Dieva darbi

Dieva darbi

Satīras krājums

.

.

KAUT KUR DZIRDĒTS STĀSTS

(Priekšvārda vietā)

Ne visai tālu no mums uz kādas dzeltenas pundurzvaigznes planētas dzīvoja un, domājams, dzīvo vēl šodien gluži parasta divkājaiņu cilts. Tās vēsture sīki izklāstīta Galaktiskajā enciklopēdijā. Tāpēc pietiks, ja atgādināsim, ka tajā laikā, kad planētas pirmais fantasts sacerēja pirmo teiksmu par dievišķīgajiem debesu spīdekļiem, viņa ciltsbrāļi tikko bija apmainījuši pieticīgās vīģu lapas pret greznam kažokadām un trūcīgās zaru nojumes — pret komfortablām akmens alām.

Mazliet vēlāk divkājaiņi apaļo debess ķermeņu vietā saka pielūgt ievērojami daudzveidīgākus māla dieviņus, kuriem, starp citu, piemita ne tikai estētiskas priekšrocības ... Nepaklausības gadījumā šos dievus varēja mierīgi nopērt. Un, ja pēc zināma laika tie vairs neatbilda modes prasībām, tos tikpat mierīgi varēja atdot knauķiem, lai rotaļājas.

Bet tad gluži negaidīti divkājaiņu idiliskajā dzīvē radās sarežģījumi. Neliela daļa cilts pie-

derīgo nolēma atbrīvot pārējos no laicīgās mantas, pašaizliedzīgi atvēlot tās glabāšanai savus personiskos apcirkņus. Un, tā ka diezin vai kaut viens divkājainis brīvprātīgi pieņemtu tik lielu upuri no saviem brāļiem, pēdejiem neatlika nekas cits kā vien kategoriski noliegt pastāvošās radniecības saites.

Starp citu, izdarīt to nebija viegli. Šajā nolūkā labdariem vajadzēja sevi pasludināt par d i ž kājaiņiem un uzņemties ne vien laicīgās mantas, bet arī laicīgās varas slogu. Protams, aiz pateicības par šādu nesavtību divkājainiem nācās mazliet palocīt muguras savu aplaimotāju labā.

Tiktāl viss it ka būtu kārtībā. Būtu . . . Bet, diemžēl, nebija. un nebija tāpēc, ka aplaimotie joprojām atcerējās vecos radu rakstus un nesaprata, ka vienkāršs divkājainis pēkšņi varēja pārvērsties par augstdzimušu dižkajaini.

Bez šaubām, ja divkājaiņus atbrīvotu ne vien no mantām, bet ari no smadzenēm, tad kārtība būtu pilnīga. Taču šāda operācija nesaskanēja ar dižkājaiņu augsto morāli. Galvenokārt tāpēc, ka ciltsbrāļi tad nespētu apliecināt saviem labdariem pat visniecīgāko pateicību. Un, lūk, labdari atrada citu izeju. Viņi lika māla dieviņus steigšus aizstāt ar akmens dieviem un par šo dievu kalpotājiem iecēla veiklākos ūdens lējējus.

Drīz jaunieceltie noskaidroja, ka ūdens liešanu ir izdevīgi apvienot ar krējuma smelšanu. Viņi pasludināja sevi par d i e v kājaiņiem, t. i., par dievu gribas vienīgajiem iztulkotājiem, un ļāva noprast, ka dievi nežēlīgi sodīs katru, kas tiem neupurēs ar devīgu roku.

Lai šos upurus nestu, vienkāršajiem divkājainiem turpmāk nācās divkārši locīt muguras. Šādos apstākļos viņiem, protams, neatlika vaļas nedz pārcilāt atmiņā vecos radu rakstus, nedz domāt par dižkājaiņu labdarību, kas arvien smagāk nospieda kamiešus...

Ciltsbrāļu smadzeņu podi likās pielieti līdz pat malām. Taču dievkājaiņus un it īpaši dižkājaiņus tas vēl neapmierināja. (Un ja nu prastajiem cilts locekļiem ar laiku tomēr rodas šaubas par paštaisīto akmens tēlu pārdabiskajiem spēkiem?) Lūk, kāpēc tālredzīgākie ūdens liešanas meistari jūsmīgi apsveica kāda agrāk gluži neievērojama amata brāļa lējumu — vienīgo, neredzamo, visuvareno dievu, kura miteklis esot starp zvaigznēm un par kuru neviens tātad nevareja teikt, ka taisījis viņu pats ar savām rokām.

Protams, bija arī-tādi, kas nepiekrita šim jauninājumam. Jo nevarēja zināt, vai Neredzamajam kāds gribēs klausīt un, jo sevišķi, upurēt. Bet skeptiķi kļūdījās. Vienīgais Neredzamais savaldzināja divkājainu iztēli vairāk par daudziem redzamiem. Un nav arī brīnums — tik daudz brīnumu par viņu stāstīja! Viņa varenība nepazīstot nekādu robežu. Lidot gaisā, staigāt pa ūdens virsu, ar piecām maizītēm pa-

barot piecus tūkstošus bada cietēju — tas viņam tīrais nieks! Turklāt katram, kas būtu ar mieru bez kurnēšanas paciest dižkājaiņu labdarību, viņa vārdā tika solītas visplašākās pilsoņa tiesības pievilcīgajā aizkapa valstībā.

... Šajā laikā kārtība uz dzeltenās pundurzvaigznes planētas bija tāda, ka ne dižkājaiņi, ne dievkajaiņi neko labāku gandrīz vairs nevarēja velēties. Tikai viens vienīgs mākonītis apēnoja topošā zelta laikmeta apvāršņus. Un šim mākonītim bija sakars ar to pašu dzelteno metālu, kas sevī iemiesoja laikmeta augstākās vērtības.

Dižkājaiņi — šo vērtību kaislīgi cienītāji — centās uzkrāt tās iespējami lielākos daudzumos. Taču vienīgais uzkrājumu avots bija divkājaiņu pateicība, un, ja šī pateicība izpaudās tikai muskuļu piepūlē, tā nebija sevišķi ienesīga. Šo trukumu varēja novērst, pateicības apliecināšanai izmantojot īpašus mehānismus. Bet, lai to izdarītu, bija nepieciešamas zināšanas. Tāpēc labdari dažkārt piejauca smadzeņu podos iepildāmajām ūdens porcijām arī pa zinību graudam.

Minētās rīcības sekas, protams, neizpaudās uzreiz. Pagāja vēl gadsimti, iekams smagie atziņu graudi kaut cik izspieda vieglos ticības ūdeņus. Un tad (ap to laiku alas jau sāka veidot no betona) divkājaiņi, kurus vairs nevarēja pārsteigt ar šādiem tādiem brīnumiem, vienā jaukā dienā atmaksāja labdariem visus parādus, atbrīvodami viņus kā no mantas, tā ari no varas sloga.

Dižkājaiņiem, zināms, kremta, ka viņu nesavtība tik aplam pārprasta. Aiz sirdēstiem daži no viņiem pat nobeidzas ... Arī dievkājaiņiem šīs pārmaiņas sevišķi nepatika. Un tad, lai saglābtu to, kas vēl glābjams, veiklākie no veiklākajiem izdarīja īsti akrobātisku pagriezienu.

Viņi svinīgi paziņoja, ka notikušais atbilstot Visuvarenā gribai, jo tieši viņš no saviem zvaigžņotajiem augstumiem esot visužēlīgi apgaismojis ciltsbrāļu prātus.

Pagrieziens bija žilbinošs, un mazāk skolotos divkājaiņus apžilbināja. Tomēr ilgstošas iedarbības tam nevarēja būt. Kaut vai tāpēc, ka neskoloto cilts locekļu skaits strauji saruka un, pats galvenais, divkajaiņiem drīz radās iespēja nodibināt tiešus sakarus ar to, kura tronim vajadzēja atrasties starp zvaigznēm. Protams, īpaši viņu neviens tur nemeklēja; zvaigžņu braucējiem bija svarīgāki uzdevumi. Lai nu kā, krustām šķērsām izvagojuši debess telpu, viņi neatrada ne pēdas nedz no Visuvarenā, nedz arī no viņa troņa.

Uz šo triecienu pat veiklākajiem ūdens lējējiem nebija ko atbildēt. Tikai viens no viņiem, visvecākais, arvien vēl nepiekāpās. Viņš bija tik vecs, ka acīmredzot vairs nespēja pārkvalificēties. Turklāt citu patērētāju trūkuma dēļ daļa izlietā ūdens, šķiet, būs nokļuvusi viņa paša smadzeņu podā. Šis dievkājainis tad arī paziņoja, ka meklēt Visuvareno starpzvaigžņu tālēs neesot nozīmes, jo tas mītot tepat uz planētas — pēdējā ticīgā sirdī.

. .. Reiz pēc gadiem šī sirds tomēr smagi sasirga. Un, lūk, negribēdams atstāt savu dievu bezpajumtniekos vai arī šaubīdamies par aizkapa dzīves jaukumiem, pēdējais ticīgais devās uz dziednīcu. Gadījums likās bezcerīgs. Tāpēc dziednieki nolēma lietot pašu iedarbīgāko līdzekli, kāds vien atradās viņu rīcībā.

Pēc dažām nedēļām sirmgalvis atstāja dziednīcu. Viņš jutās vismaz par pussimt gadu jaunāks un skaļi pateicās dievam, kas tik apbrīnojamā kārtā pratis saglabāt savu pēdējo mitekli. Taču, kad atvadoties galvenais dziednieks viņam iespieda rokā nelielu grāmatiņu ar sērijas numuru, fabrikas marku un garantijas termiņu, lūgšanas vārdi pamira uz viņa lūpām. Sirmgalvis, ilgi klusēdams, taustīja savas krūtis, kur vienmērīgi pukstēja mākslīga sirds, un pēdīgi aizlauztā balsī palūdza: tā kā citu neko viņš neprotot, lai atļaujot viņam turpmāk liet ūdeni kaut vai... puķu podos!

*

Izlasījuši stāstu, jūs, iespējams, teiksit: «Kaut kas līdzīgs jau dzirdēts. Bet kur?» Autors labprāt jums atgādinās: par to rakstīts Galaktiskajā enciklopēdijā. Un tā šodien ir pieejama ikvienam, kas nav par slinku atvērt acis un kaut nedaudz pakustināt smadzenes.

ZIEMSVĒTKU LEĢENDA

1

Saules zemi Palestinu,

Kur it labi brūvē vīnu

Un no mannas putru vāra,

Lieli notikumi skāra.

Ķēniņš Herods troni kāpa.

Žņaudza, spaidīja un krāpa.

Lika, lai uz vienu vietu

Visi pierakstīties ietu.

— Ja reiz pavēlējis valdnieks,

— Sprieda Nacaretes galdnieks,

— Spītība var nākt par ļaunu,

Taisi, sieviņ, ceļa paunu! —

Tad viņš garausaino tvēra,

Drusku auzu kulē bēra,

Sievu virsū sēdināja,

Ņēma pātagu un gāja.

II

Dienvidos nekad nav sniega,

Daba nezin garā miega.

Šajā zemes joslā maigā

Cilvēki puskaili staigā.

Lindraku un bikšu vietā

Baltus palagus liek lietā.

Un, lai dundurs neiekostu,

Pārsien vēderu ar jostu.

Ari mūsu ceļotāji

Bija saģērbušies vāji.

Vai nu ņemsi biezo pēli?

Ta jau jaizkar ir mēle.

Bet, ja jābrien vel pa smilti,

Tad nu kļūst pavisam silti.

Jāzeps palēkdamies skrēja.

Abas pēdas applaucēja.

Ēzelitis pūla smagi,

Ari viņam dega nagi.

III

Bija pēcpusdiena vēla,

Betlēme, ko Dāvids cēla.

Kad tiem preti vārtus vēra,

Trokšņu jūkli ausis bēra.

Visur, kur vien acis raugās,

Iebraucēju pilnas spraugas,

Un gandriz uz katra stūra

Ēzeļu un ratu jūra.

Jāzeps sāka gaust uz ielas:

— Redz nu, sieviņ, rindas lietas.

Vajadzēs tev ilgi gaidīt.

Kamēr beigšu visur skraidīt.

Skaties, ēzeliti glabā,

Bet, ja jušana nav laba.

Nekavējies velti daudz —

Ātro palīdzību sauc ... —

Tad ar pergamentiem saujā

Laidās prom viņš gaitā straujā.

IV

Ko tik viņam neprasīja:

Kur viņš juku laikā bija?

Kādā sastāvējis draudzē?

Kādēļ garu bārdu audzē?

Kādēļ reti iet uz pirti?

Kādēļ guļ ar sievu šķirti?

Kādēļ nedejojot valsi? . ..

Un tā tālāk . .. Rāma balsi

Varizeji iztaujāja.

Ļaudis nīka — stundas gāja.

Vēlāk sākās otrā daļa.

Bija jādod kājām vaļa.

Jādabū, lai ker vai trieka,

Izziņa no pārvaldnieka,

Izziņa no darba vietas

Un vēl tūkstoš citas lielas.

V

Marija jau izsamisa,

Nāca vakars, diena dzisa,

Kļuva tumša debess mala,

Ārā nežēlīgi sala . ..

Kur tad Jāzeps? Nevar manīt,

Ej kaut vai uz morgu zvanīt!

Taču beidzot gaitā lēnā

Vilkās viņš kā bāla ēna.

Marija te saka drāmu:

— Tev bij jādzer simtu gramu,

Tu tur svešas sievas skāvi,

Laikam vēlies manu nāvi!

• Man te jāgrauž maizes dona

Naktskreklā uz akmens klona,

Piedzims bērniņš, prasīs krūti

— Ved jel kaut uz lopu kūti! —

Jāzeps vārda nesacīja.

Likās, tikko dzīvs viņš bija.

Soļot ēzelītim lāva

Turp, kur ragulopi māva.

VI

Apkārt Betlēmei, tā sakot.

Liedza rūpniecībai trakot,

Toties lopkopība zēla:

Jaunas pienotavas cēla,

Ganiem klubus iekārtoja,

Triecienniekus apbalvoja.

Tiem, kas izaudzēja kazu.

Deva goda rakstu mazu.

Bet par labu vaislas bulli

— Zālamana rakstu rulli.

Tā nu sagadījās lietas.

Ka ne tālu no tās vielas,

Kür tie apmetušies bija.

Gani avis uzraudzīja.

Visi, pietvīkuši sārti,

Spēlēja uz naudu kārtis,

Lēja vīnu āža ragā.

Uzsaucot cits citam: «Dragā!»

Mācās nakts kā melna siena,

Un pat zvaigznīte neviena

Nospīdēja debess tālē.

Drīz pie ugunskura zālē

Snauda jautrā kompānija.

Kūtī tajā laikā bija

Bērniņš piedzimis patiesi.

— Jāzep, kur tu tagad iesi?

— Sieva vīram maigi bilda.

— Būtu telpa jasasilda.

Varbūt ogles iedos gani.

