bābeles gūstā», t. i., izraidīta uz Babiloniju. Pastāvīgi uzturēdami sakarus ar babiloniešiem, ebreji daudz aizguvuši no tiem. Viņi tuvāk iepazinušies ar turienes teikām par dažādiem dieviem un varoņiem, par pasaules radīšanu, par cilvēku krišanu grēkos un nemirstības zaudēšanu, par ūdens plūdiem, par Bābeles torņa celšanu un valodu sajaukšanu utt. un pēc tam izlietojuši tās galīgajai bībeles redakcijai. Viņi aizguvuši no turienes arī dažus reliģiskos svētkus un izdarības, kalendāru, dažas astronomiskas zināšanas, astroloģiju — viltus zinātni par debess spīdekļu šķietamo ietekmi uz cilvēkiem un dabu, un par pareģošanu pēc šiem spīdekļiem, maģiju — virkni zintniecisku, buramo izdarību un apvardojumu slimību «ārstēšanai», un daudz ko citu.

11   Avesta — seno persiešu «svētie raksti», kas vietām arī tagad persiešu dzīvē aizvieto bībeli. «Svētie raksti» sadalās vairākās daļās un satur senlaiku teikas par dieviem un varoņiem, norādījumus par dievkalpojumu kārtību, lūgšanas un himnas, norādījumus ticīgajiem par viņu uzvedību un attiecībām savā starpā un pret dieviem utt. Avesta radusies pakāpeniski, daudzu gadsimtu laikā, un tās vissenāko daļu sākumi meklējami pirmskristiānisma senatnē. Par vienu no darbības personām tur izvirzīts Zaratustra jeb Zaroastrs — teiksmains reliģisko likumu devējs un persiešu reliģijas pamatu licējs, kas esot dzīvojis no0 gadu pirms kristīgo laika skaitīšanas.

12   Kalevala — viens no ievērojamākajiem kareļusomu tautas eposa sacerējumiem, ko no kareļu tautas dziesmām, kas atspoguļo Ziemeļu seno dzīves veidu, uzskalus un dzeju, sakopojis un apstrādājis zinātnieks Lenruts (1802.—1884. g.). Kalevalas varonis — dziedonis Veinemeinens.

13   Makarijs (1816.—1882. g.) — viens no ievērojamākajiem krievu ķesteriem — tumsoņām, no 1879. g. bija Maskavas metropolīts, bet pirms tam profesors garīgajās akadēmijās Kijevā un Pēterburgā. Viņa spalvai pieder daudz iespiestu darbu krievu pareizticīgās baznīcas vēsturē un dogmatiskajā teoloģijā.

14   Origens — viens no lielākajiem agrīno kristīgo teologiem un baznīcas rakstniekiem III gs. (miris 254. g.), savā laikā uzrakstījis izskaidrojumus visām bībeles grāmatām, kritiku par antikristiānisko filozofa Celsa darbu, sacerējumu «Par principiem» u. c. Metodijs — bīskaps pilsētā Olimpā, Likijā, piekrita Origena uzskatiem, ka kristīgais var iegūt «pestīšanu» atturības ceļā un dzīvojot parazītisku «novērotāja» dzīvi. Teognosts — viens no dievvārdu skolas skolotājiem Aleksandrijā III gs. beigās vai IV gs. sākumā. Visi trīs — Origens,

Metodijs un Teognosts bija vienādos uzskatos, ka eņģeļi esot nevis «gari», bet miesīgas būtnes, t. i., tiem esot ne tikai dvēsele, bet arī miesa, ķermenis.

15   Jeruzalemes Kirils — bīskaps IV gs., kas ne vienreiz vien padzīts no Jeruzalemes, tāpēc ka bijis alkatīgs pēc naudas.

16   Dionisijs Aeropagits — nevēsturiska persona, pirmais teiksmainais Atēnu pilsētas bīskaps, ko Kristiānismam esot pievērsis apustulis Pāvils («Apustuļu darbi», XVII, 34). Ar šo vārdu VI gs. sākumā slēpies kāds nezināms kristīgo rakstnieks, kas uzrakstījis vairākus garīdznieku iecienītus reliģiski filozofiskus un teoloģiskus darbus, no kuriem vienā («Par debesu hierarhiju») viņš apraksta dažādas eņģeļu dienesta pakāpes, gluži kā Bizantijas ķeizara galminieku pakāpes.

17   Tabu — polineziešu vārds, apzīmē reliģisku aizliegumu, aizliegtu lietu vai darbību; par apzinātu vai neapzinātu tabu pārkāpšanu vainīgo sodot gari, dievi, mācītāji utt. Ar tabu saistītie ticējumi u^ izdarības plaši izplatītas pirmatnējo tautu reliģijās, tāpat arī kristiānismā, jfidaismā un citās reliģijās. Par tabu piemēru var noderēt bībeles aizliegums izrunāt dieva vārdu, aizliegums ticīgajiem gavēņos ēst neatļauto, strādāt svētkos u. tml. Tabu izmantojusi un izmanto garīdzniecība un sabiedrības ekspluatatoru šķiras, lai nostiprinātu savu kundzību pār darbaļaužu masām.

18   Lafargs Pols (1842,—1911. g.) — franču sociālists, K. Marksa skolnieks un cīņu biedrs, ievērojams marksisma teorētiķis un propagandists. Pēc Parīzes Komūnas, kurā viņš piedalījās, emigrēja uz Spāniju, pēc tam uz Londonu. 1882. g. atgriezās Parīzē, kur kopā ar Ciedu nodibināja franču strādnieku partiju. Savās runās un oamflctos Lafargs nenogurstoši propagandēja un aizstāvēja marksismu. Viņš uzrakstījis daudz lielisku antireliģisku pamfletu.

19   Tigra — viena no lielākajām Mezopotāmijas upēm. Tigras un Eifratas upes krastos, pēc blbeles nostāstiem, esot bijusi paradīze. Ninive — senlaikos varenās Asīrijas valsts galvaspilsēta, ko nopotīja 607. g. pirms m. ē. midieši un babilonieši. Izdarot izrakumus pagājušā gadsimta vidū, Ninives drupās atrada valdnieka Asurbanipala (668—631. g. pirms m. ē.) bibliotēku, kurā, starp citu, uzglabājušās asiriešu-babiloniešu teikas par pasaules radīšanu, ūdens plūdiem u. c.

20   Maķedonijas Aleksandrs (356.—323. g. pirms m. ē.) — Maķedonijas (Balkānu pussalā) valdnieks, kas apvienoja un pakļāva sev visu Sengrieķiju; viens no seno laiku lielākajiem karavadoņiem, kas sagrāva vareno Persijas impēriju un nodibināja plašu monarhiju; uzdevies par grieķu dieva Apollona dēlu. Augusts (31. g. pirms m. ē. — m. ē. 14. g.) — Romas imperators, kas republikas vietā Romā nodibināja monarhistisku ķeizarvalsti, nostiprināja lielo muižnieku-vergturu militāro diktatūru. Lai dotu reliģisku svētību viņa varai, ari viņu dēvēja par dieva Apollona dēlu. Cingishans («lielais hans», ap 1155. g. — 1227. g.) — plašās mongoļu impērijas nodibinātājs Āzijā.

21   Avīze «Bezbožņik» — antireliģiskās propagandas kaujiniecisks masu orgāns — sāka iznākt 1922. g. decembri.

22   Bībeles nostāstā, kā Kains un Ābels upurējuši pirmdzimtos no ganāmpulkiem un pirmos no zemes augļiem, ir atskaņas no pirmatnējās senču ģints garu pielūgšanas. Pirmatnējie cilvēki, kas dzīvoja ģints iekārtā, uzskatīja, ka viņu saimnieciskā labklājība atkarīga no mirušajiem senčiem, no to žēlsirdības vai dusmām. Tāpēc viņi centās pielabināt šos garus, ziedoja tiem lopu pirmdzimtos vai jaunās ražas pirmos graudus, vārpas un maizi.

23   Nostāsts par «Kaina zīmi» izveidojies tādēļ, ka dažās pirmatnējās tautās slepkavu, kas izlējis cilvēka asinis, uzskata par «nešķīstu», tāpat visi no viņa vairās. Arī slepkavam jāsargās no cilvēkiem. Lai cilvēks neapgānītos, pieskaroties tādam «nešķīstenim», slepkavam uz miesas parasti ir kāda zīme. «Kaina zīmes» mītā izcelšanos varēja ietekmēt arī cita pirmatnēja paraža, kuras ietekmē slepkava izkrāsoja savu seju, lai mainītu savu ārējo izskatu un izvairītos no noslepkavotā cilvēka «gara» atriebības.

