Cilvēki un dievi

Cilvēki un dievi

Dažādu autoru stāstu krājums

PRIEKŠVĀRDS

Ar šo grāmatu mēs jūs, cienījamie lasītāji, aicinām ekskursijā, kurai, pēc mūsu domām, vajadzētu būt visai interesantai un derīgai.

Vispirms tā būs ekskursija daiļuma pasaulē. Mēs izstaigāsim vērtīgu grāmatu krātuves un šķirstīsim sējumus, kuru autori kļuvuši par humānisma un civilizācijas simboliem: Džovanni Bokačo un šarls de Kostērs, Gustavs Flobērs un Emīls Zolā* Marks Tvens un Jaroslavs Hašeks, Etele Voiniča un Maksims Gorkijs. Blakus krievu padomju rakstniekam Serafimovičam un baltkrievu dzejniekam Maksimam Tankam mēs sastapsim lietuvju tautas' domu un ilgu paudēju Jūliju Zemaiti un latviešu padomju rakstniekus Andreju Upīti, Jāni Niedri, Zani Grīvu…

Reizē tā būs ekskursija caur gadu tūkstošiem, caur dažādiem vēsturiskiem laikmetiem. Mēs apceļosim daudzas zemes un redzēsim vēl dīvainākas lietas nekā slavenais jūras braucējs Sindbads visos septiņos ceļojumos. Mūsu skatienam atklāsies augstiem mūriem un torņiem apjoztā Kartāga, viduslaiku čaklo amatnieku zeme Flandrija, kādreizējā pasaules valdniece Roma, kur savu rezidenci iekārtojis katoļu baznīcas galva — pāvests, mēs ciemosimies cariskās Krievijas strādnieku tumšajos un mitrajos mitekļos, lauzīsimies cauri džungļiem Centrālajā Āfrikā, cīnīsimies ar siseņu mākoņiem Turkmēnijā un, protams, izstaigāsim daudz ceļu un celiņu mūsu Latvijas republikā, kur, veidojot jaunu dzīvi, darbaļaudīm jāatrisina ne viena vien problēma un jāpārvar ne mazums grūtību.

Mēs satiksim daudzus savdabīgus cilvēkus, to skaitā arī vienu otru paziņu no agrāk lasītiem darbiem: senās pasaules izcilo karavadoni Hamilkaru Barku, flāmu nacionālo varoni Tilu Pūcesspieģeli, naivo, reliģiozo jūsmotāju Arturu Bertenu, no kura vēlāk dzīves pārbaudījumos izveidojās bezbailīgais revolucionārs Dundurs, ziņkārīgo amerikāņu meiteni Besiju, brašo kareivi Sveiku, nelabojamo zobgali Sprici Pagalnieku, dūšīgo Latgales sārtvaidzi Rozāli.

Bet mūsu ekskursija nebūs pastaigāšanās uz labu laimi. Rakstnieku darbos mēs mēģināsim izpētīt cilvēku attieksmes pret reliģiju, rast atbildi uz jautājumu, kam īsteni kalpo reliģija.

Krājuma nosaukumā vārds «cilvēki» nav aiz nejaušības likts pirmajā vietā, bet «dievi» — otrajā, pēdējā. Tāda kārtība pilnīgi atbilst lietu būtībai, zinātnes atziņām, jo nevis dievs ir radījis cilvēku, bet gan otrādi — cilvēks radījis dievu. Tam cilvēkam, kurš dzīvoja uz mūsu planētas pirms apmēram pusmiljona gadiem, prāts vēl nebija tik tālu attīstījies, lai spētu izveidot priekšstatus par abstraktām, bezmiesīgām būtnēm. Toreiz cilvēks bija viens, Dievu nebija.

Par pirmajiem reliģiskajiem ticējumiem vēsti izrakumi, kas attiecas uz periodu, kuru no mūsu dienām šķir apmēram 100 000 gadu. Sīs vissenākās dievības atšķīrās no bībeliskā dieva kā diena no nakts. Vispirms cilvēks iedomājās, ka apkārtējie dabas priekšmeti — akmeņi, koki, strauti, kalni ir pārdabiskas būtnes. Vēlāk dievus iedomājās garu veidā, kas mājo šajos priekšmetos (piemēram, Lauku māte un Meža māte seno latviešu ticējumos). Tā bija pirmatnējā cilvēka nevarība un bailes dabas spēku priekšā, kas spieda viņu iztēlot tos par pārdabiskām būtnēm un nest tiem ziedojumus. Dievi, ko ticīgie

pielūdz mūsu dienās — ebreju Jahve, kristiešu dievs, muhamedāņu allahs u. t. t., ir ļoti jauni dievi — tie pastāv tikai pāris tūkstošu gadu. Tie vairs nav tikai dabas spēki, kuriem cilvēka iztēle piešķīrusi paša cilvēka īpašības un ārējo izskatu. Tie ir debesu kungi, valdnieki un tiesneši. Viņu tēlos atspoguļojas sabiedrības attīstības progress, sabiedrības sadalīšanās bagātajos un nabagajos, kungos un kalpos. Kamēr vēl nebija kungu zemes virsū, neviens nespēja iedomāties arī kungu debesīs.

Bagātajiem klājās labi zemes virsū, tādēļ domas par pēcnāves dzīvi viņus maz nodarbināja. Nabagajiem, kas cieta verdzības jūgā, cerības uz «debesu valstību» kļuva par vienīgo mierinājumu. Bet ticēšana dieva žēlastībai laupīja darbaļaudīm spēkus aktīvai cīņai pret apspiedējiem. Labprātīgi paciestās mokas zemes virsū kļuva par ķīlu iedomātajai mūžīgajai labklājībai debesīs. Tādā kārtā reliģija izrādījās par nopietnu kavēkli darbaļaužu revolucionārajā cīņā, par ideoloģiju, kas nostiprina ekspluatācijas iekārtu.

Bailēs trīcēja pirmatnējais cilvēks, kad vētra plosīja mūžamežu un zibens viņa acu priekšā šķaidīja simtgadīgus kokus; bailēs trīcēja Kartāgas un Romas vergi, kad bija apspiesti viņu sacelšanās mēģinājumi. Un liela patiesība slēpās romiešu dzejnieka Publija Papinija Stacija vārdos: «Bailes radīja dievus,» — ko pēc divi tūkstoši gadiem atkārtoja Engelss un Ļeņins. Romietis pateica tikai to, ko redzēja, parādības dziļākā jēga palika sveša vēl daudzām daudzām paaudzēm. Tikai marksisti, radīdami zinātni par sabiedrības attīstību, atsedza arī dievu izcelšanās noslēpumu, parādīja, ka «ikkatra reliģija taču ir tikai to ārējo spēku fantastisks atspoguļojums cilvēku galvās, kuri valda pār viņiem viņu ikdienas dzīvē…» 1

1 K. Markss un F. Engelss. Par reliģiju. LVI, Rīgā, 1956.

Rakstnieki, kuru darbi vai darbu fragmenti ievietoti šaja krājumā, ir dažādu laikmetu un dažādu sabiedrības slāņu pārstāvji. Bet kopējs viņiem visiem ir tas, ka ikviens atbilstoši savām zināšanām un spējām centies rakstīt patiesību par tautas dzīvi, jutis līdzi vienkāršajam cilvēkam un ticējis sabiedrības progresam. Viņu darbos dzīve nostājas mūsu priekšā spilgtos tēlos un krāsās, ierosina lasītāju domāt un vērtēt. Darbi sakārtoti vēsturiskā secībā atkarībā no tā, kādā laikmetā rakstnieki likuši saviem varoņiem darboties.

Gustavs Flobērs UPURĒŠANA MOLOHAM

Tad kartāgieši, domādami par savas nelaimes

cēloņiem, atminējās, ka nebij nosūtījuši uz

Feniķiju gadskārtēju ziedojumu Tiras Melkar-

tam*; bezgalīgas izbailes pārņēma viņus. Bez

šaubām, dievi, uz republiku sadusmojušies, arī

turpmāk aiz atriebības vajās viņus.

Pirms divarpus tūkstošiem gadu Ziemeļāfrikā, Tunisas līča piekrastē, atradās leģendārā Kartāga — bagāta tirdzniecības pilsēta, vergturu valsts centrs. Sāļā pilsētā mūs aizved 'lielais franiu rakstnieks Gustavs Flobērs (1821 — 1880) savā vēsturiskajā romānā «Salambo», no kura ņemts fragments par upurēšanu Moloham. Redzam notikumus, kas norisinās III gadsimtā pirms mūsu ēras.

Liela vergu un algotņu sacelšanās līdz pašiem pamatiem satricinājusi Ķartāgas varenību, nemiernieku aplenktajā pilsētā valda bads, trūkst dzeramā ūdens. Draudīgo stāvokli izmanto Kartāgas galvenā dieva Moloha priesteri, lai nostiprinātu savu varu. Viņi pasludina, ka dievs esot sadusmots un prasot, lai Kartāgas pilsoņi ziedotu viņam visdārgāko, kas tiem ir.

Flobēra aprakstītā masveidīgā cilvēku upurēšana balsiās uz faktiem, uz romiešu vēsturnieku liecībām, ko rakstnieks bija fotl rūpīgi izstudējis, pirms ķērās pie romāna rakstīšanas.

Kartāgiešu Molohs savā nežēlībā tomēr stipri atpaliek no kristiešu dieva, par kuru Vecajā derībā sacīts: «Es, tas kungs, esmu stiprs un dusmīgs dievs, kas piemeklē tēvu grēkus pie bērniem līdz trešam un ceturtajam augumam.» Molohs prasīja bērnus tikai par tēvu grēkiem, turpretī kristiešu dievam ar to acīm redzot par maz — viņš par tēvu grēkiem atmaksā vēl bērnubērnu bērniem.

Tos uzskatīja kā bargus valdniekus, kurus varēja atmīkstināt ar lūgšanām, kuri ļāvās pielabināties ar dāvanām. Bet visi tie bij nespēcīgi Moloha-aprijēja priekšā. Tam piederēja cilvēka miesa un dzīvība; lai to glābtu, kartāgieši bij paraduši sniegt kādu daļu, kas apremdināja viņa niknumu. Ar linu pīnēm dedzināja bērniem pieres vai pakaušus; šis Baala* apmierināšanas veids ienesa priesteriem daudz naudas, tāpēc viņi nekavējās to ieteikt kā pašu vieglāko un vienkāršāko.

Bet šoreiz runa bij par pašu republiku. Tā kā katrs ieguvums jāpērk ar kādu zaudējumu un ikkatrs nolīgums slēdzams saskaņā ar stiprākā un vājākā vajadzībām un prasījumiem, tad nevarēja izgudrot diezgan briesmīgas mocības dieva labā, jo viņam patikās tās visšausmīgākās un visus viņš tagad turēja savā varā. Vajadzēja to pilnīgi apmierināt. No piedzīvojumiem zināms, ka tad viņš novērsa nelaimes strāvu. Bez tam likās, ka sadedzināms upuris šķīstīs Kartāgu. Tautas asinskāre jau iepriekš bij uzbudināta, tā ka izvēle varēja krist tikai uz augstmaņu dzimtām.

Vecajie sapulcējās. Sēde bij ilga. Hanons arī ieradās. Tā kā stāvēt viņš vairs nevarēja, tad palika pie durvīm guļam, augsto apsegu bārkstīm pa pusei aizslēpts. Un, kad Moloha priesteris prasīja, vai ar mieru atdot savus bērnus, viņa balss atskanēja kā kāds gara rēciens no alas dziļuma. Hanons sacījās nožēlojam, ka nevarot atdot sava paša asinis, un pie tam no telpas viņējā gala skatījās Hamilkaram sejā. Sufetu šis skatiens tā apmulsināja, ka viņš nodūra acis. Visi cits pēc cita, galvas palocīdami, piekrita, un pēc rituāla arī viņam vajadzēja atbildēt augstākajam priesterim: «Jā, lai notiek tā.» Pēc tam vecajie pa parašai aplinkus teicieniem apzīmēja upuri, jo ir lietas,, kuras vieglāk izdarīt nekā runāt par tām.

Nolēmums gandrīz tūliņ tika zināms Kartāgā; atskanēja vaimanas. Visur dzirdēja sievietes kliedzam; vīri viņas mierināja vai arī nosodīdami lamāja.

Bet trīs stundas vēlāk izplatījās jauna, vēl svarīgāka ziņa: sufets uzgājis avotus kraujas pakājē. Visi traucās turp. Smilktī ieraktās dobēs bij redzams ūdens, un daži, uz vēdera izšjaukus nometušies, jau dzēra.

Hamilkars nezināja pats, vai tas bij noticis aiz dievu padoma vai arī viņam bij ataususi vāja atmiņa par to, ko^ tēvs kādreiz stāstījis, bet, no vecajo sapulces iznācis, viņš devās lejup uz krastmalu un ar saviem vergiem sāka rakt smilkti.

Viņš izdalīja apģērbus, apavus un vīnu. Atdeva visu paglabāto labības pārpalikumu. Salaida ļaudis pat savā pilī, atvēra savus pavardus, krātuves un visas istabas — izņemot Salambo istabu. Paziņoja, ka seši tūkstoši galliešu algotņu esot ceļā un ka Maķedonijas ķēniņš sūtot kareivjus.

Bet avoti jau otrā dienā sāka izsīkt, un trešās dienas vakarā tie jau bija gluži sausi. Tad vecajo lēmums atkal radās uz visu lūpām, Moloha priesteri sāka gatavoties savam pienākumam.

Melnās drēbēs tērpti cilvēki staigāja pa mājām. No daudzām iemītnieki aizgājuši aiz kāda darba vai garduma iepirkšanas maskas; Moloha kalpi uznāca nejauši un paņēma bērnus. Citi stulbi no bēdām atdeva paši. Tos saveda Tanitas* templī, kur priesteriem uzdots viņus pajautrināt un barot līdz svinīgai dienai. *

Negaidīti tic ieradās arī pie Hamilkara un sastapa viņu 'dārzā.

«Barka! mēs nākam pie tevis tās lietas dēļ, ko tu zini… tavu dēlu!» Viņi vēl piebilda, ka ļaudis kādu vakaru pagājušā mēnesī veča pavadībā to redzējuši Mapalā.

Pirmajā acumirklī Hamilkars bij kā apdullis. Bet, drīz nopratis, ka visa liegšanās velta, palocījās un ieveda tos savā darba istabā. Uz doto zīmi saskrējušie vergi sastājās visapkārt.

Pavisam uztraukts Hamilkars iegāja Salambo istabā. Ar vienu roku sagrāba Hanibalu, ar otru norāva apsaiņa auklu no tuvējā uzvalka, sasēja zēnam rokas un kājas, bet ar galiem kā ar vīkšķi aizbāza muti, paslēpa to apakš vēršādas gultas un garos aizkarus nolaida līdz zemei.

Tad viņš staigāja no labās puses uz kreiso, pacēla rokas, apgriezās riņķī un kodīja lūpas. Pēc tam palika stīvām acīm un smagi elsodams, it kā būtu jāmirst.

Trīs reizes viņš sasita plaukstas. Parādījās Gidenems.

«Klausies,» viņš sacīja, «ej un uzmeklē starp vergu bērniem gadi astoņi deviņi vecu puisēnu melniem matiem un izliektu pieri! Atved to šurp! Bet pasteidzies!»

Gidenems drīz bij atpakaļ un atveda zēnu.

Tas bij nabaga bērns, novājējis un līdz ar to uzburbis; āda kā pelēkas skrandas nokarājās gar viņa sāniem; galvu plecos ierāvis, viņš ar rokas virspusi berzēja mušu aplipušās acis.

Kā to lai samainītu ar Hanibalu! bet nebij laika izmeklēties citu! Hamilkars paskatījās Gidenemā, viņam gribējās to nožņaugt.

«Prom!» viņš iekliedzās. Vergu uzraugs aizbēga.

Piepeši aiz durvīm atskanēja Abdalonima balss. Viņš gribēja runāt ar sufetu. Moloha kalpi palika nepacietīgi.

Hamilkars, kā nokarsētas dzelzs aizskarts, tikko aizturēja kliedzienu. Un atkal kā bez prāta sāka staigāt pa

istabu. Tad viņš sabruka uz margam un, elkoņus pret ceļiem atbalstījis, sarauktās dūres spieda pret pieri.

Porfīra traukā vēl bij drusku skaidra ūdens Salambo mazgāšanai. Ar visu riebumu un lepnumu sufets iemērca zēnu tajā un kā vergu tirgotājs mazgāja to, un berzēja ar sukām un sarkanu zemi. Tad izņēma no sienmalas kastēm divus purpura auduma gabalus, vienu piestiprināja zēnam pie krūtīm, otru uz muguras un abus uz pleciem sasprauda ar divām dimanta saktām. Ar smaržzālēm aplēja galvu, ap kaklu apkāra dzintara zīļu virkni, kājās uzāva sandales ar pērļotiem papēžiem — sava paša meitas, sandales! Bet tomēr viņš drebēja no dusmām un kauna. Salambo, atsteigusies palīgā, bij tikpat bāla kā viņš. Zēns, dārgumu apstulbots, smaidīja un sadūšojies sāka pat rokām plaukšķināt un lēkāt, kad Hainilkars viņu vilka projām.

Viņš to turēja cieši aiz rokas, it kā baidīdamies, ka tas neizbēg; un zēns, kuram sāpēja, viņam blakus tecēdams,, klusu raudāja.

Vergu cietuma tuvumā zem kādas palmas atskanēja žēla un lūdzoša balss:

«Kungs! Ak kungs!»

Hainilkars pagriezās un ieraudzīja sev blakus kādu cilvēku, vienu no tiem nelaimīgajiem, kuri mitinājās viņa dārzos.

«Ko tu gribi?» sufets prasīja.

«Es esmu viņa tēvs!»

Hamilkars gāja vien tālāk; tas otrs saliecies, trīcošiem ceļiem, izstieptu kaklu vilkās pakaļ. Neizsakāmas bailes bij saraukušas tā seju, aizturētas elsas slāpēja, viņam gribējās reizē vaicāt un kliegt: «Apžēlojies!» Beidzot viņš. sadūšojās un ar pirkstu viegliņām pieskārās sufeta elkonim.

«Vai tu viņu ved pie…» Viņam nebij spēka nobeigt, un Hamilkars, tik lielu sāpju pārsteigts, apstājās.

To viņš nekad nebūtu ticējis, ka ari viņiem var būt kaut kas kopējs — tik liels likās bezdibenis, kas viņus šķīra vienu no otra. Tas izlikās kā apvainojums un viņa tiesību aizskārums. Hamilkars atbildēja ar skatienu, kas bija aukstāks un smagāks kā bendes cirvis; vergs noģībis nokrita pīšļos tam pie kājām. Hamilkars pārkāpa viņam pāri.

Trīs vīri melnos uzvalkos gaidīja lielajā telpā pie akmens ripas, kājās stāvēdami. Hamilkars saplosīja savas drēbes un, skaļi vaimanādams, nokrita uz akmens plāksnēm.

«Ak nabaga mazais Hanibals! ak mans dēls! mans prieks, mana cerība! mana dzīvība! Nonāvējiet arī mani! Vediet mani! Ak nelaime, nelaime!» Ar nagiem viņš plēsa sev seju, plūca matus un gaudoja kā bēru raudātājas. «Vediet taču viņu projām! es to nevaru paciest! Ejiet taču! Nokaujiet ari mani līdz ar viņu!»

Moloha kalpi izbrīnījās, ka lielajam Hamilkaram tik vāja sirds. Arī tie gandrīz bij aizkustināti.

Atskanēja basu kāju soļi un kā skrejoša zvēra saraustīta elsošana; uz trešās galerijas sliekšņa starp ziloņkaula stabiem parādījās kāds bāls, briesmīgs cilvēks izplestām rokām. Tas kliedza:

«Mans bērns!»

Ar vienu lēcienu Hamilkars metās vergam klāt, ar roku tam muti aizspiedis, kliedza vēl skaļāk:

«Sis ir tas vecis, kas Hanibalu audzināja! viņš to sauc par savu bērnu! Viņš paliks traks! Diezgan! Diezgan!» Un, trīs piesterus un viņu upuri ar plecu laukā izbīdījis, ar spēcīgu kājas spērienu aizvēra durvis aiz tiem.

Vēl bridi Hamilkars klausījās, baidīdamies, ka tie negriežas atpakaļ. Domāja, ka labāk nonāvēt vergu, lai

būtu drošs, ka tas neizstāstīs; bet ar to briesmas nebūtu novērstas, jo dievi varētu sadusmoties un atriebties dēlam. Tad, labāk pārlicis, viņš ar Tanahu aizsūtīja labākos ēdienus no sava pavarda: auna ga|as gabalu, pupas un žāvētus granātābolus. Vergs, kas jau vairāk dienu nebij ēdis, metās tiem virsū; viņa asaras tecēja bļodās.

Beidzot Salambo istabā atgriezies, Hamilkars atraisīja Hanibala saites. Sakaitinātais zēns sakoda viņa roku asiņainu. Tēvs ar glāstu atstūma to.

Lai to apklusinātu, Salambo gribēja iebiedēt viņu ar Lamiju, Kirēnas raganu.

«Kur viņa ir?» zēns vaicāja.

Viņam stāstīja, ka atnākuši laupītāji un gribējuši aizvest viņu cietumā.

«Lai nāk!» viņš atbildēja. «Es tos nokaušu!»

Tad Hamilkars viņam pastāstīja briesmīgo patiesību. Bet zēns saskaitās uz tēvu un sacīja, ka tas varēja apkaut visu tautu, jo esot taču Kartāgas pavēlnieks.

Beidzot, pārpūles un dusmu noguris, viņš aizmiga nemierīgā miegā. Muguru pret sarkanu spilvenu atspiedis, runāja miegā; galva mazliet atslīdēja atpakaļ, mazā, atmestā roka palika pavēloši atstiepta.

Kad nakts bij pavisam satumsusi, Hamilkars viņu viegli pacēla un bez lāpas nokāpa ar to pa galeru kāpnēm. Gar krātuvēm iedams, paņēma kurvi vīnogu un krūzi ar skaidru ūdeni; pret Atlēta statuju dārgakmeņu pagrabā zēns pamodās tēvam uz rokām un apkārtējā mirdzumā pasmaidīja tāpat kā tas otrs.

Tagad Hamilkars bij drošs, ka tie nevarēs viņam at-, ņemt dēlu. Tā te nepieejama vieta, tikai pašam vienīgam zināma, apakšzemes alas savienota ar krastu; apkārt lūkodamies, viņš atvilka dziļi elpu. Tad nosēdināja Hanibalu uz sola līdzās zelta vairogiem.

Neviens viņu te neredzēja, ne no kā te nebij jābaidās, lagad varēja paļaut vaļu savām jūtām. Kā māte, kura nejauši atradusi savu pazudušo pirmdzimto, viņš metās pie dēla. Spieda to pie savām krūtīm, smējās un raudāja reizē, sauca to vismīļākos vārdos un apklāja skūpstiem. Mazais Hanibals, šī šausminošā maiguma sabiedēts, klusēja visu laiku.

Nedzirdamiem, soļiem, gar sienām taustīdamies, Hamilkars atgriezās atpakaļ. Iegāja lielajā istabā, kur mēness gaisma iespīdēja pa jumola spraugu. Istabas vidū gulēja paēdies vergs, uz marmora grīdas visā garumā nolicies. Hamilkars paskatījās uz to, un kaut kas žēlumam līdzīgs pārņēma viņu. Ar koturnas* purnu pavilka tam kādu grīdsegu zem galvas. Tad pacēla galvu un lūkojās Tanitā, kuras šaurais sirpis spīdēja pie debesīm, sajutās stiprāks nekā visi Baali un pilns naida pret tiem.

Gatavošanās upurēšanai bij jau sākusies.

Moloha templī noārdīja daļu sienas, lai vara dievekli dabūtu laukā, bet uz altāra sabērtos pelnus neaiztika. Vēlāk, kad uzlēca saule, tempļa apkalpotāji aizvilka to uz Kamona laukumu.

Tas virzījās ačgārniski, uz ripojošiem bluķiem stumts; viņa pleci slējās mūriem pāri; iztālēm to pamanījuši, kartāgieši bēga prom, cik ātri jaudāja, neviens nesodīts nevarēja lūkoties uz Baalu tā dusmu apmierinājuma brīdī.

Zāļu smarža izplatījās pa ielām. Visi tempļi reizē vērās vaļā; izbrauca rati ar šķirstiem un priesteru nestas nestuves. Lieli spalvu pušķi plīvojās viņu stūros, to asie virsgali ar kristālā, zelta, sudraba un vara bumbām staroja.

Tie bija kanaaniešu Baalimi, augstākā Baala divatņi, kuri atgriezās pie sava vadoņa, lai zemotos viņa pr' ^ un nozustu tā spožumā.

Melkarta baldahīns no smalka purpura audurr degošas petrolejas uguni; uz hiacintu krāstelts pacēlās ziloņkaula falluss ar dārgakmeņu gredzena rotājumu; starp Ešmuna debeszilajiem aizkariem gulēja saritinājusies aizmigusi čūska; priesteru roku nesti, Pateku dievekli bija līdzīgi lieliem, ietīstītiem bērniem, kuru kājas sniedzās līdz zemei.

Pēc tam nāca visāda veida mazāki dieviņi: Baals-Samins, debess izplatījuma dievs; Baals-Peors, svēto kalnu dievs; Baals-Cebubs, posta dievs, tad kaimiņu zemju un radniecīgo rasu dievi: Lībijas Jarbals, Kaldejas Adramelehs, Sīrijas Kijuns, Darketo ar jaunavas seju slīdēja uz savām pleznām, bet Tamusa līķi atnesa uz katafalka starp lāpām un matu šķipsnām.* Lai debesu valdniekus padarītu saulei padevīgus un aizkavētu viņu iespaidam traucēt tās spēku, vēcināja garu kāršu galos saspraustas metala zvaigznes dažādās krāsās. Tur bij viņas visas, sākot no melnās Nebo, Merkurija gara, līdz riebīgajam Rahabalam, kas apzīmēja krokodila zvaigznāju. Abadiri, mēnesim nokritušie akmeņi, sudraba auklās piesieti, riņķoja lingās; Ceras priesteri kurvjos atnesa mazas, sieviešu dzimumu atgādinošas maizītes; citi sanesa savus fetišus, savus amuletus; parādījās sen aizmirsti dievekļi. Pat no kuģiem noņēma mistiskos veidolus, it kā kad kartāgieši gribētu visu sakopot vienā vienīgā izmisuma un nāves domā. *

Katram šķirstam pa priekšu viens cilvēks balansēdams nesa uz galvas lielu trauku, kurā kūpēja vīraks. Dūmu mākoņi klīda visapkārt, un šajā biezajā miglājā varēja saredzēt svēto telšu krāsojumus, nokaras un izšuvumus. Milzīgi smagas, tās lēnām virzījās uz priekšu. Ratu asis reižu reizēm kaut kur uz ielas aizmetās; tad dievbijīgie izlietoja gadījumu aizskart Baalimus ar savām drēbēm, kuras pēc tam glabāja kā svētumu.

Vara tēls arvien vēl virzījās uz Kamona laukuma pusi. Bagātnieki, nesdami scepterus ar smaragda āboliem,

nāca no Megaras dziļuma; vecajie ar diadēmām galvās bij sapulcējušies Kinizdo, finansu pārziņi, provinču pārvaldnieki, tirgotāji, kareivji, matroži un apbērēšanai lietojamais milzīgais pūlis — visi ar savām goda nozīmēm vai ar saviem amata rīkiem traucās pretī šķirstam, kas, augsto priesteru ieriņķots, slīdēja no Akropoles lejā.

Moloham par godu visi viņi aplikušies savas spīdošākās rotas. Dimanti laistījās uz melnajām drēbēm, bet pārāk lielie gredzeni šļuka nost no novājējušām rokām, — nekas nevarēja būt nožēlojamāks par šo rāmo pūli, kur auskari kuļājās pret bālajām sejām, kur tiāras žņaudza dzija izmisuma grumbotās pieres.

Beidzot Baals bij nokļuvis taisni laukuma vidū. Priesteri uzcēla margas, lai aizturētu pūli, un paši palika riņķī apkārt pie viņa kājām.

Kamona priesteri nekrāsotas vilnas uzvalkos sastājās zem portika kolonām sava tempļa priekšā; Ešmuna priesteri linaudekla mēteļos ar smailām tiārām un zīļu virknē piekārta kukupa galvu novietojās uz Akropoles pakāpēm; Melkarta priesteri violetās tunikās ieņēma vakara pusi, Abadiru priesteri ar friģiešu aluduma lentu apsaiņiem — austrumu pusi; bet dienvidu pusē tika nostādīti tetovējumiem pārklātie nekromantieši, raudātāji ielāpainos mēteļos un Pateku un Idonima kalpotāji, kuri mutē turēja miroņa kaulu, lai varētu uzzināt nākotni. Ceras priesteri zilos svārkos pazemīgi bij apstājušies Satebas ielā un klusām balsīm Megaras izloksnē dziedāja svētu dziesmu.

Laiku pa laikam rindām nāca klāt gluži kaili cilvēki, kuri izstieptās rokas turēja cits citam uz pleciem. No krūšu dziļumiem viņi dziedāja kādu dobju, ķērkstošu skaņu; dieveklim pievērstās acis dega putekļu mākonī, un vienādiem paņēmieniem, it kā viena paša grūdiena kustināti, tie reizē locījās ar visu augumu. Tā bij satrakoti, ka

dievekļu kalpotaji, gādādami kārtību ar rungu sitieniem, §pieda viņus gulties izšļauku zemē un sejas piespiest vara margām.

Tajā acumirklī laukuma viņējā malā parādījās baltās drēbēs ģērbies cilvēks. Lēnām tas izgāja pūlim cauri, ļaudis pazina kādu no Tanitas priesteriem — augsto priesteri Sahabarimu. Atskanēja nicinājuma saucieni, jo šodien vīrišķīgā principa valdība bij visu apziņā un dieviete pati tā bij aizmirsta, ka nepamanīja pat viņas priesteru iztrūkumu. Bet izbrīna divkāršojās, kad ieraudzīja, ka viņš atver margās kādus vārtiņus, kuri bij domāti tikai tiem, kas atnesa upuri. Pēc Moloha priesteru domām, tas bij apvainojums viņu dievam un, rokām lieliski vēcinādamies, gribēja to aizdzīt atpakaļ. Upura kustoņu gaļas nobarojušies, kā ķēniņi purpura drēbēs ģērbušies, trīsstāvu kroņiem galvās, tie apspļaudīja šo sakropļojuma novājējušo bālo einuhu, un dusmu smiekli purināja uz krūtīm viņu melnās, staraini izplestās bārdas.

Neko neatbildēdams, Sahabarims gāja tālāk un, soli pēc soļa iežogotam laukumam pārkļuvis, nonāca pie dievekļa kājām, tad, rokas izstiepis, pieskārās tā abām pusēm un tā izpildīja svinīgo dievināšanas ceremoniju. Jau ilgu laiku Rabetna bij to mocījusi; aiz izmisuma, varbūt arī tāpēc, ka nevarēja atrast nevienu dievu, kas pilnīgi apmierinātu viņa prātu, viņš beigās griezās pie šī.

Šādas atkrišanas izbiedētais pūlis gari nomurmināja. Sajuta, ka trūkst beidzamā saite, kas dvēseles vēl saistīja ar žēlsirdīgo dievu.

Bet sakropļotais Sahabarims nevarēja piedalīties Baala kultā. Cilvēki sarkanos mēteļos izbīdīja to no apžogota laukuma; tad ārpusē viņš pēc kārtas apgāja riņķī visām priesteru grupām; pēc tam šis priesteris, kuram vairs nebij neviena dieva, pazuda pūlī. Tas, viņam tuvojoties, pašķīrās.

Pa to laiku alojas, ciedru un lauru koku sārts dega starp dievekļa kājām. Garie spārni galiem mirka ugunī; eļļas, ar kurām viņš bij ieberzēts, kā sviedri tecēja pa vara locekļiem. Ap apaļo akmeni, uz kura tas savas kājas bij atbalstījis, melnos plīvuros ietīti bērni stāvēja nekustīgā lokā; bezmēra garās rokas ar saliektiem pirkstiem sniedzas līdz tiem, it kā lai sagrābtu visu šo loku un aiznestu debesīs.

Bagātnieki, vecajie, sievietes — viss pūlis spiedās aiz priesteriem un uz māju terasēm. Lielās, krāsainās zvaigznes vairs negriezās; šķirsti bij nolikti zemē; kvēpināmo trauku dūmi cēlās taisni augšup itin kā milzu koki, kas debess zilgmājā pleš savus zilganos zarus.

Daudzi paģība; citi palika satraukti un ekstāzē sastinguši*stāvam. Visus nospieda bezgalīgas šausmas. Pamazam norimās pēdējās vaimanas, un Kartāgas tauta palika aizelsusies savās šausmu gaidās.

Beidzot Moloha augstais priesteris pabāza roku zem bērnu plīvuriem, izrāva katram uz pieres pa matu šķipsnai un iemeta ugunī. Un cilvēki sarkanajos mēteļos uzsāka svēto dziesmu:

«Slava tev, saulei! abu zemes joslu ķēniņam, sevis paša radītājam, tēvam un mātei, tēvam un dēlam, dievam un dievietei, dievietei un dievam!»

Visu balsis noklusa reizē šķindinātu instrumentu troksnī, kam bij noslāpēt upuru vaimanas. Astoņstīgu šeminitas, kinoras ar desmit stīgām un nebalas ar divpadsmit trinkšēja, svilpa, zvanīja. Milzīgi izslieti ragi dobji dārdēja; rokām dauzīti tamburīni drūmi un steidzīgi dunēja; neskatoties uz trompeiu dārdoņu, varēja dzirdēt salsalima klabēšanu, kura līdzinājās sienāža spārnu spurkšķieniem.

Kalpotāji ar gariem kruķiem atvēra septiņus Baala

augumā ierīkotus caurumus. Pašā virsējā iebēra miltus, otrajā iemeta divus baložus, trešajā mērkaķi, ceturtajā aunu, piektajā aitu un, tā kā priekš sestā vērša nebij, tad tur iemeta no svētnīcas atnestu izģērētu ādu. Septītais palika tāpat vaļā.

Pirms paša galvenā bij jāizmēģina dievekļa rokas. Mazās ķēdītes, kuras turēja viņa pirkstus, sniedzās pleciem pāri un aiz muguras nokārās zemē; aiz tām vilkdami, cilvēki pacēla izplestās rokas elkoņu augstumā, un tur tās tuvinādamās piespiedās vēderam. To viņi, sīki raustīdami, izmēģināja vairāk reižu. Tad ierīce aprimās. Uguns dūca.

A'loloha priesteri staigāja pa apaļo akmens plāksni un lūkojās pūlī.

Bij vajadzīgs labprātīgs upuris, nepiespiesta ziedošanās, kas lai ar savu piemēru aizrautu citus. Bet līdz šim neviens neradās, un septiņas gatves, pa kurām no žoga varēja nokļūt līdz dieveklim, bij gluži tukšas. Lai tautu pamudinātu, priesteri izvilka no savām jostām īlenus un ar tiem durstīja sev sejas. Apžogojumā salaida dievbijīgos, kuri līdz šim gulējuši ārpusē. Tiem pameta saini briesmīgu ieroču, un katrs no viņiem pats sev izvēlējās mocību. Tie saspraudās adatas krūtīs, pāršķēla sev vaigus, ērkšķu kroņus lika galvā, kas gan izplētās, gan savilkās. Atvirzījās līdz žogam, atkāpās atpakaļ līdz margām un atkal metās uz priekšu, ar šīm kustībām asiņu un kliedzienu mutulī pūli vilinādami sev līdzi.

Pamazām ļaudis sāka virzīties līdz gatvu galiem; viņi meta ugunī pērles, zelta vāzes, kausus, lukturus — visu savu bagātību. Ziedojumi palika arvien mirdzošāki un dažādāki. Beidzot kāds grīļojošs, bāls un izbaiļu nejauki pārvērsts cilvēks pastūma bērnu; dievekļa rokās vēl pamanīja mazu melnumu, kas nogrima cauruma tumšajā dziļumā. Priesteri noliecās pār lielās akmens plāksnes

malu, un atkal atskanēja slavas dziesma nāves līgsmei un atdzimšanai mūžībā.

Bērnus meta lēnām, un, tā kā dūmi, augšām celdamies, virmoja augstos mutuļos, tad no tālienes likās, ka tie pazūd mākonī. Neviens no upuriem nekustējās. Visiem bij sasietas rokas un kājas, un aiz melnajiem apsaiņiem neko nevarēja ne redzēt, ne pazīt.

Hamilkars, tāpat kā priesteri sarkanā mētelī, stāvēja tuvu pie Baala, pret viņa labās kājas lielo pirkstu. Kad atveda četrpadsmito bērnu, visi redzēja, ka tas šausmās spēcīgi sarāvās. Bet tūliņ atkal savaldījies sakrustoja rokas un skatījās zemē. Dievekļa otrā pusē augstākais priesteris stāvēja tikpat nekustīgi kā viņš. Galvu ar asīriešu mitru nokāris, aplūkoja uz krūtīm pakārto zelta plāksni, pārklātu ar zīlējamiem akmeņiem, kuros liesma atmirdza varavīksnes krāsās. Apjucis viņš nobāla. Hamilkars nolieca galvu; un tā abi palika sārtam tik tuvu, ka viņu plīvojošie mēteļi apakšmalām to reižu reizēm aizskāra.

Vara rokas sāka kustēties ātrāk, pat neapstādamās. Katru reizi, kad jaunu upuri lika tām virsū, Moloha priesteri izstiepa pret viņu rokas, lai arī tautas grēkus tur līdzi noliktu, un sauca: «Tie nav cilvēki, bet vērši!» — un pūlis visapkārt atkārtoja: «Vērši! vērši!» Dievbijīgākie kliedza: «Ēdi, kungs!» Un Prozerpīnas priesteri, aiz bailēm piemērodamies Kartāgas parašām, murmināja eleizisko lūgšanu: «Leji lietu! radi!»*

Tikko cauruma malu aizsnieguši, upuri pazuda it kā ūdens piliens uz sarkani nodedzinātas dzelzs plāksnes, un kupli dūmi cēlās platajā, sarkanajā liesmājā.

Bet dievekļa rijība nebij apmierināma. Viņš kāroja vēl un vēl. Lai to reiz apmierinātu, upurus sakrāva kaudzē uz viņa rokām un pārsēja virsū ar resnu ķēdi. Dievbijīgie no sākuma gribēja skaitīt, lai pārliecinātos, vai skaits saskan ar saules gada dienu skaitu; bet tad jau atkal

krāva citus, un nebij iespējams neko atšķirt šausmīgo roku ņirbīgajā kustībā. Tas ilga bezgalīgi, līdzpat vakaram. Tad caurumu iekšējās sienas sāka palikt tumšākas.

Uznāca vakars, pār Baala galvu savilkās mākonis. Ugunskurs bez liesmām izskatījās kā ogļu piramīda, kura sniedzās līdz dievekļa ceļiem. Sarkans ka milzis, ar atvēztu galvu tas likās grīļojamies no sava reibuma smaguma.

Līdz ar priesteru steigu pieauga tautas trakums; upuru skaits kļuva arvien mazāks, daži pat iesaucās, ka tos vajagot taupīt, citi atkal, ka vajagot vēl. Runāja, ka mūri sagrūs, šausmu un mistiskas kaisles rēcošā pūļa apsēsti. Bet uzticīgie spraucās pa gatvēm, vilkdami savus bērnus, kuri ķērās klāt; viņi tos sita, lai atsvabinātos un nodotu sarkanajiem vīriem. Instrumentu spēlētāji reizēm noguruši apstājās, tad bij dzirdamas māšu vaimanas. Driģeņu dzērāji četrrāpus rāpoja dieveklim apkārt un rēca kā tīģeri; pareģi pareģoja, dievbijīgie ar pāršķeltām lūpām dziedāja; margas bij salauztas, visi gribēja dalīties upurī. Tēvi, kuriem bērni miruši, meta ugunī viņu attēlus, spēļu lietiņas, uzglabātos kaulus. Daži, kuriem bij naži, gāzās virsū pārējiem. Nogalināja cits citu. Pareģi ar bronzas lāpstām rausa nobirušos pelnus no apaļa akmens malām un svieda gaisā, lai upuris aizņemtu visu pilsētu un uzkāptu zvaigžņu valstī.

Lielais troksnis un spožā uguns bij pievilinājusi barbarus līdz pat vaļņu nokājei; sarāpušies uz helepolas paliekām, lai labāk varētu redzēt, tie lūkojās, šausmās sastinguši.

Visu reliģisko kultu darbinieki, sākot ar Moloha priesteriem un beidzot ar apustuliskās katoļu baznīcas galvu — Romas pāvestu, vislielākā mēra izmantojuši un joprojām izmanto ļaužu nezināšanu un lētticību. Spilgts piemērs tam — relikviju kults, kas izplatīts gandrīz visās reliģijās. Relikvijas pēc kristīgās mācības ir svēto paliekas vai svēti priekšmeti, kam piemītot brīnumdarītājos spējas.

Tā kā tirgošanās ar relikvijām bija loti ienesiga, tad to saradās milzīgs daudzums, pie kam viena un tā pati relikvija parādījās vairākos eksemplāros. Saskaitīts, ka katoļu dievnamos un klosteros atrodas:

no svētā Andreja — 5 ķermeņi, 6 galvas, 17 rokas un kājas, no svētā Antonija — 4 ķermeņi, no svētās Annas — 2 ķermeņi, 8 galvas, 6 rokas, no apustuļa Lūkasa — 8 ķermeņi, 9 galvas utt.

Pret relikviju kultu vērsās jau paši pirmie renesanses darbinieki, to skaitā arī lielais itāļu rakstnieks un dzejnieks Džovanni Bokačo (1313 — 1379), slavenā noveļu krājuma «Dekamerons» autors. No šī krājuma arī ņemts stāsts par veiklo afēristu brāli Cipollu.

Tām relikvijām, ko baznīca cildina vēl šodien, kā, piemēram, brīnumdarītājos dievmātes bildei Aglonas baznīcā, piemīt tikpat daudz brinumdarīšanas spēju kā papagaiļa spalvai vai ogļu saujai brāļa Čipollas kārbiņā.

Džovanni Bokačo. BRĀLIS ČIPOLLA ČERTALDO CIEMATĀ

Čertaldo, kā jūs to varbūt būsit dzirdējuši, ir

pils ciemats mūsu apvidū, Elzas ielejā, un, lai

gan tas ir neliels, to kādreiz apdzīvoja dižcil-

tīgi un turīgi ļaudis. Sajā ciematā jau ilgāku

laiku mēdza vienreiz gadā ierasties kāds no

svētā Antonija mūkiem, vārdā brālis Cipolla1 , lai ievāktu

žēlastības dāvanas no lētticīgiem ļautiņiem, jo viņš šeit

bija atradis labas ganības; ciematā Cipollu uzņēma ļoti

laipni, laikam gan vairāk viņa vārda dēļ nekā aiz cieņas

pret viņu pašu, jo šinī apvidū audzēja daudz sīpolu, kas

bijjļ slaveni visā Toskānā. Brālis Cipolla bija maza au-

guma, sarkaniem matiem un jautru seju, turklāt vislielā-

kais blēdis pasaulē; un, kaut gan viņš nebfja baudījis

nekādu izglītību, viņš prata tik lieliski un veikli runāt, ka

tie, kas viņu nepazina, varēja viņu noturēt ne tikvien par

lielu orātoru, bet par pašu Tūliju * vai varbūt Kvintiliānu *.

Un gandrīz visiem šā apvidus iedzīvotājiem viņš bija vai

nu kūms, vai draugs, vai labs paziņa.

Reiz viņš, kā parasti, augusta mēnesī ieradās Certaldo ciematā, un kādā svētdienasj rītā, kad visi dievbijīgie vīrieši un sievietes no apkārtējiem ciematiem bija sanākuši draudzes baznīcā uz mesu, viņš, nogaidījis īsto brīdi, iznāca priekšā un sacīja:

— Siņori un donnas, kā jūs zināt, jums ir paradums katru gadu ziedot visvarenā svētā kunga Antonija nabagiem savus graudus un labību, vienam vairāk, otram mazāk, katram pēc savām spējām un dievbijības, lai svētlaimīgais svētais Antonijs ņemtu savā aizsardzībā jūsu vēršus un ēzeļus, jūsu cūkas un aitas; bez tam jūs, it sevišķi tie, kas esat mūsu draudzes locekļi, mēdzat samaksāt niecīgas nodevas, ko jūs katru gadu maksājat vienu reizi. Sos ziedojumus ievākt mani sūta mans priekšnieks

1 Cipolla — itāliski sīpols. (Tulk.)

abata kungs; tādēļ pēc devītās stundas, kad jūs dzirdēsit skanam mazos zvaniņus, jūs ar dieva svētību atnāksit šurp pie baznīcas, kur es parastajā kārtā teikšu jums sprediķi un jūs skūpstīsit krustu; bez tam man ir zināms, ka jūs esat dedzīgi visvarenā svētā kunga Antonija cienītāji, un tāpēc, apliecinot jums sevišķu labvēlību, es jums parādīšu kādu ļoti svētu un brīnišķīgu relikviju, kuru pats kādreiz atvedu no svētajām zemēm viņpus jūras; un tā ir viena no eņģeļa Gabriela spalvām, ko viņš bija pametis jaunavas Marijas istabā, kad ieradās pie tās Nacaretē pasludināt priecas vēsti.

To teicis, viņš apklusa un pievērsās no jauna mesai.

Kamēr brālis Cipolla tā runāja, starp daudziem citiem baznīcā atradās divi jaunekļi, abi lieli šķelmji; vienu no viņiem sauca Džovanni del Bragonjēra un otru — Bjadžo Picīni. Tie sevī nosmējās par brāļa Cipollas relikviju un, lai gan bija viņam lieli draugi un sagājās ar viņu, nolēma mūku ar šo spalvu izjokot. Un, tā kā abi jaunekļi bija uzzinājuši, ka brālis Cipolla šajā rītā pusdienos kāda sava drauga pilī, viņi, tiklīdz padzirdēja, ka tas piesēdies pie galda, izgāja uz ielas un devās uz viesnīcu, kurā bija apmeties mūks, ar tādu nolūku, ka Bjadžo uzsāks valodas ar brāļa Cipollas kalpu un Džovanni pa to laiku mūka mantās uzmeklēs šo spalvu, lai kāda tā arī būtu, un paņems to, lai redzētu, ko brālis Cipolla vēlāk teiks tautai.

Brālim Cipollam bija kalps, ko daži sauca par Gučo Miegamici, citi — par Gučo Ķēpu un dažs dēvēja par Gučo Sivēnu. Kalps bija tik liels nejaucenis, ka patiesi pat Lipo Topo* nekad tādas blēņas nav darījis. Brālis Cipolla ar saviem draugiem bieži par viņu zobojās un mēdza teikt: — Manam kalpam ir deviņas tādas īpašības, ka pat tad, ja kauču viena no tām būtu piemitusi Zālamanam* vai Aristotelim*, vai Senekam*, tā spētu sabojāt

jebkuru viņu tikumu, viņu gudrību un svētumu. Tad nu iedomājieties, kādam vajag būt cilvēkam, kam nav nedz tikumu, nedz gudrības, nedz svētuma, bet tikai šīs deviņas īpašības! — Un, ja viņam kādreiz jautāja, kādas esot šīs deviņas īpašības, viņš rīmēs atbildēja:

—    Viņš ir slinks un netīrīgs, mēlnesīgs un kašķīgs, stulbs, netikls un nolaidīgs, neklausīgs un našķīgs. Bez tam viņam piemīt vēl daži citi grēciņi, kurus ir labāk noklusēt. Un vissmieklīgākais viņa paradums ir tas, ka viņš katrā vietā grasās ņemt sev sievu un nomāt māju, un, tā kā viņam ir liela, melna un ietaukota bārda, viņš iedomājas, ka ir ļoti daiļš un pievilcīgs un ka visas sievietes, kas ^iņu redz, iemīlas viņā, un, ja dotu viņam vaļu, viņš skrietu visām pakaļ, mēli izkāris. Taisnība, viņš man ir diktan noderīgs, jo vienmēr noklausās, lai arī cik slepeni es ar kādu runātu, un, ja gadās, man kāds ko jautā, viņam ir tik lielas bailes, ka es nepratīšu atbildēt, ka viņš visai aši atbild manā vietā ar «jā» vai «nē», kā nu pēc viņa prašanas liekas labāk.

So sulaini brālis Cipolla bija atstājis viesnīcā, piekodinādams, lai tas labi pielūkojot, ka neviens nepieskartos viņa lietām, it sevišķi viņa ceļasomām, tāpēc ka tanīs atradās relikvijas. Bet Gučo Ķēpa, kam pa virtuvi dzīvot tikās vairāk nekā lakstīgalai pa zaļiem zariem, it īpaši, ja tur atradās kāda kalpone, ieraudzīja viesnīcas virtuvē kādu tuklu, druknu, neglītu maza auguma meitu ar krūtīm, kas bija līdzīgas diviem atkritumu groziem, un seju, kas atgādināja kādu no Baronči dzimtas, gluži nosvīdušu, netīru no taukiem un dūmiem, un viņš, pametis brāļa Cipollas istabu ar visām mantām likteņa ziņā, nokāpa virtuvē un, kaut gan bija vēl tikai augusta mēnesis, nosēdās pavarda tuvumā, un sāka tērgāt ar Nutu, tā sauca šo meitu, un stāstīja tai, ka viņš pēc visiem papīriem esot dižciltīgs cilvēks un ka viņam esot naudas kā spaļu.

neskaitot tos florīnus, kurus viņš citiem parādā un kuru bija drīzāk vairāk nekā mazāk; un dievs vien zinot, kas viņš par makānu kā vārdos, tā darbos; lai gan viņa kapuce bija tik taukaina, ka tā būtu noderējusi par aizdaru lielajam Altopašo putras katlam*, lai gan vamzis viņam bija nodriskāts un notašķīts, ap kaklu un zem padusēm spīdīgs no netīrumiem, viss vienos plankumos un dažādākās krāsās, nekā jebkad bijuši tatāru vai indiešu audumi, un, lai gan viņa kurpes bija pavisam noplīsušas un zeķes cauras, viņš, it kā būtu pats Kastīlijas ķēniņš, solīja tai nopirkt jaunas drēbes un rotas un atbrīvot no kalpošanas svešiem, ar ko gandrīz nekā nevar nopelnīt, apsolīja tai labāku likteni un vēl daudz ko citu; lai arī cik dedzīgi viņš visu to iztēloja, — tas bija vējā teikts un palika nepiepildīts, kā lielāko tiesu viss, pie kā viņš ķērās.

Tā nu abi jaunie cilvēki atrada Gučo Sivēnu noņemamies ar Nutu, par ko viņi bija ļoti apmierināti, jo tagad viņus gaidīja uz pusi mazākas grūtības, un, neviena nekavēti, viņi iegāja brāļa Cipollas istabā, ko atrada neaizslēgtu, un vispirms metās pārmeklēt kādu somu, kurā arī bija eņģeļa spalva; atvēruši somu, viņi atrada zīdauta vīstokli un tanī mazu kārbiņu, un kārbiņā papagaiļa astes spalvu, kurai, pēc viņu domām, vajadzēja būt tai pašai, ko brālis Cipolla bija solījis rādīt Certaldo iedzīvotājiem. Un patiesi, tais laikos mūks varēja viņiem to viegli iestāstīt, tāpēc ka Ēģiptes greznuma lietas Toskānā vēl ieveda tikai nelielā daudzumā, kamēr vēlāk tās ieveda vislielākajā pārpilnībā par samaitāšanu visai Itālijai, un, tā kā šīs lietas bija maz pazīstamas, Certaldo iedzīvotāji par tām gandrīz neko nezināja; vēl vairāk, kamēr vēl valdīja tēvtēvu parupjā vientiesība, viņi nebija dzirdējuši pat papagaiļa vārdu, kur nu vēl to redzējuši.

Un tā nu jaunekļi, ļoti priecīgi, ka spalvu atraduši,

paņēma to un, lai kārbiņa nepaliktu tukša, ielika tajā ogles, kuras ieraudzīja istabas kaktā; pēc tam vioi kārbiņu atkal aiztaisīja, nolika katru lielu tā, kā bija to atraduši, un, neviena nepamanīti, jautri devās projām no viesnīcas, aiznesdami līdz spalvu, un sāka gaidīt, ko teiks brālis Cipolla, atrazdams spalvas vietā ogles.

Vientiesīgie vīri un sievas, kas bija baznīcā, dzirdēdami, ka pēc devītās stundas rādīšot eņģeļa Gabriela spalvu, tūlīt pēc mesas atgriezās mājās un stāstīja par to kaimiņš kaimiņam un rads radam, un ikviens, paēdis pusdienas, steidzās uz pils ciematu, degot ziņkārē redzēt solīto eņģeļa spalvu, un tur saplūda tik daudz vīru un sievu, l^i tik tikko pietika vietas. Brālis Cipolla bija ieturējis labas pusdienas un pēc tam mazliet nosnaudies; īsi pēc devītās stundas viņš piecēlās un, uzzinājis, ka salasījies milzīgs pūlis zemnieku, lai redzētu apsolīto spalvu, aizsūtījis Gučo Miegamicem ziņu, lai atnes zvaniņu un somu. Gučo, ar lielām pūlēm šķīries no virtuves un Nutas, ieradās ar prasītajām lietām, smagi elsdams un pūzdams, jo no lielas ūdens dzeršanas viņpm bija uzpūties vēders, un, paklausot brāļa Cipollas pavēlei, nostājās pie baznīcas durvīm un no visa spēka sāka zvanīt. Tur, pēc tam kad visa tauta bija sapulcējusies, brālis Cipolla, nenojauzdams, ka kāds aizskāris viņa lietas, sāka savu sprediķi un gari un plaši runāja par to, kas šķita kalpojam viņa nolūkam, un, kad pienāca brīdis rādīt eņģeļa Gabriela spalvu, vispirms svinīgi nolasījis ticības apliecinājumu, viņš lika aizdedzināt divas lielas vaska sveces un, noņēmis kapuci, uzmanīgi attina zīdauta vīstokli un izcēla kārbiņu. Un, iepriekš pateicis dažus slavas un pateicības vārdus eņģelim Gabrielam un tā relikvijai, viņš atvēra kārbiņu. Ieraugot to pilnu ar oglēm, viņš neturēja aizdomās Gučo Miegamici, jo zināja, ka tas nespēj būt tik atjautīgs, nedz ari nosodīja to par sliktu kārbiņas

uzraudzīšanu, bet gan klusībā lādēja pats sevi, ka savu mantu sargāšanu bija uzticējis Gučo, labi zinādams, ka tas ir gan slinks un nolaidīgs, gan stulbs un neklausīgs. Tomēr bez mazākā apmulsuma sejā mūks pacēla acis un rokas pret debesīm un sacīja tā, lai visi dzirdētu:

—    Dievs kungs, lai slavēta allaž tava .visspēcība!

Pēc tam viņš aizvēra kārbiņu un, pagriezies pret tautu,

iesāka:

—    Siņori un donnas! Man jums jāsaka, ka tad, kad es vēl biju pavisam jauns, mans priekšnieks sūtīja mani uz tām zemēm, kur saule aust, un man bija dots sevišķs uzdevums — meklēt tikām, kamēr atrodu Sivēnistes privilēģijas, kuras, lai gan to apzīmogošana neko nemaksāja, citiem ir daudz noderīgākas nekā mums. Ar tādu nolūku es devos ceļā: izbraucis no Venēcijas, šķērsoju Grieķijas priekšpilsētu un no šejienes jāju caur Garbas karalisti un Bagdādi, un nonācu Parionē, no kurienes pēc neilga laika, ciezdams lielas slāpes, sasniedzu Sardīniju. Bet kāpēc es jums uzskaitu visas tās zemes, ko esmu apceļojis? Es pārbraucu svētā Jura jūras šaurumu un nonācu Niekkalbijā un Zuļicijā, kas ir bieži apdzīvotas zemes un kur daudz augstas kārtas ļaužu; tad es sasniedzu Dižmeļu zemi, kur sastapu daudzus mūsu klostera brāļus un citu ordeņu mūkus, kas, dieva mīlestības vārdā izvairīdamies no grūtībām un maz rūpēdamies par citu bēdām, domāja tikai par savu labumu un tais zemēs tērēja vienīgi neīstu naudu. Pēc tam es nokļuvu Abruci zemē*, kur vīrieši un sievietes staigā pa kalniem koka tupelēs un cūkas ieģērbj viņu pašu zarnās; mazliet tālāk es sastapu cilvēkus, kas nēsāja maizi uz nūjām un vīnu maisos. No šejienes es nokļuvu Kāpuru kalnos, kur visi ūdeņi tek uz leju. Un drīz vien es nonācu tik dziļi zemes iekšienē, ka sasniedzu pasaku Indiju, kur, zvēru jums pie svārka, kas man mugurā,

redzēju nažus1 lidojam, — tas liksies neticami tādiem, kas to nav redzējuši. Un, ka es jums nemeloju, to var apliecināt ievērojamais tirgotājs Mazo del Sadžo, ko es tur re dzēju, skaldot riekstus un pārdodot to čaulas pa daļām. Bet, nevarēdams atrast to, ko es meklēju, un tāpēc ka tālāk varēja braukt tikai pa ūdensceļu, es griezos atpakaļ un nonācu tanīs svētajās zemēs, kur vasarā svaiga maize maksā četrus denārus, bet karstu dod par velti. Seit es sastapu godājamo tēvu Nepeljele Lūdzamsmani kungu, viscienījamāko Jeruzalemes patriarhu, kas aiz cienības pret visvarenā svētā kunga Antonija tērpu, kuru es allaž esmu valkājis, parādīja man visas svētās relikvijas, kādas viņam bija; un to bija tik daudz, ka, gribēdams tās visas jums uzskaitīt, es arī pēc vairākām jūdzēm nenonāktu galā. Tomēr, lai neatstātu jūs neiepriecinātus, es pastāstīšu par dažām. Vispirms viņš man parādīja Svētā Gara pirkstu, pavisam svaigu un nesatrūdējušu, kā tikko nogrieztu; un Serafima matu sprogu, tā paša, kas parādījās svētajam Franciskam; un vienu no Ķeruba nagiem; un ierāmētu vienu ribu no tā Vārda, kas tapa Miesa, un dažus svētās katoļu ticības apģērba gabalus; un dažus starus no zvaigznes, kas parādījās trim austrumu gudra jiem; un pudelīti ar svētā Miķeļa sviedriem, ko viņš izlēja, cīnoties ar velnu; un svētā Lācara Nāves žokļu kaulu, un vēl daudz ko citu. Un par to, ka es viņam labprāt norakstīju Montē Morello * Nogāzes itāliešu valodā un dažas nodaļas no Kaprēcija*, ko tas ilgi bija meklējis, viņš uzdāvināja man no savām svētajām relikvijām vienu no svētā Krusta skabargām un pudelītē nedaudz Zālamana tempļa zvanu skaņu, kā arī eņģeļa Gabriela spalvu, par kuru es jums jau esmu stāstījis, un vienu no svētā Gerardo

1 Vārdu rotaļa. Vārds «perināti» itāliski nozīmē «spārnotie» resp. «putni» un ari «dārznieka naži».

da Villamaņas tupelēm, kuras man vairs nav, jo es to atdāvināju Florencē kādam Gerardo di Bonsi, kas šo svēto ļoti cienīja. Visbeidzot viņš man iedeva dažas ogles, uz kurām ticis cepināts svētlaimīgais moceklis svētais Laurentijs. Visas šīs svētās lietas es bijīgi atvedu sev līdz, un tās man ir klāt. Tiesa, mans priekšnieks neat|āva man rādīt jums šos svētumus, pirms viņš nebija pārbaudījis, vai tās ir īstenas vai nav. Bet tagad, kad no tām piedzīvotie brīnumi un no patriarha saņemtās vēstules viņu pārliecinājušas, viņš man devis atļauju jums tās parādīt; un es tās, baidīdamies uzticēt citiem, nēsāju vienmēr sev līdz. Un proti, eņģeļa Gabriela spalvu es glabāju kārbiņā, lai tā nesabojātos, un otrā kārbiņā ogles, uz kurām cepināts svētais Laurentijs; bet abas kārbiņas ir tik līdzīgas viena otrai, ka es bieži tās samainu, tā tas gadījies arī šodien, kad es, domādams paņemam kārbiņu, kurā ir spalva, esmu paņēmis to, kurā ir ogles. Es nedomāju, ka tā būtu bijusi kļūdīšanās, bet esmu pat pārliecināts, ka tā bijusi dieva griba un ka viņš pats ielicis manās rokās kārbiņu ar oglēm, lai atgādinātu, ka pēc divām dienām ir svētā Laurentija svētki. Un tāpēc, lai jūsu dvēselēs modinātu dievbijīgu padevību pret svēto mocekli, dievs gribēja, ka es jums spalvas vietā rādu ogles, kas apdzisušas no svētās miesas sulas. Tādēļ, mani bērni, lai dievs jūs svētī, noņemiet cepures un dievbijīgi nāciet šo svēto relikviju aplūkot! Bet vispirms es vēlos, lai jūs zinātu, ka ikviens, kam ar šīm oglēm būs uzvilkta krusta zīme, visu šo gadu var dzīvot drošs, ka uguns viņu neskars tā, ka viņš to nejutīs.

Un pēc tam, kad brālis Cipolla tā bija runājis, viņš, dziedādams slavu svētajam Laurentijam, atvēra kārbiņu un parādīja ogles, ko stulbais ļaužu pūlis ar godbijīgu apbrīnu kādu brīdi aplūkoja, un tad visi vislielākajā drūzmā spiedās tuvāk brālim Cipollam un, dodami lielā

kus ziedojumus nekā citkārt raduši, lūdza viņu, lai pieskaroties tiem ar šīm svētajām oglēm. Un tāpēc brālis Cipolla, paņēmis rokā ogles, vilka lielus krustus uz to baltajiem krekliem, svārkiem un sievu lakatiem, turklāt apgalvoja: cik ogles no krustu vilkšanas nodilstot, tik tās kārbiņā vēlāk atkal pieaugot, kā viņš to daudzkārt esot pieredzējis. Un tādā kārtā, sev par milzīgu ieguvumu apzīmējis visus Certaldo iedzīvotājus ar krusta zīmēm, mūks ar ātru attapību izjokoja tos, kuri, nozagdami spalvu, bija domājuši viņu izjokot un kuri arī bija klāt viņa sprediķī, un, dzirdēdami, ar kādu neparastu izdomu, ar kādu garu runāšanu un ar kādiem vārdiem Cipolla izķepurojās no kļūmīgā stāvokļa, tik ļoti smējās, ka gandrīz izmežģīja žokļus. Un, pēc tam kad pūlis bija izklīdis, abi jokdari piegāja pie braļa Cipollas un ar vislielāko jautrību pasaulē atklāja viņam, ko bija izdarījuši, un atdeva spalvu, kura nākamajā gadā viņam ienesa ne mazāk kā tai dienā ogles.

Katram, kas spējīgs domāt, jāatzist, ka nav pierādījumu tam, ka dievs ir.

Sellijs

Savāda liela! Visos laikos nelieši centušies maskēt savu nelietīgo rīcību ar kalpošanu reliģijas, morāles un patriotisma interesēm.

Heinrihs Ifeine

Kristīgā ticība sludina tikai verdzību un pakļautību; tās gars pārāk izdevīgs tirānijai, lai pēdējā to pastāvīgi neizmantotu. īstenie kristieši radīti, lai būtu vergi.

Zans Zaks Ruso

Un dievi mirst, un ticība ir pārejoša: pēc Zeva, Muhameda un Kristus nāks citi dievi, kamēr visa cilvēku cilts, kļuvusi gudrāka un vīlusies dievā, nepārliecināsies, ka vīrakam un upuriem nav nekādas jēgas.

Džordžs Bairons

Šarls de Kostērs. TĒVA NĀVE

Vārds inkvizīcija nāk no latīņu valodas «inquisitio» — un nozīmē «izmeklēšana». Tā saucās katoļu baznīcas izmeklēšanas un tiesāšanas iestāde, ko XIII gadsimtā nodibināja pāvests Inokents III t. s. ķeceru vajāšanai. Par ķeceri varēja atzīt jebkuru cilvēku, ja izmeklēšanas gaitā ieguva pierādījumus, ka viņš apšauba kātoju baznīcas mācību vai «atrodas sakaros ar velnu». Par vainas pierādījumu visbiežāk uzskatīja apvainotā atzišanos, ko panāca ar visnežēlīgāko spīdzināšanu. Uz nāvi notiesātos ķecerus parasti sadedzināja dzīvus, bet viņu mantu konfiscēja par labu baznīcai. Viduslaikos sevišķi izplatījās «raganu» un «burvju» dedzināšana. Raganu sārti liesmoja ari viduslaiku Rigā.