Neuztraucies, gaidi mani!

VII

Lūk, jums dziesma. Nav tā gara,

Nav nekā tur leģendāra.

Zvaigzne, eņģeļi tai nakti...

Izzīsti no pirksta «fakti».

Var jau būt: kad, dūcot dziesmu,

Jāzeps pūta gaišu liesmu,

Aitām likās — brīnums ausis!

Stulbi ciladamas ausis,

Iespējams, ka tās pat blēja.

Taču ganiem nevarēja

Būt no vīna murgu tādu,

Nav jau četrdesmit grādu!

Tagad citi «avju gani»

Cenšas pārliecināt mani,

Stāstot, ka caur dieva brūti

Jēzus tonakt dzimis kūtī.

Ja nu Jāzeps tikai spētu,

Viņš tiem laikam atbildētu:

— Bērns, kas bija normāls svarā.

Neradās no svētā gara.

Nejauciet šai lietā dievu,

Neblamējiet mūs ar sievu!

TA KUNGA DZIMŠANAS DIENĀ

Bībelē melns uz balta rakstīts, ka dievs-tēvs, dievs-dēls un dievs-svētais gars esot viena un tā pati persona. Kamēr dievs tas tēvs rāvies pa debesu apartamentiem, viņa gars aizlaidies uz Nācareti pie skaistās galdnieka sievas Marijas, un... puika mājās gan!

Veselus trīs gadu desmitus laulības pārkāpējs lauzījis galvu, kā izkulties no šīs ķibeles, kamēr izdomājis: sak, jāsadumpo jūdi, lai to dieva iemiesojumu mušī nost. Kā gan tu, dievs būdams, citādi tiksi atpakaļ debesīs?

Un tā, lūk, kopš tiem jautrajiem laikiem dievs tas tēvs ar svēto garu un savu ārlaulības bērnu mierīgi mīt debesu valstībā un, kā rādās, ap to laicīgo avju sievām vairs nav knakstījušies.

Viss jau nu būtu labi, ja tikai katru gadu Jēzu neceltu jubilāra godā. Tādās reizēs debesu valdnieks savos trīs veidos vairs nejūtas omulīgi.

— Tēv, — činkst dievs tas dēls. — Man taču šodien dzimšanas diena... Derētu kāda pudele sīvā, un arī uzkožamais nebūtu smādējams.

Bet dievs tas tēvs nesaka ne pušplēsta vārda, tikai tup zem paradīzes ozola un božas kā tītars uz kaimiņu runci.

— Klau, tēv! — dēls joprojām neliekas mierā.

— Esmu arī pravieti Eliju ielūdzis. Mēs taču divi vien te esam ar kauliem, miesu un asinīm. Tāpēc gribētos savā dzimšanas dienā tā cilvēciski papriecāties.

— Vai tu, puis, domā tāpat kā «Mērnieku laiku» Ķencis, ka debesīs ir krogi, kapsētas un zirgi? — rūc vecais.

— Par tādu Ķenci es gan nekā nezinu. Neesi jau mani nekādās augstas skolas sūtījis! Bet, ka debesis vajag būt arī zirgiem, par to gan esmu pārliecināts, jo svētajos rakstos ir teikts, ka Elija ar ugunīgiem ratiem un zirgiem dzīvs uzvests debesīs. Un nekur nav minēts, ka šie zirgi būtu nosūtīti atpakaļ uz zemi. Tēv, kā tad būs? Vai varēšu?

— Nekā nebija!

— Jel uzklausi mani! — dievs tas dēls neatlaižas. — Tu pats jaunības dienās, ciemodamies pie Ābrama Mamres ozolu birzē, neapsmādēji krietnu vīnu un teļa cepeti.

Vecajam nu sak bārda trīcēt, un, dievišķās dusmās iededzies, viņš piecērt baso kāju:

— Klusi! Tu man te sāksi bībeles stāstus skandināt! Es tev tūlīt parādīšu jubileju!

Kā tūkstoš Betlēmes zvaigznes nošķīst daudzkrāsainas dzirksteles, un Jēzus oreols izkūp kā pīpes dūmi. Dievs tas tēvs pasteidzies sava pļāpīgā dēla personību apvienot ar savējo.

Svētais gars, kas visu laiku snaudis saulītē aiz ozola stumbra, no trakā blīkšķa uzraujas sēdus. Ieraudzījis pravieti Eliju šurp nākam, viņš izmisis sauc:

— Nenāc, ak Elija! Nenāc! Jēzus pagalam! Vecais atkal šimpējas, un no jubilejas dzīrēm nekas prātīgs neiznāks...

Tikmēr dievs jau sācis sīkt kā putekļu sūcējs. Bārda slienas stāvus, acis zvēro. Eņģeļu uti svēto galms kā izbiedēts vistu bars pajūk uz visām pusēm. Svētais gars sāk bālēt un gaist, līdz, varena spēka rauts, pazūd debesu valdnieka platā svārka krokās.

— Tfū! — nospļaujas visuvarenais. — Nav gan nekāda jēga, ja tu esi reizē tēvs, dēls un piedevām vēl svētais gars!

Un, paspārdījis ar kāju kādu nokritušu eņģeļa spalvu, tas kungs aizčāpo uz Allaha dārzu

pusi. Sak, labi vēl, ka neesi viens kā nerrs debesīs; ir ari vel citi, ar kuriem vari kopā bēdas ciest un pie reizes ta mazlietiņ izklaidēties...

SVĒTAIS VĪRS

Viņš bieži mānija un krāpa

Tos, kam pēc paradīzes slāpa.

Ja aus kā puka viegla kļuva,

Gans platāku sev jostu šuva ...

Kad beidzot trieka kera viņu,

Gars nesa ellē trauksmes ziņu:

— Neviena avs vairs neliks iekšā

— Gans iesprūdis stav vārtiem priekšā!

PIESPIEDU ATTURĪBA

Draudzes gans Kazimirs Krūlkrāmelis, visai pieticīgās drānās tērpies, sēdēja uz sedekļa, kas nebija vis mīksts un pūkšķīgs kā viņa pēļu gultiņa un dūnu spilventiņi, bet gan ciets un skaudrs kā Bileāma ēzeļu mātītes krusta kauls, un pretēji savai amata ierašai skatījās nevis uz debesīm, bet stingi lūkojās grīdā.

Būt atturīgam ēdienos un dzērienos, nevalstīties pa mīkstām cisām, zināmu laiku atturēties no citiem pasaules labumiem — tieši tas bija viņa un ari ikviena cita ticības brāļa svēts pienākums pirms Jēzus augšāmcelšanas svinībām. Jau vairākas nedēļas viņš bija gavējis un dzīvojis mēreni. Šovakar Liela piektdiena. Vēl tikai dažas dienas būtu vajadzējis paciesties, un pēc Lieldienu rīta meses un cilām svētām ceremonijām viņš atkal varētu iebaudīt pa treknākam kumosiņam, pa stiprākam malciņam. Ja te... ne lūgts, ne gaidīts, nebūtu uzkritis šis neparedzētais piespiedu atturības laiks!

— Tfū! — dieva pārstāvis nospļāvās. — Šitāda cūcība! Lieldienas pagalam! Draudze bez gana! Ienākumi — gar degunu! Pieticīgi ēdieni, kaut gavēnis jau sen aiz kalniem! Te jāsmok līdz pirmajai svētdienai pēc Lieldienām. Tfū! Tfū!

Tad Kazimirs Krūtkrāmelis pacēla galvu, sāka skatīties griestos un pēc amata ierašas sauca uz turieni šādus vārdus:

— Ak kungs! Tu vislabāk zini, ka mani it liela noskumšana un ķeza savos nagos saķērusi un ka tu mani arīdzan no tās dažu labu reizi esi izpestījis. Ak kungs! Tagadiņ atkal tāds grūtums man uzkrīt, izmisums virsū laužas, sirdi nospiež, par bēdu toveri padarīdams! Ak, kaut jele 1ā stunda butu jau pārgājusi! . ..

Kālab tu mani te iegrūdi? Kālab tos mīļos eņģeļus no manim atstadināji un vēlē velnam par manu galvu dancot? Kālab tu ļauj man, tavam dieva kalpam, zilas kauna un negoda liesmās svilt? Kālab tu mani ta pārbaudi? Ak posts! Al< bēdas! Ja tu man uz to negribi albil dēt, es pats tev teikšu priekšā: par ģeķību, par ģeķību tu mani esi sodījis! Nevis par grēkiem, bet gan par ģeķību.

Tad Kazimirs Krūtkrāmelis piecēlās. Acis viņam dusmās sāka liesmot kā piķa lāpas Bērtuļa naktī. Dimdoši stieptā balsi viņš runāja, šādus negantus vārdus sacīdams:

— Gan lu man dabūsi, velna apsēstā vecene! Gan es tev pratīšu atmērīt to pašu mēru, ko tu man mērījusi, un atsvērt to pašu svaru, ko tu man svērusi! Visas velnu pletnes un pātagas viņa saulē kritīs uz taviem plikajiem stilbiem! Tu man vēl kaukdama un lūgdamās tur ellē lēkāsi kā siseņu mātīte pa karstu plienu! Tu man vēl sīksi kā ugunī apsvilinājusies lapsene! Tu man vēl rāposi četrrāpus ap visiem elles pakšiem riņķī, kā daždien sivēni kūtī skraidelē pa slapju aizgaldu, gribēdami no tā izkļūt! Ne ēst, ne dzert tu tur man dabūsi un izkaltīsi kā siens un sēks! Un glābiņa tev nebūs! Un svilinādami velni tevi nesasvilinās un raudami neparaus! Tu man vēl . . .

Dieva vīrs aprāvās. Neviens viņā neklausījās. Viņš apklusa un atkal apsēdās uz cietā sēdekļa, tapāt kā pirmīt stingu skatienu grīdā urbdamies ...

...Bet pa to laiku kāda viņa ganāmpulka avs, ceļiem dūnu peli un elkoņiem spilvenos ieslīgusi, veltīja tam krusta kokā sistajam šādus karstas pateicības pilnus vārdus:

— Visumīļš paldies tev, Jēziņ, ka tu manas lūgšanas esi pušķojis ar krāšņu atsaucību. Jau sen tam elles sulainim, tam Krūtkrāmelim vajadzēja īstenu mācību dabūt. Vēders viņam no nesātīgas dzīvošanas pārkāries pār jostu un no galvas virsas ģeķīgu darīšanu pēc visi mali pazuduši. Viņš ir viens prasts un negausīgs grēku perēklis. Tu jau zini: kad es viņam atsacījos kļūt par brūti, viņš draudzes klātbūtnē mani izsvieda no tava nama, nolamāja par velna apsēstu veceni un iespēra ar kāju pa to vietu, kas domāta sēdēšanai.

Lai saņem nu tagad to algu, ko pelnījis par šitik nesmuku bušanu, pēc laicīga likuma, aizrestotā būrī piecpadsmit dienas un tikpat daudzas naktis piespiedu atturībā akurāt uz taviem augšāmcelšanās svētkiem pavadīdams! Manā sirdī caur Krutkrāmeļa sodīšanu tu esi ielējis visusaldāko debesu mannu un dvēseli pildījis ar visukošāko paradīzes rožu elji, kas mani gan spirdzināt spirdzina, gan veldzēt veldze!

Visumīļais paldiesiņš tev, ak saldais debesu brūtgāniņ ...

DESMIT RUBĻU

*

Vārdu sakot, vainīgi pie visa bija desmit rubļi. Ja tie būtu sadalīti kristīgi, neviens tā arī neuzzinātu, ka Ķeipīšu ciema baznīcas darbā ir nopietni trūkumi: ka mācītājs Vīrakdūms par ticīgo ziedojumiem pircis degvīnu; ka viņa tuva-kais palīgs ķesteris Kapnūdels jaunības dienās ganījis nevis avis, kā viņš apgalvo, bet gan parastās cūkas; ka ķestera mirušais svainis ievazājis baznīcas dārziņā kartupeļu vēzi; ka baznīc-

kunga Mopsis saostījies ar ateistu pulciņa vadītāja Kranci; ka ...

Taču piedodiet, lasītājs droši vien jau izrāvis no sava cekula ne vienu vien matu kušķi, bet, ap ko lieta grozās, tā ari nesaprot. Tāpēc klausieties labāk visu pēc kartas!

Vīrakdums un Kapnūdels darbojās kopā vairākus gadus. Un, kaut gan Vīrakdums bija pats draudzes gans, bet Kapnūdels — tikai ķesteris, starp viņiem valdīja visdraudzīgākās attiecības. Kapnūdels ar misionāra neatlaidību slavēja mācītāju katrā baznīcas avju apspriedē. Mācītājs savukārt gandrīz vai ik mēnesi izteica Kapnū-delam pateicību un izsniedza naudas prēmiju par svētīgu darbu. Satiekoties viņi viens otram teica tādus komplimentus, ka, tajos klausoties, tēju varēja dzert bez cukura.

Arī liktenīgajā diena saruna starp abiem tā kunga druvas kopējiem risinājās apmēram šādi:

— Ziniet, mācītāj, jūs esat viens debešķīgs gans! Jūs taču esat tik skaidrs un šķists!...

— Ak mīļais Kapnūdel, man divkāršs prieks, ka to sakāt jūs, tā krietnākā avs manā ganāmpulkā, kas vēl pagājušajā mēnesī saņēma lielāko naudas prēmiju.

— Ceru, ka arī šajā mēnesī jūs būsit ar mani apmierināts.

— Nu, kas par runāšanu, bez šaubām... Tikai, mīļais Kapnūdel, dieva dēļ, neņemiet ļaunā, šomēnes jūs prēmiju nedabūsit.

— Kāpēc?

— Nu, kā to teikt... Redzat, šoreiz tā kolekte iznāca tāda nabadzīgāka — tikai desmit rubļu... Bet manai saimniecības vadītājai pirms Debesbraukšanas svētkiem vajadzētu ielikt zelta zobus, tā ka . . .

-- Ak mīļakās zobus spodrināsit uz darba avju rēķina! — sapīcis iešņācās ķesteris, kas jau bija ieplānojis par kārtējo prēmiju nopirkt trūkstošās daļas elektriskajam kandžas dzinējam. Dodiet pusi!

— Man ļoti žēl, mīļais draugs, bet šoreiz nevaru.

— Ak nevari?! Tad es tev palīdzēšu! — Kapnūdels iešņācās vel draudīgāk.

— Ķesteri Kapnūdel, ka jus runājat ar savu priekšnieku?! — savukart iebrēcās mācītājs. — Neaizmirstiet: kad es runāju, jums jaklusē! Āmen!

— Ak jāklusē? Varbūt ari par to, ka mācītājs ziedojumu fondu izmanto savām personiskajām vajadzībām, ka dievkalpojumu plānu izpilda tikai uz papīra, ka no kanceles runā iereibis, ka .. .

— Muti! Muti pievaldiet, ķestera pārpratums!