24   Jabals, Jubals un Tubalkains — teiksmaini bībeles senči, lopkopju, muzikantu un kalēju ciltstēvi. Sīs teikas senie ebreji izveidojuši laika periodā, kad ar pāreju uz dzelzs darba rīkiem uri ar ražošanas spēku izaugsmi un sarežģītāko darba dalīšanu saira ģints iekārta, kad sāka veidoties šķiru sabiedrība, kad sabiedrības locekli sāka dalīties bagātniekos un trūcīgajos. Tā laika atskaņas, kas izpaužas minētajās teikās, sastopamas gan lopkopju, muzikantu un kalēju patstāvīgo nodarbību uzskaitē, gan ari norādījumos, ka Tubalkains esot kalis visus rīkus no vara un dzelzs, bet Jubals bijis ciltstēvs muzikantiem, kas apkalpojuši bagātniekus dzīrēs un izpriecās.

25   Asinsatriebiba — paraža, kas izveidojusies ģints iekārtas apstākļos. Tās būtība ir šāda: ja kāds svešinieks nogalinājis ģints locekli, ģints pienākums ir atriebt slepkavam, nogalināt viņu pašu. Kaukāzā dažas tautas šīs paražas paliekas piekopa līdz pat Lielajai Oktobra revolūcijai, pie tam tās dedzīgi atbalstīja turienes dižciltīgie un garīdzniecība.

20 Kristofors Kolumbs — izcils XV gs. jūras braucējs. M9'2. g., meklēdams jaunus jūras ceļus uz bagāto Indiju, viņš atklāja Jauno Pasauli — Ameriku, kas nosaukta Amerigo Vespuči vārdā, jo viņš pirmais 1500. g. sastādījis tās aprakstu un ģeogrāfisko karti. Kolumbu vajāja spāņu garīdznieki par to, ka viņš atbalstīja mācību par zemes lodveidību.

27 Ābrams, viņa sieva Zāra, viņa dēls tzāks un dēladēls Jēkabs, kas figurē ' daudzos bībeles nostāstos, ir teiksmainas personas. Ar viņu tēliem un vārdiem tiek godināti senebreju ģinšu gari un dažu cilšu dievi.

28   Adventisti — reliģiska organizācija, kas Padomju Savienībā maz pazīstama, bet ārzemēs, it sevišķi ASV, ļoti izplatīta. Adventistu nosaukums cēlies no latīņu vārda «adventus», kas nozīmē atnākšana («otrā Kristus atnākšana»). Adventistu sekta radusies pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados Ziemeļamerikā sīkburžuāzijas (amatnieku, sīktirgotāju) vidu, kuru izpostīja un dzina bezizejā kapitālisms. Sīkburžuāzijai šķita, ka tās izputēšanai ir sakars ar «pasaules galu», ar «otro Kristus atnākšanu», pēc tam jānāk «dieva valstībai» virs zemes. Mācība par Kristus atnākšanu šai sektai ir galvenā. Tās dibinātājs bija amerikānis Viljams Millers (1782.—1849. g.), kas, pamatojoties uz bībeli, pareģojis, ka Kristum esot jāierodas 1843. vai 1847. g. Sis «pareģojums», protams, nepiepildījās. Pēc tam adventistu barveži daudzkārt noteikuši termiņus «otrai atnākšanai» un katrreiz ar negodu izgāzušies. Adventisti atbalsta vairākas mācības, no kurām visvairāk piekritēju ir «septītās dienas adventistiem», kuri svētī sestdienu. Viņi no'iedz baznīcas ceremoniālus, svētbilžu, krusta utt. godināšanu, tur sevišķā cieņā Vecās derības grāmatas un pēc ticīgo ebreju parauga neēd cūkgaļu.

Evaņģēlisti jeb «evaņģēliskie kristīgie» — reliģiska sekta. Cariskajā Krievijā tā radās XIX gs. 60.—70. gados. Evaņģēlisti ir ļoti centralizēta organizācija. Savas mācības pamatos viņi liek personīgo ticību teiksmainā Jēzus Kristus «izpirkšanas nopelniem», aizstāv bībeles «nemaldīgumu un dieviedvesmu».

TolstojieŠi — Ļ. Tolstoja reliģiskās mācības sekotāju sekta. Viņi noraida baznīcas ceremoniālu un ticības mācību un piirmajā vietā izvirza «tikumisko pašveidošanos» un «nepretošanos ļaunumam ar varu», atsakās no kara dienesta.

29  Ēģipte — seno austrumu valsts, radusies pirms 4—5 gadu tūkstošiem. Ap m. ē. sākumu tā kļuva par Romas impērijas sastāvdaļu. Šī valsts atrodas Āfrikas ziemeļos, šaurā un garā ielejā, Nīlas upes krastos, kuras gadskārtējie plūdi padarīja augsni ārkārtīgi auglīgu. Turienes iedzīvotāju galvenā nodarbošanās bija zemkopība, kuras vajadzībām zemi pārklāja biezs apūdeņošanas kanālu un ezeru tīkls. Ēģiptes zemnieki bija valsts dzimtcilvēki, un viņus toreiz nežēlīgi ekspluatēja valdošās šķiras — karavīri un garīdzniecība. Valsts priekšgalā bija valdnieki, ko sauca par «faraoniem». Patlaban Ēģipte ietilpst Apvienotajā Arābu Republikā, kas ir suverēna valsts.

50 Abimeleks no Ģeraras — teiksmaina bībeles persona. Bībele norāda, ka šis teiksmainais varonis bijis kādas kanaāniešu pilsētas Ģeraras valdnieks; nav zināms, vai tāda pilsēta kādreiz pastāvējusi.

31   Agare un Izmaels — pēc bībeles nostāstiem verdzene, teiksmainā patriarha Ābrama mīļākā un viņas dēls, kas it kā padzīti tuksnesī pēc Ābrama greizsirdīgās sievas Zāras vēlējuma. Izmaelu parasti dēvē par arābu staiguļu cilšu teiksmaino ciltstēvu. Tāpēc daži arābi-musulmaņi šīs teiksmainās personas vārdu un piemiņu godina.

32   Sodoma un Gomora — kanaāniešu pilsētas, kuras par iedzīvotāju netiklību un izvirtību ar ugunīgu sēra lietu esot nopostījis dievs. Pasaciņu par šo pilsētu šausmīgo likteni daudzkārt savos sprediķos izmantojuši un izmanto mācītāji darbaļaužu iebiedēšanai. Palestinā mūki neizglītotu dievlūdzēju-svētceļnieku ekspluatācijas nolūkā pārdod viņiem sēra un darvas gabaliņus, dēvējot tos par ugunīgā sēra paliekām, ko dievs esot izlējis pār nopostītajam pilsētām.

33   Lats — viens no teiksmainajiem bībeles «patriarhiem», kas ar ģimeni esot izglābies, kad nopostīta Sodoma un Gomora, teiksmaina patriarha Ābrama brāļa dēls. So teiksmai-o izvirtuli, kas, pēc bībeles nostāstiem, uzturējis dzimumsakarus ar savām miesīgajām meitām, kristīgo mācītāji tomēr pagodinājuši ar «svētā» pakāpi un baznīca 9. oktobrī svin viņa piemiņu.

34   Bībeles nostāsts par Lata meitu dzimumsakariem ar savu tēvu ir talīna atbalss no tikumiem, kas pirmatnējā sabiedrībā pastāvējuši, iekams nebija radusies ģimene, kas dibināta uz asinsradniecību. Ģimenes izcelšanās un vēstures zinātnisku apgaismojumu devis F. F.ngelss savā darbā «Ģimenes, privātīpašuma un valsts izcelšanās».

35   Feniķija — sena valsts Vidusjūras Mazāzijas krastā. Feniķijā bija plaši izplatīta zemkopība, amatniecība un tirdzniecība. Feniķiešus dažreiz sauc arī par «senajiem angļiem».

36   Jevtus — viens no bībeles teiksmainajiem senebreju tautas «soģiem», kas sākumā bijis (kā sacīts bibelē) laupītāju bandas atamans. Soģu grāmatas XI nodaļā pastāstīts, ka viņš kādreiz pirms kara gājiena uzvaras gadijumā apsolījis upurēt to, «kas no mana nama durvīm» pirmais iznākšot viņam pretī, kad viņš atgriezīšoties no kaujas lauka. Pirmā viņu sagaidījusi viņa meita, kuru viņš, lai pildītu solījumu, upurējis dievam, t. i., nogalinājis. Vēlāk ebreju sievietes ik gadus gājušas kalnos un četras dienas apraudājušas to. Šis nostāsts liecina par to, ka senie ebreji acīm redzot svinējuši priesteru svētkus ar ceremoniālu jaunavu nogalināšanu kalnu svētnīcā, lai upurētu dieviem.