Tās Vatikāna iestādes, kas viduslaikos pārzināja inkvizīciju, pastāv arī tagad. Tās vairs nevar spīdzināt un iznicināt cilvēkus, toties cenšas iebaidīt ticīgos ar garīgā terora līdzekļiem — ar izslēgšanu no baznīcas, nolādēšanu. Inkvizīcija periodiski izdod to grāmatu sarakstu, kuras ticīgajiem aizliegtas lasīt. Sājos sarakstos ietilpst Bokačo, Heines, Zolā, Anatola Fransa, Romēna Rolāna u. c. pasaulslavenu rakstnieku darbi. Protams — arī Sarla de Kostēra (1827—1897) grāmata «Leģenda par Pūcesspleģell», no kurienes ņemts šis fragments.

Tiesas dienas rītā atnāca kaimiņi un, līdzjūtības

pamudināti, ieslodzīja Pūcesspieģeli, Sotkinu

un Neli Katlinas mājiņā.

Bet viņi nebija padomājuši par to, ka arī pa

gabalu tie varēs dzirdēt cietēja vaimanas un

pa logiem redzēt sārta liesmas.

Katliņa klīda pa pilsētu, grozīja galvu un murmināja:

—    Izsitiet caurumu! Dvēsele laužas ārā!

Pulksten deviņos no rīta vienā kreklā, uz muguras sasietām rokām Klāšu izveda no cietuma. Saskaņā ar spriedumu sārts bija sakrauts Dievmātes ielā pie staba tieši pretim rātsnama ieejai. Bende ar saviem palīgiem vēl nebija beiguši kraut pagales.

Klāss, sargu ielenkts, pacietīgi gaidīja, kamēr viņi beigs šo darbu, bet profoss * jāšus uz zirga, sargi un deviņi no Briges izsauktie landsknehti * ar pūlēm valdīja satraukto pūli.

Visi sauca, ka esot necilvēcīgi un netaisi vecuma dienās nonāvēt tik lēnprātīgu, krietnu, strādīgu un godīgu cilvēku.

Pēkšņi visi nometās ceļos un sāka lūgt dievu: dievmātes baznīcas tornī ieskanējās bēru zvani.

Arī Katliņa stāvēja pūlī pirmajā rindā pilnīgi zaudējusi prātu. Viņa skatījās uz Klāšu, uz sakrauto sārtu un sauca:

—   Uguns, uguns! Izsitiet caurumu! Dvēsele laužas ārā!

Kad tornī sāka zvanīt, Sotkina un Nele pārmeta krustus, bet Pūcesspieģelis pasludināja, ka tādā veidā kā šie bendes viņš vairs dievu negribot pielūgt. Viņš izmisis Skraidīja pa istabu, mēģināja uzlauzt durvis vai izlēkt pa logu, bet viss bija cieši noslēgts.

Pēkšņi Sotkina iekliedzās un aizsedza seju ar priekšautu.

—   Dūmi!

Un tiešām, visi trīs nelaimīgie ieraudzīja lielu, melnu dūmu mutuli, kas pacēlās pret debesīm. Tas cēlās no malkas grēdas, kuras vidū, pie staba piesieits, stāvēja Klāss; bende sārtu bija aizdedzinājis no trim pusēm dieva tēva, dieva dēla un dieva svētā gara vārdā.

Klāss paskatījās visapkārt, un, kad viņš pūlī neieraudzīja ne Sotkinu, ne Pūcesspieģeli, viņam kļuva vieglāk ap sirdi, zinot, ka tie neredzēs viņa ciešanas. Un tad bija dzirdamas tikai Klāsa lūgšanas, degošo pagaļu sprakstēšana, vīriešu kurnēšana un sieviešu šņuksti. Laiku pa laikam atskanēja Katlinas saucieni:

—   Aizvāciet uguni! Izsitiet caurumu! Dvēsele laužas ārā!

Tornī skanēja bēru zvans.

Piepeši Sotkina kļuva baltāka par sniegu, viss viņas augums sāka trīcēt, viņa neraudāja vairs, tikai rādīja ar pirkstu uz debesīm.

Šaura, gara liesmu mēle, izšāvusies no sārta, reizēm pacēlās pāri zemo mājiņu jumtiem. Un Klāss neizturami cieta, jo šī liesmu mēle, locīdamās vēja varā, gan apvijās ap viņa kājām, gan laizīja viņa kūpošo bārdu, gan aizdedzināja matus uz galvas. Pūcesspieģclis turēja māti savās rokās un gribēja viņu atraut no loga. Sajā brīdi viņi sadzirdēja biesmīgu kliedzienu — tur kliedza Klāss, viņa miesas dega tikai no vienas puses. Pēc tam viņš apklusa, un asaras tecēja no viņa acīm, un viņa krūtis kļuva pavisam slapjas.

Pēc tam Sotkina un Pūcesspieģelis sadzirdēja skaļu pūļa kliedzienu. Tie bija pilsoņi — sievietes un bērni, kas tur sauca:

—   Klāss notiesāts ar dedzināšanu uz ātras uguns, nevis uz lēnas. Bende, uzpūt uguni!

Bende paklausīja, bet uguns negribēja iedegties.

—   Nožņaudz to! — pūlis kliedza.

Un profosa virzienā sāka lidot akmeņi.

—    Uguns, uguns! — Sotkina iesaucās.

Tiešām, milzīga, sarkana uguns liesma pacēlās no dūmiem pret debesīm.

—        Tagad viņš mirst, — atraitne sacīja. — Kungs dievs, uzņem šo nevainīgo dvēseli savā žēlsirdībā … Kur karalis? Ar nagiem es viņam izrautu sirdi no krūtīm!

Tornī skanēja bēru zvans.

Sotkina vēl dzirdēja šausmīgu Klāsa kliedzienu, bet viņa neredzēja, kā briesmīgās sāpēs locījās Klāsa augums, kā ciešanas izķēmoja viņa seju, kā viņa galva svaidījās uz visām pusēm, atsizdamās pret stabu. Ļaudis sašutumā kliedza un svilpa, sievietes un bērni svieda akmeņus; pēkšņi uzliesmoja reizē viss sārts, un cauri ugunij un dūmiem visi sadzirdēja Klāsa balsi:

—    Sotkin! Til!

Un smagi kā svina pielieta viņa galva nokrita uz krūtīm.

Griezīgs sāpju kliedziens izlauzās no Katlinas mājiņas — tad viss apklusa; tikai nabaga vājprātīgā kratīja galvu un sauca:

—    Dvēsele laužas ārā!

Klāss nomira. Izdegušais sārts sabruka, tā paliekas gruzdēja lejā staba piekājē, pie kura palika sarāvies, pārogļojies cilvēka ķermenis, piesiets aiz kakla.

No dievmātes baznīcas torņa skanēja bēru zvans.

. .. visas bez izņēmuma reliģijas bijušas piesātinātas ar fanātismu un apmierinājušas to ar cilvēku asiņu straumēm.

Ktods Adrians Helvēciļs

Vai nu dievs negrib novērst ļaunumu, vai ari viņš to nevar izdarīt; vai ari viņš to var, bet negrib; vai ari viņš to negrib un nevar; vai ari viņš to grib un var izdarīt. Ja viņš to var izdarīt, bet negrib, tad viņš ir ļauns: tā ir ipašlba, kas viņam nedrīkstētu būt. Ja viņš to negrib un nevar, tad viņš ir ļauns un nespēcīgs, tātad nav nekāds dievs. Bet, ja viņš to grib un var izdarīt, no kurienes tad rodas ļaunums, vai kādēļ dievs to nenovērš?

Epikūrs

Šarls de Kosters. GRĒKU ATLAIDES SPREDIĶIS

Viens no sevišķi ienesīgiem pasākumiem, ar kura palīdzību katoļu baznīca sekmīgi apzvejoja ticīgo kabulas, bija tirdzniecība ar grēku atlaides zīmēm (indulgencēm). Gluži tāpat kā relikviju kults, ari indulgenču izplatīšana bija iespējama, pateicoties tautas masu apspiestībai un tumsībai. Saris cle Kostērs (arī šis fragments ņemts no viņa grāmatas «Leģendu par Pucesspieģeli») vēsturiski pareizi parāda, kā noritēja šī svētā tirdzniecība.

Pāvests sastādīja veselus grēku atlaižu cenu katalogus. Pēc tiem redzams, ka nebija tādu noziegumu, ko pāvests par attiecīgu samaksu nepiedotu. Lūk, izvilkums no pāvesta Sīksta IV grēku atlaižu cenrāža, kas izdots XV gadsimta otrajā pusē:

Par nepatiesas liecības nodošanu tiesa …. 6 grosi

Par laupīšanu un dedzināšanu………. 6 „

Par vienkārša pilsoņa noslepkavošanu …. 5 Par māka, abata vai citas garīgas personas (zemākas par bīskapu) noslepkavošanu . . . 7—9 ,. Par pārvestu bullu viltošanu………. 17 „

Pāvests ari tagad tirgojas ar grēku atlaidēm. 1950. gada, ko katoļu baznīca izsludināja par svēio gadu, ticīgajiem dažādās zemēs vajadzēja tikai iemaksāt Vatikāna tekošajā rēķinā zināmu naudas summu — un grēki tai pašā bridi lika atlaisti.

Šajā laikā Darnmē ieradās divi mūki pārdot indul-

gences. Mūku apģērbam pāri tie valkāja cakainus

kreklus.

Labā laikā mūki tirgojās baznīcas durvju

priekšā, lietainā laikā — priekštelpās. Turpat tie

izkāra ari savu cenu sarakstu. Par sešiem liariem, par

vienu patardu, par Parīzes puslivru, par septiņiem un par

divpadsmit guldeņiem tie pārdeva grēku atlaides uz simt,

divsimt, trīssimt, četrsimt gadiem un atkarībā no cenas

arī pilnīgu svētļaimību viņā saulē vai pusi no tās, kā arī

visbriesmīgāko nāves grēku atlaišanu. Bet tas jau mak-

sāja veselus septiņpadsmit guldeņus.

Pircējiem, kas naudu bija samaksājuši pilnā mērā, tie izsniedza mazus pergamenta gabaliņus, uz kuriem bija atzīmēts apmaksāto gadu skaits. Zem gadu skaita bija ierakstīts šāds pantiņš:

Ja tu no mokām vaļā raisīties Pie šķīstītavas sadomā,

Tad laikus grēksūdzei sāc taisīties —

Un klausies mūsu pļadomā:

Pērc grēku atlaides šīs vēlīgās …

Vai nabags tu vai bagātāks,

Par naudu ziedoto dievs žēlīgais Tev debesmājas pagādās.

Un pircēji nāca no malu malām, no desmit jūdžu liela attāluma.

Viens no mūkiem bieži teica ļaudīm sprediķus. Sim mūkam bija ziedošs ģīmis, trīskārtīgs zods un pamatīgs vēders, kas viņu nebūt neapgrūtināja.

— Nelaimīgais! — viņš sauca, ar skatieniem ieīfrbies kādā no saviem klausītājiem. — Nelaimīgais! Paskaties — lūk, tu esi elles ugunīs! Liesmas tevi nežēlīgi svilina. Tevi vāra verdošas eļļas katlā. Lūk, kur plūst neviltotas

asaras, lūk, kur patiesi ir zobu klabēšana! Kungs, apžēlojies, kungs, apžēlojies! Jā, redzu, redzu tevi ellē, nabaga grēciniek, redzu tavas ciešanas! Tikai viens par tevi iemaksāts denjē *, un jau vieglāk tavai labajai rokai; vēl viens klāt — un abas tavas rokas ir laukā no liesmām. Bet pārējais ķermenis? Tikai vienu guldeni — un grēku atlaišana kā svētīga rasa nolaižas pār tevi. Ak, saldais vēsums! Un tā — desmit dienu, simt dienu, tūkstoš gadu atkarībā no tā, cik samaksāts: tu vairs neesi ne cepetis, ne rausis, kas vārās eļļā. Un, ja tev pašam tas nav vajadzīgs, grēciniek, vai tad šo liesmu noslēpumainajos dziļumos nav diezgan citu nelaimīgu dvēseļu — tavi radi, tava mīļotā sieva?

Pie šiem vārdiem otrs mūks godbijīgi pakratīja savu sudraba šķīvi, uzmundrinādams pircējus.

—    Un vai šajās briesmīgajās liesmās nav tavs mīļotais dēls vai meita? — mūks turpināja. — Viņi kliedz,' raud, piesauc tevi! Vai tiešām tu vari palikt kurls pret viņu žēlajām nopūtām? Nē, to tu nevari! Ledus tavā sirdī kūst; bet tas tev maksās vienu grasi. Un skaties: tiklīdz nauda atsitas pret šo nožēlojamo vara trauku (šajā brīdī otrs mūks atkal pakratīja savu šķīvi), liesmās paveras plaisa un viena cietēja dvēsele paceļas augšā pa kāda vulkāna krāteri. Un, lūk, tā ir brīvībā, svaigā gaisā! Kur palikušas tās ciešanas? Priekšā paveras jūra, dvēsele iegremdējas vēsajā ūdenī, tā peld uz muguras, uz vēdera, šūpojas viļņos, ienirst dziļumā. Vai dzirdi, kā tā gavilē priekā, vai redzi, kā tā kūleņo pa ūdeni! Eņģeļi skatās no augšas un arī gavilē. Viņi gaida pie sevis šo dvēseli, bet dvēselei nav un nav gana. Tā vēlētos pārvērsties par zivi! Tā nezina, ka tur augšā viņu gaida atspirdzinoši, smaržīgi ūdeņi, kuros peld lieli ledus karameļu kalni, auksti kā ledus. Lūk, atpeld haizivs, bet dvēsele nebīstas. Tā sēžas briesmonim mugurā, bet tas to nemaz nesajūt. Kopā ar

haizivi dvēsele ienirst jūras dzijumos, apsveic jūras eņģeļus, kas ēd no korāļtraukiem dažādus zivju ēdienus un svaigas austeres no perlamutra šķīvjiem. Un kā viņu tur sagaida, kā godina un lolo! Bet eņģeļi no augstumiem visu laiku to aicina pie sevis. Un, raugi, atdzimusi un laimīga, dziedādama kā cīrulis, tā uzlido augšup debesīs, uzlido tur, kur uz troņa visā savā godībā sēž dievs tas kungs. Tur dvēsele atrod priekšā visus savus šāszemes radus un draugus, izņemot tos, kas savlaicīgi nav iegādājušies indulgences, nonievājuši grēku atlaišanu, ko mums dāvājusi mūsu svētā māte — katoļu baznīca, un tagad cepas elles bezdibenī. Un tā dienu no dienas, gadu no gada, mūžu mūžos nebeidzamu ciešanu ugunīs. Bet atpestītā dvēsele dieva tā kunga mājokļos smeļas spirgtumu smaržīgos ūdeņos un grauž ledus karameles … Brāļi, pērciet indulgences! Tās var iegūt par kruzadu, par dukātu, par angļu savrinu. Arī sīknaudu mēs nesmādējam. Pērciet, pērciet! Te ir tā svētā tirdzniecība: te preci var atrast katrs — ir nabagais, ir bagātais! Bet uz parāda, brāļi, lai cik žēl, mēs nevaram dot, jo saņemt grēku atlaišanu un nesamaksāt tūlīt skaidrā naudā, — tas tā kunga acīs ir noziegums.

Mūks, kas vāca naudu, klusējot sakratīja šķīvi… Kā krusa tajā sabira guldeņi, kruzadi, patardi, dukāti, denjē un sū …

Drīz mūki redzēja, ka Dammē indulgences nav iegādājušies tikai pāris nelabojamu skopuļu. Tad abi mūki pārvācās uz Heistu.

Ļaudis dzivotu pavisam mierīgi šajā pasaulē, ja būtu pilnīgi pārliecināti, ka viņiem nav ko baidīties citā pasaulē; doma, ka dieva nav, vēl nevienu nav nobiedējusi, bet tik daudzus šausmina doma, ka eksistē tāds dievs, kādu man iztēlo!

Deni Didro

Ja cilvēkiem padodas zemkopība un zīdkopība un viņi ir taupīgi, tad debesis nevar viņus padarīt nabagus. Ja viņi savlaicīgi rūpējas par savu veselību, tad debesis nevar viņus padarīt slimus. Ja viņi. . . nepielaiž kļūdas, tad debesis nevar viņus padarīt nelaimīgus.

Siņ Czi

Apgalvot, ka cilvēkam pēc nāves paliek apziņa, ir tas pats, kas sacīt, ka uguns pēc tam, kad tā izdzisusi, joprojām dod siltumu.

Vati Cuns

Romēns Rolans BREVES MĀCĪTĀJS

Franču rakstnieks Romēns Rolāns (1886—1944) savā grāmatā «Kolā Brinjons» («Brēves mācītājs» ir šis grāmatas III nodaļa; mēs to ievietojam saīsinātu) starp daudziem lieliskiem XVII gadsimta franču tipiem dod ari Brēves ciemata mācītāja Sattiaja portretu. Savus draudzes locekļus Samajs vaļsirdīgās sarunās ar draugiem dēvē par «pērtiķiem» un «lopiem». Kā viņi dzīvo, tas viņu neinteresē ne vismazākā mērā, jo par savu sūtību uzskata tikai viņu «dvēseļu glābšanu» un šai nolūkā zināmās dienās notur dievkalpojumus. Viņš pukojas par zemnieku tumsonību, nevīžību, māņticību, mantkārību, pieķeršanos pasaulīgajiem labumiem un priekiem … Romēns Rolāns ir smalks satīriķis: Samajs, pukodamies par zemniekiem, patiesībā peļ pats sevi, zīmē savu pašportretu, jo viņam pašam visas šīs negatīvās īpašības, izrādās, piemīt daudz lielākā mērā nekā viņa draudzes locekļiem.

Tiklīdz ce|i bija tīri no uzmācīgajiem ciemiņiem,

es nolēmu tūlīt doties apraudzīt savu Samaju

viņa ciemā. Es gan nebiju pārāk noraizējies

par to, kā viņam klājas. Gan šis bezbēdis pra-

tis ar visu likt galā! Tomēr prāts ir daudz

mierīgāks, kad pats savām acīm esi redzējis tālo draugu . ..

Un bez tam man vajadzēja arī izlocīt kājas.

Un tā es devos ceļā, nevienam nekā neteicis, un gāju svilpodams gar upes krastu mežainu pauguru pakājē. Uz jaunajām lapiņām kā no tapiņām pilēja svētīga lietutiņa lāses, pavasara asaras, kas uz brīdi stājās, tad no jauna mierīgi iemirdzinājās. Iemīlējusies vāvere ņaudēja koka zarā. Pļavās kladzināja zosis pilnā sparā. Strazdi svilpoja vienā svilpošanā tā, ka trīc, un mazā zīlīte čiepstēja savu cī-cī-cī.

Pa ceļam es nolēmu apstāties Dornesī, lai paņemtu līdzi otru savu draugu — notāru, metru Paijāru: tāpat kā Grācijas, mēs esam pilnā sastāvā tikai trijatā. Es viņu sastapu kantorī ķeburaini kricelējam savā grāmatā šāsdienas laika apstākļus, redzēlļos sapņus un savus ieskatus par politiku.

Mani ieraudzījis, lāga Paijārs atplauka, un visa māja no augšas līdz apakšai skanēja no mūsu smiekliem. Man allaž ir liels prieks redzēt šo mazo resnvēderi ar bakurētaino seju, tuklajiem vaigiem, sarkano degunu, ar krunciņām ap spriganajām un viltīgajām acīm, saraukto pieri, kurš pastāvīgi rūc par laiku, par cilvēkiem, bet īstenībā ir liels jokdaris, nelabojams zobgalis un daudz lielāks pekstiņu izgudrotājs nekā es. Viņam sagādā īstu baudu ar bargu izskatu sapūst jums vistrakākās blēņas. Un cik jauki viņu redzēt cienīgi sēžam pie galda ar pudeli priekšā, piesaucot Komu un Momu un uzvelkot dziesmiņu. Par mani priecādamies, viņš turēja mani pie rokas ar savām tuklajām un lempīgajām rokām, bet tikpat

nadzīgām kā viņš pats, kuras velnišķi veikli prot tikt galā ar visvisādiem darba rīkiem, vīlēt, tēst, siet grāmatas, ēvelēt. Savās mājās viņš visu darinājis pats: un nekas tur nav skaists, bet viss ir viņa paša darbs; un, lai nu šāds vai tāds tas skats, — uz mata kā viņš pats.

Lai neatkāptos no sava paraduma, viņš pagaudās par šo un to, bet es pretī runāšanas dēļ uzslavēju to un šo. Viņš ir doktors Visupēlējs, bet es — Visucēlējs: tāda ir mūsu spēle.

… Mēs ilgi strīdējāmies brīnuma dēļ, asiņainā uguns šķēpa dēļ, kas redzēts trešdienas naktī viņnedēļ. Un ikviens no mums šo debesu zīmi izskaidroja pēc sava prāta: protams, ikviens apgalvoja jo cieši, ka taisnība viņa pusē tieši. Bet beigu beigās mēs atklājām to, ka ne viņš, ne es neesam redzējuši neko. Jo tieši tovakar mans astrologs, kā par spīti, bija aizsnaudies pie sava instrumenta uz brīdi. Kad tu redzi, ka neesi viens pats izmuļķots, top vieglāk paciešams likteņa sods. Mēs to pacietām itin priacīgi.

Mēs devāmies ceļā un stingri norunājām nekā par to nestāstīt mācītājam. Mēs gājām pa laukiem, vērodami jaunos asnus, iesārtos krūmu zariņus, putnus, kas vija sev ligzdas, un vanagu, kurš virs līdzenuma riņķoja debesīs. Mēs smiedamies pārrunājām labo joku, ko nesen bijām izspēlējuši ar Samaju. Vairākus mēnešus no vietas mēs ar Paijāru biedros bijām rāvušies vaiga sviedros, mācīdami strazdam būrītī hugenotu dziesmu. Pēc tam mēs to ielaidām mācītāja kunga dārzā. Juzdamies tur labi, tas kļuva par pārējo ciema strazdu maģistru. Un Samajs, ko strazdu korālis traucēja, kad viņš lasīja savu lūgšanu grāmatu, meta krustus, lādējās, domāja, ka viņa dārzā nelabais, skaitīja vārdus ar burvju varu un trakās dusmās, paslepies aiz slēģa, šāva uz nešķīsto garu. Starp cilu, viņš nepievīlās neko. Jo, velnu nošāvis, apēda to.

* * *

Visu ce|u tērzēdami, mēs beidzot nonācām galā.

Brēve likās aizmigusi. Atvērtām durvīm pavasara saulē žāvājās mājas ceļa malā garāmgājēju degungalā. Vienīgā cilvēciskā seja — pār grāvmalu izsliets kāda puišeļa dibens bija, kas vēdinājās svaigā gaisā un no kura lietutiņš lija. Bet, jo vairāk mēs abi ar Paijāru, saķērušies rokrokā, tērzēdami tuvojāmies miestiņa centram pa ceļu, kas bija nosēts salmiem un govju mēsliem, jo skaļāk sadzirdējām tādu kā saniknotu bišu dūkšanu. Un, kad mēs iznācām baznīcas laukumā, tad ieraudzījām, ka tas ir pilns ļaužu, kas plātīja rokas, satraukti runāja un klaigāja. Stāvēdams sava dārza pavērtajos vārtiņos, Šamajs sarkans aiz dusmām kliedza, draudēdams saviem draudzes locekļiem ar abām dūrēm. Mēs mēģinājām saprast, kas te notiek, bet dzirdējām tikai skaļas balsis:

—   …Kāpuri un vaboles, lauku peļu bars… Atpestī, atpestī, svētais gars …

Bet Samajs kliedza:

—    Nē! Nē! Es neiešu!

Un pūlis:

—   Ak tu nolādēts! Vai tu esi mūsu mācītājs? Atbildi mums: esi vai neesi? Ja tu tas esi (un tu tas esi), tad tas nozīmē, ka tu mums kalpo.

Bet Šamajs:

—    Nekauņas! Es kalpoju dievam, nevis jums …

Sacēlās pamatīgs tracis. Šamajs, lai to izbeigtu, aizcirta vārtiņus sava ganāmpulka deguna priekšā; caur žoga dzelzs stieņiem vēlreiz redzēja pazibam viņa rokas, no kurām viena pa paradumam savus ļaudis svētulīgi ar svētības lietutiņu slacināja, bet otra pār zemi lāstu pērkonus plāja. Pēdējo reizi mājas logā parādījās viņa apaļais vēders un četrstūrainā seja; nespēdams pārkliegt šo trako bļaušanu, viņš atbildēja, negantās dusmās parādīdams

garu degunu. Tad slēģi augšā aizvērās, un nevienu vairs neredzēja. Kliedzēji nogura; laukums kļuva tukšs; aizlavījušies gar dīkdieņu aizmuguri, mēs beidzot varējām pieklauvēt pie Šamaja durvīm.

Mēs klauvējām ilgi. Ietiepīgais lops negribēja vērt vaļā.

—    Ei! Mācītāja kungs!…

Mēs saucām vienā saukšanā (mēs pārgrozījām savas balsis, dzīdami jokus):

—   Metr Samāj, vai jūs esat te?

—   Pie velna! Teicu jau, ka ne.

Bet tā kā mēs neatlaidāmies:

—        Pazūdiet drīzāk! Ja jūs neiesit projām no manas mājas, es jūs, blēžu baru, nokristīšu, kā klājas!

Viņš tik tikko mums par sodu neuzgāza virsū savu podu. Mēs iesaucāmies:

—    Samaj, lej vismaz vīnu!

Pēc šiem vārdiem, kā par brīnumu, negaiss stājās. Sārta kā saulīte izkārās uz leju Šamaja lādzīgā, priecīgā seja.

—        Visu svēto vārdā! Tie esat jūs, Brinjon, Paijār? Un es gandrīz pastrādāju tādas lietas! Ak jūs sasodītie āksti! Kāpēc tad jūs neteicāt?

Mūsu vīriņš kūleniski noveļas pa trepēm.

—        Nāciet iekšā! Nāciet iekšā! Lai svētīta jūsu ienākšana! Ļaujiet man jūs noskūpstīt! Labie ļautiņi, šito prieku, ka redzu atkal cilvēcīgu ģīmi pēc visiem šitiem pērtiķiem! Vai jūs redzējāt, kā viņi te dancoja? Lai viņi danco, cik tiem lien, es nekustēšu ne soļa, nudien! Kāpiet augšā, iedzersim tūlīt! Droši vien jums ir karsti. Prasīt, lai es eju ar svēto sakramentu! Tūlīt būs lietus klātu: dievs tas kungs un es, mēs izmirktu abi līdz ādai. Vai tad mēs šiem algādži kādi? Vai es esmu lauku puisis? Izrīkoties ar dieva kalpu kā prastu bauri! Lielības pauri! Man jākopj viņu dvēseles, nevis jāgaiņā no laukiem vaboles.

—   Ak vai, — mēs vaicājām, — ko tu tur penterē? Par ko tu tā ārdies?

—    Kāpiet augšā, kāpiet! — viņš teica. — Tur mums būs jaukāk. Bet vispirms jāiedzer. Es vairs nevaru, es slāpstu nost!… Ko jūs sakāt par šo vīnu? Jā, tas nav no sliktākajiem. Vai jūs ticat, mīļie draugi, ka šie lopi grib, lai es katru dienu no Lieldienām līdz Debesbraukšanas dienai noturu dievkalpojumus? … Kādēļ gan ne no Trijkungu dienas līdz Jaungadam?… Un vaboles vien par cēloni tam!

—   Vaboles! — mēs sacījām. — Patiešām, tev sakāpis galvā mazliet. Tu, Samaj, sāc murgot jau, kā šķiet.

—    Es nemurgoju, — viņš sašutis iesaucās. — Nē, tas nu ir par daudz! Man jāpacieš visi viņu trakumi, un nu es pats tas trakais!

—   Nu tad paskaidro prātīga cilvēka valodā.

—    Ko jūs mani mokāt tā, — viņš atbildēja, nikni slaucīdams seju. — Man jābūt mierīgampkad viņi augu dienu plijas mums virsū, man un dievam, dievam un man, lai mēs ar mīļu prātu viņu ģeķībām izdabātu? … Nu tad ziniet (vai, es galīgi smoku nost!), ka šitie pagāni, kam ne par grasi nerūp mūžīgā dzīvošana un kas nemazgā ne savas dvēseles, ne kājas, prasa no sava mācītāja, lai tas viņiem lietu un saulainu laiku dotu. Man ir jāpavēl saulei un mēnesim: «Mazliet siltumu, lietutiņu, diezgan, neba tik daudz, mazlietiņ rāmu saulīti, maigu, dūmakainu, vieglu vējiņu un tikai ne salnu, vēl mazliet apslacini, kungs, manu vīna kalnu, stājies, gana esi slapinājies! Pašlaik man vajadzīgs siltums maigs…» Uzklausot šos diedelniekus, dievam, šķiet, neatliktu nekas cils, ka, lūgšanu pātagas dzīts, tas ēzelim līdzīgs kļūtu, kas pie dārzniekā strādā un, piesiets pie dzirnakmeņa, par ūdeni gādā. Turklāt (un tas ir visjaukākais!) viņiem pašiem trūkst vienprātības: vienam vajadzīgs lietus, kad otram vajag saules. Un tad nu viņi piesauc palīgā svētos. To ir trīs

desmit septiņi tur, debesīs, kuri gādā, lai lietus līst. Pašā priekšgalā ar šķēpu rokā soļo Medārs svētais, slapinātājs nepārspētais. Otrā pusē to ir tikai divi: svētais Raimonds un svētais Diē, kas mākoņus izkliedē. Bet talkā nāk svētais Blēzs — vējpūtis, Kristaps — krusas atvairītājs, Valeriāns — negaisa rijējs, Aureliāns — pērkoņskaldis, svētais Klērs — debesu skaidrotājs. * Debesīs ķilda. Visas šās cienījamās personas cita citai ar dūrēm virsū brūk. Svētā Zuzanna, Hclēne un Sholastiķa matos klūp. Pašam dievam zināt par grūtu, kuram svētajam jāklausa būtu. Un, ja dievs to nezina, kā tad lai zina mācītājs? Galu galā, kas man gar.šo plūkšanos. Man tikai jānodod tālāk viņu lūgšanas. Bet paklausīt'1 šim vai tam — tas jāizšķir saimniekam. Es jau arī nekā neteiktu, ja vismaz mani neiejauktu šie gnīdas, kad debesīs strīdas. Bet (viņi ir gluži traki!) viņi grib izlietot krustu un savu ganu kā talismanu pret visiem mūdžiem, ka%aprij viņu laukus. Citreiz tās ir žurkas, kas grauž viņu labību rijās. Krusta gājiens, burvju vārdi, lūgšanas svētajam Nikēzam. Auksta decembra diena, sniegs līdz viduklim: man tur piemetās dūrējs.. . Citreiz tie ir kāpuri. Lūgšanas svētajai Ģertrūdei, krusta gājiens. Tas ir martā: lietus ar krusu, izkusis sniegs, slapjdraņķis: uz vietas balss bija ciet, kāss vēl šodien nepāriet… Tagad — vaboles. Atkal krusta gājiens! Vajadzīgs apstaigāt viņu dārzus (svina smaga, tveicīga saule, vēderaini un zilganmelni mākoņi kā mušas, briest.negaiss, saķeršu plauškarsoni kā likts) un dziedāt pantiņu: «Ibi ceciderunt tie ļaundarītāji, atque expulsi sunt un vairs nevar stare…» 1 Bet zemē gāzts taču tikšu es!… «Ibi cecidit» Batists Samajs, saukts Mīlīgais mācītājs… Nē, nē, nē, simtkārt paldies! Man nekur nav jāsteidzas. Pat vislabākie joki var apriebties. Sakiet, lūdzami, vai tad

1 36. psalms: «Redzi, tie ļaundarītāji krit: tie top zemē gāzti un

vairs nevar celties.» (Tulk.)

man jāiznīcina kāpuri uz šo laukiem? Ja vaboles viņus traucē, lai viņi atvabolējas paši, liekēži tādi! Tas jau būtu ļoti ērti — salikt rokas uz vēdera un pateikt mācītājam: «Dari to un dari šito!» Es darīšu to, ko dievam tīkamu ceru: es dzeru. Es dzeru. Un dariet jūs to pašu … Bet viņi lai lenc manu māju, cik grib! Mīļie draugi, es nelikšos ne zinis un varu zvērēt, ka viņi drīzāk uzgriezīs dibenu pret manu māju, nekā es pacelšu savu no šā krēsla. Uz otru kāju!

… Kad mēs saskandinājām glāzes par godu jautrajam franču saprātam, kas smejas par visām pārmērībām («Gudrais sēstas vidū…», tādēļ bieži vien nosēstas uz grīdas), skaļa durvju ciršana, smagi soļi uz trepēm, Jēzus, Jāzepa un dievmātes piesaukšana, vētrainas, apslāpētas nopūtas mums vēstīja, ka ierodas kundzene Eloize jeb mācītājiene, kā sauca saimniecības vadītāju. Elsdama pūzdama viņa slaucīja savu seju priekšauta stūrī un iesaucās:

—   Ak vai! Ak vai! Palīgā, mācītāja kungs!

—    Kas tad noticis, muļķe tāda? — tas it nikni atjautāja.

—    Nāk! Nāk! Tie ir viņi!

—   Kas tad? Vai tie kāpuri, kas staigā pa laukiem krusta gājienā? Es tev esmu jau teicis, nerunā vairs par šiem pagāniem, maniem draudzes locekļiem!

—   Viņi jums draud!

—   Jāsmcjas. Ar ko tad? Ar sūdzību baznīcas tiesai? Lūdzu! Esmu gatavs.

—   Ak vai, kungs, ne jau ar sūdzību vien!

—   Ar ko tad? Runā taču!

—   Viņi visi ir pie garā Pika un noņemas ar to, ko sauc kabalistika, skaita burvju vārdus un dzied: «No visiem laukiem vaboles un peles kopā nāciet un mācītāja pagrabu un dārzu tukšot sāciet!»

Sos vārdus izdzirdis, Samajs pietrūkās kājās.

—   Ak nolādētie! Manā dārzā viņu vaboles! Un manā pagrabā… Viņi mani nokaus! Ko tik viņi neizdomā! Ak kungs un svētais Sīmani, nāciet savam mācītājam palīgā!

Mēs lūkojām viņu nomierināt un gardi smējāmies.

—   Smejieties, smejieties! — viņš mums kliedza. — Ja jūs būtu manā vietā, lielie gudrinieki, jūs tik daudz vis nesmietos. Pie velna, es ari smietos, ja būtu jūsu ādā: vai tā nu gudrība kāda! Bet es gribētu redzēt, ko jūs iesāktu, dzirdot šādu ziņu, gatavodami ēdienu, dzērienu un mājvietu, lai uzņemtu tādu sodību!… Viņu vaboles! Riebīgi . .. Un viņu peles … Es negribu tās! Nudien, kaut ar pieri mūrī skrien!

—    Ko niekus! — es viņam teicu. — Vai tad tu neesi mācītājs? Ko tu baidies? Atbur viņu burvību! Vai tad tu neesi divdesmit reizes gudrāks par saviem draudzes locekļiem? Vai tad neesi stiprāks par tiem?

—    Kur nu! Nekā es nezinu — Garais Piks ir liels blēdis. Ak mani draugi! Ak mani draugi! Šitādu vēsti! Ak tu slepkavas! … Es biju tik mierīgs, tik paļāvīgs! Nē, nekas drošs nav pasaulē! Vienīgi dievs ir visspēcīgs. Ko lai nu dara? Es esmu pagalam. Nu viņiem ir vara… Mīļā Eloize, steidz, skrej viņiem pateikt, lai tūdaļ beidz! Es eju, es skrēju, kas darāms, tas darāms! Ak nelieši tādi! Bet pienāks vēl reize, kad klāsies tiem greizi — kad būs tie uz nāves cisām … Taču šobrīd — iat voluntes… 1 man jādanco pēc viņu stabules!… Neko darīt, šis biķeris jāizdzer. Es to izdzeršu. Esmu dzēris vēl rūgtākus!…

Viņš piecēlās. Mēs jautājām:

—    Kur tad tu skrien tā aizgūtnēm?

—    Krusta karā, — viņš atbildēja, — pret vabolēm.

1 Tavs prāts lai notiek — latīniski (Tulk.)

Anatols Franss. TAFIJA DEBESBRAUKŠANA

Anatols Franss (1844—1924) bija viens no dzēlīgākajiem buržuāziskās sabiedrības netikumu un feodālisma palieku izsmējējiem. Atgādināsim kaut vai viņa pazīstamos romānus «Pingvīnu sala», «Dieviem slāpst» un «Eņģeļu dumpis». Taču ne mazāk spilgti Fransa rakstnieka talants izpaužas arī viņa stāstos, un Ļevs Tolstojs pat uzskatīja, ka tieši īsie stāstiņi šim franču rakstniekam padodoties vislabāk. Anatols Franss bija liels Padomju Savienības draugs un mūža beigās pieslējās komunismam.

«Tafija debesbraukšana» ir nodala no Anatola Fransa stāsta «Līksmais Bufalmako». Notikumi risinās viduslaiku Itālijā, Florencē. Anatols Franss parāda, ka cilvēki, kas izgreznoja viduslaiku katedrāles freskām un mozaīkām, gleznoja bibeles svētos, paši, no kristīgās morāles viedokļa raugoties, bija «grēcinieki». Mācekļi Bruno un Bufalmako — niķu un stiķu pilni draiskuļi, bet pats meistars Tafijs, neskatoties uz savu askētisko dzīves veidu, — māņticīgs liekulis, kas aiz reliģiozitātes maskas slēpj mantkārību un pieķeršanos laicīgajai dzīvei.

Florencictis Andreass Tafijs, kas tika izraudzīts

San Džovani baznīcas kupola izrotāšanai ar mo-

zaīkām, šo lielo pasūtījumu veica meistariski

Katru figūru viņš izveidoja grieķu stilā, ar kuru

tas bija iepazinies, uzturēdamies Venēcijā, kur

tika vērojis strādniekus, kas bija nodarbināti pie Svētā

Marka baznīcas sienu izgreznošanas. Viņš bija pat atvedis

no turienes līdzi uz Florenci kādu grieķi, vārdā Apolonijs,

kas prata daudz vērtīgu mozaīku glezniecības noslēpumu.

Šis Apolonijs bija veikls un ļoti manīgs cilvēks. Viņš zi-

nāja, kādos samēros pienākas veidot cilvēka ķermeņa da-

ļas un kādas vielas ņemamas, lai sastādītu vislabāko cementu.

Bažīdamies, ka grieķis nenodod savas zināšanas un prasmi kādam citam pilsētas gleznotājam, Andreass Tafijs viņu nepameta vienu ne dienu, ne nakti. Ik rītu viņš aizveda Apoloniju sev līdzi uz San Džovani, ik vakaru atveda atpakaļ savā mājā līdzās San Mikcles baznīcai un norīkoja viņu gulēt ar saviem abiem mācekļiem Bruno un Bufalmako kopīgā istabā, ko tikai dēļu starpsiena šķīra no telpas, kurā gulēja pats meistars. Un, tā kā starpsiena vismaz par puspēdu nesasniedza griestu baļķus, tad katrā istabā skaidri varēja dzirdēt visu, kas tika runāts blakus.

Šis Tafijs bija likumīgs un dievbijīgs cilvēks. Viņš nemaz nelīdzinājās tiem gleznotājiem, kas, izgājuši no baznīcas, kur nupat bija attēlojuši, kā dievs radījis pasauli, vai gleznojuši Jēzu viņa svētlaimīgās mātes apkampienos, tūlīt devās uz izlaidības namiem spēlēt kauliņus, baurot palaidnīgas dziesmas, dzert vīnu un glāstīt meičas. Tafijs vienmēr apmierinājies ar savu krietno sievu, kaut arī zemes un debesu radītājs nebija viņu veidojis tādā izskatā un apveidā, ka tā varētu sagādāt lielu patikšanu vīriešiem. Jo viņa bija ļoti izkaltusi un saskābusi būtne. Un, kad dievs bija viņu aizsaucis no šīs pasaules, lai savā

žēlsirdībā uzņemtu savā klēpī, Andreass Tafijs nepaņēma citu sievu ne laulībā, nedz citādi. Viņš dzīvoja tiklā atturībā, kāda pieklājas viņa gadiem, aiztaupīja izdevumus un raizes un bija tīkams tam kungam, kas atmaksā viņpasaulē par upuriem, kurus nesam zemes virsū. Andreass Tafijs bija šķīsts vīrs, apvaldīts dzīves veidā un svētulīgs valodā.

Viņš kārtīgi skaitīja lūgšanas un, atgūlies gultā, nekad neaizmiga, iepriekš ar šādiem vārdiem nepiesaucis svēto jaunavu:

—  Vissvētā jaunava, dieva tā kunga māte, kas par saviem nopelniem esi dzīva uzbraukusi debesīs, sniedz man savu žēlīgo roku, lai paceltu mani svētajā paradīzē, kur tu sēdi zelta krēslā.

Un šo piesaukšanu Tafijs vis nenomurmināja starp nedaudzajiem zobiem, kas viņam vēl bija palikuši. Viņš to izrunāja stingrā un skanīgā balsī, domādams, ka, jo skaļāk, kā mēdz sacīt, jo labāk, un ka vajag kliegt, ja grib tikt uzklausīts. Un patiesi, meistara Andreasa Tafija lūgšanu katru vakaru uzklausīja grieķis Apolonijs un abi jaunie florencieši, kas gulēja blakus istabā. Bija tā sagadījies, ka arī Apolonijs labprāt mēdza pajokot un šai ziņā pilnīgi līdzinājās florenciešiem Bruno un Bufalmako. Visiem trim nagi niezēja kaut kā izjokot meistaru, kas tēloja taisnīgu un dievbijīgu cilvēku, bet bija skops un rupjš. Tāpēc kādu nakti, noklausījušies, kā vecais noskaita parastos pātarus svētajai jaunavai, trīs biedri sāka smieties zem segām un dažādi zoboties. Un, tikko puiši dzirdēja, ka Tafijs krāc, viņi klusu sāka cits citam jautāt, kā varētu veco izzobot. Zinot, cik ļoti sirmgalvis bīstas no velna, Apolonijs piedāvājās apģērbties sarkanās drānās, uzlikt masku ar ragiem un iet vilkt viņu aiz kājām ārā no gultas. Bet draiskulis Bufalmako viņiem sacīja:

—   Pacentieties rītdien sagādāt stipru virvi un trīsi,

tad es apsolu sniegt jums nākošajā naktī patīkamu izklaidēšanos.

Apolonijs un Bruno gribēja zināt, ko Bufalmako nodomājis darīt ar trīsi un virvi, bet viņš nevēlējās to atklāt. Abi tomēr apsolīja noteikti pagādāt prasīto. Jo tie zināja, ka nav visā pasaulē otra tik līksmas dabas cilvēka kā viņš, kas spēj sagudrot visdraiskākos jokus, kāpēc arī iesaukts par Bufalmako. Un patiesi, viņš pratis daudz nebēdību, par kurām vēlāk pat sacerēti stāsti.

Tā kā vairs nebija nekā, kas turētu nomodā trīs draugus, viņi aizmiga, mēness apspīdēti, kas raudzījās pa šauro lodziņu, pagriezis raga smailos galus uz vecā Tafija pusi. No miega viņus uztrausa tikai rītausmā meistars, kas, skaļi dauzīdams ar dūri pa starpsienu, kā parasti, kāsējot un spļaudoties kliedza:

—   Celies, meistar Apolonij! Celieties, abi mācekļi! Arā jau liela diena. I'ēbs* izpūtis debesu sveces! Pasteidzieties! Laiks ir īss un darbs — garš.

Tafijs jau piedraudēja Bruno un Bufalmako, ka iešot viņus uzmodināt ar spaini auksta ūdens un, ņirgādamies par viņiem, tas teica:

—   Mīlat gan jūs savas gultas. Vai tik tur jums nav katram pa daiļavai, ka tik grūti no tām šķirties?

To runādams, Tafijs apģērba bikses un veco paltraku. Pēc tam, izgājis no istabas, viņš atrada kāpņu laukumiņā trīs draugus jau pilnīgi apģērbušos ar darba rīkiem rokās.

Torīt skaistajā San Džovani baznīcā uz sastatnēm, kas sniedzās līdz pašai dzegai, darbs no paša sākuma ritēja ļoti spraigi. Jau veselu nedēļu meistars bija nopūlējies atveidot acīm tīkamā veidā un pēc visiem mākslas likumiem Jēzus Kristus kristīšanu. Tagad viņš ķērās pie zivju iegleznošanas Jordānas ūdeņos. Apolonijs gatavoja cementa masu ar zemes, darvas un sasmalcinātu salmu

piejaukumu, izrunājot pie tam viņam vienam zināmus vārdus; Bruno un Bufalmako izmeklēja piemērotus akmentiņus, un Tafijs tos novietoja saskaņā ar modeli, ko bija uzzīmējis uz tāfeles un turēja visu laiku līdzās. Bet, kad meistars bija pilnīgi iegrimis savā darbā, trīs biedri veikli nolavījās lejā pa kāpnēm un izgāja ārā no baznīcas. Bruno devās ārpus pilsētas uz Kalandrino māju pēc trīša, ko mēdza lielot labības uzcelšanai pažobelē. Apolonijs pa to laiku aizsteidzās uz Ripoli pie kāda tiesneša vecās sievas, kurai bija apsolījis burvju dzērienu mīļāko pievilkšanai, un pārliecināja viņu, ka tā sagatavošanai nepieciešami kaņepāji, tāpēc lētticīgā paņēma no akas labo virvi un atdeva to viltniekam.

Pēc tam abi draugi aizbrauca uz Tafija māju, kur Bufalmako viņus jau gaidīja, un tūlīt ņēmās trīsi nostiprināt pie griestu galvenā šķērsbaļķa virs starpsieniņas, kas atdalīja meistara un mācekļu istabas. Tad, pārmetis pār trīsi matronas akas virvi, Bufalmako atstāja tās vienu galu karājamies savā istabā, bet Tafija istabā pie virves otra gala piesēja meistara gultu aiz visiem četriem stūriem. Virvi viņš rūpīgi noslēpa gultas aizkaros, lai nekā nebūtu iespējams pamanīt. Un, kad tas bija padarīts, trīs biedri atgriezās San Džovani baznīcā.

Meistars darba karstuma gandrīz nebija pamanījis viņu prombūtni un teica itin līksmā prātā:

—   Redziet, kā šīs zivis spīguļo dažādās krāsās un sevišķi zeltā, purpurā un gaiši zilā, kā pienākas ērmu pasugai, kuri apdzīvo okeānu un upes un kuru spožums ir tik brīnišķīgs tikai tāpēc, ka tie pirmie, kā izskaidrots mitoloģijā, pakļāvušies dievietes Veneras varai.

Meistars neskopojās ar šādām jauki pamācīgām runām. Jo viņš bija mācīts un saprātīgs vīrs, kaut arī pēc rakstura drūms un skarbs, it sevišķi, kad viņa domas tiecās uz iedzīvošanos. Un viņš vēl sacīja:

—   Vai nav dižens un uzslavas cienīgs gleznotāja stāvoklis, ar kuru cilvēks zemes virsū iegūst mantu un viņpasaulē svētlaimību? Jebšu nav ne mazāko šaubu, ka mūsu kungs Jēzus Kristus uzņems atzinīgi savā svētajā paradīzē darbiniekus, kuri, tāpat kā es, būtu darinājuši viņa īsteno portretu.

Tafijs priecājās, ka tuvojas noslēgumam lielais mozaīkas darbs, kura vairākas daļas redzamas vēl šobaltdien. Un, kad tumsa izdzēsa baznīcā apveidus un krāsas, viņš ar nožēlu pameta Jordānas ūdeņus un devās mājup. Virtuvē ieēdis vakariņās divus tomātus un gabaliņu siera, viņš uzkāpa savā istabā, noģērbās, neiededzinādams sveci, un likās gultā.

Tikko izstiepies tanī, viņš noskaitīja ierasto lūgšanu svētajai jaunavai:

—   Vissvētā jaunava, dieva tā kunga māte, kas savu nopelnu pēc esi dzīva uzbraukusi debesīs, jel sniedz man savas žēlīgās rokas, lai paceltu mani līdz svētajai paradīzei!

So mirkli trīs draugi blakus istabā tikai bija gaidījuši.

Viņi satvēra kaņepāju virvi, kuras gals no trīša nokarājās gar starpsienu lejup, un, tikko svētulīgais meistars paguva noskaitīt lūgšanu, puiši uz Bufalmako mājienu tik spēcīgi vilka aiz virves, ka pie tās piesietā gulta sāka pacelties gaisā.

Juzdams, ka tiek celts augšup un neredzēdams tam cēloni, Tafijs ieņēmās galvā, ka svētā jaunava izpildot viņa vēlēšanos un ņemot pie sevis debesīs. Gaužās izbailēs viņš sāka kliegt drebošā balsī:

—   Stājies, jel stājies, svētā dievmāte! Es jau nelūdzu, lai tas notiek tūlīt.

Tā kā virve, slīdot pa trīsi, cēla gultu aizvien augstāk, sirmgalvis izmisīgi sāka lūgties svēto Mariju:

—   Aizgādne mana, nevelc vis vēl! Rimsties, nudien rimsties, es tev saku!

Bet viņa šķita nedzirdam nenieka. Par to vecais nelabi noskaitās un uzbļāva:

—   Tu gan laikam esi kurla vai ari tev ir koka galva. Laid vaļā, sporca 1 madonna!…

Atskārzdams, ka viņš itin bīstami attālinājies no grīdas, Tafijs nobijās vēl vairāk un griezās pie Jēzus, lūgdamies, lai tas vedot pie saprašanas savu vissvēto māti. F.sot pēdējais laiks, viņš teica, lai tā atteiktos no sava nodoma. Jo, būdams grēcinieks un grēcinieka dēls, viņš nevarot uzkāpt debesīs, pirms neesot pabeidzis līdz pilnībai Jordānas upi, tās ūdeņus un zivis un visu pārējo no mūsu kunga dzīves gaitām. Pa to laiku gultas baldahīns jau gandrīz skāra griestu baļķus. Un Tafijs brēca:

—   Jēzu, ja tu vēl mirkli ļausi vaļu savai svētajai mātei, tad šīs mājas jumts, kas man ļoti dārgi izmaksājis, noteikti tiks sapostīts. Jo es jau skaidri redzu, ka mani izraus tam cauri. Stājiet, jel stājieties! Dzirdu krakstam dakstiņus.

Bufalmako pamanīja, ka šinī mirklī meistara balss jau pilnīgi aizspriedās kaklā. Viņš lika biedriem atlaist vaļā virvi, ko tie arī darīja, un tā notikās, ka gulta, gāzdamās no pašiem istabas griestiem, ar lielu brīkšķi nokrita uz grīdas; kājas tai pārlūza, dēļi izjuka un stabi no trieciena sabruka, tā ka baldahīns ar visiem aizkariem uzvēlās virsū meistaram, kas, baidīdamies nosmakt, kauca kā pats velns. Negantā satricinājuma apstulbots, viņš nespēja atskārst, vai nokritis atpakaļ savā istabā vai ielingojis peklē.

Tad trīs mācekļi, it kā nupat no trokšņa uzmodināti, aizsteidzās pie Tafija. Putekļu mākonī ieraugot gultas

1 Sporca (italiski) — netīrā.

drupas, viņi tēloja izbrīnu un nemaz negrasījās palīdzēt meistaram, bet gan jautāja viņam, vai pats velns neesot izdarījis šo postījumu. Taču Tafijs tikai elsoja:

—   Es vairs nevaru, velciet mani ārā, es mirstu!

Beidzot mācck|i izvilka meistaru no gruvešiem, zem

kuriem viņš tikko neizlaida garu, un atsēdināja, atslējuši ar muguru pret sienu. Viņš pūta, kāsēja, kraukājās un sacīja:

—  Mani bērni, ja man nebūtu palīdzējis Jēzus Kristus, kas mani nogrūda zemē ar milzīgu spēku, kura rezultātu jūs redzat, tad es pašreiz atrastos debesu augstumos, kurus mēdz saukt par kristāliskiem un pirmradītajiem. Viņa vissvētā māte negribēja nekā uzklausīt. Sajā kritienā esmu zaudējis trīs zobus, kuri gan nebija gluži veseli, bet tomēr man vēl itin labi kalpoja. Bez tam jūtu nepanesamas sāpes labajol sānos un rokā, ar kuru es turu otas.

—  Me/star, — teica Apolonijs, — jādomā gan, ka jums būs kāds iekšķīgs un ļoti nopietns ievainojums. Konstanlinopolē sacelšanās laikā es novēroju, ka iekšējās brūces ir daudz bīstamākas par ārējām. Bet esiet bez bailēm, es ar burvju vārdiem apvārdošu jūsējās.

—  To tik ne! — attrauca sirmgalvis. — Tas būtu grēks. Bet nāciet visi trīs un izdariet man, lūdzu, pakalpojumu: paberziet man tās ķermeņa vietas, kur jūtu vislielākās sāpes.

Mācekļi izpildīja meistara lūgumu un pameta viņu tikai tad, kad bija tam noberzuši vai visu ādu no muguras un krustiem.

Nebēdīgie puiši uz karstām pēdām devās izklāstīt notikumu pa visu pilsētu. Un tā otrā dienā Florencē nebija neviena vīrieša, sievietes, nedz bērna, kas, ieraugot meistaru Andreasu Tafiju, skaļi neiesmietos tam tieši sejā. Reiz kādu rītu, kad Bufalmako gāja pa Korso, mesers Gvido, sinjora Kavalkanti dēls, kas jāja uz purviem

dzērvju medībās, apturēja zirgu, pasauca klāt mācekli un pasvieda tam savu maku, sacīdams:

—   Se, jaukais Bufalmako, iedzer uz Epikūra * un viņa mācekļa veselību!

Ir jāpaskaidro, ka mesers Gvido piederēja pie epikūriešu sektas un rūpīgi vāca argumentus pret dieva esību. Viņš mēdza apgalvot, ka cilvēki mirstot gluži tāpat ka dzīvnieki.

—   Bufalmako, — piebilda jaunais senjors, — šo maku dodu tev atlīdzībai par skaisto, pamatīgo un derīgo eksperimentu, ko esi izdarījis, sūtot uz debesīm veco Tafiju, kas sāka kviekt trakāk nekā sivēns pie kaušanas, tikko manīja, ka viņa vecais grausts taisnā ceļā dodas uz empīriju. No tā es secinu, ka viņš nemaz nebija tik ļoti pārliecināts par debesu prieku solījumiem, kuri tiešām nav sevišķi droši. Kā aukles stāsta bērniem pasaciņas, tāpat tiek izplatītas valodas par mirstīgo nemirstību. Vienkāršā tauta tic šīm valodām, bet tās ticība nav patiesa. īstenības triecieni izkliedē dzejnieku melīgos izdomājumus. Neapšaubāma ir tikai skumjā šīs pasaules dzīve. Horācijs Flaks arī ir tāpat domājis, sacīdams: serus in coelum '.

1 Līdz debesīm tālu (latīniski).

Zinu svētbilžu spēku, kuras pats malēju.

Gruziņu tautas paruna

Etele Voiniča. GRĒKSŪDZE

«. .Esiet gudri kā čūskas un bez viltus kā baloži.» Tā Mateja evaņģēlijā Jēzus skolo savus mācekļus. Nav nejaušība, ka šo frāzi ļoti iecienījuši garīdznieki. Tā māca runāt vienu un darīt otru, māca ar vienu roku taisīt krusta zīmi, bet ar otru rakt bedri savam tuvākajam. Tā rīkojas ari tēvs Kardi fragmentā «Grēksūdze» no angļu rakstnieces Eteles Voiničas (1864 — 1960) romāna «Dundurs».

Sajā padomju lasītāju ļoti iemīļotajā romānā notikumi risinās Itālijā pagājušā gadsimta 30.—40. gados, kad itāliešu tauta neatlaidīgi cīnās par nacionālo atbrīvošanos un apvienošanos viena valsti. Romāna galvenais varonis ir itāliešu patriots Arturs Bertens, kas vēlāk kā revolucionārs kļūst pazīstams ar pavārdu «Dundurs». Mūsu izraudzītajā fragmentā Bertens vēl ir nepiedzīvojis jauneklis. Viss viņam jauns, viss satrauc viņa jūtīgo dvēseli — pirmā mīlestība un pirmie soļi revolucionārā kustībā. Savas vislabākās jūtas viņš saista ar reliģiju, ar katoļu baznīcu. Par to viņam nākas dārgi samaksāt.

Dažas dienas pēc Montanelli aizbraukšanas

Arturs aizgāja uz semināra bibliotēku pēc grā-

matām un uz kāpnēm satika tēvu Kardi.

—   Ā, misters Bertens! — rektors iesaucās.

—                       Tieši tas cilvēks, kas man vajadzīgs. LLī-

dzu, nāciet iekšā un izpalīdziet man mazliet!

Viņš"atvēra kabineta durvis, un Arturs sekoja viņam, juzdams muļķīgu, slepenu nepatiku. Viņam bija sāpīgi redzet svešu cilvēku rīkojamies šajā viņam dārgajā darbistabā, padres * svētnīcā.

—      Es esmu nelabojams grāmatu tārps, — rektors sacīja, — un, ieradies šeit, vispirms izpētīju bibliotēku. Tā liekas ļoti interesanta, bet es netieku skaidrībā, pēc kādas sistēmas grāmatas sakārtotas.

—      Katalogs nav pilnīgs. Laba tiesa visvērtīgāko grāmatu iegādātas tikai nesen.

—      Vai jūs varētu ziedot pusstundu un paskaidrot man grāmatu sakārtojuma sistēmu?

Viņi iegāja bibliotēkā, un Arturs rūpīgi visu izskaidroja. Kad viņš piecēlās un sniedzās pēc cepures, rektors smaidīdams viņu atturēja.

—      Nē, nē! Es nevaru ļaut jums tā aizskriet. Šodien sestdiena, un jums tieši laiks pārtraukt mācības līdz pirmdienas rītam. Palieciet, paēdīsim vakariņas, ja jau esmu jūs tik ilgi aizkavējis. Dzīvoju pilnīgā vientulībā, un jūsu klātbūtne mani iepriecinās.

Viņš izturējās tik nepiespiesti laipni, ka Arturs tūlīt jutās pavisam brīvi. Kad viņi bija kādu brīdi runājuši par šo un to, rektors apjautājās, cik ilgi Arturs pazīstot Montanelli.

—      Apmēram septiņus gadus. Viņš atgriezās no Ķīnas, kad es biju divpadsmit gadus vecs.

—      Ak jā! Tur jau viņš ieguva savu misionāra reputāciju. Un kopš tā laika jūs esat viņa skolnieks?

—   Viņš sāka mācīt mani kādu gadu vēlāk, ap to laiku, kad pirmo reizi pieņēma manu grēksūdzi. Kad iestājos Sapiencā *, viņš joprojām palīdzēja man visos priekšmetos, ko gribēju studēt ārpus universitātes kursa. Viņš ir bijis ļoti labs pret mani, jūs nemaz nevarat iedomāties, cik labs.

—   To es ticu. Viņš ir cilvēks, par kuru nemaz nevar nejūsmot — cēla, brīnišķīga dvēsele. Esmu saticis garīdzniekus, kas darbojās kopā ar viņu Ķīnā, un tiem nebija vārdu, kā cildināt viņa enerģiju un drosmi grūtībās un viņa nesalaužamo ticību. Varat būt laimīgs, ka jaunībā jūs atbalstījis un vadījis tāds cilvēks. No viņa vārdiem nopratu, ka jūsu vecāki vairs nav dzīvi.

—   Jā. Mans tēvs nomira, kad vēl biju bērns, un māte pirms gada.

—   Vai jums ir brāļi un māsas?

—   Nē, tikai pusbrāļi. Bet viņi jau bija pieauguši un aizņemti darbā, kad es vēl rotaļājos bērnistabā.

—   Jūs droši vien bērnībā jutāties vientuļš, varbūt tāpēc vēl augstāk vērtējat Montanelli labsirdību. Starp citu, vai esat jau izvēlējies sev biktstēvu viņa prombūtnes laikam?

—   Domāju iet pie kāda no Santa Caterina * tēviem, ja viņiem jau nebūs pārāk daudz grēku sūdzētāju.

—  Vai nevēlaties nākt pie manis?

Arturs pārsteigumā iepleta acis.

—   Jūsu godība, protams, es… ļoti priecājos, tikai .. .

—   Tikai garīgā semināra rektors parasti nepieņem lai cīgus grēku sūdzētājus? Tas taisnība. Bet es zinu, ka kanoniķis * Montanelli jums ļoti pieķēries un, man liekas, norūpējies par jums — tieši tāpat, kā tas būtu ar mani, šķiroties no mīļa audzēkņa, — un viņam būs patīkami zināt, ka viņa amata biedrs ir uzņēmies jūsu garīgo audzināšanu. Bez tam — es būšu pilnīgi atklāts, mans dēls, —

jūs man patīkat, un es ar prieku palīdzēšu jums cik varēdams.

—   Ja tā, tad es, protams, būšu ļoti pateicīgs par jūsu atbalstu.

—   Tādā gadījumā nākamajā mēnesī jūs ieradīsieties pie manis grēkus sūdzēt, vai ne? Labi. Un nāciet, manu zēn, kaut kuru vakaru, kad jums ir laiks.

īsi pirms lieldienām oficiāli tika paziņots, ka Montanelli iecelts par bīskapu nelielajā Brizigellas diecezē Etrusku Apenīnos. Viņš atrakstīja Arturam no Romas jautrā un mierīgā noskaņojumā; acīm redzot viņa nospiestais garastāvoklis jau sāka pāriet. «Tev jābrauc apciemot mani katrās brīvdienās,» viņš rakstīja, «un es bieži ieradīšos Pizā. Tā es ceru tevi labi daudz redzēt, ja ari ne tik bieži, kā es to vēlētos.»

Dr. Vorens bija uzaicinājis Arturu pavadīt lieldienu brīvlaiku viņa ģimenes vidū, lai nebūtu jādodas uz drūmo, žurku apsēsto palaco 1 , kur tagad neierobežoti valdīja Džulija. Vēstulē atradās īsa, Džemmas bērnišķīgajā rokrakstā ar lēkājošiem burtiem uzšņīpāta zīmīte, kurā viņa lūdza Arturu braukt, ja vien iespējams, «jo man ar tevi jārunā par kaut ko». Vēl vairāk Arturu iepriecināja ziņa, kas universitātē čukstus gāja no mutes mutē: ikvienam vajadzēja būt gatavam lieliem notikumiem pēc lieldienām.

Viss tas bija radījis Arturā tādu trauksmainu nojausmu pilnu noskaņu, ka visneiespējamākais, par ko runāja studentu vidū, viņam likās dabisks un realizējams tuvāko divu mēnešu laikā.

Viņš nolēma braukt uz mājām klusās nedēļas ceturtdienā un tur pavadīt brīvlaika pirmās dienas, baidīdamies, ka patīkamā ciemošanās pie Voreniem un prieks redzēt Džemmu varētu traucēt to svinīgo reliģisko pār

1 Palazzo (itāliski) — pils, grezna savrupmāja.

domu noskaņu, ko baznīca prasīja no saviem bērniem šajā laikā. Viņš nosūtīja Džemmai vēstuli, apsolīdams ierasties lieldienu pirmdienā, un trešdienas vakarā ar mierīgu sirdi devās uz savu guļamistabu.

Viņš nometās ceļos pie krucifiksa. Tēvs Kardi bija apsolījis nākamajā rītā pieņemt viņu, un viņam vajadzēja ilgā un nopietnā lūgšanā sagatavoties šai pēdējai grēksūdzei pirms lieldienu svētā vakarēdiena. Ceļos nometies, salicis rokas un noliecis galvu, viņš domās raudzījās atpakaļ uz aizvadīto mēnesi un pārskaitīja gadījumus, kad bija ļāvis izpausties nepacietībai, bezrūpībai, nesavaldībai, šos sīkos pārkāpumus, kas atstājuši nelielus, tikko manāmus traipus viņa dvēseles skaidrībā. Nekā cita viņš nevarēja atrast. Sajā mēnesī viņš bija juties pārāk laimīgs, lai daudz grēkotu. Viņš pārmeta krustu un piecēlies sāka izģērbties.

Kad viņš atpogāja kreklu, izslīdēja papīra strēmelīte un nokrita uz grīdas. Tā bija Džemmas vēstule, ko viņš visu dienu nēsāja uz krūtīm. Viņš pacēla to, atlocīja un noskūpstīja mīļo, ķeburaino rakstu. Neskaidri apzinādamies, ka izdarījis kaut ko ļoti smieklīgu, viņš jau gribēja atkal salocīt papīru, kad pēkšņi pamanīja lapiņai otrā pusē pierakstu, ko agrāk nebija izlasījis. «Brauc noteikti un pēc iespējas drīzāk,» tur bija rakstīts, «jo es gribu iepazīstināt tevi ar Bollu. Viņš pašlaik ir šeit, un mēs katru dienu kopīgi lasām.»