— Ak muti! Labi! — ķesteris nošņācās pēdējo reizi un aizcirta durvis ar tādu troksni, ka

ģipša Jēzus Kristus nokrita no sava krusta un sašķīda gabalos.

...Nākamajā dienā milicijas pilnvarotais saņēma šādu vēstuli:

«Ar šo paziņoju, ka Ķeipīšu baznīcas darbā ir nopietni trūkumi! Bet mācītājs Vīrakdūms nodzer ticīgo ziedojumus un piedevām vēl apēd baznīcas sveces.

Godīgs labvēlis.»

Uzzinājis par šo vēstuli, Vīrakdūms tajā pašā dienā sasauca avju sapulci un izteica ķesterim rājienu par kādu pirms trim gadiem pastrādātu grēku.

Ķesteris, zobus sakodis, visu svēto kolektīva priekšā apsolījās laboties, bet, pārnācis mājās, uzrakstīja otru anonīmu vēstuli, šoreiz bīskapam. Vēstulē viņš atzīmēja, ka Ķeipīšu ciema baznīcas cienīgtēvs Vīrakdūms neesot uzticams dieva kalps, ka brāļojoties ar ateistiem un pat viņa Mopsis satiekoties ar ateistu pulciņa vadītāja Kranci.

Rakstīdams paskaidrojumu, Vīrakdūms aiz kauna nezināja, ko darīt, un gribēja jau iesniegt atlūgumu. Taču laikā nomierinājās un nolēma pretinieku iznīcināt ar viņa paša ieročiem.

Mācītājs aizsūtīja anonīmu vēstuli baznīcas virsvaldei. Savā sūdzībā viņš visu zināšanai atklāja, ka Kapnūdels no ķestera lietam nekā nejēdzot, «Jauno derību» jaucot ar Holbaba portatīvo teoloģiju un piedevām vēl jaunības dienās esot ganījis nevis avis, kā pats norādot savā biogrāfijā, bet gan cūkas.

Lai atriebtu šo apvainojumu, Kapnūdels noindēja Vīrakdūma suni un izkaisīja baznīcā lapeles ar ķecerīgu virsrakstu: «Cik ilgi cietīsim tādu nešķīstību?».

Mācītājs pēc neilgas klusēšanas izteica ķesterim bargu rājienu ar vidējo brīdinājumu par nepietiekami svinīgu zvanīšanu un sasauca konfliktu komisiju. Taču ar to liela vēl nebija izbeigta...

Pēdējos trijos mēnešos Ķeipišu baznīcā ir notikušas septiņas avju sapulces, trīs šķīstīšanās un altāra iesvētīšanas, divi tuvināšanās vakari, sešas revīzijas; ciemojušās divpadsmit komisijas no baznīcas virsvaldes, trīs pārstāvji rio milicijas un viens no psihiatriskās slimnīcas. Taču samierināt mācītāju Vīrakdūmu ar ķesteri Kapnūdelu nevienam nav izdevies. Cīņa par tru-kumu iznīdēšanu baznīcā turpinās.

Bet vainīgi pie visa bija desmit rubļi. Ja tie būtu sadalīti kristīgi, neviens ta ari nezinātu, ka Ķeipīšu baznīcas darba ir nopietni trūkumi.

KRUSTA ZIRNEKLIS

Zirneklim valoda dedzīga:

— Mušiņ, ir jākļūst tev redzīgai,

Jāzin, kas labs un kas ļauns.

Grēcīgi dzīvot ir kauns!

Tiklā nāc šūpoties, māsiņ,

Dvēselē mieru tu krāsi!

Miesu vairs nebiedēs kaps,

Gars tavs ja atraisīts taps!

— Šaubas lai Mušiņai zustu,

Zirneklis lidzi nes krustu.

Muša tic: krustā ir svētums.

Vai gan tas piemānīt spētu?

Zirnekļa tīklu šī skar,

Mūžīgi dzivot lai var..«

UZMANIES NO MIROŅIEM!

— Attopies, grēcīgais! Kāp steigšus ārā no tā nešķīstības un kārību zaņķa, kāp ārā un nāc man līdz, jo, raugi — es tevi vedīšu uz skaidrības mājokļiem! Amen.

Spēcīgs runātājs ir brālis Ludviķis, spēcīgs. Pie tam jaievēro, ka viņš nav mācījies nekādās augstskolās. Nē, brālis Ludviķis ir saklausījis dieva balsi savā sirdi un sācis strādāt tā kunga vīna kalna uz brīva līguma pamata, neprasot sev nekādus pasaules labumus. Nav jau liela draudze, ko apkopj dedzīgais apustulis, taču, pilna iekšēja spēka, tā stāv kā klints, stāv velnam par kreņķiem un izredzētajiem par cerību, aleluja!

Stingri stāv arī pats brālis Ludviķis. Ja kāds jums sacītu, ka brālis redzēts guļam šeņķī zem galda, tad atcērtiet droši: «Tu esi melis!» Kas tuvāk pazīst brāli Ludviķi, tas gan zinās, cik neticami daudz viņš var turēt. Kad citi krīt ka nopļauta zāle, brālis vēl cilā kājas, jautri streipuļo un naudas vietā cenšas iesmērēt viesmīlei dažus tēvišķīgus skūpstus .,.

Jau no Ēroda laikiem neviens pravietis savā tēvijā netiek cienīts, tāpēc arī brālim Ludviķim nav viegls šīszemes gājums. Ak vai, daudz ir tādu, kas sātaniskā priekā met viņam sprungu-

ļus ceļā. it īpaši trakā naida uz brāli iededzies, klibais Jukums, tumšs cilvēciņš, kam nauda un manta, dievamžēl, šķiet svarīgāka par pestīšanu un debesu valstību.

Naida iemesls caur tā kunga neizprotamo gribu bija cūka — trekns, pretīgs dzīvnieks. Jukums minēto cūku nobaroja un pardeva par divsimt rubļiem. Tiklīdz tas nāca zināms, brālis Ludviķis atcerējās, ka Jukuma sieva Līze ir viņa draudzes cītīgākā avs. Viņš lēnīgi aizgāja pie Lizes un sacīja šādus vārdus:

— Vai tu, mana kristīgā draudzene, esi iedomājusi nabadziņus, kas savās laicīgajās vajadzībās nopūšas? Vai atceries, cik trūcīgs ir mūsu lūgšanu nams? Nekrāj jel mantu te zemes virsū un piemini allaž, ka dots devējam tūkstoškārt — ievero, tūkstoškārt! — atdodas!:

Līze, slaucīdama šķīstas prieka asaras, atnesa un nolika brāļa priekšā piecdesmit rubļu. Bet pravietis tos neaizskāra. Viņš sāpīgi raudzījās Līzei acīs un runāja:

— Es redzu, es redzu, ka manta tuvu stāv tavai sirdij! Saki, vai es neesmu visu atdevis un nostājies uz patiesības ceļa bez graša pie dvēseles! Kāpēc tu nedari tāpat?

Un Lize darīja tāpat. Ielicis divsimt rubļu kabatā, brālis Ludviķis mudīgi devās prom. Raugi, tas bija prātīgi darīts. Jukums, uzzinājis notikušo, dzinās brālim pakaļ līdz pat lūgšanu namam, kur taisnīgais sēdēja ieslēdzies un nelaida vajātāju iekšā. Veltīgi izdauzījies un izspārdījies, Jukums nešpetni nolamājās un aizvilkās mājup.

Pec šī nolikuma brālis Ludviķis nerādījās veselu nedēļu. Šaja laika viņš Līzes doto naudu iztērēja, vīrišķīgi apkarodams nešķīstā kārdinājumus. Bet par to neklājas runāt, jo, kā rakstīts stāv: lai tava laba roka nezin, ko tā kreisā dara!

Atgriezies mājās, brālis izskatījās kā no grūtas slimības piecēlies. Bāls, aizsmakušu balsi, viņš noturēja dievkalpojumu un tik aizgrābti runāja par Jēzus iejāšanu Jeruzalemē, ka dažas sieviņas teicās redzejušas ap pravieša galvu tādu kā svētu mirdzumu. Pēc dievkalpojuma pie Ludviķa piegāja Līze un, asaras rīdama, lūdzās, lai brālis vismaz pusi naudas dodot atpakaļ, jo vecais mājās aiz niknuma sperot zemes gaisā. Izredzētais novērsa savu vaigu un atbildēja ar bībeles vārdiem:

— Sieva, kas man ar tevi! Vai kāds ir redzējis, ka tu man naudu devi? Nav redzējis! Tāpēc atkāpies un ej savu ceļu! ...

Lize atkāpās, bet Jukums kļuva vēl niknāks. Kā elles zvērs viņš uzglunēja brālim visur — ceļmalā, krogā un pēc dievkalpojumiem. Taču vienmēr kāds gaišs spēks sargāja taisnīgo, un ļaunais palika tukšā, zobus klabinādams.

— Vai tad es, kropls cilvēks, varu viņu noķert! — Jukums draugiem sūdzējās. — Mani ieraudzījis, viņš mūk ka traks ērzelis. Bet nekas, nekas, gan es viņu grābšu, un tad viņš gaudos!

Tomēr Ludviķis negaudoja vis. Viņš zināja, ka ļaunais ņems nelabu galu, un — patiešam — gluži negaidot Jukums nomira. Taču pirms nāves, juzdams galu jau tuvu, nelaiķis paspēja izsacīt pēdējo vēlēšanos. Proti, lai Ludviķis nāk pie viņa līķa noskaitīt pātarus. To padzirdis, brālis saberzēja rokas un noskumušu vaigu devas ceļa.

Bēru nams bija pilns klusuma un posta zīmju. Jukums gulēja zārkā, bet pie zārka dega tukšā pudelē iebāzta svece. Ludviķis vispirms pārliecinājās, vai pudele tiešam ir tukša, tad pārmeta krustu un drebošu balsi sacīja Līzei:

— Lielas ir mūsu bēdas, taču neraudāsim velti! Es nāku tevi iepriecināt un mieru tavai dvēselei nest. Tad klausies! Pagājušā naktī notika liels brīnums — tas kungs rādījās man sapnī un teica: «Ludviķi.ej steigšus pie Līzes un uzņemies viņas mantas pārvaldīšanu, jo savas bēdās viņa nezina, ko darīt un ka būt. Pārdod viņas namu, ko Jukums ar velnam tīkamo dzīvi ir apgānījis, un par to naudu gādā Līzei saulainu mūža vakaru!» Tā teica tas kungs, tāpēc nerunā pretī, celies un nāc man līdz pie notāra nokārtot visu, ka prasa likumi un valdīšana!

Paņēmis Līzi aiz rokas, brālis Ludviķis pagriezās uz iešanu un . .. sastinga šausmās. Pie zārka, ļaunā prieka atņirdzis zobus, stāvēja mironis ar brangu metamo rokā un ņurdēja:

— Maita, nu tu man vairs neizspruksi!

Ludviķis gribēja izlēkt pa logu, taču tuklums svēto kavēja. Miroņa roka to satvēra, un — ak vai! pravieša ciešanu biķeris tūdaļ lija pāri malām. Jukums cilaja savu ieroci un skaitīja:

— Viens rublis par cūku, otrs rublis, trešais . . .

Laikam gan Jukums būs ilgi skaitījis, jo kopš tā laika draudzes gans uz miroņu izvadīšanu vairs neiet. Ar miroņiem jābūt uzmanīgam — mironis ir viltīgs.

.

DIEVA DARBI

Sludinātājs Teofīls Ļurļaks uzmanīgi paskatījās uz piepildīto glāzi. Mm, nelabā tur vairs nebija, kaut gan vēl nupat viņš bija skaidri redzējis to sēžam uz glāzes malas. Sludinātājs padraudēja ar pirkstu.

— Gaidi vien! ... — viņš ņurdēja. — No manis tu pigu dabūsi! Būtu gājis pie tiem, kas par dvēseli nemaz vairs nedomā .. . Dievu aizmirsuši ... — Teofīls nožagojas, sašūpojās krēslā un, šķiet, ilgi kaut ko pārdomāja. — Bet es ar visuvareno esmu draugos. Tāpēc man arī netrūkst ne dzeramā, ne uzkožamā! (Piedod, kungs, mums mūsu grēkus un parādus .. .)

Viņš paņēma glāzi un uzmanīgi to paostīja.

Pirmās šķiras rudzu elje... Ar tā kunga žēlastību. Viņu jau nepartrumposi, nē... Jādzīvo tikai ar viņa svētību... Lai tad ari top svētīts viņa vārds!

Ļurl.aks veikli iemeta, paķēra no šķīvja marinētu gurķi un iebāza mutē.

— Tā, lūk, — viņš pamirkšķināja pudelei.

— Dzīvojam . . . Bet tas ir sikums. Galvenais — svētie raksti. Tur visa programma aprakstīta . .. Kas es būtu bez svētajiem rakstiem? Pat ne kalps — labi, ja devītnieks. Kā tu, grēcinieks, citādi varētu pretoties visiem tiem kārdinājumiem?

Teofīls atkal pastiepa roku pec pudeles, taču pārdomāja, nogrieza biezu speķa šķēli un uztriepa tai pamatīgu kārtu sinepju.

— U, elles uguns, kā dedzina!... Tie kārdinājumi ir tadi — izskatās pievilcīgi, bet ... Nu, ņemsim kaut vai mani pašu! Kad es, vēl puika Inidams, šad tad iekļuvu ķezā, nu, kā jau tas mēdz but: tu ielien kaimiņa ābeļu darza, bet šis jau gaida ar nātrēm... Ko šādā bēdu bridi varēja darīt? Un kārdinātājs arī klāt, ka saukts: atzīsties, pasaki, ka citreiz tā nedarīsi, gan viss būs labi. Būtu es toreiz padevies, raugi, ietu pazušanā uz mūžīgiem laikiem ... Bet ne jau velti nelaiķis krusttēvs mani skoloja praviešu

likumos! Kad tas kungs, piemēram, uzgāja Ievu un Ādamu Ēdenes darza, ko viņš tiem jautāja? ... «Vai tu neesi edis no tā koka, par ko cs tev pavēlēju, ka tev no ta nebūs ēst?» Bet ko es kaimiņam ... tas ir, Ādams, atbildēja tam kungam? «Tā sieva, ko fu man esi devis, tā

deva man no tā koka...» Tātad — vainīgi citi puikas. Tie vēlāk arī dabūja pērienu, jo svētos rakstus tik labi nezināja . ..

Sludinātājs cieši palūkojās pudelē un pakratīja galvu. *

— Gudra tu neesi — visu cauri var redzēt... Bet vai man var cauri redzēt? Nevar! Iur jau ir tas joks ... Kad biju jaunekļa gados, vaja-* dzēja sākt domai par dienišķo maizi... Ļaunais

mani kūdīja, lai ejot tikai strādāt. Bet vai tad nevar atšķirt, kur ir dieva pirksts, kur — nelabā nagi?