37   Dieva-saules pielūgšana pirmatnējās tautās izveidojusies samērā vēlu, apstākļos, kad gāja bojā ģints iekārta un sāka rasties šķiru sabiedrība. Tai laikā cilvēki iztēlojas, ka priekšmetus, dabas un cilvēku sabiedrības parādības un izpaudumus vada īpaši gari un dievi. Kad zemkopji bija ievērojuši saules siltuma un gaismas ietekmi un veģetāciju, izveidoja priekšstatu, it kā augu valsts dzīvi ietekmētu īpašs saules gars jeb dievs. Tā radās un pamazām nostiprinājās dieva-saules godināšana. Vietām, kur iedzīvotāju galvenā nodarbošanās ir zemkopība, saules garus un dievus kā ražas veicinātājus sāka sevišķi godināt.

38  Zēķelis — svara vienība senajiem ebrejiem, arī naudas monēta (svars 14 g).

39   Bibelē (1. Mozus grāmata, XXVII) pastāstīts, kad vecuma dienās acu gaismu pazaudējušais teiksmainais patriarhs Izāks pirms nāves sadomājis svētīt un padarīt par mantinieku savu vecāko dēlu Ezavu, viņa jaunākais dēls Jēkabs, mātes pamudināts, pārģērbies brāļa drēbēs un aplicis sev ap rokām un kaklu kazlēnu ādas ar vilnu uz āru (Ezavs bijis bagātīgi apaudzis ar spalvām). Sādā izskata Jēkabs piegājis pie sava aklā tēva un uzdevies par savu vecāko brāli Ezavu. Tēvs krāpšanu nav pamanījis, svētījis Jēkabu par savu mantinieku. Tā viltus ceļa Jēkabs esot otrreiz ieguvis savā vecākā brāļa mantošanas tiesības. Sai mitā atspoguļotas neskaidras atmiņas par seno paradumu: mantinieks, iegūstot no tēva mantošanas tiesības, pārģērbās svešās drēbēs un uzlika sev kādu dzīvnieka ādu, lai «ļaunie gari», kas vienmēr esot iejaukušies šai saimnieciski svarīgajā darījumā un kaitējuši jaunajam saimniekam, to nepazītu.

40   Nostāsts par to, ka Jēkabs sapni redzējis kāpnes uz debesīm, atspoguļo ebreju seno priekšstatu, it kā garu un dievu satiksmei starp debesīm un zemi ierīkotas īpašas kāpnes. Sis nostāsts pielāgots Betcles miestam (Kanaānā) tāpēc, ka tur kādreiz atradies «svētais» akmens un svētnīca, kurus sevišķi apmeklējuši kanaānieši un ebreji.

Zen-šen — ilggadīgs zālaugs; no seniem laikiem to uzskata par vērtīgu ārsi.iiecības augu.

42 Nostāsts par to, ka teiksmainais Jēkabs svētī savus divpadsmit dēlus, kuri vēlāk it kā izveidojuši divpadsmit Izraēļa ciltis, — bībeles autoru samērā vēlāku laiku ražojums. Tas liecina, ka kādreiz Jūdas cilts ebreji par savu svēto dzīvnieku-dievu uzskatījuši lauvu, bet Izašara cilts — ēzeli. Skaitlis divpadsmit ņemts tāpēc, ka senajos Austrumos šo skaitli turēja par «svētu»; īstenībā ebreju cilšu ir bijis vairāk nekā divpadsmit. Bībelē ne reizi vien pieminēta, piemēram, seno ebreju cilts Kaleba, bet «Jēkaba svētībā» par to nav ne vārda. So «svētību» izdomājuši garīdznieki politiskos nolūkos, lai cildinātu valdniekus no Dāvida nama, jo Dāvids it kā cēlies no Jūdas, ko sevišķi cildina Jēkabs.

43 Jāzepa Skaistā tēlā slēpjas Austrumos plaši godinātais veģetācijas, labības un ražas dievs, kuru senie ebreji pārvērtuši par pseidovēsturisku personu un par kuru stāsta, ka tas kādreiz dzivojis virs zemes skaista jaunekļa izskatā, pārcietis dažādas savu tuvinieku vajāšanas. Ēģiptes galminieka Potivara-Penlefrija sievas neveiksmīgais romāns ar Jāzepu, kurš neesot padevies viņas kārdinājumiem, patiesībā ir kāda austrumnieku teika seno ebreju pārveidojumā. Sī teika vēstījusi par veģetācijas dievu — skaistuli jaunekli, kas nav atbildējis uz greizsirdīgās un nežēlīgās dievietes mīlestību, un tāpēc viņa to visvisādi vajājusi un sodījusi.

« G. Orlovs un G. Potjomkins — ķeizarienes Katrīnas II (1729.—1796. g.) favorīti, kurus viņa apveltīja ar visvisādām dienesta pakāpēm, pagodinājumiem, naudas balvām, piešķīra viņiem milzīgas muižas un desmitiem tūkstošiem dzimtcilvēku.

Rasputins (Novihs) (1872.—1916. g.) — afērists, vēlāk kļuva par «svēto tēvu» pie cara galma. Bij. Toboļskas guberņas zemnieks, jaunībā tiesāts par zagšanu. Sadraudzējies ar sektantiem, viņš ceļoja pa klosteriem kā «svētais tēvs» un «pravietis», ar Pēterburgas garīgās akadēmijas rektora, arhimandrīta Teofana atbalstu ielavījās galma aprindās un tik ļoti ietekmēja Nikolaju un Aleksandru Romanovus, ka pēc viņa vēlēšanās pat iecēla un atlaida ministrus. Bija slavens ar izvirtību un skandalozām dēkām. Rasputinisms — patvaldības beidzamo gadu tipiskākā parādība, kas uzskatāmi liecināja par carisma

37 Bībele 577 demoralizēšanos. Rasputina dēkas tik ļoti diskreditēja monarhiju, ka vairāki ievērojami augstmaņi un Romanovu radinieki mēģināja panākt viņa izraidīšanu, bet šiem mēģinājumiem nebija panākumu, jo Aleksandra Romanova (cara sieva) uzskatīja Rasputinu par nevainojamu un svētu. 1916. g. 16. decembrī Rasputinu nogalināja kņazs Dmitrijs Pavlovičs, kņazs Jusupovs un melnsimtnieks V. Puriškevičs.

Garīdznieku aprindās Rasputina vārds uzskatīts par likumu. Moriss Paleologs, bij. franču vēstnieks Krievija, savos memuāros citē šādu bij. ministru padomes priekšsēdētāja Kokovceva paziņojumu: «Biskapijas un augstākie garīdzniecības amati patlaban gandrīz pilnīgi pakļauti Rasputina kliķei.»

115 Senajos laikos plaši bija izplatīti nostāsti par varoņiem, par to, ka viņiem bērnībā draudējušas briesmas, bet viņi brīnumainā kārtā izglābušies. Tā, piemēram, par varenās Babilonijas valsts dibinātāju uzskatīja Sargonu Vecāko, kas dzīvojis divarpus tūkstošus gadu pirms m. ē. Kādā rakstā viņš pats par sevi stāsta: «Es — Sargons, varenais valdnieks … Mana māte — zemas kārtas, savu tēvu nepazīstu, bet mana tēva brālis dzīvo kalnos… Mana nabaga māte mani ieņēmusi un slepenībā dzemdējusi. Viņa mani ielikusi niedru grozā un ar kalnu sveķiem noslēgusi manas durvis. Viņa iemetusi mani upē, bet upe mani nav noslīcinājusi. Upe mani pacēla un aiznesa pie Alti, apūdeņotāja; Aki, apūdeņotājs… izvilka mani; Aki, apūdeņotājs, uzaudzināja mani kā savu dēlu; Aki, apūdeņotājs, iecēla mani par savu dārznieku. Kad es biju par dārznieku, dieviete Ištara manī iemīlējās. Es … četrus gadus pārvaldīju valsti, es pārvaldīju melngalvainās tautas, es valdīju pār tām.» To pašu senie persieši stāstīja par savu valdnieku Kiru, indusi — par valdnieku Kārnu, Helgitas pilsētas (Himalajos) iedzīvotāji — par valdnieku Trahanu. Senajiem romiešiem bija nostāsts, ka viņu valsts teiksmainos dibinātājus — dvīņu brāļus — Romulu un Remu — māte slepus ieņēmusi un dzemdējusi no kara dieva Marsa; niknais tēvocis licis iemest jaunpiedzimušos upē, bet viņa kalpi nav iedrošinājušies to darīt un atstājuši grozu ar dvīņiem uz upes sēkla, kur bērnus atradusi un izzīdījusi vilku māte. Visi šie nostāsti acīm redzot balstās uz senā «ūdens pārbaudes» paraduma. Šī paraduma būtība bija šāda: ja radās šaubas, vai bērns «likumīgi» piedzimis, viņu iemeta upē likteņa varā, pie tam, ja bērns uzpeldēja un palika dzīvs, viņa dzimšanu uzskatīja par likumīgu, bet noslīkušo uzskatīja par nelikumīgi dzimušu. Arī bībeles nostāsts par Mozu, kas «izvilkts no ūdens», savu sākumu acīm redzot ņēmis no babiloniešu teikas par valdnieku Sargonu. Ar šo teiku ebreji varēja iepazīties Bābeles gūsta laikā vai vēl agrāk.