Kvēls sārtums saplūda Arturam sejā, lasot šo piezīmi.

Vienmēr šis Bolla! Ko viņš atkal darīja I.ivorno? Un kāpēc Džemmai vajadzēja lasīt kopā ar viņu? Vai viņš to apbūris ar savām kontrabandista spējām? Jau janvārī sanāksmē skaidri varēja redzēt, ka viņš iemīlējies Džemmā. Tāpēc viņš toreiz tik dedzīgi aģitēja. Un tagad viņš ir Džemmas tuvumā, lasa kopā ar viņu katru dienu.

Arturs pēkšņi aizsvieda vēstuli un atkal nometās ceļos

pie krucifiksa. Tad tāda ir dvēsele, kas gatavojas saņemt grēku piedošanu, baudīt lieldienu svēto vakarēdienu — dvēsele, kas izlīgusi ar dievu un sevi pašu, un visu pasauli! Sī dvēsele spējīga just zemisku greizsirdību un aizdomas, patmīlīgu un šaursirdīgu naidu — turklāt pret biedru! Pārdzīvodams rūgto pazemojumu, viņš paslēpa seju rokās. Pirms piecām minūtēm viņš vēl bija sapņojis par mocek|a dzīvi, bet tagad jau izdarījis pārkāpumu — domājis tādas zemiskas domas.

Kad viņš ceturtdienas rītā iegāja semināra kapelā, tēvs Kardi bija viens. Noskaitījis Confiteor, viņš tūlīt sāka stāstīt par saviem dvēseles maldiem iepriekšējā vakarā.

—      Mans tēvs, es apsūdzu sevi grēkā — esmu jutis greizsirdību un dusmas un domājis necienīgas domas par cilvēku, kas nav darījis man nekā ļauna.

Tēvs Kardi gluži labi zināja, kāds grēku sūdzētājs atrodas viņa priekšā. Viņš tikai mierīgi sacīja:

—   Jūs man vēl neesat visu izstāstījis, mans dēls.

—      Tēvs! So cilvēku, par kuru man bija kristietim nepiedienīgas domas, man vajadzētu sevišķi mīlēt un cienīt.

—   Vai jūs esat saistīti ar asinsradniecības saitēm?

—   Ar vēl ciešākām saitēm.

—   Ar kādām, mans dēls?

—   Mēs esam biedri.

—   Biedri? Kas par biedriem?

—   Biedri lielā un svētā darbā.

Brīdi valdīja klusums.

—      Un jūsu dusmām pret šo… biedru, jūsu greizsirdībai bija par iemeslu tas, ka viņam šajā darbā lielāki panākumi nekā jums?

—      Es … jā, pa daļai. Es apskaudu viņu, tāpēc ka viņš vairāk piedzīvojis, noderīgāks. Un tad … man likās … es baidījos … ka viņš neatņem man tās meitenes sirdi, kuru es … mīlu.

—      Un šī meitene, kuru jūs mīlat, vai viņa ir svētās baznīcas meita?

—   Nē, viņa ir protestante.

—   Ķecere.

Arturs izmisumā sažņaudza rokas.

—      Jā, ķecere, — viņš atkārtoja. — Mēs kopā augām, mūsu mātes bija draudzenes. Un es … apskaudu biedru, jo redzēju, ka ari tas viņu mīl un tāpēc… tāpēc ka …

—      Mans dēls, — bridi klusējis, tēvs Ķardi ierunājās lēni un nopietni, — jūs vēl neesat pateicis man visu. Vēl kaut kas māc jūsu dvēseli.

—   Tēvs, es… — viņš sastomījās un atkal aprāvās.

Garīdznieks gaidīja klusēdams.

—      Es apskaudu viņu, jo organizācija… Jaunā Itālija * … pie kuras es piederu …

—   Jā?

—      Uzticēja viņam uzdevumu, kuru es… es cerēju dabūt, jo domāju, ka esmu tam … ļoti piemērots.

—   Kādu uzdevumu?

—      Saņemt grāmatas — politiskas grāmatas no kuģiem, kas tās atved … un atrast tām paslēptuvi… pilsētā …

—   Un šo darbu organizācija uzticēja jūsu sāncensim?

—   Bollam … un es viņu apskaudu.

—      Un viņš nebija devis jums iemeslu tādām jūtām? Vai jūs neapvainojat viņu nolaidībā, izpildot uzticēto uzdevumu?

—      Nē, tēvs, viņš to veica droši un pašaizliedzīgi. Viņš ir īsts patriots, un man vajadzētu just pret viņu tikai mīlestību un cieņu.

Tēvs Kardi pārdomāja.

—      Mans dēls, ja jums ir uzaususi jauna gaisma, radies sapnis par kādu lielu uzdevumu, kas veicams savu līdzcilvēku labā, cerība atvieglot pagurušo un apspiesto

nastas, tad rīkojieties uzmanīgi ar dārgo dieva dāvanu. Viss labais ir viņa dots, un ari atdzimšana ir viņa balva. Ja esat atradis ce|u uz ziedošanos, ceļu, kas ved uz mieru, ja esat noslēdzis vienību ar mīļiem biedriem, lai nestu atbrīvošanu tiem, kas klusībā raud un skumst, tad gādājiet, lai jūsu dvēsele būtu brīva no skaudības un kaislībām un jūsu sirds kā altāris, kur mūžīgi deg svētā uguns. Atcerieties, ka tas ir augsts un svēts uzdevums un ka sirdij, kas to uzņemas, jābūt tīrai no visām patmīlīgām domām. Šis ir tāds pats aicinājums kā aicinājums garīdznieka amatam; to nedrīkst ietekmēt mīla uz sievieti vai pārejošs dusmu uzliesmojuma brīdis; tas ir «dieva un tautas vārdā, tagad un mūžīgi».

—   Ā! — Arturs spējā satraukumā sažņaudza rokas. Viņš tikko valdīja asaras, dzirdot devīzi. — Tevs, jūs dodat mums baznīcas svētību! Kristus ir ar mums …

—   Mans dēls, — garīdznieks svinīgi atbildēja, — Kristus izdzina naudas mijējus no dievnama, jo tā kunga nams ir lūgšanu nams, bet viņi to bija pārvērtuši par zagļu midzeni.

Ilgi klusējis, Arturs drebošā balsī čukstēja:

—   Un Itālija būs viņa svētnīca, kad tie būs padzīti… Viņš aprāvās; tad sekoja klusa atbilde:

«Man pieder zeme ar visām tās bagātībām,» saka tas kungs.

*

. .. Arturs iegāja nišā un nometās ceļos krucifiksa priekšā, cenzdamies rast lūgšanām un cēlām pārdomām piemērotu noskaņojumi:. Tas viņam nācās grūti. Viņš tiešām bija, kā Tomass sacīja, pārmērīgi gavējis, un aiz izsalkuma viņam reiba galva kā no stipra vīna. Satraukuma trīsas pārskrēja viņam pār muguru, un krucifikss viņa acu priekšā iegrima it kā miglā. Tikai pēc garas,

mehāniski noskaitītas litānijas viņam izdevās pievērst savas klīstošās domas grēku izpirkšanas noslēpumam. Beidzot fiziskais nogurums pārvarēja nervu drudžaino rosību, un viņš likās gulēt rāmā, mierīgā noskaņā, atbrīvojies no visa, kas viņu nomāca.

Viņš gulēja cietā miegā, kad atskanēja ass, nepiespiests klauvējiens pie durvīm. «Ahā, Tereze,» viņš nodomāja, slinki pagriezdamies uz otriem sāniem. Klauvējiens atkārtojās, un viņš izbijies uztrūkās no miega.

—    Sinjorino! Sinjorino! — sauca vīrieša balss itāliski. — Celieties augšā, dieva dēļ!

Arturs izlēca no gultas.

—    Kas noticis? Kas tur ir?

—   Tas esmu es, Džians Batista. Celieties augšā, ātri, svētās dievmātes dēļ!

Arturs steidzīgi apģērbās un atvēra durvis. Kamēr viņš apmulsis un izbrīnījies raudzījās kučiera bālajā, izbiedētajā sejā, gaitenī atskanēja soļu troksnis un metala šķindoņa, un viņš pēkšņi saprata, ko tas nozīmē.

—    Pēc manis? — viņš mierīgi jautāja.

—    Pēc jums! Ak sinjorino, pasteidzieties! Kas jums slēpjams? Es varu ielikt…

—   Man nav nekā slēpjama. Vai brāļi zina?

Gaiteņa līkumā parādījās pirmā uniforma.

—    Sinjoru pamodināja. Visa māja ir kājās. Ak dievs, kas par nelaimi, kas par briesmīgu nelaimi! Un vēl lielajā piektdienā! Visi svētie, esiet žēlīgi!

Džians Batista sāka raudāt. Arturs pagāja dažus soļus uz priekšu un gaidīja žandarmus, kas trokšņaini tuvojās. Viņiem barā sekoja drebošie kalpotāji, steigā uzģērbuši, kas kuram gadījies pie rokas. Kad kareivji ielenca Arturu, dīvaino procesiju noslēdza namatēvs un namamāte: viņš — halātā, mājas kurpēm kājās, viņa — rīta kleitā, ar papīriņiem matos …

Kamēr žandarmi rūpīgi pārmeklēja istabu, lasīdami Artura vēstules, pētīdami koledžas papīrus un vilkdami ārā atvilktnes un lādes, viņš gaidīdams sēdēja uz gultas malas, viegli pietvīcis aiz uztraukuma, bet bez bažām. Kratīšana viņu neuztrauca. Viņš arvien sadedzināja vēstules, kas varētu kādu kompromitēt, un, izņemot dažus pa pusei revolucionārus, pa pusei mistiskus dzejoļus rokrakstā un divus trīs laikraksta «Jaunā Itālija» numurus, žandarmi neatrada nekā, kas varētu atalgot viņu pūles. Džulija pēc ilgas pretošanās paklausīja sava svaiņa lūgu miem un devās gulēt, ar neizsakāmu nicināšanu paiedama garām Arturam. Džeimss padevīgi sekoja viņai.

Pēc viņu iziešanas Tomass, kas visu laiku bija staigājis šurpu turpu pa istabu, cenzdamies izlikties vienaldzīgs, lūdza virsniekam atļauju parunāt ar arestēto. Kad virsnieks piekrizdams pamāja ar galvu, viņš piegāja pie Artura un piesmakušā balsī nomurmināja:

—  Tas nu gan ir sasodīti nelāgi. Man ļoti žēl.

Arturs pavērās uz Tomasu, un viņa skatiens bija

skaidrs kā vasaras rīts.

—      Tu vienmēr esi bijis labs pret mani, — viņš teica.

—   Nav ko žēlot. Man nekas nedraud.

—   Redzi, Artur! — Tomass paplūkāja ūsas, tad strauji izgrūda nepatīkamo jautājumu. — Vai… tam visam nav kāds sakars ar … naudu? Tāpēc ka … ja tas tā, es …

—  Ar naudu? Nē jel! Kāds tur varētu būt sakars …

—   Tad laikam kāda politiska aušība? Tā jau es domāju. Nu, nenokar degunu . .. un nemaz neklausies, ko Džulija saka. Viņai tikai tāda ļauna mēle. Un, ja tev vajadzīga palīdzība — nauda vai kas cits, ziņo man. Labi?

Arturs klusēdams pastiepa viņam roku, un Tomass izgāja no istabas, pūlēdamies uzlikt sev vienaldzības masku, kas vērta viņa sejas izteiksmi vēl trulāku, nekā tā parasti jau bija.

Pa to laiku žandarmi bija pabeiguši kratīšanu, un virsnieks lika Arturam uzvilkt mēteli. Viņš tūlīt to izdarīja un pagriezās, lai atstātu istabu, tad pēkšņi vilcinādamies apstājās. Viņam bija grūti atvadīties no mātes kapelas amata personu klātbūtnē.

—   Vai jūs nevarētu uz brītiņu iziet no istabas? — viņš lūdza. — Jūs taču redzat, ka izbēgt es nevaru un ko slēpt man nekā nav.

—   Ļoti žēl, bet apcietināto vienu atstāt aizliegts.

—   Nu nekas, tas nav svarīgi.

Viņš iegāja nišā un, ceļos nometies, noskūpstīja krucifiksa kājas un pjedestālu, klusu čukstēdams:

—   Kungs, palīdzi man būt uzticīgam līdz nāvei.

Kad viņš piecēlās, virsnieks stāvēja pie galda, aplūkodams Montanelli ģīmetni.

—   Vai tas jūsu radinieks?

—   Nē, tas ir mans biktstēvs, jaunais Brizigellas bīskaps.

Uz kāpnēm gaidīja kalpotāji itālieši, uztraukti un noskumuši. Viņi mīlēja Arturu, tāpat kā agrāk viņa māti, un spiedās viņam tuvāk, dziļās bēdās skūpstīdami tā rokas un drēbes. Tur stāvēja arī Džians Batista, un asaras lija viņa sirmajās ūsās. Neviens no Berteniem neiznāca atvadīties no Artura. Viņu saltums vēl vairāk izcēla kalpotāju sirsnīgumu un līdzjūtību, un Arturs bija aizkustināts līdz sirds dziļumiem, spiežot rokas, kas sniedzās viņam pretī.

—   Ardievu, Džian Batista! Noskūpsti mazos no manis. Ardievu, Tereze! Lūdziet Dievu par mani, un dievs lai jums palīdz! Ardievu, ardievu!

Viņš steidzīgi noskrēja lejā pa kāpnēm uz izeju. Pēc mirkļa tikai klusējošu vīriešu un raudošu sieviešu bariņš stāvēja durvju priekšā, noraudzīdamies pakaļ aizbraucošajiem ratiem.

*

Arturu ievietoja milzīgā viduslaiku cietoksnī pie pašas ostas. Cietuma dzīve viņam likās diezgan ciešama. Viņa kamera bija nepatīkami drēgna un tumša, bet pēc drūmajā palaco pavadītās bērnības ne smacīgais gaiss, ne žurkas, ne pretīgā smaka viņam nebija nekāds jaunums. Arī pārtika bija slikta, turklāt tās nepietika. Bel Džeims drīz vien dabūja atļauju sūtīt viņam visu nepieciešamo no mājām.

Arturs atradās vieninieku kamerā, un, kaut arī uzraudzība nebija tik stingra, kā varēja sagaidīt, viņam tomēr neizdevās noskaidrot sava aresta iemeslus. Taču mierīgais noskaņojums, kādā viņš bija ieradies cietoksnī, nezuda. Tā kā grāmatas lasīt nebija atļauts, viņš pavadīja laiku lūgšanās un dievbijīgās pārdomās un bez nepacietības un uztraukuma gaidīja notikumu tālāko norisi.

Kādā dienā sargkareivis atslēdza viņa kameras durvis un uzsauca: «Lūdzu, nāciet šurp!» Pec diviem trim jautājumiem, uz kuriem vienīgā atbilde bija — «runāt aizliegts», Arturs padevās nenovēršamajam un sekoja kareivim pa veselu labirintu pagalmu, gaiteņu un kāpņu, kuri visi vairāk vai mazāk oda pēc pelējuma, līdz nonāca lielā, gaišā istabā, kur trīs vīri militārās uniformās sēdēja pie gara, ar zaļu vilnas drānu apklāta un papīriem apkrauta galda un it kā garlaikodamies apmainījās nenozīmīgām frāzēm. Kad Arturs iegāja istabā, viņu sejās sastinga lietišķa izteiksme un vecākais no tiem — švītīga izskata vīrietis pulkveža uniformā, ar sirmu vaigu bārdu — norādīja uz krēslu otrpus galdam un sāka nopratināšanu.

Arturs bija sagaidījis draudus, apvainojumus un lamas un sagatavojies atbildēt ar cieņu un pacietību, bet jutās patīkami vīlies. Pulkvedis izrādījās gan atturīgs, vēss un

formāls, bet nevainojami pieklājīgs. Arturam uzdeva parastos jautājumus par vārdu, vecumu, tautību un sociālo stāvokli un monotonā secībā pierakstīja atbildes. Viņš jau sāka garlaikoties un kļuva nepacietīgs, kad pulkvedis pēkšņi sacīja:

—      Un tagad, mister Berten, pastāstiet, ko jūs zināt par Jauno Itāliju.

—      Zinu, ka tā ir organizācija, kas Marseļā izdod laikrakstu un izplata to Itālijā, aicinot tautu sacelties un padzīt austriešu karaspēku.

—  Jūs esat lasījis šo laikrakstu — vai ne?

—  Jā. Es interesējos par šiem jautājumiem.

—      Vai jūs lasot apzinājāties, ka rīkojaties pretlikumīgi?

—   Protams.

—      Kur jūs dabūjāt tos laikraksta numurus, ko atrada jūsu istabā?

—   To es nevaru teikt.

—      Mister Berten, šeit jūs nedrīkstat sacīt: «Es nevaru teikt.» Jums jāatbild uz maniem jautājumiem.

—      Tādā gadījumā — es negribu, ja jums ir iebildumi pret «es nevaru».

—      Jūs nožēlosiet, ja atļausieties lietot tādus izteicienus, — pulkvedis piezīmēja. Kad Arturs nekā neatbildēja, viņš turpināja:

—      Turklāt mūsu rokās ir pierādījumi, ka jums ar šo organizāciju ir daudz ciešāki sakari nekā vienīgi aizliegtas literatūras lasīšana. Vaļsirdīga atzīšanās jums nāks tikai par labu. Patiesība tik un tā reiz atklāsies, un jūs redzēsiet, ka veltīgi bijuši jūsu mēģinājumi sevi aizstāvēt izvairoties un liedzoties.

—   Es nemaz nevēlos aizstāvēties. Ko jūs gribat zināt?

—      Vispirms sakiet, kā tas gadījās, ka jūs, ārzemnieks būdams, iejaucāties tādā pasākumā.

—      Es domāju par šo jautājumu un izlasīju visu, ko varēju dabūt, un man radās pašam savi secinājumi.

—   Kas jūs pierunāja iestāties organizācijā?

—   Neviens. Es pats to vēlējos.

—      Nerunājiet muļķības! — pulkvedis asi sacīja. Viņam acīm redzot sāka zust pacietība. — Neviens taču nevar iestāties organizācijā bez citu līdzdalības. Kam jūs izteicāt savu vēlēšanos iestāties?

Klusums.

—   Esiet tik laipns, atbildiet man!

—   Uz tādiem jautājumiem neatbildēšu.

Arturs runāja ietiepīgi. Viņu pārņēma dīvains nervozs saīgums. Viņš jau zināja, ka notikuši daudzi aresti Livorno un Pizā, un, kaut arī nevarēja iedomāties nelaimes īstos apmērus, tomēr bija dzirdējis diezgan, lai justos norūpējies par Džemmas un citu savu draugu drošību. Viņu uztrauca un kaitināja virsnieku mākslotā pieklājība, garlaicīgā uzbrukumu un atsitienu, viltigu jautājumu un izvairīgu atbilžu spēle, un sarga smagā soļošana uz priekšu un atpakaļ ārpusē aiz durvīm pretīgi griezās viņam ausis.

—      Jā, starp citu, kad jūs pēdējo reizi sastapāt Džovanni Bollu? — pulkvedis jautāja pēc neilgas nesekmīgas vārdu pārmaiņas. — Tieši pirms aizbraukšanas no Pizas — vai ne?

—   Nepazīstu neviena ar tādu vārdu.

—      Kā? Džovanni Bollu? Jūs noteikti viņu pazīstat — jauns, liela auguma puisis īsi apcirptiem matiem. Viņš taču ir viens no jūsu studiju biedriem.

—   Universitātē ir daudz studentu, ko es nepazīstu.

—      O, bet nevar būt, ka jūs nepazīstat Bollu! Paskatieties, tas ir viņa rokraksts. Redziet, viņš jūs gluži labi pazīst.

Pulkvedis nevērīgi sniedza viņam papīru ar virsrakstu «Protokols» un parakstu «Džovanni Bolla». Pārlaidis tam

skatienu, Arturs pamanīja savu vārdu. Viņš izbrīnījies palūkojās pulkvedī.

—   Vai man tas jālasa?

—   Jā, to jūs varat darīt. Tas attiecas uz jums.

Viņš sāka lasīt, bet virsnieki sēdēja klusēdami un vēroja viņa seju. Izrādījās, ka dokuments sastāv no liecībām, kas dotas kā atbildes uz veselu rindu jautājumu. Acīm redzot arī Bolla arestēts. Pirmās bija parastās stereotipās atbildes, tad sekoja īss ziņojums par Bollas saistībām ar organizāciju, par aizliegtās literatūras izplatīšanu Livorno un par studentu sanāksmēm. Tālāk bija rakstīts: «Starp citiem mums pievienojās jauns anglis Arturs Bertens no bagātas kuģu īpašnieku ģimenes.»

Asins saskrēja Arturam sejā. Bolla viņu nodevis! Bolla, kas uzņēmies svētos vadoņa pienākumus … Bolla, kas pievērsis sev Džemmas uzmanību un mīl viņu! Arturs nolika papīru un stīvi raudzījās grīdā.

—   Ceru, ka šis raksts būs atsvaidzinājis jūsu atmiņu, — pulkvedis pieklājīgi aizrādīja.

Arturs papurināja galvu.

—   Nepazīstu neviena ar tādu vārdu, — viņš atkārtoja drūmā, cietā balsī. — Tur droši vien ir kāds pārpratums.

—   Pārpratums? Kas par niekiem! Zināt, mister Berten, bruņnieciskums un donkihotisms savā ziņā ir ļoti jauki, bet nevajag tos pārspīlēt. Tā ir visu jūsu — jauniešu kļūda. Padomājiet tikai! Vai vērts kompromitēt sevi un sabojāt savas nākotnes izredzes vienkāršas formalitātes dēļ — saudzējot cilvēku, kas jūs nodevis? Jūs pats redzat, viņš nav bijis tik uzmanīgs, izsacīdamies par jums.

Pulkveža balsī ieskanējās kaut kas līdzīgs izsmieklam, Arturs strauji pacēla galvu, un pēkšņi viņam uzausa gaisma.

—   Tie ir meli! — viņš iesaucās. — Tā ir krāpšana! Es to redzu jūsu sejā, jūs gļēvulīgi . . . Jūs gribat kompro-

initēt kādu apcietināto vai ari ievilkt mani slazdos. Jūs ī sat krāpnieks, melis un nelietis …

-    Klusu! — pulkvedis iekliedzās, dusmās pietrūkdamies kājās. Abi viņa kolēģi jau bija piecēlušies. — Kaptein Tomasi, — viņš teica vienam no tiem. — Lūdzu, pasauciet uzraugu, lai ievieto šo jaunekli uz dažām dienām karcerī. Es redzu, viņam vajadzīga mācība, kas padarīs to prātīgu.

Karceris atgādināja tumšu, drēgnu, netīru alu pazemē. Tas nepadarīja Arturu «prātīgu», bet gan pilnīgi satracināja. Uzaudzis bagātā un greznā mājā, viņš bija kļuvis izsmalcināti izvēlīgs tīrīguma ziņā, un pirmais iespaids no gļotainajām, ar mūdžiem aplipušajām sienām, no netīrumu un atkritumu kaudzēm uz grīdas, no briesmīgās pelējuma, notekūdeņu un pūstoša koka smakas bija pietiekami stiprs, lai apvainotais virsnieks varētu justies apmierināts. Kad Arturu tur iegrūda un aizslēdza durvis, viņš, rokas izstiepis, piesardzīgi paspēra trīs soļus uz priekšu, nodrebēdams aiz riebuma, kolīdz pirksti pieskārās glumajam mūrim, un taustījās melnajā tumsā pēc kādas tīrākas vietas, kur apsēsties.

Garā diena pagāja tumsā un klusumā, arī nakts nenesa nekādu pārmaiņu. Nesaņemot nekādus iespaidus no ārienes, viņš pamazām zaudēja laika apziņu, un, kad nākamajā rītā durvīs noskrapstēja atslēga un viņam garām pīkstēdamas aizskrēja izbiedētās žurkas, viņš pēkšņās izbailēs pietrūkās kājās; sirds viņam neganti dauzījās, ausīs dunēja, it kā nevis dažas stundas, bet mēnešiem ilgi nebūtu redzējis gaismu un dzirdējis skaņas.

Durvis atvērās, laterna vāji apspīdēja kameru — Arturam likās, ka ieplūstu žilbinošas gaismas straume, — un ienāca vecākais uzraugs, nesdams gabalu maizes un krūzi ar ūdeni. Arturs paspēra soli uz priekšu. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka uzraugs atnācis viņu izlaist. Pirms

viņš paspēja ierunāties, uzraugs ielika maizi un krūzi viņam rokās, apgriezās un, ne vārda neteicis, aizgāja, no jauna aizslēgdams durvis. Arturs piecirta kāju. Pirmoreiz mūžā viņu pārņēma nevaldāmas dusmas. Bet, stundām ritot, pamazām arvien vairāk zuda laika un vietas apziņa. Tumsa likās neizmērojama, bez sākuma un bez gala, un dzīves plūdums viņam bija it kā apstājies. Trešās dienas vakarā, kad durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās vecākais uzraugs kopā ar kareivi, Arturs palūkojās uz tiem apžilbis un samulsis, sargādams acis pret nepierasto gaismu, nespēdams aptvert, cik stundu vai nedēļu viņš pavadījis šajā kapā.

—   Surp, lūdzu, — atskanēja uzrauga aukstā, lietišķā balss. Arturs piecēlās un mehāniski virzījās uz priekšu dīvaini nedrošā gaitā, ļodzīdamies un streipuļodams kā piedzēries. Viņš apvainojās, kad uzraugs mēģināja palīdzēt tam uzkāpt pa stāvajām, šaurajam kāpnēm, kas veda uz pagalmu. Bet uz augšējā pakāpiena viņam pēkšņi apreiba galva, viņš sagrīļojās un būtu kritis atmuguriski, ja uzraugs nesatvertu viņu pie pleca.

*  * *

… Gluži veltīgi Arturs savā kamerā lūdza dievu, lai tas palīdz apspiest viņa ļaunumu, vai arī pavadīja pusi nakts apcerēs par Kristus pacietību un lēnprātību. Tiklīdz viņu atkal ieveda garajā, pustukšajā istabā ar zaļi klāto galdu un viņš ieraudzīja pulkveža sapomadētās ūsas, viņu tūliņ pārņēma kristietim pavisam nepiedienīgs gars, mudinādams uz sīvu pretestību un nicīgām atbildēm. Arturs vēl nebija pavadījis mēnesi cietumā, kad abpusējais niknums sasniedza tādu pakāpi, ka viņi pat nespēja viens otru uzlūkot, nezaudējot savaldību.

Pastāvīgais sasprindzinājums, ko radīja šī cīņa, jau sāka smagi skart Artura nervus. Zinādams, cik cieši

viņu novēro, un, atcerēdamies kādreiz dzirdētās briesmīgās baumas, ka apcietinātos slepeni apdzirdot ar beladonu un pierakstot, ko tie murgos runā, viņš arvien vairāk sāka baidīties gulēt un ēst un, ja naktī pele paskrēja garām, pietrūkās, aukstos sviedros izmircis, šausmās trīcēdams, iedomādamies, ka istabā kāds slēpjas, lai noklausītos, vai viņš miegā nerunā. Žandarmi acīm redzot mēģināja izdabūt no viņa kādu atzīšanos, kas varētu kompromitēt Bollu, un viņu tik ļoti māca bailes nejauši iekrist slazdos, ka šīs briesmas tam draudēja tieši nervu saspīlējuma dēļ. Bollas vārds skanēja viņam ausīs dienu un nakti, traucējot pat dievbijīgās apceres, un, skaitot lūgšanas, viņš bieži vien «Marijas» vietā pateica «Bolla». Bet ļaunākais bija tas, ka, dienām ritot, reliģija, tāpat kā ārējā pasaule, likās arvien attālināmies. Pie šī pēdējā atbalsta viņš turējās ar drudžainu sīkstumu, katru dienu vairākas stundas veltīdams lūgšanām un apcerēm. Bet viņa domas arvien biežāk pievērsās Bollam un lūgšanas kļuva pilnīgi mehāniskas.

Lielākais mierinājums Arturam bija cietuma vecākais uzraugs — resns un plikpaurains maza auguma večuks, kas sākumā visiem spēkiem centās uzlikt savai sejai bardzības masku. Pamazām labsirdība, ko pauda katra bedrīte viņa tuklajā sejā, ņēma virsroku pār viņa pienākumu būt stingram, un viņš sāka iznēsāt ziņas starp cietumniekiem no kameras uz kameru.

Kādā pēcpusdienā maija vidū uzraugs ienāca kamerā ar tik drūmu, saīgušu seju, ka Arturs paraudzījās uz viņu izbrīnījies.

—  Klau, Enriko! — viņš iesaucās. — Kas jums šodien kaiš?

—  Nekas, — Enriko asi atcirta un, piegājis pie lāviņas, rāva nost no tās Artura segu.

—      Ko jūs darīsiet ar manām mantām? Vai mani pārcelsiet uz citu kameru?

—   Nē. Jūs laiž ārā.

—   Ārā? Kā — šodien? Pavisam? Enriko!

Satraukumā Arturs bija satvēris veco vīru aiz rokas,

bet Enriko to dusmīgi izrāva.

—      Enriko! Kas jums lēcies? Kāpēc neatbildat? Vai mūs visus laidīs ārā?

Vienīgā atbilde bija nikns rūciens.

—      Paklau! — Arturs iesmiedamies atkal satvēra uzrauga roku. — Jums nav vērts uz mani dusmoties, jo es nemaz nedomāju apvainoties. Es gribu zināt par citiem.

—      Par kuriem citiem? — Enriko rūca, pēkšņi nolikdams kreklu, ko pašlaik locīja. — Ne jau par Bollu, man šķiet!

—      Par Bollu un visiem pārējiem, protams. Enriko, kas jums noticis?

—      Nu, neliekas gan, ka viņu, nabaga zēnu, tik drīz izlaidīs, kad biedrs viņu nodevis. Ē! — Enriko ar riebumu atkal paņēma kreklu.

—      Nodevis viņu? Biedrs? O, cik briesmīgi! — Artura acis iepletās šausmās. Enriko strauji apsviedās apkārt.

—   Kā, vai tad tas nebijāt jūs?

—   Es? Cilvēk, vai jūs esat prātu zaudējis? Es?

—      Vismaz viņam tā sacījuši, vakar nopratinot. Esmu ļoti priecīgs, ja jūs to neesat darījis, jo es vienmēr uzskatīju jūs par kārtīgu jaunekli. Nāciet!

Enriko izgaja gaitenī, Arturs sekoja, un viņa apziņā pamazām sāka aust gaisma.

—      Bollam sacījuši, ka es viņu nodevis? Protams, to viņi darīja! Klausieties, man viņi sacīja, ka Bolla mani nodevis. Vai tiešām Bolla būs tāds muļķis un ticēs tamlīdzīgām blēņām?

—   Tad patiesi tas nav taisnība? — Enriko apstājās pie

kāpnēm un kā pētīdams paraudzījās uz Arturu, kas tikai paraustīja plecus.

—   Protams, tie ir meli.

—   Priecājos to dzirdēt, manu zēn, un es viņam pastāstīšu, ka jūs tā teicāt. Bet, redziet, Bollam tie sacījuši, ka jūs viņu nodevis aiz .. . nu, aiz griezsirdības, jo jūs abi mīlot vienu un to pašu meiteni.

—   Tie ir meli! — Arturs atkārtoja šos vārdus ātrā čukstā, gluži bez elpas. Viņu bija pārņēmušas pēkšņas, stindzinošas bailes. «Vienu un to pašu meiteni … greizsirdība!» Kā viņi varēja zināt… kā viņi varēja zināt?

—   Pagaidiet mirklīti, manu zēn, — Enriko apstājās gaitenī, kas veda uz nopratināšanas istabu, un klusu teica: — Es jums ticu. Bet pasakiet man tikai vienu. Es zinu, jūs esat katolis. Vai jūs kaut ko tādu neesat teicis grēksūdzē?

—  Tie ir meli! — Arturam izrāvās apslāpēts kliedziens.

Enriko paraustīja plecus un gāja tālāk.

—   Protams, jūs zināt labāk. Bet jūs nebūtu vienīgais vientiesītis, kas tādā veidā iekritis. Pašlaik daudz runā par kādu Pizas garīdznieku, ko daži jūsu draugi pieķēruši. Viņi izlaiduši skrejlapu, brīdinot, ka tas ir spiegs.

Enriko atvēra nopratināšanas durvis un, redzot, ka Arturs stāv nekustēdamies, ar mulsu, stingu skatienu vērdamies sev priekšā, viegli pastūma viņu pāri slieksnim.

—  Labdien, mister Berten, — sacīja pulkvedis, draudzīgā smaidā atņirgdams zobus. — Man liels prieks apsveikt jūs. No Florences pienācis orderis par jūsu atbrīvošanu. Esiet tik laipns, parakstiet šo papīru!

Arturs piegāja pie viņa.

—   Es gribu zināt, — viņš nomāktā balsī sacīja, — kas mani nodevis.

Pulkvedis smaidot pacēla uzacis.

—   Uzminēt nevarat? Padomājiet mazliet!

Arturs papurināja galvu. Pulkvedis, pārsteigumu izrādīdams, noplātīja rokas.

—   Nevarat uzminēt? Tiešām? Taču jūs pats, mister Berten. Kurš cits gan varētu zināt jūsu mīlestības noslēpumus?

Arturs klusēdams novērsās. Pie sienas karājās liels koka krucifikss, un Artura acis apstājās pie krustā sistā sejas. Bet tajās nebija lūguma, tikai mulsa neizpratne, kā var būt tik vienaldzīgs un pacietīgs dievs, kas neraida zibeņus pārmācīt garīdznieku, kurš izpaudis grēksūdzes noslēpumu.

—   Lūdzu, parakstieties, ka esat saņēmis savus dokumentus, — pulkvedis laipni sacīja, — un tad es jūs vairs ilgāk neaizkavēšu. Esmu pārliecināts, ka jums |oti gribas steigties mājās, un arī es pašlaik esmu stipri aizņemts ar šo vieglprātīgo jaunekli Bollu, kurš tik smagi pārbaudīja jūsu kristieša pacietību. Baidos, ka viņu gaida diezgan bargs sods. Sveiki!

Arturs parakstījās, paņēma savus papīrus un klusu ciešot izgāja no istabas. Viņš sekoja uzraugam Enriko līdz masīvajiem vārtiem un bez atvadu sveiciena nokāpa krastmalā, kur gaidīja pārcēlājs, lai pārvestu viņu pāri kanālam. Kad viņš uznāca pa akmens kāpnēm, kas veda uz ielu. pie viņa, stiepdama pretī rokas, pieskrēja meitene kokvilnas kleitā, ar salmu cepuri galvā.

—  Artur! Ak, es esmu tik laimīga! Es esmu tik laimīga!

Viņš nodrebēdams atvilka savas rokas.

—   Džim! — viņš beidzot sacīja balsī, kas likās piederam kādam citam. — Džim!

—   Es gaidīju šeit pusstundu. Sacīja, ka tu nākšot četros. Artur, kāpēc tu tā skaties uz mani? Kaut kas ir noticis! Artur, kas tev kaiš? Apstājies!

Viņš bija novērsies un lēni gāja projām pa ielu, it kā būtu aizmirsis, ka Džemma šeit. Viņa izturēšanās izbiedēta, Džemma skrēja viņam pakaļ un satvēra to aiz rokas.

—   Artur!

Viņš apstājās un palūkojās ar mulsu skatienu. Džemma paņēma viņu zem rokas, un viņi brīdi gāja klusēdami.

—      Paklausies, dārgais, — viņa maigi teica. — Neuztraucies pārāk par šo pārpratumu. Es zinu, tev tas bija ļoti sāpīgi, bet visi saprot.

—      Kādu pārpratumu? — viņš jautāja tādā pašā nomāktā balsī.

—   Es runāju par Bollas vēstuli.

Artura seja sarāvās sāpēs, dzirdot šo vārdu.

—      Es domāju, varbūt tu nebūsi par to dzirdēiis, — Džemma turpināja. — Bet viņi droši vien tev pateica. Bolla laikam ir galīgi prātu zaudējis, ja var kaut ko tādu iedomāties.

—   Ko tad?

—      Vai tad tu nekā nezini? Viņš atrakstīja briesmīgu vēstuli, sacīja, ka tu esot pastāstījis par kuģiem un tāpēc viņš arestēts. Tās. protams, ir muļķības. To saprot katrs, kas tevi pazīst. Tikai tie, kas tevi nepazīst, varēja par to uztraukties. Tieši tāpēc es šeit atnācu — pateikt tev, ka neviens no mūsu grupas netic nevienam šīs vēstules vārdam.

—   Džemma! Bet tas ir… tas ir taisnība!

Džemma lēnām atrāvās no viņa un stāvēja pavisam

klusu, šausmās plaši ieplestām, satumsušām acīm un tik baltu seju kā lakatiņš viņai ap kaklu. Milzīgs, ledains klusuma vilnis, likās, ieskāva abus, atšķirot viņus savrup no ielas trokšņa un drūzmas atsevišķā pasaulē.

—      Jā, — viņš beidzot izdvesa, — kuģi… es runāju par to. Un minēju Bollas vārdu … Ak mans dievs! Mans dievs! Ko lai es tagad daru?

Viņš pēkšņi atguvās, ieraudzīja Džcrnrnu un nāves šausmas viņas sejā. Jā, protams, viņa domā …

—      Džemma, tu nesaproti! — viņš izgrūda, pavirzīdamies uz viņas pusi, bet Džemma atkāpās, spalgi iekliegdamās.

—   Nepieskaries man!

Arturs strauji satvēra viņas labo roku.

—   Klausies, dieva dēļ! Tā nebija mana vaina. Es…

—   Laid! Laid vaļā manu roku! Laid!

Nākamajā mirklī Džemma strauji atbrīvoja savus pirkstus un cirta pļauku viņam sejā.

Arturam aizmiglojās acis. Brīdi viņa priekšā rēgojās vienīgi Džemmas nobālusī, izmisuma pilnā seja un labā roka, ko viņa nikni berzēja gar savu kokvilnas kleitu. Tad dienas gaisma atkal atgriezās, viņš pavērās apkārt un redzēja, ka bija viens.

Vienīgais attaisnojums dievam ir tas, ka viņa nemaz nav.

Stendals

Emils Zola. ROMA

Šeit ievietotais fragments ņemts no jranču rakstnieka Emila Zolā (1840—1902) romāna «Roma». Kardināls Sangineti un abats Santobono izteiksmīgi papildina to jezuītu portretu, ko uzzīmējusi E. Voirtila tēva Kardi personā.

Romāns «Roma» ietilpst Zolā triloģijā «Trīs pilsētas» («Ltirda», «Roma», «Parīze»), kuru rakstnieks uzrakstīja pagājušā gadsimta deviņdesmitajos gados, ievezdams lasītājus kātoju baznīcas aizkulisēs. Kāds jauns franču priesteris Pjers Fromāns uzrakstījis grāmatu, kurā iesaka izdarīt dažus pārkārtojumus kātoju baznīcā, bet Vatikāns Fromana grāmatas izplatīšanu aizliedz. Pjers ierodas Romā, lai panāktu lēmuma grozīšanu Te viņš iepazīstas ar zemes īpašumu spekulantu grāfu Pradu un daudziem augstiem garīdzniekiem, ar Vatikānu tradīcijām un tikumiem, viņš redz neuzticību, denunciācijas, skaudību, nežēlīgu ciņu par varu un bagātību.

Raksturīgi, ka šādi «tikumi» vijas cauri visai apustuliskās baznīcas vēsturei. Minēsim tikai dažus faktus:

Pāvests Sergijs III lika nožņaugt divus savus priekšgājējus. lai varētu drošāk sēdēt «svētajā krēslā».

XIV gadsimta beigās bija divi oficiāli pāvesti, bet XV gadsimta sākumā — trīs, kas nikni apkaroja cils citu.

Liels skaits Romas pāvestu un kardinālu miruši pēkšņā, noslēpumainā nāvē, kuras īstie cēloņi palikuši nenoskaidroti.

Vēl šobaltdien jauna pāvesta vēlēšanas un iecelšana augstajos baznīcas amatos saistīta ar dažādu grupējumu cī-a ņātn un aizkulišu mahinācijām.

Pjers un grāfs Prada lēnām so]oja pa ce)u uz

augšu, garām jaunām villām, no kurām dažas

pat nebija pilnigi pabeigtas. Un, kad Prada uz-

zināja, ka Pjers ieradies, lai stādītos priekšā

kardinālam Sangineti, viņš iesmējās savus mīlīgā

vilka smieklus, kas atsedza viņa baltos zobus.

—   Taisnība, viņš ir te, kopš pāvests slimo… O, jūs viņu atradīsit |oti satrauktu!

—   Kāpēc tad?

—    Nu tāpēc, ka šārīta ziņas par svētā tēva veselību nav labas. Kad es braucu projām no Romas, klīda baumas, ka viņš esot pārlaidis šausmīgu nakti.

Turpat tuvumā atradās pussagruvusi mājele, droši vien agrākā mācītāja mītne, no kuras iznāca kāds abats, liela auguma, muskuļains, trulu un pelēki bālu seju; pirms aiziešanas viņš stingri aizslēdza durvis, apgriezis divreiz atslēgu.

—    Paskatieties, — grāfs zobgalīgi atsāka, — tas arī ir viens no tiem, kura sirdij vajadzētu stiprāk pukstēt un kurš droši vien dodas pie jūsu kardināla pēc jaunākajām ziņām.

Pjers pārsteigts palūkojās uz garīdznieku.

—    Es viņu pazīstu. Ja nemaldos, tas ir tas pats, kuru otrā dienā pēc savas atbraukšanas tiku redzējis pie kardināla Bokaneras, kam viņš bija atnesis groziņu ar vīЈēm, ierazdamies lūgt labu apliecību savam jaunākajam brālim, kurš kāda trača dēļ, kā liekas, uzbrukuma dē] ar nazi bija ietupināts cietumā; starp citu, apliecību kardināls kategoriski atteicās viņam izsniegt.

Prada atkal devās uz priekšu un turpināja sarunu par šo Santobono, kas acīm redzot viņu interesēja. Tas bija garīdznieks patriots, garibaldietis.

—   Jā, — sacīja Prada, — viņš ir pieķēries kardinālam Sangineti, jo saskatījis tajā varbūtējo lielo pāvestu, nākotnes pāvestu, kas padarīs Romu par visu tautu vienīgo galvaspilsētu. Bet šī pieķeršanās, protams, nav bez dažiem visai zemiskiem apsvērumiem, kā, piemēram, cerībām uz kanoniķa titulu vai izredzēm uz palīdzību dzīves sīkajās rūpēs, kā todien, kad viņam vajadzēja izraut no grūtā stāvokja savu brāli. Visas cerības te tiek liktas ii7. kardinālu, tāpat kā mēdz cerēt uz laimīgu biļeti loterijā: ja kardināls kļūs par pāvestu, būs laimēta vesela bagātība … Tādē| jūs viņu redzat ejam tik lieliem soļiem, steidzamies uzzināt, vai Leo XIII* drīz mirs un vai viņa biļete laimēs kopā ar Sangineti, kas uzliks galvā tiāru *.

—  Tātad, ja svētais krēsls kļūs brīvs, kardinālam Sangineti ir lielas izredzes?

—   Jā, lielas izredzes! Loti lielas izredzes! Kaut gan tā nu arī ir tāda lieta, ko nekad nevar zināt. Skaidrs ir vienīgi tas, ka viņu ierindo kandidātu skaitā. Ja pietiktu tikai ar vēlēšanos kļūt par pāvestu, Sangineti katrā ziņā kļūtu nākamais pāvests, jo viņš pēc tā pārāk tiecas, ārkārtīgi to vēlas, degtin iededzies šai augstajā godkārē. Tā ir pat viņa vājība, viņš sev kaitē ar šo dedzību un jūt to. Tādēļ viņam arī jābūt gatavam uz visu pēdējas cīņas dienās. Varat būt drošs, ja viņš šai kritiskajā izrīdi ieradies te, tad tas ir tādēļ, lai jo labāk vadītu cīņu iztā lēm. izlikdamies, ka vēlas atstāt savu amatu, un tas rada vislabāko iespaidu.

Kopš olrreizēiās pāvesta saslimšanas, sākot jau ar pavasari, Sangineti dzīvo pastāvīgās bailēs, jo bija izplatījušās baumas, ka jezuīti nolēmuši atbalstīt kardinālu Bokaneru, lai gan viņš ne visai tos ieredz. Lai nodrošinātu sev jezuītu atbalstu, viņa pēdējā kombinācija tad nu bija ar tuvu stāvošu personu starpniecību izplatīt ziņas, ka viņš ne vien saglabāšot neskartu laicīgās varas principu, bet apņemoties šo varu arī atgūt. Un viņam bija izstrādāts vesels plāns, ko cits citam pačukstēja ausi,

drošas uzvaras plāns ar satricinošiem rezultātiem, neraugoties uz šķietamo piekāpšanos: neaizliegt katoļiem balsot un izvirzīt savas kandidatūras, nosūtīt uz deputātu palātu simt locekļus, tad divsimt, pēc tam trīssimt, beidzot gāzt Savojas monarhiju, lai nodibinātu plašu Itālijas provinču federāciju, kurā svētais tēvs, atguvis no jauna Romu, kļūs par varenu un neierobežotu prezidentu.

Pulkstenis bija vienpadsmit, kad Pjers no grāfa atvadījās, lai dotos pats vizītē pie kardināla. Grāfs brīdi paturēja viņa roku savā.

—  Vai zināt, jūs būtu ļoti laipns, ja ēstu brokastis kopā ar mani… Esat ar mieru? Tiklīdz jūs būsit brīvs, atnāciet pie manis tur tai restorānā ar rožaino fasādi. Stundas laikā es būšu nokārtojis savas darīšanas un ļoti priecāšos, ka man nav jāēd vienam.

. .. Pjers stāvēja Sangineti villā pie loga, iegrimis domās; pēkšņi viņu iztraucēja kāda saruna, kuras vārdus viņš skaidri sadzirdēja. Viņš izliecās laukā un saprata, ka tas bija kardināls, kas stāvēja uz blakus balkona un sarunājās ar kādu abatu, no kura varēja redzēt tikai sutānas malu. Starp citu, viņš tūdaļ pazina Santobono. Pirmajā mirklī Pjers aiz smalkjūtības gribēja parauties atpakaļ, bet vārdi, ko viņš dzirdēja, viņu atturēja.

—  Tūlīt mēs uzzināsim, — sacīja kardināls savā sulīgajā balsī. — Es nosūtīju Eufemio uz Romu, es ticu vienīgi viņam. Un nupat pienāk vilciens, ar ko viņš atgriezīsies.

Santobono dedzīgi izsaucās:

—  O! Jūsu eminence rīkosies un uzvarēs!

—   Es, mans draugs? Ko tad jūs gribat lai es daru? Es esmu tikai savu draugu rīcībā, kuri man tic vienīgi svētā krēsla uzvaras dēļ. Viņiem ir jārīkojas, jāpūlas katram pēc savām iespējām, lai neatdotu svēto krēslu

necienīgajiem un lai panākumus gūtu cienīgie… Ak, ja pie varas nāks antikrists!…

Sī antikrista vārds, kas tik daudz tika pieminēts, Pjeru [oti samulsināja. Pēkšņi viņš atcerējās, ko viņam bija stāstījis grāfs: antikrists bija kardināls Bokanera.

… Stacijā pienāca vilciens, un starp nedaudzajiem atbraucējiem, kas nupat no tā bija izkāpuši, Pjers ievē>roja maza auguma abatu, kura sutāna plandījās ap gurniem — tik ātri viņš gāja. Tas bija abats Eufemio, kardināla sekretārs. Kad viņš ieraudzīja kardinālu uz balkona, viņš zaudēja visu savu cilvēcisko cieņu, sākdams skriet uz augšu pa stāvo ielu.

—   A, Eufemio ir klāt! — iesaucās kardināls, drebēdams aiz satraukuma. — Tūlīt mēs uzzināsim, beidzot mēs uzzināsim!

Sekretārs nozuda durvīs: viņš laikam bija kāpis augšā ļoti ātri, jo Pjers gandrīz tūlīt viņu ieraudzīja aizelsušos izšaujamies cauri uzgaidāmajai telpai, kur Pjers atradās, un tad pazūdam kardināla kabinetā. Kardināls bija aizgājis no balkona saņemt savu vēstnesi, bet viņš tur atgriezās ar daudziem jautājumiem un izsaucieniem, saceldams lielu troksni, kam par cēloni bija sliktās ziņas.

—   Tātad tā ir taisnība, nakts bijusi smaga, svētais tēvs nav ne mirkli gulējis .. . Jums stāstīja, ka kolikas? Bet viņa vecumā tas ir ļoti bīstami, tās viņu var nobeigt pāris stundās… Un ko tad ārsti saka?

Atbildi Pjers nesaklausīja. Viņš to tikai uzminēja, izdzirdējis kardinālu atbildam:

—   Ak, ko nu ārsti, viņi nekad nekā nezina. Starp citu, ja viņi negrib nekā teikt, tas nozīmē, ka nāve nav vairs tālu… Ak dievs, kāda nelaime, ja šī katastrofa netiks aizkavēta kaut uz dažām dienām!… Bet jums ir taisnība, mans dārgais, — viņš iesaucās, pievērsdamies Santobono, — vajag rīkoties, lai glābtu baznīcu … Un bez

tam tas nav nemaz iespējams, ka debesis nebūtu mūsu pusē, kas vēlamies vienīgi debesu uzvaru. Ja tas būs vajadzīgs, pēdējā brīdī tās gan pratīs satriekt antikristu.

Tad Pjers pirmo reizi skaidri sadzirdēja Santobono, kas sacīja skarbā balsī, ar cietu apņēmību:

—   O! Ja debesis novēlos, gan tām palīdzēs!

Un tas ari bija viss, pēc tam Pjers dzirdēja tikai neskaidru murmināšanu.

… Pulkstenis bija gandrīz viens, kad Pjers un grāfs Prada varēja beidzot ieturēt brokastis pie maza galdiņa restorānā, kur viņi bija norunājuši satikties. Kā vienu, tā otru bija aizkavējušas darīšanas. Grāfs likās loti priecīgs, nokārtojis sev par labu kādu nepatīkamu lietu, un abats, kurā atkal bija modušās cerības, lāvās jaukajai dzīvei šai pēdējā skaistajā, mīlīgajā rudens dienā. Arī brokastošana bija burvīga lielās, gaišās zāles vidū, kas bija izkrāsota zilā un rožainā krāsā un bija pavisam tukša šai gadalaikā. Pie griestiem lidinājās amori, sienas rotāja ainavas, kas iztālēm atgādināja romiešu pilis. Ēdiens bija svaigs, viņi dzēra Fraskati vīnu ar apdegušas zemes garšu, it kā ssinie vulkāni būtu atstājuši augsnē mazliet no savām liesmām.

—   Iedomājieties, pulkstenis jau ir pi^trīs un jums vairs nav neviena vilciena līdz pieciem, — sacīja Prada. — Vai zināt, ko jums vajadzētu darīt? Braukt atpakaļ uz Romu kopā ar mani ekipāžā.

Bet Pjers skali protestēja:

—   Nē, nē, tūkstoškārt pateicos! Man jāēd pusdienas kopā ar savu draugu Narcišu, es nedrīkstu novēloties.

—   Nē, jūs nenovēlosiet, gluži otrādi! Mēs izbrauksim pulksten trijos un būsim Romā pirms pieciem … Grūti iedomāties jaukāku braucienu dienas nogalē, un, vai zināt, es jums apsolu brīnišķīgu saulrietu.

Prada bija tik neatlaidīgs, ka abats beidzot pieņēma

uzaicinājumu, grāfa lielās laipnības un labā garastāvokļa pilnīgi uzveikts. Viņi pavadīja vēl ļoti patīkamu brīdi, sarunādamies par Romu, Itāliju un Franciju. Uz mirkli viņi vēlreiz uzkāpa Fraskati, kur grāfs gribēja satikt kādu darbuzņēmēju. Un, kad pulkstenis nosita trīs, viņi beidzot devās ceļā, maigi šūpodamies viens otram līdzās uz spilveniem vaļējā ekipāžā, ko, vieglos rikšos tecēdami, vilka divi zirgi. Sis brauciens atpakaļ uz Romu cauri plašajam Kampaņas līdzenumam zem dzidrajām debesīm mīlīgās rudens dienas lieliskajā novakarē bija tiešām burvīgs.

Ekipāža ripoja pa līdzenumu, atstādama aiz muguras Albāņu kalnus, bet pa labi, pa kreisi un priekšā sākās pļavu un druvu jūra. Pēkšņi grāfs, izliecies no ekipāžas, iesaucās:

—      Paskatieties! Tur priekšā taču ir mūsu šārīta vīrs, pats Santobono… Vai ne? Kas par brašu zēnu, kā viņš soļo! Mani zirgi tik tikko viņu var panākt.

Kad ekipāža beidzot gājēju bija panākusi, Prada lika kučierim braukt lēnāk; un grāfs uzsāka sarunu:

—   Labdien, abat! Kā jums klājas?

—   Ļoti labi, grāfa kungs. Tūkstoškārt pateicos!

—   Kur tad jūs tik žigli steidzaties?

—   Es eju uz Romu, grāfa kungs.

—   Kā, uz Romu? Tik vēlu!

—      O, es tur nonākšu gandrīz reizē ar jums. Ceļš mani nebaida, un tā es viegli varu ietaupīt kādu grasi.

Viņš nepalēnināja savu gaitu un tik tikko pagrieza galvu, sperdams lielus soļus blakus ekipāžai; Prada, ko uzjautrināja šī sastapšanās, klusītiņām sacīja Pjeram:

—   Pagaidiet, viņš mūs izklaidēs.

Un tad skaļā balsī piebilda:

—      Ja jūs ejat uz Romu, abat, kāpiet tik iekšā, te jums vēl ir vieta.

Nekavējoties, nelikdams sevi vairāk lūgties, Santobono

piekrita:

—      Labprāt, ļoti pateicos!… Tas ir vēl izdevīgāk, jo nav jāplēš apavi.

Un viņš iekāpa, iekārtojās uz atliecamā sēdekļa, ar rupju pazemību noraidīdams vietu, ko Pjers viņam gribēja laipni atbrīvot blakus grāfam. Beidzot grāfs un Pjers ievēroja, ka rokās viņš turēja mazu groziņu, pilnu ar skaisti saliktām vīģēm un pārsegtu ar lapām.

Zirgi bija sākuši rikšot mazliet ātrāk, ekipāža ripoja pa labo, līdzeno ceļu.

—      Tātad jūs ejat uz Romu? — atsāka grāfs, gribēdams iesaistīt Santobono sarunā.

—      Jā, jā, gribu aiznest viņa eminences augstībai kardinālam Bokaneram mazliet vīģes, pēdējās šās sezonas vīģes, ko biju apsolījis tam pasniegt kā mazu dāvanu.

Groziņu viņš bija uzlicis uz ceļiem un turēja to uzmanīgi ar saviem lielajiem, mezglainajiem pirkstiem kā trauslu un retu dārgumu.

—      Ā, slavenās vīģes no jūsu vīģes koka! Tiesa, tās ir tik saldas kā medus.. . Bet nolieciet tās nost, jūs taču neturēsiet uz ceļiem līdz pašai Romai. Dodiet šurp, es nolikšu atmestajā ekipāžas kulbā.

Santobono sakustējās, tās aizsargādams, un ne par ko negribēja no tām šķirties.

—      Ļoti pateicos! Ļoti pateicos! … Tās mani nemaz netraucē, tām te ir ļoti labi, un es esmu drošs, ka nekas nenotiks.

Sī Saņtobono lielā mīlestība uz sava dārza augļiem Pradu visai uzjautrināja. Viņš piegrūda ar elkoni Pjeram un no jauna vaicāja:

—   Un vai kardinālam garšo jūsu vīģes?

—      O, grāfa kungs, viņa eminencei labpatīk tās dievināt. Agrāk, kad tā pavadīja vasaru savā villā, tā

negribēja ēst vīģes ne no viena cita koka. Tādē| jūs sapratīsit. ka man nemaz nav grūti sagādāt viņa eminencei šo prieku, pazīstot tās gaumi.

Sai brīdī Santohono uzmeta Pjeram tik asu skatienu, ka grāfam vajadzēja stādīt tos vienam otru priekšā.

—    Abats Fromana kungs ir apmeties tieši Bokaneras pilī un jau trīs mēnešus tur dzīvo.

—    Es zinu, es zinu, — mierīgi atbildēja Santobono. — Es jau reiz tiku redzējis abata kungu pie viņa eminences, kad biju aiznesis vīģes. Tikai tās nebija tik ienākušās. Sās te ir lieliskas.

Viņš uzmeta mīlestības pilnu skatienu mazajam groziņam, kuru, likās, saspieda vēl ciešāk ar saviem milzīgajiem pirkstiem, kas bija apauguši rudām spalvām. Iestājās klusums.

.. . Ekipāža ripoja un ripoja bez apstāšanās pa neaptverami plašo Kampaņas līdzenumu. Ce|š bija pavisam taisns un likās aizejam bezgalībā. Jo zemāk saule slīdēja, jo vairāk ēnu un gaismas spēle iezīmēja plašo lauku viļņošanos, kur mijās zaļi rožaini un mēļi pelēki plankumi līdz pašai debesu pamalei.

—    Mateo, — Prada uzsauca savam kučierim, — pieturi pie Romas osterijas.

Un, pagriezies pret saviem ce]a biedriem, viņš piemetināja:

—    Es jūs lūdzu mani atvainot, gribu paskatīties, vai tur nav svaigas olas, ko pārvest savam tēvam. Viņš tās dievina.

Viņi piebrauca, un ekipāža apstājās.

—    Sakiet, abat, — vai jūs negribētu iedzert glāzi baltvīna? Es zinu, ka jūs pats mazliet esat vīndaris, un te ir viens vīniņš, ar ko derētu iepazīties.

Santobono, nelikdamies lūgties, arī mierīgi izkāpa.

—   O, es to pazīstu, pazīstu. To pagatavo no Marino

vīnogām, kas aug liesākā zemē nekā mūsu zeme Fraskati.

Un, tā kā viņš joprojām neizlaida no rokām savu vīģu groziņu, nesdams to sev līdzi, grāfs zaudēja pacietību.

—   Paklausieties, jums taču tas nav vajadzīgs, atstājiet to ekipāžā!

Abats neatbildēja un gāja tik uz priekšu. Arī Pjers nolēma izkāpt un aiz ziņkāres apskatīt osteriju, vienu no tiem vienkāršās tautas krodziņiem, par kuriem viņam bija daudz stāstīts.

Kad yisi trīs apsēdās pie galda, Prada jautri piepildīja glāzes, nevērodams Pjera lūgšanos, ka viņš nevarot tā dzert vīnu starp ēdamreizēm.

—   Nu, nu! Jūs vismaz pieskandināsit… Jauks vīniņš, abat, vai ne?… Nu tad už slimā pāvesta veselību!

Iztukšojis savu glāzi vienā paņēmienā, Santobono noklakšķināja mēli. Viņš bija nolicis groziņu zemē sev blakus ar lieiu piesardzību un tēvišķu rūpību; tad viņš noņēma cepuri un dziji atvilka elpu. Vakars tiešām bija burvīgs, debesis apbrīnojami dzidras, niaigi zeltains debesu plašums klājās pār šo bezgalīgo Kampaņas jūru, kas drīz ieslīgs nekustigā, varenā mierā. Un vieglais vējiņš, kas lidinājās par šo lielo klusumu, brīnišķīgi smaržoja pēc zālēm un lauku puķēm.

—   Ak dievs, cik te ir jauki! — šās burvības pārņemts, čukstēja Pjers. — Un kāds neaptverams, dziļš miers, kur var aizmirst visu pārējo pasauli!

Bet Prada, kas bija iztukšojis karafi, pieliedams no jauna abata glāzi, nekā neteikdams, uzjautrinājās ar kādu joku, ko viņš sākumā bija ievērojis viens pats. Ar jautru, šķelmīgu acu skatienu viņš brīdināja jauno garīdznieku, un pēc tam viņi abi sekoja dramatiskajiem notikumiem. Vairākas vājas vistas klaiņāja viņiem apkārt pa rūsgano zāli, meklēdamas sienāžus. Tad viena no

tām, maza, melna vistiņa, viltīga un veikla, loti bezkaunīga, ieraudzījusi zemē nolikto vīģu groziņu, drosmīgi tam tuvojās. Taču, pienākusi pavisam klāt, tā nobijās un atkāpās. Vistiņa staipīja kaklu, grozīja galvu un zibināja savas apajās acis. Beidzot iekāre sasniedza augstāko pakāpi, un, kad viena vīģe pavīdēja starp lapām, vistiņa nesteigdamās tuvojās, celdama jo augstu kājas, pēkšņi tā izstiepa kaklu un ieknāba vīģē, no kuras sāka tecēt sula.

Prada, laimīgs kā bērns, varēja laist vaļā skaļos smieklus, ko ar mokām bija valdījis.

—   Uzmanieties, abat, sargājiet savas vīģes!

Tieši tai brīdī Santobono beidza dzert otro vīna glāzi, atmetis atpakaļ galvu, pacēlis acis pret debesīm, nogrimis svētlaimīgā labsajūtā. Viņš pietrūkās kājās, paskatījās un, ieraudzījis vistu, visu saprata. Kas tas bija par dusmu izvirdumu, kas par roku plātīšanu, kas par šausmīgiem lamu vārdiem! Bet vista, kas tai brīdī ieknāba otrreiz, neatlaidās, paķēra vīģi knābī un, spārnus sizdama, aiznesa to projām tik ātri un tik smieklīgi, ka Prada un pat Pjers smējās līdz asarām, bet Santobono nevarīgās dusmās paskrēja tai gabaliņu pakaļ, draudēdams ar dūri.

—   Redziet nu, kas iznāca, ka neatstājāt groziņu ekipāžā, — sacīja grāfs. — Ja es jūs nebūtu brīdinājis, vista būtu visu apēdusi.

Ne vārda neatbildējis, aizvien vēl klusi lādēdamies, mācītājs uzlika groziņu uz galda; viņš noņēma lapas, ar lielu māku no jauna sakārtoja vīģes, aizpildīdams tukšo vietu, tad, uzlicis atpakaļ lapas, izlabojis vainu, viņš nomierinājās.

Bija laiks doties ceļā, saule laidās lejup, nakts nebija tālu. Beidzot arī grāfs kļuva nepacietīgs.

—  Jā, bet kas tad ir ar olām?

Un, neredzēdams nekur saimnieci, viņš devās to meklēt. Viņš iegāja zirgu stallī, pēc tam iegriezās šķūnī. Saimnieces tur nebija. Tad viņš aizgāja aiz mājas, lai iemestu acis zem nojumes. Bet tur pēkšņi ieraudzīja kaut ko tik negaidītu, ka pilnīgi apstulba. Zemē gulēja mazā, melnā vistiņa, beigta, kā zibens nosperta. No knābja vēl tecēja zilgana asiņu strūkliņa.

Sākumā grāfs bija tikai izbrīnījies. Viņš noliecās un aptaustīja vistiņu. Tā bija silta, ļengana un miksta kā lupata. Droši vien asins izplūdums. Tad uzreiz viņš kļuva šausmīgi bāls, pēkšņi viņam atausa patiesība, tā viņu stindzināja. Zibens ātrumā pazibēja doma par Leo XIII slimību, par to, kā Santobono steidzās pēc jaunajām ziņām pie kardināla Sangineti un tagad devās uz Romu, lai pasniegtu kardinālam Bokaneram vīģu groziņu. Viņš atcerējās arī ceļā no Fraskati dzirdēto sarunu par varbūtējo pāvesta nāvi, par iespējamiem kandidātiem uz tiāru, leģendāros nostāstu» par indi, kas vēl arvien terorizējot visu Vatikānu; un viņš atkal redzēja abatu, kā tas sēdēja ar groziņu uz ceļiem, tēvišķu rūpju pilns; redzēja mazo, melno vistiņu ieknābjam groziņā un aizmūkam ar vīģi knābī. Tagad mazā vistiņa guļ beigta.

Viņš uzreiz bija pārliecināts par savu domu pareizību. Bet viņam nebija pat laika padomāt, kas būtu darāms. Kāda balss viņam aiz muguras iesaucās:

— Skat! Tā taču ir mazā vistiņa, kas tad tai noticis?

Tas bija Pjers, kas, atstājis Santobono kāpjam ekipāžā, arī bija apmetis līkumu ap māju, gribēdams tuvāk apskatīt akvedukta atliekas kuplo pīniju ēnā.