Paskatījos bibelē un uzgāju tādu vietiņu: «Kad nu Ābrams naca Ēģiptes zemē, tad ēģiptieši redzēja to sievu .. .» Tam Ābramam, redzi, bija jauna sieva, lai arī viņam loreiz — hi, hi, hi — bija septiņdesmit pieci gadi. «... Oģip-tieši redzēja to sievu, ka tā bija ļoti skaista, un ta sieva tapa ņemta Varaus namā. Un šis Ābramam darīja labu viņas dēļ; un tam bija avis un vērši, un ēzeļi, un kalpi, un kalpones, un ēzeļu mātes, un kamieļi . . .»

Tikko paguvu to izlasīt, kad pār mani nāca apskaidrība un es teicu māsai iekš Kristus, ar ko tas kungs mani tolaik bija kopā vedis: «Klausies, ko svētais gars man liek sludināt: tev bus savās goda drānās tērpties un iet pie tā Varaus, pie ta mūsu miestiņa bodnieka, lai viņš tevi ņem savā namā un lai man ir labi tevis deļ.» Un viņa gaja, un bodnieks redzēja lo skaistu esam, un viņš to ņēma par kalponi. Pēc tam jau es dzīvoju ne sliktāk par ciltstēvu Ābramu, vari man ticēt, kaut arī kamieļu man nebija. Bet saki, lūdzu, kam man tie kamieļi, ja vienmēr pa sētas durvīm varēju iekļūt bodē?

Teofīls Ļurļaks tīksmīgi saberzēja rokas, iemeta pamatīgu klunkšķi, uzkoda un, svētlaimīgi smaidīdams, ilgi raudzijas griestos.

— Jasaka gan, drīz pēc tam sākās posta laiks un bodnieks, gurnus lāgā nesajozis, aizlaidās kopā ar fričiem Es paliku bešā. Jutos apmēram ta ka tas pats Ēģiptes Varaus, kad viņa darba spēks aiztipināja pāri Sarkanajai jūrai un viņam pašam vajadzēja sev kurpju siksnas aizsiet...

Sludinātājs ielēja vēl vienu glāzi. Tad uzpīpēja un dažus mirkļus drūmi raudzījās dūmu mutuļos.

— Bet arī toreiz tas kungs mani nepameta, iečukstēja ausī, kāda kārts jāspēlē . .. Kad bodnieks aizmuka, visas viņa mantas pārvācu savā mājā. Tās tad es mainīju pret speķi, olām, sviestu. Sos pasaulīgos labumus vedu uz pilsētu un mainīju talak. Ne jau velti stav rakstīts: kam ir, tam taps dots ...

Lūk, tad es sapratu, cik gudra ir ta grāmata. Nu, saki tu man, — viņš piesita pudelei pie sāniem, — saki man, kadā grāmatā tu atradīsi pareizu vārdu par to dzidro dzērienu, ko no rudziem un kartupeļiem brūvē? Bet svētajos rakstos ir!

Kad dzīve pēc kara sāka'iet augšup, es ar savu veikalu uzsēdos uz sēkļa. Taču dieva vārds mani atkal stiprināja. Sēdēju kādu vakaru tāpat kā šodien, tikai oma bija daudz sliktāka ... Un tad pēkšņi man iešāvās prata: es te sēžu kā Noass pēc grēku plūdiem. Uzšķīru svētos rakstus — ka tad, lūdzņ: ko toreiz darīja Noass? «Un Noass sāka zemi kopt un stādīt vīna dārzu, un viņš dzēra no vīna un piedzērās.»

Vīnogas, protams, pie mums neaug, taču cukurbietes aug. Zemi kopt man nebija vajadzības — pietika aiziet novakarē uz kolhoza lauku ... Un tagad, luk ...

Sludinātājs gribēja ieliet vēl vienu glāzīti, bet tad nejauši pavērās logā un saviebās.

— Milicis!... Ko tad šim vajag? Neaizmirsti, ak kungs, ķēniņu Dāvidu . . . Vai patiesi nāks tavu kalpu piemeklēt?

Viņš metās pie kannas, kas stāvēja netālu no galda.

— Kannu uz pagrabu! Bet aparātu? Kur lai liek aparatu?

Teoflls salīgojās, kanna izslīdēja no rokam. Istabu piepildīja varena kandžas dvinga.

— Nu, — sludinātājs iesaucās, — tagad āmen . ..

KA TAS KUNGS JĀNĪTI IEVEDA KĀRDINĀŠANĀ

Pēc sīvas domu apmaiņas ar ciema padomes priekšsēdētāju jautājumā par darba lietderību Jānītim piemetās jauna ķibele — vecmāmiņas persona. Viņa par varām uzstāja, ka Jānītis esot jāievada liela cilvēka kārtā. Nelīdzēja aizbildināšanās, ka viņš jau pirms, sešpadsmit gadiem atteicies lietot pupiņu un pirms trim gadiem sācis saprast, ka kaimiņu Anniņa, kad viņu kutina, spiedz nevis aiz nepatikas, bet' gan aiz patikšanas.

— Kaimiņu Anniņu nākamsvētdien iesvētīs, bet tu visu mūžu bez svētības gribi dzīvot, — vecmāmiņa pukstēja. — Nu, aizej nākamsvētdien Anniņai līdzi! Redzēsi, ta iesvētīšanās nemaz tik nepatīkama nav ...

Kad Jānītis ierādās baznīcā, mācītājs klātesošajiem pašreiz pūlējās iestāstīt kaut ko ļoti svarīgu:

— «Grēcīgs nav tas, kas mutē ieiet, bet gan tas, kas nāk pa to ārā,» — saka tas kungs.

«Velnišķīgi pareizi tas pops tomēr runā,» Jānītis domāja. «Kas sliktas māgas dēļ nevar turēt, lai dzer limonādi!»

Tālāk mācītājs ieteica ņemt priekšzīmi no kaut kādiem putniem, kas paši nemaz nesējot, bet tikai barojoties. (Grūti pateikt, vai runa bija par kovārņiem vai vistām.) Ari šajā ziņā Janītis cienīgtēvam piekrita. Lai tas ciema padomes priekšsēdētājs, pirms iejaucas citu iekšejas darīšanās, aiziet uz baznīcu!

Cienīgtēvs nokremšļojas un nāca klaja ar vēl vienu respektejamu paziņojumu — par to, ka cilvēkiem neesot nekādu tiesību citam citu nosodīt, jo šis lietas izkārtojot pats tas kungs. Pec šiem vārdiem Janītis nolēma doties pie mācītājā un noslēgt ar viņu kopīgu sazvērestību pret ciema milici, kas, nepārzinādams dievvārdus, jau pāris reižu bija piedraudējis Jānītim ar piecpadsmit diennaktīm.

Kad mācītājs savu uzstāšanos beidza, visi, rokas uz vēdera salikuši, pusbalsī sāka skaitīt: «Kungs, neieved mūs kārdinašana, bet atpestī

no visa ļauna». Sajā brīdi Jānītis pašķielēja uz Anniņu. Bet viņa izskatījās tik svētulīga, ka puisi sāka mākt šaubas, vai turpmāk vispār varēs viņu apciemot.

Dievvārdu ietekmi uz iesvētīto Jānītis pārbaudīja, tikko bija atstājis baznīcu.

— Vai rītvakar varēs pie tevis piekāpt?

— Šovakar pat! Zini: mani senči par godu šim notikumam rīko tādu maziņu palīksmošanos...

Sakarā ar vecmāmiņas pazudušās dziesmu grāmatas meklēšanu Janītis Anniņas godibās ieradās pāris stundas pēc norunātā laika. Vispirms viņš ievēroja godavārtus, uz kuriem stāvēja rakstits:

«Uz bērnību salauzti tiltiņi Un aizbērti sudraba strautiņi.»

Šī teicokļa pareizība atklājās turpat pāris soļu tālāk: patiešām viens iesvētību dalībnieks jau bija paspējis salauzt tiltiņu, bet kāds cits pašreiz pūlējās piemēslot strautiņu. Sešas ta kunga bazūnes gulēja pamestas zem pagalmā iznestā sola, bet septītās resgaļa dobumā kāds viesis centās noslēpt rasola bļodu. Paši bazūnētāji, uz izgāztās zedeņu sētas atlaidušies, krākdami cīnijās ar sātana kārdinājumu — Jēkaba Mušmires pašbrūvēto ļergu. Pa atvērtajam mājas ārdurvīm varēja redzēt, ka ap cepešpannām lidinās svētais gars, bet galda galā, piesēdies blakus Anniņai, dižojās pats cienīgtēvs. Jau pa gabalu bija dzirdams, kā Anniņa spiedz.

Skaidrības labad jāpiemetina, ka Janītis varonīgi turējās pretī kārdinājumam tūdaļ un visai enerģiski aprunāties ar konkurentu par Anniņas spiegšanas iemesliem. Toties otrajam kārdinājumam viņš padevās atri un tikpat kā bez pretestības.

Vēl kadu brīdi Jānītis dzirdēja, ka mācītājs pēdējiem spēkiem uzmundrināja visus grūtībās nonākušos viesus, teikdams: «Svētīgi ir tie gara nabagie, jo tie iemantos to debesu valstību. Amen!» Tad puisis juta, ka mājas sienas sāk šķiebties un brukt viņam virsu. Skaidrs, ka tās bija pastardienas pazīmes. Un Jānītis lūdza dievu:

— Ja tu, kungs, esi nolēmis pasaulei darīt galu, tad, lūdzu, atliec to pastardienu uz kādu laiciņu, jo, cik man zināms, kūtsgalā nātrēs palika neizdzerti vēl trīs pusstopi...

Iesvētīšana, kā redzams, bija gājusi viņam labumā.

LŪGŠANA

Svēti, kungs, cukura bietīti žēlīgi,

Debesu rasiņu rasini vēlīgi!

Būs tad man sirupiņš, kvasits un šņabulis.

Agronoms gan mums tāds pasaules grubulis.

Ja nu pie Pētera viņu tu pievāktu,

Tad gan mans vecītis ražiņu ievāktu!

Āmen. Pag. piemirsās, lūgtiņu, piedodi

— Priekšniekiem mīlīgu saprātu iedodi,

Lai viņi būtu ka vatitē ietili,

Vecits kad tumsā nāks mājā ar bietili. Piešķir gan lauciņu tuvāk pie mājiņas — Man jau, pats zini, ir švakas tās kājiņas. Slikti, ko darīsi? Ja butu zirģelis,

Ieceltu ratiņos, brauktu kā birģelis.

Āmeniņš vēlreiz. Ak, velns tevi. parāvis! Vecais nāk tukšā — ne nieka nav sarāvis!

n

TEV TEIKŠU.

Ak kungs, jel neņem ļaunā, ka es, tava priekšā zemodamās, pabāžu sev zem ceļgaliem Kranča spilventiņu! Tu jau pals vainīgs, ka man cietā dēļu grīda spiež kaulus, jo esi mani visu nuižu lutinājis. Atceries vien, ka es dzīvoju senāk: divas mājas, veikals, pirmā rinda baznīcā, goda vieta dāmu komitejā ... Un negāja jau nemaz sliktāk arī pie vācu kungiem. Vienīgi, kad šie muka prom, man gandrīz piemetās sirds-klape, jo mums ar vīriņu bija jāpaliek — nekā nevarējām abas mājas līdzpaņemt. Pirmajās dienās gan sirds sita kā baznīcas zvans: kas nu būs, kas nu būs? Bet nekas ļauns nenotika. Kad no pārbīļa atžilbām, vīriņš tūlītiņās sāka rosīties un braukāt uz rajonu, kamēr izklapa-taja sev pensiju, ko tagadiņ saņemu es, kopš viņš pats līksmo pa taviem debesu kambariem.

Kas ir, tas ir — par pagātni es tev, kungs, nekā pārmest nevaru, gluži tāpat ka tu man. Es ceru, ka tu savu uzticamo kalponi neaizmirsīsi arī šodien, kad viņai, tavā labā strādājot, palīdzība ļoti vajadzīga. Lietiņa šiten-tāda: pie mums atnāca jauns veikalvedis, kas nepārdod dzērājiem pēc veikala slēgšanas ne lāsītes. Man uzreiz iešāvās prātā stāsts par žēlsirdīgo samārieti, un es sāku izslāpušos apgādāt ar šņabi un pašbrūvēto vīnirni. Ka tādas lietas nav nekāds grēka darbs, to es, kungs, zinu no bībeles, jo ari tavs dēls Jēziņš dzērājus mīlēja un tiem kalpoja, pārvērzdams Kānas kāzās ūdeni par vīnu. Ta ka es katrai pudelei uzlieku savu uzcenojumu no viena līdz diviem rubļiem, raugoties pec tā, cik pircējs jau iesilis, man kopā sanāk krietns žūksnītis. Tikai tu, visvarenais, nepārproti un nepārmet man alkatību pec laicīgās mantas, bet uzklausi pacietīgi līdz galam! Es to naudu neizgrūžu trakulībās vai ēverģēlības, bet gardu un labu kumosu sava viesa, lava kalpa, mūsu draudzes mācītāja Baus-līša kunga mutei sagādādama, lai viņa miesas būtu arvien spēka pilnas un viņš tev par godu varētu draudzei jo skaļak priekšā tos salmus — Ipu, nelabais! — tos psalmus nodziedāt.

Lai mans uzņēmums nebūtu dibināts uz smiltīm, bet uz stipras klints, es, valdniek, no tevis lugtin izlūdzos: nocietini joprojām, ak kungs un ķēniņ, tam mūsu veikalniekam sirdi kā kramu, lai viņa ausis pēc veikala slēgšanas izslāpušo gaudas nemaz nesadzirdētu. Izkaltē, Ietīt, dzērājiem rīkles ka kamieļiem tuksnesi, lai viņi slāptin slāpdami ar atvērtam mutēm un makiem skrietu pie manis. Stiprini, kungs, dzērāju mēles, lai nevienam nebūtu tik slābana kā tam septiņpadsmit gadu vecajam puišelim, kas no vienas pudeles piestrēbas kā lumpausis un visiem izmuldēja, ka es šim par puslitriņu pulksteni ķīla paņēmusi. Sodi bargi tos nekau-

ņas, kas manu māju saukā par riteņkrogu, bet mani pašu — par ļaužu apdzirdītāju. Apstulbo, kungs, prātu visiem rajona milicijas darbiniekiem, lai viņi ari turpmāk visas sūdzības par mani noturētu par pateicības rakstiem un neliktos par tiem ne zinis. Bet skauģiem, kas grasās

braukt uz rajonu un rakņāties pa manu pensijas lietu, tā aptumšo prātu, lai viņi, sociālās nodrošināšanas nodaļa iegājuši, nevar pateikt ne bu, ne bē.

Un visbeidzot — pieticību, kungs, dod pieticību mūsu ciema sievām un bērniem, lai nevaimanā par vīru un tēvu nopļēguroto naudu, bet godbijīgi sveicina mani un sauc par labdari. Tad manai sirdij biīs miers un es naktīs varēšu dusēt tik saldi kā Ābrama klēpī. Ja tu, debesu valdniek, manu lūgumu uzklausīsi, es tev parādā nepalikšu, bet uzticīgi stāvēšu pie sāniem un sargašu, lai bezdievji tevi no troņa nenogāž. To visu es tev iepriekš apliecinu ar sava mīļā rīmnieka Pietūka Krustiņa vārdiem: «Tev teikšu, dievs, kamēr man nosvils mati, Kamēr man bedrē gāzis līķu rati!»