40 Nostāstu par teiksmainā Mozus «ērkšķu krūmu», kas dedzis un nav sadedzis, garīdznieki plaši izmantojuši. Viņi izdaudzināja, ka šis krūms esot «vēstnesis» teiksmainajai dievmātei, kas pirms un pēc Jēzus Kristus dzemdēšanas esot palikusi jaunava. Pamatojoties uz to, viņi bija safabricējuši un pavairojuši šā «brīnumainā krūma» svētbildi, kas it kā pasargājot mājas un ciemus no ugunsgrēkiem. Baznīcas sulaiņi safabricēja arī šā ugunsdrošā krūma «relikvijas». Katrīnas klostera muki Zinaja kalnā rāda ticīgajiem par maksu «degošā krūma» sakni, bet Rietumos baznīcu kalpi ticīgajiem liek pielūgt šā krūma zarus un ērkšķu dzeloņus.

47 Ārons, pēc bībeles nostāstiem Mozus vecākais brālis, — teiksmainais senebreju augsto priesteru, augstākās garīdzniecības ciltstēvs. 2. Mozus grāmatā Arons, tāpat kā Mozus, aprakstīts kā brīnumdarisburvis. Šie nostāsti radušies pirmatnējās ģints iekārtas iziršanas periodā, kad ģints kopienās privileģētajos izvirzījās ne vien vergturu vecākie, bet it īpaši burvji un garīdznieki, kas esot bijuši vistuvākajās attiecībās ar gariem un dieviem.

48 Bērtula nakts — viena no asiņainajām epizodēm reliģiskajos karos Francijā XVI gs. s. starp katoļiem un protestantiem. Sie kari atspoguļo nikno šķiru cīņu starp lielo dižciltīgo zemes īpašnieku aristokratijas un tirdznieciskās buržuāzijas grupām. 1572. g. 24. augustā — «Sv. Bērtuļa dienā» Francijas kātoji naktī sarīkoja «hugenotu» — protestantu masveida izkaušanu; Parīzē vien viņi nogalināja ap 5 tūkstoši, bet visā valstī — ap 30 tūkstoši hugenotu. Toreizējais Romas pāvests dedzīgi apsveica šo asinspirti un tai par godu izkala īpašu medaļu.

49 Seno ebreju lieldienu svētkus ar ceremoniālo

i

'ēra nokaušanu un apēšanu — sākušas svinēt lopopju ciltis Tie notika agrā pavasarī, kad atnesās lopi. Senie ebreji-lopkopji uzskatīja, ka šajā saimnieciski svarīgajā gadalaikā virs zemes plosās īpaši ļauni gari-postītaji, kas kaitē lopu vaislībai. Lai iežēlinātu šos garus, ebreji rīkoja īpašus svētkus, kuru laikā viņi par upuri gariem kāva jaunos jērus, ar to asinīm apslacīja savas teltis un lopu kūtīs, bet gaļu apēda kopīgās dzīrēs. No tā šie svētki dabūja nosaukumu «pasha» — ļauno tuksneša garu «iežēlināšana». Vēlāk ebreju garīdznieki, izskaidrojot lieldienu (pashas) izceišanos, radīja teiku, it kā tās svinētas, lai godinātu mistisko ebreju iziešanu no Ēģiptes Mozus laikā, un piešķīra šiem svētkiem nacionālu raksturu.

50  Seno ebreju reliģiskais «likums», ko izgudrojuši garīdznieki, ik gadus prasīja no ebrejiem milzu daudz upuru dievnamam. Aprēķināts, ka obligātajos upuros viena gada laikā garīdzniekiem nodoti: 1093 jēri, 113 vērši, 37 auni, 32 āži, ap 5500 kg labāko miltu, ap 2100 litru vīna un tikpat eļļas. No šiem upuriem niecīgu daļiņu tiešām sadedzināja uz ziedokļiem, bet viso pārējo piesavinājās mācītāji un citi dievnama kalpotāji. Bez šiem upuriem trūcīgajiem ebrejiem bija jānes vēl daudz citu upuru par dažādiem «grēkiem» — par baznīcas likumu un noteikumu pārkāpšanu, arī šos «upurus» piesavinājās tie paši mācītāji. Līdzās dzīvnieku, miltu, eļļas un vīna upuriem naudas saimniecības attīstības laikmetā figurēja arī obligāti ziedojumi «dievnamam» naudā. Jeruzalemes garīdznieku rokās ik gadus uzkrājās milzu bagātības, kas ļāva tiem dzīvot turīgi, bezdarbībā uz darbaļaužu masu rēķina, turpretim darba cilvēki smaka mūžīgā nabadzībā un beztiesībā.

51 Emars Gustavs — kāds XIX gs. buržuāzijas romānists, kas savos daudzajos romānos ar romantisku plīvuru centās maskēt, ka ienācēji paverdzina Ziemeļamerikas indiāņus.

52  Vilistieši — senās Palestīnas iedzīvotāji, apdzīvoja piejūras apgabalu starp Jafas pilsētu un Ēģiptes ziemeļu nomali. Edomieši un moabieši — Kanaānas tautas, kas dzīvoja Nāves jūras dienvidaustrumu krastos. Ar šīm trim tautām ebrejiem bija jāizkaro daudzi sīvi kari.

53  Pēc 2. Mozus grāmatas nostāstiem (XVI), ebreji tuksnesī pārtikuši no mannas, kas ik dienas birusi no gaisa, un no paipalām. Sī redzami aplamā pasaciņa ir izdomāta, lai iestāstītu, no kā pārtika ebreji, kad viņi četrdesmit gadus klejoja pa tuksnesi. Daži dieva kalpi, nepaļaudamies uz bībeles lasītāju naivitāti, mēģina ieskaidrot, ka šis «notikums» ir iespējams: viņi norāda, ka bībelē runa esot par īpašiem sveķiem, kas mannas putraimu veidā izsvīstot no tuksnesī augošā tamariska krūma. Taču bībelei šis izskaidrojums neder, jo tai vajadzīgi «brīnumi».

54 Seit ir runa par badu Picvolgas apgabalos 1921.—1922. g. No sausuma iznīka vairāk nekā 10 000 000 ha sējumu. Pēc oficiālām zinām, Pievolgā badu cieta 13 772 616 cilvēki.

Kad Padomju valdība izdeva dekrētu par baznīcu dārglietu konfiscēšanu, lai novērstu badu (1922. g. 22. II), patriarhs Tihons izsūtīja šādu uzsaukumu:

«Mēs n varam piekrist tam, ka no dievnamiem, kaut arī labprātīgu ziedojumu ceļā, izņem svētos priekšmetus, kuru izlietošanu citiem, nevis dievkalpojumu mērķiem aizliedz vispārējie baznīcas likumi un soda kā svētuma zaimošanu: pasaulīgos — ar izslēg-

Šanu no baznīcas, garīdzniekus — ar izstumšanu no viņu kārtas.»

Pēc Tihona direktīvām daudzās vietās (Maskavā, Ļeņingradā, Smoļenskā) baltgvardi un popi organizēja pretpadomju demonstrācijās. Dažas pilsētās (Sujā, Smoļenskā) nācās pat sadurties ar bruņotiem pretpadomju izlēcieniem.

« Senie ebreji sava dieva vārdu uzskatīja par «tabu» — aizliegtu (sk. 17. piezīmi). Par tabu pārkāpšanu sodija ar nāvi. Sakarā ar to dieva vārdu pamazām aizmirsa, un tikai ilgu pētījumu c^ļā XIX gs. rietumiiropiešu zinātniekiem izdevās r.oteikt, ka tas bijis «Jahve». Ebreji šā vārda vietā dievu saukuši par «Jehovu», ari «Adonaju», t. i., kungu. Kā zināms, daži ticīgie uzskata par aizliegtu un bīstamu izrunāt velna vardu un tā vietā saka «melnais» u. tml.