Prada nodrebēdams, it kā viņš būtu vainīgs, bez kāda iepriekšēja nodoma, paklausīdams kaut kādam instinktam, sameloja:

—  Tā ir beigta … Iedomājieties, kas te bija par kaujul Tai brīdī, kad es pienācu, tā vista, ko jūs tur redzat, bija uzklupusi šitai, gribēdama atņemt vīģi, ko tā nebija apēdusi, un ar knābja cirtienu pārsita tai galvu… Jūs redzat, vēl asinis tek.

Kāpēc viņš to teica? Viņš pats brīnījās, ka to bija izdomājis. Vai viņš gribēja palikt par stāvokļa noteicēju, nedalīties ne ar vienu šai šausmīgajā noslēpumā, lai vēlāk varētu rīkoties pēc saviem ieskatiem? Tā bija vienlaikus kauna pilna sajūta ārzemnieka priekšā un personiska iedzimta nosliecība uz varmācību, kas pretēji saviem godīga cilvēka principiem lika viņam apbrīnot abata drosmi. Turklāt grāfs gribēja apsvērt visu no savu personisko interešu viedokļa, pirms pieņemt noteiktu lēmumu. Viņš tiešām bija godīgs un nekādā ziņā nepieļaus noindēt cilvēkus.

Pjers, būdams līdzcietīgs pret dzīvniekiem, skatījās uz vistiņu ar vieglu satraukumu, ko viņā allaž izraisīja pēkšņi pārtraukta dzīvība.

—  Pasteigsimies, pasteigsimies! Tagad mēs nonāksim Romā tikai lielā tumsā.

Ekipāžā viņi atrada Santobono, kas mierīgi gaidīja. Viņš bija atkal ieņēmis savu vietu uz atliecamā sēdekļa, stingri atspiedies ar muguru pret buku, pievilcis sev klāt lielās kājas; un viņš atkal turēja uz ceļiem tik koķeti sakārtoto vīģu groziņu, ko sargāja ar savām tuklajām, mezglainajām rokām kā retu un trauslu dārgumu, kuru varētu sabojāt vismazākā ekipāžas kratīšanās. Viņa su tāna izskatījās kā liels, tumšs plankums. Viņa rupjajā un pelēkajā zemnieka sejā, kas maz bija zaudējusi rupjumu dažos teoloģijas studiju gados, dzīvas likās vienīgi viņa acis, kurās zvēroja tumša liesma un plosījās kaislības.

Redzot viņu tik ērti iekārtojušos, tik mierīgu, Pradam

pārskrēja viegli šermuli. Kad ekipāža atkal sāka ripot pa taisno un bezgalīgo ceļu, Prada sacīja:

—   Nu, abat, es ceru, ka vīna kauss mūs pasargās no visām ļaunajām sērgām. Ja pāvests varētu darīt tāpat kā mēs, tas viņu katrā ziņā izdziedētu no kolikām.

Prada bija pieņēmis lēmumu. Viņš nogaidīs, kamēr pilnīgi satumsīs, tad gluži vienkārši paņems groziņu un aizsviedīs to kaut kur tumsā, neteicis ne vārda. Abats sapratīs. Otrs, jaunais garīdznieks, varbūt nemaz neievēros šo izdarību. Starp citu, vienalga, jo Prada bija stingri nolēmis savu rīcību nemaz nepaskaidrot. Un viņš jutās pavisam nomierinājies, kad viņam iešāvās prātā doma izsviest groziņu tai brīdī, kad ekipāža brauks cauri Furbas vārtiem, dažus kilometrus šaipus Romas. Vārtu tumsā tas būs ļoti ērti izdarāms, nevarēs nekā redzēt.

. .. Kad viņi atradās «jau vārtu otrā pusē, Santobono joprojām turēja uz ceļiem mazo vīģu groziņu, un Prada to uzlūkoja satraukts, vaicādams sev, kas pēkšņi bija paralizējis viņa rokas, kāpēc viņš nepaķēra un neizsvieda šo groziņu tumsā. Viņš taču to bija nolēmis vēl dažus mirkļus pirms tam, kad ekipāža pabrauca zem vārtu velves. Viņš pat bija uzlūkojis šo groziņu pēdējo reizi, lai labi aprēķinātu izdarāmo kustību. Kas tad ar viņu bija noticis? Prada juta, ka viņu pārņem aizvien lielāka nenoteiktība, ka viņš nespēj izšķirties, ka viņam nepieciešams nogaidīt. Kādēļ viņam tagad jāsteidzas, ja Dario, bez šaubām, ir izbraucis un šās vīģes droši vien netiks ēstas ātrāk par rītdienu? Šovakar pat viņš uzzinās, vai Koncila kongregācija ir izšķīrusi viņa laulību, viņš uzzinās, cik lielā mērā dieva taisnīgums ir uzpērkams un melīgs. Protams, viņš neļaus nevienu noindēt, pat kardinālu Bokaneru ne, kura dzīvība viņam bija tik mazsvarīga. Bet vai kopš izbraukšanas no Fraskati šis mazais groziņš nebija kļuvis liktenīgs? Vai viņš neizbaudīja

absolūtas varas apziņu, domādams, ka viņa spēkos bija aizkavēt vai ļaut šim groziņam iet līdz galam savu nāvējošo ceļu? Grāfā notika neganta dvēseles ciņa, viņš vairs neprātoja, viņš salika rokas, pārliecināts, ka pirms gulēt iešanas iemetīs pils vēstuļu kastītē brīdinājuma vēstuli, bet viņam bija patīkami apzināties, ka var to arī nedarīt, ja tas viņam būs izdevīgi.

. . . Prada un Pjers varēja sekot abatam ar skatienu līdz Bokaneras pilij, kuras vecie, monumentālie vārti, krēslā gluži melni, bija vēl plaši atvērti. Uz mirkli viņi ieraudzīja abata garo, kumpaino stāvu pāršķeļam šo tumsu. Tad viņš iegāja iekšā un pazuda ar savu groziņu, kas nesa likteņa lēmumu.

Civilizācija nesasniegs savu pilnību līdz tam laikam, kamēr pēdējās baznīcas pēdējais akmens nenokritīs uz pēdējā garīdznieka galvas.

Emīls Zolā

Jaroslavs Hašeks. DIVPADSMIT FRANCISKĀŅU

Cehu rakstnieka Jarostava Hašeka (1883—1923) humoreska «Divpadsmit ļranciskāņu» jūs ieraudzīsit ļoti nevainīgas un tai pašā laikā mūku dzīves veidam ļoti raksturīgas ainas aiz Bekovas klostera sienām.

Franciskāku ordeni pāvests nodibināja XIII gadsimtā, un to nosauca par «ubagotāju mūku» ordeni. Pretstatā agrāk dibinātajiem mūku ordeņiem, kas bija iegrimuši bagātībā, franciskāņi gr/beja pierādīt, ka tomēr ir ari tādi Kristus mācības sludinātāji, kas spēj atteikties no pasaulīgajiem labumiem. Sis eksperiments beidzās tikpat neveiksmīgi kā visi pārējie. Drīz vien ļranciskāņu ordenis kļuva par vienu no visbagātākajiem un vārds «ļranciskanis» — par dīkdieņa un izspiedēja sinonīmu Pat viens no ļranciskāņu vadoņiem — Bonaventūra bija spiests atzīties:

«Naudu, šo mūsu ordeņa nāvīgo ienaidnieku, mūsu brāļi izspiež ar tadu alkatību, ka gājēji baidās satikties ar viņiem un bēg no viņiem kā no lielceļa laupītājiem. Mūsu nabadzība ir brēcoša nepatiesība: mēs lūdzam žēlastības dāvanas kā ubagi, bet paši peldam pārpilnība.»

Pirms četriem gadiem es iepazinos ar augsti go-

dātajiem Bekovas klostera mūkiem. Tie bija pa-

tīkami franciskāņi, un es vēlētos pastāstīt visu,

ko es pie viņiem piedzīvoju.

Es ierados Bekovā pie Vāgas, lai turienes

iedzīvotāju vidū meklētu kumānu* pēdas. Nav nepiecie-

šami to visu sīkāk izskaidrot, jo visā šai lietā ir tikai tik

daudz taisnības, ka ar šo ieganstu es iekļuvu klosteri — īsi

sakot, salaidu cienījamam abatam miglu acis.

Es pieklauvēju pie klostera vārtiem un pasniedzu savu vizītkarti. Tās otrajā pusē bija uzrakstīts: «Es griežos pie Jums, augsti cienītais, sakarā ar kumāniem, kuru pēdas es meklēju Vāgas ielejā…» Zemāk sekoja kautra piezīme: «Es lūdzu naktsmāju un atjauju iepazīties ar klostera arhīvu.» Paters*, kas man atvēra vārtus, ielaida mani pagalmā un gāja pieteikt abatam Eisebijam.

Eisebijs ieradās pēc kāda brīža. Viņš sniedza man roku un apmulsis paskaidroja, ka nekā nezinot par kumāniem. Tātad viņš zināja tikpat daudz, cik es, bet, kas attiecās uz klostera arhīvu, tad viņš paziņoja, ka tas esot manā rīcībā un es varot uzturēties klosterī tik ilgi, cik vien vēloties. Tad viņš mani ieveda reflektorijā*, kur mūku kungi spēlēja šahu.

Es stādījos mūkiem priekšā, un tēvs Liberāts ierādīja man istabu, no kurienes atklājās lielisks skats uz Vāgu. Viņš atvēra logu un ar plašu žestu norādīja: «Tas viss ir mūsu!» Lejā pletās auglīgs līdzenums, kur tālu saulē laistījās zeltaina labība. Zaļās pļavas, zilie meži — viss piederēja Bekovas franciskāņiem. Viņš runāja ar mani par dieva svētību, viņa acīs mirdzēja sajūsma, viņa vaigos — tauki.

Viņš lūdza mani savā istabā, kur logos smaržoja rozes un citronmētras, atvēra skapi un izņēma sardīņu kārbu, attaisīja to, piedāvāja man un no otra skapja izņēma pudeli konjaka.

Tad mēs dzērām, pīpējām cigārus un runājām par visdažādākām lietām — par plūdiem, ko gaidīja veltīgi, jo dedzīgas lūgšanas esot tos novērsušas, par svēto gadu, par ražu, par to, ka visvarenais dievs liekot labībai kuplot, cik jauki padevies siens un āboliņš.

Viņš uzveda mani klostera tornī un, rādīdams man celtņu grupu dziļi lejā, sacīja, ka tās esot klostera saimniecības ēkas, kur novietoti 400 lopu, to skaitā 300 cūku, un ka bez šīm ēkām klosterim piederot arī vistu ferma. Gabaliņu tālāk mežā esot saimniecība, kur audzējot jaunos fazānus. Apkārtnes mežus pārzinot astoņi mežsargi un divi mežziņi. Medījumu esot pietiekami: stirnas, dambrieži un irši, zaķi, lauku irbes, meža cūkas.

Visu to aizrautīgi izstāstījis, mīlīgais tēvs Liberāts salika rokas un izsaucās: «Dievs ir ļoti žēlīgs!» Tajā laikā mūs jau meklēja, jo vakariņas esot gatavas.

Skaitā divpadsmit mēs sēdējām pie gara galda, un, kamēr mēs piecēlušies skaitījām īsu lūgšanu, lai dievs žēlīgi mums dotu labu ēstgribu, — mūki jau nesa iekšā ēdienus.

Visu cienību viņu virtuvei. Visvarenais dievs bija laimīgi vadījis Bckovas klostera mūku pavāru rokas un savā bezgalīgajā labvēlībā dāvājis mums vistu zupu ar sīki sakapātām vistu iekšām un krūtiņām, glāzīti madeiras un tūlīt pēc tam kastaņiem pildītu fazānu.

Dieva žēlastība izpaudās vēl vairāk, kad ienesa jaunas zosis ar salātiem.

Prieks mirdzēja mūku acīs, un, iekams galdā tika celtas ceptas foreles, mēs īsā pārtraukumā no jauna tencinājām mīļo dievu. Foreles bija lieliskas. Mēs pilnā mērā izpratām dieva labo prātu, kas bija radījis visas šīs lietas, lai Bekovas franciskāņiem būtu laba dzīve.

Dievs gādāja ari par vīnu. Un kas par vīnu bija viņiem Bekovas klosterīl

Tik brīnišķīgs un nepārspējams vīns, ka to nevarēja vien atdzerties, un mums vienmēr no jauna vajadzēja pildīt glāzes.

Tā pagāja stundas patīkamās sarunās — mēs smēķējām cigārus, un abats stāstīja interesantus gadījumus.

Viens vārds sekoja otram — drīz ierunājās tēvs Fortunāts, drīz atkal tēvs Liberāts, un viņi sāka stāstīt pikantas anekdotes, ko parasti ievadīja šādi:

—   Grūti pat ticēt, cik pasaule tagad samaitāta. Kad es reiz braucu viesībās pie Trenčinas kanoniķa, tad man kučieris pavēstīja, kādu cūcību viņam esot kāds kungs pastāstījis. Nelietis grēkoja ar muti — es nepārspīlēju, jo stāstam bija šāds saturs.

Un jau plūda vārdi — šo to lika saprast ar žestu palīdzību, un tad mums piedāvāja vissmalkāko konjaku. Bet tad jau arī pār Bekovas klosteri lēca saule.

Velns lai parauj! Man nebija nekādas patikas gulēt. Kad mūku kungi devās savās istabās, es izlavījos no klostera un pastaigājos pa laukiem.

Pļavās jau valdīja dzīva rosība. Tur rīta ausmā pļāva zāli klostera lopiem. Mežmalā kāds vecs vīrs kapināja izkapti.

—   Kā klājas? — es jautāju vecajam.

—   Patiešām, es nevēlos apgrēkoties, bet kā gan man varētu klāties, — viņš atbildēja. — Kā gan man varētu klāties, — viņš skumji atkārtoja. — Visu dienu es strādāju žēlīgajiem klostera kungiem, un viņi maksā divpadsmit kreicerus par dienu, bez uztura, jo viņiem esot jātaupa pāvestam.

Viņš pārkrustījās un turpināja rīta klusumā kāpināt izkapti. Migla no Vāgas cēlās augšup, un Bekovas klosterī krāca divpadsmit franciskāņu.

…Visu baznīcu galvenais uzdevums bijis viens un tas pats: iedvest nabaga vergiem, ka viņiem nav laimes zemes virsā, ka tā viņiem sagatavota debesis un ka katorgas darbs citu labā ir dievam patīkams.

Maksims Gorkiļs

Māsu baznīcai, tai tik laba māga,

Tā veselas valstis jau zemē rija,

Bet vai par daudz tai kādreiz ar bija? Jā, mīļais, tik baznīca, tā īsti ņemot, Var ari netaisnības mantu gremot.

Johans Volfgangs Gēte

Heinrihs Heine, VĀCZEME. ZIEMAS PASAKA (FRAGMENTS)

Ģeniālais vācu dzejnieks Heinrihs Ileine (1797—1856) savu poēmu «Vāczeme. Ziemas pasaka» uzrakstīja 1844. gadā, atrazdamies emigrācijā Parīzē. Vācija tajā laikā bija sadalīta daudzās sikās valstiņās, kur politiskā vara piederēja muižniekiem. Vācu buržuāzija bija g(ēva, aprobežota un visādi centās izpatikt lielajiem feodāliem. Luterāņu garīdzniecība pūlējās iestāstīt tautai, ka pastāvošā sabiedriski politiskā iekārta esot dieva svētīta, ideāla un negrozāma. Vācijas dienvidos un rietumos tikpat cītīgi darbojās katoļu garīdznieki.

Bezpajumtnieces — ielas muzikantes drūmajām vārsmām par atteikšanos un cerībām uz viņpasaules dzīvi Heine stāda pretī jaunu un labāku dziesmu — aicinājumu revolucionāri pārveidot pasauli tā, lai darbaļaudīs kļūtu laimīgi zemes virsū.

T as skumjajā novembra mēnesī bij,

Kad dienas drūmākas mācās,

Vējš traucās no kokiem lapas plēst,

Tad ceļš man uz Vāczemi sācās.

Un, kad es pie robežām nonācu,

Es jutu, ka krūtis man biklas

Sit spēcīgāk, šķietu, es samanu pat,

Ka acis sāk palikt miklas.

Un, vācisku runu kad izdzirdu,

Ap sirdi man dīvaini tika;

Man taisni tā jaudās, ka asinīm

Tā tīksmīgi noplūst lika.

Mazs arfas meitēns tur dziedāja

Ar īstenām jūtām mēlē

Un neīstu balsi, tak aizkustināts

Es klausījos viņa spēlē.

Par mīlu tā pauda jun ciešanām,

Par atteiksmi, saredzi jaunu

Tur augšā labākā pasaulē.

Kur nesastop sāpes, ne ļaunu.

Par šīszemes bēdu ieleju,

Par priekiem, kas ātri beidzas,

Par viņsaules mūžīgo laimību,

Kur šūpoties dvēsele steidzas.

Veco atteiksmes dziesmu tas dziedāja,

Debesu dziesmu priekš lielā pūļa,

Ar kuru iežūžo, gražoties kad Sāk tauta, šī lielā tūļa.

To meldiju pazīstu, tekstu tāpat,

Un kungus, kam dzejiskā viela;

Es zinu, tie slepeni vīnu dzer Un atklāti ūdeni liela.

Es jaunu dziesmu un labāku,

Ak draugi, gribu jums stīgot:

Mēs gribam, lai debesu valstība šeit Jau zemes virsū var līgot.

Virs zemes mēs gribam laimīgi būt Un negribam palikt nīkā,

Lai visu, ko strādīgas rokas krāj,

Rij resnie vēderi dīkā.

Šai zemē maizes gana aug Ik cilvēkbērnam, kas klātu,

Un rozes un mirtes, un daile, un prieks, Un cukurzirņi turklātu.

Jā, cukurzirņi var katram tikt,

Kas prot tos no pākstīm brīvot!

Mēs debesis labprāt atstājam,

Kur eņģ’ļiem un zvirbuļiem dzīvot.

Un, ja mums pēc nāves spārni augs, Jūs augšā tur apsērst skriesim Un svētās tortes un kūkas ar jums Pie galda notiesāt iesim.

Jauna dziesma, un dziesma labāka!

Kā fleitas un vijoles skaņa!

Viss posts un nelaime garām ir,

Un apklust pat kapsētas zvaņa.

Un jaunava Eiropa līgava Ir brīvības ģēnijam skaistam,

Tos mīlas skāvienā dusam redz Un pirmajā skūpstā kaistam.

Lai mācītājsvētības nav tur klāt, Sīs laulības slēgtas ar ziņu — Lai jaunais pāris dzīvotu augst’ Un nākamie bērni viņu!

Ticības manus pie malas liec!

Eduards Veidenbaums

Ja visi būtu laimīgi, tad vairs nevajadzētu neviena dieva.

Erihs Maria Retnarks

Kristīgās baznīcas loma, kas ir līdzīga visu atzīto reliģiju lomai, izpaužas tādā veidā, ka tā cenšas aizbāzt muti trūcīgajiem. Tā vērsās pret viņiem un piespieda sevi atzīt, izmantojot valsts varu, ko tā ieguva ar trūcīgo palīdzību.

Anri Barbiss

Maksims Gorkijs. ŠIITU SVĒTKI

Maksima Gorkija (1868—1936) apraksts par šitu svētkiem pagājušā gadsimta beigās Aizkaukāzā ir ne mazāk spilgts kā Flobēra tēlotā upurēšana Moloham. Un tas ne tikai tādēļ, ka Gorkijs, lidzigi Flobēram, ir rakstnieks ar milzīgu talantu, bet vispirms tādēļ, ka reliģijas būtība gadu tūkstošu gaitā palikusi tā pati un reliģiskā ekstāzē nonācis deviņpadsmitā vai divdesmitā gadsimta cilvēks gandrīz ne ar ko neatšķiras no Moloha pielūdzējiem senajā Kartāgā.

Par Siliem saucas islama īpaša novirziena piekritēji. Sitisms sevišķi izplatīts Irānā, Irākā un Jemenā. Zināms daudzums šitu dzīvo ari Aizkaukāzā un Vidusāzijā. Irānas un Aizkaukāza šitiem ir vesela virkne «svēto», starp kuriem sevišķu cieņu bauda divi — Ati un Huseins. Viņiem par godu notiek svētki, kuru programā ietilpst ari masveidīgas pašmocības un sevis sakropļošana. Situ reliģiskās orģijas un pašsakropļošanās rituāli Padomju Savienībā ir aizliegti. Bet Tuvo un Vidējo Austrumu zemēs šādi gadījumi notiek arī tagad.

Kristīgā ticība ne mazāk kā islams cildina miesas pakļaušanu pārbaudījumiem un mocībām. Par daudziem katoļu un pareizticīgo svētajiem un sektantu «praviešiem» ir zināms, ka viņi tīšām sevi šaustījuši, mērdējuši badā utt. Ari gavēšana un rāpošana uz ceļiem ir tie paši pārbaudījumi par godu dievam.

Bet kāds tam visam mērķis? Pavisam vienkāršs: pieradināt darbaļaudis pie domām, ka par grūto dzīvi zemes virsū tiem tiks bagātīgi atalgots pēc nāves — debesu valstībā.

Es dzīvoju mājā, kas atradās Kūrās krastā, aug-

stā klintī, un no maniem logiem redzēju visu

Avlabaru, kas pletās upes pretējā krastā. Tur

šaurām, līkumainām un kraujām ieliņām atdalītie

nami celti gandrīz cits citam uz jumta un visi tik

haotiski garlaicīgi, tik netīri un lempīgi, ka līdzinās lielai,

no kalna nosviestu gružu kaudzei, kas, lejup krizdami, ne-

kārtībā pielipuši tā akmens ribām.

… 17. maija vakarā pretējo pagalmu tīri izslaucīja, nolaistīja ar ūdeni un, iestājoties naktij, apgaismoja ar daudziem lukturiem. Pagalma vidū nolika augstu dzelzs trijkāji un uz tā vara trauku, kurā ar sarkanu liesmu dega naftā piesūcināta lupata vai pakulu vīkšķis. Naktī Avlabaras logi bija spoži apgaismoti un pa ielām dziedādamas, trokšņodamas un gaudodamas devās šītu procesijas. Tveicīgās nakts biezajā tumsā lāpu ugunis te izzuda līkumainajās ielās, mezdamas trīcošu atblāzmu uz namu sienām, te no jauna parādījās acu priekšā, veidodamas dzīvus un brīnumainus rakstus no mirdzošiem punktiem, vai, izstiepdamās garā līnijā, kā zelta čūska līda pa kalnu, apgaismodamas nažus, kas baltiem zibeņiem šķēla gaisu virs reliģiska neprāta sagrābto |aužu galvām. Balsu dunoņa, saplūzdama ar Kūrās satrakoto vi|ņu rūkoņu, radīja gaisā tik varenu skaņu, ka, likās, kopā ar grēku nožēlotājiem vaidēja viss kalns. Ap pusnakti procesija sadalījās atsevišķās grupās, un tās izklīda pa visām ielām, nesdamas līdzi ugunis un nažu auksto mirdzumu.

Un lūk, viena procesijas daļa ieradās persieša pagalmā, pretī manam logam. Viņus gaidīja: uz mājas balkona stāvēja sirmgalvji garos, tumšos tērpos un apavos uz augstiem papēžiem, apmēram tādiem pašiem, uz kādiem attēlo Babilonijas un Asīrijas valdniekus. Pie sirmgalvju kājām sēdēja baltās drēbēs tērpti zēni. Kad procesija

ienāca pagalmā, tā pārtrauca dziedāšanu un izveidoja loku, kura centrā izgāja četri līdz jostas vietai kaili cilvēki. Viņi nostājās pa pāriem viens otram pretī pie trijkāja, kas viņus aplēja ar sarkanu gaismu, bet ticīgie augsti paceltām lāpām ieslēdza viņus ugunslokā. Pēc tam iestājās klusums, kādu brīdi visi stāvēja nekustīgi.

Tad sasprindzinātajā klusumā atskanēja bērna balss, vārga, trīcoša, bet tīra un skanīga kā stikls. Tā dziedāja vai, pareizāk sakot, dziedoši sūdzējās par kaut ko; brīžiem tā gandrīz izgaisa, bezspēcīga un smeldzīga, brīžiem, pieaugdama spēkā, žēli un lēnīgi pacēlās augstu pret debesīm, ko tajā, naktī klāja melni mākoņi; trīcoša, nedroša, bet vienmēr bērnišķīgi mī]a un skaista tā aprāvās, krita lejup un izdzisa ar tikko dzirdamu skaņu, tik vieglu un vāru, ka, likās, tā nebūtu spējusi traucēt pat pūciņas lidojumu …

—    A-ā … o … 1-a-a … o-o-l-ā … — gaisā drebēja raudulīga melodija, un, kad nogurusī balss aprāvās, pūlis kaut ko dobju dūca, it kā vainas sajūtā tai atbildēdams. Tad iedziedājās otra bērna balss, vīrišķīgāka un spēcīgāka, bet tāpat pilna skaistu un skumju, metālisku vibrāciju: kad tā norima, ierunājās kāds sirmgalvis. Viņš ilgi un skaidri sadzirdami lasīja kaut ko lauzītā valodā, kuras skaņas, īsas un asas, sējās tumsā kā graudi.

—    Ali! Husein! — nodārdināja pūlis, un kaut kas savādi iešķindējās. Pūlis sāka skaļi dziedāt mežonīgu un kareivīgu melodiju, tad es ieraudzīju, ka četri puskailie cilvēki no visa spēka iesita sev pa muguru, bija dzirdama dzelzs žvadzēšana … Rokās viņiem bija diezgan resnas un garas, trīskārtīgi saliktas ķēdes: satvēruši tās abām rokām, šie cilvēki atvēzēdamies reizē sita sev pa muguru, cenzdamies tā izliekt augumu, lai to sniegtu iespējami vairāk ķēžu posmu. Viņus uzmundrinādams, pūlis plaukšķināja rokām un dziedāja, pēc tam triumfējošā balsī

pēkšņi uzdeva viņiem kaut kādu jautājumu. Saustītāji uz brīdi pārtrauca pašmocības un atbildēja aizsmakušā balsī, pēc tam, atskanot pūļa skarbajiem saucieniem, ķēdes atkal zibēja gaisā un atkal plosīja miesu.

—   Ali-i-i! — atzinīgi smilkstēja pūlis, un sitieni kļuva stiprāki un spēcīgāki. Drīz tā jau bija pretīga pliukšķoša, žvadzoša skaņa, it kā ar dzelzs rīkstēm sistu pa bieziem dubļiem. Daži skatītāji pūlī sāka dauzīt ar labās rokas dūri sev krūtis. Viņi ar niknumu plaši atvēzējās, un katrs sitiens lika viņiem nolīgoties. Lāpas viņu rokās drebēja, un es redzēju, ka piķa lāses un dzirksteles krita uz paštnocekļu kailajiem pleciem. Bet viņi, šķita, nejuta šīs sāpes: viņi joprojām šaustīja sevi, un, kad nogurušās rokas vairs nejaudāja sist^netiekami stipri, viņi, uzmundrinādami sevi, skaļi ļrēca: j —eAIi-īl

Un atkal ķēžu dzelzs pretīgi žvadzēja uz uztūkušajam, saplosītajām mugurām, pār kurām lija asinis^ūn lāpu sarkanīgā gaisma. Tā tas turpinājās tik iļg*, kamēr pūļa dziedāšanu, dūru un ķēžu sitienus un visas citas skaņas noslāpēja gari-s^pts, gaudulīgs toni«. Viens no sevis šaustītajiem nespēja vairs izturēt mocības, salīgojās un, izgrūzdams briesmīgu brēcienu, augšpēdus nogāzās zemē. Pār viņu noliecās ticīgie, lai pamērcētu rokas viņa asinīs, varbūt tās būs svētas asinis, kas atpestīs no grēkiem, jo cilvēks, kas šajā dienā mirst no pašmocības, ir svēts.

Mocekli pacēla uz rokām un, skaļi dziedot, aiznesa no pagalma. Viņu noliks mečetā*, iespējams, ka viņš izveseļosies, varbūt viņu pat nosūtīs uz slimnīcu, varbūt, kaut gan dziedēt svētas brūces ir apkaunojoši un negodīgi.

Visu nakti līdz rīta ausmai pa kalniem šaudījās ugunis, brīžiem izklīstot sīkās grupās, brīžiem atkal savienojoties vienā garā, mirdzošā virknē un izveidojot degošus vainagus, no kuriem pret tumšajām debesīm atkal pacēlās

kliedzieni, pātagu šmīkstēšana, sitienu mīkstie šļaksti un ķēžu žvadzoņa.

Beidzot uzlēca saule, un tās pirmajos staros visi šie fantastiskie murgi izzuda reizē ar mākoņiem, kas bija klājuši debesis. Dienā izmocītie šīti atpūtās savās netīrajās mājās ar lēzenajiem jumtiem, uz terasēm, kas karājās gaisā virs Kūrās, kalnā, pie cietokšņa drupām, tumšajās, pūstošiem atkritumiem piemētātajās, smagas aziātiskas smakas pilnajās ielās. Vakarā visas pagājušās nakts ainas atkārtojās grandiozos apmēros ar daudziem jauniem, pārsteidzošiem papildinājumiem. Ielejā pie cietokšņa salasījās milzīgs pūlis. Tur bija simtiem cilvēku, kas piederēja pie visdažādākām Kaukāza un Aizkaukāza ciltīm; viņi visi nepacietīgi raudzījās uz Avlabaru, gaidīja procesijas sākumu. Uz kaļķakmens kraujas pelēkā fona, kura, līdzīgi gigantiskām kāpnēm, pacēlās pret debesīm, skaidri iezīmējās tērpu spilgtās krāsas: balti, dzelteni, zili un melni plankumi. Sievietes — muhamedānietes, satinušās platos zaļos un baltos plīvuros, drūzmējās atsevišķā ciešā grupā kā aitas karstā dienā un, savu tērpu neskaitāmo kroku apņemtas, šķita kā zemē ieaugušas, līdzīgas vājprātīga cilvēka fantāzijas radītu nekustīgu un mēmu parādību baram. Bērni kā putnēni laidelējās pa kalnu, kur viņus laiku pa laikam tramdīja un rāja brašie policisti, kas mocījās šai tveicē, putekļos un zem savu pienākumu sloga. Visa šī jautrā un spilgtā aina atgādināja lielus tautas svētkus …

Bet lūk, Avlabaras ielās parādījās šītu kolonas.

—   Ali! Hus-sein! — gaisā atskanēja sauciens, un to pavadīja saskanīga kāju dipoņa uz akmeņiem un tās pašas pretīgās miesas spīdzināšanas skaņas. Katrai kolonai šodien bija savas īpatnības apģērbā un mocību veidā. Saustītāji bija tērpti, tāpat kā vakar, — melnos bitonos* ar izgriezumiem uz mugurām, tie, kas graizīja sevi ar na

žiem — garos, baltos kreklos; pirmajiem galvas bija apsietas melnām lupatām, otrie bija atseguši savus zilganos, noskūtos, sagraizītos galvaskausus, un viņu apģērbi viscaur bija sarkanos traipos un svītrās. Uz daudzām mugurām un pleciem saplosītā āda un miesa nokarājās tumšiem, sacervelējušiem gabaliem, un no tiem sūcās asinis. Bet sāpēs nomelnējušās sejas apstaroja moceklības ekstāze, kas gaiši dega plaši ieplestajās acīs.

Šīs divas kolonas izkārtojās viena pret otru un sāka soļot brīžiem uz priekšu, brīžiem atpakaļ, draudēdamas viena otrai ar mocību rīkiem, bet neaizmirsdamas turpināt pašsakropļošanos un visu laiku taktī izkliegdamas vārdus:

—   Ali! Hus-sein!

Dažreiz kāds šīts izskrēja uz priekšu un deva sev šausmīgu sitienu, no kā viņa ķermenis nodrebēja, un viņš kā salauzts nokrita zemē pie biedru kājām, kuri apsveica viņa rīcību ar uzslavas pilnu rēkoņu … No pilsētas ielejā ieradās vēl viena kolona — tā ap sešdesmit cilvēku. Viņi bija tērpti platos, baltos brunčos, kas sedza viņu ķermeņus no jostas vietas līdz ceļiem. Krūtis viņiem bija kailas, uz tām varēja redzēt visizsmalcinātāko mocību paraugus.

Daži no šiem cilvēkiem bija divās vietās pārgriezuši sev ādu uz krūtīm, ievēruši lielas priekškaramās atslēgas un tās aizslēguši. Šie dzelzs gabali, kas svēra laikam vairāk nekā mārciņu, karājās dzīvajā miesā, vilkdami to uz leju. Citi uz krūtīm dziļi zem ādas vēdekļveidīgi bija sadūruši veselu rindu dunču, kas kratījās pie katra soļa. Kāds atlētisks jauneklis bija izšuvis savas krūtis ar vara stiepli, vieni savos vaigos iekniebuši smagas dzelzs spīles, citiem vaigos iekārtas vienas mārciņas svaru bumbas, kas turējās caur vaigiem izdurtos dzelzs kāšos. Liela auguma stalts persietis, īsts skaistulis, bija sabojājis savu 'lokano bronzas krāsas augumu, sadurdams krūtīs un

Andrejs Upits savu sacerējumu «Atgrieztais», ko Iespiežam šeit saīsinātu, nosaucis par satīrisku grotesku. Autors, rādīdams eiropiešu darbību Āfrikā, izcēlis to, kas visvairāk raksturīgs imperiālistisko valstu koloniālajai politikai. Gluži tāpat kā XII gadsimta beigās Daugavas grīvā pirmie nelaimes vēstneši reizē ar tirgotājiem ieradās mūki misionāri, kuriem uz pēdām sekoja krustneši, tā ari daudzos Āfrikas nēģeru ciematos pirmie ieradās Kristus mācības sludinātāji, kuriem sekoja vergu mednieki un karavīri.

Par to, ko misionāru darbība dod vietējiem iedzīvotājiem, liecina kaut tāds fakts, ka Nigērijā, kur darbojas ne mazāk kā 800 dažādu misiju un sektu, 92 procenti vietējo iedzīvotāju ir analfabēti, bet bērnu mirstība — viena no vislielākajām pasaulē. Afrikāņiem ir tāda paruna: «Kad baltais cilvēks atnāca pie mums, viņam bija bibele, bet mums piederēja zeme, tagad mums ir bibele, bet zeme — viņam.»

Koloniālajai sistēmai grūstot, misionāri pastiprina savu darbību, kas vērsta pret koloniālo un atkarīgo tautu nacionālās atbrīvošanas ciņu.

1

Viņa māte zīdīja mazo bērnu, lasīja putnu un

skudru olas krūmājā un ķēra zivis upē. Tēvs

ganīja govis Niangas ielejā un kopā ar sa-

viem ciltsbrāļiem gāja uz Tālo Ezeru, kur krasta biezokņos

ložņāja lielās, garšīgās čūskas un klajumos dzīvoja bagātās

ciltis. Dažreiz viņi no turienes atgriezās ar lielu laupījumu,

bet dažreiz sadauzītām galvām un bultu ievainojumiem

mugurā. Laimīgos gadījumos tēvs gāja pie lielā koka

Niangas malā, izvilka no cauruma mazu stikliņu, kur

iekšā dzīvoja tāds pats vīrs kā viņš, pakāra to lūciņā pie

zara un ēda. Un tāpat ēda tas vīrs stikliņā, un viņam bij

labi. Bet, kad pārnāca sadurtām kājām, asiņainu galvu un

muguru, tad arī tas stikliņā vieba seju un gaudoja, un vi-

ņam bij grūti. Par sodu tad viņš tika nosmērēts dubļiem

un caurumā nolikts gulēt zem smaga akmens. Tā tam

bij jāpaliek, līdz kamēr viņš atkal palīdzēja tēvam Tālā

Ezera krastos iegūt kādu govi, cirvi, ziloņa zobu vai

spožu dzeltenu pogu, par kuru varēja dabūt divas govis,

laivu vai to vislabāko metala pbdu ūdens smelšanai un

vārīšanai.

Viņš pats vēl bija mazs un nevarīgs. Viņa ādai vēl nebij tā spīdīgā melnuma kā lielajiem. Viņa apaļais vēders brīnišķā kārtā todien likās jo smagāks, kad viņam nebij gadījies tēva vai cita būdā nozagt ko ēdamu. Tāpēc viņš ēda pat to, ko lielie neaiztika, un sliktākos laikos iztika ar krūmmalā izmestām augļu mizām un kauliem. Viņa zobiem nekas nelikās par cietu un vēderam nekas nebij nesagremojams. Viņš varēja izzīst vistramīgāko govi un iekost mātei rokā tik dziļi, ka nesadzija, pirms kā mēnesis divas reizes nebij bijis pilns un atkal sadilis.

Reiz viņam bij palaimējies nozagt zaļu lakatu. To viņš apsējās ap vidu, tāpat kā lielie, un divas dienas staigāja, citu bērnu apbrīnots un apskausts. Bet tad lielie viņam to atņēma, un atkal viņš kļuva tāds pats pliks kā visi citi. Pa lielākai daļai viņi sēdēja pie upes, pašā ūdens malā, un nūjām rokās gaidīja, vai nepiepeldēs kāda zivs pa sitienam …

2

Savādas laivas ar baltiem cilvēkiem viņi visi bij redzējuši garām braucam uz Tālā Ezera pusi. Nu tās sāka piestāt arī tepat, un baltie cilvēki kāpa malā. Pamazām viņi pierada tā, ka uzdrošinājās izlīst no krūmiem un iztālēm noskatīties. Ēdami tie bij visi, bet ēst viņus nevarēja. Viņiem bij tādas brīnišķīgas nūjas ar uguni un troksni, no kura zvēri palika uz vietas, putni krita no gaisa un arī bērniem bij jākrīt zemē un jāgaudo. Starp baltajiem gadījās arī tādi, kas runāja jocīgā valodā, bet kurus tomēr varēja saprast. Tie prasīja un ņēma visu, kas te dabūjams. Ziloņu zobus, strausa spalvas, čūsku ādas, bet pretim deva krāsainus lakatiņus un citādas spīdošas un skaistas lietiņas.

Balto saradās arvien vairāk. Bij zināms, ka kaut kur pie Niangas viņi ierīkojuši nometni ar neredzēti lielām mājām, dzelzs jumtiem un caurumiem sienās. No turienes viņi braukāja pa upi augšup un lejup, sāka ierasties gandrīz katru dienu, apstaigāja visas būdas un ņēma nost to, kas viņiem noderēja un kas ar labu nebij atnests. Beidzot viņi uzlika ikvienam atnest savu daļu, un, kas to nebij izdarījis, tos sēja pie kokiem un pēra pātagām. Kas mēģināja pretim turēties, tie, tāpat kā zvēri un putni, no viņu rībošām nūjām krita zemē un palika guļam. Tie izlasīja jaunākos un stiprākos, aizveda uz savu nometni, lika lādēt savas laivas, mājas celt un dzelkšņainos krūmus cirst. Daudzi aizbēga no viņiem upei pāri dziļāk krūmājā, kur

nebij ūdens un aiz lielajām skudrām nevarēja glābties. Bet baltie vīri arī tur atrada viņus. Sievas un bērnus atstāja turpat zemē, govis aizdzina, bet pašus piesēja dzelzs ķēdē un aizveda līdzi.

3

Viņš tolaik jau bij labi paaudzies un varēja sākt lielajiem iet līdzi uz Tālo Ezeru. Bet to nu vairs nedrīkstēja. Baltie vīri bij apmetušies arī te un uzraudzīja stingri. Neklausīgos pēra pātagām, bet, kas kalpoja labi, tam deva dzert rūgtu ūdeni, no kura tie kļuva bezgala priecīgi un laimīgi. Arī viņš reiz dabūja dzert, no sākuma bij bezgala laimīgs un priecīgs, bet vēlāk vēma un mocījās ar briesmīgām galvas sāpēm. Tad viņš aizgāja pie lielā koka un piebāza dubļiem visu caurumu, kur stikliņā gulēja tas, kas viņiem nu vairs negribēja palīdzēt.

Ap to laiku, kad sākās lielie lieti, ar baltajiem atnāca vecs vīrs garām, baltām spalvām apaugušu seju. Tam nebij līdzi rībošās nūjas, sākuļnā arī pātagas ne. Tas nelamājās un nespēra kājām. Ap kaklu viņam bij spīdoša važiņa, un tajā karājās dzeltens daiks, kur viena plāksnīte bij taisni stāvus un otra guļus šķērsām pāri. Vecais vīrs runāja tā, ka gluži labi varēja saprast, bij laipns un visādi palīdzīgs. Kas tikko bij no koka atsieti un gaudodami vārtījās zemē, tiem viņš atdzenāja mušas un citus rijīgus kukaiņus no pušumiem un lēja tur virsū zāles, no kurām tūliņ kļuva labāk. Ko rībošās nūjas bij pametušas beigtus, tos viņš lika aprakt smilktīs, pats stāvēja klāt, gaisā skatīdamies, kaut ko runāja tik ilgi, kamēr asaras viņam izspiedās no acīm un nobira baltajās spalvās. Un, kad baltie vīri dzina no Tālā Ezera puses veselu baru važās sakaltu melno, viņš izstieptām rokām stāvēja ceļmalā un nenolaida tās, kamēr pats beidzamais nebij

viņam garām. Vīriem viņš dāvināja melnus un dzeltenus gredzenus, ko ap kāju aplikt, sievām baltus un zilus lakatus, ko ap vidukli nēsāt. Arī visām meitenēm, kuras ar zēniem kopā vāļājās smilktīs, viņš uzdāvināja priekšautiņus un stingri uzmanīja, lai tie vairs nestaigātu kaili. Allaž viņš bij pie bērniem. Rādīja tiem brīnišķīgu salokāmu daiku, ko izvilka no savām drēbēm un ar kuru viscietāko niedru uz reizi varēja pušu dabūt. Mazu spīdīgu ērkšķa dzenoli ar garu asti, ar kuru divus drēbes gabalus īsā brīdī varēja pataisīt par vienu. Mazus kociņus, kas pabružāti izspļāva vistīrāko uguni — un vēl daudz daudz nesaprotamu, bet pievilcīgu lietu. Stāstīja tiem par tādām zemēm, kur tikai balti ļaudis vien dzīvo, un par pilsētām, kur mājas vēl daudz lielākas nekā te, nometnē, kur brauc ar uguns ratiem un uguns laivām. Bērni smējās un lēkāja viņam apkārt, bet nebēga vairs projām. Un pamazām pierada un iesauca to par Spalvaino Pļāpu.

4

Starp citām brīnišķām lietām Spalvainajam Pļāpam bij tādas ar pulka raibām, kopā sasietām lapām, kūrās viņš reizēm ilgi skatījās. Un reizēm viņš, tā skatīdamies, ilgi runāja, it kā kad tās lapas sapratušas vai viņam ko prasījušas. Un reizēm atkal viņš izrunājies nometās ceļos, salika rokas un, lūpām vien runādams, skatījās gaisā, it kā viņš tur ko redzētu. Un bērni nometās tāpat un arī skatījās gaisā. Bet, kad tur nekā nebij, ko redzēt, labāk paskatījās cits citā un smiedamies aizbēga no Spalvainā Pļāpas, kas izskatījās tik jocīgs. Bet viņš tad sarauca pieri krunkās, kļuva dusmīgs un pat piedraudēja viņiem. Bet sist viņus vēl nesita, un tāpēc viņi atkal nāca atpakaļ.

Spalvainais Pļāpa mācēja runāt ari tā, kā runāja baltie vīri. Katru dienu bērni iemācījās pa vārdam un beidzot jau drusku varēja saprast, ko tie runāja savā starpā. Tad Spalvainais Pļāpa parādīja, ka tiem raibumiņiem viņa lapās katram savāds izskats un sava skaņa. Un, kad tās izsauca vienu pēc otras, tad allaž iznāca kāds vārds balto valodā. Tas bij tik jocīgi, un bērni mācījās labprāt. Un saprata, ka šīs lapas var gan runāt, lai arī bez balss.

Visas tās lapas stāstīja par kaut ko, kas nebij ne balts, ne melns, ne cilvēks, ne zilonis, ne čūska, bet stiprāks par viņiem visiem. Stiprāks arī par to vīru stikla gabaliņā un par uguns lodi, kas lietus laikā reizēm krita no mākoņiem un saplēsa lielos kokus, ko tālu varēja redzēt krūmājiem pāri. Tas bij neganti nikns — uz baltajiem mazāk, bet it sevišķi uz melnajiem. Un it sevišķi par to, ka viņi turēja Lielo Čūsku vai Krokodili par to varenāko un baroja vai dubļiem smērēja to vīru stikla gabaliņā . . . Bet tam bij arī dēls kokā pakārts, bet tomēr dzīvs palicis, mazāks un labāks, kas mīlēja it sevišķi baltos, bet drusku arī melnos. Tikai tad tiem jākar ap kaklu Itas pats, kas bij Spalvainajam Pļāpam, jāmetas ceļos, jāsaliek rokas un jāskatās gaisā. Bērni visu to darīja labprāt un beigās pieradinājās tā, ka pat nesmējās vairs.

5

Viņš, par ko mēs iesākām savu stāstu, nebij vairs viņš, bet Pauls Bernhards. Spalvainais Pļāpa bij viņam lējis ūdeni uz galvas un tā iesaucis. No tā laika viņš vairs nedrīkstēja staigāt pliks. Viņam uzvilka baltas bikses un kamzoli un iedāvināja tādu pat cepuri platām malām kā visiem baltajiem. Pie biksēm viņš ilgi nevarēja pierast, tās jocīgi kutināja un traucēja. Bet ar cepuri viņš ļoti lepojās citu

bērnu priekšā un pat guļot neņēma to nost no galvas. Spalvainais Pļāpa viņu cienīja vairāk par citiem, tāpēc ka viņš drīzāk iemācījās visu to, ko no viņa prasīja. Viņš zināja, kas ir grāmata, mācēja lasīt tajā un runāt ar baltajiem viņu valodā. Iegaumēja, ka Spalvainais Pļāpa nav Spalvainais Pļāpa, bet Benedikta tēvs, kuram jābučo roka, tāpēc ka pats tas Lielais un Dusmīgais viņu te atsūtījis. Tāpēc ka Benedikta tēvs varēja būt tikpat dusmīgs un nežēlīgs kā viņa vecais kungs, bet viņš sacījās no laba prāta darām vairāk tā kā tas jaunais. Pauls Bernhards zināja ne vien to, kā viņus abus sauc, bet ar to, kā viņi taisījuši zemi, kā balto cilvēku no māliem un melno no Niangas dubļiem, ielāgojis, kas Benedikta tēvam patīk, viņš ne tikai rītos un vakaros, bet dažreiz arī dienā notupās uz ceļiem, saņēma rokas, skatījās gaisā un čāpstināja lūpām. Allaž tuvu tur, kur Benedikta tēvam bij jāiet garām, tā ka tas viņu varēja tā ieraudzīt. Reiz viņam tomēr šajā lielajā uzcītībā nogāja šķībi.

Benedikta tēvs pavadīja balto virsnieku uz upmalu, kur tas iekāpa laivā un uzkliedza četriem melnajiem vest viņu pāri uz otru pusi. Atgriezies un krastā izkāpis, Benedikta tēvs ieraudzīja Paulu Bernhardu aiz krūma zemē nometušos, saņemtām rokām gaisā skatāmies un čāpstinām lūpām. Svētlaimīgs smaids pārlidoja viņa krunkainai sejai. Ilgi viņš noskatījās, priecādamies, ka Kristus sēkla pat vistālākajos Āfrikas krūmājos uzdīgst un nes bagātīgus augļus. Tad piegāja klāt un uzlika roku čeigri sprogainai, melnai galvai.

—   Tas ir labi, mans dēls. Tur augšā aiz zvaigznēm Viņš mīt. Tu viņu neredzi, bet Viņš redz tevi un visus. Nekas viņa acīm nepaliek neapslēpts.

Bet Pauls Bernhards viltīgi piemiedza acis un vēl vairāk atgāza galvu.

—   Nekā, Benedikta tēvs. Es viņu redzu!

Acumirkli Benedikta tēvs palika mēms no pārsteiguma.

—   Tu viņu — redzi?

—   Jā, jā! Tikpat skaidri kā tevi un virsnieku laivā.

Benedikta tēvam saskrēja karstas dusmas par tik bezkaunīgiem meliem. Bet viņš savaldījās, gribēdams šo melno nelieti vēl dziļāk pārbaudīt.

—    Kāds viņš izskatās?

Pauls Bernhards brīdi skatījās, kā labāk ielūkodamies.

—        Tāds kā tu. Tikai bārda viņam garāka un sapinkuļojusies. Laikam viņš šorīt aizmirsis to izsukāt.

—   Tā, tā. Un ko viņš dara?

—   Viņš pīpo.

—   Viņš pīpo!

—        Jā. Tik lielu pīpi kā mūsu ūdens smeļamais pods. Un smird no viņa vēl briesmīgāk, nekā kad baltie zaldāti pīpo. Vai tu nesaod to nejauko smaku?

Benedikta tēvam pirksti paši no sevis ieslīda melnajās sprogās, bet viņš novaldījās vēl un izvilka tos laukā. Vēl dziļāk viņš gribēja šo melno nelieti pārbaudīt.

—   Jā, jā, es saožu. Un ko viņš vēl dara?

—        Nu viņš iesper ar kāju vienam baltajam vīram, un tas met kūleni tāpat kā vakar mans tēvs. Viņš ir tik stiprs, ka baltie viņam neko nevar padarīt.

Bet tad arī Benedikta tēva pacietībai bij beigas. Ar kreiso roku viņš iegrāba dziļi melnajās pinkās, ar labo izvilka no svārkiem pātagu, kurai smalkas nagliņas bij galā. Un pērdams viņš rājās lielās dusmās.

—        Tu sasodītais elles prauls! Neko tu neredzi un nevari redzēt. Tu velna apsēstais melkuli! Tava dvēsele ir tikpat melna kā tava nešķīstā miesa. Pie koka tevi vajadzētu siet ar kājām uz augšu, pērt, kamēr ādas gabali atlec no miesas un tad atstāt skudrām par barību.

Viņš mitējās tikai tad, kad bij galīgi nosvīdis un aizkusis. Smagi elsodams, apsēdās zemē un lika Paulam Bernhardam atnest ūdeni, ko viņš dzēra, ar rumu maisītu. Padzēries un mazliet atpūties, viņš atkal kļuva laipnāks, pavēlēja grēciniekam mesties ceļos un iesāka jaunu pārmācību un pamācību.

—    Tu esi smagi noziedzies pret dievu, ko tu, nešķīstais tārps, neredzi un nevari redzēt, un pret mani, kas esmu vecs un fiziska darba nespējīgs. Paraug, kā es esmu nosvīdis un mana sirds stipri pukst no dusmām. Aiz tavas vainas es esmu noguris un maitājis savu veselību, kura ir vairāk vērta nekā desmit tūkstošu melno velnu dzīvības. Tas pēriens vēl ir par mazu, tāpēc vakarā tu dabūsi vēl un rītu vēl, līdz kamēr tu apsolīsies atgriezties un laboties.

Tā viņš runāja ilgi, līdz kamēr Pauls Bernhards apsolīja visu, ko no viņa prasīja.

6

Parasti Benedikta tēvs nosēdās paugura galā un sapulcināja bērnus ap sevi. Pauls Bernhards tupēja viņam pie pašām kājām, citi atstatāku aizvēja pusē, jo pretvēja pusē Benedikta tēvs nevarēja panest viņu smaku. Tad viņš runāja, roku pār tiem izstiepis.

—    Svētīgi tie lēnprātīgie, jo tie zemi iemantos. Āmen. Ne šo zemi, kurā jūs te dzīvojat un kuru saucat par savu. Tā zeme ar visiem jums pieder Lucidijas ķeizaram, kurš pēc dieva ir tas lielākais valdnieks pasaulē. Jūsu virsaiši, mūsu virsnieks un es viņa priekšā esam kā odi pret ziloni. Jūs, tie citi melnie nešķīsteņi, esat putekļi pie viņa papēža. Laimīgs var teikties tas, ko viņa svaidītai kājai labpatikas samīt. Laimīgiem jums vajadzētu teikties par to, ka viņš

Jums atsūtījis savus zaldātus, kas jūs radina kārtībā un paklausībā. Un mani, kas jūsu dvēseles izrauj no velna nagiem un pazušanas un rāda ceļu uz to zemi, kas tikai kārtīgiem vien iemantojama.

Bet ko darāt jūs, nepateicīgie suņi? Vai es nedzirdu kurnēšanu par tām nastām, kuras jums jānes pašiem par svētību? Vai vēl viņu nedēļ neatrada krūmos nogalinātus un šausmīgi sakropļotus divus lucidiešu kareivjus? Kas ir tās divi simt melno neliešu dzīvības par diviem viņa majestātes zaldātiem? Izdeldēt jūs vajadzētu ar zobenu asmini, kā savā laikā Izraēla bērni izdeldēja amalekiešus. Bet mēs esam pacietīgi un mīlīgi. Mēs nošaujam divus simtus, un mums pietiek. Bet nākamā reizē tūkstoš būs par maz. Visas šīs būdas mēs nodedzināsim un vietu nolīdzināsim ar zemi. Iegaumējiet to un pastāstiet arī saviem lielajiem.

Tā kunga un viņa majestātes Lucidijas ķeizara vārdā mēs esam te un pēdu neatdosim no šīs mūsu asinīm slacinātās zemes, ko brucidieši mums grib nostrīdēt. Vai es nezinu, ka te daudzi skatās uz Dzelteno Kalnu pusi un gaida tik, kad ieradīsies šie stīvie nelgas? Par laimi, ir te arī manis atgriezti uzticami brāļi, kuri mums pastāsta visu, ko jūs savā starpā slepeni perināt. Tā kunga svētības un ķeizara balvas viņiem par to netrūks.

Vakar es iums sacīju: mīliet cits citu un visus cilvēkus kā brāļus. Bet es aizmirsu pielikt un daru to šodien: bet ienīstiet brucidiešus, kas visu pasauli grib sagrābt savos nagos. Sargieties no tiem vairāk nekā no mēra un citām ļaunām likstām. Tas kungs liek savai saulei spīdēt pār labiem un ļauniem, bet Brucidiju viņš apklājis ar biezu miglu, tā ka ne saule tur var iespīdēt, ne lietus uzlīt. Viņš \ nosodījis brucidiešus ar tādu valodu, ko neviens cits nevar ne iemācīties, ne saprast. Brucidietim ir viena pati acs, tik liela kā vērsim. Kur brucidietis nospļaujas, tur tūliņ

čūska izlien no zemes. Sargieties no brucidiešiem! Un, ja kur dzirdat ko čukstam par viņiem, tūliņ nāciet un pastāstiet man, lai nodevēji dabū pelnīto sodu. Ja jūs to nedarīsiet, tad jūs debesu valstībā nenāksiet.

Tā un vēl daudzējādi Benedikta tevs viņus atgrieza uz ticības un tikuma ceļiem. Bet starp visiem atgrieztajiem Pauls Bernhards bij tas enerģiskākais un klausīgākais, tāpēc Benedikta tēvs viņu visvairāk iemīļoja un allaž nostādīja citiem par paraugu.

7

Ticība un kultūra ātri izplatījās pa visu Niangas ieleju no pat jūras līdz Tālajam Ezeram un līdz Dzeltenajiem Kalniem. Pie ūdenskrituma, kur baltā sieviete bij apēsta, uzcelts liels krusts un līdzās tam ierakts stabs. Pie tā ik svētdienas ritu sēja vienu melno un pēra tikām, līdz viņš mitējās kaukt un kustēties. Tiem, kas bij sadzīti skatīties, Benedikta tēvs turēja garu morāliski pamācošu runu par kanibālisma briesmīgo grēku. Un, patiešām, visā apgabalā no jūras līdz pat Tālajam Ezeram un Dzeltenajiem Kalniem tas vairs ne reizes neatgadījās. Kad pieķēra pāri desmit sievu laupītāju un noslīcināja upē kādu simtu govju zagļu, mitējās arī uzbrukumu gājieni Tālā Ezera apkārtnē. Benedikta tēvs prata atgrieztajiem ieskaidrot arī privātīpašuma svētību uz romiešu tiesību kodeksa pamatiem. Melnie čakli strādāja zelta smeltuvēs Niangas augšienē, svina raktuvēs Dzelteno Kalnu nokājē, kokvilnas un kafijas plantācijās un nometnē pie kuģu un laivu lādēšanas un pie būvju darbiem. Benedikta tēvs izlietoja visu savu daiļrunību, pārliecinādams melnajos par darba svētību un Lucidijas rūpniecības un tirdzniecības neapturamo uzplaukšanu. Visi melnie vīri staigāja

biksēm kājās, visām sievām un meitenēm bij priekšauti visapkārt viduklim. Nemitīgi rādams un mācīdams, Benedikta tēvs bij paguvis viņus sakaunināt un iemācījis atšķirt, kas pieklājas un kas ne. Niangas krasta augstākajā vietā uzcelta baznīciņa, kur svētdienas rītos no visām pusēm sapulcējās melnie atgrieztie grēkus sūdzēt un nožēlot, un aizlūgt dievu par viņa majestāti Lucidijas ķeizaru, Pergonijas karali un visu melno valdnieku un apgādnieku. Benedikta tēvs bij iepotējis viņiem dziļu patriotismu un mīlēstību pret saviem kungiem un pavēlniekiem. Mazāk ar pātagu nekā ar laipnu pārliecināšanu, mazāk ar bardzību nekā ar kristīgas mīlestības pilnu sirdi. Brīnišķīgi aizgrābīgi bij dzirdēt Āfrikas mežīgā klajuma vidū paklausīgo melno pūli dziedam svētas dziesmas dievam par godu un par slavu Lucidijas kultūrai.

Bet brucidiešu intrigas nemitējās jaukt kristīgās kultūras darbu. Arvien biežāk un biežāk veselas sādžas pa nakti kļuva tukšas, un viņu iemītnieki bēga pāri Dzeltenajiem Kalniem. Kas gūstā krita, tos, protams, ķēra stingrs sods. Vecākās sievietes un bērni tika apšauti, lopi un visa manta konfiscēta, spēcīgākie nežēlīgi nopērti, sakalti važās un aizdzīti uz nometnes kazarmām, kur tos lika pie visgrūtākajiem darbiem. Bēgšana un visāds nemiers nemitējās un nemitējās. Kur Benedikta tēvs bij sējis Kristus sēklu, tur pa nakti nāca sātans un kaisīja nezāles starpā. Un vienreiz izcēlās atklāts dumpis. Melnie velni uzbruka viņa majestātes zaldātiem un nogalināja, ko sastapa pa vienam un pāriem. Apsita raktuvju un zelta skalotavas uzraugus, sadauzīja mašīnas, aizdedzināja ēkas, nogremdēja Niangā ziloņu kauliem un citām dārgām mantām pielādētu kuģi, kas bij nodomāts kā dāvana kroņprincim uz kāzām, un nodarīja Lucidijas valsts kasei desmitiem miljonu lielu zaudējumu.

Pārmācība un kārtības nodibināšana varēja iesākties

tikai tad, kad no tēvijas ieradās trīs transporttvaikoņi ar palīga spēkiem un munīciju. Bet tad arī melnie dabūja īsti sajust, ko nozīmē eiropiešu kultūra un inteliģence. Trešā daļa no viņiem tika iznīcināta ar uguni un zobenu. Niangas dzeltenā straume brīžiem izskatījās gluži sarkana. Pa ūdeni uzburbuši līķi rindām peldēja uz Tālo Ezeru. Ērgļi un citi maitu putni pārēdušies laiski šūpojās dzelkšņaino koku zaros. Lauvas un hiēnas sarkaniem purniem miegaini vilkās dzīviem cilvēkiem garām. Pa naktīm zvēru rūkoņu pārmāca to kaukšana, kas ar galvu lejup locījās, virs skudru pūļiem piesieti, un debess līdz rītam sārtojās degošu sādžiņu ugunīs.

Paula Bernharda mātei izdūra bajoneti vēderam cauri un tad iemeta upē. Mazākajam bērnam bārdains kaprālis sašķaidīja galvu pret akmeni. Tēvs bij starp tiem, kas tur locījās un kauca virs skudru pūļa. Pašu Paulu Bernhardu paglāba Benedikta tēvs un aizveda līdz uz nometni. Viņš, nepateicīgais, turējās pretī, koda un skrāpēja kā mātei atņemts lauvēns. Benedikta tēvam bij jāizlieto tāda stingrība, ka trīs dienas un naktis Pauls Bernhards nogulēja cietuma kaktā un nevarēja piecelties.

Tad viņam bij jāpaliek par apkalpotāju komandanta mājā. Jātīra zābaki, jāiznes naktspodi, jāizgaiņā ķirzatas no guļamām istabām, dzīru gadījumos jāuznes vīns no pagraba un jāstāv, kad piedzērušies oficieri knieba viņa melnajā ādā vai kad tiem iepatikās jaunu pātagu izmēģināt pie viņa muguras. Tādās reizēs Benedikta tēvs, kas dzēra tikai ūdeni ar ruma piemaisījumu un tāpēc allaž bij skaidrā prātā, viņu pamācīja un mierināja:

—   Nesaki neko, mans dēls. Valdīšana ir dieva iecelta, un mums jāpaklausa viņai. Tāpat labajiem kungiem, kā arī tiem bargajiem. Kāpēc tu savieb seju un boli savas nesmukās acis? Kas ir tā drusciņa miesas sāpju pret to svētību, ka tava dvēsele ir izrauta velnam un līdz ar vi-

siem kristītiem nāksi debesu valstībā. Priecājies, mans dēls, un skūpsti to kāju, kura tevi pamāca.

Un Pauls Bernhards iegaumēja arī šo mācību. Pamazām viņš piemirsa savu brāli, kuram bārdains kaprālis sašķaidīja galvu pret akmeni, māti, ko ar bajoneti caurdurtu iemeta upē, un tēvu, kas septiņas dienas un naktis ar galvu lejup kauca virs skudru pūļa, līdz kamēr no viņa tikai apkrimsts kaulu skelets palika, pie koka piesiets. Paulam Bernhardam nebij laika par to domāt. Visi seši uzraugi lūkoja, lai viņš nestāv dīkā. Pavāri, ķēķa zēni, ikviens zaldāts viņu rīkoja un dzenāja.

Bet Benedikta tēvs iemīlēja viņu arvien vairāk, un tā bij viņa nelaime. Kādu dienu tas viņam sacīja:

—   Sataisies, mans dēls, mēs rītu brauksim projām no šejienes,

Paulam Bernhardam tas bij negaidīts trieciens. No tā laika, kā viņu pa naktīm nepiesēja vairs važā un viņš varēja gulēt turpat pie vecākā pavāra durvīm uz grīdas, viņam bij atļauts ne tikai klausīties un atbildēt, bet arī vaicāt. Tāpēc viņš prasīja:

—    Uz kurieni, Benedikta tēvs?

—   Tālu tālu, mans dēls. Līdz jūrmalai, un no turienes ar kuģi uz kādu lielu pilsētu. Tur ir mājas, kur cilvēki dzīvo sešām kārtām cits citam virs galvas, un baznīcas ar tik augstiem torņiem, kā divdesmit šādi koki, kad viņus saliek citu cita galā. Visi cilvēki tur staigā apautām kājām, un tajā laikā, kad šeit viskarstāks, tur sniegs guļ uz jumtiem un ielām. Tu esi tik tālu sagatavojies, ka es gribu mēģināt pavisam tevi izraut no šīs mežonības un ievest īstā kristīgas kultūras pasaulē — dievam par godu

8

un svētajam misiones darbam par slavu. Tu jau gluži pieklājīgi proti ēst ar nazi un dakšiņām. Tu runā un raksti skaistajā lucidiešu valodā gandrīz tikpat labi kā dzimis lucidietis, tu proti reizes rēķinu. Svēto lūgšanu un desmit dieva bauš|us. Tur tu galīgi aizmirsīsi visus pagāniskos netikumus, kā govju un svešu sieviešu zagšanu, balto cilvēku un čūsku ēšanu un irbuļu duršanu lūpās un degunā. Tu iemācīsies degunu šņaukt kabatas lakatiņā un staigāt zābakos un baltā pletveļā. Vārdu sakot, tu ieradināsies visos kristīgos tikumos un aizmirsīsi, ka tavs tēvs reiz pielūdzis vienkāršu zemē atrastu spoguļa gabaliņu un citi tavi ciltsbrāļi paštaisītus elku ķēmus vai kādu nešķīstu kustoni. Vai tu to gribi un apsolies, mans dēls?

Pauls Bernhards atbildēja:

—   Es gribu un apsolos.

—   Tad esi gatavs rīt ar sauli ceļā doties, un tas kungs lai svētī tavu apņemšanos.