AR DIEVPALĪGU

Vairākas reizes saverkšķījis acis, Donāts izspiež tajas pa asarai. Drebošās rokas viņš apliek tantei Amālijai ap pleciem un ar degunu rīvējas gar kažokvesti, kas stipri ož pēc naftalīna.

Tante Amālija klusē ka kaps. Zilganās lūpas cieši sakniebusi, viņa blenž kaut kur starp griestiem un grīdu.

Donatam no šis klusēšanas kļūst nelabi. Rīkle kalst, smadzenes šūpojas un acis liekas pakausī iesprūdušas.

Taču beidzot tante pieceļas.

— Reiz nu tu atkal esi uz pareizā ceļa, lasi un spēcinies garā!... — viņa svinīgi pasniedz Donatam bībeli melnos vākos un dziesmu grāmatu ar zeltainām lapu malām. — Tas kungs tev līdzēs!

Donāts Puzaks satver svētos rakstus kā tādu pasaules dārgumu. Bet lepnības velns jau čukst tantei Amālijai:

— Pie ticīgo ganāmpulka atgriezta vēl viena avs. Un tas šajos laikos nav vis tik viegli izdarāms . ..

Ceturksni pirms sešiem Donāts iesoļo draudzes saiešanas namā.

Pazemajā telpā viss svētas jūsmas apgarots. Caur logu mežģīnainajtem aizkariem spraucas blāva dienas gaisma. No litogrāfijas, kas karājas pie pretējās sienas, uz Donatu raugas taisnīgais Lols, kura sieva savas nevaldāmās ziņkārības dēļ pārvērtusies par sāls stabu.

Bailīgi pieklaudzinājis, Puzaks ver dvēseļu gana amata kambara durvis.

— Labdien, mācītāja kungs! — viņš, godbijīgi saliecies, sveicina tā kunga vietnieku.

— Labdien ... lūgtu piesēst... — mācītājs, vārdus stiepdams, aizdomīgi pablenž uz ienācēju.

Donāts apsēžas, paņem savu portfelīti klēpī un, aplaidis skatienu apkārt, iesāk:

— Es, mācītāja kungs, esmu ļoti ticīgs cilvēks!

Dieva vietnieks pa to laiku, caur pieri glūnēdams, pēti Donātu. «Velns viņu zina, ko no tāda var sagaidīt, kas jau pašā sakumā uzsver, ka esot ticīgs. Vai tikai tas neizklausas pēc netieša aizrādījuma, ka mācītājs, lūk, tāds nav?»

— Man te gadījās, ē — ē, pāris lieku eksemplāru, — Donāts sastomās, izņemdams no portfeļa bībeli un dziesmu grāmatu. — Varbūt jūs, tā sacīt, paņemsit priekš brāļiem un māsām . ..

Puzaks ir nosvīdis. Mācītājs atviegloti nopūšas. Ari ticības lietās skaidrība savu reizi nāk par labu.

— Cik? — mācītājs lietišķi, noprasa.

— Trīs jau ta kā vajadzētu, — Puzaks trinas uz sola.

— Neies! — svētais vīrs cieti nosaka. — Divi.

— Bet tā tak ir manta! — Donāts sašutis pacilā svētās grāmatas. — Divarpus.

— Lai notiek! Tā kunga vārdā.

Noskaitījis prasīto summu, tā kunga vietnieks noliek naudu uz galda. Donats Puzaks paņem, pārskaita.

— Paldies, mācītāja kungs!

Mācītājs ari ir apmierināts: ar dieva svētību savs rublītis būs nopelnīts.

... Drēgnais āra gaiss sparīgi iebelž Donatam sejā. Ticīgais ciešāk saspiež naudu saujā un rikšo. Ka apsolītā zeme tālumā mirgo dzērienu veikala izkārtne.

Tas kungs Donatam šoreiz patiešām ir līdzējis.

VILTĪGAIS PĪRĀGS

— Tādā gadījumā atļausit arī man, biedri komjaunieši, uzdot jums jautājumu, — piemiedzis vienu aci, sacīja Pīrāgs. — Vai loterijas bi|etes jiīs pērkat? Tā .. . nemaz ari nešaubījos. Bet vai jums ir simtprocentīga pārliecība, ka vinnēsit, teiksim, automašīnu «Moskvič» vai putekļu sncēju «Caika»? Nav? Nu redzat, pat piecdesmitprocentīgas pārliecības nav! Kaut gan sirdī cerības dzirkstelite gail . . . Varbūt tomēr! Laimē taču ļaudis. Kāpēc tad arī es reiz nevarētu būt tās laimīgās lozes īpašnieks?

Un, lūk, visu pārdomājis, es nācu pie slēdziena, ka materiālie zaudējumi, kas saistīti ar baznīcas apmeklēšanu, nepārsniedz mana budžeta iespējas. Citiem vārdiem, var ari riskēt. Apsvērums, protams, tīri lietišķs. Jūs sakāt — dieva nav. Pieņemsim, ka jums taisnība. Tādā gadījumā, kad pienāks laiks, kopa ar atraitni raudās arī mana naudiņa ....

Bet ja nu tomēr noskaidrojas, ka visuvarenais pastāv? Tad es izrādīšos laimētājs! Gadā nu man tad, dieviņ tētiņ, to mūžīgo svētlaimi! Tādas tas lietiņas . ..

Ne tik daudz satriekti, cik pārsteigti, mēs kādu brīdi klusējām. Pirmā atjēdzas Ņina.

— Man ir vel viens jautājums, — viņa teica. — Ja dievs pastāvētu, viņš taču būtu visu-zinošs?

— Protams, — Pīrāgs tūliņ piekrita.

-

— Nu tad jums, biedri Pirag, klāsies slikti.

— Interesanti, kāpēc?

— Tāpēc, ka tada gadījumā viņam arī būs zināms, ka jns dievam ticat aiz tīri materiāliem vai, kā pats teicat, lietišķiem apsvērumiem. Un

mūžīgās svētlaimes vietā jūs tātad gaida divkārša cepināšana uz elles pannām.

Sajā brīdī mēs visi ar gandarījumu atzīmējām, ka Pīrāgs beidzot nonācis sprukās.

— E —ē — ē, — viņš, nevarīgi bolīdams acis, šļupstēja.

Taču mirkli vēlāk Pīrāgs jau bija atguvies.

— Eli! — viņš noteica, atmezdams ar roku.

— Nedomāju, ka dievs ir tik sīkumains. Starp cilu, viņš būs spiests ņemt vērā, ka neesmu tomēr simtprocentīgs bezdievis. Tāpēc, es domāju, gan jau atradīsim kopīgu valodu.

— Bet ja nu ne? — Ņina ari šoreiz uzdrošinājās apstrīdēt Pīraga domas.

— Ja nu neatradīsim? Ha — ha — lia! — Pīrāgu pēkšņi pārņēma nevaldāma jautrība.

— Lai vispirms pierāda, ka viņš tiešām pastāv, un tad lai ceļ degunu gaisā! Un vispār — nav man laika ar jums te grēcīgās sarunās ielaisties. Jau tā esmu dievkalpojumu tikpat ka nokavējis ...

CEĻAZĪME UZ DEBESU VALSTĪBU

Olilija Stopiņa nešaubīgi licēja, ka jaunava Marija, pārkāpdama laulību un tomēr palikdama nevainīga, laidusi šaja grēcīgajā pasaulē pestītāju. Tāpat Otīlija bija pārliecinātā, ka Jēzus, tiklīdz izķepurojies no autiņiem, tuda] Jeruzalemes apkārtnē pastrādājis visādus brīnumus: staigajis pa ūdens virsu, apturējis spitālību un draugiem norādījis labākās zvejas vietas; ticēja, ka skauģi viņu beidzot pievarējuši, bet pestītājs trešajā dienā tomēr atžirdzis un aizlaidies pa gaisu.

Auklējot mazdēlu, Otilijai pietika laika visas šīs lietas atliku likām apjūsmot. Un, jo tuvāk nāca samaitātās pasaules atstāšanas diena, jo neatvairāmāka kļuva mūžīgās dzīvošanas kare. Laicīgās būšanas palika otrajā vietā. Tiesa, kad pa māju rosījās meita un znots, vecāmāte puiku centās iemidzināt, dziedādama «Incīti, runciti, plucini vilniņu», bet, tiklīdz abi aizgāja uz darbu, atskanēja «Kristus jēriņš esmu es». Sakara ar to, ka reliģiska koncertprogramma bija gauduligaka, auklējamais iemiga atrak. Bet Otīlija šo parādību izskaidroja ar svētā gara iejaukšanos.

Gadījās, ka par šādu vecāsmātes darbību uzzināja znots. Nopratināšanā Otīlija izteicās,

ka ticīgo ceļš arvien esot bijis ērkšķains un ka viņa nekādā ziņā negribot pazaudēt vietu paradīzē.

— Debesu valstības jaukumi — vīnogas, balta kleita un eņģe|u dziedāšana — būs Jēzus balva par visām pārestībām šajā saule, — viņa noskaitīja kā mācītājs no kanceles.

— Bleķis vien būs no tiem jaukumiem! —> meitas virs nožāvājās. — Kino nerādīs, alu nedos, vīģes lapas nopīpēt neļaus. Pa elli ies lustīgāk.

Otilija, atcerēdamās mācītāja viņsvētdien teikto sprediķi par piķa katliem, nodrebēja pie miesas un dvēseles.

— Gānies vien, gānies vien! ... — viņa draudēja. — Bez uztraukuma! — meitas vīrs mieri-

nāja. — Ēdenes dārzā tu liksi uz galvošanu. Bet, vai tev tur nebūs garlaicīgi, par to jā-šaubās: ne znota būs, ko komandēt, ne meitas, kam sūdzēties. Var gadīties, ka no pazīstamiem debesis uzbrauc vienīgi paviegla Putraskalna Staņģitiene. Tad nu abas varēsit villoties par to, kura mēdītajam kādreiz vairāk burkānu izravējusi.

Si rožainās nākotnes ērkšķainā perspektīva Otilijai nekad vēl nebija ienākusi prātā. Tātad, lai viņpasaulē nenāktos garlaikoties, par kompāniju bija jādomā jau tagad. Cerības tika liktas uz satana vēl neapsēsto pusotra gada veco mazdēlu. Ja nu ari viņš pēcāk nonāktu debesu valstībā, būtu vismaz viena radagabala dvēsele, ar ko pirms gulētiešanas kopā noskaitīt lūgšanu. Bet puika taču nebija vēl kristīts! Skaidrs, ka Pēteris pagānu attrieks atpakaļ .. .

Kopš tās dienas sākās dramatiski nolikumi. Mazais knauķis biežāk nekā citkārt slapināja gultu, izgāza mannas putru, vēkšķeja nelabā balsi un sazelēja Otilijai piederošās dievkalpojumu lapiņas.

— Šitādu sātana resgali ilgāk neglabāšu! — paziņoja vecāmāte. — Vedīšu pie mācītāja, un cauri!

— Tālāk par pagalmu ne soli! — znots aizsvilās.

Taču atteikties no iecerelā vienmēr ir bijis gruli. Tāpēc ari Otīlija nerimās, pirms nebija izmēģinājusi visu iespējamo.

Tiklīdz pieaugušie aizgāja uz darbu, vecāmāte nadzīgi satuntuļoja mazuli vešanai pie mācītāja. Tc nu atklājās, ka pretpasākumi bija slīpētāki, nekā Otīlija to bija gaidījusi: bērna ratiņi atradās malkas šķūnītī aiz atslēgas. Neko darīt — uztupinājusi paradīzes kandidātu uz muguras, viņa devās ceļā tāpat. Bet spēcini izrādījās vāji, nasta smaga, pie tam nesamais, negausīgi taurēdams, buknīja nesējai pa muguru. Vajadzēja griezties atpakaļ.

Nākamajā svētdienā pēc dievkalpojuma Otī-Iija savas lielās bēdas izsūdzēja mācītājam.

— Smaga un nepateicīga ir tā nasta, ko tas kungs liek mums nest, — cienīgtēvs nopūtās.

— Centieties pēdējos pārbaudījumus izturēt tā, kā tas īsteni ticīgam nākas! Viesiet gara gaismu noklīdušajās sirdīs bez mitēšanās!

— Palīdziet man, mācītāja kungs!... >—Otī-lija lūdzoši blenza milības apstarotajā dieva vietniekā un tūdaļ pārbaudīja, vai kabatas lakata stūrī iesietie divi piecnieki pa dievvārdu laiku nav izzagti. Šis žests mācītājā ierosināja domāšanu, un viņš kļuva manāmi jestrāks.

— Dievs ir visuspēcīgs, viņš mums rāda pareizo ceļu, lai tiktu pāri visam likstām. Bērniņu mēs nokristīsim arī bez baznīcā vešanas.

Otīlija steidzīgi nobučoja mācītāja paltraka stērbeli, tad, attapusies no aizkustinājuma, nedroši ieminējās:

— Bet kā tad tā? Bez svētītā ūdens un bez kristā rnzīmes?

— Aizlūgšanu noturēšu, kristamzīmi izrakstīšu, ūdeni iedošu līdzi. Dieva mīlestība un pretimnākšana ir neizmērojamas.

Pēc brīža uz galda parādījās dokuments, ko apliecināja baznīcas štempele un mācītāja svētā roka. Cienīgtēvs centās pat jokot:

— Rādi kaut Pēterim — zīme ka visas zīmes! Otīlija atraisīja kabatas lakata mezglu, un

pēkšņi arī viņa attīstījās domāšana.

— Cienīgtēvs, vai nevarētu atlaist par puscenu? Jums taču iznāca tikai puse darba ...

Mācītājs pasniegto piecnieku steigšus iemeta atvilktnē un līdzdošanai paredzēto ūdeni no pusstopa pudeles pārlēja kortelītī.

BĪBELI-CITREIZ!

Zaļajā ceturtdienā Jēcīša vecāmāte nolēma ieskatīties bībelē un šo to paskaidrot savam mazdēlam. Viņš gan vēl bija tāda avs, kas le-kāja uz vienas kājas, bet dīdīt jāsāk pie laika. Vismaz vecāmāte ta domāja.

— Jēci! — viņa izbāza galvu pa logu. —Jēci!

Jēča nebija.

Vecāmāte pasita bībeli padusē un devās mazdēlu meklēt.

Jēcis sēdēja šķūnītī un palīdzēja kaimiņam labot motociklu. Vajadzīgā brīdī viņš paturēja kādu vada galu vai padeva knaibles.

— Jēci, — vecāmāte bargi iesāka, — vai tev nemaz nav jāklausa? Es lai saucu, kamēr balss aptrūkst?