50 Ebreju sestdienas svētīšanas sākumi meklējami staiguļu dzīves laikos tuksnesī, un lai bija sakars ar mēness godināšanu. Sākumā sestdiena bija ik mēnesi svinamie pilna mēness svētki. Sos svētkus svinēja ari senie babilonieši. Bābeles gūsta laikā ebreji aizguva no babiloniešiem paražu atzīmēt ar darou pārtraukšanu katru septīto nedēļas dienu, jo šīs dienas uzskatīja par «nelaimīgām». Pēc gūsta ebreju garīdznieki, radot sveiku kalendāru, septītās dienas svētīšanu padarīja par likumu, nosauca to par «sestdienu» un piedēvēja lo senajiem «dieva likumiem» — baušļiem. Arī kristīgie pēc jūdu parauga ilgu laiku svētīja sestdienu, bet pēc tam, lai pilnīgi norobežotos no jūdaisma, aizvietoja to ar savu «svētdienu».

57 Seno ebreju macu — neraudzētas bezsāls maizes svētkus, vasarsvētkus un būdiņu jeb lieveņu svētkus ir atzīmējuši senie zemkopji. Ebreji tos aizguvuši no kanaāniešiem, kad tie apmetās Kanaānas zemē un pārgāja no agrākās lopkopības uz zemkopību. Macu svētkus, kas saplūda ar lieldienām (pashu), svētīja martā — aprīlī par godu labības pļaujai. Sai laikā sāka pļaut miežus, kas pirmie nobriest Palestinā. Pļauja ilga piecdesmit dienas un beidzās ar otriem lieliem svētkiem — «vasarsvētkiem», t. i., «appļāvībām», kad nopļāva beidzamās kviešu vārpas. Trešos — būdiņu svētkus svinēja rudeni, vinogu un citu augļu ievākšanai par godu, kad lauku iedzīvotāji uz laiku apmetās dārza būdiņās un teltīs. Ebreju garīdznieki šiem kanaāniešu zemkopju svētkiem pakāpeniski radīja savus pseidovēsturiskus pamatojumus un saistija tos ar teikām par tuksnesī klejojošiem ebrejiem.

58  Bībeles bauslis «Tev nebūs vārīt āzīti viņa mātes pienā» dibināts uz mežoņu lopkopju ticējuma, it kā gaļas pieskaršanās kazas pienam, vārot ēdienu, var tam kaitēt. Sis ticējums, kas tāpat attiecas uz piena govīm utt., plaši izplatīts atpalikušajās ciltis un tautās, sevišķi tajās, kas nodarbojas ar lopkopību, jo tās uzskata, ka starp pienu un attiecigo dzīvnieku ir īpašs noslēpumains, burveslīgs sakars.

59  Izdaudzinātie «Mozus desmit baušļi», ko viņam esot devis dievs un ko viņš pierakstījis uz «derības galdiņiem», ir sarakstīti dažādos laikos, un to teksti bībelē vairākās vietās ir gluži dažādi. Senākie no tiern minēti 2. Mozus grāmatas XXXIV nodaļā. Tajos aizliegts pielūgt «citu dievu», taisīt lietus dievu attēlus, upurēt asinis uz raudzētas maizes, atstāt upuri cauru nakti līdz rītam, vārīt āzīti viņa mātes pienā un pavēlēts atdot dievam visus pirmdzimtos, ievērot sestdienas atpūtu, svētīt vasarsvētkus un būdiņu svētkus, upurēt pirmos zemes augļus. Turpretim 5. Mozus grāmatā, V nodaļā, «Mozus baušļi» ir pavisam citādi, tie safabricēti vēlāk. Seit vairāk akcentēta «tikumība». Sājos «baušļos» atspoguļojas reliģijas loma privātīpašuma aizsardzībā.

60 Kalni, tāpat kā citas augstienes, senatnē uzskatīti par iecienītām dievu mītnēm un tāpēc kļuva par to pielūgšanas vietām. Tas acīm redzot tāpēc, ka kādreiz šais vietās bijušas kapsētas. Pirmatnējie cilvēki apglabājuši savus mirušos kalnos un pauguros, lai mirušo dvēselēm butu vieglāk atrast savas miesas un iemiesoties.

61 Vecās derības stāsts par likumdošanu Zinaja kalnā — garīdznieku pasaciņa. Tās uzdevums padarīt par svētiem un obligātiem reliģiskā «likuma» neskaitāmos pantus, ar kuriem seno ebreju garīdznieki un mūsdienu rabīni ir ievilinājuši un ievilina savos tīklos māņticīgos. Sos «baušļus» izmanto ekspluatatoru šķiras, lai mūžīgi saglabātu savu kundzību, savu īpašumu un varu. Katras reliģijas mācītāji apgalvo, ka «baušļus» radījuši viņu dievi un «pravieši». Tā, piemēram, kristīgo mācītāji apgalvo, ka baušļus radījis teiksmainais Jēzus Kristus, musulmaņi šos nopelnus piedēvē allaham un pravietim Muhamedam, senie babilonieši — augstākajam dievam Samašam, budisti — Budam utt. Ebreju rabīni sludina baušļus, ko dievs esot devis Mozum Zinaja kalnā. Kristīgo mācītāji tos pārspējuši un «atraduši» pat «akmens galdiņus», uz kuriem it kā rakstīti šie baušļi. Gabaliņš no šiem «galdiņiem» ievietots kādā svētbildē, un pirms Oktobra revolūcijas popi to rādīja Maskavas Marijas pasludināšanas katedrālē.

02 Dārgs un smalks linu audums baltā krāsā. «Zitim-koks» akāciju pasugas, kas augstu vērtēts senajos Austrumos. Oriikss — dārgakmens iezaļganā krasā. Plecu sega — jūdu augstā priestera īsas virsdrēbes, sastāvēja no diviem gabaliem dārgas drānas, kas izausta no zelta, smalkiem linu diedziņiem un vilnas dzijas gaišzilā, sarkanā un purpura krāsā. «Krūšuglītums» — četrstūrains drēbes gabals. Uz tā bija uzšūti divpadsmit dažādu krāsu dārgakmeņi, kuros iegriezti divpadsmit senāko cilšu nosaukumi. Šo apmetni valkāja jūdu augstais priesteris. Jau senie ebreju mācītāji sapratuši: jo vairāk spožuma, jo vairāk ko skatīt, jo vairāk teātrālu elementu bus dievkalpojumā, jo vairāk tas ietekmēs ticīgos skatītājus.

63 Ķerubi — fantastisku spārnotu būtņu attēli kristīgo el ?ģe lu izskatā, kas nozīmēja īpašus garus-sargātājus; senie ebreji tos aizguvuši no babiloniešiem vai no ēģiptiešiem.

64 Dziedāšanas, mūzikas un smaržīgu vielu — sveķu kvēpināšanas rolūks reliģiskajās izdarībās sākumā bija aizbaidīt ļaunos, kaitīgos garus, pēc tam — pielabināt dievu un beidzot — apskurbināt ticīgos, radīt viņos attiecīgu omu, lai pastiprinātu reliģijas iedarbību. Tas saglabājies visās reliģijās līdz pat mūsu dienām.

65  Svēto priekšmetu, dievnama trauku ieziešana ar eļļu ir saglabājusies no agrākās upurēšanas — eļļas izliešanas par upuri gariem un dieviem, lai viņus pabarotu.

6C Inns — seno ebreju šķidrumu mērs, līdzinās pusotriem litriem.

67 Seniem ebrejiem, tāpat kā daudzām citām tautām, bija bezjēdzīgs ticējums, it kā dievam nepatīk cilvēku, lopu vai ražas skaitīšana, un tāpēc, ja no tās nevar izvairīties, nepieciešams upurēt dievam kā izpirkumu par cilvēku dzīvībām, lai izvairītos no mēra vai no citas nelaimes. Tā, piemēram, bībelē rakstīts, ka pēc ķēniņa Dāvida sarīkotās vispārējās tautas skaitīšanas dievs, lai sodītu par šo skaitīšanu, uzsūtījis zemei briesmīgu rr.ēri, kas izbeidzies tikai pēc tam, kad valdnieks nožēlojis un devis izpirkuma upuri.

68 Zelta teļā, ko pielūguši senie ebreji, attēlots dievs, ko viņi aizguvuši no ēģiptiešu reliģijas. Ēģipte sevišķi godināts svētais vērsis Apiss kā augstākā dieva Ammona jeb Ra iemiesojums. Kapitālisma apstākļos zelta teļš kļuvis par gleznainu izteicienu un nozīmē kapitālu, zeltu, naudu.

C9 Par «dzīvo baznīcu» 1922.—1923. g. sauca baznicas grupējumu, kas pareizticīgās garīdzniecības aprindās stāvēja tā sauktās atjaunotāju kustības priekšgalā tās pastāvēšanas pirmajā periodā.