Pauls Bernhards apsolījās gan, tāpēc ka to no viņa prasīja, bet sirds viņam bij ļoti bēdīga. Visu nakti viņš nosēdēja krasta paugurā, rokas kāju stilbiem apņēmis, zodu ceļgaliem uzspiedis. Brīnišķīgā kārtā viņam izlikās, ka šonakt pirmo reizi viņš redz Āfrikas klajumu savā priekšā. Vienā pusē tumši ziloja Tālā Ezera meži. Otrā * zeltaini baltām virsotnēm kvēloja Dzeltenie Kalni. Pāri Niangai uz jūras pusi bij nogulusies pelēka, miglaina'dūmaka. Un te uz to pusi aizpeldēja viņa mātes caurdurtais līķis. Bet kaut kur aiz visa tā bij sveša pilsēta, kur cilvēki sešām kārtām staigāja cits citam virs galvas un mīdīja cits citu cietiem zābakiem. Pauls Bernhards sajuta pats savā pakausī asu naglu dzēlienus. Viņš zināja, ka tagad vajadzētu raudāt. Bet to viņš vēl nebij iemācījies. Dzelksnājā gaudoja hiēnas. Un viņš paklusu sāka vilkt līdzi, gluži tāpat kā viņas. Gaudoja ilgi, līdz kamēr sarga zaldāts izdzina viņu aiz dzeloņdrāšu apvītās sētas.

Ari uz kuģa viņš ilgi nevarēja apmierināties. Nolīda aiz tauvu ripuļiem un sēdēja, tāpat rokas kājām apņēmis, un skatījās atpakaļ, kur Āfrikas dzeltenais krasts lēnām nogrima aiz jūras izdobutna. Kājās nostāvēt viņš nevarēja, viņam reiba galva un bij nelabi no kuģa nemitīgās šūpošanās. Bet Benedikta tēvam nebij laika domāt par viņa ciešanām. Viņš veda klāt baltus kungus un dāmas, lika viņam skaitīt Svēto un citas lūgšanas un atbildēt, cik ir piecreiz septiņi. Bet novakarē, kad kļuva vēsāks, kungi un dāmas sēdēja ērtos krēslos uz klāja un atspirdzinājās ar soda ūdeni, viskiju, rumu un vīnu. Un, kad viņi bij jau tikuši sevišķi jautrā jutoņā, Paulam Bernhardam bij jārāda, kā melnie dejo, un jādzied, par ko kungi smējās līdz asarām, bet dāmas spiedza un turēja ausis ciet. Bet tad viņas uzmanīgi pienāca klāt, ar baltiem pirkstu galiņiem pārvilka viņa ādai un smējās par to, ka tie nenosmērējās melni. Benedikta tēvs visu laiku bij tur vidū rīkodams un skaidrodams un ieguva lielu apbrīnošanu un cieņu visu kungu un dāmu acīs.

Cilvēks bez baznīcas iztiek, bet baznīca bez cilvēka ne.

Latviešu tautas paruna

Bailes radīja dievus/

Publijs Papinijs Stacijs

Ne dievs radīja cilvēku, bet cilvēks radīja dievu pēc savas līdzības. Cilvēks deva dievam savu saprātu, piešķīra viņam savas tieksmes, pierakstīja viņam savus spriedumus .. . Un, to pretrunu pārsteigts, kas piemīt viņam pašam, viņš liekulīgā pazemībā pasludina savu prātu par bezspēcīgu, nosaucot par dievišķīgiem noslēpumiem savas bezjēdzīgās izdomas. Cilvēks saka, ka dievam raksturīga nemainība, un griežas pie viņa ar lūgšanām izmainīt domas. Cilvēks uzskata dieva prātu par neizdibināmu un pastāvīgi to tulko.

Konstantīns Fransuā Votnē

Aleksandrs Serafimovičs. DIVAS DIEVMĀTES

Krievu padomju rakstnieka Aleksandra Serafi/noviča (1863—1949) bērnība, tāpat kā Gorkijam, pagāja nabadzībā un trūkumā. Paša acīm viņš redzēja strādnieku un zemnieku neapskaužamos dzives apstak[us cariskajā Krievijā — katorgas darbu, nesaudzīgo ekspluatāciju, visniecīgākā protesta bargu apspiešanu, jau studenta gados iepazinās ar patvaldības cietumiem un trimdu.

Literārās darbības pirmajā posmā (līdz 1905. gada revolūcijai) Seraļimovičs visvairāk tēloja darba cilvēku fizisko un garīgo kropļošanu kapitālistiskajā iekārtā. Bet šo stāstu varoņi vēl ir tikai pasīvi cietēji, nevis cīnītāji par savām tiesībām.

Tāda ir ari nelaimīgā māte — audēja stāstā «Divas dievmātes». Viņa bēdās meklē glābiņu lūgšanās un cerībā uz brīnumu. Pat bērna nāvi viņa gatava uzskatīt par dieva sodu, bet rupjo un kundzisko popu — par augstākās varas sūtni. Savos vēlākajos darbos Serafimovičs parādīja, kā cīņā pret patvaldību un kapitālistiem pārveidojās strādnieku apziņa un izauga proletāriskās revolūcijas kareivji, kurus nekas vairs nespēja ne iebiedēt, ne apmulsināt.

Milzīgas pilsētas nomalē augstu pār upi

baltoja skaists, liels nams. Lejā, krast-

malā, melnu dūmu mutuļus vēla fabrika.

Baltā nama trešajā stāvā milzīgās, sau-

les gaismas pielietās istabās dzīvoja fab-

rikas īpašnieks ar savu ģimeni. Pustumšā pagrabā dzīvoja

tās pašas fabrikas audējs un audēja.

Fabrikanta kundzei piedzima meitiņa. Audējai arī piedzima mazulīte.

Lepnajā guļamistabā karājās dievmātes tēls zelta ierāmējumā. Kundze ticēja dievam, tomēr vienmēr paturēja prātā, ka dievmāte gan labi uzgleznota uz dēļa, bet ka labuma no tās nebūs nekāda, ja cilvēkam nav naudas. Audējas miteklī kaktā zem zirnekļu tikliem arī karājās svētbilde ar nomelnējušu seju. Audēja skaitīja lūgšanas dziļā ticībā, ka uz viņu lūkojas pali dzīvā dievmāte.

Fabrikanta kundzes bērnu no visām pusēm ielenca aukles, krustmātes, virējas un zīdīja jauna veselīga zemniece, kas nabadzības dēļ raudādama bija atstājusi savu bērnu sādžā, kur tas sūkāja lupatiņā ievīstītu rudzu maizi un gaidīja drošu nāvi.

Audējas bērns visu dienu kliedza aizgūtnēm — izsalcis, slapjos, smirdošos autiņos. Nevienam nebija vaļas uzmanīt: māte un tēvs visu dienu stāvēja fabrikā pie dārdošām stellēm un ne mirkli viņus neatstāja raizes par bērnu.

Fabrikanta kundzes meitiņa uzplauka kā zieds — sārta, resnām roķelēm un kājelēm. Un lūkojās viņā uz dēļa uzgleznotās acis zelta rāmī. Audējas meitiņa — dzeltenīga, ar vecītes seju, līkām kājiņām — ka nodzeltējusi zālīte tumšā pagrabā. Un lūkojās viņā nomelnējusi seja, kas bija uzzīmēta uz saplaisājuša dēļa.

Saslima fabrikanta kundzes meitiņa. No visām pusēm saskrēja visslavenākie ārsti, profesori, maksāja viņiem daudzus tūkstošus — un izglāba meiteni. Atkal viņa, sārta un moža, čivināja kā putniņš. Un lūkojās uz viņu dievmāte zelta rāmī.

Saslima audējas meitiņa — krampji savilka viņas rociņas un kājiņas, nomelnēja mazā sejiņa, sāpēs sašķobījās nozilējušās lūpiņas. Dauzīja galvu pret dēli izmocītā māte, plēsa matus, metās uz ceļiem un dedzīgi lūdzās, mokās spiezdama kaulainās rokas pie krūtīm un raudzīdamās uz nomelnējušo svētbildi moku, asaru, ciešanu un izmisuma pilnām acīm.

—   Vissvētā, visšķīstākā dievmāte, mūsu aizstāve! Glāb jel manu meitiņu … izdziedini manu meitiņu … lai mana meitiņa atkal kļūst vesela … liec viņai atkal tikt uz kājām … Par ko viņai tā jāmocās!? Svētā dievmāte …

Skan svilpe, audēja, asaras rīdama, pamet slimo bērniņu, steidz strādāt fabrikanta ģimenei. Aiziet darbā arī audējs, bet acīs — neizsakāmas sāpes.

Nomira maziņā un gulēja kā dzeltena, sačervelējusi lapiņa, un stūrī karājās nomelnējušais dēlis.

Pops steidzīgi apglabāja mazo, cenzdamies ātrāk tikt vaļā, un bēra vārdus kā pupas:

—   Tā kunga ceļi ir neizdibināmi .. . toties tur viņai klāsies labi… viņā pasaulē.

—    Kaut viņa šajā pasaulē vismaz vienu stundiņu, vienu vienīgu stundiņu būtu varējusi padzīvot, kā nākas, — šņukstēdama sacīja māte.

Pops uzkliedza:

—   Nekaitini dievu! Tas kungs katram dod savu krustu, un katra pienākums to nest. Citādi tev degt elles ugunīs.

Auga un uzziedēja fabrikanta kundzes meitiņa: audējas mazulīte trūdēja kapā; un nekad nesadzija brūce izmocītās sievietes sirdī.

Kā agrāk karājās divas dievmātes: viena augšā, zeltītā rāmī, labi uzgleznota, otra — pagraba pustumsā, veca, saplaisājusi.

Jūlija Žemaite MĀCĪBU STUNDAS

PRANCA STĀSTS

Mūsu brāļu tautas lietuvju literatūras klasiķe Jūlija 2emaite (1845—1921) par rakstnieci kļuva tikai piecdesmit gadu vecumā. Dzimusi muižniece, viņa pagrieza muguru savai privileģētajai šķirai, apprecēja bijušo dzimtcilvēku rentnieku un izbaudīja visu lietuviešu zemnieku dzives rūgtumu. Cara patvaldība, pārpoļotie muižnieki un katoļu garīdzniecība visādi vajāja un apspieda lietuvju nacionālo kultūru, ar īpašu ukazu bija aizliegta grāmatu iespiešana lietuvju valodā. Savos darbos Zemaite patiesīgi attēlo tautas postu, zemnieku apspiestību un atpalicību, viņu meklējumus un šaubas.

Stāstā «Mācību stundas» parūdīts, ar kādiem paņēmieniem ksendzi centās audzināt lietuviešu bērnus. Taču uztūkušās plaukstas un čūlas uz muguras nebūt nebija lielākais ļaunums, ko bērniem nodarīja tādi skolmeistari sutanās. Lielākais ļaunums bija tas, ka viņi sakropļoja bērnu dvēseles, mācīdami nepretoties ļaunumam, paklausīt kungiem, neticēt zinātnei. Un tajās valstis, kur skola nav atdalīta no baznīcas, garīdznieki to dara ari tagad. Viņi varbūt vairs nesit bērnus ar lineālu, bet viņi audzina tos par mūžīgiem cietējiem un kalpiem.

Kopš pašas agrās bērnības mani baidīja ar skolu.

Tiklīdz sāku draiskoties, skraidelēt, tā tūlīt tēvs

man draud:

, — Nu, nu — blēņojies tik tu man! Nodošu

skolā, lai tur tavu ādu ģērē!

Es biju vecākais no bērniem. Gadījās, — tiklīdz sakaitinu savus mažākos brāļus un māsas, tā par maz vēl, ka mani ar siksnu noper, bet sāk arī ar skolu baidīt.

Tā nu es aptvēru, ka skola ir tāda vieta, uz kurieni par sodu sūta nepaklausīgus bērnus. Tur tos sit un per.

Kādreiz no rīta tēvs mani pamodināja un teica:

—        Celies žiglāk, apauj kājas, šodien tevi vedīšu uz skolu.

Es vēl gribēju pagulēties, taču no tēva vārdiem viss miegs mirklī izgaisa. Pielrūkos augšā, man kļuva gan auksti, gan karsti, sirds pukst, un rokas dreb, šķiet, ka pat mati ceļas stāvus un aiz ausīm kaut kas ņudz.

—        Gatavo ātrāk brokastis, — tēvs teica mātei, — tūlīt vedīšu Pranci uz skolu. Pietiek viņam slinkumu lāpīt.

Mani pārņēma trīsas. Izvilku no sola apakšas vīzes, sadabūju aizkrāsnē autus, taču nekādi neizdodas ietīt kājas, kā nākas: gan te, gan tur izlien stērbeles.

—        Kādēļ tu tik nevīžīgi apāvies? — tēvs jautā un nemana, ka man rokas un ceļgali dreb.

Sēdāmies brokastot, bet es nevaru ne putru norīt.

Pēc brokastīm tēvs uzvilka kājās zābakus. Es uzģērbu svārķeļus, sameklēju cepuri, un mēs devāmies ceļā.

Tēvs iet pa priekšu un visu laiku skaita man pamācības, bet es velkos nopakaļ, asaras rīdams — eju, te šņukstēdams, te degunu slaucīdams.

Tuvojamies miestiņam. Nolēmu, ka nav glīti tā brēkt; ieraudzīs ļaudis un teiks: «Kas tas par ganiņu — iet aiz tēva muguras un mauj kā teliņš!»

Noslaucīju vēlreiz ar piedurkni degunu, bet svārku stērbelē acis un beidzu raudāt.

Gājām taisni uz skolu.

Tēvs sasveicinājās ar skolotāju un teica, ka atvedis dēlu pierakstīt skolā. Skolotājs jautāja, kas es esot un no kurienes. Pieņēma mani un ierakstīja grāmatā.

y\izejot tēvs vēl palūdza skolotāju, lai mani nežēlo un krietni vien ādu ģērē.

Es paliku skolā, raugos apkārt, gaidu, kad un kas sāks mani ģērēt.

Bērnu sapulcējās daudz — gan lielu, gan mazu: viņi velk no kabatām dažādas rotaļlietiņas, rāda cits citam, mainās ar tām.

Bet man nekā nav, es no skaudības tikai siekalas riju. Tad saņemos un saku:

—         Rīt arī es ar tukšām rokām nenākšu: man ir no koka izgriezta taurīte un spalvas stabulīte.

Tūlīt arī iepazinos ar bērniem, sākām rotaļāties.

Atnāca skolotājs, skolēni skriešus izklīda pa vietām, arī mani nosēdināja blakus citiem solā.

Skolotājs uz melnas tāfeles, kas stāvēja mums iepretim, uzzīmēja kaut kādu baltu kāsīti. Tieši tādus kāsīšus viņš lika arī mums pārrakstīt burtnīcās un pats aizgāja.

Cik katrs šādu kāsīšu ierakstījām, tas mūs neuztrauca: mēs tikai smējāmies, grūstījāmies un draiskuļojām.

Vakarā es atgriezos mājās, savācu rītdienai visu savu mantu, lai neaizmirstos: stabulītes, nazīti. Sabāzu visu to pa kabatām un nākošajā dienā aiznesu līdz uz skolu. Varbūt, domāju, es tos pret kaut ko labāku iemainīšu.

Pēc mācību stundas skolotājs atlaida mūs starpbrīdī. Mēs skraidījām pa pagalmu un ielu.

Drīz es ar skolotāju apradu, redzu — neviens man netaisās ādu ģērēt. Skolotāju mēs diezgan reti dabūjām

redzēt. Kāsīšus burtnīcās arvien vairāk mēs paši iezīmējām, cik katrs gribējām.

Reiz mājās tēvs man jautāja:

—    Nu, kā ar mācībām, vai tev patīk skolā?

—   Viss ļoti labi, viss ļoti patīk, — es ātri atbildēju.

Bet tad kādā jaukā rītā skolas durvis atveras plaši

vaļā un ienāk ksendzs.

Man acīs satumsa. Visi bērni šausmās saskrēja vietās, stāv kā statujas. Ksendzs bija milzīgi garš, resns un ar melniem matiem, arī acis melnas, tikai seja sarkana un apģērbs līdz zemei. Pēc tam es uzzināju, ka viņš vienmēr nēsā sev līdzi aiz zābaku stulma aizbāztu nagaiku.

Slieksni viņš pārkāpa, ne vārda neteicis, apsēdās, pārlaida acis mums visiem, un sākās stunda.

—   Stārkus! Pastāsti, kad tu gatavojies grēksūdzei!

—        Es … es … pēc vakariņām, kad esmu paēdis un liekos gultā.

—        Ak tā, tu grēksūdzei gatavojies, gultā guļot? Pie tam vēl pierij ies kā cūka … Dod šurp ķepu!

Saķēra ksendzs viņu aiz pirkstiem un ar lineālu pa plaukstu — plauks! plaukš! plauks!

Plauksta tūlīt uzpampa kā ienākusies plūme, un Starkatn asaras sāka birt kā pupas. Ksendzs piekusa, atelsās un uzsauca:

—   Skrindelis, kad tu grēksūdzei gatavojies?

—   Es … es .. . vakaros, kad lopus baroju .. .

—        Ak tu lempis tāds, viņš grēksūdzei gatavojoties, kad lopus barojot! Dod šurp ķepu!

Atkal tādi paši blīkšķi, līdz ksendzs nogura.

—   Duduk! Kad tu grēksūdzei gatavojies?

Duduks noskārta, kas viņu gaida. Neko neatbildējis, jau sāka pinkšķēt: bēēē, mēēēē!

—        Ak tu krupeli, vēl nemaz neesi dabūjis, bet jau brēc! Dod savu ķepu!

Atkal blīkšķieni, līdz Duduka plauksta atgādināja sasistu ābolu.

Tādā veidā līdz savas stundas beigām ksendzs izņēma visus skolēnus, kuri tam dūrās acīs.

Es vismazāk. Kad es sēžu solā, tad tikai manu matu cekulu var redzēt. Bet, kad visi pieceļas, mani aiz citiem ejā nemaz neredz.

Taču reiz nelaime arī man nepagāja secen. Jonis Lukošukas, pats lielākais palaidnis skolā, vienreiz man saka:

—   Pranci! Iesim uz miestiņu tabaku pirkt.

Aizskrējām, nopirkām veikaliņā tabaku un pēkšņi

dzirdam: krogā pie Mauška kāds čīgā vijoli, cits spēlē klarneti, bet tā, ka zeme rīb. Lukošuks uzreiz saprata, kas par lietu.

—        Šeit, — saka, — kāzas, jau atgriezušies no laulāšanas. Iesim paskatīties.

Nu kā gan neiet?

Aizskrējām uz krogu, skatāmies uz piedzērušajiem preciniekiem un vaiņagiem greznotajām līgavām.

Kad visi izklīda, mēs, it kā nekas nebūtu noticis, atgriezāmies skolā. Un pat aizmirsām visu redzēto.

Bet ksendzs, ieradies uz stundu, vēl slieksnim nebija pārkāpis, kad jau iekliedzās:

—        Joni! Pranci! Kā jums patika kāzas pie Mauška? Nu, nāciet vien šurp!

—   Kāds velns Viņam to izstāstījis? — Jonis čukst.

Ksendzs saķēra Joni aiz cekula un nogrūda zemē, bet

nagaika kā dzīva tam izlēca no zābaka stidma un sāka Joni sist.

—    Še tev kāzas! Še tev kāzas!

Sitiens pēc sitiena, kamēr līdz asinīm. Jonis tā kliedza, ka pat ksendza sētā visus suņus sacēla kājās.

Ksendzs nogura, Joni sitot, tādēļ man «kāzas» lika sarīkotas vieglākas.

Pēc pēriena mūs abus izmeta aiz durvīm, skolnieki ielenca mūs un taujāja:

—    Cik reizes jums uzdeva? Ar ko sita? Vai sāpīgi sita?

Es biju gandrīz bez samaņas, rādu tiem savas deviņas čūlas: tās kā desas piepūtušās. Jonis vīsta dūres un lād visu pasauli.

Bet ksendzs pēc šāda Smaga darba, kā parasti, aizgāja pie skolotāja atpūsties. Un tur viņi pasūtīja sev degvīnu, lai atjaunotu spēkus nākošajām stundām …

Kopš tā laika pagājuši vairāk nekā trīs gadu desmiti, taču pirmās ksendza mācību stundas atceros tik spilgti, it kā tās tikai šodien būtu notikušas. Nekādi nevaru aizmirst!

Katoļu baznīca — visšausmīgākais politiskās un sociālās degradēšanas līdzeklis, kāds vien pasaulē palicis.

Čarlzs Dikenss

Kristīgā lēnprātība … izpaužas tādējādi, ka ar vardarbību, draudiem un spīdzināšanu uzspiež ticību; ar šādiem saldumiem baznīca pacienā bērnus, tai tie noritu ticības zāles.

Pols Itolbahs

Izglītības gaisma var pārcelties no vienas vielas uz otru, bet to vairs nevar nodzēst.

Un tirāni un garīdznieki, un visi tie, kas vairāk vai mazāk ieinteresēti turēt cilvēkus mežonīgā tumsībā, tādēļ kļūst gluži traki aiz niknuma.

Detti Didro

Jarnslavs Hašeks. ŠVEIKS UN FELDKURĀTS BRAUC NOTURĒT KARALAUKA DIEVKALPOJUMU

Jaroslava Hašeka satīriskais romāns «Krietnā kareivja Sveika^dēkas pasaules karā» vērsts pret tiem buržuāziskās sabiedrības slāņiem, kas iedzīvojas no citu zemju un tautu aplaupīšanas, pret iekārtu, kuras pastāvēšana slēpj sevi kara dīgļus. Jozefu Sveiku — vienkāršu, miermīlīgu Prāgas pilsoni, sākoties pirmajam pasaules karam, iesauc Austroungārijas armijā. Sveiks nav revolucionārs; viņa metode — pasīva pretestība. Izlikdamies par vientiesīti, viņi izpilda priekšnieku pavēles ar tādu precizitāti, ka visā pilnībā kļūst redzama to nejēdzība.

Mūsu izraudzītajā fragmentā atspoguļots /«s Sveika dienesta posms, kad viņš kalpo armijas mācītajam Oto Kacam. Ir vērts piebiedroties brašajam kareivim, lai iepazītos ar viņa priekšnieku un redzētu, kā notiek karavīru nuralā sagatavošana nosūtīšanai uz fronti.

Līdzīgas lietas notiek arī mūsu dienās, jo pasaulē vēl pastāv spēki, kas perina agresijas plānu1 ;. Pie tiem, piemēram, pieder revanšisti Vācijas Federatīvajā Republikā. Nav brīnums, ka Rietumvācijas bundesvērā, gluži tāpat kā kādreiz Austroungārijas armijā, ievests karalauka mācītāju postenis un vesels bars šādu Oto Kacu ar mišām un litānijām cenšas iedvest Rietumvācijas jaunatnei krustnešu «kareivīgo» garu.

Gatavošanās cilvēku slepkavošanai vienmēr no-

tikusi dieva vai kādas citas cilvēku fantāzijā

radītas un izdomātas augstākas būtnes vārdā.

Senie feniķieši, pirms pārgrieza gūsteknim rīkli, tāpat noturēja svinīgu dievkalpojumu, kā to tagad, pēc vairākiem gadu tūkstošiem, dara mūsdienu paaudze, dodamās karā, lai ar uguni un zobenu iznīcinātu savus ienaidniekus.

Gvinejas un Polinēzijas cilvēkēdāji savus gūstekņus vai visādus nederīgus radījumus, kā misionārus, ceļotājus, dažādus tirdzniecības firmu pārstāvjus vai vienkārši ziņkārīgos, svinīgi apēda tikai pēc tam, kad nesuši upurus saviem dieviem un izdarījuši visādas reliģiskas ceremonijas. Tā kā baznīctērpu kultūra pie viņiem vēl nav ieviesusies, viņi izrotā savus gurnus ar vainagiem no raibām meža putnu spalvām.

Tāpat svētā inkvizīcija, iekams sadedzināja savu upuri, vispirms noturēja jo svinīgu dievkalpojumu, lielu svēto mišu ar dziesmām.

Noziedznieku sodīšanā vienmēr piedalās garīdznieki, apgrūtinot ar savu klātbūtni notiesātos.

Prūsijā pastors pavadīja nelaimīgo notiesāto līdz bendes cirvim, Austrijā katoļu ksendzs — līdz karātavām, Francijā — līdz giljotīnai, Amerikā — līdz elektriskajam krēslam, Spānijā — līdz sēdeklim ar sarežģītu nožņaugšanas ierīci, Krievijā bārdains pops vadīja uz soda vietu revolucionārus utt. Un visur garīdznieki izdarīja dažādas manipulācijas ar krustā sistā tēlu, it kā gribētu teikt notiesātajam: «Tev tikai nocirtīs galvu, pakārs tevi, nožņaugs vai izlaidīs tev cauri piecpadsmit tūkstošu voltu, bet kas gan viņam nebija jāizcieš.»

Arī pasaules kara lielais kaujamais sols neiztika bez garīdznieku svētības. Visu armiju mācītāji turēja dievkalpojumus un aizlūdza par tās puses uzvaru, kuras maizi viņi ēda.

Garīdznieks ieradās tur, kur apkāva sacēlušos kareivjus Austrijas armijā, garīdznieks bija redzams tur, kur apšāva čehu leģionārus.

Nekas nav mainījies kopš tiem laikiem, kad laupītājs Vojtehs, ko vēlāk nosauca par «svēto», ar zobenu vienā un krustu otrā rokā iznīcināja Baltijas slāvus.

Visā Eiropā cilvēki devās kā kustoņi uz kaujamo solu, kur tos veda miesnieki — ķeizari, ķēniņi un citi varasvīri un karavadoņi, un visu ticību garīdznieki, svētīdami tos un spiezdami nepatiesi zvērēt, ka «zemes virsū, gaisā un uz jūras…» utt.

Karalauka dievkalpojumu noturēja divas reizes: kad karaspēka daļa devās uz fronti un pašā frontē pirms asiņainajiem kautiņiem un slepkavošanas. Reiz šāda dievkalpojuma laikā ienaidnieka lidmašīna uzmeta bumbu tieši uz karalauka altāra, un no mūsu feldkurāta* palika pāri tikai asiņainas skrandas. Vēlāk avīzes aprakstījaviņu kā mocekli, un mūsu lidmašīnas centās tādā pašā kārtā padarīt slavenus ienaidnieka feldkurātus.

Mums šis gadījums sagādāja vielu dzēlīgām asprātībām, un uz pagaidu krusta, zem kura atdusējās tas, kas bija palicis pāri no feldkurāta, otrā rītā parādījās šāds kapa uzraksts:

Kas varēja ķert mūs, tas tevi sitis.

Tu mums to solīji, bet dievam patika,

Ka debess svētība uz tava paura krita Un slapjums vien tik pāri palika.

2

Šveiks pagatavoja tik lielisku groku, ka tas pārspēja visus veco jūrnieku virumus. Šādu groku ar baudu būtu dzēruši pat astoņpadsmitā gadsimta pirāti.

Feldkurāts Oto Kacs bija sajūsmināts.

—    Kur jūs iemācījāties gatavot tik varenu dzērienu? — viņš jautāja.

—   Toreiz, kad klaiņoju pa pasauli, — Sveiks atbildēja,

—    man Brēmenē to iemācīja kāds nodzēries matrozis. Viņš mēdza sacīt, ka grokam jābūt tik stipram, lai tas, kas sadzēries iekrīt jūrā, varētu pārpeldēt Lamanša kanālu. Sadzēries vāju groku, cilvēks noslīks kā kucēns.

—    Pēc tāda groka, Sveik, noturēt dievkalpojumu būs tīrais nieks, — feldkurāts prātoja. — Man laikam vajadzēs pirms dievkalpojuma pateikt dažus atvadu vārdus. Karalauka dievkalpojums nav nekāds joks. Tas nav tik vienkārši kā nolasīt svētrunu garnizona cietumā tiem plukatām. Te cilvēkam jāsaņem kopā visi pieci prāti. Karalauka altāris mums jau ir, saliekams, tā sakot, kabatas formāta.

—   Jēzus Marija, Sveik, — viņš pēkšņi saķēra galvu,

—   mēs taču esam ēzeļi! Vai jūs zināt, kur man glabājās šis saliekamais altāris! Dīvānā, ko mēs pārdevām!

—    Tad nu gan ir ķeza, feldkurāta kungs, — Sveiks atsaucās. — So vecu lietu uzpircēju es pazīstu, bet aizvakar satiku viņa sievu. Viņš ietupināts par kādu zagtu skapi, un mūsu dīvāns atrodoties Vršovicē pie kāda skolotāja. Jā, ar altāri mēs esam nepatīkami iekrituši. Manuprāt, vajadzētu izdzert groku un iet to meklēt, jo bez altāra diezin vai iespējams noturēt dievkalpojumu.

—   Tikai altāra vien mums trūkst, — feldkurāts noraizējies sacīja. — Pārējais uz apmācību laukuma jau kārtībā. Namdari paaugstinājumu uzcēluši. Monstranci *

mums aizdos Brževnovā. Kauss man tā kā būtu pašam savs, tikai nezinu, kur tas ir…

Viņš iegrima domās.

—    Pieņemsim, ka esmu to nozaudējis. Nekas, tad mēs dabūsim sporta kausu no 75. pulka virsleitnanta Vitingera. Viņš pirms vairākiem gadiem piedalījās skriešanās sacīkstēs no kluba «Sporta favorīts» un laimēja šo kausu. Varens skrējējs bija. Četrdesmit kilometrus no Vīnes līdz Medlingai noskrēja vienā stundā un četrdesmit astoņās minūtēs, kā pats mūžīgi lielās. Es jau vakar ar viņu norunāju par kausu. Esmu gan es ragulops, ka visu atlieku uz pēdējo brīdi! Un kāpēc es, dulburis, neieskatījos dīvānā I

Pēc žūpas matroža receptes gatavotais groks viņu tā ietekmēja, ka viņš sāka lamāt sevi ar pēdējiem vārdiem un lika saprast ar visspēcīgākajiem izteicieniem, kam viņš pielīdzināms.

—    Iesim taču meklēt to karalauka altāri! — aicināja Sveiks. — Rīts jau klāt. Man tikai jāuzvelk formas tērps un jāiedzer vēl viens groks.

Beidzot abi izgāja uz ielas. Ce]ā pie vecu lietu uzpircēja sievas feldkurāts stāstīja Sveikam, ka vakar «ar dieva svētibu» iespēlējis daudz naudas un, ja uz priekšu tikpat labi iešot, tad varēšot izpirkt klavieres no lombarda.

Tas bija kaut kas līdzīgs pagānu solījumam nest upuri savam elku dievam.

Samiegojusies uzpircēja sieva pateica viņiem dīvāna jaunā īpašnieka adresi Vršovicē. Feldkurāts izturējās neparasti galanti: ieknieba viņai vaigā un pakutināja zem zoda.

Uz Vršovici viņi devās kājām, jo feldkurāts paskaidroja, ka viņam nepieciešama pastaiga svaigā gaisā, lai padarītu galvu skaidrāku.

Vršovicē veca, dievbijīga skolotāja dzīvoklī viņus gai

dīja nepatīkams pārsteigums. Atradis dīvānā saliekamo altāri, vecais kungs bija uztvēris to kā kādu dieva zīmi un iedāvinājis vietējai Vršovices baznīcai ar noteikumu, ka altāra otrā pusē jābūt uzrakstam: «Dievam tam tēvam par godu un slavu. Dāvinājis pensionēts skolotājs Kolaržiks. Tā kunga 1914. gadā.»

Skolotājs, ko viņi pārsteidza vienā apakšveļā, bija ļoti samulsis. Sarunā ar viņu noskaidrojās, ka viņš uzskatījis atradumu par brīnumu un dieva pirkstu. Kad viņš nopircis dīvānu, kāda iekšēja balss viņam sacījusi: «Paskaties, kas atrodas dīvāna atvilktnē.» Jā, viņš sapnī redzējis pat eņģeli, kas viņam pavēlējis: «Attaisi dīvāna atvilktni!» Viņš paklausījis un, kad nu dīvānā atradis miniatīiru saliekamu trīsdaļīgu altāri ar iedobumu svētā sakramenta glabāšanai, tad nokritis dīvāna priekšā ceļos un no sirds piesaucis dievu, teikdams to un slavēdams, un uzskatījis visu notikušo par dieva mājienu izrotāt ar šo altāri Vršovices baznīcu.

—        Tas viss mūs maz interesē, — feldkurāts paziņoja.

—   Tādu mantu, kas jums nepieder, jums vajadzēja nodot policijai, nevis kādai sasodītai baznīcas sakristejai.

—    Pielūkojiet, ka neiekulieties nepatikšanās ar tādu brīnumu! — brīdināja Sveiks. — Jūs nopirkāt dīvānu, nevis altāri, kas ir kara resora īpašums. Tāds dieva pirksts jums var dārgi maksāt. Nevajadzēja klausīties uz visādiem eņģeļiem. Kādam vīram Zhoršā gadījās izart tīrumā kausu, kuru kāds bija izzadzis no baznīcas un noglabājis, kamēr pienāks labāki laiki un zādzība piemirsīsies. Kausa atradējs arī domājis, ka tas ir dieva pirksts, un nav vis atrasto mantu izkausējis, bet aiznesis mācītājam kā ziedojumu baznīcai. Mācītājs nodomājis, ka šo svētuma apgānītāju sākuši mocīt sirdsapziņas pārmetumi, tāpēc aizsūtījis pēc stārasta, stārasts pēc žandarmiem, un nabaga vīru nevainīgu notiesājuši par baznīcas apzagšanu,

jo viņš tiesā visu laiku melsis sazin par kādiem brīnumiem. Gribēdams attaisnoties, tāpat stāstījis par eņģeļiem, piepinis vēl pašu dievmāti klāt un beidzot dabūjis desmit gadus. Jūs darītu prātīgāk, ja nāktu mums līdzi pie šejienes mācītāja un palīdzētu atdabūt valsts mantu. Karalauka altāris nav kaķis vai zeķe, ko var atdāvināt, kam vien iegribas.

Vecais kungs ģērbdamies trīcēja pie visām miesām. Zobi viņam klabēja.

—    Nudien, man prātā nebija nekas |auns vai peļams! Es tikai domāju, ka ar šādu dieva dāvanu palīdzēšu izpušķot mūsu nabadzīgo dieva namu Vršovicē.

—    Protams, uz kara resora rēķina, — Sveiks skarbi un asi pārtrauca. — Laba dieva dāvana, neko sacīt! Kāds Pivoņka Hoteboržā arī domāja, ka tā ir dieva dāvana, kad viņam rokās nok|uva valgs ar svešu govi.

Nabaga veco kungu šādas valodas pilnīgi samulsināja, un viņš pat nedomāja aizstāvēties, tikai centās ātrāk saģērbties, lai varētu drīzāk visu nokārtot.

Vršovices mācītājs vēl gulēja un, kad viņu uzmodināja, sāka lamāties, jo domāja, ka viņu aicina pie mirēja.

—    Nekāda miera nav ar to pēdējo svaidījumu! — viņš sirdījās, ar nepatiku ģērbdamies. — Viņiem ienāk prātā mirt taisni tad, kad cilvēkam vislabākais miegs. Un pēc tam sāksies kaulēšanās par maksu.

Priekšistabā abi satikās — dieva tā kunga pārstāvis Vršovices civilajiem katoļiem un dieva tā kunga pārstāvis zemes virsū no kara resora.

īstenībā tā bija ķilda starp privātu personu un karavīru.

Ja draudzes mācītājs apgalvoja, ka altārim neesot vieta dīvānā, tad feldkurāts aizrādīja, ka vēl jo mazāk pamata pārvietot karalauka altāri no dīvāna tādā baznīcā, ko apmeklē tikai civilas personas.

Sveiks mētājās ar dažādām piezīmēm, piemēram, ka esot

ļoti viegli uz kara resora rēķina padarīt bagātu nabaga baznīcu. Vārdu «nabaga» viņš izrunāja pēdiņās.

Beidzot viņš iegāja sakristejā*, un mācītājs izsniedza feldkurātam karalauka altāri pret šādu kvīti:

«Saņēmu karalauka altāri, kas nejauši bija nokļuvis Vršovices baznīcā.

Feldkurāts Oto Kacs.»

Daudzināto karalauka altāri bija ražojusi ebreju firma «Morics Mālers» Vīnē. Sī firma gatavoja visādus dievkalpojumiem un kultam nepieciešamus priekšmetus, kā itožu kroņus, svēto attēlus utt. Altāris sastāvēja no trim daļām un bija pārklāts ar neīstu apzeltījumu, tāpat kā visa svētās baznīcas slava.

Kas bija attēlots uz altāra, par to bez labas iztēles neviens netiktu gudrs. Skaidrs bija tikai tas, ka šo altāri tikpat labi varētu lietot elku dievu pielūdzēji Zambczi vai burjatu un mongoļu šamaņi. Izgleznots brēcošās krāsās, altāris iztālēm atgādināja krāsainu plāksni dzelzceļnieku redzes pārbaudei.

Labi saredzama bija tikai viena figūra. Tas bija pliks vīrs ar mirdzumu ap galvu un zaļganu miesu, kura pēc krāsas atgādināja zoss tūpļa daļu, kas jau iesmakusi un sākusi pūt.

Sim svētajam neviens nekā ļauna nedarīja. Gluži otrādi, no abām pusēm viņu apsargāja divi spārnoti radījumi, kam vajadzēja attēlot eņģeļus, taču skatītājam radās iespaids, ka plikais svētais brēc aiz šausmām, ieraudzījis tuvumā šādu kompāniju, jo eņģeļi atgādināja teiksmainus briesmoņus, kaut ko vidēju starp spārnotu meža kaķi un Parādīšanās grāmatas nezvēru.

Altāra pretējā pusē bija glezna, kam vajadzēja attēlot svēto trīsvienību. Balodi māksliniekam visumā nebija izdevies pārāk daudz izķēmot. Viņš bija uzgleznojis putnu,

kas tikpat labi izskatījās pēc laupītāja no mežonīgajiem rietumiem, ko publikai rāda daž.ādās aizrautīgās, asiņainās filmās. Dieva dēls turpretim bija omulīgs jauns cilvēks ar tīri glītu vēderiņu, ko sedza kaut kas peldbiksītēm līdzīgs. Visumā viņš atgādināja sportistu un krustu turēja rokā tik eleganti kā tenisa raketi.

No tālienes skatoties, visa trīsvienība saplūda raibā ~ jūklī un šķita, ka tur attēlots vilciens, kas iebrauc stacijā.

Ko attēloja trešā glezna, neviens nevarēja uzminēt.

Kareivji dievkalpojuma laikā pastāvīgi strīdējās, cenzdamies atrisināt šo mīklu, zem kuras bija paraksts: «Heilige Maria, Mutter Gottes, erbarme Dich unser!»'

Sveiks laimīgi novietoja karalauka altāri ratos, pats apsēdās blakus ormanim uz bukas, bet feldkurāts ratos ērti uzlika kājas uz svētās trīsvienības.

Sveiks sarunājās ar ormani par karu. Ormanis izrādījās dumpīgi noskaņots un izteica dažādas piezīmes sakarā ar Austrijas ieroču neuzvaramību, piemēram: «Serbijā jums atkal sadevuši pa biksēm,» — un tamlīdzīgi. Kad viņi piebrauca pie produktu pārbaudes izkārtnes, sargs jautāja, ko viņi vedot, un Sveiks atbildēja:

—   Svēto trīsvienību un jaunavu Mariju ar feldkurātu.

Tikmēr kaujas rotas viņus nepacietīgi gaidīja apmācību laukumā. Tām nācās gaidīt ilgi. Sveiks ar feldkurātu vispirms aizbrauca pie virsleitnanta Vitingera pēc sporta kausa, tad uz Brženovas klosteri pēc monstrances, hostijas trauka un citiem dievkalpojuma piederumiem, kā ari pēc pudeles mišu vīna. No tā redzams, ka noturēt karalauka dievkalpojumu patiešām nav tik vienkārši.

—   Kuļamies kā pliki pa nātrēm, — Sveiks sacīja ormanim, un tā bija taisnība.

1 Svētā Marija, dieva māte, apžēlojies par mums! (Vāc.)

Kad viņi ieradās apmācību laukumā un uzgāja uz paaugstinājuma ar koka barjeru un galdu, uz kura bija jāstāv karalauka altārim, tad izrādījās, ka feldkurāts aizmirsis ministrantu*. Agrāk tā pienākumus bija izpildījis kāds kājnieks, kas nupat bija iedomājies kļūt par telefonistu un aizbraucis uz fronti.

—   Tas nekas, feldkurāta kungs, — Sveiks sacīja, — es varu viņu atvietot.

—    Bet vai jūs zināt, kas ministrantam jādara?

—   Nekad neesmu ar to nodarbojies, — Sveiks atbildēja, — bet pamēģināt var. Tagad taču karš, un karā cilvēki izdara daudz ko tādu, kas viņiem agrāk nav pat sapņos rādījies. Vai nu es nepratīšu šādu tādu dumu «et cum spiritu tuo» piepīt pie jūsu «dominus vobiscum»!* Galu galā nav taču nemaz tik grūti staigāt jums apkārt kā kaķim ap karstu putru. Tāpat mazgāt jums rokas un liet no kannām vīnu …

—   Labi, — feldkurāts attrauca. — Tikai ūdeni gan man kausā nelejiet. Labāk jau tūliņ ielejiet arī otrā kausā vīnu. Vajadzības gadījumā es vienmēr došu zīmi, vai jums jāiet pa labi vai pa kreisi. Ja es paklusām iesvilpšos vienu reizi, tad nāciet no labās puses, divas reizes — no kreisās. Ar mišu grāmatu daudz nestaipieties. Visumā blēņas vien ir. Bail jums nav?

—   Es nebaidos ne no kā, feldkurāta kungs, ari no ministranta darba ne.

Feldkurātam bija taisnība, kad viņš sacīja: «Visumā blēņas vien ir.» Viss noritēja pavisam gludi.

Feldkurāta runa bija ļoti īsa:

—    Karavīri! Mēs šeit esam sapulcējušies, lai pirms došanās uz kaujaslauku pievērstu savas sirdis dievam. Lai viņš dod mums uzvaru un uztur mūs pie veselības! Es jūs ilgi neaizkavēšu un novēlu jums visu labāko.

— Ruht! — nokomandēja vecais pulkvedis kreisajā flangā.

Šādu dievkalpojumu sauc par karalauka dievkalpojumu tāpēc, ka tas ir pak|auts tiem pašiem likumiem, kādiem pakļauta kara taktika kaujas laukā. Ilgajās karapulku gaitās trīsdesmit gadu karā arī karalauka dievkalpojumi vilkās varen ilgi. Modernās taktikas laikā, kad karaspēka pārvietošanās norisinās ātri un strauji, arī karalauka dievkalpojuma gaitai jābūt ātrai un straujai.

Dievkalpojums ilga taisni desmit minūtes, un tie, kas atradās tuvāk, nevarēja vien nobrīnīties, kāpēc feldkurāts dievkalpojuma laikā svilpj.

Sveiks ātri uztvēra signālus, parādījās te labajā, te kreisajā pusē altārim un nekā cita neteica kā vien: «Et cum spiritu tuo.»

Viss ceremoniāls atgādināja indiāņu deju ap ziedokļa akmeni, bet kopiespaids bija labs un izkliedēja garlaicību, kādu dvesa putekļainais, drūmais apmācību laukums, kam aizmugurē stiepās plūmju gatve un atej vielas, kuru smirdoņa aizstāja gotisko tempļu mistisko vīraka smaržu. Visi bija labā omā. Virsnieki, sastājušies ap pulkvedi, stāstīja anekdotes. Viss ritēja pilnīgā kārtībā. Sur tur starp kareivjiem bija dzirdams: «Dod ievilkt vienu dūmu!» Un kā upura dūmi vietumis pret debesīm stīdza zilganās tabakas dūmu strūkliņas. Sāka smēķēt pat apakšvirsnieki, kad ieraudzīja, ka arī pulkveža kungs aizkūpina smēķi.

Beidzot atskanēja: «Zum Gebet!» 1 — laukumā uzvirpuļoja putekļi, un pelēkais formas tērpu četrstūris locīja savus ceļus virsleitnanta Vitingera sporta kausa priekšā, kuru viņš bija ieguvis sacīkšu skrējienā Vīne — Medlinga «Sporta favorīta» kluba vārdā.

1 Uz lūgšanu! (Vāc.)

Kauss bija pilns līdz malām, un vispārējais spriedums, ko izsacīja rinda pēc rindas, vērojot feldkurāta manipulācijas, skanēja:

—    Izmeta kā ogu!

Šis dievam patīkamais darbs atkārtojās divas reizes, tad atkal atskanēja komanda «uz lūgšanu!», orķestris laida vaļā, cik jaudas, «Dievs, sargi mūsu ķeizaru», un tam sekoja komanda «stāties!» un «doties projām!».

—   Savāciet tās grabažas, — feldkurāts sacīja Sveikam, pamājot uz karalauka altāri, —un aizvedīsim visu atpakaļ, ko esam patapinājuši!

Viņi brauca atpakaļ ar to pašu ormani un godīgi atdeva visu, atskaitot baznīcas vīna pudeli.

Un, kad viņi beidzot bija mājās, aizsūtījuši nelaimīgo ormani uz komandantūru pēc atlīdzības par ilgo braucienu, Sveiks sacīja feldkurātam:

—   Padevīgi ziņoju, feldkurāta kungs, — vai ministrantam jā-būt tās pašas ticības kā garīdzniekam, kuru viņš apkalpo?

—   Zināms, — feldkurāts atbildēja, — citādi dievkalpojums neskaitās derīgs.

—   Tādā gadījumā notikusi liela ķibele, feldkurāta kungs, — Sveiks paziņoja, — jo es esmu ārpus visām ticībām. Man gan nekad neveicas.

Feldkurāts uzmeta Sveikam skatienu, mirkli klusēja, tad uzsita viņam uz pleca un sacīja:

—   Izdzeriet to baznīcas vīnu, kas vēl palicis pudelē, un tad varat uzskatīt, ka esat atkal uzņemts baznīcas klēpī.

Reliģijas, līdzīgi hameleonam, pieņem tas augsnes krāsu, kur tās dzīvo.

*

Mirušie dzīvo tikai to dzivi, ko viņiem piedēvē dzīvie.

Anatols Frariss

.. . necentīsimies izdomāt dievu, ja viņa nav, — no tā viņš tā kā tā neradīsies.

A. Hercens

Marks Tvens. KARA LŪGŠANA

Baznīca ļoti mīl lepoties ar to, ka tā sludinot mieru un aicinot cilvēkus mīlēt vienam otru. Var teikt, ka nav gandrīz tāda sprediķa, liurā neieskā/lētos kristīgās lēnprātības un ienaidnieka mīlēšanas motīvi.

So mācību par ienaidnieka mīlēšanu un nepretošanos ļaunumam garīdznieki sludina tad, kad runa ir par darbaļaužu paklausību kungiem. Turpretī, kad kungi sarīko kārtējo slaktiņu, lai aplaupītu citas zemes un nopelnītu miljonus ar kara pasūtījumiem, tad garīdznieki sāk runāt par patriotismu un tēvijas aizstāvēšanu. Лг to viņi cenšas pārliecināt strādnieku un zemnieku dēlus, ka, iznicinot citu tautību strādniekus un zemniekus, viņi darot dievam patīkamu darbu. Labs piemērs tādai rīcībai ir pirmais imperiālistiskais karš. Tad Vācijas mācītāji izvadīja ķeizara zaldātus uz fronti ar vārdiem, kas bija uzrakstīti uz viņu vidusjostu sprādzēm: «Gott mit uns!» Krievijā popi dziedāja «Боже царя храни!», bet Angliju «God save the Kingl».

Amerikāņu rakstnieks Marks Tvens (1835—1910), viens no visizcilākajiem satīriķiem pasaules literatūrā, savā darbā «Kara lūgšana» atsedz šādas svētulīgas komēdijas liekulību

Torciz bija vislielākās sajūsmas un pacilātības

laiki. Visa zeme trauktin traucās kaujā, jo bija

karš, un ikkatra cilvēka sirdī dega patriotisma

svētā uguns. Rībēja bungas, dārdēja orķestri,

sprēgāja rotaļu pistoles, raķetes veseliem kū-

lieni svilpodamas un sprakšķēdamas joņoja gaisā. Kur

vien paskaties — visur gar tālē pagaistošiem jumtiem un

balkoniem zibēja saulē viļņotais karogu mežs; pa plato

prospektu katru dienu soļoja zaļoksnējie brīvprātīgie,

jautri un skaisti savos jaunajos mundieros, un viņu tēvi,

mātes, māsas un līgavas laimē trīcošām balsīm tos ap-

sveica. Katru vakaru līdz pēdējai iespējai pārpildītajās zā-

lēs lieli ļaužu pulki, elpu aizturējuši, klausījās kāda

patriota oratora vārdos, kas aizķēra visapslēptākās sirds

stīgas, pastāvīgi pārtraukdami to ar vētrainiem aplausiem,

pie kam pār viņu vaigiem ritēja asaras; garīdznieki baz-

nīcās aicināja ļaudis ticības un patiesības vārdā kalpot tēv-

zemei un tik dedzīgi un daiļrunīgi piesauca kara dievu,

lūgdami to neliegt savu palīdzību taisnajai lietai, ka klau-

sītāju vidū diezin vai atrastos kaut viens, kas nebūtu sa-

viļņots līdz asarām. Toreiz patiešām bija vareni, slaveni

laiki, un tie nedaudzie neapdomīgie ļaudis, kas uzdrošinā-

jās nelabvēlīgi izteikties par karu un apšaubīt tā taisnī-

gumu, tūdaļ saņēma tik bargu un niknu rājienu, ka perso-

nīgās drošības labad uzskatīja par labāku pazust no acīm

un pievaldīt mēli.

Bija svētdienas rīts — nākamajā dienā karaspēks devās uz fronti; baznīca no agra rīta bija stāvgrūdām pārpildīta, tepat atradās arī brīvprātīgie, kuru jauneklīgās sejas tvīka kara varoņdarbu priekšnojautās; domās viņi jau bija tur — viņi iet neatlaidīgi uzbrukumā, arvien ātrāk, arvien noteiktāk, tad straujš trieciens, zobenu ziba, ienaidnieks bēg, panika, pulvera dūmi, nikna ienaidnieka vajāšana, kapitulācija! Un, lūk, viņi atkal ir mājās:

atgriezušies no kara, uzvaras zelta spožuma apdvesti, kaujās rūdītie varoņi, ilgi gaidītie un mīlētie! Brīvprātīgajiem blakus sēdēja viņu piederīgie, lepni un laimīgi, modinot to draugu un kaimiņu sirdīs skaudību, kam nebija brāļu un dēlu, kurus tie varētu sūtīt uz karalauku izcīnīt tēvzemei uzvaru vai mirt viscēlākajā nāvē. Dievkalpojums ritēja parastā gaitā: garīdznieks nolasīja no vecās derības nodaļu par kariem, pēc tam noskaitīja pirmo lūgšanu; iedunējās ērģeles, satricinot namu; dievlūdzēji vienotā jūtu uzplūdumā piecēlās pukstošām sirdīm, mirdzošām acīm, un baznīcā dimdēt nodimdēja varens aicinājums:

Kungs, tu bardzībā valdi pār zemi,

Negaisi, zibšņi tev pakļaujasl

Tam sekoja «garā» lūgšana. Neviens nevarēja atcerēties ko tādu, kas spētu tai līdzināties dedzības, sirsnības un izteiksmes skaistuma ziņā. Vairāk par visu tajā lūdza visvareno un visžēlīgo debesu tēvu pasargāt mūsu drošsirdīgos jaunos karavīrus, būt viņiem par palīgu un atbalstu varoņdarbos, ko tie veica tēvijas labad; svētīt tos un stāvēt tiem klāt kaujā un briesmu stundā, turēt pār tiem nomodā savu aci, dot tiem spēku un drosmi un ļaut viņiem būt neuzvaramiem asiņainajās cīņās; palīdzēt tiem iznīcināt ienaidnieku, dāvāt viņiem, viņu ieročiem un tēvzemei mūžīgu godu un slavu …

Sai brīdī baznīcā ienāca kāds svešinieks pusmūža gados un lēni, nedzirdami, klusiem soļiem devās pa galveno eju uz altāra pusi. Svešinieka acis bija pievērstas garīdzniekam, lielo augumu apņēma tērps, kas sniedzās līdz pat zemei, galva viņam bija kaila un kuplie, sirmie mati sniedzās līdz pleciem, ietverot grumbām klāto seju, kas bija nedabiskā, pat līķa bālumā. Visi neizpratnē raudzījās uz to, bet viņš, klusi iziedams cauri solu rindai, uzkāpa kancelē un nogaidoši nostājās garīdzniekam līdzās. Aizvērtiem plakstiem, pat neiedomādamies, ka tam blakus varētu stāvēt kāds svešinieks, mācītājs turpināja savu saviļņojošo lūgšanu un nobeidza ar kvēlu aicinājumu:

«Svētī mūsu karapulku, dod viņiem uzvaru, ak kungs un dievs, tu mūsu zemes un mūsu ieroču tēvs un aizstāvis1 »

Svešinieks pieskārās garīdznieka plecam, ar mājienu pavēlēja tam paiet nost — ko pārsteigtais mācītājs bez kavēšanās darīja — un nostājās tā vietā. Dažus mirkļus viņš pārlaida bargu skatienu satricinātajiem dievlūdzējiem, tā acīs zvēroja pārdabiska uguns, un tad viņš zemā, dobjā balsi ierunājās:

—   Esmu tā mūžīgā troņa sūtnis, kas nes jums dieva tā kunga vārdu!

Baznīcēni stāvēja kā zibens ķerti; ja svešinieks arī ievēroja viņu izbīli, tad nepievērsa tam ne mazāko vērību.

—   Visaugstākais uzklausīja sava kalpa, jūsu gana lūgšanu un ir gatavs to izpildīt, ja jūsu vēlēšanās būs tāda pati arī vēl pēc tam, kad es, viŅa sūtnis, būšu paskaidrojis jums tās jēgu, skaidrāk izsakoties — visu tās jēgu, jo, tāpat kā arī daudzās citās lūgšanās, jūs, paši to nemaz neapzinādamies, lūdzat nesalīdzināmi vairāk, nekā jums liekas, kad jūs lūdzat dievu balsī, — protams, ja jūs jau iepriekš klusībā neesat visu izdomājuši līdz galam.

Dieva un jūsu kalps tikko lūdza dievu. Vai viņš lūgšanu bija pārdomājis iepriekš, pirms izteica to skaļi? Vai tā ir tikai viena lūgšana? Nē, te ir divas lūgšanas: viena, ko viņš izteica skaļi, un otra, kuru viņš neizteica. Bet abas lūgšanas nonāca līdz tā ausīm, kurš dzird visu, ko cilvēki lūdz, — gan to, kas izteikts vārdos, gan to, kas neizteikts. Padomājiet par šiem vārdiem un atcerieties tos! Pirms sākat izlūgties svētību savām vajadzībām un darbiem, esiet uzmanīgi, — jo tai pašā mirklī jūs bez ļauna nodoma varat izraisīt pār savu kaimiņu galvām lāstus. Ja jūs lūdzat lietu, tāpēc ka tas vajadzīgs jūsu tīrumiem, jūs līdz ar to varbūt izlūdzaties postu un bēdas savam kaimiņam, kura zemei netrūkst mitruma un kuram lietus tikai iznīcinātu ražu.

Jūs dzirdējāt sava kalpa lūgšanu — to daļu, ko viņš izteica balsī. Dievs kungs mani atsūtīja pie jums, lai es izteiktu vārdos lūgšanas otro dalu, to, ko mācītājs un jūs visi lūdzāt klusībā savos sirds dziļumos. Vai jūs nesapratāt un nepārdomājāt, ko lūdzat? Lai dievs dod, ka tā tas bija. Jūs dzirdējāt šos vārdus: «Dod mums uzvaru, kungs dievs!» Tas ir pietiekami! Šajos nozīmīgajos vārdos, ko jūs izteicāt balsī, ietverta visa lūgšana. Tuvāki paskaidrojumi šeit ir lieki. Izlūgdamies sev uzvaru, jūs līdz ar to, paši nemaz neminēdami, izlūdzāties arī tās daudzās sekas, kas iet līdzi uzvarai, kam jāiet tai līdzi, kas nevar to nepavadīt. Un nu līdz mūsu kunga tā dieva, mūsu tēva ausīm nonāca arī lūgšanas vārdos neizteiktā da|a. Viņš pavēlēja man to ietērpt vārdos. Un tādēļ klausieties!

—    Kungs, mūsu dievs, mūsu jaunie patrioti, mūsu siržu lolojumi dodas kaujā — esi tu ar viņiem! Savās domās mēs līdz ar viņiem atstājam mums tik dārgo mājas pavardu, mieru un siltumu un ejam iznīcināt ienaidnieku. Kungs, mūsu dievs, palīdzi mums saplosīt ar šāviņiem viņa karavīrus asiņainās driskās; palīdzi mums noklāt viņa ziedošos tīrumus un laukus ar viņu patriotu atdzisušajām miesām; palīdzi mums noslāpēt lielgabalu dārdoņu ar viņu ievainoto kliedzieniem, ko tie izdveš, locīdamies neciešamās sāpēs; palīdzi mums ar viesuļuguni noslaucīt no zemes virsas visus viņu vienkāršos mājok]us; palīdzi mums ar neremdināmām sāpēm plosīt viņu nevainīgo atraitņu sirdis; palīdzi, lai mums izdotos atņemt viņu draugiem pajumti, — lai tie pa savas nopostītās ze

mes neauglīgajiem līdzenumiem klīstu ar saviem mazuļiem, vienās skrandās tērpti, slāpes un badu ciezdami, vasarā — svilinošās saules mocīti, ziemu — drebot ledaini aukstā vējā, lai tie, beidzot, izmisuši un pārcilvēciga darba nomocīti, veltīgi lūgtu tevi atvērt viņiem kapa vārtus, kur nākt pie miera; mūsu labklājības, to labklājības vārdā, kas pielūdz tevi, lūdzam tevi, ak kungs un dievs, pārvērt par pīšļiem ienaidnieka cerības, posti viņu dzīvību, paildzini viņu nelaimes pilno apkārtklīšanu, padari smagus viņu soļus, lai asaru slacīti ir viņu ceļi, lai sniegs no viņu asiņojošo kāju pēdām kļūst sarkans. Mīlestībā un ticībā lūdzam visu to no tā, kas ir tā mīlestība un cerība, un patvērums visiem nelaimīgajiem un grūtdieņiem, un tiem, kas ar pazemīgu sirdi un no grēkiem atpestītu dvēseli griežas pie viņa pēc palīdzības. Amen.

(Brīdi klusējis.) To jūs izlūdzāties no dieva: ja jūs vēl tagad alkstat tā paša, — sakiet! Visuvarenā sūtnis gaida.

Vēlāk daudzi apgalvoja, ka tas bijis kāds ārprātīgais, jo viņa runai trūcis jebkādas jēgas.

… no tā laika, kad, mira svētās jaunavas dēls, nav bijis, šķiet, nevienas dienas, kad kāds netiktu viņa vārdā nogalināts.

Fransuā Vollērs

Visur, kur atzīst dievu, pastāv kults, bet, kur ir kults, tur tiek izjaukta tikumu dabiskā kārtība un tikumības līmenis krit. Agri vai vēlu iestājas bridis, kad tas pats jēdziens, kas atturēja zādzības, pamudina noslepkavot simt tūkstošus cilvēku.

Deni Didro

Andrejs Upīts. DARBA BIEDRI

Andreja Upiša viencēlienā «Darba biedri» autors nedod nolikumu precīzas ģeogrāfiskās koordinātes un datumus, tikai atsevišķas detaļas ļauj domāt, ka darbība noris kādā Balkānu valstiņā mūsu gadsimta divdesmitajos gados. Tādā veidā tiek jūtami pastiprināta notikumu un tēlu vispārinošā nozīme. Un patiešām — kuras ekspluatatoru valsts vēsturē neredzēsim karātavu rindas un kur gan pēdējā bridi pirms nāves soda izpildīšanas garīdznieks vēl nav mēģinājis satricināt revolucionāro cīnītāju pārliecību.

Policisti, cietumsargi, tiesneši, prokurori, garīdznieki, bendes — tie visi ir «darba biedri» kapitālistiskajā sabiedrībā, vesela algotu ierēdņu plejāde, kam uzdots sargāt bagātnieku mantu un tiesības. Ikviens no viņiem veic noteiktus uzdevumus, un visi kopā viņi sastāda it kā milzīgu gaļas ma[amo mašīnu.

Andreja Upiša viencēlienā mēs redzam vienu epizodi šis mašīnas zobratu saskaņotajā, precīzajā un nežēlīgajā darbībā: , tie samal kādu buržuāzijai bistamu cilvēku. Mācītājs nejautā, vai notiesatais patiešām ir ko noziedzies. Galu galā viņam taču maksā par «gabaldarbu» — un «gan jau dievs tur augšā atšķirs savējos no svešajiem».

DARBOJAS

Cietuma komandants

Ārsts

Prokurors

Mācītājs

Bende

Uzraugs. Konvoji. Divas arestētās.

Cietuma kanceleja vēlu naktī. Aiz sienas gaitenī reižu reizēm ķēžu šķindoņa.

Komandants pliku pauri, sadudzis sēd, pie lampas noliecies, un raksta kādu papiru.

Ārsts, resns, ar aizdusu; sēd krēslā galda galā un dzer groku, pipo cigāru.

Bende uzslietu mēteļapkakli, platmali pār acim, kabatās sabāztām rokām, ārstam aiz muguras, sienmali uz sola, gandrīz pilnīgi tumsā.

Uzraugs ar diviem konvojiem, kas kā stīgas izstiepušies komandantam pretī.

Komandants beidz rakstīt, nikni nosusina; pasviež papīru uz galda malas. — Uz etapa cietumul

Uzraugs burto uz papīra. — Niti… Valentino … Jā, jā …

Komandants. Ko-o?

Uzraugs roku pie cepures. — Atvainojiet, komandanta kungs… Es jums jau dienā ziņoju. Tas itālietis ir slims. Es šaubos, vai viņš varēs paiet.

Komandants pieri krunkās. — Ārsta kungs!

Ārsts bezgala flegmatiski — iepriekš iedzēris malku.

—   Es arī šaubos.

K o m a n d,a n t s uzraugam. — Es turpretī nē. Nemaz nē! Sapratāt!

Uzraugs. — Kā pavēlat. — Saslēgt?

Komandants. — Saslēgt. Tikai rokas. Kājas var palikt.

Uzraugs. — Klausos. — Pret konvojiem. — Maarš! — Iziet pakaļ, papiru cepurē novietodams.

Komandants atzveļas krēslā; gurdens, apreibis, aizpipo cigareti.

Ārsts pabīda savu etviju. — Vai nevēlaties no maniem?

Komandants. — Pateicos. Man par stipriem. Krūtis netur vairs.

Ārsts. — Man ari ne. Bet groks bez cigāra neiet.

Mācītājs ātri ienāk. — Labvakar, kungi! Vai es neesmu nokavējies?

Komandants paskatās pulksteni. — Gandrīz. Bet, tā ka arī prokurora kungs šoreiz ir nokavējies, tad jūs nākat īstā laikā.

Mācītājs, sarokojies ar to un ārstu, ņem krēslu, sēstas ieblakus pēdējam. — Cikos šonakt?

Komandants. — Taisni divpadsmitos.

Mācītāj s. — Stundu agrāk, nekā parasts.

K o in a n d a n t s. — Jā. Jūs zināt, prokurora kungam sievasmāte slima. Pusvienos viņš gaida profesoru Goldšteinu no Vīnes.

Mācītājs. — Cik šonakt būs?

Komandants. — Viens.

Mācītājs. — Viens pats?

Komandants sarauktu pieri. — Niekošanās tā ir, to jau es arī saku. Viena nelieša pēc mums jātērē tās divas stundas laika un valsts benzīns. Man ir zināms, ka nākamā naktī būs četri gabali — tik labi šo piekto arī varēja pievienot klāt. Bet ģenerālim Davidovam reizēm uznāk tādi untumi.

Ārsts. — Es domāju, ģenerālgubernatora untumi mums jārespektē.

Komandants, mazliet satrūcies. — Katrā ziņā! Katrā ziņā! Es domāju, neviens negribēs teikt, ka es tos neesmu respektējis.

Ārsts. — Ak ko! Es nekad nekā negribu teikt. Kuram no mums patīkami viena tāda nabaga dē] pa pusnakti dauzīties uz karātavu kalnu. Man šovakar bij nolikta revanša partija klubā. — Iedzer. Pasniedz etviju mācītājam. — Lūdzu. Ņemiet, ņemiet! Viens šādās reizēs labi noder.

Mācītājs. — Pateicos. Es neesmu pieradis.

Ārsts. — To jums katrā ziņā vajadzētu pierast. Četras glāzes groka un seši cigāri mans minimums pirms katra brauciena. Jums vajag būt stipriem nerviem, mācītāja kungs.