— Bet malku es taču jau ienesu, — Jecis taisnojās.

— Malku! Bezdievis tāds! Es runāju par tavas dvēseles glābšanu! — vecāmāte sagrāba mazdēlu aiz rokas un stiepa no šķūnīša ārā.

Pēc brīža Jēcis jau bija nosēdināts pie galda. Vecāmāte svarīgi nokrekšķinājās:

— Šodien ir zaļā ceturtdiena.

Jēcim bija vienalga, vai ceturtdiena ir zaļa vai zila.

Vecāmāte atšķīra bībeli.

: Sāksim ar otro Mozus grāmatu. Tepat jau ir. Likumi par miesas skrambām.

Un viņa sāka vilkt ar pirkstu pa rindiņām:

— «Ja kāds vērsis vīru vai sievu sabada, ka mirst...»

Jēcis nopūtās. Ja runa ir par lopiem, tad beigas tik drīz nav sagaidāmas. Lopi bija vecāsmātes vājība.

— «Bet, ja tas vērsis jau papriekš bijis badīgs un viņa kungs nav to sargājis un tas kādu sabada, tad tam vērsim akmiņiem būs tapt nomētātām, bet viņa saimniekam arīdzan būs tapt nokautam . . .»

— Tā nu gan nav taisnība! — Jēcis sašuta. — Kad Jancis nokaitināja kolhoza bulli un tas

saplēsa viņam bikses, fermas pārzini nemaz nenokāva.

— Tas ir pavisam kas cits, — vecāmāte paskaidroja. — Nevis pārzini nokaut, bet Janci nopērt vajadzēja. Ko neliek bullim miera?

— Tas bija, kad bulli veda uz rajona izstādi, — Jēcis zināja stāstit. — Mūsu kolhozs vēl dabūja pirmo vietu, bet fermas pārzinis — goda rakstu.

— Ej nu ej! — vecāmāte brīnījās, tad attapās un piebilda: — No otrās Mozus grāmatas tu, kā redzu, nekā vēl nesaproti. Lasīsim pirmo!

— Ak! — domāja Jēcis. — Kaut tik nu kaimiņš nebūtu beidzis labot savu motociklu! Kas šodien par dienu? Ceturtdiena! Šovakar televizorā taču kosmonauti! Ak ...

— Jēkab! — atskanēja draudīgs sauciens. «— Vai tā tu klausies svētos rakstus? Tūlīt seko līdz, resgali!

Par Jēkabu nosauktais nopūtās. Vecāmāte ievilka elpu.

— «Un dievs tas kungs izdzina Ādamu un Ievu no paradīzes.»

— Laikam nebija pierakstīti, — Jēcis konstatēja. — Pie kaimiņiem viens dzīvoja bez pierakstīšanās. To arī izdzina ārā.

— Neņem tādus grēka vārdus mutē! — vecāmāte sadusmojās.

— Kā tad, — Jēcis aizstāvējās. — Avīzē arī bija rakstīts. Vai tad tu nelasīji?

— Tu atkal nesajēdz ne tik, cik melns aiz naga. Sāksim no pasaules radīšanas, — viņa pār briļļu stikliem pavērās mazdēlā. — «Un

zeme bija tumša un tukša. Un tumsa bija pār dzi|umiem, un dieva gars lidinājās pa ūdeņu virsu.»

— Bet kā tad dievs lidinājās pa ūdeņu virsu? Vai ar ūdensslēpēm?

— Kas tās tādas?

— Ar tam katrs var braukt pa ūdens virsu, — Jēcis svarīgā balsi paskaidroja un pec brītiņa piemetināja: — Bet var jau būt, ka dievs lidinājās ar helikopteru. Tikai ka viņš iemācījās to vadīt? Autoskola gaja, vai?

— Trakais! — vecāmāte šausmās aizcirta bī-beli. — Dievs taču tāpat visu zina un mak.

— Es neticu, ka viņam būtu bijusi raķete, — Jēcis pratoja tālāk. — Par kosmonautu vis katrs nevar kļūt!

— Kāpēc tad ne? — vecāmāte vaicāja.

— Tur speciāli jātrenejas. Piemēram, iekāpj tādā kamerā, ko pēc tam griež riņķī.

— Un vai tad galva nereibst?

— Nedrīkst reibt. Un tad vēl jāpierod pie bezsvara stāvokļa.

— Kas tad tas tāds? — vecāmāte jau kļuva pavisam ziņkārīga.

— Tas ir, kad nav Zemes pievilkšanas spēka. Tad viss lido pa gaisu. Piemēram, tu turi rokā bībeli, un pēkšņi ta aizpeld pa gaisu.

— Uz kurieni aizpeld? — vecāmāte piespieda bībeli pie krūtīm.

— Es jau teicu — pa gaisu. Un brilles arī. Nost no deguna un projām ...

— Bet kā tad lidotājs neaizpeld? — vecāmāte bija sasniegusi ziņkārības kalngalus.

— Viņš ir piesprādzēts pie krēsla.

>— Un brilles arī uzsprādzētas uz deguna?

— Ka gan citādi. Un galvā ber . . . her... nu, tāda kamera, kas pavisam noslēgta. No visām malām.

— Bet kā tad viņš var ēst? — vecāmāte pabīdīja bībeli pie malas.

— No tūbiņas. Iespiež tieši mutē. Un, ja netrāpa, zupa aizlido . . .

— Tāds kā āksts! — vecāmāte nospļāvās.

— Nekaitini mani ar pasaulīgu muldēšanu!

— Nu tad aizej, paskaties «Atkal uz zvaigznēm»! Pati savām acīm redzēsi, — Jēcis nerimās.

— Uz zvaigznēm tu mani nesūti! Tur es iešu, kad pienāks mans laiks, — vecāmāte svinīgi pacēla acis pret griestiem. — Neviens nezina to stundu, to brīdi . . .

— Kā tad nezina! Gagarins izlidoja bez piecām desmitos! — Jēcis paskaidroja. — Un nolaidās ...

— Kas nolaidas? — vecāmāte pārmeta krustu.

— Nu, kosmonauts ar visu raķeti, — Jēcis skaidroja tālāk.

— Nu gan tu mels, Jēci! — vecāmāte vēl turējās pretī. — Bibelē stāv teikts: «Kas ir spēris kāju ta kunga valstībā ...»

— Lai tad es iemācos kaut desmit Mozus grāmatas no galvas, — Jēcim pašam šermuļi pārskrēja pār kauliem, — ja tu šovakar neredzēsi televizorā kosmonautu ar visu raķeti!

Durvis atsprāga vaļā, un pa tām ar lielu blīkšķi iemetās kādus divpadsmit gadus vecs zeņķis.

— Jēci! Jēci! — viņš iesaucās. — Kosmonauts! Atrak!!

Jēcis jau bija durvīs. Tad atgriezās un satvēra vecomati aiz rokas.

— Nāc līdz! Pati redzēsi.

Pēc mirkļa viņa jau joza puikām pakaļ. Protams, tikai audzināšanas nolūkā (jāredz taču, vai tas Jēkabs melo vai ne!).

— Ak kungs Cebaot, — viņa nopūtās, bet tecēja vien nadzīgi tālāk. — Un ja nu tas Jēcis nemelo! Nē, nē, tas man ir jaredz ... Ķesteris gan saka, ka es īsti nezinot dievvārdus... Bet vai tad nu ... Gan jau to bībeli... citreizl

NABAGA VELNS

Bij kādā ciematā viens ticigs virs,

Kas gribēja būt vienmēr svēts un tirs.

Viņš stingri atturējās jaukties sliktos darbos Un runāt vārdos nepelnīti skarbos.

Viņš stingri šķiroja, kas balts, kas melns,

Ka labo dara dievs, bet slikto — velns.

Viņš velnu piesauca, kad sirds bij pilna nievām, Bet, tiklīdz paveicās, tad teica: «Paldies

dievam!»

Reiz, kad jau ganāmpulks bij klāt,

Viņš savu govi veda ganībās,

Un — ak tu dieviņ! — nelaime bij priekšā: Govs iebizoja taisni purvā iek.iā.

Virs, juzdams nelabu, raud, ka vai žēl:

«Ek velns, tas lopiņš noslīks vēl!»

Bet, kā tas bieži gadās, labais uzveic ļauno — Kāds atskrēja ar ciema ganu jauno,

Un viņiem līdzi ari citi [audis.

Un, cenzdamies, cik vien bij jaudas,

No dūksts tie izglāba to govi. Atguvies Virs tikai smaida; būtu jāteic dievs,

Bet viņš aiz laimes uzsauc veciem, sievām:

— Nu, velns ar ārā! Paldies dievam!. . .

Tad pēkšņi apķeras, ka sajaukts balts un melns, Un noteic: — Dievs ar viņu! Viss viens

velns!...

KO TU GUDRAM PADARĪSI!

— Beigts! Pagalam! Dibenā! — ieskrējis istabā, iesaucos un ar visām galošām iegāzos gultā.

— Ak tu tētīt, tavu pasaulīt! — māte pārmeta krustu, bet man kļuva sevis tik žēl, ka asaras bira kā pupas.

— Rozālij, kam tu mani tā?... — es šņau-kajos palaga stūri.

— Rozālija? Tfu tu, nelabais! Bet es domāju, ka pa riktīgam kāds noslīcis!

— Un noslīks arī! Visa pilsēta pludos nevainīga jaunekļa asarās! Kāzu alum pirkto raugu vari izbarot vistām — mana Rozālija... ar ūsainu švītu ...

— Tik vien tās bēdas? Tad nu gan nav vērts biļļāt. . . Klausi mani, visi kreņķi būs nost kā ar roku! Tepat Dakstiņu ciema «Krikūžos» dzīvo

tas Paipalu Jorģis — labāka daktera visā pilsētā nesameklēsi. Pērn vecajam Peķitim tas rāpulis piemetās ...

—- Vēzis, vai?

— Tas pats gan. Un ko tu domā — kā aizvilkās līdz Paipalam, tā tūliņ kā ar roku noņēma. Jā, jā! Ar diloni nomira ... Vai atkal šovasar, kad Mīlei govs pazuda. Tā arī pateica: ja nebūs pagalam, atradīsies. Un, ače, mežsargs atveda... Tāpēc sien tik glaunāko šlipsi un vico prom! Un neaizmirsti pāris dzidros! Parastais neģeldot, neesot tas kreptes...

Lai nu ko, bet par pudelem man nav divreiz jāsaka. Paķēris mātes doto desmitnieku, pa ceļam ieskrēju bodē un driz vien vēru brīnumdak-tcra čīkstošās durvis. Jorģis Paipala, virs pāri pusmūžam, pablenza uz mani ka briļļu čūska uz trusīti.

— Mani... Rozālija... burtiski aiz matiem vaza, — es izdvesu.

— Aiz matiem, tu saki? Nevazās vairs, paļaujies uz mani! — dakteris nosēcās un, atkorķējis pudeli, pielēja glāzi.

— Redzu, redzu ... — viņš šļupstēja. — Vo, kur ir ta melnā .. .

— Vakar gan vēl bija gaišmate, — es kautrīgi piebildu.

— Daudz kas bija! Vakar vēl biji teļš, bet šodien jau ar ragiem. Domā, ka nevar nopervēt?

Šādas loģikas priekšā man nebija ko teikt, es tikai aplaizījos, kad glāzes salurs pazuda Jorģa nkle.

— Vai redzēji?

— Redzēju gan ...

— Es to ļaunumu ņemu uz sevis! Te tev būs butele ar svēto šķidrumu. Aplaisti visapkārt viņas mājai, un gatavs! Piekleibēsi kā'ar galdnieka ļimi pie sāniem. Tikai piecus rublīšus. . .

Bez vārda runas atdevu prasīlo un steidzos uz mājam. Tajā pašā vakarā, paslēpis pudeli zem meteļa stūra, tuvojos Rozālijas durvīm. Krietni izmīņajies pa dobēm dārza pusē, turpināju no ielas, bet nebiju vel pusfasādes aplaistījis, kad saņēmu belzienu mugurā.

— Ak tu nešķīsteni! — sētnieks vicināja slotu.

— Man ... te steidzamas darīšanas ...

— Redzu, kādas tās darīšanas! Alradis ķe-mertiņu . . . Tūlīt vācies prom!

— Nekur neiešu, kamēr nebūšu pabeidzis! — atcirtu un pagriezos, lai turpinātu svēto procedūru. Bet vai cilvēki saprot, kas ir mīlas mokas? Vai kādam sap mani sirdēsti?

... Ar Rozālijas vārdu uz lūpām pārkāpu milicijas nodaļas slieksni. Bet, kad pēc nedējas pārnācu mājās, māte šņukstēdama paziņoja, ka Rozālija ar to ūsaino sareģistrējusies.

— Te tev nu bija Paipala! — es tikko nenoslāpu aiz dusmām. — Maitas ērglis gatavais!... Bet teica, ka aiz matiem vairs nevazāšot.

— Nesaki vis, dēliņ, — māte mani mierināja, — taisnība vien ir. Kā tad šī vazās, ja tie matiņi...?

Es paraudzījos spogulī, noglaudu pliko pakausi un izdvesu:

-r- Jā, ko tu gudram cilvēkam padarīsi!

«ŠURĪ. MURĪ»

Lēni un svinīgi pa nama trepēm augšup kāpa divas sievietes. Beidzot bija klāt pēdējais stāvs un meklētais dzīvoklis. Sievietes rūpīgi sakārtoja matu cekulus un krelles, izgrozīja taisni aproces un gredzenus.

— Sāc nu klauvēt...

— Nē, nē! Klauvē tu! Man šodien nebūs laimes: no rīta iecirtu Incītim asti durvīs.

Mazākā noklepojās, noskaitīja līdz septiņi un, savilkusi pirkstu āķī, uzmanīgi pieknaukšķi-nāja.

Aiz durvīm sāka šļūkstēt soļi. Noskrapstēja atslēga, un pavērtajā spraugā parādījās tukla galva ar Mefistofeļa bārdeli un raibu poķīti pakausī.

— Labdieniņ!

— Kādā lietā jūs? — vīrs savilka uzacis kā spuras.

— Mēs pie jusu kundzītes.

— Kas sūta?

— Knaģīša kundze...

— Jā, tā kundze pie mums nāk, tas tiesa, bet... — galva smagi nopūtās un pašķieba ķīļbārdiņu: — Šodien jūs pieteikt nevaru. Sieva ļoti nogurusi. Jāpažēlo... Tāds darbs jau nav no vieglajiem.

— Bet mums |oti liela vajadzība ... — sievietes gandrīz iešņukstējās.

Ķīļbārdiņa ziņkāri izslējās:

— Par ko tad gribētu uzzināt?

— Are, viņai nupat vīriņš aizmuka ...

— Bet viņa grib zināt, kad dabūs atpakaļ savu piecstāvu namiņu, — draudzenes viena otrai izpalīdzēja un, somiņas vārstot, piemetināja:

— :Mēs jau labi sam ...