Kustības organizētāji paredzēja baznīcas aprindu pārkārtošanu, piemērojoties laikmetam. Statūti noteic, ka par «dzīvās baznīcas» locekļiem var būt tikai tie bīskapi, popi, diakoni un psalrnotāji, kas atzīst, «ka taisnīga ir Krievijas sociālā revolūcija un darbaļaužu vispasaules apvienība, lai aizstāvētu darbaļaužu un ekspluatējamā cilvēka tiesības». Kustības vadītāji daudz rakstīja un runāja par «sociālās revolūcijas taisnīgumu», par savu lojalitāti pret padomju varu un pat par «cīņu ar baznīcas kontrrevolūciju». Tādā ceļā «dzīvās baznīcas» piekritēji cerēja saglabāt savu ietekmi darbaļaudīs. Vēlāk, 1922. g. otrajā pusē, «dzīvās baznīcas» grupa sašķēlās vairākos novirzienos, bet 1923. g. tās vadītājs pops Krasņickis izlīga ar patriarhu Tihonu.

70   Pareizticīgo prosforas, «dievmaizītes» — īpaši cepumi no kviešu miltiem, mežonīga palieka no maizes upuriem gariem un dieviem. Grieķiskais nosaukums tulkojumā nozīmē «dāvana», «velte». Siem svētītajiem cepumiem garīdznieki un ticīgie piedēvē brīnumainu spēku: tie dziedinot slimības, dāvājot bagātu labības ražu, aizdzenot nešķīstos garus u. tml.

71   Reliģiskais lāsts, tāpat kā svētība, dibinās uz mežoņu ticējumu vārda maģiskajam spēkam, uz priekšstatu, it kā zināmos apstākļos izrunātie vārdi — ļauna novēlējumi — katrā ziņā piepildās. Lāstus ir izmantojusi un izmanto baznīca valdošo šķiru interesēs. Tā, piemēram, 1918. g patriarhs Tihons «nolādēja» padomju varu un komunistus.

72   Epa — seno ebreju šķidrumu un beramo vielu mērs, līdzinās apmēram 39 litriem.

73   Vīraka vietā te bībeles krievu tekstā ir libans. Libana kalni — gara un plata kalnu grēda Palestīnas ziemeļos, kas atdala to no Sīrijas; to klāj biezi ciedru koku meži. Bībeles Jaunajā derībā par libanu dažreiz sauc viraku, smaržīgus sveķus rituālajām kvēpināšanām.

74   Mozus grāmatā pie «nešķīstajiem» dzīvniekiem, ko ebrejiem aizliegts lietot barībai, kā gremotāji un nagaiņi ar nešķelticm nagiem uzskaitīti kamielis, lēcējpele, zaķis un cūka. Sis aplamais bībeles iedalījums, kas pieskaita cūkas pie gremotājiem dzīvniekiem, bet lēcējpeles (lauku peļu suga) un zaķus pie nagaiņiem, — vēlreiz pierāda, cik aplamas ir bībeles tenkas uji kādi nejēgas tās autori. Kamieļa, lēcējpeles. zaķa un cūkas pasludināšana par nešķīstiem, aizliegtiem izskaidrojama ar to, ka kādreiz senie ebreji šos dzīvniekus uzskatījuši par svētiem («totemiem»), par dieviem, un tāpēc tos nejāva lietot barībai, izņemot tikai sevišķi svinīgus ceremoniālus mielastus, kuros notika svētais vakarēdiens ar dieva «miesas un asins» baudīšanu. Vēlāk, mainoties sociālajiem apstākļiem, šā ēšanas aizlieguma jēgu aizmirsa un dzīvniekus pasludināja par «netīriem», «nešķīstiem».

75   Zolams, argols un agabs (3. Mozus grāmata, XI, 22) — īpašas siseņu pasugas, ko vēl šobaltdien Palestīnas iedzīvotāji lieto barībai kaltētā un grauzdētā veidā.

76   «Grēku āzis», ko aizveda tuksnesī un nonāvēja ebreju rudens «šķīstīšanas» svētkos, sākumā bija upuris tuksneša galvenajam garain t— Azazelam, kuru ari ebreji iedomājās āža izskatā un kura vārds tulkojuma r.ozīmē: «dievs-āzis». Izdarība ar šo āzi senāk bija tāda, ka vecākais nolika to svētnīcas priekšā, uzlika tam rokas, izrunāja pār to īpašus apvārdojumus, ar kuriem, kā toreiz licēja, visu ģints kopienas locekļu grēki pārgāja uz āzi, un pēc tam aizveda to tuksnesī un upurēja Azazelam.

77  Jozuus Nuna dēls — bībelē teiksmainais Mozus līdzgaitnieks un pēctecis, kas it kā ievedis ebrejus «apsolītajā zemē» — Kanaānā. Patiesībā tas ir sens ziemeļu īeanaāniešu veģetācijas dievs, radniecīgs seno babiloniešu zemkopības dievam — Tammuzam. Bībeles nostāstus par šo Jozuu daudzējādā ziņā izmantojuši agrīnie kristīgie savu nostāstu radīšanai par evaņģēliju Jēzu Kristu.

78 Jozuus Nuna dēla teiksmainā pāriešana pār Jordanu sausām kājām atbilst nostāstam par Mozus pāriešanu Sarkanajai jūrai. Abi šie bībelcs nostāsti viņus iztēlo par pārdabiskiem, vareniem ūdens stihijas pavēlniekiem. Atdarinot šos nostāstus, agrīnie kristīgie radījuši tādu pašu pasaciņu par Jēzus Kristus brīnišķīgo staigāšanu pa ūdens virsu. Tātad Jēzus Kristus padarīts vēl varenāks par Mozu un Jozuu.

Js Teika par to, kā Jozuus Nuna dēls apstādinājis pie debesim sauli, atspoguļo senlaiku cilvēku maldīgo uzskatu, it kā saule griežas ap Zemi, nevis otrādi. So uzskatu XVI gs. vidū atspēkojis zinātņieks-astronoms Koperniks, kas zinātniski pierādīja, ka zeme griežas ap Sauli. Kristīgā baznīca ilgu laiku cīnījās pret šo Kopernika zinātnisko atklājumu un aizstāvēja veco, bībeliski mežonīgo uzskatu par sauli. Tā atsaucās uz bībeles tenkām par Jozuus Nuna dēla «brīnumdarbu» un nežēlīgi izrēķinājās ar Kopernika piekritējiem. 1600. g. sadedzināja uz sārta ievērojamo domātāju Džordano Bruno, bet ievērojamo zinātnieku Galileju ieslodzīja cietumā par to, ka viņi atbalstīja Kopernika mācību par Zemes griešanos ap Sauli.

eo Krusta kari — Rietumeiropas muižnieku-dzimtkungu (feodāļu), tirgotāju un pāvesta militāri laupīšanas paņēmieni; tos rīkoja XI—XII gs. ar reliģiskās cīņas karogu, lai atbrīvotu no musulmaņu varas Palestīnā «pestītāja kapu». Patiesībā ar Palestīnas iekarošanu muižnieki cerēja iegūt sev jaunas zemes un jaunus dzimtcilvēkus, tirgotāji — izlauzt īsu un ērtu ceļu tirdzniecībai ar bagātajiem Austrumiem un iegūt tur jaunus tirgus, bet Romas baznīca — no jauna izmantot Palestīnu un Jeruzalemi ar viņu «svētumiem» ticīgo ekspluatācijai. So neveiksmīgo karagājienu dalībnieki uzšuva uz sava tērpa krusta attēlu, tāpēc tos nosauca par «krustnešiem», bet pašus karus par «Krusta kariem».

81 Trojas karš — Mazāzijas pilsētas Trojas aplenkšana un izpostīšana, ko izdarījuši grieķi, atriebdamies par to, ka, kā stāsta teikas, Trojas valdnieka dēls Parids nolaupījis kāda Dienvidgrieķijas valdnieka sievu — skaisto Helēnu. Sis karš it kā esot noticis pirms trīstūkstoš gadiem. Spilgti apraksti par Trojas aplenkšanu, dažādo grieķu un trojiešu varoņu daudzajiem varoņdarbiem pie Trojas mūriem u. tml. sastopami plašajā sengrieķu poēmā «Iliada», kuras sastādīšanu piedēvē teiksmainajam, klejotājam, aklajam dziedonim Homēram. Leģendās par Trojas karu ir atskaņas no grieķu senlaiku kariem ar Mazāzijas piekrastes pirmiedzīvotājiem.

82  «Elka stabusj> vai «svētos kokus» pie Baala (seno kanaāniešu dieva) altāra uzskatīja par sevišķu garu uzturēšanās vietu un mājokli.