Mācītājs stipri nervozs. — Nē… kāpēc jūs domājat… Man šo nelaimīgo tik žēl.

Ārsts. — Ak, nu — žēl! Tas še nepavisam nav svarīgi. Jūs te tikai izpildāt savu pienākumu.

Mācītājs. — Jā — kā aicināts un iecelts dieva kalps.

Ārsts. — Kā? Es domāju, te jūs esat uz brīva līguma pamata.

Mācītājs. — Kā svētās Madlenas baznīcas mācītājs ar ģenerālgubernatora rīkojumu es tiku aicināts — —

Ārsts. — Nu redziet! Tā ir pavisam cita aicināšana un iecelšana.

Komandants, nožāvājies. — Vai jums, mācītāja kungs, arī jau ir savs īpašums uz laukiem?

Mācītājs. — Vēl ne. Maniem vecākiem neliela ferma.

K o m andants. — Un tad jūs viņiem palīdzat?

Mācītājs. — Jā — cik iespējams, ar dieva palīgu.

Viņi šogad cel jaunu kūti. Un tad — māsa šovasar iziet pie vīra.

Ārsts. — Jūs esat ļoti priekšzīmīgs dēls un brālis.

Mācītājs. — Tikai kristīgs cilvēks. Tikai kristīgs cilvēks.

Komandants. — Šogad jūs savējiem varat labu tiesu vairāk palīdzēt nekā pērn. Tarifs par trim ceturtdaļām paaugstināts, un tad vēl nakts darbs par septiņdesmit pieciem procentiem klāt. Jums ienāk krietna summiņa.

Mācītājs. — Paldies dievam. Paldies dievam.

Ārsts. — Kamēr ģenerāla Davidova režīms spēkā, mūsu — nakts darba procents var tikai pieaugt.

Komandants. — Kamēr, jūs sakāt… Vai jūs domājat, ka viņš kādreiz var — arī nebūt spēkā?

Ārsts iesmejas rupji. — Neķeriet mani cilpā, komandant! Es nedomāju nekā. Politika nav mana profesija.

Komandants ari pasmejas. — Na! lai paliek. Vai nu mēs nepazīstam viens otru. — Mācītājam. — Jūs, mācītāja kungs, varētu iet kamerā sagatavot to nabaga velnu. Tikpat kāds brīdis paies. Tad tur kalnā īsāka tā ceremonija.

Mācītājs. — Labi. Es ceru drīz tikt galā.

Komandants» — Nodaļnieks jūs pavadīs.

Mācītājs. — Es zinu. — Prom.

Komandants bendem ar manāmu nicinājumu.

—   Un jūs tur! Nāciet parakstīties.

Bende ceļas un nāk.

Komandants pasniedz algas sarakstu un spalvas kātu; kad tas tur ilgāk meklē, parāda ar pirkstu. — Te. Tagad jūs esat pārvietoti pie administratīvā personāla. — Ar vienu roku ņem spalvas kātu atpakaļ, ar otru sniedz aploksni ar naudu. — Te būs jūsu nauda. — Noberzē spalvas kātu, it kā tas notraipīts. — Pārskaitiet, pārskaitiet.

Bende. — Paldies! — Izkrata naudu uz delnas, skaita.

—   Laikam jau būs pareizi. — Viens gabals izkrit zemē, ripo pa klonu; bende tvarsta to pāri visai istabai, paklūp, beidzot nostiepjas pavisam garšļaukus, kad nauda atsitas pret sienu zem sola.

Ārsts pasmejas. — Rokā gan?

Bende piecēlies nopurina ceļgalus. — Kad tevi nelabais!

Ārsts smejas skaļāk. — Nu redziet, kā viņš jums skauž.

Uzraugs no āra līdz ar patruļu un divām gūsteknēm; roku pie cepures, tad sniedz komandantam papīru.

Komandants īgni lasa papīru, arestētās nemaz neievērojot; pamāj doktoram. — Piedzērusies.

Arestētā. — Absolūti jā. Tā — uz septiņdesmit pieci grādi.

Uzraugs. — Atļaujiet paziņot. Mums uz iecirkni telefonēja no «Bukarestas» restorāna, kur viņa bij sacēlusi skandālu.

Arestētā pasviezas pretī. — Absolūti nē! Bet kad man par manu naudu pasniedz sasmakušas kotletes.

U z r a u g s. — Mērces trauku iesviedusi apkalpotājam sejā. Tā otrā velti mēģināja viņu nomierināt.

Arestētā. — Soņa — ko tā! Es uz viņu nemaz neklausos. Mana tēva muižā viņa mums zosis ganīja.

Ārsts, kājās piecēlies, aplūko smiedamies. — Ak tad muižniece gan?

Arestētā. — Absolūti. Ko tu, resnais, tā lūri? Vai muižnieka cilvēks nedrīkst iedzert vienu glāzi vīna?

Ārsts. — Pavisam īsti muižnieki dzer, līdz kamēr šķīvji sāk dancot. — Iesit viņai pa gurnu.

Arestētā. — Neknaksties, pērtiķis tu tāds! Es te neesmu tavas madāmas ķēkša.

Komandants dūri uz galda. — Muti ciet! Parakstīties!

Arestētā atmet piedurkņu pāri elkonim, aizveļas, izaicinoši parakstīdamās; otra parakstās, tikko asaras valdīdama.

Komandants raušus izrauj papīru. — Marš! Vienu trepi. Septiņpadsmitā kamera. — Atsēstas. — Famozi (audis šie krievi. Acu galā es viņus nevaru ieredzēt. Bet dzert viņi prot. No deviņpadsmitā gada, kā viņi te, pilsētas traktierniekiem jau divas reizes paaugstināja nodokli.

Mācītājs atpakaļ; uztraukts, saskaities. — Tas ir velna pilns nelietis!

Ārsts. — Jūsu sēkla krīt uz akmeņiem?

Mācītājs. — Dub|os! Mēslos! Tā ir sātana apsēsta dvēsele.

Ārsts. — Pusstundu pirms karātavām viņi visi ir apsēsti. Es domāju, ari jūs viņu vietā nedziedātu korāļus.

Mācītājs. Ārsta kungs! jūs esat ciniķis!

Ārsts. — Tikai mazliet. Bet es trīs semestrus esmu universitātē psihiatriju klausījies. Un bez tam es esmu nožēlojams cietuma ārsts… — Ar dziļu rūgtumu.

—   Diemžēl — nekas labāks no manis nav iznācis. Tāpēc pirms katra brauciena uz karātavu kalnu es nevaru bez četrām glāzēm groka un sešiem cigāriem. Ieteicu arī jums savu recepti.

Mācītājs pikti nogriežas. — Komandanta kungs, vai

par amata personas apdraudēšanu un apvainošanu, dienesta pienākumus izpildot, viņš nekā vairāk nevar dabūt?

Komandants. — Vairāk par to, kas viņu gaida pēc pusstundas? — Parausta plecus. — Es nezinu. Likumā nekas nav paredzēts pēc tam. Varbūt jums pašiem kas padomā?

Ārsts. — Ko jūs uztraucaties, mācītāja kungs? Pēc pusstundas viņš būs tur, kur jūs, bez šaubām, tēlojāt viņam to īsto sodību. Jūs taču to darījāt?

Mācītājs. — Jā. Tas bij mans pienākums.

Ārsts. — Nu redziet! Tad jūs to pusstundu varat mierīgi pagaidīt.

Prokurors steigā no āra: dzives prieka pilns, kustīgs. — Es |oti atvainojos, kungi. Bet man nekādi nebij iespējams. Ziniet, kad slimnieks mājā-

Komandants. — Ak, tas nekas, prokurora kungs! Kā nu klājas jūsu cienījamai sievasmātes kundzei?

Prokurors. — Pateicos. Tāpat vien. Mēs gaidām profesoru Goldšteinu no Vīnes.

Ārsts. — Velti jūs taisāt liekus izdevumus, prokurora kungs. Viņas vecumā pats Hipokrāts nekā nepalīdzēs.

Prokurors, jautrs par labo joku. — Hipokrāts — jūs sakāt! Jā, tā tas ir. Tomēr mūsu stāvoklis prasa, lai neatsakāmies arī no šī so|a. Jūs zināt, cik jūtīga ir sabiedrība tādās lietās.

Komandants. — Jums taisnība, prokurora kungs. Cerams, jūsu cienījamā slimniece savus pienākums būs izpildījusi — tas ir, es domāju, attiecībā uz testamentu. Ja nemaldos, viņai vēl pieder tas nams Ferdinanda ielā.

Prokurors. — Jā. — Pavisam līksms. — Un muiža pie Donavas. To viņa visu ir nokārtojusi. — Bet nu pie lietas. Man vēl jānolasa viņam spriedums kamerā. Lūdzu, komandanta kungs. Nodarīsim to lietu ātri. — Pārējiem, portfelī rakņādamies. — Jūs, kungi, varat arī izpalikt. Jūs ārā gaida automobili.

Mācītājs. — Prokurora kungs! Vai par amata personas apvainošanu, dienesta pienākumus izpildot, viņam nekā nevar uzlikt?

Prokurors. — Vēl ko — bez tā, ko jūsu kolēģa — ar žestu pret bendi — pēc pusstundas uzliks viņam kaklā? — Smejas. — Nē, ne likumā, ne ģenerālgubernatora instrukcijā vairāk nekas nav paredzēts.

Komandants. — To ari es saku.

Mācītājs. — Tās tomēr ir diezgan savādas instrukcijas.

Prokurors. — Ko jūs apvainojaties, mācītāja kungs? Neliegsim taču viņiem to prieku pēdējo reizi pirms nāves vēl no sirds izlamāties. Un bez tam — jūsu personīgais soģis viņu jau gaida tur augšā.

Ārsts. — To jau es arī saku. — Smejas abi.

Prokurors. — Lūdzu, komandanta kungs. — Prom.

Komandants. — Tūliņ, prokurora kungs. — Mācītāja kungs! Nāciet parakstīties. — Algu sarakstu un spalvaskātu sniegdams. — Jūs jau no turienes tūliņ dosieties mājās.

Atkārtojas uz mata tā pati procedūra, kas pirmāk ar bendi. Pozas, žesti, saruna — viss tas pats.

Komandants parāda ar pirkstu. — Te. Tagad jūs esat pārvietoti pie administratīvā personāla. — Ar vienu roku ņem spalvas kātu atpakaļ, ar0/ru sniedz aploksni ar naudu. — Te būs jūsu nauda. — Noberzē spalvas kātu, it kā tas notraipīts. — Pārskaitiet, pārskaitiet.

Mācītājs. — Paldies. — Izkrata naudu uz delnas, skaita. — Laikam jau būs pareizi. — Viens gabals izkrīt zemē, ripo pa klonu, mācītājs tvarsta to pāri visai istabai, paklūp, beidzot nostiepjas pavisam garšļaukus, kad nauda atsitas pret sienu zem sola.

Ārsts smejas skaļi. — Rokā gan?

Mācītājs piecēlies nopurina ceļgalus. — Kad tevi nelabais!

Ārsts smejas vēl skaļāk. — Ari jums viņš skaužl Tāpat kā jūsu kolēgam. — Kājās.

Komandants. — Ejiet tik, kungi, un sēstieties. Mēs tūliņ būsim. — Prom.

Mācītājs apvainots. — Kolēgam? Kas viņš man par kolēģu? — Nicinoši pār plecu noskatās bendē.

Ārsts. — Nu, kā tad nē? Viņš rūpējas to miesu aizvadīt viņā pasaulē, jūs to dvēseli. Abi pēc ģenerālgubernatora instrukcijas. Abiem maksa no galviņām.

Bende tuvāk. — Un jūs, ārsta kungs? Jūs nē? Tikai ar to starpību, ka jūs skaitāties štatā un saņemat mēneša algu.

Ārsts pārvelk plaukstu sejai. — Pareizi… Visi trīs mēs esam cits cita vērts. — Dzer pēdējo malku no glāzes.

Bende vēl tuvāk. — Nu tad iesim. Auto gaida.

Ārsts. — Ar jums abiem? — Nē, pateicos par kompāniju. Man sava paša riebuma pietiek. — Prom.

Bende. — O! Cik lepns vēl!

Mācītājs, viņā tuvāk nolūkojies. — Vai jūs neesat … Balss tā kā pazīstama.

Bende. — Nu kā tad, mācītāja kungs. Vakar vēl bijām kopā laivas braucienā. — Pavelk mazliet apkakli, parāda sqju.

Mācītājs. — Patiešām! Viens no manas draudzes labākajiem locekļiem. Bet kā es jūs līdz šim nebiju pazinis? Protams, naktīs ir tumšs. Bez tam jūs nemaz nerunājat.

Bende. — Redziet, tomēr tā neērti, kad pilsētā dabū zināt. Amats tāds, — tie ļaudis savādi skatās.

Mācītājs. — Bet kādēļ jums tas bij vajadzīgs? Jums taču ir veikals.

Bende. — Veikals … Tāpat kā jums. Jūs zināt, cik tā var nopelnīt. Bet man meita mācās konservatorijā un dēls teoloģijas fakultātē. Ģenerālis Davidovs maksā puslīdz pieklājīgi.

Mācītājs. — Cik jums maksā… no reizes?

Bende. — Jūs redzējāt tajā listē. Tikai drusku vairāk nekā jums. Iesim, lūdzu. — Taisās ņemt zem rokas.

Mācītājs tā kā vairās. — Es nezinu…

Bende. — Ak ko! — Saņem stingri. — Koridori ir tumši un klons tāds bedrains. Es jums palīdzēšu. Palaidieties tik uz mani, kolēģa… — Abi iet.

Dieva vietnieki zemes virsā — baznīcas augstmaņi, bīskapi, reliģiskie filozofi — ari mūsu dienās ir un paliek tādi paši «prāta aptumšotāji» un cilvēku nīdēji, kādi viņi bijuši vienmēr… «

Maksims Gorkijs

Žanis Grīva DIEVA TĀ KUNGA KALPS

Kad 1936. gadā Spānijas Tautas fronte, kurā ietilpa ari komunistiskā partija, uzvarēja kortesu * vēlēšanās, baznīca kopā ar fašistiskajiem virsniekiem aktīvi piedalījās dumpja sagatavošanā pret republikas valdību. Un, kad pēc triju gadu asiņainām cīņām reakcijai ar Hitlera un Musolini palīdzību izdevās salauzt republikāņu pretošanos, pāvests Pijs XII apsveica spāņu tautas bendi ģenerāli Franko šādiem vārdiem: «Par visšķistākās jaunavas un apustuļa Jēkaba — Spānijas aizgādņa bezgalīgās žēlastības ķīlu mēs dāvinām jums, mūsu dārgajiem katoliskās Spānijas dēliem, valsts galvam un viņa slavenajai valdībai… savu apustulisko svētību.»

So svētību Franko saņēma tajā laikā, kad fašistu kara tribunāli ik dienas piesprieda vairāk nekā 300 nāves sodu, bet cietumi nespēja uzņemt visus apcietinātos, un tādēļ par ieslodzījuma vietām pārvērta klosterus un vēršu cīņu arēnas.

Rakstnieks Žanis Grīva (dz. 1910. g.) pats piedalījies Spānijas republikas aizstāvēšanā pret iekšējo reakciju un vācuitāļu fašistiskajiem interventiem. Stāsts «Dieva tā kunga kalps» ņemts no viņa grāmatas «Viņpus Pirenejiem».

Kad San Huana mācītājs Camora 1936. gada

18. jūlija rītā uzzināja, ka notikusi fašistu sa-

zvērestība pret Spānijas republiku, viņš lika

savai kalponei Katalinai uznest no pagraba vis-

vecāko baznīcas vīnu. Padre Camora ar lielu

tīksmi attaisīja pagraba mitrumā apsūbējušās pudeles,

piepildīja divus kausus un vienu no tiem pacēla gaisā.

—    Nu tad lai svētā Marija palīdz mums uzvarēt! — viņš iesaucās un pielika pie lūpām kausu stiprās dziras. — Ņem un iedzer, mījo Katalin. Tas ir svēts dzēriens.

Katalina, kas visu mūžu bija padevīgi izpildījusi visas sava saimnieka iegribas, nepretojās arī šoreiz. Greznajā viesistabā, kur no zelta logatiem dažādās pozās raudzījās svētā Marija ar savām bērnišķīgajām acīm, atskanēja tik priecīgi kristaltrauku šķindieni, ka ēnainajos stūros pat zirnekli sabijās un sāka tekalēt pa saviem pieputējušajiem tīkliem.

—    Lai debesis palīdz! — atbildēja Katalina un mirdzošām acīm noraudzījās, kā viņas pavēlnieks attaisīja jau trešo pudeli.

—   Mana mī|ā, iedzer vēl vienu kausu un pasauc baznīcas zvaniķi. Es gribu noturēt mesu.

Katalina aizskrēja sameklēt zvaniķi. Kad trešā pudele tuvojās beigām, viņa atgriezās ar zvaniķi pie rokas.

—    Padre, — viņa murmināja, — iedomājieties tikai, šis grēcīgais virves raustītājs negribēja paklausīt jūsu pavēlei.

Camora svinīgi piecēlās, izstiepa rokas un, lai nesamežģītos mēle, centās runāt, cik lēni vien varēdams.

—    Mans bērns, ko es dzirdu! Tu neesi gribējis paklausīt manai pavēlei? Kāp tūliņ baznīcas tornī un zvani tā, kā vēl nekad neesi zvanījis. Es gribu noturēt mesu par godu jaunajai kārtībai, kas nodibināta Spānijā. Aizlūgsim dievu, lai viņš dod spēku ģenerālim Franko uzvarēt.

Ej, mans bērns, un nekurni, ja tu gribi pēc nāves nokļūt debesu valstībā.

Zvaniķis brīdi pavīkstīja stīvajos pirkstos savu noplukušo melno platmali, mazliet izslējās un it kā kaut ko gribēja iebilst. Bet padre Camora pacēla roku pret viņa muti un turpināja:

—    Nerunā, es redzu, ka tu auklē grēcīgas domas. Ej nu zvani, lai visa draudze sapulcējas baznīcā.

—    Senjor, es nezvanīšu, — beidzot zvaniķis izdabūja pār lūpām. — No šīs dienas es nekad vairs nezvanīšu. Manas rokas jau kļuvušas stīvas no cietajām zvanu saitēm. Uz redzēšanos, cienīgtēvi Mūsu draudze pašreiz uzbrūk armijas kazarmām, kurās nocietinājušies dumpīgie virsnieki, kas sacēlušies pret republiku. Vai jūs, senjor, negribat nākt mums palīgā?

—    Projām, nolādētais! — iekliedzās padre. — Es tūliņ visus sapulcināšu baznīcā. Kas neatstās kazarmas un nenāks uz mesu, tos ķers dieva tā kunga taisnīgais sods.

Zvaniķis steidzīgi izskrēja pa durvīm. Padre Camora noskatījās viņam sirdīgi pakaļ, izdzēra pēdējo vīna lāsi un aukstasinīgi sacīja:

—    Mīļā Katalina, padod pistoli! Es redzu, ka šodien ar dieva vārdiem vien galā netikšu.

Camora uzvilka sutanu, paslēpa kabatā pistoli un pašapmierināti nobraucīja savu tuklo zodu.

—   Tā, tagad varu iet lūgt dievu. Svētā Marija, — piegājis pie dievmātes un rokas salicis, viņš čukstēja, — piedod, ja tavs uzticamais kalps šodien kādu no savas draudzes aizraidīs uz viņpasauli! Un svētī tos, kas pārkāpuši Otrās republikas grēcīgos likumus un pagriezuši savus zobenus pret tiem, kuri vairs nebīstas ne dievu, ne kungu. Ja avis negrib saviem ganiem paklausīt, tad tās jānokauj …

Vingriem, jauneklīgiem, bet mazliet streipuļojošiem

so|iem draudzes gans atstāja savu mājīgo ligzdu un devās uz baznīcas pusi. Viņa pēdās sekoja mūžīgi uzticīgā un paklausīgā Katalina, kas nesa žvadzošo atslēgu saišķi.

Noskrapstēja atslēgas. Baznīcas durvis atvērās. Pirmo reizi mūžā padre sāka kāpt pa stāvajām torņa kāpnēm uz zvanu telpu. Aiz viņa kā melna ēna sekoja padevīgā kalpone.

Viņš rāpās un smagi elsa no aizdusas. Vārnas un kovārņi lieliem bariem pacēlās no torņa un, nejauki ķērkdami, riņķoja tam apkārt. Sikspārņi atrāvās no kāpņu telpas sienām un kā negudri dauzījās ar spārniem gar smago torņa lūku.

Padre Camora, virzīdamies uz priekšu, skaitīja kāpienus. Aizdusa viņam žņaudza kaklu. No bālās pieres tecēja sviedru straumes. Beidzot viņš tomēr sasniedza torņa galu, kur no zaļganajiem vara zvaniem karājās uz leju virves kā pelēkas žurku astes. No kazarmu puses nepārtraukti skanēja šāvieni. Grupa apbruņotu strādnieku pašreiz uzlauza smagos ozola vārtus.

Camora brīdi atvilka elpu, noraudzījās saniknoto strādnieku drūzmā, pārmeta krustu un sāka raustīt lielo zvanu mēles.

—    Kungs, palīdzi mums, jo tie nezina, ko dara!

Katalina sekoja sava kunga priekšzīmei — viņa sāka

raustīt mazos zvaniņus.

—   Bim-bam! Bim-bili-bam! — atskanēja pār visu ciemu. Ļaudis satraukti skatījās uz baznīcas pusi un nesaprata, kas notiek. Visi spēcīgākie ciema iedzīvotāji sturmēja kazarmas. Mājās bija palikuši tikai mazi bērni, vecītes un veči. Daži no tiem devās uz neparasto mesu. Kas zina — varbūt padre vēlējās aizlūgt par republiku un tās aizstāvjiem. Bet, kad viņi ieradās baznīcā un ieraudzīja saniknoto padri, kas kā kamols noripoja no torņa kāpnēm un tūliņ uzrāpās kancelē, viņi saprata, ka maldījušies.

Da|a dievlūdzēju aizgāja mājās, bet dala palika noklausīties padres Camoras vārdus.

Padre sāka runāt. Lāsti un visbriesmīgākie biedinājumi plūda pār viņa lūpām. Mēri, ļaunas kaites un mūžīgās elles ugunis viņš solīja visiem tiem, kas aizstāvēs republiku un pretosies ģenerālim Franko un viņa piekritējiem. Baznīca kļuva tukšāka un beidzot tās krēslainajās sienās palika tikai padre ar savu kalponi. Viņš nokrita uz ceļiem svētās Marijas priekšā un izmisis čukstēja:

—    Vai tu neredzi, svētā Marija, ka tauta mūs ienīst un kalpo sātanam. Kā es dzīvošu, ja viņi vairs nenāks baznīcā un nemaksās nodevas, ak dievs! …

Tanī brīdī visu ciemu satricināja briesmīgs sprādziens. Padre uzlēca kājās un pieskrēja pie loga. Kazarmas ietina milzīgs putekļu mākonis. Kad tas izgaisa, ļaužu bars, kas visu laiku bija slēpies aiz sētām, caur izlauztajiem ozola vārtiem devās kazarmās. Padre uztraukumā aizsedza ar plaukstu acis, lai neredzētu baigo skatu. Viņš atjēdzās tikai tad, kad blakus uz ielas atskanēja cilvēku soļi. Tie bija viņa draudzes locekļi ar šautenēm rokās. Pašā priekšā soļoja zvaniķis ar paceltu šauteni virs galvas.

Ar pistoles stobru padre izsita loga rūtij caurumu, notēmēja un izšāva. Zvaniķis apstājās, acumirkli pamīņājās un atmuguriski nogāzās uz ielas. Arī vīru pulciņš apstājās un nesapratnē raudzījās apkārt.

Pie padres pieskrēja Katalina un čukstēja:

—   Tā viņam vajadzēja! Lai viņi zina, ka dievs neatstās nesodītu nevienu nepaklausīgo. Nošauj viņus visus! Tad viņi mācīsies pazīt dieva dusmas.

Padre nebija jāskubina. Viņš atkal izbāza ieroci pa rūti, vērīgi notēmēja un izšāva. Blakus zvaniķim ielas putekļos pakrita vēl viens vīrs un palika guļot. Pārējie ieklausījās šāvienu troksnī, aizslēpās aiz cipresēm ielas malā un atklāja uguni pret baznīcas logiem.

Camora atlēca atpakaļ, pieskrēja pie altāra un norāva no tā svētās Marijas attēlu. Ar kāju viņš piemina bībeli pie cietā klona un izrāva žūksni apdzeltējušu lapu. Visu sasviedis kaudzē un izvilcis no kabatas sērkociņus, viņš uzvilka uguni un piebāza dzelteno liesmiņu sausajai papīru kaudzei.

—        Ko tu brīnies! — padre uzkliedza savai kalponei.

—   Neskaties, bet palīdzi! Draudze domās, ka dievnamu nodedzinājuši republikāņi. Un tu redzēsi — visi patiesie kātoji nostāsies pret viņiem …

Katalina bridi padomāja, tad atspērās ar vienu kāju pret zeltītu ozolkoka krucifiksu un ar visu spēku lauza to uz leju. Ugunskurs kļuva arvien lielāks un lielāks. Augsto telpu piepildīja dūmi. Liesmu mēles kāri locījās ap svētajām relikvijām un aprija tās vienu pēc otras.

Dūmu aizsegā padre Camora un Katalina izlīda no baznīcas. Tanī brīdī, kad svētā tēva padevīgā kalpone aizvēra durvis, no mugurpuses atskanēja šāviens, un viņa sabruka pie zemes. Camora bailīgi paskatījās apkārt, paslēpa kūpošo ieroci kabatā un nomurmināja:

—    Ej ar dievu, dārgā Katalina. Citādi es nevarēju. Tu savu pienākumu esi uzticīgi izpildījusi līdz galam. Man tu vairs neesi vajadzīga. Ko teiktu ļaudis, redzēdami mani bēgot kopā ar tevi. Tautas acīs es gribu palikt tīrs no visām miesas kārībām un kalpot tikai dievam un ģenerālim Franko! Ardievu, mīļā!

Padre Camora uzmanīgi līda gar akmens sētām uz meža pusi. Tumsai metoties, viņš sasniedza kādu lielu vīriešu klosteri un pievienojās apbruņotajiem mūkiem. Naktī viņi ielauzās tuvējā ciemā un uzbruka republikas piekritējiem.

Pat agro viduslaiku miglā mēs neatradīsim tādu valsti, tādu varu, kas tik lielā mērā būtu kļuvusi pazīstama ar divkosību, alkatību, pērkamlbu, slepenām un atklātām slepkavībām, laupīšanu un tumšām mahinācijām kā pāvesta «dieva vietnieku» valsts. Taisnība, pāvestu hegemonijas laiki aizgājuši uz neatgriešanos, sen apklusuši uz «svētās» inkvizīcijas sārtiem dedzināto mocekfu vaidi. Bet pasaulē vēl saglabājušies spēki, kas pielūdz to pašu sātanu, kam gandrīz divi tūkstoši gadu kalpo Vatikāna vilki. So tumšo spēku savienība ar fašistiem un Vašingtonas kara kurinātājiem ir pilnīgi likumsakarīga kā slepkavu un laupītāju savienība. Cilvēces laime ir tā, ka tā ir bojā ejai nolemto savienība.

Jaroslavs Galans

Marks Tvens ZIŅKĀRĪGĀ BES1JA

Kristīgajā ticībā — gluži tāpat kā jebkurā citā reliģijā — ir daudz nepārvaramu pretrunu. Pretruna pastāv starp atsevišķām vietām svētajos rakstos, starp bibeles apgalvojumiem un vēstures faktiem, starp kristīgo mācību un loģisko domāšanu, starp reliģisko morāli un darbaļaužu morāli utt. Dažas pretrunas ir tik lielas, ka rēgojas ārā kā īlens iz maisa un saskatāmas pat bērniem.

Mazā Besija sasniegusi to vecumu, kad bērns sāk meklēt un saskatīt sakarību starp apkārtējām parādībām, kad katru dienu viņam izvirzās desmitiem «kādēļ?», «kāpēc?» — un viņš cenšas saņemt atbildes, kas apmierinātu viņa zinātkāri. Besija nezina, ka uz jautājumiem, ar kuriem viņa samulsina māti, 2000 gadu laikā nav varējuši atrast atbildes visgudrākie baznīcas teorētiķi.

Besija vēl nezina ari to, ka reliģija cīnās pret domāšanu kā pret savu niknāko ienaidnieku, ka baznīcas ideāls ir tādi cilvēki, kas akli tic visam, ko garīdznieki stāsta. Tieši par tādu ideālu runā Mateja evaņģēlijs: «Svētīgi tic garā nabagie, jo tiem pieder debesu valstība…»

Nelaime tikai, ka milzigais vairums vienkāršo cilvēku, pat bērni, vairs nevēlas būt garā nabagi.

besija — laba meitene; viņa nav nedz palaidne,

nedz pļāpa; viņa labprāt padomā šo to un vien-

mēr jautā: «Kāpēc?» — cenzdamās saprast, kas

notiek ap viņu. Kādreiz viņa jautāja:

— Māmiņ, kāpēc visur tik daudz ciešanu un bēdu? Kālab tas viss?

Tas nebija sarežģīts jautājums, un māte bez apdomāšanās atbildēja:

—        Mūsu labā, bērniņ. Savā neizsīkstošajā gudrībā dievs sūta mums šos pārbaudījumus, lai uzvestu mūs uz īstā ceļa un padarītu mūs labākus.

—   Tas nozīmē, ka viņš sūta ciešanas?

—   Jā.

—   Visas ciešanas, māt?

—        Saprotams, dārgā. Nekas nenotiek bez viņa ziņas. Bet viņš tās sūta pilns mīlas uz mums, gribēdams padarīt mūs labākus.

—   Tas ir savādi, māmiņ. i

—        Savādi? Ko tu runā, dārgā! Man tas neliekas savādi. Nevienam tas neliekas savādi. Visi domā, ka tam tā jābūt, ka tas ir žēlsirdīgi un gudri.

—    Kas tad pirmais tā sāka domāt, māmiņ? Vai tu?

—    Nē, drostaliņ, tā mani mācīja.

—    Kas tevi tā mācīja, māmiņ?

—        Es vairs neatceros. Laikam gan mana māte vai mācītājs. Lai nu kā, bet visi zina, ka tas ir pareizi.

—        Bet man tas izliekas savādi, māmiņ. Saki, — vai dievs sūtīja tīfu Bilijam Norisam?

—   Jā.

—    Kādēļ?

—        Ko tas nozīmē «kādēļ»? Lai viņu uzvestu uz īstā ceļa, lai padarītu viņu par labu zēnu.

—        Bet viņš taču nomira no tīfa, māmiņ. Viņš jau vairs nevar kļūt par labu zēnu!

—        Ak jā! Nu, tad dievam bija cits mērķis. Katrā ziņā tas bija gudrs un žēlsirdīgs mērķis.

—    Kas tas bija par mērķi, māmiņ?

—        Tu nogurdini mani, mazā. Varbūt dievs gribēja sūtīt pārbaudījumu Bilija vecākiem.

—        Bet tas ir netaisni, māmiņ! Ja dievs gribēja sūtīt pārbaudījumu Bilija vecākiem, kādēļ tad viņš nogalināja Biliju?

—        Es nezinu, mazā. Es varu tev tikai teikt, ka viņa mērķis bija gudrs un žēlsirdīgs.

—    Kāds mērķis, māmiņ?

—        Viņš gribēja … viņš gribēja sodīt Bilija vecākus. Viņi varbūt grēkoja un tika sodīti.

—    Bet Bilijs taču nomira, māmiņ! Vai tas ir taisnīgi?

—        Saprotams, ka taisnīgi. Dievs nekā nedara, kas būtu netaisnīgi. Tu to tagad nevari saprast, bet, kad izaugsi liela, tu sapratīsi, ka viss, ko dara dievs, ir gudri un taisnīgi.

Pauze.

—        Māmiņ, vai tas bija dievs, kas uzmeta jumtu cilvēkam, kurš iznesa no mājas vecenīti, kad bija ugunsgrēks?

—        Zināms, mazā. Bet pagaidi! Kas tie par jautājumiem! Tev jāatceras tikai viens: katrs dieva darbs parāda viņa visspēcību, taisnīgumu un mīlu uz cilvēkiem.

—        Bet, lūk, kad piedzērušais iesita ar dakšām misis Veicas bērniņam …

—        Tā nu pavisam nav tava darīšana! Starp citu, dievs droši vien gribēja sūtīt šim bērnam pārbaudījumu, lai uzvestu viņu uz īstā ceļa.

—        Māmiņ, misters Borgess teica, ka miljonu miljoniem mazu radību uzbrūk mums un liek mums slimot ar holeru, tīfu un vēl tūkstoš slimībām, vai tās sūta dievs?

—    Katrā ziņā, mazā, katrā ziņā. Kā tad citādi?

—    Kādēļ viņš tās sūta?

—    Lai uzvestu mūs uz īstā ceļa. Es tev jau teicu.

—       Bet tas ir briesmīgi nežēlīgi, māmiņ. Tas ir muļķīgi! Ja man …

—        Paliec klusu, tūlīt paliec klusu! Tu gribi, lai mūs nospertu pērkons?

—        Māmiņ, pagājušā nedēļā zibens iespēra zvanu tornī, un baznīca nodega. Vai dievs gribēja uzvest baznīcu uz īstā ceļa?

(Gurdi.) — Nezinu, varbūt…

—        Zibens toreiz nosita cūku, kas nemaz nebija vainīga. Vai dievs gribēja uzvest šo cūku uz īstā ceļa, māmiņ?

—        Mana dārgā, tu droši vien gribi pastaigāties. Ej paskrienies drusku.

Ja es personīgi formulētu, kas ir reliģija, tad es teiktu, ka tas ir pārsējs, ko izgudrojis cilvēks, lai aizsargātu dzives apstākļu ievainoto, asiņojošo dvēseli.

Teodors Dreizers

Reliģiskā ticība aptur cilvēka gara lidojumu, ierobežo domas darbības spēku.

I. Skvorcovs-Stepanovs

Pateicoties dieva tā kunga žēlastībai, mēs Amerikā esam saņēmuši tās nenovērtējamās dāvanas: vārda brivibu, sirdsapziņas brīvību un veselo saprātu, kas mūs attur no tā, lai šīs brīvības izmantotu.

Marks Tvens

Andrejs Upits BEZDIEVIS

Sajā Andreja Upiša stāstā notikumi risinās buržuāziskajā La/vijā. Mācītājam Voldemāram Teofilam Vilibaldam Akotam iznāk negants strids ar Sprici Pagalnieku. Akpts ir mācītājs ar lielu pieredzi. Viņš sācis draudzes gana gailas tad, kad mācitājs bija cara kalps un baronu lielkungu labā roka; 1905. gada revolūcijā viņš sniedzis «garīgo stiprinājumu» uz nāvi notiesātajiem zemniekiem muižas moku kambaros; pir/nā pasaules kara laikā viņš lūdzis dievu par Vācijas ķeizaru, kura armija bija okupējusi lielu Latvijas daļu, pēc tam par Kerenska pagaidu valdību, tad par Ulmaņa budžu partijas «nacionālo valdību». Visiem šiem režīmiem un valdībām reliģija sastādīja daļu oficiālās ideoloģijas, un mācītājā tie redzēja savu interešu aizstāvi. Akots bija centīgs un izmanīgs kalpi, viņš vienmēr sekojis «laika garam» un pūlējies pieskaņot bibelēS mācību jaunajiem apstākļiem.

Spricis' Pagalnieks ir viens no tiem lauku rokpeļņiem, kas kopā ar trūcīgajiem iebūviešiem sastādīja lauku iedzīvotāju vairākumu, viņš gluži labi saprata, kas ir buržuāziskās Latvijas saimnieki un kādu lomu spēlē mācītāji, ko viņš skaidri arī pasaka Akotam.

Mācītājs Voldemārs Teofils Vilibalds Akots

bij visai sliktā jutoņā. Veselu pusstundu

domāja par viņas cēloņiem, jo tā bij pa-

visam neparasta parādība viņa dzīvē.

Mācītājs Akots bij dzīvespriecīgs cil-

vēks. Viens no tiem liberālajiem draudžu ganiem, kas ne-

turas pārāk stingri pie vecās derības dogmām. Viņš

nepastāvēja uz to, ka dievs Ādamu izmūrējis tieši no mā-

liem un ka Bīleama ēzelis katrā ziņā sprediķojis morāli

savam jājējam. * Pēc Andrieva Niedras parauga viņš at-

zina, ka piecas Mozus grāmatas ir jauka dzejiska leģenda

tikai praktiskos jautājumos izlietojama reliģisku jūtu stip-

rināšanai latviešu tautā. Viņš neuzstājās arī pret dabas

pētniekiem, nenoliedza ne relativitātes teoriju, ne pērtiķu

pārpotēšanu vecā cilvēkā — ar piedodošu smaidu viņš ru-

nāja pat par dievturu draudzes zirņu ēšanas kultu pie

tautisko censoņu kapiem. Mācītājs Akots mēģināja savie-

not zinātni ar reliģiju pēc pazīstamās formulas: kur zi-

nātne beidzas, tur sākas ticība. Sāda tolerance arī bij

nepieciešama tāpēc, ka pats viņš pirmskara mācītājmui-

žas, divu zirgu, atsperu ratu un sieciņu vietā spiests samie-

fināties ar trīsdesmit pūravielu lielu jaunsaimniecību,

divām istabām bijušā kučiera dzīvoklī un ar pusgraudnieku

Annusu, kas laikam gan bija tas ietiepīgākais cilvēks

Vilkašu draudzē.

Izanalizējis savu slikto jutoņu, mācītājs Akots uzgāja viņai divus pamata cēloņus.

Pirmais bij tīri fizioloģiskas dabas. Kalpone Katrīna vakariņās pasniegusi vecas zoss cepeti ar mārrutku mērci, tas naktī traucēja viņa gremojamo orgānu normālu darbību un mocīja grūtiem sapņiem.

Tomēr tas ļaunākais bij tīri psiholoģisks cēlonis. Mācītājs Akots atminējās gluži skaidri, ka apziņojis šodien uz vēl vienmēr tā saucamo mācītājmuižu Sprici Pagalnieku no Lejas-Tūņķiem. Vii,ia sliktās jutoņas psiholoģiskais un pie tam galvenais cēlonis tad arī bij tas pats Spricis Pagalnieks.

Viņš neparko nebūtu to apziņojis, bet nevarēja. Aizvakar bij atnākusi Darta Pagalnieks un veselu stundu žēlojusies. Dzīves viņai vairs neesot ar to puisieti. Pavisam ēdot nost. Vienā dienā ņemšot visus tos trīs bērnus kā kaķus maisā un āliņģī iekšā. Un pati pakaļ, tāpat kā stāvējusi, ar to pašu melno priekšautu un koka tupelēm kājās. Lai tad velkot ar laukā — ja tur vēl atradīšot ko vilkt.

Tādu traģēdiju mācītājs Akots nevarēja pielaist. Mācītāja prestižs jau tā nestāvēja vairs veco laiku augstumos, un ļaut tam noslīdēt vēl zemāk būtu nepiedodama nolaidība. Dārta Pagalnieks bij viena no viscitīgākām baznīcas apmeklētājām, uz pārējām divdesmit trim kārtējām nācējām viņai nenoliedzams iespaids. Bet galvenais taču tas, ka dvēseļu gana pienākums palīdzēt cietējam cilvēkam un izlīdzināt nesaskaņas ģimeņu dzīvē.

Tāpēc mācītājs Akots uz šorītu apziņojis Sprici Pagalnieku, un tāpēc viņam tik slikta jutoņa.

Kā jutoņa lai būtu laba, kad priekšā izrunāšanās ar Sprici Pagalnieku? Vēl no deviņsimt piektā gada mācītājs Akots viņu atcerējās labi. Spricis Pagalnieks gan nebij starp tiem, kas mācītāju aiz talāra paldēm vilka no kanceles nost, bet katrā ziņā gan starp tiem, kas stāvēja gar ceļmalu, kad viņu ar sarkanu lupatu kārts galā dzina gar baznīckrogu taisni muižas gatvē iekšā. Spricis Pagalnieks neņirgājās, kā tie citi. Ar īkšķi paspaidīja tabaku pīpē un, vienu aci piemiedzis, skatījās it kā mākoņos.

—   Tagad tikai vajadzēja vēl šalti lietus.

Tā viņš bij teicis. Ko tas īsti nozīmēja, to mācītājs Akots līdz pat šai dienai nevarēja izprast. Bet, ka labs tur nekas nevarēja būt, tas nu bij pilnīgi skaidri.

Kad vēlāk mācītājs Akots pils pagrabā deva svēto va-

karinu tajā vakarā nošaujamiem, Spricis Pagalnieks bij starp tiem, kas nevīžoja pat piecelties, bet gulēja, kājas gar sienu izstiepuši. Vai piecdesmit pilnīgi nopelnītās nagaikas viņu pēc tam labojušas, par to stiprs iemesls šaubīties. Mazākais, vēl par tagadējiem laikiem, sieviņas bij stāstījušas diezgan aizdomīgas lielas, par to, ka vēlēšanās Spricis Pagalnieks balsojis par kreiso listi un vienreiz pat manīts sarkano mītiņā pie pagastmājas.

Nē, nē! patīkami nebij sastapties ar Sprici Pagalnieku. Bet grozīt tur nu vairāk nekā nevarēja.

Mācītājs izkāpa no gultas un tāpat bez apakšbiksēm uzvilka rūtaino flaneļa rīta mēteli ar niķeļa sprādzi jostas priekšā. Viena velteņu tupele bij turpat uz slirnādas paklāja, tajā viņš itin viegli iebrauca ar labo kāju iekšā. Otrā paslīdējusi zem gultas. Un, kamēr mācītājs Akots to tur nikni makšķerēja ar kreiso kāju, vecā Krislīna, izdzirdusi mācītāju rosāmies, pieklauvēja pie durvīm un tūliņ arī galvu pabāza spraugā.

—   Vai cienīgtēvs dzeršot kafiju tūliņ vai pēc tam, kad nomazgāšot muti? Tepat vai ēdamistabā?

Mācītājs Akots pat nepaskatījās uz to pusi.

Kas tad viņai vēl esot pie tās kafijas?

Nu, vakarējo zoss cepeti cienīgtēvs jau vairak nevelēšoties ēst. Bet Annusiene, no tirgus braukdama, nupat atvedusi sutinātu Valmieras šķiņķi. Trīs četras olas tur varot vēl piecept klāt. Un tad pīrādziņiem cepeškrāsnī arī jau vajagot būt gataviem. Baltmaize šoreiz esot pavisam svaiga.

Kreisā kāja patlaban bij samakšķerējusi tupeli, un sirdsprāts mācītājam Akotam atskaidrojās. Labi, labi, lai viņa liekot vien ēdamgaldā. Viņš papriekš iešot nomazgāties. Bet tās olas tāpat bez sāls — bez vienas kripatiņas sāls nesālītā sviestā.

Brīdi vēlāk mācītājs Akots jau dzirdēja, ka virtuvē

sāk ņipri un tīkami čurkstēt, un viņam kļuva vēl labāk, gandrīz pavisam labi. Viņš paskatījās skapja durvju spogulī un pārvilka plaukstu sejai. Tīri būtu jāpārbrauc ar žileti, vaigu gali metās tā kā spuraini.

Bet taisni tajā acumirklī pagalmā ierējās Annusa šunelis. Mācītājs Akots pameta acis logā un tūliņ ieraudzīja: Spricis Pagalnieks bij klāt!

Lēnām viņš brida pa kupenām iemītu celiņu gar aku taisni uz durvīm. Apstājās un gari noskatījās, kur iemaldījusies vārna aizlēca pa liepu zariem. Nu pacēla roku — nu taču to pīpi ņems laukā no zobiem. Bet nē! — tikai ar īkšķi piebakstīja tabaku dziļāk. Pieci soļi no mācītāja lieveņa viņš vēl pīpi piebaksta! Mācītājam Akotam karsts noskrēja pār muguru. Vai tad patiešām atkal sāksies trakais gads? Vai tagad ir Alberinga vai Stučkas valdības laiki? — Reizē ar šādu politisku zibeņdomu mācītāja Akota pirksti nervozi taustījās ap flaneļa mēteļa sprādzi, bet ciet to dabūt viņam tomēr neizdevās. Uzgaidāmās istabas durvis verot, pavērās arī mēteļa mala un redzama tika kalsna, spalvaina, velteņa tupelē basiski ieauta kāja.

—    Nāc tikai iekšā, Sprici Pagalniek!

Mācītājs Akots pabrīnījās pats, no kurienes šis villainais tonis, kad iekšā viņam tikpat kā ecēšu brauca.

Pīpes Pagalniekam gan vairs nebij mutē, bet cepure tāpat vien galvā. Guļamā un reizē ar to arī rakstāmā istabā ienācis, viņš to cēla nost abām rokām, it kā tā nebūtu cepure, bet galvvirsū uzvelts akmens.

Mācītājs Akots sēdēja pie rakstāmgalda, roka viņam trīsēja, pārceļot tālāk okupācijas laika cigāru kastīti, kur tagad glabājās pastmarkas un sīka nauda. Spricis Pagalnieks stāvēja soļus piecus atstatu un tik nevainīgu un uzmanīgu seju skatījās apkārt, it kā viņš te atsūtīts inventāra sarakstu sastādīt, nevis ataicināts morāliskas labošanas nolūkam.

Mācītājs Akots notvēra šo skatienu, kad tas patlaban bij apstājies pie kāda priekšmeta pagultē, un pat piesarka.

—   Ko tu skaties, Sprici Pagalniek?

Pagalnieks atbildēja labprāt un pie tam laipni smaidīdams.

—        Es tā rēķinu, ka no šejienes līdz kūtsstūrim nebūs vairāk par divdesmit soļu.

Tas bij tikpat nenoteikts teikums kā trakajā gadā pie baznīcas kroga. Tomēr mācītājam Akotam no tā labāk netika. Viņš nokāsējās un stingrāk pagriezās pretī.

—   Es tevi esmu aicinājis izrunāties, Sprici Pagalniek.

Spricis Pagalnieks tāpat smaidīdams pameta ar galvu

un žigli atvidžināja smalkā balstiņā:

—        Tas jums labi patrāpījās, mācītāja kungs. Mans švāģeris Liepa ir izbrūvējis alu uz svētkiem un sauc mani noprovēt. Tā kā pamaz apiņu pielicis. Un cik tad te tā līkuma jāpamet…

Tikpat to smaidu, kā žiglo pļāpību un viņas saturu mācītājs sajuta acumirklim pavisam nepiemērotu. Un kļuva vēl stingrāks.

—        Man ir ticis zināms, Sprici Pagalniek, ka tu esi sācis nodoties žūpībai. Bez visiem citiem ļaunumiem, par kuriem es ar tevi runāšu vēlāk — vai tad tu neredzi, ka žūpodams bojā pats savu veselību un posti visas tautas labklājību?

Spricim Pagalniekam viena acs bij piemiegta šauriņa šauriņa. Tā otrā, platā, pavērsta taisni griestos.

—        Par manu veselību, mācītāja kungs, nav ko bēdāt. Tagad jau mums pašiem savs baltais — kādus draņķus okupācijas gadā gāza iekšā! Man paģiru tikpat kā nav, laikam tas putras maiss vēl gluži vesels. Nu, kādu retu reizi, kad krietnāka zakuska negadās pie rokas. Man, mācītāja kungs, vienmēr vajag ko sāļu un kreptīgu. Vienreiz sieva, trakā, bij uzlikusi galdā mīkstu maizi…

Ar kategorisku rokas mājienu mācītājs Akots pārtrauca šos prātojumus.

—   Tas mani neinteresē. Runā, kas ir lieta.

—   Ak, tad par to tautas labklājību jūs gribējāt, mācītāja kungs? Redziet, par to es domāju tā: vai mums tagad nav brandvīna monopols, un vai visu, ko mēs nodzeram, nesaņem valsts? Jūs taču negribēsiet, lai valsts un tauta paliek bez ienākumiem?

Mācītājs manīja, ka šis bezdievis viņu pašu lenc riskantā spraugā, un tāpēc pasteidza jautājumu no tautsaimnieciskās plāksnes pārvirzīt teoloģiskajā.

—   Svētos rakstos stāv rakstīts: tie rijēji un plītētāji to debesu valstību neiemantos.

Spricis Pagalnieks ar vienu roku pakasīja pakausi, ar otru citur kur.

—   Ta jau nu gan ir viena nepatīkama būšana . .. Bet ja es viņiem, tur tajā valstībā, ar tiem pašiem rakstiem? Vai Noass nebij dieva vīrs, un vai tāpēc tas viņu kā cāli ar sauju neizzvcjoja no grēku plūdiem? Un nemaz neņēma ļaunā, kad viņš mīlēja šad un tad kārtīgi ietempt. Un tāpat drusku vēlāk ar Kānas pagastā tika iešinorēts .. .

Mācītājs Akots vēl valdīdamies tā paviegliņām uzsita dūri uz galda:

—    Sprici Pagalniek! Tu esi ateists!

—    Es, mācītāja kungs? Savu mūžu man ar atejām nav bijušas darīšanas, to kurš katrs var apliecināt. Ar švāģeri Liepu no paša rudens cērtam malku Kaugertam. Ja jums vajadzība, — vecais Šiliņš brauc no miesta ar visām ieriktēm.

Iznīcinošu skatienu mācītājs Akots pavērās bezdievī un pavirzīja jautājumu vēl tālāk — uz ģimenes dzīves platformu.

—   Tu izposti savu familijas dzīvi. Sieva ir bijusi pie manis žēloties.

—    To es zinu, mācītāja kungs. Bet to jau nu tūliņ neņemiet tā par pilnu. Vai tad jūs nepazīstat sieviešus? Taisnība, labi jau nav, ka iznāk biežāk satikties ar to pašu ulmanīti. Bet vai tad viņa ir labāka? Kur tad man paliek tie bīdelētie milti un tas tauku pods? Kā tikai es no mājām laukā, tā šai panna ar pankokātn uz plīts.

Aiz labi saprotamas asociācijas viņš pagrieza degunu pret virtuves pusi, kur Katrīnas panna tikko bij beigusi čurkstēt.

Mācītājs paraustīja plecus.

—   To es nezinu. Par to viņa man nav stāstījusi.

—    Gaidiet vien, ka par to viņa jums stāstīs. Pavaicājuši kaut mūsu pašu saimniecei. Bet tā — jūs nekā nezināt un tomēr kavējat cilvēkam dienu.

Šajā acumirklī Katrīna pabāza galvu durvīs.

—    Lūdzu nu, cienīgtēvs! Brokastis galdā, ka neatdziest.

Tas bij viņu norunātais parastais manevrs — kad kāds uzmācīgs vai pļāpīgs apmeklētājs pārāk ilgi aizkavēja mācītāju Akotu. Mārtiņš Luters uz tādiem niekiem neskatījās pārāk stingri, taču Katrīna tādā kārtā izpalīdzēja daudz biežāk, nekā katķismā atļauts. Šoreiz viņai gan par trim ceturtdaļām tīra patiesība.

Bet mācītājs Akots drīzāk bij ar mieru, lai kafija un Valmieras šķiņķis mazliet atdziest, nekā šis bezdievis aiziet nepārliecināts un neatgriezts. Viņš tikai pameta kalponei ar galvu un mēģināja novērst diskusiju tīri juridisku jautājumu sfērā.

—    Redzi, Sprici Pagalniek. Mans amata pienākums liek tev teikt, ka tu izturies netaisni un nelikumīgi pret savu sievu. Pie svētā altāra esi solījies viņu mūžam mīlēt, bet viss tas, ko es tagad dzirdu par tavu dzīvi, liecina skaidri, ka tu viņu nemīli vairs. Tātad tu esi lauzis savu solījumu. Atzīsties, vai tu esi solījies vai ne?

Abās acīs Spricirn Pagalniekam pazibēja kas nelabs.

—   Solījies, solījies! — kā jūs, mācītāj, runājat tik dumi! Solījies — nu zināms! Bet par ko? Par to, ka viņa teicās pūrā līdzi divas govis, simts divdesmit rubļi skaidrā naudā un tēva brāļa ēvelbeņķi ar visiem tiem krāmiem. Divas govis — jaunsaimniecību es būtu varējis uzņemt, ja viņas man bijušas. Un kas tur iznāca — tpi! runāt negribas. Par to veco ālavu un kārtu pusvadmalas drēbju visu mūžu mīlēt — ziniet, Akota kungs, tas nu ir drusku par daudz prasīts.

Mācītājs skatījās bezdievī un acumirkli neattapās, ko teikt. Acīm redzami tajā pats velns pamatīgi iemājojis. Pat tik daudz cieņas viņam nebij pagaidīt, lai runā viņa mācītājs — viņš turpināja pats samulsināt un sagriezt pret visu labo.

—    Kā tas bij, Akota kungs? Jūsu madama tagad dzīvo Jelgavā. Svāģers dievojās, ka viņa tur turot šūšanas skolu. Vai tad jums tāpat nebij savi solījumi pie altāra un viss, kas tur piederas klāt? Jūs jau to labāk zināt.

AAācītāfs Akots bij kājās. Abas viņa dūres dūrās galdā, v it kā gribētu to cauri izurbt. Akota kungs un tā madama — tā jau bij atklāta profanācija un nedzirdēta necieņa pret viņa amatu vispār un šī brīža svinīgumu atsevišķi. Viņam atlikās tikai viens: pieveikt šo nelieti uz patriotisma un valstiskās drošības pamatiem.

Viņš iesāka lēnām, katru vārdu kā atsevišķu svara bumbu kausā mezdams un mēģinādams apspiest balsī nepatīkamo dusmu dreboņu.

—   No visa tā, ko tu te runā, es dzirdu, ka tu esi pagalam samaitāts un pazudis grēcinieks. Ja tu būtu vienkārši maldījies un pats atzinies grēkā, tev varētu vēl tapt piedots. Bet tu esi spītīgs un līdz īkstīm apcietināts. Tu esi sociālists vai pat komunists. Tevi jānodod valdības iestā

dēm. Pasaki man skaidri, kam tu kalpo un cik tev par to samaksā.

Spriča Pagalnieka sejā un visā augumā bij redzama vislielākā nesaprašana. Atkal viņš ar vienu roku pakasīja pakausī, ar otru kādā citā vietā, tad pavērās logā, it kā gar to nupat aizskrējis tas, kas viņam atbildams.

—   Cik par to maksā?

Viņš paraustīja plecus.

—        Ja par to labi maksā … Velns, kā man līdz šim neviens par to nebij pastāstījis! Kaugerts par asi malkas maksā simts piecdesmit. Saimnieks vasarā par grāvi desmit. Bet tad zini ar, ka vakarā mugura kā nostīpota. Tur varbūt iznāktu kāds nieks vairāk un vieglāk. Vai jūs, Akot, nevarētu pateikt, kur jāpieteicas? Jūs tās lietas labāk zināt.

—   Es!?

—        Nu kā tad nu ne! Tagad jūs te pa svētdienām sludināt: Lai tava žēlastība bagātīgi izgāžas pār mūsu-

nu, jūs jau paši labāk zināt. — Cik jums par to iznāk mēnesī?

—   Mēnesī! — Vai tu esi iraks?

—        Nūjā, es zinu, — tagad jau nevar teikt. Tagad nodokļu departaments glūn uz katru tūkstoti. Bet fon der Golca laikā un okupācijas gadā jūs tāpat sprediķojāt: lai tava žēlastība pār mūsu ķeizara majestāti Vijumu otro . . . Vācieši ir bagātāki nekā mēs.

Mācītājam balss bij pavisam atdzisusi, kad viņš izdvesa:

—   Ej — tu — zaimotāj!

Bet Spricis Pagalnieks tomēr vēl negāja. Nelabais raustīja viņa mēli.

—         Un Kerenska laikā: lai tava žēlastība pār pagaidu valdību. Un cara laikos — lai tava žēlastība pār Nikolaju otro…

Abas savas nelielās dūres mācītājs bij paslējis taisni pret bezdievja krūtīm.

—   Sprici .. . Sprici Pagalniek! Vēl vienu vārdu un .. .

Bet tur vel nāca vairāk nekā viens vārds.

—   Es katros Jurģos eju pie jauna saimnieka. Jūs neejat nekur, bet kungu jums nebūs bijis daudz mazāk kā man. Mēs abi esam rokpeļņi, Akot, un tas nav patīkams amats. Neņemiet ļaunā, ja es esmu tāds padumjš cilvēciņš un labāk to pateikt nemāku. Bet savai znajai arī jūsu Jurģos vajag būt. Man liekas .. .

Kas viņam liekas, to Spricis Pagalnieks vairs nepaguva pateikt. Divas mīkstas dūres nožvīkstēja viņam gar acīm.

—   Arā, bezdievi!

Acumirkli vēlāk bezdievis jau taustījās gar āra durvju turekli. Divus acumirkļus vēlāk mācītājs Akots, pie tām pašām āra durvīm palēkdamies, kliedza:

—   Ārā! Ārā!

Bet pa priekšiņas puslogu acis pametis, redzēja, ka Spricis Pagalnieks jau aiz akas pagalmā draudzējās ar pusgraudnieka Annusa šuneli. Un atgriezies sakumpa pie ēdamgalda. Ola bija atdzisusi, salta kā tāds neizdevies galerts. Pīrāgi atkal pārsālīti, kafija salkana kā samazgas. Mācītājs Akots iekrita knūpus gultā un gulēja kā beigts. Ar slotu un putekļu slaukāmo lupatu atnākusi, Katrīna izrunājās, iztaujājās velti. Mācītājs Akots piecēlās tikai pēc pusdienas.

Maksims Tanks AVE MARIA

Baltkrievu padomju dzejnieka Maksima Tanka (dz. 1912. g.) dzejolis «Ave Marta!» liek domāt par tiem daudzajiem miljoniem cilvēku, kas savu dzīvi nelietderīgi apraka aiz klosteru sienām, kur daudz asu prātu izplēnēja cellēs, mācoties no galvas evaņģēlijus, daudz stipru roku izžuva, pārskaitot rožu kroņus un metot krustus. Sie ļaudis izgaisuši kā ēnas, nobiruši kā tukšzieži, neatstādami ne darbus, ne atmiņas par sevi.

Visu, kas dara vērtīgu mūsu dzīvi, radījuši tie cilvēki, kas cini jās un nevis rāpoja uz ceļiem, tie, kas meklēja un pētīja, cēla un radīja, netaupīdami ne sviedrus, ne asinis. Viņi iekopa tīrumus un uzcēla pilsētas, viņi šodien būvē namus un elektrostacijas, strādā rūpnīcās, skolās un fermās, stāda dārzus, audzina bērnus, raksta grāmatas un sacerē dziesmas. Viņi to dara, apzinādamies, ka nav labākas un skaistākas par mūsu dzīvi, ko viņi ceļ un veido paši savām rokām.

Klosteru zvani gurdeni zvana,

Ielās mūķeņu pulki sanāk,

Soļo pelēkas, dilstošas ēnas.

Melnos lakatos lēnām lēnām

Jaunas un vecas nāk un mijas.

Ave Marial

Nevaru vienaldzīgs paiet garām,

Ieraugot skumjo mūķeņu barā

Tevi — pagātnes važās kaltu,

Tomēr jaunu, lepnu un staltu!

Melnās acis uguni sijā, —

Ave Maria!

Kaut gan pleci plīvurā tīti,

Tomēr samanāms augums spītīgs:

Strauji viļņojas krūtis stingras,

Tavas rokas — slaidas un vingras,

Tavas kājas, kas dejā vijas, —

Ave Maria!

Nevis marmora krustu lielu, —

Tavu skaistumu gribētu pielūgt.

Saproti pati — klosteru sienās

Satrūd tavas jaunības dienas!

Tev taču jādzied un jādejo bija, —

Ave Maria!

Galvu pie krusta klusējot nokar,

Lūgšanu kroņi sasaista rokas.

Nomet skrandas, ko priesteris devis,

Zeltīti lauki aicina tevi!

Tev taču druvas jāpļauj bija, —

Ave Maria!

Naktīs vērotu zvaigznes un koku Draugam pretī pasniegtu roku. Kādreiz, audzinot varenus dēlus, Justu mātes lepnumu kvēlu.

Tev taču bērni jāauklē bija,

Ave Maria!

Varbūt lūgšana mana, dzirdi, Satrauks tavu spītīgo sirdi, Varbūt tomēr … Kaut arī tagad Jauno mūķeni saltas un smagas Paslēpj tumšā klostera sijas… Ave Maria!

Jānis Niedre ROZĀLE PIE BIKTS

Ak, cik svēts, cik nepieejams pasaulīgajām interesēm izskatās mācītājs ticīgajiem dievkalpojuma laikā! Tāds viņš droši vien šķita ari Rozālei, par kuras piedzīvojumiem vēsta Jāņa Niedres (dz. 1909. g.) stāsts «Rozāle pie bikts». Bet īstenībā virs, kas altāra priekšā skaita lūgšanas, ir pasaulīgu domu un vēlējumu pilns: ne tādēļ viņš uzvilcis garīdznieka tērpu, lai staigātu atteikšanās ērkšķu ceļus, bet gan lai labāk nodrošinātu savas pasaulīgās intereses. Un tajās ietilpst ne tikai ēšana, dzeršana un paaugstinājums baznīcas amatā.

Tur, kur baznīca sastāda daļu valsts varas, baznīckungi pieraduši lūkoties uz draudzi kā uz savu dzimtmuižu, kur viņu griba — augstākais likums. Lai tikai kāds ticīgais pamēģina ierasties pie mācītāja tukšām rokām vai laikus nenomaksāt baznīcas nodevasl Lai tikai kāda meitene iedrošinās neatnākt uz «grēku sūdzēšanu» pie baznīckunga mājās! Reliģiozo sieviešu vientiesību mācītāji vienmēr izmantojuši savtīgiem nolūkiem, īpaši katoļu garīdznieki, kam baznīcas likumi aizliedz precēties.

Bet ne vienmēr ticīgās «māsas» sapratušas, kādu pagodinājumu dievs viņam izraudzījis, un dažam baznīckungam izgājis arī tā kā šajā Jāņa Niedres stāstā.

Klostera durvju priekšā Rozāle brītiņu apstā-

jās, lai sakārtotos pirms ieiešanas svētajā

vietā.

Savādi gan! Vasaras tveicīgums jau pāri,

iesākušās pirmās rudens lītavas, bet viņai

tik karsti, tik karsti, ka vai nu. Seja deg, rupjais linu

krekls līp pie muguras. Rozāle saslapina ar siekalām laka-

tiņa stūri, pārvelk ar to pāris reižu pār pieri un vaigiem.

Ko teiks baznīckungs, ja viņa parādīsies šitik sakarsusi? Jānožēlo grēki, bet izskatās tāda, it kā taisītos mesties Justinam ap kaklu.

Klostera mājā iečīkstējās durvis. Rozāle sagrāba rožu kroni un, vēl zemāk noliekusies, skaitīja lūgšanu «Sveicināta». Jau nezin kuro reizi šajā pēcpusdienā.

Bija kaut kā neparasti, kaut kas baidīja. Pagājušo svētdienu viņa jau grēkus izsūdzēja: vienlaik ar māti un Staris Borbalu. Vissīkākos pārkāpumiņus pastāstīja dieva vietniekam. Bet šis ņēma Rozāli tirdīt. Par meli dieva priekšā gribēja pataisīt.

—    Rozāle, tu man kaut koi slēp, — svētais tēvs pārmeta. — Tādai jaunai un skaistai meitenei, kāda esi tu, būs ne viens vien pārkāpums uz sirds.

Rozāle mocījās, pūlējās pat atcerēties, cik reižu izšņaukusi degunu rīta pātaru laikā, kā gavēnī domājusi par tauku putru, bet baznīckungam nebija un nebija gana. Pēdīgi viņa apraudājās.

—    Labi… Es tevi uzklausīšu vēlreiz, — Rozāli atlaizdams, garīgais tēvs noteica. — Piektdien pievakarē atnāc pie manis uz klosteri! Atsvabināsi sirdi no grēku nastas.

Rozālei bija jānāk. Ko lai viņa citu darītu? Reiz baznīckungs saka, tad katrā ziņā viņa ir liela grēciniece. Un tādai nožēlās jāstaigā ārpus kārtas. Dīvaini tikai, ka grēksūdze nolikta piektdienas vakarā pie baznīckunga mājās.

Vakarā . .. Rozālei pašai par to šaubas nerastos, bet draudzē par vēlajām grēksūdzēm klīst dažādas valodas. Nu, pavisam nejaukas … Zināms, visvairāk runā Celminieku salas puiši. Viņi visādas negantības pa pilsētu saklausījušies. Vecie un prātīgākie cilvēki gan neviens tādas nelietības ne' mutē neņem.