Mefistofe|a vaigs atmaiga:

— Tātad jums vīriņš, bet jums namiņš? — viņš pārvaicāja. — Ludzu, pagaidiet! Iešu aprunāties ...

Pēc brīža dzīvok|a durvis atvērās un abas draudzenes iekļuva pie «garu saucējas». Iekšā laidējs iežmiedza bārdiņu sauja un iešļūca virtuvē.

— Bēdas kā augsti kalni... Nezināšana kā tumša bedre... Likteņgariņ, vai talkā nāksi? — pa istabu staigaja un, griestos raudzīdamās, penterēja kalsena sieva.

— Palūdziet gan mūsu labā, palūdziet! — ienācējas paklanījās.

Izprašņājusi un ierakstījusi, kā svešinieces sauc, kad tās dzimušas, «garu saucēja» svinīgi nolika uz galda lapu ar ābeces burtiem, uz kuras vēl bija cipari no 1 līdz 10 un vārdi «Pārtraukt», «Turpināt», «Atkārtot», «Jā» ūn «Nē». Pa kreisi nostutēja krucifiksu, pa labi iesprauda sveci tādā kā kraukļa kājā. Tad pakampa saujā melnu koka klucīti, atlaidās krēsla un sāka koncentrēties — šņakat, raukt uzacis, vaikstīties un purpināt: «Velns ja virsū saunas, grūd tam krustu žaunas... Surī, mūrī, turi, duri . . .»

— Strada pamatīgi, — elpu aizturējušas, apmeklētājas sabikstījas.

Beidzot likteņa plīvurs pacēlās: roka ar klucīti saka šaudīties pa alfabēta burtiem un siet tādus ka cuku mezglus. Tas nozīmēja, ka biju

šās namsaimnieces Rozālijas «gars» ir klāt un ar alfabēta palīdzību sāk caur kalsenās sievas muti runāt:

— Viss sagriezies kā virpulī, kā jūras mutulī. Kas bijis pašai mīļš un dārgs, tas tagad citās rokās vārgst . . .

Namīpašniece žēli ievaidējās:

— Tieši tā, tieši tā!

— Tas tagad citās rokās vārgst, — mezglu metēja atkārtoja, — skrien tālē nezināmā.

>— Vēl gan nekur neskrien, — Rozālija atņēma kabatas lakatiņu no mutes, — stāv turpat uz ielas stūra.

— Uz stūra? — bureja pārvaicāja. — Ka ta? Mans vir . .. gariņš teica, ka aizbēdzis.

— Malvīnei taču vīriņš aizbēdzis. Man jau tas namiņš.

Zīlniece pazibsnīja acis uz virtuves pusi:

— Sajaucis, velns tāds... — bet sievietēm uzsauca: — Neturiet tak kājas krusteniski!

Lai velnu apmānītu, Malvīnei ar Rozāliju bija jāparsēžas, un saruna ar gariem turpinājās. Nu bija pavisam cita lieta. Rozālija dabūja dzirdēt tik jaukas vēstis, ka aiz prieka apraudājās: lielais laimests, nams, tumšmatains vīrišķis jaukā ziedoņa vakarā, — tas viss viņu vēl gaidīja dzīves ceļā. Malvīnes pašreizējo ģimenes dzīvi gariņš salīdzināja ar sagumzītu un novalkātu čību. Bet kāda nākotne! Kad ar to sprogaino skaistuli sametīsies kopā, sāksies dzīve, spoža kā kumodes spogulis, plaša ka četrdesmit sestā numura galoša!

... Naudas zīmes uz galda stūra salikušas, abas sievietes aizgāja laimē piesārtušiem vaigiem.

— Robert! — garu saucēja nopūta sveci un iesvieda krucifiksu galda atvilktnē. — Kā tu tā — vīru ar namu sajauci? Citreiz izprašņā pamatīgāk! Paldies dieviņam, ka viss labi beidzas.

— Par ko tad šim? — Roberts, istabā iešļūkdams, paraustīja plecus un, pievācis naudas zīmes, sāka nebēdnīgi dungot:

«Kamēr nāks te muļķa pieres,

Šuri, muri.. .

Dzīvosim kā taukos nieres.

Turi, duri...»

KIKERIKŪ!.

CerbuĻu Katrīni pamodina nejaukas kaulu sāpes.

Sameklējusi savu kampara pudeli, viņa vaidēdama sāk rīvēt sapošas kājas. Te pēkšņi no šķūnīša puses atskan — kikerikū!

— Tfi, tu nelabais! — Katrīne iesaucas. — Man tak šķūnī nemaz gaiļa nav!

Šajā brīdī Katrīne ierauga sētā Kāpostu Madi, savu kaimiņieni no otra dzīvokļa, un steidzas

atstāstīt viņai dīvaino notikumu. Made rokas vien sasit.

— Aba, aba, nu ir gan traki! —= viņa beidzot izdabū. — Sito nelaimi! Kad vista dzied, tad tikai liecies bedre iekšā! Beigas šā vai tā...

Kaimiņiene ieved Katrīni savā kambarī, iedod viņai malu, kurā iekarināts gredzens, un pastumj zem tā nepilnu glāzi ūdens. Katrīnei roka dreb ka apšu lapa, un gredzens drīz vien piesitas pie stikla.

— Zvana, dzirdi! Kapu zvani... Beigas tev, Katrīn, beigas! — Made skaļi nošņaucas un raudulīgā balsī piebilst: — Bet, ja nu tev nepavisam negribas mirt, tad kauj to vistu nost! Varbūt vēl paliksi dzīva.

Katrīne pārtek mājās, sameklē asu dūci un lobj uz šķūnīti. Tur smiltiņās kašājas piecas vistiņas.

Pēkšņi viena sāk plātīt knābi, it kā lielāks kumoss būtu aizspriedies kakla. Katrīnei aiz-

raujas elpa. Tūlīt vista dziedās. Nē, to nevar pieļaut. Vistiņa nepaspēj ne nožagoties, kad Katrīne to iemiedz starp ceļiem un ...

Naktī Katrīne redz briesmīgu sapni. Četras vistiņas velk melnus līķratus ar vaļēju zārku. Pēkšņi no zārka izlec vakar nokautā vista un skaļi dzied.

Šausmu pārņemta, Katrīne pamostas. Sirds krūtīs dreb kā jera ļipa. Tajā pašā brīdī no šķūnīša puses atskan — kikerikū!

Nē, mirt Katrīne vēl negrib. Viņa norauš aukstos sviedrus, paķer dūci un vienā krekla cilpo uz šķūni. Kas gan ir četras vistas pret cilvēka dzīvību! Kura vista tiek Katrinei rokās, tai, klaukt, galva nost, kura rokās, tai klaukt...

Piekususi no slaktiņa, Katrīne atsēžas uz malkas šķilas un nopūšas:

— Tā, nu tas ir padarīts!

Bet tad turpat blakus Kāpostu Mades šķūnītī, gluži tāpat kā šorīt un vakar, atskan jauna gailēna  pirmie mēģinājumi augstajā dziedāšanas mākslā:

— Kikerikū!

PIESARDZĪBA

Nevarētu teikt, ka Vāvulis būtu sevišķi ticīgs vai māņticīgs. Kamēr viņš vēl nebija nopircis mašīnu, pārdabiskas un dievišķas lietas Vāvuli neko daudz neietekmeja. Līdz ar «Moskviča» iegādi stāvoklis krasi mainījās.

Nav nekāds noslēpums — uz lielceļiem braucējam uzglūn vīri ar stangām. Nabadziņš daž-kart nespēj ne atjēgties, kad viņa talonā jau izkniebts caurums. Vāvulis šādā kārtā bija ticis piemeklēts jau divas reizes.

— Gals ir tuvu! — viņš drūmi paziņoja.—Ja vēlreiz kritīšu kniebējiem nagos, būs pastardiena un ... tiesības nost! Tagad jābrauc līķratu ātrumā un jāskatās uz zīmēm.

Jāsaka, ka zīmes Vāvulis cītīgi ievēroja.

Reiz bijām norunājuši svētdien aizbraukt makšķerēt, bet braucienu nācās atlikt.

— Vai, svētdien taču ir trīspadsmitais datums! — Vāvulis saķēra galvu.

— Nu, un tad?

— Tu laikam gribi, lai zaudēju tiesības? Nē, nē, nemēģini mani pavedinat uz vieglprātīgu rīcību!

— Es gribēju pavizināties ar «Moskviču», bet nu nekā ... — bēdīgi noputos.

— Pavizināties var, kāpēc ne. Ja vēlies, brauksim tūlīt, tikai ne trīspadsmitajā datumā!

Mēs braucām. Vāvulis svēli ievēroja zaļās un sarkanās ugunis, uzmanīja katra miliča mājienu un drebeja, kad braucām tiem garām. Pēkšņi nočīkstēja bremzes un mašīna spēji apstājās.

— Paldies dievam! — Vavulis noslaucīja sviedrus. — Izdevās apturēt pēdējā mirklī!

— Kas noticis?

— Paskaties uzmanīgāk un tu redzēsi, cik tuvu mēs bijām nelaimeil

Nekā bīstama neredzēju. Vāvulis par to brīnījās:

— Ir gan stulbs cilvēks! Lūk, kur aiziet visnopietnākais brīdinājums!

Tiešām, labi talu pār ielu vilkās melns kaķis.

>— Un tu baidies braukt tālāk?

— Bez šaubām! Šoferis, kas neievēro tik liktenīgu zirni, ir vienkārši traks!

Stāvējām. Runcis jau sen bija pārlēcis pār sētu un pazudis, bet Vavulis joprojām neriskēja iedarbināt motoru.

— Es melniem kaķiem neticu, brauksim! — piebikstīju Vāvulim.

— Neparko! Kamēr nebūs aizripojis jgarām kads cits, nekustešu ne no vietas. Braukt pirmajam būtu neprāts — tuvākajā krustojumā es droši vien nepamanītu sarkano signālu, sabrauktu gājēju, noliktu kāk^strofa ... Labāk gaidīsim.

Ilgi gaidīt nevajadzēja. Blakus mašīnai no-plirkšķēja miliča svilpe.

— Vadītāj, vai neredzat, ka šeit stāvēt aizliegts? — atskanēja sulīgs bass. — Jūsu talonu, lūdzu!

Tagad arī es ticu likteņa zīmēm.

ASTROLOĢIJA

Janka ir aprobežots tips. Viņš netic ne dievam, ne velnam, ne liktenim, ne arī ļaunu zvaigžņu ietekmei. Nesen abi sēdējam restorānā un nikni strīdējāmies par astroloģijas problēmām.

— Tev ir apbrīnojami ciets pauris! — pārmetu Jankam. — Vai es vakar neteicu, ka pašreiz zvaigžņu stāvoklis nesola neko labu? Un, liīk, te ir pierādījumi — desa veca, kotletes piedegušas un, visam par uzviju, viesmīlis mē-

ģināja mums iesmērēt atšķaidītu šņabi! Ja zvaigznes atrastos labvēlīgā stāvoklī, nekas tamlīdzīgs nevarētu nolikt!

— Blēņas! — Janka pārgudri atmeta ar roku. — Neviens prātīgs cilvēks tam netic!

Taču drīz vien viņam nācās pārliecināties par pretējo. No blakus galdiņa piecēlās inteliģenta izskata pilsonis.

— Piedodiet manu pārdrošību! — viņš pieklājīgi atvainojās. — Es nejauši dzirdēju dažas frāzes un uzdrošinos lūgt tuvākus paskaidrojumus. Ja nemaldos, jūs uzskatāt, ka pastāv sakarība starp desām un zvaigžņu stāvokli?

— Bez šaubām, pastāv!

— Ārkārtīgi interesanti, atjaujiet to fiksēt!-^* svešais izvilka bloknotu un pierakstīja manas atbildes. — Vai sliktās zvaigznes ietekmē vienīgi jūs?

— Šodien |auno spīdekļu ietekmi jūt visi, kas piedzimuši zem auna zīmes!

— Pārsteidzoši! Bet kā jūs zināt, ka esat piedzimis zem auna zīmes?

— To pierādīja zvaigžņu stāvokļa analīze. Starp citu, kad jūs esat nācis pasaulē?

— Pirms četrdesmit gadiem, trīspadsmitajā februārī!

— Un cikos?

— Nezinu, tobrīd vēl nebiju iegādājies pulksteni!

— 2ēl. Man tomēr šķiet, ka jūsu dzīvi visvairāk ietekmē Skorpiona zvaigznājs.

— Ļoti iespējams. Un kas man būtu jādara, lai tiktu no šī skorpiona vaļā?

— Tas jums neizdosies, jo astroloģija neapgāžami pierādījusi, ka inīisu dzīvē viss ir falali nenovēršams. Jūsu liktenis jau iepriekš izlemts, un ar to atliek samierināties!

— Bet ja nu, pētījot zvaigžņu stāvok|us, es uzzinātu, ka mani nospers zirgs, vai tāda gadījumā nebūtu prātīgāk turēties talak no zirgiem?

— Nebūt ne! Ja horoskops rada, ka jūs nospers zirgs, tad ta ari notiks! Es pat ieteiktu jums nevairīties no zirgu sabiedrības, lai lieki nekaitinātu likteni.

— Centīšos to ievērot. Un vēl viens jautājums — vai sen jus interesējaties par astroloģiju?

— Jau vairākus gadus visu brīvo laiku ziedoju šai dižajai zinātnei. Nav taču nekas aizraujošāks ka pētīt savu likteni!

Svešais tam pilnīgi piekrita, pateicās par sarunu un, laipni atvadījies, aizgāja.

— Nu, ko tu tagad teiksi? — triumfēdams jautaju Jankam. — Lūk, cik ātri astroloģija spēj savaldzināt inteliģentu cilvēku! Līdz šim mana ticība fatalajiein spēkiem vel nevienu nebija ta ieinteresējusi kā šo pilsoni.

— Es viņu pazīstu, — Janka smīnēdams atbildēja. — Tas bija Ģeņģernieks, ievērojams psihiatrs. Viņš vac materiālus disertācijai par kretīnismu un tamlīdzīgām kaitēm.

•

TĀ ZINTNIEKA JONASA BELCE-BULLĪŠA PRIECAS MĀCĪBA

Jel neesiet kā zirgi un kā mūļēzeļi, kam prāta nevaid, kam iemaukti un dzelži mutē jāliek, ka tie to īsto ceļu raudzītu.

(Jonasa Bclce-Bulliša priecas macība, 5. nodM 38. pants.)

1. nodaļa

Kungs saturies, nu tūkstoškārt viss atdarīts tev taps, ko esi citiem darījis!

2. Un pelēcigi cūku sari klāja Uturmutura galvu, kaklu un locekļus, tālab, ka viņš bija viens itin vecs velns. Un sveces liesma viņa priekšā tnceja, un pirksti šķirstīja tās grāmatas lapas, kurai virsu spīdīgs zelta krusts bija likts.