83  Par «dievnamiem» jeb «betelēm» senajā Kanaānā sauca svētnīcas, kas dažreiz bija nelieli temp]i, kuros atradās dievu baalu attēli.

SATURS

No izdevniecības ………….

Priekšvārds ………………..

Kas ir bībele………………………………

Pirmā dala PASAULES RADĪŠANA

Pirmā nodaļa. Dievs pirms pasaules radīšanas .

Otrā noda(a. Lai top gaisma!……………………

Trešā noda[a. Zemes izplatījums un debesu iz

platījums ………………………………………

Ceturtā nodaļa. Dzīvnieku un augu valsts ra

dišana ………………………………………….

Piektā nodafa. Cilvēka izcelšanās ……

Sestā nodaļa. Pasaules radīšana dažadu tautu

ticējumos ……………………………………

Septitā nodaļa. Pirmā apgrēkošanās ….

Astotā nodaļa. Noas ūdens plūdi……………..

Slēdziens ……………………..

Otrā daļa 1. MOZUS GRAMATA

Priekšvārds otrajai daļai ….

Pirmā nodaļa. Kains un Ābels…………………….. i:

Otrā nodaļa. Pirmais žūpa virs zemes un verdzības cēloņi

Trešā nodaļa. Pirmās bībeles «internacionāles»

radīšana un bojā eja…………………………….

Ceturtā nodaļa. Bībeles patriarhu taisnīgā dzīve Piektā nodaļa. Sodomiešu grēcinieki un sodomiešu

taisnīgie ………………………………………….

Sestā nodaļa. Bībeles taisnīgie patriarhi upurē

cilvēkus ………………………………………….

Septitā nodaļa. Apgraizīšanas ceremonija . . . . Astotā nodaļa. Kāpēc bībeles patriarhu Izāku

uzskata par taisnīgo…………………………….

Devītā nodaļa. Svētais ciltstēvs Jēkabs un eņģeļu kūleņošana

Desmitā nodaļa. Tēvocis Lābāns — ekspluatators Vienpadsmitā nodaļa. Svētie raksti par to, kā ciltsmātes sacenzdamās dzemdējušas bērnus un kā Lea no savas sāncenses par kartupeļiem

nopirkusi Jēkabu………………………………..

Divpadsmitā nodaļa. Svētie raksti par to, kā svētais ciltstēvs Jēkabs zadzis no Lābāria aunus Trīspadsmitā nodaļa. Svētie raksti par to, kā ciltsmāte Raele nozagusi mājas elkus . . . . Četrpadsmitā nodaļa. Svētie raksti par to, kā Jēkabs satvēris dievu aiz ribām un kā dievs

aizlicis kāju priekšā Jēkabam…………………

Piecpadsmitā nodaļa. Svētie raksti par jaunavu Dinu un par to, kā taisnīgie Sīmeans un Levis

apkāvuši slimos kanaāniošus……………… .

Sešpadsmitā nodaļa. Jēkaba taisnīgie dēli . . . Septiņpadsmitā nodaļa. Par skaisto Jāzepu . . . Astoņpadsmitā nodaļa. Kā izcēlusies dzimtbūšana Deviņpadsmitā nodaļa. Ko mēs redzējām 1. Mozus grāmatā

Trešā daļa

2. MOZUS GRAMATA

Priekšvārda vietā ………………..

Pirmā nodaļa. Nerotikušais darījums starp Ēģiptes faraonu un dievbijīgajām ebreju vecmātēm Otrā nodaļa. Bērniņš niedru šķirstiņā .-,…

Trešā nodaļa. Mozus apprec priestera meitu . . . Ceturtā nodaļa. Dievs aizmirst un atceras . . . .

Piektā nodaļa. Ēģiptes sodibas…………………….

Sestā nodaļa. Dievam slāpst asiņu………………..

Septītā nodaļa. Zili brīnumi, izejot no Ēģiptes

Astotā nodaļa. Pa jūru kā pa sauszemi……………

Devītā nodaļa. Slavas dziesma…………………….

Desmitā nodaļa. Septiņas verstis lidz debesīm un

pa mežu vien……………………………………..

Vienpadsmitā nodaļa. Aku rakšana…………………

Divpadsmitā nodaļa. Dievs par ebrejiem, bet pret amaleķiešiem, jeb par to, kā dievs nokomandējis savam mīlulim Mozum — «rokas augšā» . . .

Trīspadsmitā nodaļa. Nejēga tiesnesis……………..

Četrpadsmitā nodaļa, Kas un kā rakstījis likumus. Mozus likumi — vergturu likumi . . . . Piecpadsmitā nodaļa. Kā Mozus laidis dūmus un

putekļus acīs ebrejiem………………………….

Sešpadsmita nodaļa. Maksā ragāl ………………….

Septiņpadsmitā nodaļa. Dieva likme………………..

Astoņpadsmitā nodaļa. Dieva ziedes un parfimērija

Deviņpadsmitā nodaļa. Dieva virtuve………………

Divdesmitā nodaļa. Izpirkuma nauda gan priesterim, gan dievam

Divdesmit pirmā nodaļa. Vai nav vienalga, kādu dievu pielūgt? Visi viņi ir vienādi, visus tos izdomājis un radījis cilvēks, visi tie ir nevajadzīgi, kaitīgi cilvēkam……………………….

Divdesmit otrā nodaļa. Otrā satikšanās Zinaja kalnā

Ceturtā daļa

TREŠA MOZUS GRĀMATA

Kas ir trešā Mozus grāmata jeb

Levits …………………………..

Pirmā nodaļa. Kā gatavota bariba dievam . . . Otrā nodaļa. Dievs necieš konkurentus, jeb par to, kā altārī nosmacēti divi ebreju rabīni . . .

Trešā nodaļa. Ēdienu karte uz mūžīgiem laikiem Ceturtā nodaļa. Kā dievs nodarbojies ar medicīnu Piektā nodaļa. Grēka upuri un grēku āzis …. Sestā nodaļa. Vergturu likumi — dieva likums . Septitā nodaļa. Cilvēku baidīšana ar dieva vārdu

Astotā nodaļa. Dievs necieš kritiku……………….

Desmitā nodaļa. Maiņas saimniecības likumi . . .

Piektā daļa

4. MOZUS GRAMATA, 5. MOZUS GRAMATA UN CII

4. Mozus grāmata

Pirmā nodaļa. Dievišķīgā recepte greizsirdīgajiem

Otrā nodaļa. Debess manna un ceptas irbes no

debesīm …………………………………………..

Trešā nodaļa. Par Bileama ēzeļmātēm…………….

Ceturtā nodaļa. Kā dievs izrēķinās ar sāncenšiem

5. Mozus grāmata

Pirmā nodaļa. Ko māca dieva likumi par bērniem Otrā nodaļa. Ticības mācības stunda

Jozuus Nuna dēla grāmata

Pirmā nodaļa. Asiņaino karu svētīšana . . . .

Otrā nodaļa. Par ko pārvērta vergos……………..

Trešā nodaļa. Kņazs Kālebs, Jevuna dēls, Ķēnasietis «no dieva žēlastības»

Soģu grāmata

Pirmā nodaļa. Pasaka par balto vērsēnu jeb par

to, kā ebreji brēca uz savu dievu…………….

Otrā nodaļa. Pēc katriem četrdesmit gadiem

pasaciņa par balto vērsēnu…………………….

Trešā nodaļa. Bībeles pasaciņas par soģi Ģideanu Ceturtā nodaļa. Par valdnieku Abimeleku jeb par to, kurš kuru pārspējis blēdībās: dievs valdnieku vai valdnieks dievu………………….

Piektā noda[a. Par Jevtus meitu, kas sadedzināta,

tai pilditu solījumu dievam kungam…………

Sestā nodaļa. Par cilšu dieviem……………………

Septitā nodaļa. Svētie raksti par ebreju mācītāju un viņa «lieko» sievu, kas sakapāta divpadsmit gabalos un kuras dēļ iznīcināta gandrīz visa Benjamina cilts ………………………………

Rutes grāmata Stāsts par Ruti

1. Zāmuela grāmata Dievs un laulības gulta

Atbildes lasītāju vēstulēm

Par utīm, blaktīm, tarakāniem un citām dieva

radībām …………………………………………..

«Aizstāvot bībeli pret sodomiešiem»…………..

PIELIKUMI

1.    pielikums. Pretrunas bībelē…………………….

2.    pielikums. No teiksmām par pasaules sākumu

3.     pielikums. Teiksma par ūdens plūdiem (no Gilgameša)

Piezīmes ………………………….