Bet kāpēc Rozālei par to galva jālauza? Baznīckungs ir baznīckungs — svēts vīrs. Ja viņš liek ko darīt, tad tā ari vajag. Par godu jaunavai Marijai un citiem svētajiem. Cik tādu baznīcai gadā nav jāgodina? Vai vienkāršam cilvēkam paturēt prātā, kas un kā katram pienākas?

Rozāle pavēra krāsainiem stikliem greznotās durvis. Tās griezīgi iečīkstējās, un Rozāle pārmeta krustu.

Jāiet bija pa tumšu, zemu gaiteni ar daudzām sāndurvīm. Aiz tām dzīvojot svētie tēvi — mūki un lūdzot par visiem katoļu grēciniekiem. Jau sen ļaudis būtu ķērusi soda roka, ja vien baznīcās un klosteros nebūtu dieva kalpu, kas nopūlas ar aizlūgšanām. Gaiteņa galā dzīvoja pats svētākais no visiem, pie kura viņa šodien aicināta. Liels, brūngans pulkstenis ar Marijas svētbildi karājās virs baznīckunga durvīm.

J^ozāle zina: tas svētās brīnumdarītājas jaunavas pulkstenis. Pats svētais Andrīvs esot to kādreiz uzdāvinājis klosterim. Visus šos gadus pulksteni neesot skārusi neviena mirstīgā roka. Pati debesu jaunava draudzes lūgšanu laikā ierodoties un to par jaunu uzvelkot.

Cik tas dobji tikšķ! Gluži kā kūlēja motors, ko pērnruden bagātajam Verpelim uzstādīja baltiešu meistars — puisis ar asu mēli. Ko tikai viņš nezināja! … Un pret svētajiem stāstiem! Ielej motorā petroleju, noklikšķina dažas reizes lielo kloķi un, tikko mašīna sāk plīkšķēt, izmet ziņkārīgajiem, kas stāv turpat: «Parau, iet bez pātariem un bez krusta!» Zēl, ka puisis tik ātri aizbrauca no sādžas. Vakara stundās un svētdienā pastāstīja tik daudz pasau

līgi brīnumaina, ka vai galva apmulsa. Rozāle gandrīz iemīlējās sprogainajā karstgalvī.

Trīs večiņas pie baznīckunga durvīm gaidīja savu kārtu. Jaunais baznīckunga palīgs, nākamais dvēseļu gans, tirdīja to, kura, nometusies ceļos, raudāja bez mitas:

—    Nu ir prauls! — palīgs lādējās. — Nāk pie baznīckunga, bet svētās nodevas nav maksājusi. Vai agrākos gados kāds uzdrīkstējās ierasties tukšām rokām? Svētās nodevas samaksāja laikus katru rudeni, pavasarī mesas tiesu un par katru sevišķu vajadzību arī vēl. Kas bagātāks, ņēma līdzi aitiņu, kas nabagāks — zosi un spainīti sviesta. Vēl nabagāks — vistiņu un olu kurvīti. Tāpat naudu. Bet tagad? Visi, domāt, velnam dvēseles parakstījuši. No kā lai pārtiek baznīckungs, no kā lai baznīcu uztur? Ko lai viņš sūta katoļu pavēlniekam Romas tēvam?

Ko lai nesu, kungs, esmu nabadze! Mitinos, kur pagadās, pārtieku no druskām, no atbirām. Ne man mantas, nekā …

—    Tik, cik baznīcai pienākas, katram jāprot sakrāt. Cilvēku, kas nenomaksā svētās nodevas, velns ar visiem bērniem aizraus uz vistumšāko pekles kaktu. Saproti! . . . Bet ar tevi ne tikai šitas vien. Vidsaliešos dzīvodama, tu vairākkārt runājusies ar sarkano bezdievju skolotāju. Jā,jā!

—    Kot’ es, kungs, vecs cilvēks, zināju? — tincinātā klanījās un pārkrustījās. — Prasīja, kā ejot, cik pagasts maizes dodot.

—    Cik pabalsta tev saņemams, to zina baznīckungs! — palīgs atkliedza.

Tai mirklī no baznīckunga istabas iznāca sīks zemnieciņš ar rūsganu bārdu un rūsganā svārkā. Nostājies šaipus sliekšņa, viņš blisināja savas ūdeņainās acis, laikam vēl neatskārzdams, par ko īsti baznīcas pavēlnieks viņu

tikko rājis. Rūsganajam, tā stāvot, piemetās klāt viena no sievām. Rozāle dzirdēja, ka viņa jautāja:

—    Nu ko? Vai nenolādēja vis?

—   Grūti gāja. Izsunīja, izsunīja, lika nomaksāt desmitkārtīgo. Tā kā man naudas tik daudz nebija, parakstīju vekseli. Pašam uzlika apaļu mēnesi lielo gavēni. Ierakstīja kristīgo partijā un bērnus jaunatnes pulciņā.

—    Pēteri? Aņai vēl nav pilni seši.

—   Arī Aņu. Kristīgo pulciņš katram esot par svētību. Redz… — runātājs aprāvās. Noklaudzēja celles durvis, tajās parādījās baznīckungs. Satrūkusies Rozāle ķēra atkal pēc rožu kroņa. Tikai pirksti un lūpas kā nosaluši. Ne kreļļu zīlīti uz priekšu pabīdīt, ne vārdu pateikt.

Noskatījis sanākušos, baznīckungs pamāja Rozālei.

—   Nāc iekšā. Pārējie lai ierodas nākamo otrdien. Man pašreiz lielā grēksūdze.

Trīcēdama Rozāle apstājās celles kaktā. Pie galdiņa, kur altārītis, pieiet neuzdrīkstējās. Nesaprata, vai gaidīt, kamēr baznīckungs taujās, vai sākt atzīšanos tūlīt. Par to lieldienu piektdienu, kad viņa ēda tauko šķēli.

Baznīckungs ar noklaušināšanu nesteidzās. Pacilāja krucifiksu un svečturus uz mazā altārīša, apgāja visapkārt cellei. Garām ejot, pavilka guļamlāviņas pārklāju — pelēku gultas segu, pavēra durvis uz priekšiņu, pasauca kalpotāju. Lika uzklāt galdu. Rozāle domāja, ka nu viņš grib pārliecināties, kā grēku sūdzētāja ir gavējusi un kā izturēsies, ēdienu sajutusi.

Lai tad ar: viņa būs dūšīga. Kad uz galda jau bija sarindotas smaržīgi kūpošas bļodas un pudele ar glāzēm, baznīckungs aicināja Rozāli sēsties klāt.

—   Baznīckungs, es pārbaudījumu izturēšu. Zinu, ka šodien ir piektdiena.

—   Un tad?

—   Baznīckungs, es neiešu.

—   Kā — nenāksi?

—    Baznīckungs, šodien piektdiena, bet galdā cepta cūciņa …

—    Nerunā niekus. Cilvēkam jāgavē tikmēr, kamēr viņš atrodas grēcīgā apkārtnē. Svētā vietā ēdienam nav nekādas nozīmes. Redzi, cik daudz visapkārt svētbilžu un krucifiksu! Šepat altāris lai. Skapis pilns ar grāmatām — svēto dzīves aprakstiem.

Kā ne: Rozāle to visu redzēja gluži skaidri. Ir svētbildes, ir krucifiksu, ir altāri — visu.

—   Bet, bet… pie baznīckunga galda .. .

—    Nu, īsteni pie baznīckunga galda. Se, iedzer šo svēto dzērienu! Tās ir Jēzus asinis, ko grēksūdzē baudām.

Kā lai Rozāle dzer Jēzus asinis, grēciniece būdama? Pat baznīcā to dara tikai pats baznīckungs, ņemdams uz sevi visus draudzes grēkus. Nē, viņa nevar, nevar … Bet dieva kalps ar vienu roku pietur Rozāles galvu, ar otru paceļ glāzi un sāk liet mutē saldo dzērienu.

Nē, Jēzus asinis nav vis rūgtas, kā māte apgalvoja. Baznīckungs steidza ieliet viņai vēl otru mēru.

—    Cik viņas saldas, tās Jēzus asinis… — Rozāle aplaiza lūpas.

—   Tikpat saldas kā mūsu atbrīvošanās no grēkiem, — baznīckungs čukst Rozālei pie auss un nezin kālab velk viņu sev klāt. Rozālei liekas, ka nupat laiks sākt grēku sūdzēšanu, bet baznīckungs turpina kaut ko nesaprotamu murmināt ausī. Meiteni pārņem viegls reibonis, un viņa nezin neko labāku kā atkal iedzert kausu Jēzus asiņu.

Kļūst vēl jautrāk. Rokas pašas no sevis ceļas uz augšu. Lejot dzērienu mutē, strūkliņa burbuļo kā ūdens no avotiņa pie Justina mājas.

«Laikam tā jānotiek, kad iedzertas Jēzus asinis,» Rozāle kā pussnaudā domā un ļauj, lai baznīckungs glāsta kaklu. Baznīckungs Rozālei tagad šķiet kā teiksmainais

erceņģelis, kas ved dievam uzticīgās dvēseles debesu svētajos pagalmos.

Bet kas tas? Tās vairs nebūt nav erceņģeļa rokas. Tie ir karsti, kāri pirksti.

Sajā mirklī Rozāle ierauga pavisam tuvu baznīckunga iekāres pilnās acis un atjēdzas. Grūž viņu prom, bet svētā tēva rokas kļūst vēl uzbāzīgākas.

Rozālē saceļas niknums. Vai ar tādiem vien viņa tikusi galā? Urpina Donāts vēl tagad griežas uz otru pusi, kops viņa Jāņos tam par uzmākšanos iedrāza ar mēslu dakšām. Lai nemēģina! Kā kapļi taukajā sejā iecērtas Rozāles nagi. Baznīckungs iekaucas un atlaižas. Un nav vēl viņš apgriezies, kad Rozāle jau atrodas pie durvīm. Aizbultētas … Ar spēku, niknumā kūsādama, Rozāle grūž tajās plecu. Vēlreiz … un. vēl … Gaitenī aiz sienas kaut kas ieklinkšķas un nokrīt smagi kā stiklu maiss uz klona. Bet durvis atsprāgst vaļā. Skrejot pa gaiteni, Rozālei liekas, ka viņa uz grīdas redz jaunavas Marijas seju. Taču — ko visu cilvēks uztraukumā nesaskata.

… Svētā Andrīva klosterim dāvināto pulksteni piektdienas vakarā gribējis nozagt velns. Tāda vēsts drīz paklīda pa Latgali. Baznīckungs nešķīsto esot laikā pamanījis un ar krusta zīmi aizsprostojis tam ceļu. Velns bēdzis, bet baznīckungs tomēr piespiedis viņu cīnīties. Cīniņa brīdī svētais tēvs nav laikus pamanījies pārmest krustu, un nešķīstais ieklupis ksendzam sejā. Svētā Andrīva pulkstenis gan esot nolikts savā vietā, bet neejot. Iekustināt to varēšot tikai ar visas draudzes piederīgo lūgšanām baznīcā.

Rozāle baroja pusdienas reizē lopus, kad viņas māte priekā degošām acīm pārradās no ilgajām lūgšanām.

—   Ak Rozālīte, dārgo meitiņ … Būtu tu redzējusi! Būtu tu redzējusi… — māte gandrīz vai raudāja aiz saviļņojuma. — Vai puse Latgales ticīgo kopā, vismaz no

piecām draudzēm. Trīs sveši baznīckungi, daudz pilsētnieku un |aužu, to (aužu .. . Mūsu baznīckungs stāv klostera priekšā, skaita latīnisko, svešie tēvi viņam blakus. Visi grēcīgie pagalmā uz ce|iem. Lūdzamies no sirds. Un tad, tad… pēc svētās meses klosterī svētā Andrīva pulkstenis pats no sevis sācis kustēties un bez tam vēl jauki spēlēt. Redz, meit, kādus brīnumus svētie spēj!

—   Vai baznīckungu velns stipri saplūkājis? — Rozāle ieprasījās.

—   Nu taisni kā ar kapļiem. Site pie acīm, pie nāss un vēl te. Kā vēl nav acis ķēris?

—   2ēl gan, — un Rozāles laipnā seja pēkšņi kļūst īsti nedraudzīga.

Kopš viņas piektdienas Rozāle vairs nav baznīcā redzēta. Baznīckungs uz grēksūdzēm viņu arī neaicina. Bet vietējais pulksteņmeistars pārcēlies uz pilsētu. Strādājot labākā vietā, pie kāda attāla baznīckunga radinieka.

Kam ir zinātne — tam nav vajadzības pēc reliģijas.

Johans Volfgangs Gēte

Reliģija — tā ir cilvēku apdullināšanas māksla, lai novērstu viņu domas no tā ļaunuma, ko viņiem šajā pasaulē nodara tie, kam pieder vara. Cilvēkus iebiedē ar neredzamiem spēkiem, un piespiež viņus bez kurnēšanas pakļauties ciešanām … viņiem dod cerības uz svētlaimi viņpasaulē, ja viņi samierināsies ar savām ciešanām šajā pasaulē.

Pols Holbahs

Par ko arī nelūgtos cilvēks — viņš lūdzas par brīnumu. Katra lūgšana galu galā aprobežojas ar to: «Varenais dievs, dari tā, lai divreiz divi nebūtu četri!»

1. Turgeņevs

Jānis Niedre TICĪGO LIETAS

Padomju varas pastāvēšanas pirmajos gados mūsu republikā dažs labs garīdznieks nevēlējās samierināties ar savu privilēģiju zaudēšanu un mēģināja jaukties iekšā Padomju valsts lietās, kavēt jaunās dzīves celšanu. Vienu no tādiem vīriem mēs redzam baznīckunga Vaikuļa personā Jana Niedres stāstā «Ticīgo lietas». Viņam ak/īvi palīdz māsa Olga, mūķene.

Pilni žults viņi izdomā visādus paņēmienus, lai mulsinātu laužu prātus. Viņi staigā apkārt pa zemnieku sētām, izplatīdami baumas, biedē ticīgos ar elles ugunim un izslēgšanu no baznīcas, organizē «pulciņus», slepeni kūda pret kolektīvajām saimniecībām un ķeras ari pie provokācijām, lai kompromitētu vietējos sabiedriskos darbiniekus. Vaikulis nosoda visti, kas dara vieglāku un gaišāku zemnieku dzīvi, jo reizē ar labklājības un izglītības augšanu arvien vairāk zūd baznīcas iespaids, samazinās cienīgtēva ienākumi.

Bet cilvēki mūsu dzīves plūdumā aug strauji — gan tie. kas sēž skolas solos, gan tie, kas strādā kopsaimniecību fermās un tīrumos, gan arī tie, kas, līdzīgi vecajai Agatei, šodien vēl aptekā vienu otru cienīgtēvu. Tādēļ Vaikuļa neveiksme nav nejaušība. Tā ir kārtējā tumšo spēku sakāve, saduroties ar padomju dzīves īstenību, ar darba cilvēku modrību un savas taisnības apziņu.

No gājiena pa zemnieku sētām baznīckungs

Vaikulis pārradās mājās gluži sabojātā omā.

Iziedams no ciemata, viņš zināja, ka kol-

hoza pajūgus velti gaidīt, ka vajadzēs brist

pāri potītēm, svīdēties un pretvējā slēpt

muti mēteļa apkaklē. To visu viņš paredzēja, bet nevarēja

iedomāties, ka Jasiešu draudzes piederīgie būs tik atturīgi

baznīcas kunga uzņemšanā. Pret baznīcu atvēsušie tā no-

cietinājušies, ka nedomā tikt klāt to dvēselei. Tikai vienu

pašu Brolīšu Piteru izdevās atgriezt uz dieva ceļa, bet ko

nozīmēja viena mazticīga iegūšana baznīcas klēpim, ja

lūgšanu reizēs tu redzi vairs tikai večiņas, ja agrākie svēt-

bilžu nesēji, augumā staltākie vīrieši, kļuvuši par kolhozu

aktīvistiem un ja skolotāja Zepe ar saviem pulciņiem sa-

tracinājusi vai it visus ciema jauniešus? Turklāt vēl nepa-

tikšanas paša namā — ar saimnieci. Izlaidusies viņa

Agate, kas baznīckunga mājās paklausīgi kalpojusi as-

toņpadsmit gadus, no tiem pēc viņa — Vaikuļa pavēles

septiņus. Līdz šim par Sperkāju Agati nebija otras klusā-

kas un padevīgākas dvēseles. Bet pēdējā laikā arī šai spu-

ras pieaugušas. Pa kino snaica kaklu, pa klubiem un sa-

pulcēm klaiņo.

—    Nu i pasaule! — Baznīckungs nometa pa roku galam ceļa portfelīti un sāka atģērbties. Laiks bija nosnausties pēcpusdienas reizi. Ne gultā — tepat, uz dīvāniņa …

—    Uz postu, acīm redzot uz postu … — Vaikulis guldamies pūta. — Uz pirkstiem var saskaitīt istabas, kurās atradīsi pie sienas dievmātes bildi. Sādžu krucifiksos pat kauns skatīties. Nomelnējuši, saplaisājuši kā dūņās nogulējušās siekstas. Jēzus tēls pie krusta aplupis un noplucis kā purva čakārnis. No žodziņiem ap krucifiksu nav nekas pāri palicis. Bet Brokānos, ceļa pretējā pusē, kā izsmiekls uz kārtīm gaisā izslieti putnu būrīši. Putnu būrīši iepretī krucifiksam? Un tas viss jāredz Jasiešos, agrākajā bīskapa draudzēl

Taču svētbildes un krucifiksi ir tīrie nieki, salīdzinot ar to, kas jāpiedzīvo sarunās ar zemniekiem. Vecās kārtības mīļotājus vari meklēt starp kolhozniekiem tāpat kā melnos svēteļus starp baltajiem. To vien dzird — kā ātrāk izbūvēt saimniecības ēkas, kā iekārtot brigādes un posmus. Būšot vieglāk strādāt, varēšot kulturālāk dzīvot… Kultūru sādžu vīžaiņiem iegribējies, ko tu neteiksi! Un pamēģini tiem iestāstīt, lai nesteidzas ar vecās akas aizbēršanu. Iecirtās Lujānu Izidors, aizliedza pēc viņa — baznīckunga padoma meitai ierakstīties traktoristos, un kas iznāca? Franciska aizgāja no tēva mājas kā briedis pa lauku. Izsēdējās mehanizatoru skolā, tagad rībina mašīnu un stāsta katram, kas nav slinks uz klausīšanos: baznīckungs ar mūķenēm jaukuši un jaucot tēvam galvu.

Tpu tu nolādētā! Bet lai necer tik vienkārši baznīcu atmest pie malas! O nē! Baznīca ir spēks! Katoļu baznīca tiek no pašas Romas vadīta. Lai Romu pievārētu, tur tādi spēciņi par vājiem. Jā, jā!… Pagājušajā gadā, kad viņa eminence* paters Francisks apceļoja katoļu draudzes, arī viņš, Vaikulis, paslēpa azotē savu graudiņu svētā tēva gudrības. Katoļu baznīca kļūst darbīgāka, pāriet uzbrukumā pret neticīgajiem.

Kaut cik nomierinājies, baznīckungs iesnaudās un pamodās tikai pēc tam, kad pārnākusi saimniece kaķa soļiem līkāja pa istabu. No puspavērto plakstu apakšas Vaikulis sekoja Garās Agates kustībām un prātoja, kā turpmāk pret viņu izturēties. Vēl pirms pusgada par to galva nebija jālauza. Jau kopš agras bērnības tēvs Agatei bija pasācis ar koku dzīt ārā no galvas gribu patstāvīgi rīkoties. Bet nu uzreiz — nav vairs tā kā agrāk. Izrādās, Agatei ir pusmāsa Aņa, brigadiere Vorošilova artelī. Agate sākusi ar to draudzēties.

—    Jānoliedz … — baznīckungs nolēma. — Jāsaņem kā knaiblēs. — Un, aizmirsdams, ka visu šo laiku izlicies aizmidzis, uzsauca saimniecei:

—   Agate, kur tu vazājies?

—    Es nekur nevazājos, — kalsnā sieva pagrieza šauro vāveres seju uz kunga pusi, bet klāt vis nenāca. — Biju pie miliča.

—   Miliča? — Vaikulis ieplēta acis. — Kāda miliča?

—    Mūsu pašu miliča. «Brīvajā ceļā» noķerti zagļi. Divi tēvaiņi no piektās brigādes un Ruskuļu Monika. Nopratinātājam Ruskuju Monika pateikusi, ka no kolhoza ņemt nav nekāds grēks. Kolhozi, redz, esot no komunistiem, bet komunisti esot pret baznīcu. Un, kas pret baznīcu, tas pret cilvēkiem. Nu, atsauca milicis mani un vēl dažas noskaidrot, kā tur esot.

Vaikuli apņēma it kā karsts vilnis. — Nu, un jūs, un tu?…

—    Ko es no tādām lietām varu zināt, — Agates seja palika mierīgi vēsa. — Sacīju, lai pajautā garīgajam tēvam. Ar baznīckungu runā daudz cilvēku. Vienam viņš saka to, otram citu. Ko es varii zināt?…

Vaikulis uztrūkās kājās. — Nu, paskat, ko tāda stulbene var saputrot! Vēl uz nopratināšanu izaicinās! — Bet viņš norija sājo kumosu, pamīņājās uz vietas un nosacīja tik rāmi, cik vien bija spējīgs:

—   Tu, Agate, pabeidz, kas darāms, un tad aizteci uz viņu galu! Lai svētā priekšniece māsa Olga atnāk pie manis!

—    Ārkārtīgi nepatīkama lieta, — baznīckungs murmināja, iegājis blakus istabā, tā sauktajā amata kambari. Te visa iekārta atgādināja klostera celli: neliela, iegarena telpa, ar dēļiem sašaurināts logs, tumši krāsotas sienas, vienkāršs krustkāju galds, divi lauku amatnieka taisīti krēsli. Pie sienām daudz svētbilžu, kaktā mazs al-

tārīlis, uz galda krucifikss. Ar blāvu gaismu dega lampa. Amata istabā Vaikulis uzturējās tad, kad pieņēma draudzes locekļus vai ari apmeklētājus no citurienes.

—   Ārkārtīgi nepatīkami! — Vaikulis atkārtoja, grozīdamies cietajā krēslā. — Galva tādai Monikai atskrūvējusies, vai? Līdz šim neviens pats nevarēja sacīt, ka viņš ir no tādiem baznīckungiem. Septiņus gadus nodzīvoja klusītiņām un ar apdomu. Nevienā vietā kāja neaizmetās. Bet nupat komunistiem būs ko malt rītā un vakarā. Visvairāk skolotājai Zepei, ciema aģitatoru komandierei. Sak, te nu jums ir baznīca un dieva kalps! Jau tā šitā sasodītā komjauniete buntoja bērnus pret vecākiem, pagājušajos svētkos baznīcas gājienā vecas sievas kā izsmiekls ar ziedu kurvīšiem apkārt staigāja un bīskapam puķes ceļā kaisīja. Eh, vajag ar tādām skolotājām pasaule rasties!. ..

Māsa Olga ienāca vēlu — desmitajā stundā. Viņa bija vēl gados jauna un labi saglabājusies sieviete. Pat mūķenes tērps ar melno galvas segu, kuras vienīgais rotājums — baltā apmale virs pieres, nenoslēpa viņas pievilcību. Slaika, labi noaugusi, pabālu, bet citādi veselīgu sejas krāsu, nopietnām, pelēkām acīm un nelielu muti viņa atgādināja agrāko laiku augstāko aprindu dāmu. Jādomā, māsa Olga ari tiešām nāca no kādas bijušo augstmaņu ģimenes. Vismaz Vaikulim bija iemesls tā spriest. Māsa Olga zināja daudz ko tādu, ko nezināja Vaikulis. Turklāt mūķene bija apveltīta ar lielisku izdomas spēju. Apbrīnošanas vērts bija māsas Olgas noorganizētais mūķeņu un ticīgo sieviņu adīšanas un šūšanas pulciņš, tā dēvētais artelis. Džemperus un kostīmus tajā pasūtīja no tālas apkārtnes. Sarunās ar pasūtītājiem var uzzināt daudz ko svarīgu un pavērst cilvēku prātus katoļu baznīcai vēlamā virzienā.

Ienākusi istabā, mūķene bez uzaicinājuma atsēdās bri-

vajā krēslā, grīni paraudzījās baznīckunga izplūdušajā sejā un noprasīja:

—   Nu, kas?

Vaikulis atsēdās pretī un smagi izdvesa:

—    Ruskuļu Monika… Izmuldējusi: baznīca inācot ņemt sabiedrības mantu. Un velns viņu zina, ko citas vecenes nopratināšanā nebūs izpļāpājušas.

—    Vai vikārs* domā, ka viņiem jau ir radušās noteiktas aizdomas? — mūķene savilka augstā lokā savas ogļu melnās uzacis.

Vaikulis neveikli sagrozījās krēslā.

—    Es gribu zināt, vai ir kas konkrēts vai ne, — māsa .Olga nozibsnīja ar pelēkajām acīm. — Lūdzu, atbildiet man skaidri! Loģiku taču jūs esat mācījies. Vismaz Kalupes dekānam*, pie kura nostrādājāt palīga gadu, loģika bija stiprā puse.

—   Man liekas …

—    Klausieties, vikār! — un Vaikulis pamanīja, ka sadreb jaunās mūķenes slaidie, baltie pirksti. Laikam bija pa nopietnam noskaitusies. —t Lūdzu, izsakieties konkrēti!

—    Konkrēti gan man vēl nekā nav … Bet aģitatori un skolotāja Zepe . . .

—   Muļķības! …

Nokauninājusi neveiksmīgo baznīcas kalpu, mūķeņu priekšniece pārgāja pie sāpīgā jautājuma praktiskas apspriešanas. Par Ruskuļu Moniku pagaidām klusēt. Vispār nelikties ne zinis, ja nesauc nopratināt. Ticīgajām večiņām jāsteidz pavēstīt, ka tos, kas baznīcu apmelo, ķers briesmīgs sods. Un visā drīzumā. Bet skolotāja Zepe jāievelk stipros tīklos. Viņa jau pašlaik pie tīkla malas ir piegājusi, pati negribēdama un nedomādama. Kā nekā sieviete, turklāt vēl jauna un glīta. Greznoties grib, drēbes šūt grib, adītu džemperi valkāt arī grib … Bet ciemā cits neviens tā neprot adīt kā klostera arteļnieces. Ar dzijām pie vecās Jo-

ninas Zepe jau reiz bijusi. Tātad vajag rīkoties ar galvu. Teiksim, ziemas svētku vakarā, kad kristīgie notur kopīgu mielastu, Zepe jāataicina pie Joninas: lai šujamo pielaikotu, piemērītu vai ko citu. Tai brīdī ienāks baznīckungs un viņa māsa Olga. Tikai palūgt krūzīti tējas, lai sasildītos ziemas aukstumā. Zināms, tēju pasniegs arī Zepei. Tad parādīsies ziņkārīgi garāmgājēji…

—    Māsa Olga, jūs esat dievīga! — Baznīckungs Vaikulis juta, ka viņā sāk atgriezties šodien krietni apsīkušais dzīves prieks. — Jēzus Marija, cik tas jauki! — Aģitatoru komandiere cilpās — un nekāda partijas komiteja neko nevarēs glābt.

Prieka uzplūdumā baznīckungs Vaikulis piedāvāja mūķeņu priekšniecei glāzi tokajieša, bet saņēma noraidošu atbildi. Māsa Olga steidzās. Vaikulis izteica nožēlu, bet sirds dzi|umos pats neko vis neskuma. Vai nu mazumu viņš līdz šim vienatnē izdzēris? Nav vairs vecie laiki, kad baznīckunga sabiedrību meklēja ievērojamākās personas apkārtnē, kad glāzīte debesu nektāra šķita salda tikai tad, kad pieskandināja otrai, trešai un ceturtai līdz malām pildītai glāzītei.

Piektdiena Jasiešu draudzes ganam sākās pelēcīgā noskaņā. Apmeklētāji — svētdien laulājamais pāris — mēģināja kaulēties. Gribēja maksāt tikai divdesmit rubļus, bet laulāties taisījās pie pilnas sveču gaismas. Pleikas gatavie, lai nesacītu vairāki

Nepatīkamajam darījumam sekoja nepatīkama saruna ar Garo Agati. Lai saņemtu to rokās, kā nākas, ieaicināja pie sevis amata istabā. Lielāka iespaida labad pagrieza krucifiksu uz tās pusi un iesāka, kā tādās reizēs parasts, skaidrot atkritējas grēku smagumu. Ko šī noziegusies, kāds sods draud pēc nāves un kādas nelaimes gaidāmas šai pasaulē. Iespējams, ka viņš izteicās parupji. Iespējams, arī par daudz skaļi. Kā agrākos laikos. Aizmirsa, ka pa

domju iekārtā ari baznīcas vīri mainījuši balsi. Bet Agatei uzreiz spuras gaisā.

—        Baznīckungs, es neesmu kurla, — viņa cirta pretī.

—   Tādiem vārdiem ar mani nerunājiet! Es arī esmu cilvēks, lai gan nemācīta. Bet mācību, ziniet, tagadējos laikos var visi iegūt. Pusmāsa Aņa pirms gadiem bija tikpat tumša kā es, bet tieci tu viņai šodien klāt!

Baznīckungam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu dabūjis triecienu pa pakausi. Viņa saimniece, viņa kalpone, uzdrošinās runāt pretī! Nu, pagaidi tu man! Viņš nolādēs … Ar visbriesmīgākajiem baznīcas lāstiem apkraus dumpīgo galvu. Lai viņa pēc tam mēnesi, divus mēnešus, pusgadu rāpo pa klonu! Lai visas svināmās dienas, svētdienas, piektdienas vakarus atsegtu galvu tup nabagu vietā baznīcas aizdurvē un lūdzas, kamēr ceļi kļūst jēli, kamēr lūpās sametas tulznas!…

Taču pašreiz tādu izrādi sarīkot nebija īsti piemērota reize. Tam jānotiek baznīcā, visu ļaužu acu priekšā. Un, kad vakarā sarkanā Zepe būs māsas Olgas tīkliņā, kad draudzē visās malās runās uņ čukstēs, ka komunisti paši vis nedara to, ko citiem ieteic, tad būs pienākusi arī šitās pārgalvnieces reize.

Tā pārlicis baznīckungs Vaikulis uzslējās savā varenumā un parādīja Agatei ar roku uz durvīm:

—    Izej! Pats sātans runā ar tavu muti…

Taču notikumi vakarā pie mūķeņu arteļa adītājas Joninas izvērsās gluži citādāk, nekā baznīckungs un māsa Olga bija izdomājusi. Sākumā likās, ka viss rit gludi kā diegs no spolītes. Skolotāja ieradās paredzētajā laikā, ar adītāju viņai ievilkās īsti sievišķīgas sarunas, kādas mēdz būt šūšanas reizēs: par džempera piegriezumu, rotājuma lielumu, par pogu skaitu un krāsu. Likās, visi notikumi spēles dalībniekus nes strauji pretī iecerētajam atrisinājumam. Nupat jau baznīckungs ar māsu Olgu taisījās

nospiest durvju rokturi, lai sāktu tēlot nosalušus ciemiņus… Tieši tajā mirklī mūķeņu sasauktajiem garāmgājējiem iekārojās ieskatīties pa logiem adītājas dzīvoklī, bet māsai Izabellai, kuras pienākumos bija tējas trauku ienešana, pats nelabais lika saukt pāri visai virtuvei: «Baznīckungs, baznīckungs! Atstājiet durvis nepievērtas, lai es varu iziet ar traukiem.»

Skolotāja uzreiz apķēra, kas un kā …

—    Ak tad mani pārsteigt esat nodomājuši? — noprasīja tik izaicinoši griezīgā tonī, ka Vaikulirn klausoties zobi sasitās. — Ar baznīckungu un tām tur uz ielas esat sačukstējušies? Nu, aiciniet, — saka Joninai, — visus iekšā. Parunāsimies pie tās pašas reizes. Dažu labu no tiem, kas tagad ap palodām snaicās, kolhoza valde jau sen grasījās saukt priekšā. Kad beidzot tie sāks strādāt, nevis apkārt blandīties?

Un Jonina, šo uz vārda paklausīdama, saaicina visus, pat Garo Agati, kas nez no kurienes te gadījusies. Nu Zepe sāk visus svētīt tā, ka tu, cilvēks, uzreiz neapjēdz, ko sacīt pretī.

—    Izprovocēt, — saka, — sadomājāt mani, slazdā iedzīt gribējāt? Citreiz jūsējiem gan ir palaimējies, bet nu vairs nav senās dienas. Tagad arī mēs esam daudz ko mācījušies. Protam saskatīt arī to, kas paslēpts aiz skanīgiem vārdiem, aiz dievbijīgām nopūtām un ārējas laipnības. Kāpēc mūķenes un klostera arteļnieces tik sīvi aizstāv arestētos pienotavas meistarus? Vai tādēļ, ka, pazeminot tauku procentu, gada laikā noblēdījuši kolhozniekiem vairāk nekā tonnu sviesta? Varbūt tāpēc, ka hitleriešu varas laikā abi arestētie šāvuši padomju cilvēkus un slimo Sila Aļonu dzīvu bedrē nosmacējuši?

Un vēl un vēl. It kā pats nešķīstais viņai to būtu uzrakstījis un nolicis priekšā. Sak, lasi balsī!

Kad Zepe sakāmo beidza un uzģērba mēteli, neviens

no tiem, kas istabā, i galvu nepacēla. Pat māsai Olgai, likās, valoda aizmetusies. Samala, nolādētā, visus, tā ka pulekji vien nokūpēja!

Gandrīz visu nakti Vaikulis apspriedās ar mūķeņu priekšnieci, ko tagad iesākt. Un baznīckungam nācās pārliecināties, ka dievišķīgajai māsai Olgai piemīt arī šis tas no fūrijas dabas, uzzināja, ka mūķenes acīs viņš ir visparastākais «memļa», nevis Romas baznīcas kalpotājs. Saprata arī to, ka par viņa — nejēgas līdzšinējo darbību runās vēl citi un, protams, citā vietā.

Ne pie kāda prātīga iznākuma abus strīdniekus ieilgusi nakts saruna nenoveda. Uz rīta pusi baznīckungs Vaikulis bija gatavs uz vispārsteidzīgākajiem soļiem.

Kad sestdienas priekšpusdienā, svārkus atsējusi, rokas līdz elkoņiem nošķiedusi, Agate, locīdamās ap spaiņiem, noņēmās ar Vaikuļa saimniecības apkopšanu, baznīckungs iedrāzās virtuvē.

—   Agate, es aizliedzu tev turpmāk likties ar neticīgajiem, ar tavu pusmāsu! — Vaikulis bargi noteica. — Baznīca aizliedz, saproti!

—   Es, baznīckungs, neklausīšu! — kalpone atbildēja, galvu nepacēlusi.

—   Aizliedzu! — Vaikulis iebrēcās.

—   Neklausīšu! Neklausīšu — un viss. Ko tu man padarīsi?

—   Es tevi no ticības izslēgšu! — pārkaitinātais baznīckungs izkliedza visspēcīgāko draudu, kāds vien ienāca prātā.

Pirmajā mirklī Agate sarāvās, it kā būtu pieskārusies elektrizētam priekšmetam. Slapjā lupata izslīdēja no rokām un ar dobju plaukšķi nokrita pie kājām.

—   Ak tā? … Ak šitā? … — viņa murmināja, it kā vārdus meklēdama, kā valodu zaudējusi. — Izslēgsi… no ticības? …

Tad viņa pēkšņi ar strauju kustību saslēja citkārt noliekto galvu un kliegšus iekliedza baznīckungam tuklajā sejā:

—        Slēdz! Slēdz laukā! Negribu es tavas ticības! Kolhozā bez ticības es vēl labāk dzīvošu …

Baznīckungam Vaikulim noreiba galva. Vai tiešām jau arī te, baznīcas mājā, zeme sākusi līgoties zem kājām? . ..

Ne ar debesim (audis dzīvo, bet ar darbu.

Latviešu tautas paruna

Vladimirs Majakovskis  PAR TITU UN VAŅKU

gadījums pamacigs gauži,KA DAUDZ LABĀK BŪT BEZDIEVJU ĻAUŽU...

Lielais krievu padomju dzejnieks Vladimirs Majakovskis (1893—1930) uzrakstījis ari vairākus dzejoļus, kas vērsti pret reliģiskiem ticējumiem. Ar spilgtiem salīdzinājumiem. ar piemēriem no lauku dzīves viņš draudzīgā, vietām viegli humoristiskā toni cenšas pārliecināt lasītāju, ka cīņā par labāku dzīvi jāpafaujas uz zinātni un nevis uz dievu. Tāds ir ari dzejolis «Par Titu un Vaņku».

Tita priekšstats par pērkonu un zibeni kā «dieva rīksti» ir mantojums, ko kristīgā ticība pārņēmusi no tiem tālajiem laikiem, kad pirmatnējais cilvēks ik uz sola izjuta savu nevarību dabas spēku priekšā. Nespēdami pareizi izskaidrot dabas parādību cēloņus un dzīvodami pastāvīgās bailēs par kailo dzīvību, cilvēki iedomājas, ka dabā mīt varenas pārdabiskas būtnes — dievi, no kuru žēlastības atkarīga cilvēka eksistence.

Kristīgā ticība šos pirmatnējos priekšstatus pārvērtusi par veselu sistēmu, mācīdama, kit dabas katastrofas, slimības un nelaimes gadījumi esot dieva sods par grēkiem, ka neesot iespējams izdibināt dieva pratu un ka cilvēks tikai ar lūgša nātn un zemošanos varot iegūti izredzes uz žēlastību.

Lūk, Tits.

Ir simtiem tādu!

Visur paļaujas tas

uz dieviņa prātu.

Bij Tits

cieši glups kā miets.

Līdz nesāk pleci tam karsdami karst, met roku

pie pieres, pie nabas triec,

Gan labējo plecu,

gan kreisējo skar.

Pat saīgums dažkārt sagrābj.

Viņam teic:

«Kam pigu nabā grūd —

Jel malku skaldi!

Tā asi sakrāt,

pat vairāk, spēsi

varbūt.»

Bet Titam kaut vai ar rriilhu belz,

Tits

pret visu ir kurls:

Viņš svētdziesmas nebeidz gvelzt Un lūgsnas murd.

Reiz

tur,

Tita daļā,

Sāk pērkons laist riksīti dikti baigu.

Bet Tits tikai ņurd:

«Viss dieva vaļā …

Lūgtin lūgšu,

ceļus liekšu priekš Elijas vaiga.»

Un Elija lūgsnu paklausa gan — it pa visām

Tita ēciņām

zvetē — lai skan!

Tikai kristītais pauris

pāri palika tam,

bet no mājas —

og|u

pusmaišeļam.

K|uva nabags Tits:

ceļu dubļus nu ar.

Un nebij palīgs

ne dievs tēvs,

ne dēls,

ne svētais gars.

Bet gan citādu ļaužu

ir Ivanovs Vaņa:

Viņš netic

ne dievam,

ne pesteļu māņam.

Bet biedri Vaņkam bez niķiem — tikai agronomi

un mehāniķi.

Ne pie Elijas līkņāt augu gadu skrien, bet uz jumta viņš

zibeņtvērēju slien.

Nu Elijam kniež,

zibšņus tas bliež, bet pār Vaņas slieksni viņš netiek vis.

Pret zibeņtvērēju

nevarīgs muguru griež

pat pravietis.

Kad mājas čokurā

zibens brīkst —

asti

aprauj,

zemē grūzdams.

Bet, lūk, Vaņam

nečab

ne gruzītis sīks!

Viņš mierīgs

tempj tēju

pūzdams.

Padoms pats klātu lien

(nav prāts vairs jāmoka, tas gudrs ir ticis!):

Klau, zemniek,

netici dievam nudien, bet zinātnei tici.

Ar lūgšanam miklu abrā neiejauksi.

Krievu tautas paruna

Reliģija ir pilnīgi sveša mūsu domām, mūsu paražām.

A. Pušķim,

Krievija redz savu glābiņu nevis misticismā, nevis askētismā, nevis piētismā, bet civilizācijas, izglītības, humānisma panākumos. Viņai vajadzīgi nevis sprediķi (diezgan viņa klausījusies tos!), nevis lūgšanas (diezgan viņa skandinājusi tās!), bet cilvēciskās cieņas apziņas atmoda tautā, kas tik daudzus gadsimtus bija nozaudēta netīrumos un mēslos; tiesības un likumi, kuri atbilstu nevis baznīcas mācībai, bet veselajam saprātam un taisnībai…

V. Beļinskis

Juliass Fučiks  SISEŅI UN RELIĢIJA

Čehu rakstnieks un. žurnālists Jutiuss Fučiks (1903— 1943), kas latviešu lasitājicm pazīstams ar savu nemirstīgo grāmatu «Reportāža ar cilpu kaklā», bija kvēls Padomju Savienības draugs. Mākslinieciskajā aprakstā «Siseņi un reliģija» Fučiks attēlo patiesus notikumus Padomju Turkmēnijā 1929. gadā, kad Vidusāzijai uzbruka stihiska nelaime — dzeltenie siseņi. Toreiz viena daļa muhamedāņu garīdzniecības vēl nebija pārtraukusi cīņu pret padomju varu un šai nolūkā centās izmantot pat kaitēkļu parādīšanos.

Mullas siseņu uzbrukumu izsludināja par allaha sodu, kam pretoties būtu grēks. Viņi uzstājās par to. lai zemi atdotu agrākajiem īpašniekiem, jo tikai tā varēšot apklusināt allaha dusmas.

Mēs kāpām Burbulakā, lauzdamies caur

garu, asu zāli. Sasnieguši šī kalna

šķautni, mēs |oti uzmanīgi sākām rāpties

augšup pa dienvidrietumu nogāzi, kur

svelmīgajā saulē zāle bija izdegusi, bet

tās vietā sazēlušas drudzenes un dzelteniem ziediem uz-

plaukuši savvaļas rožu krūmi.

Vidusāzijas'stepju un tuksnešu saule, atspoguļodamās Tjanšana šļūdoņos, no divām pusēm uzbruka mūsu neaizsegtajām sejām un kakliem.

Pēkšņi visapkārt kļuva tumšs. Mums paniskās bailēs sāka reibt galva. Saules dūriens vai varbūt pēkšņa augstuma slimība?

Nē, tas nebija reibonis. Mākonis, kas pilnīgi negaidīti aizsedza zilo debesi, piespieda mūs cieši kalna nogāzei — un izzuda. Mums bija neizsakāmi smagi tā ēnā. Un, kad tas aizsteidzās, mēs jutāmies kā cilvēki, kas izvilkti no iegruvušas šahtas dziļumiem.

Pēc tam mēs ieraudzījām, ka tas pat nebija mākonis, bet miljoniem Marokas siseņu, kas lidoja no Afganistānas pāri kalniem uz Kirgīzijas un Kazahijas kviešu un kokvilnas laukiem.

Trīs nedēļas vēlāk, braucot smagajā automašīnā pa ceļu, kas savieno Frunzi, Kirgīzijas republikas galvaspilsētu, ar Alma-Atu, Kazahijas galvaspilsētu, mūs izbiedēja šī dzīvā mākoņa pēcnācēji.

Kā bezgalīga sarkana lenta viņi apjoza stepi, un, kad šajā gredzenā iekļuva mūsu spēcīgais automobilis, siseņi, augstu palēkdamies, sitās sejā, pinās mūsu matos, līda ausīs un nepārtrauca savus uzbrukumus, iekams mēs neizkļuvām ārā no viņu straumes.

Milzīgiem, baigiem mākoņiem lido vecie siseņi — mātītes, sēžas uz laukiem, dārziem, stepes zālē. Uzmanīgi tās apgrauž pašus jaunākos, sulīgākos asnus, apdomīgi,

izvēlīgi — nepārēdoties, — un dēj oliņas. Miljardiem tās atlido, un katra izdēj sešus vai astoņus desmitus oliņu. Iedēj tās zemē un šķiras no pasaules.

Pēc astoņpadsmit dienām parādās pēcnācēji — un siseņu dzīres sākas no gala. Jaunie siseņi nelido. Tie lien pa zemi kā blīva lavīna, un žok|i strādā. To priekšpulks uzduras stepes zālei — garā zāle pazūd, un tur, kur siseņi gājuši pāri, tu ieraugi tikai dziļi izrakņātu augsni, kurā nograuztas pat zāles saknes.

Siseņi ir briesmīgs un pārdrošs ienaidnieks. Viņi uzvedas tā, it kā būtu saņēmuši pavēli: ieņemt pozīcijas par katru cenu. Traukdamies uz priekšu, viņi virzās slēgtā, taisnā frontē. Reiz uzņemto virzienu iK'kas vairs nespēj grozīt. Siseņi pārvietojas viļņveidīgi. Aizplūst viens vilnis — parādās otrs, trešais, ceturtais utt.

Bet šodien Vidusāzijas republikas gatavas atvairīt siseņu uzbrukumu. Tur, kur pamana lidināmies sarkano mākoni, nekavējoties parādās Osoaviahima lidmašīnas ātrā ēna, kas nes nāvi šiem mazajiem, bet briesmīgajiem kaitēkļiem — sarkanajiem siseņiem.

Notikumā, par ko mēs pastāstīsim, runa nebūs par Marokas siseņiem. Tas būs stāsts par dzeltenajiem siseņiem un par viņu savienību ar mulām un išaniem *, muhamedāņu baznīcas pārstāvjiem Turkmēnijā.

Paklausieties šo stāstu tāpat, kā to ar aizrautu elpu noklausījāmies mēs.

To mums stāstīja kāds Komunistiskās partijas Ašliabadas apgabala komitejas darbinieks, jauns cilvēks, kas bija mācījies domāt, lasīdams Ļeņina darbus, bet runāt — klausoties arābu pasaku teicējus:

«…1929. gada otrajā maijā Taškentā sākās partijas Vidusāzijas konference. Mēs nedaudz aizkavējāmies Ašhabadā. Tieši pirmajā maijā Ašhabadā notika zemestrīce, kas gan neradīja lielus postījumus, tomēr apdraudēja

mūsu nodoma izpildi. Lai atgūtu zaudēto laiku, mēs izbraucām pusnaktī ar drezīnu. Bet līdz Taškentai mēs tā arī netikām. Samarkandā mums iedeva telegramu: «Dzeltenie siseņi uzbrukuši Turkmēnijai!»

Dzeltenie siseņi Turkmēnijā! Tas bija kaut kas neticams. Mēs uzreiz nesapratām visu šīs telegramas nozīmi. Mēs izrādījām vairāk ziņkārības nekā satraukumu: kā dzeltenie siseņi varēja gadīties Turkmēnijā, kā viņi nokļuvuši Vidusāzijā? Neviens neatcerējās, ka tie jebkad būtu parādījušies mūsu novados. Dzeltenie siseņi vienmēr uzturējās Persijas līča rajonā, un tikai no turienes līdz mums atnāca vēstis par postu, ko viņi tur nodarījuši.

Bija skaidrs, ka tādā brīdi mūsu vieta ir Ašhabadā. Mēs izsūtījām vairākas telegramas, paņēmām līdz trīs labākos speciālistus entomologus, kas nejauši uzturējās Samarkandā, un tūlīt devāmies atpakaļ.

Pie Mervas mēs sadūrāmies ar siseņu priekšpulku. Milzīgs pelēkdzeltens mākonis aizklāja debesis, visgarām, cik tālu skatiens sniedza, bija tikai siseņi. Mēs braucām ar septiņdesmit kilometru ātrumu stundā, un divarpus stundas mēs pavadījām zem šī briesmīgā mākoņa.

Mūsu izbrīnu nomainīja šausmas. Mēs bijām satriekti.

Visu pavasari mēs vadījām sējas kampaņu, izpildījām palielinātu kviešu sēšanas plānu un krietni pārsniedzām plānu kokvilnai. Turkmēnijas līdzenumos vajadzēja savārpot kviešu druvām, un labāko šķirņu kokvilnu mēs jau bijām apsolījuši Savienības tekstilfabrikām. Mežonīgas stepes mēs pārvērtām apstrādātos laukos, un pa apūdeņojamām pļavām jau skraidīja mūsu pirmie izaudzētie zirgi. Dekhani aktīvi piedalījās mūsu darbā, un viņu lauki, kas pirmo reizi tika apstrādāti pēc jaunajām metodēm, solīja bagātu ražu.

Mēs bijām lepni, ka starprepublikāniskajā sacensībā Padomju Turkmēnijā ieņems godpilnu vietu un nodos

valstij labu produkciju. Tas bija musu piecgades pirmais gads.

Bet tagad mums uzbruka negaidīts ienaidnieks. Mēs jau redzējām kviešus, ko bija nomaitājuši šie sīkie kaitēkli, un kokvilnas stādu maigos asnus, ko bija apgrauzuši viņu žokļi. Ašhabadā pienāca izmisuma pilnas vēstis. Siseņi bija apsēduši Mervu un visu Amudarjas piekrasti, nokļuvuši pat līdz Buhārai. Bet mēs negribējām padoties.

Mēs ticējām, ka uzvarēsim dzeltenos siseņus tāpat, kā savā laikā uzvarējām sarkanos siseņus. Osoaviahima un Sarkanās Armijas lidmašīnas pacēlās virs siseņu mākoņiem. Siseņi piekļāvās zemei, bet tūlīt atkal pacēlās gaisā, it kā zobodamies par tām. Pret niknajiem uzbrucējiem iztukšoja vairākus balonus indīgu gāzu. Pusotras stundas turpinājās mūsu prieki par savu atjautību. Pusotras stundas — ne minūtes vairāk — siseņi gulēja, gāzes apdullināti, tad pacēlās un lidoja tālāk. Gāze, kas varēja nogalināt pat cilvēku, siseņiem radīja tikai labu garastāvokli. Mēs mēģinājām tos dedzināt. Izlietojām vairākas cisternas petrolejas, iznīcinājām miljardiem siseņu, bet mūsu nāvējošais uzbrukums nedeva gaidītos rezultātus. Mēs mobilizējām visas indīgās vielas. No visām pusēm sabrauca entomologi. Cerības nomainīja izmisums.

Arvien skaidrāk kļuva redzams, ka mēs riskējam ar mūsu piecgades pirmo gadu.

Un te no dažām vēstulēm mēs uzzinājām par otro ienaidnieku. Mullas un išani, muhamedāņu baznīcas balsti, paziņoja Turkmēnijas muhamedāņiem: «Ticīgie, varenais allahs uzsūtījis sodu šai zemei. Daudz ūdens aiztecējis Amudarjā, daudz reižu uzplaucis svētais koks pār ticības templi senajā Buhārā, un nekad vēl ticīgā acis Turkmēnijā nav skatījušas dzeltenas debesis un viņš nav dzirdējis akmeņu vaimanas. Dzeltenie siseņi uzbrukuši zemei kā allaha dusmas. Kādēļ — tā jautā pravietis —

jūs pārdevāt savu zemi neticīgajiem? Kādēļ jūs nodevāt savu tēvu ticību mūsu mūžseno ienaidnieku labad? Varenais allahs uzsūtījis sodu zemei, ko jūs esat atdevuši boļševikiem …»

Vēstules bija skaidras un nepārprotamas. Muhamedāņu mullas draudēja Turkmēnijas pilsoņiem ar briesmīgiem postījumiem, ko nodarīs siseņi, kurus sūtījis allahs tādēļ, ka Turkmēnija kļuvusi par Padomju zemi. Arābu burtiem rakstītas vēstules un mutvārdu sprediķi prasīja padomju darbinieku izdzīšanu no Turkmēnijas un, ja tieši ne izdzīšanu, tad vismaz tādu sīkumu kā bagātniekiem atņemtās un trūcīgajiem zemniekiem izdalītās zemes atdošanu agrākajiem īpašniekiem.

Allahs bija sadusmots, tas bija skaidrs, un, ja viņš kādreiz kļūs pielaidīgāks, tad tikai ne pret boļševikiem. Mullas un išani centās visiem paziņot par visvarenā dusmīb.u.

Bija jācīnās divās frontēs. Mullas bija nodibinājuši savienību ar siseņiem.

Mullu vārdi iespiedās vienkāršo cilvēku dvēselēs, ko jau tā bija satraucis siseņu uzbrukums. Mēs nedrīkstējām ilgi gudrot. Tas, ko šajā grūtajā brīdī darīja muhamedāņu garīdznieki, bija tieša kaitniecība, — un daži mullas un išani nonāca aiz restēm.

Pārējie, ko nobiedēja mūsu noteiktā rīcība, ātri mainīja taktiku. Viņi domāja, ka siseņu nodarītie zaudējumi jau paši par sevi pietiekami satricinās padomju varu. Tādēļ viņi aģitēja tikai pret cīņu ar siseņiem!

Lai glābtos no siseņiem, ticīgam muhamedānim esot jāapslacina savi lauki ar aitas asinīm, kura pēc tam jāatdod mullam, bet nogalināt jebkādu dzīvu radību, atskaitot upurēšanu aH'aham, nevienam ticīgajam neesot brīv. Neviens nedrīkstot aizmirst šo ticības likumu. Tas nozīmēja, ka nogalināt siseņus ir aizliegts.

Atkal bija jāķeras pie stingriem līdzekļiem. Tad mullas un išani izdomāja jaunu triku. Viņi piekrita, ka izņērjiuma gadījumos, īpaši aizsargājoties, muhamedānis drīkst nogalināt, bet ne vairāk par 999 siseņiem. Ja viņš nogalināšot vairāk, tad viņam nokaltīšot roka vai arī viņš kļūšot akls.

Tā! Miljardiem siseņu uzbrūk zemnieku laukiem, bet tu, ticīgais, skaiti līdz 999. Tā bija ņirgāšanās par visiem mūsu pūliņiem.

Mēs mobilizējām visus partijas darbiniekus un visīsākā laikā sasaucām tik daudz sapulču kā nekad, pat revolūcijas laikā ne. Visi Turkmēnijas iedzīvotāji bija jāiesaista siseņu iznīcināšanā. Mums nācās iedzīvotājus pārliecināt, dabūt viņus savā pusē.

Šī informācijas un aģitācijas kampaņa ilga trīs dienas. Mūsu speciālisti atteicās no visiem līdz tam zināmajiem siseņu apkarošanas līdzekļiem un izdomāja paņēmienu, kas varēja izrādīties iedarbīgs. Šīs jaunās metodes pamatā bija pašu siseņu īpatnības. Ja reiz siseņi virzās tikai taisni uz priekšu, tad to var izmantot pret viņiem. Siseņiem ceļā jāierīko šķērslis, pret ko tie sadauzīs galvu. Vienkārši! Vienkārši bija to pasacīt. Bet kā to realizēt?

Tomēr ideja radās un to pašu dienu bija jau izplānota. Tās būtība pamatā bija tāda: gar visu Arnudarjas vidusteci un pa daļai arī lejastecē jāizrok grāvji, kas atrastos perpendikulāri siseņu uzbrukuma virzieniem.

Bet, tā kā daudzās vietās siseņiem izdosies šo šķērsli pārvarēt, tad jāizrok grāvji trijās līnijās: tā daļa, kurai izdosies pāriet pirmo līniju, liks aizturēta otrajā vai trešajā.

l.ai izpildītu visu šo gigantisko aizsardzības plānu, vajadzēja izrakt vairāk nekā desmit tūkstoši kilometru grāvju. Bet cik mēnešu bija mūsu rīcībā? Mums bija jārēķinās nevis ar mēnešiem, pat ne ar dienām, bet ar stundām. No tā brīža, kad mums jau plāns bija rokā, līdz tai minū

tei, kad no zemes izlīdīs jaunā siseņu paaudze un kļūs tik spēcīga, lai varētu doties sirojumā, atlika pavisam astoņpadsmit dienu.

Ko tas nozīmēja? Tas nozīmēja, ka darbam nekavējoties jāmobilizē visi iedzīvotāji. «Visi pie grāvju rakšanas!» — tā bija jāskan mūsu aicinājumam. Mēs zinājām, ka kapitālistiskā zemē izvirzīt tādu lozungu būtu vienkārši utopija. Tas bija iespējams tikai tur, kur visi iedzīvotāji aktīvi piedalās valsts pārvaldīšanā.

Saprotams, mēs nebijām pilnīgi pārliecināti par panākumiem, jo mullu un išanu aģitācija, neskatoties uz mūsu pretpasākumiem, varēja ietekmēt vienu iedzīvotāju daļu. Izdarīt mobilizāciju darbam, uz ko aicinājām mēs, — tas bija lielas uzticības jautājums, politiskās uzticības jautājums padomju varai.

Mēs ķērāmies pie darba ar milzīgu entuziasmu. Tā vairs nebija tikai cīņa pret siseņiem, cīņa par mūsu piec gades pirmo gadu, tā bija cīņa par padomju varas autoritāti Turkmēnijā.

Divas dienas plūda ziņas uz mūsu «ģenerālštābu». Labas un sliktas. Sur tur svārfetījās. Taču iedzīvotāju milzīgais vairākums pēc divām dienām bija savās vietās. Dienvidu daļā darbā izgāja visi, tomēr ļaužu vēl nepietika. Tur apdzīvotība nav liela.

Mēs izsūtījām no Ašhabadas komisiju uzzināt, kas vajadzīgs.

Vienpadsmitā maija naktī saņēmām telegramu: «Vajadzīgi divi tūkstoši cilvēku.»

Divpadsmitajā maijā pulksten sešos vakarā Ašhabadas stacijā stāvēja divi tūkstoši strādnieku, galvenokārt jaunatne, gatavi aizbraukšanai. No dažām rūpnīcām aizgāja lidz divdesmit — divdesmit pieci procenti strādnieku. Pārējie strādnieki apņēmās viņu prombūtnes laikā strādāt tā, lai rūpnīcas ražošanas apjomi nesamazinātos.

Un, iekaras siseņi no jauna devās ceļā, mums ziņoja: «Visi grāvji izrakti! Mēs esam gatavi. Gatavi cīņai!»

Divas nedēļas turpinājās šī cīņa. Divas nedēļas visi Turkmēnijas pilsoņi stāvēja pie grāvjiem un darīja savu darbu. Divas nedēļas drudžaina sasprindzinājuma!

Vai vēlaties zināt rezultātus skaitļos?

Lūk, Persijā un Afganistānā, kur pret siseņiem necīnījās un nevarēja cīnīties mūsu metodēm, tie iznīcināja trīsdesmit līdz četrdesmit pieci procenti kviešu un septiņdesmit līdz simt procentu kokvilnas. Pie mums, Padomju Turkmēnijā, kokvilna cieta tikai par tik, par cik, cīnoties ar siseņiem, nevarējām veltīt vajadzīgo vērību tās kopšanai. Skaitļos tas iznāca deviņarpus procentu ražas. Bet kvieši vispār necieta.

Mūsu piecgades pirmais gads bija glābts!»

Komunistiskās partijas Ašhabadas apgabala komitejas darbinieks nobeidza savu stāstu. Tikai vienu viņš nepateica. Bet to mēs uzzinājām paši. Visas šīs kampaņas iznākumā ne tikai nostiprinājās padomju varas autoritāte Turkmēnijā, bet jūtami samazinājās reliģijas pārstāvju — mullu un išanu ietekme. Vairākas mečetas darbaļaudis nolēma pārveidot par klubiem un kinoteātriem. Tūkstošiem turkmēņu sieviešu noņēma parandžu *. Liels skaits turkmēņu iestājās partijā.

Mēs aprunājāmies ar vienu šādu pilsoni par siseņiem un muhamedāņu garīdznieku naidīgo aģitāciju. Viņš smējās. Jautri smējās, savām gudrajām acīm raudzīdamies uz mums, un sacīja: — Nu, iespējams, ka mullas runāja patiesību, apgalvodami, ka allabs uzsūtījis mums smagu sodu par to, ka ejam ar boļševikiem. Bet boļševiki šajā cīņā uzvarēja. Tātad viņi ir spēcīgāki par allahu. Un viņi nesoda, bet palīdz. Un, lūk, tagad es vēlos iet ne tikai blakus boļševikiem, bet būt kopā ar viņiem.

Ilze Indrāne TRĪS KRUSTI

Gaisma un ēnas cīnās Latvijas laukos, un, kaut gaismu jau droši var skaitīt par uzvarētāju, tomēr ēnas vēl nav visur izzudušas, ar tām jaciņās. Si ciņa sevišķi jūtama skotus darbā, rada grūtas problēmas skolotājiem, dod bagātīgu vielu rakstniekiem. Dažkārt ļoti krass vēl pretstats starp skolas baltajām sienām un daža bijušā viensētnieka tumšo istabu, starp zināšanām, ko skolēns smeļas klasē, un vecāku šauro redzes loku mājās. Sie pretstati nereti rada mocošus sarežģījumus augošā cilvēka dvēselē. Skolai nākas domāt ne tikai par bērniem, bet ari par tēviem un mātēm, meklēt jaunus ceļus, ieviest jaunas tradīcijas, kas saistītu draudzīgā saimē skolotājus, audzēkņus un viņu vecākus. Jo vairāk gaismas un prieka ienāk ļaužu dzīvē, jo mazāk vietas paliek arī baznīcas ietekmei.

Par to, kā tas notiek vienā lauku skolā, vēsta Ilzes Indraries tēlojums «Trīs krusti».

Aloiza Stalidzāna māte uz sapulci neieradās,

taisni tapat kā pagājušo un visas cilas

reizes.

Skolotāji kādreiz viņu ir satikuši kolhoza tī-

rumos, kaut gan arī lur reti, jo trešās brigā-

des lauki atrodas meža līkuma aiz lielajam pļavām, tālu no centra un lielceļa. Vasarās tur ir slikti ceļi, bet pavasaros

jusi vienu reizi — tad, kad pirmo dienu atveda Aloizu. Bet no tā laika jau seši gadi apkārt. Tēvs gan dažu pirmdienu iejūdza zirgu, pats uz ceļiem iemetās ragavu priekšā, aiz muguras uz salmu klēpja — zēns. Skolas ceļā viņš nekad negrieza un grožus pie slitas nesēja. Aloizs izkāpa jau uz lielceļa, nopurinājās un to puskilometru pa liepu aleju aizbrida kājām, bet tēvs brauca atpakaļ. Ja skolotājs viņu uzrunāja, aicināja ienākt, tad viņš pastiepa kaklu kā pārbiedēts putns. Asi izslējās smailais, rudiem bārdas rugājiem spurotais zods, un plaksti pārstāja mirkšķināties.

—   Vai puika ko izdarījis? — viņš žņaudza plaukstā pātagas kātu. — Kad neprot kā cilvēks dzīvot, lai staigā mājās! Kolhozā i darbs, i maize …

Ar māti nebija ne tik ko runāt.

—   Oi Jēzus Marija! Ko es skolā, muļķa vecene? Ni lasīt, ni rakstīt. Ko es uz skolu? — viņa runāja dziļā latgaliešu izloksnē un vilka vien lakatiņu priekšā aklajai acij.

Ari pagājušo reizi skolotājam Viesturam nebija izdevies Aloiza māti dabūt uz skolu, kaut gan viņš bija pārliecināts par pretējo. Katrs bērns vislabāk prata sarunāt ar saviem vecākiem, katrs mīlēja palepoties ar savu skolu, ar dāvanām, priekšnesumiem, kaut vai pats ar sevi. Zēniem, kas iznēsāja ielūgumus, skolotājs vēl atsevišķi paskaidroja, kā rīkoties Stalidzānu mājās: ne tikai pasniegt

un rudeņos — nav nemaz. Skolu Stalidzanu matē ir redze-

lapiņu, bet to vajadzēja izlasīt, kā arī vienkārši un draudzīgi pastāstīt par skolas dzīvi, par Aloizu kā labu skolēnu un klases biedru. Zēni teicās visu tā izdarījuši, bet Aloiza māte tikai mājusi ar galvu.

—    Aloiz, vai tava māte būs? — skolotājs bija jautājis iepriekšējā dienā. — Es parunāšu ar brigadieri par zirgu, lai neaizlaiž visus pēc siena.

Aloizs māja ar galvu, un skolotāji bija pieraduši ticēt pat viņa mēmajiem solījumiem. Bet pienāca sapulce, un izrādījās, ka Aloizs atkal ir aizbēdzis mājās, pazudis bez skolotāju atļaujas. Tātad skaidrs — nebūs ne viņa, ne vecāku. Skolotāji par Aloizu runāja, kā nu katrs saprata.

—    Katram smagam raksturam ir kāds cēlonis. Tas jāatrod un jānolīdzina. Bet mēs tikai konstatējam — smags raksturs, — skolotājs Viesturs mierīgi noteica un posās ceļā.

—    Nav ko aizstāvēt! Izlaidies. Un tad šitā bēgšana, tas jau viņam laikam iedzimts! Sadomā, ceļas tik un iet! Atcerieties, kā bija ar to paraksta viltošanu piektā klasē?

—   Atceros gan, un man no tā sliktāk nekļūst. Bet jums? Kā jums? Jūs Aloizu pieci gadi audzinājāt un viņa māti vienu reizi redzējāt.