Jemeļjans Jaroslavskis

BĪBELE

TICĪGAJIEM UN NETICĪGAJIEM

Tulkojis Z. Medenis. Redaktore AI. Mure. Māksi, redaktors V. Ozoliņš. Mākslinieka H. Purviņa noformējums. Tehn. redaktori L. Vasilcvska un J. '*akšs. Korektore L. Upelniece. Nodota salikšanai 1959. g. 5. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 25. novembrī. Papīra lonnāts 70 X 92"«. 18,63 fiz. iespiedi. 21,7 uzsk. iespiedi. 19,23 izdevn. 1. Meliens -1000 eks. Maksā 6 rbļ. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 12416/MPI397. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipografijā, Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 1302.

[1] Šo priekšvārdu autors uzrakstījis 1938. g. izdevumam. — Red.

[2] ar romiešu cipariem apzīmētas attiecīgās bībeles nodaļas, ar arābu — panti. Visi citāti no bībeles 1937. g. izdevuma. — Red.

[3] pieņemuma. — red.

[4] priekšstats par to, ka asinīs uzturas dvēsele, saglabājies reliģijā līdz mūsu dienām; taisni tāpēc, piemēram, jūdu reliģija aizliedz lietot barībā dzīvnieku asinis.

[5] mandragoras sakni. — tulk.

[6] sk. šā izdevuma 113. lpp. — Red.

[7] sk. 155—162. ipp.

[8] Krievu teksts pārdrukāts no krājuma «Древний мир в памятниках его письменности», I d.

[9] tālāk daudz teksta izlaists; bet redzams, ka pirmais uzbrukuma plāns nav izdevies un ļaunās stihijas sākušas gatavoties jaunai cīņai.

[10] tiamates pievārds.

Content

Jaroslavskis Jemeļjans Bībele Ticīgajiem un Neticīgajiem

NO IZDEVNIECĪBAS

PRIEKŠVĀRDS

KAS IR BĪBELE

PIRMĀ DAĻA. PASAULES RADĪŠANA

Pirmā nodaļa dievs pirms pasaules radisanas

Otrā nodaļa LAI TOP GAISMA!

Trešā nodaļa zemes izplatĪjums un DEBESU IZPLATĪJUMS

Ceturtā nodaļa DZĪVNIEKU UN AUGU VALSTS RADĪŠANA

Piektā nodaļa CILVĒKA IZCELŠANĀS

Sestā Nodaļa pasaules RADĪŠANA DAŽĀDU TAUTU TICĒJUMOS

Septītā nodaļa pirmĀ APGRĒKOŠANĀS

Astotā nodaļa NOAS ŪDENS PLŪDI

SLĒDZIENS

OTRĀ DAĻA PIRMĀ MOZUS GRĀMATA

PRIEKŠVĀRDS OTRAJAI DAĻAI

Pirmā nodaļa kains un ABELS

Otrā nodaļa PIRMAIS ŽŪPA VIRS ZEMES UN VERDZĪBAS CĒLOŅI

Trešā nodaļa PIRMĀS BĪBELES «INTERNACIONĀLES» RADĪŠANA UN BOJĀ EJA

Ceturta nodaļa BĪBELES PATRIARHU «TAISNĪGĀ» DZĪVE

Piektā nodaļa SODOMIEŠU GRĒCINIEKI UN SODOMIEŠU TAISNĪGIE

Sestā nodaļa BĪBELES TAISNĪGIE PATRIARHI UPURĒ CILVĒKUS

Septītā nodaļa APGRAIZĪŠANAS CEREMONIJA

Astotā nodaļa KĀPĒC BĪBELES PATRIARHU IZĀKU UZSKATA PAR TAISNĪGO

Devītā nodaļa SVĒTAIS CILTSTĒVS JĒKABS UN EŅĢEĻU KŪLEŅOŠANA

Desmitā nodaļa tĒvocis LABĀNS — EKSPLUATATORS

Vienpadsmitā nodaļa Svētie raksti par to, kā ciltsmātes sacenzdamās dzemdējušas bērnus un kā Lea no savas sāncenses par kartupeļiem nopirkusi Jēkabu

Divpadsmitā nodaļa svĒtie RAKSTI PAR TO, KA SVĒTAIS CILTSTĒVS JĒKABS ZADZIS NO LABANA AUNUS

trīspadsmitā nodaļa SVĒTIE RAKSTI PAR TO, KĀ CILTSMĀTE RAELE NOZAGUSI MĀJAS ELKUS

Četrpadsmitā nodaļa SVĒTIE RAKSTI PAR TO, KĀ JĒKABS SATVĒRIS DIEVU AIZ RIBĀM UN KĀ DIEVS JĒKABAM AIZLICIS KĀJU PRIEKŠĀ

Piecpadsmitā nodaļa svĒtie RAKSTI PAR JAUNAVU DINU UN PAR TO, KĀ TAISNĪGIE SĪMEANS UN LEVIS APKĀVUŠI SLIMOS kanaĀnieŠus

Sešpadsmitā nodaļa JĒKABA TAISNĪGIE DELI

Septiņpadsmitā nodaļa PAR SKAISTO JĀZEPU

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA KĀ IZCĒLUSIES DZIMTBŪŠANA

Deviņpadsmitā nodaļa KO MĒS REDZĒJĀM 1. MOZUS GRĀMATĀ

TREŠĀ DAĻA OTRĀ MOZUS GRĀMATA

PRIEKŠVĀRDA VIETA

Pirmā nodaļa NENOTIKUŠAIS DARĪJUMS STARP ĒĢIPTES FARAONU UN DIEVBIJĪGAJĀM EBREJU VECMĀTĒM

Otra nodaļa BĒRNIŅŠ NIEDRU ŠĶIRSTIŅĀ

Trešā nodaļa mozus apprec priestera meitu

Sestā nodaļa DIEVAM SLĀPST ASIŅU

Astotā nodaļa PA JŪRU KĀ PA SAUSZEMI

Divpadsmitā nodaļa DIEVS PAR EBREJIEM, BET PRET AMALEĶIEŠIEM JEB PAR TO, KĀ DIEVS NOKOMANDĒJIS SAVAM MĪLULIM MOZUM — «ROKAS AUGŠĀ»

Trīspadsmitā nodaļa NEJĒGA TIESNESIS

Piecpadsmitā nodaļa KĀ MOZUS LAIDIS EBREJIEM ACIS DŪMUS UN PUTEKĻUS

Sešpadsmitā nodaļa MAKSĀ RAGĀ!

Astoņpadsmitā nodaļa DIEVA ZIEDES UN PARFIMĒRIJA

Deviņpadsmitā nodaļa DIEVA VIRTUVE

CETURTĀ DAĻA TREŠĀ MOZUS GRĀMATA

KAS IR TREŠA MOZUS GRĀMATA JEB LEVITS

Trešā nodaļa Ēdienu KARTE UZ M0ŽIGIEM LAIKIEM

Septītā nodaļa CILVĒKU BAIDĪŠANA AR DIEVA VĀRDU

Astotā nodaļa dievs NECIEŠ KRITIKU

PIEKTĀ DAĻA CETURTĀ MOZUS GRĀMATA

PIEKTĀ MOZUS GRĀMATA UN CITAS

Pirmā nodaļa ASIŅAINO KARU SVĒTĪŠANA

Trešā nodaļa KŅAZS KĀLEBS JEVUNA DĒLS, ĶĒNASIETIS «NO DIEVA ŽĒLASTĪBAS»

SOĢU GRAMATA

Pirmā nodaļa PASAKA PAR BALTO VĒRSĒNU JEB PAR TO KĀ EBREJI BRĒCA UZ SAVU DIEVU

Otrā nodaļa PĒC KATRIEM ČETRDESMIT GADIEM PASACIŅA PAR BALTO VĒRSĒNU

Trešā nodaļa BĪBELES PASACIŅAS PAR SOĢI ĢIDEANU

Sestā nodaļa par cilŠu dieviem

Septītā nodaļa SVĒTIE RAKSTI PAR EBREJU MĀCĪTĀJU UN VIŅA «LIEKO» SIEVU, KURA SAKAPĀTA DIVPADSMIT GABALOS UN KURAS DĒĻ IZNĪCINĀTA GANDRĪZ VISA BENJAMINA CILTS

RUTES GRĀMATA

STĀSTS PAR RUTI

1.    ZAMUELA GRĀMATA

DIEVS UN LAULĪBAS GULTA

ATBILDES UZ LASĪTAJU VĒSTULĒM

PAR UTĪM, BLAKTĪM, TARAKĀNIEM UN CITĀM DIEVA RADĪBĀM

AIZSTĀVOT BĪBELI PRET SODOMIEŠIEM»

PIELIKUMI

PRETRUNAS BĪBELĒ

NO TEIKSMĀM PAR PASAULES SĀKUMU

TEIKSMA PAR ŪDENS PLŪDIEM (NO GILGAMESA)

PIEZĪMES

SATURS