Bet Aloizs pa to laiku patiesi brien uz mājām septiņu kilometru garo ceļu pa pļavām un mežu. Sniegā nav pēdu, ne ragavu sliežu, pēc beidzamajiem puteņiem te neviens nav staigājis. Sērsnas sega lielo egļu paspārnē trauslāka, sabirst zem soļiem, kāju grūti izcelt no sniega. Aloizs iet, atpakaļ neskatīdamies. Aiz muguras saule pusdienlaika kāpumā, virs galvas gaiša debesu svītra starp tumšām koku galotnēm. Vāveres izmētājušas čiekurus, vējš nokaisījis brūnas skujas. Purviņā bērzi nokrāsojušies jau violetos pavasara toņos. Ai, kā tur sametīsies rubeņi riesta laikā, un visa birztala burbuļos un skanēs no viņu balsīm. Aloizs pazīst šo mežu tāpat kā savu vēstures grāmatu:

zina bērzu kalnus, kraujās gravas un vīgriezēm aizaugušās tērces, sausos eglājus, kur rudeņos visvairāk aug baravikas, tad milzīgo paparžu ieleju un tās divas pļaviņas, kur Jāņu laikā zied naktsvijoles un kur iznāk ganīties stirnas. Aloizs zina, cik mežs atsaucīgs cilvēka jūtām. Ja tu tur aiznesīsi gaišas domas, tad dzirdēsi tālas, skanīgas atbalsis, veselus putnu korus, redzēsi pārgalvīgu jaunu vāverēnu, kas taisa īstas nāves cilpas turpat tev virs galvas.

Bet šodien egles šalc kā tumši viļņi bez krasta — jo tālāk, jo dobjāk, dziļāk. Ceļš strauji sliecas lejup. Tādās reizēs tā nav vienkārši egļu blīva, bet trejdeviņu pasaku mežs, kas šķir divas pasaules. Tur aiz muguras kalnos stāv skola ar baltām sienām un baltu karoga mastu. Tur ir trīs skapji ar grāmatām, gaišas spuldzes pie griestiem un ēdamistabā šķīvji uz galdiem — katram savs. Aloizs Stalidzāns tur ir pionieris, teicamnieks, klases vecākais. Bet tagad te soļo pavisam cits zēns. Tas ir pārlieku garš un kalsns, šļauganiem pleciem, tuvredzīgs kā ūpis, tādēļ viņam jāsēž pirmajā solā, jāraujas čokurā un arvien jādomā par to, ka citi — mazākie viņam aiz muguras nevar saskatīt tāfeli.

Ko tad līdzēja pirmā skolnieka gods klasē? Ko izlasītā grāmatu kaudze? Un kam derēja piecnieki uzdevumu burtnīcā, ja nedēļas beigās vecāku paraksta vietā stāvēja trīs krusti. Ļogani, drebulīgi, lieli krusti… Nu jau gandrīz divus gadus tie apēnoja Aloiza dienas. Līdz tam jau viņš dzīvoja pavisam cilvēcīgi, tāpat kā citi zēni vai pat labāk. Šodien Aloizs atmiņā pārcilā šo stāstu, it kā tas būtu rakstīts irbju pēdās gar ceļmalām.

Viss sākās piektajā klasē tūlīt pēc Jaungada. Laugaliešu brigadiere, steidzīga un pavirša meita, uz ceļa zēniem bija iedevusi zīmīti, kas, garām ejot, bija jāienes kolhoza kantorī. Zēni, veikli gājēji, bet arī acīgi kā vanagi,

ieraudzīja paraksta vietā trīs krustus, apstājās un ilgi pētīja savādo dokumentu. Skolā jau no paša rīta sākās kņada.

—   Aloiz, parādi uzdevumu burtnīcu!

Bet Aloizs bez mazākās vainas apziņas:

—    Ko tev vajag no manas burtnīcas?

—   Tāpat vien, parādi!

—    Nebīsties, ir sarakstīta nedēļai uz priekšu!

—    Paraksts ir?

—    Kad tas nav bijis? Ko piekasies!

—        Es parādīšu, kāds tev paraksts! — iesaucās kāds no zēniem, pieskrēja pie tāfeles un uzvilka trīs krustus.

—        Melo, melo, tu suns! — Aloizs nokrita solā un sāka raudāt skaļā balsī. Starpbrīžos viņš pazuda no klases, atgriezās līdz ar zvanu un bija pavisam mierīgs. Pēc stundām viņu iesauca audzinātājs, skatījās viņam taisni acīs un jautāja skaidri un tieši:

—    Kas tev paraksta uzdevumu burtnīcu?

—   Māte, — Aloizs bez domāšanas atbildēja.

—    Parādi, lūdzu!

Zēns atnesa un uzlika uz rakstāmgalda maliņas tīri apvākotu burtnīcu. Skolotājs šķīra no paša gada sākuma lapu pa lapai, apskatīja atzīmes — piecniekus, tikai retais četrinieks bija redzams ailītē pret krievu un vācu valodu. Katras nedēļas beigās greiziem burtiem ievilkts paraksts — J. Stalidzān.

—        Kā vārds tavai mātei? — skolotājs pacēla acis pret zēnu.

—   Jevdokija.

—    Un tu saki, ka tas viņas paraksts?

—   Jā.

—        Aloiz, vai tu daudz man esi melojis? Vai šī ir pirmā reize?

Zēns strauji pavērās augšup un tad sāka nevaldāmi raudāt:

—   Nemeloju, nemeloju, nemeloju… — viņš nemitīgi atkārtoja bez jēgas un domas, jo nu jau bija viss vienalga.

—   Un tu visu laiku esi pats parakstījis mātes vārdu? Visus gadus, Aloiz! Vai tev neviens nav teicis, ka draud smags sods, ja kāds parakstās otra cilvēka vietā? Vai tu tik loti kaunējies no tiem trim krustiem? Nevajag tā. Tu esi liels cilvēks, saproti, varbūt viņiem nebija iespēju mācīties. Esi pajautājis? Un tad tu taču būtu varējis iemācīt viņus kaut vai vārdu parakstīt. Es jau tev nekā nesaku, tikai tālāk vairs tā nevarēs darīt. Saproti, Aloiz?

Aloizs nesaprata. Asaras vairs nelija, bet viņš arvien vēl raustījās, aizpampušām acīm stīvi blenza logā un murmināja:

—    Nemeloju, nemeloju …

Nākošā pirmdienā atkal Aloizs atnesa pats savu parakstu. Tikai nu viņš vairs neraudāja un nerunāja. Tiklīdz skolotājs ko ieminējās, tā 'sastinga, kļuva nejūtīgs. Vienu reizi viņš tāpat bez vārda runas sasita Zariņu Uldi, kas vēl arvien nelikās mierā. Pašās beigās Aloizs noteica:

—    Nu? Dabūsi vienu-'krustu, tad tos divus neprasīsi!

Par to Aloizam pazemināja kārtības atzīmi, un tas

bija pirmais divnieks šo piecu gadu laikā.

—   Nākošo pirmdien ierodies skolā ar vecākiem! Aloiz, saprati? Tādām lietām jādara gals, un jāsāk viss no jauna. Tu taču esi labs zēns. Bet māte lai atnāk, parunāsimies.

Tomēr Aloizs atnāca viens un sastindzināja sevi nejūtībā jau laikus, pirms vēl nebija saticis audzinātāju. Viesturs vairāk nerunāja, paņēma slēpes un aizgāja uz kolhoza tālo brigādi. Kas tur bija noticis, — neviens nezināja, bet no tā laika Aloiza uzdevumu burtnīcā bija tic

trīs krusti un skolotāji sāka atklāt, ka zēnam smags raksturs.

Šodien pa Aloiza Stalidzāna pēdām brauc pajūgs. Spēcīgs bēris velk, kaklu iecirtis, kamanas zvalstas atkusušajā sniegā. Aizmugurē sēž divas sievietes, satinušās rūtainās seģenēs. Vīrietis, piemeties priekšā, šūpo pāri malai kājas un svilpo. Pātaga šmīkstēdama cērt sniegā krustus.

—   Jāturas vairāk pa labi, — jaunākā sieviete bažīgi raugās apkārt. — Citādi izbrauksim Lieņu p|avās, tur nav nevienas mājas .. .

—    Posta gals gan … Tad redzi, cik te to ceļu. Stiga pie katras malkas grēdas un siena šķūņa!

—    Nebīsties, mammuk! Es taču turos pie Aloiza pēdām. Redziet, kur aizbridis … Vai tev nesalst? — skolotājs Viesturs aizbāž segu ciešāk gar mātes kājām un mudina zirgu.

—    Nenosals, dēls, nenosals. Vai tu nu mazums mani esi šitā raustījis savās darīšanās līdzi… — viņa nopūšas un atkal raugās zilajā debesu svītrā virs galvas.

—   Par skolotāju jau neiztaisīsi… Ko nu …

—    Bet palīgā tev jānāk. Dažreiz mēs vieni netiekam galā. Tu neaizmirsti, ko tev stāstīju par Stalidzāniem.

—    Kur tad nu aizmirsīšu! Tu jau tā stāsti, ka ir nakti miegs nenāk. Ek dēls, par pieninieku būtu izmācījies — dzīvotu mierīgi! Paēdis būtu sviesta un balta piena, bet tev vajag par skolotāju … — Viņa pievēršas blakus sēdētājai un čukstus runā, steidzīgi bērdama vārdus: — Vīrs vēl mirstot piesauc mani pie gultas un saka: «Vai tu domā, ka no tā puikas iznāks skolotājs?»

… Ceļš sliecas lejup. Uzbāzīgi alkšņi tvarstās gar zirga loku un sieviešu lakatiem. Un tad tur aiz baltajiem pļavu klajumiem pašā purva malā jau redzamas mājas. Istaba

un kūtiņa zem vienas salmu cepures, tālāk — no apaļiem kokiem sasliets šķūnītis, piesnidzis žagaru strēķis, noledojusi taka uz tērci pēc ūdens. Apkārt mājām nav ne žoga, ne vecas mežābeles, ne līkas ievas pagalmā. Tikai vēja trenktas kupenas te atbēgušas no pļavām un nogūlušās pie četrrūšu lodziņa kā balti lāči ziemas miegā. No apskrubušā skursteņa tek dūmu dzijtiņa: tomēr te dzīvo cilvēki. Grožus pie pūnes stūra metinādams, skolotājs mana, ka atveras zemās istabas durvis un, tvaika mutuļa apņemta, tur stāv sieviete, vienu roku stenderē balstīdama. Tad durvis atkal aizcērtas, pat dūmi, liekas, apsīkst un noplok. Atbraucēji saskatās — kurš ies pirmais? Krietnajā ceļa gabalā vējš tomēr izvilcis cauri virsdrēbēm, un tagad sīki, nepatīkami tirpuļi nokust.

—   Nu, gājuši! — pirmā saņemas Viestura māte un sparīgi virzās pa slideno taku uz istabas pusi. Atbildot klauvējienam, pār augsto slieksni izkāpj tā pati sieviete un aizver aiz sevis durvis. Ap kaklu sasiets rūtains lakats, baltie kvadrātiņi tam kļuvuši jau pavisam pelēki. No tumšā pieres dobuma mierīgi, nemirkšķinādamās raugās aklā acs. Brīdi liekas, ka Aloiza māte ļoti līdzīga zēnam šai mēmajā, bezcerīgajā sastingumā, sak, te es esmu, dariet, ko gribat, bet es lūpas nepavēršu, dariet, ko esat nodomājuši.

Viestura māte nevilcinādamās sniedz viņai roku.

—    Kungs Jēzus!… Netīras! — Aloiza māte berzē plaukstas pakula priekšautā un izbijusies paraugās visos trijos pēc kārtas, tad, it kā nupat vien ieraudzījusi, sausām lupām čukst:

—   Kungs Jēzus, tas tak ir skolotājs laikam …

—   Nu, skolotājs, skolotājs, Stalidzānu māt! Vai ta ciemiņus negaidīji? — ierunājās Asarīšu māte.

—   Ko viņš izdarījis? Ko Aloizs izdarījis … — viņa izmisusi čukst. — Ko viņš ir izdarījis? …

—    Neviens nekā nav izdarījis, Aloiza mamm! Tikai nosalnši esam visi. Ir gan te jums traks gabals.

—    Oi Jēzus! Tepat astoņas verstis… Sakiet droši, lai zinu …

—    Ved nu istabā pie plīts, lai rokas var apsildīt. Tad jau runāsim! — Asarīšu māte tver durvju rokturi, un saimniece bezspēcīgi atkāpjas malā. Krēslainajā telpā ienācējus apņem sutas mutulis. Kājas uzmanīgi celdami pa bedraino māla klonu, viņi virzās uz priekšu un cenšas pēc iespējas ātrāk saskatīt apkārtējos priekšmetus un lietas. Galveno vietu aizņem plats pavards, uz pašas zemes zem katliem deg žagari. Apkārt rindojas spaiņi, ķipīši un toveri. Pie ierēm kastes un muciņas pārsegtas ar zirga segu. Pāris labības maisu, uz tiem — grozs ar siena smalkumiem. Pie zemajiem griestiem aiz sijas aizbāztas lapu slotiņas, tējzāju — pelašķu un krusteņu saišķi. Uz ārdiem dūmos nomelnējuši lietas koki — oša vai bērza kluči, grābekļu siekstas un cirvju kāti, virsū sažuvusi tejāda. Pavisam tumšajā sienmalē gultas. Pie vienīgā lodziņa galds, tam pretī — visgaišākajā kaktā sakaltušiem rožu ziediem apvīta svētbilde — kāda Anna vai Marija ar zilas gaismas loku ap galvu, zem tās — grāmatas: divas melnas, tad mazākas, salocītiem stūriem, kaudze dziesmu lapiņu … Pie galda Aloizs, plecus uzrāvis, rokas nespēcīgi nolaidis starp ceļiem kā vecs meža cirtējs atpūtas brīdī. Vājajā gaismā seja liekas zaļgani bāla. Klusumā var dzirdēt, kā sīpolu virtenēs nemitīgi čaukst prusaki un aiz sienas govs žvadzina ķēdi.

—   Nu, piesēdiet, piesēdiet, kur redzat! — nebūdama šai mājā pirmo reizi, mudina Asarīšu māte. Beidzot attopas arī saimniece un ar priekšautu slauka garo solu.

—    Lūdzu, lūdzu … — viņa steidzīgi murmina, kad visi jau novietojušies. Skolotājs, pievēlis plīts priekšā blu-

ķiti, berzē plaukstas pret uguni un parušina dziļāk zaru galus.

—     Nepūlieties mūsu dēļ, Aloiza mamm. Mēs, lauku ļaudis, atradīsim vietu, kur nokrist… — Viestura māte uz gultas gala uzmet savu seģeni, saglauž matus zem lakatiņa un sāk cilāt groziņā kādu pusaditu cimdu.

—    Mums rītdien skolā svētki. Jūs taču būsiet? — ierunājas Viesturs. Aloiza māte tikai noplāta rokas, paskatās uz dēlu un klusē.

—    Gribējās gan jūs redzēt mūsu vidū. Jūs esat viena no labākajām mātēm …

—   Oi Jēzus … Ko tad es labu …

—   Esat labu dēlu izaudzinājusi, un tas ir ļoti daudz.

—     Ko tad es? Jūs jau … Skolā … Vai tad viņš nekā nav nodarījis? — viņa berzē veselo aci atrisušā lakatiņa stūrī.

—     Viņš ir daudz darījis. Aloiz, vai tad tu mājās nestāstīji, ka izcīnīji rajonā pirmo vietu šahā? Un krievu valodas daiļlasīšanas konkursā … — stāsta skolotājs, bet Aloiza māte raud.

—     Oi Jēzus! Paši izmāca uz visu un nu pie manis, muļķa vecenes, nāk. Mēs abi ni lasīt, ni rakstīt.. . Ni vārdiņa … Ko tad mēs bērnam …

—     Tev noteikti jāatnāk, Aloiza mamm, skolēni gatavojas, gaida viesus. Tavs vārds uz goda plāksnes pats pirmais — Jevdokija Stalidzāne! Tu tak tā esi, ko? — smejas Asarīte.

—    Oi, nerunā, nerunā! Tad tas ir puika … Es tur neesmu bijusi, nikā nezinu … — viņa steidzīgi ber vārdus un visu laiku slauka acis. — Ko ta tu, Aloiz, man nekā nesaki …

—        Mamma! zēns pārmetoši skatās pāri galdam.

—   Es tev stāstu, bet tu neklausies …

—    Oi Jēzus, vai ta es varu saprast! Pati ni lasīt, ni rakstīt…

—    Es tāpat, Aloiza mamm, nepratu! Kad dēls izauga, re če par skolotāju, tad sāka mani, veceni, mācīt… — Viestura māte piesēžas viņai blakus uz sola.

—    No kuras puses jūs nākat? Neesat tak šejienieši?

—    No Barkāšicm, no Barkāšiem! Tas aiz Krāslavas kādi četrdesmit.

—    Bet mēs no Zilupes atklīdām. Vai jūs jau sen šai pusē dzīvojat? — Viestura māte mēļoja, it kā ar savas sādžas sābrieni satikusies, un arī Aloiza māte kļūst runīgāka.

—    Piecpadsmit gadu meitene biju, kad tēvs sūtīja peļņā. Tā i paliku. Apprecējos. Un tad pie visādiem saimniekiem … Kad ta lasīsi. Miegu no tā laika nevaru izgulēt. Kad ta lasīsi? Lai nu bērni…

Klusuma brīdi atkal pirmā pārtrauc Viestura māte, atsākdama runas par skolu:

—    Lai nu kā, bet dēls tev krietns izaugs. Un tā jau pienākas, jo viņiem, mūsu bērniem, tak jādzīvo i pašiem sava, i mūsu nedzīvotā dzīve. Tā jau mēs visi, Latgales cilvēki, augām — kā rāceņi ceļa malā. Un tādēļ mums, vecenēm, jāsaprot, ko dod tāda skola …

—    Oi Jēzus, vai es ko … — Aloiza māte pietrūkstas kājās. — Dies pasarg, vai es kādreiz pret skolu vai domās vai vārdos. Aloizs saka, — skolā vajag to un to, mēs ar tēvu vai izstiepties, bet jābūt… Jābūt, ja skolā tā prasa. — Viņa met krustu, kaktā pret svētbildi pagriezusies, tad bailīgi paskatās apkārt un čukstus stāsta:

—    Mācītājs trīs reizes ziņu laida. Prasa, cik gadu tavam dēlam, kuru pavasari pie sakramenta laidīsi. Es, saka, pats tev palīdzēšu baltas drēbes nopirkt, jums, saka, kolhozā pagrūti iet. Oi Jēzus, grēkā kritu… — Viņa atkal bailīgi paveras uz sienu. — Saku, puika ir pionieros,

viņš nevar. Skolā tā teikts — kad pionieros, tad nevar uz baznīcu. Balto svārku vis nopirku, bet puiku neaizsūtīju, lai dievs piedod …

—    Labi dariji, — mierina viņu Viesture. — Berniem skola ir galvenais, viņiem jau tur visu iemāca ka dzīvot, kā strādāt. Bet tev rīt jāatnāk, tad tu redzēsi, ka tur ir. Bērni salūguši visus, tak jau tevi tur gaidīs…

—    Ko es tur… Ni ieiet protu, ni uzvesties. Oi Jēzus, par apsmieklu. Vai Aloizam kas vajadzīgs, sakiet vien, — es sadabūšu. Bet kam es tur, akla vecene…

—   Aloizam vajadzīgs, lai viņam būtu līdzi māte, tāpat kā citiem bērniem, — nopietni piebilst Viesturs.

—   Tad es iešu, skolotāja kungs. Jāiet, ja skolai vajadzīgs. Kā tad citādi. Vai tēvs var palikt mājās? Vai abiem?

—    Šoreiz lai paliek mājās. Citreiz lūgsim viņu… — nosaka Viesturs. — Bet tad noteikti, mēs bez jums nesāksim, gaidīsim. Kā jums ar zirgiem? Dabūsiet?

—    Nu tad dzivojiet veseli! Līdz rītdienai! — sievietes sāk atvadīties.

Ai, jā! Sie ir vieni no skaistākajiem svētkiem skolā! Varbūt tāpēc, ka tie atnāk reizē ar pavasari. Vakar un aizvakar laukos vēl ālējās cīru|u puteņi, rāvās kalnā kā satraukti kumeļi, balti sniega joņi slidinājās pa ezeru. Bet šodien pa sērsnu ir atnācis pavasaris ar ledus skaņu pakavos, ar zilām un augstām marta debesīm.

—   Ta-la-la-lāāā … — iedziedas lāstekas, no jumta krizdamas, kad zēni tās notrauc ar slēpju nūjām.

—   Ta-la-la-lāāā … — atsaucas vējš un satver zilu, no papīra salocītu «virputīti» un aizripina pa sniega virsu — lejā no skolas kalna, pāri plašai pieezera pļavai, pāri linu mārka akmeņiem, tad, viegli palēkdamies, tas uzripo

augšā straujajā piekalnē kā pieneņu pūka. Varbūt tur aizlidinās jaunās burtnīcas vāks, kur skolotājs rūpīgi rakstījis tavu vārdu un skolas nosaukumu … Varbūt vēl neiemācīti reizes rēķina stabiņi? … Burtnīcām vākus plēst ir slikti… Pasauli piemētāt ar papīriem — nepiedodami. Bet tādi sēršņi — spoži kā Stikla kalns — jau negadās bieži… Tāpēc, lūdzu, piedodiet, tikai šo reizīti piedodiet, vairāk viņi tā nekad nedarīs — līdz nākošajam pavasarim … Līdz nākošajam …

Tā viņš atnāk — šis Astotais marts un pavasara svētki.

—    Ta-la-la-lāāā, — kāds nerātni uzsit gaišu akordu uz klavierēm, un tai pašā brīdī atskan zvans, tik skani, ka vāzēs izplaucētajām bērzu spurdzēm nobirst zelta putekļi. Bet sīkās lapas, saritinājušās kā zaļas austiņas, vērīgi klausās, kas nu būs.

Lejas klasē dzirdama klusa kārtošanās, kāda balss paceļas citām pāri, tās čukstus atbild.

—    Kur Aloiza mamma?

—   Lūdzu, vai jūs esat Aloiza mamma?

Paveca sieviete melnā, garā tērpā purina galvu, nē, viņa nav meklētā, un meitenes spraucas burzmā tālāk.

—     Erna, vai tu viņu nepazīsti? Man kauns. Vai, kā kauns! — čukst viena meitene otrai.

—     Lūdzu, skolotāj, palīdziet! Es viņu nepazīstu. Un neviens nezina.

—     Kur tad ir pats Aloizs? Viņu sameklējiet! Varbūt abi vēl ģērbtuvē.

—    Nē, darbnīcā! Ātrāk skrieniet, citi jau prom.

Tad dzirdami soļi gaiteņos, nu jau kāpnēs — augstāk un augstāk. Zāles durvis parādās pirmais pāris — divas pirmziemniecītes baltos priekšautos. Nē, tikai viena … Bet mazajai blakus stalta, spēcīga sieviete zilā adītā jakā, drošu gaitu un stāju. Mazajai acis kā saiviņas mirdzē

damas šaudās pa plašo telpu, sak: «Lūdzu, skolotāj, vai jūs redzat manu mammu? Viņai ir jaunas kurpes! Un kādi mati!» Bet, lielās roku paraustījusi, meitene čukst:

—   Mamm, tās ir klavieres! Vai tev patīk?

Pirmajiem pāriem seko nākošie: teicamnieces Mirdza

un Ligita ar savām māmiņām, ceturtās klases Asarītis, gluži sabozies, bažīgi pamet acis sīkajā sieviņā, kas, drusku klibodama, virzās pārāk gausi. Tad nāk Aloizs ar savu māti. Zēns visu laiku pietvīcis veras grīdā. Viņš nav varējis pierunāt māti noraisīt lakatiņu. Viņa, sika un kalsnēja, it kā noslēpusies citu vidū, cenšas piemērot solus Asarīša mātei, kas iet viņai pa priekšu, ar labo roku visu laiku velk lakatiņa malu pāri pierei, bet ar veselo aci žigli, satraukti veras apkārt.

Visas sanākušās mātes jau ieņēmušas vietas un vērīgi raugās apkārt. Kaktā pie klavierēm galdi ar dāvanu sainīšiem. Pie sienas krāšņa avīze un vitrīna ar uzrakstu: «Sod'en goda vietā — mūsu māmiņas!» Bet zāles vidū jau stāv baltu meiteņu koris un dzied:

Es savai māmiņai Kā sirsniņa azotē …

No bērzu spurdzēm birst zelts, kad tām pieskaras dzidrās bērnu balsis. Kāds mutautiņš paceļas pie acīm. Kāda raupja delna norauš mitrumu no vaiga. Bet skaņas līst līdz sirdij, un sirds ceļas tām pretī kā putns rītam. Tad priekšā iznāk zēns. No lielajiem. No tiem, kas reizēm kaunas izrunāt vārdu ar diviem «m», lai tik kādam neienāktu prātā nievājošā apsauka — «memmes dēliņš». Zēns pieglauž spīdīgos matus un mirkli jūtas neveikli daudzo skatienu krustceļos.

—    Kā dēls šis ir? — čukst kāda no aizmugures, bet zēns, jau tā samulsis, nesaprot, kur likt rokas. Ak vai, kādēļ gan apģērbam ir kabatas? Divas, četras, sešas —

tak ne jau lai tur mutautiņu glabātu. Bet tad Māris brīdi samiedz plaukstas, lai aizvairītu visu apkārtni, un sāk:

—    «Māmuļa, māmuļa! Es atceros tavas rokas, sastingušas, sarkanas, sačervelējušās no aukstā āliņģa ūdens, kur tu skaloji veļu … Bet visvairāk, uz mūžu mūžiem man prātā palicis, cik maigi tās glāstīja, šīs tavas rokas, mazliet sasprēgājušas un vēsas… Un, lai atvēru acis kad atvērdams, tu biji manā tuvumā, un ar savām iekritušajām acīm tu lūkojies manī it kā no tumsas… Es skūpstu tavas tīrās, svētās rokas, māt!».— Māris runā tik klusu, kā zēni to nekad nedara.

—    Ka tev patīk? — čukst Viestura māte, pārliekusies solam.

—    Oi Jēzus, kā baznīcā… Visi tādi balti, spēlē, dzied … Tā vien gribas kājās celties vai ceļos mesties, bet mēs te sēžam. Un kas tās par puķēm uz logiem? Nekad mūžā nebiju redzējusi! Skaisti! Vai tu domā, ka tas viss bez dieva gribas?

—    Kas, tu domā, bez dieva gribas? — nesaprot Viesture.

—   Oi Jēzus, nu viss, — viss pasaulē viņa griba. Šitāda skola kā baznīca! Paskaties, uz grīdas austi celiņi, un kādas lampas pie griestiem …

—   Cilvēku darbs gan, Aloiza manim, tici droši — cilvēku darbs. Drīz te cels jaunu vidusskolu, tu redzi — tur, kur vecā muižas kūts, aiz sporta laukuma. Cilvēki cels … .

—   Tā gan … — Abas runātājas nogroza galvas, bet vairāk skaidroties nav laika, jo uz skatuves — jauni priekšnesumi. Noslēdzas konkurss par labāko tautas dziesmu zinātāju. Piektās klases Aīda savākusi un iemācījusies trisdesmit divas tautas dziesmas par māmiņu. Balvu par to saņem viņas māmiņa. Pie dāvanu galda nu steidzas arī citas meitenes, un krāsainām lentītēm pārsietie sainīši aizceļo pa visu zāli. Tur ir tautas dziesmu

albumiņi skolēnu pagatavotos bērzu tāss vākos, citi ar zeltainu salmu ornamentu, citi kokgriezumā veidoti, vēl citi sašūti no zaļām prievītēm vai arī vienkārši linaudekla un sudrabainu izvilkuma sloksnīti. Daža māte attin niecīgu rokdarbu kastīti ar trim baltiem mutautiņiem, cita — gleznas reprodukciju, kas rūpīgi ielikta brūna bērza ietvarā, cita — adītu kaklautu, cimdus, rokdarbu somiņu . ..

—    Oi Jēzus, kāda dāvana! Viņi mani nepazīst. Neviens nepazīst tādu aklu veceni, — Stalidzāne raud un nemaz neņem sainīti rokā.

—    Tin nu laukā! Gribas tak redzēt… — mudina Viestura māte un pati jau velk vaļā zaļo lentīti. — Rūs vai kāda grāmata … — Bet apkārt jau sapulcējušies skolēni, arī citas mātes skatās pār plecu.

—   Anitas glezna! — kāds sauc.

—    Paskatieties, meitenes, Aloiza mammai Anitas glezna! Vai, cik skaista! — priecājas meitenes. Bet Stalidzāne nepieskaras dāvanai, tikai asaras krīt uz viņas brūnajām rokām, un pelēcīgā seja ieguvusi kādu senāk neredzētu mirdzumu.

Tā ir pati skaistākā dāvana no visām — liela glezna eļļas krāsās. So mākslu skolā neviens cits neprot. Anita to gleznojusi «Artekā» — pionieru nometnē. Pati gan saka, ka viņa tikai pusi no darba veikusi, otru, grūtāko, pamācījis un palidzējis skolotājs, kāds mākslinieks no Krimas. Lai nu kā, bet jūra ir zila zila, un milzīgi daudz saules uz zeltainām smiltīm, akmeņiem un lapām. Visa telpa uzreiz kļūs gaišāka.

—    Aloiziņ, kur tad mēs to liksim… — māte saudzīgi tur rokā dāvanu. Aloizs nolaiž acis, viņš zina, ka Stalidzānu mājās ir tikai viena piemērota vieta un Marija to neatdos…

Aloizs palīdz mātei satīt dāvanu papīros un novietot ragavās, divi citi zēni atraisa zirgu no slitas un padod

grožus. Uz balkona stāv dažas meitenes un māj sveicienus katram aizbraucējam.

Mājās Aloiza māte ilgi sēž, rokas sakrustojusi uz galda. Otrā pusē tēvs, bet vidū zili zeltainā glezniņa.

—         Kur tad mēs to liksim? … — tēvs vāri novelk pirkstu galus pār krāsas grubuļiem. Māte skatās uz zilo jūru un tad atkal uz Mariju kaktā. Tā ir vienīgā gaišā siena.

—        Pagaidi, sestdien pārnāks Aloizs, tad jau … Kā viņš gribēs …

Cilvēku roku darinatais ir skaistaks nekā dievu radītais.

Ķiniešu lautas paruna

Miervaldis Birze PRET SAVU GRIBU

Miervaldis Birze stāstā «Pret savu gribu» labi parāda, kā mūsu apstākļos reliģiskie ticējumi var atdzīvoties cilvēka apziņā. Piedzīvojis nelaimi, cilvēks, kurš patiesībā netic dieva esamībai, sāk svārstīties un pat domāt, ka palīdzība viņam var nākt vienigi no «augšas».

Stāstā attēlotā Līze sen vairs nav nabadzīga kalpone, kas Jurģos klejoja no viena saimnieka pie otra, bet viņa vēl nav īsti aptvērusi, cik dīvaina un nevajadzīga ir klanīšanās debesu kunga priekšā. Ticīgās mātes ietekmē viņa samulst un slimā bērna veselību domā atgūt ar baznīcas svētību. Cilvēks ar zinātnisku pasaules uzskatu saprot, ka tādās reizēs veltīgi meklēt kaut kādu pārdabisku spēku iejaukšanos, ka katram nelaimes gadījumam ir reāli, viegli izskaidrojami cēloņi. Bet, ja zinātniskais pasaules uzskats ir svešs, tad pat bailes no pērkona negaisa var radīt priekšstatus par «dieva dusmām».

Līze aiz sevis ātri p Te vēra durvis, lai kāda vēsa

gaisa strāva neievilktu istabā. Uz pirkstgaliem

viņa piegāja pie Vijas gultiņas un pavilka aug-

stāk no mazās krūtīm noslīdējušo flaneļa segu ar

ieaustajiem sunīšiem. Pastūmusi nostāk krēslu,

uz kura atradās termometrs un tasīte ar cukuru pārkaisī-

tām dzērvenēm, Līze uzmanīgi atmetās uz gultas malas.

Vija gulēja, sēcoši caur muti elpodama. Linu baltā matu šķipsna bija pielipusi pie nosvīdušās pieres. Reizumis elpa krūtīs it kā iestrēdza kādā gļotu pikā, un tad sekoja mitra klepus grūdieni.

Dzirdot šīs dobjās, kā no dziļas bedres nākošās skaņas, Līze sarāvās un sirdī viņai iedūrās smeldzošas sāpes. Kāpēc nav jāklepo viņai, bet mazajai…

Tā viņas mīļā Vija gulēja jau trešo dienu, un slimība neatlaidās. Ārsts gan mierināja, ka tā esot vienkārša angīna un pamatīgs bronhīts, tāpat ambulances māsiņa, kas katru dienu divas reizes ievadīja penicilīnu, apgalvoja, ka slimību kā ar roku atņemt nevarot, bet sapampušās mandeles plokot ar katru dienu.

Kā Līze vēlējās, kaut tas būtu tiesa! Brīžiem likās, ka elpa tiešām vieglāka. Tomēr neatstāja arī šaubas: varbūt ārsts viņu tikai mierina?

Pieliekot ausi pie mazās krūtīm, Līze klausījās, kā tur pēc klepus vēl gārguļo. Tāda burbuļaina elpa bija arī vīramātei mūža pēdējās nedēļās… Mātes acs gan redz visu labāk.

Līze sēdēja, gurdeni rokas klēpī salikusi. Ja vajadzīgs, viņa te sēdētu vēl trīs naktis, gan ielaizdamās šūpojošā snaudā, bet, pietrūkstoties ka no kritiena, tikko dzirdams kaut vārākais mazās vājinieces kunksts.

Viņas mazā Vija. Tik vēlu Līzes dzīvē atnāca laime ar šo mazo meitenīti. Ar tādu pūru, kāds viņai bija jaunībā, —

divas rokas un skapis, kuru šad tad Jurģos svešu saimnieku zirgi pārvadāja uz jaunu māju, — ar tādu pūru laimes nodibināšanai toreiz nepietika.

Līze pameta acis, kur pie sienas stāvēja dzeltenais, āderētais skapis ar atvilktnēm apakšā. Cik gadu viņa bija atlicinājusi latu pie lata no savas kalpones algas, līdz Katrīnas tirgū varēja pieiet pie galdnieka, izvīstīt no mutautiņa naudas zīmes un teikt: «Es šo skapi ņemšu.»

Pēc tam atkal krāt un krāt — mētelim, gultai, kleitai.

Tā tas gāja līdz kolhozu pavasarim, kad vairs ne viņai, ne Edvardam nebija jāraizējas, vai atradīsies saimnieks, kam vajadzēs ir puisi, ir meitu. Edvards atveda pie viņas savu gultu un to plato, brūni krāsoto koka lādi. Šodien uz tās no ratiem neizjūgts koka zirdziņš skumīgi raudzījās uz lelli, kurai jau četras dienas nebija mainīts priekšauts.

Līze atceras to vakaru pirms četriem gadiem, kad viņa un Edvards te sēdēja tuvinieku vidū pie klāta galda.

—     Trīsdesmit sešu gadu vecumā — vēlu, vai ne, Edvard? — viņa smaidīja ir skumji, ir priecīgi reizē, bet Edvards mīļi glāstīja viņas tumšos, smagās bizēs savītos matus.

Pēc gada piedzima šis mīļais bērns. Viņa to nepārciestu, ja ar Viju kas notiktu.. .

Aiz ledus puķēm pieaugušā loga pavīdēja kāda ēna. Pieklauvēja. Līze izgāja virtuvē.

—     Sveika, māt! — viņa nogurušā balsī apsveicinājās ar māti, bet istabā viešņu nelaida, lai neiztraucētu mazo.

—    Vai labāk? — vecā taujāja, atlaizdama uz muguras biezo vilnas lakatu.

—     Karstums tā kā mazāks, bet elpa tāpat grūta. Nekā neēd, — Līze nopūtās.

Paraudzījusies uz drēbju pakaramo, vecā teica:

—   Edvarda mājās nav.

—        Šodien uz pilsētu pēc kolhoza raušiem, — paskaidroja Līze.

—   Pie Mellenes biji?

—   Pie riebējas? Ko tur, neticu, — Līze atkratīja galvu.

—        Slikti, meit, ka netici, viņai ir spēks. Kad tev, mazai meitenei, bija kājā roze, — zilais papīrs, pareizie vārdi, — un tu staigā vēl šodien. — Vecā nopūtās, kā Līzes nes ticību nožēlodama.

—        Līze, Vija nav kristīta, — pēc neilgas klusēšanas vecā ieteicās.

—    Nav, Edvards negrib.

—        Bet tu pati? Vai tas nav arī tavs bērns! — vecā pārmeta.

—    Es, māt, tāpēc ar Edvardu nenīdīšos.

—        Par Melleni tu vari smiet, bet par dievu ne. Kas būs viņā saulē, to tu nezini. Vēl tu nes divus pūrus kartupeļu uz muguras, par to tu nedomā, bet man tā ticība ir, jo es, lūk, staigāju jau uz trim, man ir ticība uz mūžīgu dzīvi. — Un beigās vēl uzsvēra: — To es tev saku, Vija ir nekristīta.

Līze sarāvās un kā izbijusies ieplēta no negulēšanas iesarkušās acis, bet vecā ar pārliecību turpināja: — Slimība un veselība ir no dieva. Es šodien biju pie mācītāja Roberga, viņš viendien prasīja, vai man neesot vasarā salasītas sēnes. Izstāstīju par Viju. Mēs runājām, sak, bērns nekristīts un, raugi, — slimo. Šoziem nav pirmā reize.

Līze uztraukta piecēlās: — Ko tu, māt, mani tirdi! Man sāp . ..

Arī vecā piecēlās, paņēma savu pumpaino ozola kūju un piesita pie grīdas: — Tad zini, Viju vajag nokristīt, jo ātrāk, jo labāk. Kristība slimību atņems. Un, ja … lai dievs nedod, tad lai balta bērna dvēselīte paliek ārpus debesīm?

Līze iešņukstējās.

Vecā pavilka pelēko lakatu uz acīm, sapogāja savu plikādas kažoku un vēra durvis.

—   Es, meit, eju, bet tu par to padomā.

Līze atgriezās istabā.

Mazā bija pavērusi acis, dzidri zilas kā linu ziedi.

—   Māmiņ, dzert!

Līze pasniedza ar jāņogu sulu paskābinātu tēju. Mazā kāri dzēra, ar karstajiem un valgajiem pirkstiņiem cieši pieķerdamās mātei pie rokas. Tad Līze iedeva zāļu tableti un uzčubināja saņurcīto pagalvi.

—   Meitiņ, es ienesīšu putriņu, — māte piedāvāja, bet mazā negribīgi savieba seju. Līze nopūtās — jau trešo dienu tikpat kā nekas nav ēsts.

—    Kas tev, meitiņ, tagad sāp?

Mazā pastāstīja, ka te, — viņa pielika roku pie kakla, — sāpot mazāk nekā vakar.

Līze izmērīja temperatūru. Atkal trīsdesmit astoņi un astoņas svītriņas.

Būtu mājā Edvards! Nē, par kristīšanu Edvards negribētu ne dzirdēt. Viņam jau viegli. Ja ārsts pasaka, ka būs labi, ka karstums pēc pāris dienām pāries, viņš tic. Viņš runā ārstam līdz arī tad, ja tas saka, ka jaunas mātes vienmēr bērniem vainu redzot caur melnām brillēm. Viņš visu dienu pa lauku. Cik viņa auss dzird bērnu raudam, cik reižu viņš pielicis delnu pie karstās pierītes!

Baznīcā Edvards nav redzēts. Iesvētāmā vecumā baznīca neesot redzējusi, ka puspuisim Edvardam nav bijis naudas pat pusnātnam uzvalkam, nedz laika svētās mācības apgūšanai. Baznīca neesot pamanījusi viņu un viņš baznīcu. Bet vācu laikā, kad pagastvecis Asaris licis Edvardam strādāt gandrīz par vēderu, citādi draudēdams izgādāt darbu Vācijā, tad viņš baznīcu esot pamanījis, jo pie svētdienas darbiem piederējusi arī baznīcas apmek-

Iešana. Mācītājs nekad neesot aizmirsis sirsnīgi piesaukt visuvarenā palīdzību vācu ieročiem.

Jā, tad Edvards baznīcu pamanījis, un nu tā viņam vairs neesot vienaldzīga.

Līze izgāja apkopt govi. īsā ziemas diena jau dzisa, un no laukiem sētsvidū vēlās pelēka krēsla. Kūts sienmali kaķis viļāja no sala sastingušu zvirbulēnu.

Līze slauca govi, un, pienam ritmiski šļācot traukā, nogurušās acis pašas vērās uz snaudu.

Kā labāk? Skolu viņa bija apmeklējusi trīs, bet baznīcu — divdesmit trīs gadus. Kad mācītājs sprediķoja, varēja mierīgi nodoties savām domām, varēja aizmirst, ka rīt ar sauli atkal neskaitāmas reizes būs jācilā vienroču izkapts rudzu laukā, varēja bez kautrēšanās ļaut noritēt pa retai asarai — ne par to, ko sludināja mācītājs, bet par pašas dzīvi, kur pelēkas dienas rindojās cita aiz citas kā zemi un smagi rudens mākoņi, piepildīdami debesis līdz pat tālajam apvārsnim.

Tik maz viņa zināja par to, kāpēc zibens šautra saplēš koku no galotnes līdz pašām saknēm, kāpēc ziemai seko dzīvības pilns pavasaris. Vai arī slimība nevar būt kādu nezināmu spēku noteikta? Viņa to nezina … Bet, ja tas nav skaidrs, vai tādēļ drīkst ciest viņas mīļā Vija?

Nokāsto silto pienu viņa ienesa Vijai, bet tā, ieņēmusi pāris malku, izvēma to atpakaļ.

—        Siltu pienu negribu, nevaru, — mazā nočukstēja.

—   Tētis no pilsētas atvedīs ābolus. Es tagad gulēšu, rīt būšu vesela.

Vai ļaunāk? Ārsts solījās vakarā pienākt, bet vai tā var gaidīt, nekā nepalīdzot…

Kūju klaudzinādama, virtuvē atkal ienāca Līzes māte.

—   Es biju pie Roberga. Teicu, ka tu gribi kristīt.

—   Bet es tev, māt, tā neteicu, — Līze vāji pretojās.

—   Nerunā! Vai tu gribi liegt Vijai veselību? Robcrgs

stāsīja, ka Upeslāča puika nokristīts un no tā laika vairs neklibo.

—   Bet viņš gadu sagulēja kaulu sanatorijā, — Līze iebilda.

—   Nokristīja pirms tam, atceries vien. Surp nākt mācītājs negrib, — vecā čukstēja, — nevēloties satikt Edvardu, bet, ja tu bērnu aiznestu uz baznīcu, viņš piecos sakristejā gaidītu. Saka, kad tāda reize, varot ari bez krusttēva un krustmātes. Edvards jau nebūs mājās ātrāk par sešiem septiņiem. Aiznesīsim tūlīt! Nenokavē! — vecā kā soģis biedināja, cieši lūkodamās Līzē ar savām pelēku loku apņemtajām acīm.

—   Mazais sasaldēsies. Ko teiks Edvards? — Līze šaubījās.

—   Segā un kažokā ne vēsma netiks klāt. Bet svētītais ūdens tak ir vismaz tikpat stiprs, cik visas zāles. Vai agrāk ļaudis nepalika veseli no tā vien? Kur te bija tas dakteris? Ja tu ātri taisīsies, Edvards nezinās nenieka. Iesim!

Līze šai brīdī jutās ļoti vientuļa . .. Bērns atvilkdamies sāka klepot. Viņa iegāja istabā.

*

Pēc brīža divas lakatos satinušās sievas brida pa svaigi uzsnigušo sniegu cauri ciemam. Viņas pagāja garām skolai, doktorātam un nogriezās lielu egļu alejā, kur vējš biezajās skujās šalkoja smagu dziesmu, reizēm nobirdinādams pa sniega saujai uz gājēju galvām.

Alejas galā melnoja baznīcas lielās durvis, bet celtnes baltās sienas krēslā saplūda ar sniega lauku.

Mācītājs Robergs abas sievas ielaida sakristejā, kur pie maza altāra raustījās divas sveču liesmas. Ēnas uz sienām šaudījās, klīda un velvētajos griestos saplūda kā tumšā akā.

—    Esiet sveicinātas, esiet sveicinātas! — Robergs at

nācējas uzrunāja savā nesteidzīgajā valodā. Melnais talārs ietina viņa kalsno augumu līdz pat siltajos zābakos ieauto kāju papēžiem. Mācītāja sejā šai nopietnajā brīdī viss pauda dziļu pazemību, visi sejas vaibsti tiecās tikai uz leju — gan noslīdējušie maisiņi zem acīm, gan vecīgi noļukušie vaigi un dziļās rievas no lūpu kaktiņiem līdz zodam, gan atkarās krokas pazodē. — Tad dieva vārda sāksim.

Līze no vatētās segas iztina rozā vasaras kleitiņā tērpto meiteni. Mazās acis, izbailēs ieplestas, neatlaidās no svešā vīra, kas runāja nesaprotamus vārdus. Aiz svešā uz sienas kustējās liela ēna, tikpat melna kā viņš pats …

Kad svešais savus slapjos pirkstus pielika viņai pie pieres, mazā sāka skaļi raudāt.

—   Māmiņ, man auksti, man bailes, man auksti.. .

Raudas bez atbalss noslāpa biezajās sienās.

Kad mazā, visa trīcēdama, krampjaini apķērās Līzei ap kaklu, savu karsto vaidziņu piespiezdama pie mātes sejas, arī pāri Līzes vaigam noritēja asara.

Vēl pēc ceremonijas, kad Vija bija nokristīta par Viju un Līze meiteni vīstīja segā, mazā nepārstāja trīcēt un klusu, smeldzoši raudāja kā ātrās dusmās nežēlīgi nopērts bērns.

—    Māte, nebēdājies! — runāja Robergs, pamanījis valgumu Līzes acīs. — Jau Kristus teica: «Laidiet tos bērniņus pie manis!» Sai svētajā brīdī svētais gars ir nolaidies pār mums, pati dievmāte ir mazo skūpstījusi, un viņa kļūs vesela. — Mācītājs svinīgi pastiepa roku uz svētbildes pusi. Tur laimīgā Marija šūpoja sili ar skaistu Jēzusbērnu.

Līze pasniedza mācītājam piecdesmit rubļus.

—    Paldies par artavu baznīcas uzturēšanai! — Robergs naudu iebāza kabatā. — Neaizmirstiet priekos un vēl vairāk bēdās griezties pie manis!

Te ārpusē atskanēja sniega gurkstēšana, kāds plati atrāva durvis, un sakristejā ienāca plecīgs vīrs ar atpogātu vateni mugurā, aizelsies un piesarcis. Ienācis viņš noņēma ausaini. Viņa mati bija tādā pašā linu baltumā kā Vijai.

—        Tētis! — mazā vārgi iesaucās un pārstāja šņukstēt.

—   Atvedis ābolus.

—        Edvard! — kā vaidā izdvesa Līze un piesēdās uz sola.

Robergs sarāvās un soli atkāpās.

—        Mierīgi, Roberg, jūs likums sargā, bet mani savalda, — asi skanēja Edvarda balss. Pamanījis Līzes māti, Edvards pietvīka vēl vairāk.

—   Tava gudrība? Es prasu — tava gudrība?

Vecā sakuma, uzrāva lakatu uz acīm un nomurmināja:

—    Es runāju ar mācītāju …

—        Tad jūs, zinādami, ka bērns slims.. . — Edvards uztraukumā sastomījās.

—        Visi, kam ciešanas, var griezties pie manis, — atguvies Robergs sludināja.

—        Tad jūs slimu bērnu šai aukstumā likāt… ļāvāt vilkt uz baznīcu, jūs …

Robergs Edvardu pārtrauca:

—        Esmu mācītājs. Cik kaite katram smaga, to zina ■ dakteris.

—        Es nezinu to vārdu, kā jūs saukt! Kā tādam ļauj mūsu vidū dzīvot, — Edvards kā riebumā novērsās un piegāja pie Līzes. — Kā suns es sniegā meklēju tavas pēdas, Līze. Ja kas tagad ar Viju notiks, es nezinu, kas būs ar mums … Ātrāk mājās!

Edvards izņēma bērnu no Līzes rokām, paslēpa to sev pie krūtīm un, galvu noliecis, kā gribēdams mazu putnēnu sildīt ar savu dvašu, izgāja ārā. Vecā palika, bet Līze mēmi sekoja vīram.

Tikai izejot egļu alejā, viņa sāka nevaldāmi raudāt.

—   Edvard, es pati padarīšu sev galu, ja . .. Esmu sajukusi, sajukusi.. .

Pie mājām Edvards pagaidīja Līzi sev blakus un klusi teica:

—   Līze, es esmu tikpat vainīgs. Mēs dzīvojam kopā jau piekto gadu, un, ja tev nav atvērtas acis, tad jāsoda ari mani. Ar aizliegumu vien nepietiek. — Viņš smagi nopūtās: — Manu meitiņ …

Ārsts atnāca vēlu naktī. Mazo izmeklējis, viņš izteica savas bažas: — Mandeles ir samazinājušās. Asā angīna būtu garām, bet, es baidos, kreisajā plaušā ir iekaisums, nav izslēgts plaušu karsoņa sākums. Tiešām nesaprotu, kā tas, neraugoties uz zālēm, varēja gadīties. Vai mazā nav izskrējusi kur ārā, vai jūs neesat neuzmanīgi vēdinājuši istabu?

Neviens uz šiem jautājumiem neatbildēja.

PIEZīМЕS

Upurēšana Moloham

11. lpp. Melkarts — seno feniķiešu saules dievs, ko sevišķi godāja Tiras pilsētā. Kartāga izcēlās kā feniķiešu kolonija, tādē| kartāgiešu reliģijā galveno vietu ieņēma Feniķijas dievi.

Baals — seno sīriešu debesu, saules, auglības un zemkopības dievs. Dažreiz arī Molohu dēvēja par Baalu — un otrādi.

12.  lpp. Tanita — Kartāgas galvenā dieviete. Tās simbols bija Mēness.

17.   lpp. Ķoturnas — augsti zābaki, ko priekšā sašņorēja līdz ce|galiem.

18.   lpp. IJbijas Jarbals, Kaldcjas Adramelchs, Sirijas Kijuits, Darketo ar jaunavas seju slidēja uz savām pleznām, bet Tamusa liķi atnesa uz katafalka… Kartāgieši, būdami pēc dabas tirgotāji, arī reliģijas lietās sprieda, ka «labs labu nemaitā», un savāca savā pilsētā dievus no visam tautām un zemēm, ar kurām viņiem izdevās nodibināt sakarus.

23. lpp. Prozerpinas priesteri . . . murmināja eleizisko lugšanu: «Leji lietu! radi!» — Prozerpīna — sengrieķu dievietes Persefones latīniskais nosaukums. Persefones templis atradās grieķu pilsēta Eleisīriā, kur par godu šai dievietei ik gadu rīkoja lielas svinības, t. s. mistērijas. No pilsētas nosaukuma radies arī apzīmējums «eleiziskā lūgšana».

Brālis Čipolla Certaldo ciematā

27.  lpp. Tūlijs — slavenais senās Romas orators Marks Tūlijs Cicerons (106.—43. g. pirms m. ēras).

Kvintiliāns — Marks Fābijs Kvintiliāns (apm. 35.—95 g. m. ērā) — ievērojams retorikas teorētiķis senajā Romā.

27.  lpp. Lipo Topo — Toskānas gleznotājs. Viņš k]uvis pazīstams ar savu testamentu, kurā novēlējis draugiem un tuviniekiem lielas naudas summas, kas viņam nemaz nav piederējušas. Kad testamenta izpildītājs jautājis, kā viņa novēlējums izpildāms, Topo atbildējis: «Tur jau ir tas āķis.» Sis teiciens kļuvis par parunu un Lipo Topo vārds — par nepārspējamu blēņdaru apzīmējumu.

Zālamans — apvienotās izraēļu un jūdu valsts ķēniņš (ap 960.—935. g. pirms m. ēras). Leģendas piedēvē viņam vairākus Vecās derības sacerējumus.

Aristotelis (384.—322. g. pirms m. ēras) — lielais sengrieķu domātājs, kura darbi aptver visas tā laika zināšanu nozares. Viduslaikos kristīgās baznīcas teorētiķi centās izmest no Aristoteļa filozofiskās mācības visu dzīvo un izmantot to reliģisko dogmu nopamatošanai.

Seneka — Lūcijs Annejs Seneka (apm. 3.—65. g. mūsu ērā), seno romiešu filozofs un politiskais darbinieks. Senekas ētiskie uzskati bija viens no kristīgās ticības avotiem.

30. lpp. Altopašn putras katls — Altopašo klosterī (Itālijā) pastāvēja paradums divas reizes nedēļā izsniegt nabagiem putru. «Altopašo putras katls» kļuva par apzīmējumu milzīgam lielumam.

32.   lpp. Abrtici zeme — Abruci — Itālijas province, kas bija slavena ar cūkgaļas izstrādājumiem.

33. lpp. Montē Morello — kalns Florences tuvumā. Brālis Cipolla inin Montē Morello nogāzes saviem lētticīgajiem klausitājiein kā kāda ievērojama literāra darba nosaukumu.

Ķaprēcijs — daži Bokačo darbu pētnieki domā, ka tas ir kāda taj, laikā pazīstama humoristiska sacerējuma nosaukums.

Tēva nāve

39. lpp. Proļoss — militārās policijas ierēdnis, kura pienākumos ietilpa uzraudzība par sodu izpildi.

Landsknehti — karakalpi, kājnieki — algotņi XV—XVII gs. Komplektējās galvenokārt no vācu zemju iedzīvotājiem.

Grēku atlaides sprediķis

46. lpp. Denjē — vismazākā franču naudas vienība, 1/12 sū. 3 vara denjē sastādīja vienu sudraba liāru.

Brēves mācītājs

56. lpp. Svēlais Medārs, svētais Raimonds, svētais lilēzs utt. — Lai sekmīgāk konkurētu ar pagānu reliģijām, kurām bija daudzi un dažādi dievi, kato|u baznīca ieveda svēto kultu. Vieni svētie pārzināja dažādas dabas parādības, citi — atsevišķas saimniecības nozares un amatus, bija atsevišķu pilsētu, apgabalu un valstu aizgādņi. Līdzīgs svēto kults pastāv arī pareizticīgo baznīcā.

Tafija debesbraukšana

63. lpp. Fēbs (grieķiski — mirdzošais) — grieķu mitoloģijā saules, mūzikas un dzejas dieva Apolona pievārds.

68. lpp. Epikūrs (341.—270, pirms m. ēras) — sengrieķu filozofs, ievērojamais antīkās pasaules materiālists un ateists. Epikūrs uzskatīja, ka filozofijas mērķis — cilvēka laime; lai to sasniegtu, nepieciešams atbrīvoties no aizspriedumiem un izzināt dabas likumus.

Grēksūdzē

71.      lpp. Padre (itāliski un spāniski) — tēvs. Tā itāliešu un spāniešu katoļticīgie mēdz uzrunāt garīdznieku, ja nemin viņu vārdā.

72.       lpp. Sapienca — Pizas universitātes nosaukums (no sapienza — itāliski — zinātne). Piza — pilsēta Itālijā, Toskānas apgabalā pie Arno upes.

Santa Caterina (itāliski) — Svētās Katrīnas baznīca Pizā.

Kanoniķis — katoļu garīdznieka tituls. Par kanoniķiem sauca klostera, reliģiskas mācību iestādes vai citas kopības garīdznieku sanāksmes locekli.

76. lpp. Jaunā Itālija — itāliešu buržuāzisko revolucionāru slepena organizācija, ko 1831. gadā nodibināja D. Madzini. Tā cīnījās

par Itālijas apvienošanu revolucionārā cc|ā un Itālijas republikas nodibināšanu. Organizācija piekopa sazvērniecisku taktiku, neprata saistīties ar plašām tautas masām, tādē] tās organizētās sacelšanās cieta neveiksmi.

Roma

96. Ipp. Leo XIII — Romas pāvests, viņš centās pieskaņot kātoju baznīcu imperiālistiskās buržuāzijas vajadzībām, īpaši cīņai pret sociālismu. Daudzās enciklikās (pāvesta vēstījumos) viņš aizstāvēja tēzi par kapitālistiskā privātīpašuma mūžīgumu un visādi nosodīja sociālistisko strādnieku kustību.

Tiāra — Romas pāvesta cepure, ko viņš lieto oficiālās svinībās un procesijās, izņemot liturģijas. Sastāv no trim izrotātiem vainagiem, kas novietoti viens virs otra.

Divpadsmit franciskāņu

111.       Ipp. Kumāni— tjurku tauta, kas mūsu literatūrā pazīstama ar slāvisko nosaukumu poloveieši. Pēc mongoļu iebrukuma Krievijā XIII gs. da)a poloveiešu no Melnās jūras stepēm devās uz Ungāriju un Bulgāriju, kur turpmākos gadsimtos asimilējās.

Palers (no latīņu vārda «pater» — tēvs) — tā daudzās zemēs ticīgie mēdz uzrunāt katoļu garīdzniekus.

Reļleklorija — klostera ēdamzāle.

Šītu svētki

125. Ipp. Mečeta — muhamedāņu lūgšanas nams.

126.      Ipp. Huons — kreklveidīgs apakštērps, ko nēsāja senie ebreji un grieķi. Vēlāk izplatījās arī citās zemēs.

128. Ipp. Ilūrijas — pēc muhamedāņu ticējumiem pasakaini daiļas jaunavas, kas paradīzē uzjautrinot ticīgos.

Sveiks un feldkurāts brauc noturēt karalauka dievkalpojumu

162.       Ipp. Feldkurāts — zemākās pakāpes katoļu karalauka mācītājs Austroungārijas armijā.

163. lpp. Monstrance — kulta trauks, kurā novieto dievmaizītes

167. lpp. Sakristeja — telpa baznīcā garīdzniekiem un dievkalpojuma piederumu novietošanai.

169. lpp. Ministrants — garīdznieka palīgs (kalpotājs) mesas laikā. Parasti ministranta uzdevumus pilda zēni vai jaunekļi.

«ct cum spiritu tuo» (un ar tavu garu), «dominus vobiscum» (kungs ar jums) — frāzes latīņu valodā no kato|u dievkalpojuma.

Dieva tā kunga kalps

194. lpp. Korlesi — likumdošanas sapulces Spānijā (līdz 1911 g. arī Portugālē).

Bezdievis

209. lpp. ka Bileama ēzelis katrā ziņā sprediķojis morāli savam jājējam — pēc Vecās derības nostāstiem, pravieša Bīleama ēzelis norājis cilvēku valodā savu saimnieku par to, ka tas savu ēzeli sitis.

Ticīgo lietas

236. lpp. Eminence (no latīņu ementia — izcils; tāds, kas paceļas pāri) — katoļu arhibīskapu un kardinālu tituls.

239. lpp. Vikārs — priestera aizvietotājs, palīgmācītājs.

Dekāns — šajā gadījumā katoļu baznīcas amatpersona, draudžu apgabala vecākais priesteris, ko ieceļ bīskaps.

Siseņi un reliģija

256. lpp. Mulla — zemākās pakāpes muhamedāņu garīdznieks; išans — dervišu (muhamedāņu mūku) priekšnieks Vidusāzijā.

260 lpp. Parandža — sievietes apģērbs Vidusāzijā, bez kura agrak muhamedāņu sievietēm nebija atļauts iziet uz ielas. Parandža aizklāja sievieti no galvas lidz kājām, un pie tās piederēja arī biezs tīkls sejas aizsegšanai. Parandža bija Austrumu sievietes beztiesības un verdzības simbols. PSRS Vidusāzijas republikās sievietes parandžu vairs nenēsā.

S A T U R S

Priekšvārds………………………………………………………….. … 5

Gustavs Flobers. Upurēšana Moloham. Tulk. A. Upits. … 0 Džovanni Bokačo. Brālis Cipolla Ccrtaldo ciematā. Tulk. Maija

Kvelde…………………………………………………………………………………. 25

Saris de Koslērs. Tēva nāve. Tulk. V. Piese…………………………………………. 37

Saris de Ķostērs. Grēku atlaides sprediķis. Tulk. V. Piese . . 43

Romēns Rolāns. Brēves mācītājs. Tulk. M. Grinļelde …. 49

Anatols Franss. Tafija debesbraukšana. Tulk. Jausma Ābrama 59

FAele Voiniča. Grēksūdze. Tulk. Vanda Vikāne…………………………………. 69

Emils Zolā. Roma. Tulk. M. Grinļelde……………………………………………….. 93

Jaroslavs Hašeks. Divpadsmit franciskāņu. Tulk. K. Reimanis . 109

Heinrihs Heine. Vāczeme. Ziemas pasaka. Atdz. A. Upits . . 115

Maksims Gorkijs. Šītu svētki. Tulk. K. Reimanis……………………………….. 121

Andrejs Upits. Atgrieztais…………………………………………………………… 129

Aleksandrs Seraļimovičs. Divas dievmātes. Tulk. K. Reimanis . 147

Jūlija Zemaite. Mācību stundas. Tulk. O. Paegle………………………………. 15]

Jaroslavs llašelts. Sveiks un feldkurāts brauc noturēt karalauka

dievkalpojumu. Tulk. Anna Bauga………………………………………….. 159

Marks Tvens. Kara lūgšana. Tulk. //. Gintere…………………………………. 173

Andrejs Upits. Darba biedri………………………………………………….. . 181

Žanis Grīva. Dieva tā kunga kalps……………………………………………….. 193

Marks Tvens. Ziņkārīgā Besija………………………………………….. 201

Andrejs Upits. Bezdievis……………………………………………………………… 207

Maksims Tanks. Ave Maria! Atdz. J. Plotnieks………………………………… 219

Jānis Niedre, Rozāle pie bikts………………………………………………………. 223

Jānis Niedre. Ticīgo lietas……………………………………………………………. 233

Vladimirs Majakovskis. Par Titu un Vaņku. Atdz. P. Vīlips . . 245

Juliuss Fučiks. Siseņi un reliģija…………………………………………………… 251

lize Indrāne. Trīs krusti……………………………………………………………….. 261

Miervaldis Birze. Pret savu gribu………………………………………………….. 279

Piezīmes……………………………………………………………………………………. 290

CILVĒKI UN DIEVI

Redaktore L. Hiļitnonoka Mākslinieciskais redaktors I. Zvāgūzis Tehniskā redaktore D. Pastare Korektore Z. Siņicka

Nodota salikšanai 1960. g. 9. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1960. g. 11. oktobrī. Papīra formāts 84X108, /*2. 18,6 fiz. Iespiedi.; 15,13 uzsk. iespiedi.; 12,25 izdevu. 1. Metiens 15 CKX) eks. JT 11354. Maksā 4 rbļ. 60 kap.

No 1961. g. 1. I — 46 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13523/JI278. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 428. Kr+A

Content

Cilvēki un dievi

PRIEKŠVĀRDS

Gustavs Flobērs UPURĒŠANA MOLOHAM

Džovanni Bokačo. BRĀLIS ČIPOLLA ČERTALDO CIEMATĀ

Šarls de Kostērs. TĒVA NĀVE

Šarls de Kosters. GRĒKU ATLAIDES SPREDIĶIS

Romēns Rolans BREVES MĀCĪTĀJS

Anatols Franss. TAFIJA DEBESBRAUKŠANA

Etele Voiniča. GRĒKSŪDZE

Emils Zola. ROMA

Jaroslavs Hašeks. DIVPADSMIT FRANCISKĀŅU

Heinrihs Heine, VĀCZEME. ZIEMAS PASAKA (FRAGMENTS)

Aleksandrs Serafimovičs. DIVAS DIEVMĀTES

Jūlija Žemaite MĀCĪBU STUNDAS

Jarnslavs Hašeks. ŠVEIKS UN FELDKURĀTS BRAUC NOTURĒT KARALAUKA DIEVKALPOJUMU

Marks Tvens. KARA LŪGŠANA

Andrejs Upīts. DARBA BIEDRI

Žanis Grīva DIEVA TĀ KUNGA KALPS

Marks Tvens ZIŅKĀRĪGĀ BES1JA

Andrejs Upits BEZDIEVIS

Maksims Tanks AVE MARIA

Jānis Niedre ROZĀLE PIE BIKTS

Jānis Niedre TICĪGO LIETAS

Vladimirs Majakovskis  PAR TITU UN VAŅKU

Juliass Fučiks  SISEŅI UN RELIĢIJA

Ilze Indrāne TRĪS KRUSTI

Miervaldis Birze PRET SAVU GRIBU

PIEZīМЕS

S A T U R S