3. Tad viņa acis sāka gailēt kā spoži eljes lukturi, un krūtis pieputās kā dzelžu kalēja plēšas, jo raugi — cauri tumsībai viņš bija samanījis gaismas kūli. *

4. — Ho, ho! Alradu! Ho-ho-ho-ho! — Un skanēja pa elli velnišķīga smiešanās. Un zeme apkārt sāka trīcēt. Un gruži bira nost no elles pakšiem. Un melni sodrēji.

5. — Surp kalpi un miesas sargi, šurp visi velni un velnu velni un velnu velnu velni! Jel teciet mudīgi un slēdziet vaļā lielo mantu kambari. Tur^ kaktā melna muca būs uz melna trijkāja, bet tajā iekšā — svina baltums. To mucu veliet šurp! Un velciet āra manus vecos spārnus! Tos iztīriet no putekļiem un kodēm! Un skrūvējiet man klat ar dzelžu muturiem!

6. Nu ņemiet rokā krāsojamos daiktus! Par baltu eņģeli jums mani būs no jauna taisīt!

7. Un velni darīja, kā bija likts.

8. Tā pagāja tris dienas un trīs naktis. Viņa galva un mati bij balti kļuvuši kā sniegs, kā balta villa tā Dieva jēra astes galā. Un balss nu skanēja it mundri un it priecīgi.

9. — Ej, velni, velnu velni un velnu velnu velni! Ķam ir ausis, klausaities, kam ir acis — skataities! Es dodos pie ta Kunga, debess pavēlnieka uz īsu laiciņu, jo rasi, es esmu viņa parādnieks. Un gribu nu to parādu tam atdot simt un tūkstoškārtīgi.

JO. Dievs man reiz gauži iespēra ar kāju pa pašiem mīkstumiem. Es gadiem mocījos, jo sēdēt nevarēju vairs ne dūnu spilvenos. Un pa-

dzina no debess valstības! Par tīriem niekiem! Mēs ēdām Paradīzes dārzā, plūmes, mēs, viņa eņģeli, un šāvāmies ar kauliņiem, los pirkstos spiezdami. Viens kauliņš Dievam ietrāpīja ausī. Un es tas vainīgais. Jo, reče, smieklos nevarēju rimties.

11. Kungs zobus sāka griezt un mēdīt mani prastākajiem vārdiem, par velnu, ļaundari un ģeķi kristīdams.

12. Sos vārdus sacīdams, viņš cēla gaisā svēto grāmatu, kam zelta krusts uz vāka bija likts. Un raugi, viņš to paslēpa iekš sava tērpa krokām. Tad spārnos pacēlās un izzuda no velnu acim.

2. nodaļa

Kas klaudzina, tam top atvēris. Bet viņš neklau-dzinaja. Viņš turēja drošu prātu un darīja, kā bija lēmis.

2. Septiņas dienas un septiņas naktis viņš lidoja, skrejošam ērglim līdzīgs, un nu viņš pielaidās pie Paradīzes vārtiem.

3. Tur Ulurmuturs vis neklaudzināja un ne-zemojās tā vārtu sarga priekšā. Tas jādara tik tiem. kam spārnu nevaid.

4. Bet, kam ir spārni, tas kungs pats sevim un laižas turp, kurp grib.

5. Un notikās, balts eņģelis kā balta dūja ar slaidu loku ielidoja debesis.

6. Un viss tur bij kā toreiz: tas mīkstais goda krēsls, un Viens tur sēdēja iekš šitā krēsla.

7. Visapkārt ap to goda krēslu divdesmit četri vecajie baltās drānās un zelta kroņiem galvās sēdēja. Un nokauts jērs te nez no kurienes bij gadījies.

8. Bet, rau, kaut kas te tomēr nebij kārtībā. Tāds klusums neparasts un gurdums valdija.

Neviens vairs skaļi nebļāva bez mitas, to Kungu slavēdams.

9. Tie četri dzivie briesmoņi, kam seši spārni bij un acis katrā vielā, visapkārt goda krēslam gulšņāja kā gaideļi pēc trakas plūkšanās.

10. Tāpat tie dividesmit četri vecajie bij dziļā miegā grimuši un krāca, svilpoja un šņaca itin makteni, kā Noass kraca tad, kad saldo vinu baudījis bij pāri mēram.

11. Aridzan pats Raditājs, kas savā troni ērti bija aizvēlies, tiem šņākdams piebasēja varen dūšīgi.

12. Bet eņģeļi, bazūnētāji un koklētāji, savus pūšamos un strinkšķināmos kaudzē sakrāvuši, kā citkārt malku strēķi krauj, bij klīduši kur kurais un gulšņāja, ar miegu kaudamies.

13. Un visapkārt tai glāžu jūrai, par sauli spožāk kura spīdēja, liels svētlaimīgo pulks, kas nebij izskaitāms, ar palmu zariem dundurus un mušas gaiņāja.

14. Stings mulsums pārņēma nu Uturmuturu.

— Tpū, velns... jel nē, ak Dievs! Nu stāvi ma-nim klāt! Ko tas var nozimēt?!

15. Bet tas bij tikai mirkļa mulsums. Tepat bij Dievs, tas pavēlnieks, priekš viņa acīm.

16. Viegliliņām kā gulbis balts viņš pacēlās tam goda krēslam tuvāk. Un varavīksne spīdēja ap lo.

17. Un notikās, balts eņģelis tad piestāja pie Kunga labā sāna. Tas baltāks bij par sniegu, mākoni, par zosu krūšu dūnām. Viņš palaida to acu skatu apkārt un smīnēja, un pieliecās pie

pavēlnieka kājām, tās viegli aizskardams. Bet Debestēvs tik kājas īkšķi notirināja.

18. Tas eņģelis nu kutinaja vel, un Lielais Gans jau pakasīja kāju.

19. Kad trešo reizi eņģelis to darīja, Visvarenajam plaksti pavērās.

20. Tad baltais eņģelis nu ātri slīga ceļos un smīnēt parstāja.

21. — Kas esi tu? Ko vēlies? — ieskanējās stipra balss, itin kā lauva ruktu un divpadesmit pērkoni kad runātu.

22. — Kungs Cebaot, es esmu Uturmuturs, tavs baltais eņģelis. Jau desmittūksloš reiz tūkstoš gadu es neesmu še bijis. Nu atgriezos. Teic, Tēvs, kas te ir noticis? Kālab tāds kapa klu-

sums?! Jel atbildi, Kungs Cebant, un pacel sava vaiga gaišumu!

23. Un Kungs nu vaigu pacēla uz košo eņģeli un runāja, šos vārdus sacīdams: — Ače, lai lakstīgalai būs pogot, tam avenam būs blēt un tam pardelim bus rukt, jo es tā esmu vēlējis. Tai vardei būs kurkstēt, tam ēzelim būs bļaut un tai'vistai būs klukstēt, jo es tā esmu vēlējis.

24. Bet, raugi, ikkatrai urkšķēšanai un kurk-škēšanai, klukstēšanai un plukstēšanai, čirkstēšanai un pļirkstēšanai, zviegšanai un kviekšanai, aurošanai un maurošanai, brēkšanai un rēkšanai, pēkšķēšanai un vēkšķēšanai ir savs mērs, jo citādi tas nava izturams, tas nemitīgais lērums te visapkārt.

25. Un notikās, es piešķiru tiem atelpu, ko tie bij pelnījuši.

26. Tau baltais eņģelis nu pieliecās pie Dieva auss un jautaja, tam dzedri prasīdams: — Bet saki man, Kungs Cebaot, vai viņi tagad cieni tavus likumus un taisnos vārdus, it visi, kas ir debesis? Vai viņi tos maz zina?

27. Kad Pavelnieks to padzirda, tā acis šķila dusmu dzirkstis, un tajās pavīdēja aizdomas.

28. Bet eņģelis nu atdarīja melno grāmatu, kam zeltīts krusts uz muguras bij likts.

29. — Tu pats te esi sacījis caur Zālamana mēli un Jāņa evaņģēliju, ka visi tavi vārdi šķisti

ir un der par priekšluramām bruņām. Un ka pie tiem nekas nav pieliekams, nedz ari atņemams.

30. — Tā ir.

31. — Kālab tad neredzu, Kungs, izredzēto rokās šīs priekšturamās bruņas, bet tikai palmu zarus? Un garlaicībā viņi nīkst, un baušjus nepazīst, kālab?

32. Tad dziļas dusmu krunkas ievilkās ta Kunga pierē. Un klusēdams viņš paņēma to grāmatu no baltā eņģeļa un uzlika tam virsū roku svētīdams. — Es viņiem likšu sevi matīt! Paldies tev, dēls! Tu laikā esi nācis!

33. Tad savicinājās tas svētais elkonis ka vēja dzirnavas. Un melnā grāmata nu lidoja un iekrita iekš Paradīzes dārza.

34. Tur izjuka tā neskaitāmās drumslās, itin kā lielus piles būtu šķīdušas, un raugi, liels brīnums nolikās: ikviena lāsīte nu pārvērtusies bija jaunā bībelē.

35. Un Paradīze sāka dūkt kā bišu strops. Un katrs ķēra sevim bībeli. Un katrs nu to lasīt varēja un tajā veldzēties, kas prata rakstu zīmes.

36. Tad atskanēja Viņa balss, tā, kas uz goda krēsla sēž: — Lai top!

37. Te būs mans svētais vārds, to būs jums zināt, mācīties un vienmēr goda turēt, jo ta ir īstā patiesība, kas ieiet mūžībā.

38. Un katrs apgajās ar bībeli, kā mācēdams. Tie vieni lasīja, kas lasīt prata, un to bij mazākums; tie otri klausījās, kas neprata, un to bij vairākums. Un ļāvās, lai tiem izskaidro un tulko.

39. Bet visi skrīvēji un svētajie, kas vēl pirms savas nāves Dieva vārdu rakstījuši bij, nu lēkāja kā brangi aveni pa pļavu. Un rava vaļā dziesmas līksmigas un leja prieka asaras par savu priecas mācību. Jo, raugi, viņu pūliņi nu bija celti debesis.

3. nodaļa

Bet zelts ne vienmēr paliek zelts. Tas viegliņām var pārvērsties par draņķi. Tapai kā slavas dziesmas pārvēršas par gaudu ziņģēm un prieka asaras — par bēdu jūru.

2. Un nu tam Kungam bij labs prāts, jo, raugi, visiem bij ko darīt. Tie kala, urbās, burtoja, skaitīja un pātaroja pa bariņam, pa trīs, pa divi un pa vienam tas glāžu juras krastmalā un Paradīzes koku pa vem kā citkārt uzcītīgi mācekli. Un Debestēvs no jauna iemiga kā čakls dārzi nieks pēc smaga darba savā vīna kalna.

3. Un notikās, viens eņģelis, tik balts kā mākonis, kā zosu krāšu dunas, tad piestāja pie kāda bariņa. Viens resns vīrs tur bija nostājies, to sauca Hieronims. Un viņa rokās bija bībele. Viņš pantus priekšā lasīja tiem balsi trīcošā un ļoti svētulīgā. Viņš bija nonācis līdz Marka evaņģēlija tai pirmai nodaļai un nupat lasi ja no devītā līdz četrpadsmitam pantam. Un lasīja par to, kur Jēzus laiku pavadījis bij tūdaļ pēc savas kristīšanas.

4. . . . Un caurums atvēries bij pašās debesis, pa kurieni pie Jēzus nolaidies pats Dievs kā balodis. Tas viņu aizvedis uz smilšu tuksnesi. Tur Jēzus sabijis un gavējis vai dienas četr-

desmit pēc kārtas. Un pašu velnu vaigā tur viņš skatījis.

5. Nu nevainīgā balsi sacīja tas baltais eņģelis, tos pārtraukdams: — Jel šķiriet, brāli, vaļā Jāņa evaņģēliju! Un rokā meklējiet to otro nodalu! Tur pastāstīts par Jezu drusku savādāk.

6. Un, raugi, liels bij viņu apmulsums, kad tie to darija! Jo paklausies, kā tur bij teikts: kungs Jēzus, līdzko nokristīts, pa Kānas kāzām dzīrojis un vīnā vērtis ūdeni, kad kāziniekiem vīna aptrūcies. Un vēlāk šķīstījis to Dieva namu, tos naudas mijējus un tirgotājus ar palagu no tempļa izdzīdams.

7. — Jel pasakiet, vai iespējams ir abas nāsis vienlaikus ar pirkstu urbināt? Vai iespējams ar vienu dibenu uz diviem celmiem reizē sēst? Kā Jēzus varēja bul vienlaicīgi divās vietās? Un, vienā gavējot, tai otrā vīnu dzert? — tie sāka kurnēt, kas bij apkārt, un stingri tvēra ciet to priesteri pie viņa elkoņiem.

8. —.Pag, pag, uzreiz es nevaru... — viņš sāka taisnoties. Bet izredzētie viņam pieķērās kā ērces: — Teic mums, kā tas ir saprotams?

9. Un Hieronims nu bija sprukās. — Jel atlaidiet, es raudzīšu jums izskaidrot, — viņš sāka stostīties. — Re, Dieva dēls ir svētais gars, — tas pats, kas Debestēvs. Un Dievs, ace, var reizē mājot vairāk vietās. Var būt, ka...

10. — Tad jau ir daudzi Dievi! Re. kā nu iznāk, Hieronīm!... Un nevis viens, kā tu mums mācīji! — kāds iesaucās.

11. — Vai salons ari prot tāpat kā Dievs — uzreizi mājot daudzās vietās? — cits sāka saukt, tai bibelē ar pirkstu bakstīdams. — Te taisni tā ir teikts par velnu. Un sacījis to svētais Matejs astotajā nodaļā.

12. — Velns divus vīrus apsēdis. Tas bijis kapos Ģerģezā. Un katrā iekša bijis ir pa velnam. Bet Jēzus viņus izdzinis, tos vīrus pestīdams, un ļāvis velniem tverties daudzās cukās.

13. Tad priesterim aiz uztraukuma sāka klabēt zobi kā drudža slimniekam. — Jel nevaicājiet man tik daudz! Tas velna apsēstais bij tikai viens. Un velns to zina, cik bij viņā velnu... Nu, šķiriet vaļā Marka evaņģēliju, to piekto nodaļu! Un lasiet tur! Ace, viņš nemita vis kapos Ģerģezā, bet Gadara, kas ir pavisam citā vietā.

14. Nu visi šķīra vaļā Marka evaņģēliju un redzēja, ka tiešām tā tas ir.

15. — Bet velnu viņā bija vesels leģions. Re. paši nelabie dod tādu liecību: «Mēs esam daudz!» — kāds drūmi sacīja. — Tad iznāk tā, ka vienā dvēselē var mājot vesels velnu pulks! Brr-brr! Tas ir vēl briesmīgāk! — Un visi sāka drebināties.

16. Un Hieronīms nu matīja sev glābiņu. Viņš pakapās un elpu ievilka, un dziedāt uzsāka:

«Lai ir to velnu diez cik daudz,

Kas škiel mūs visai parit,

Mēs tomēr esam Dieva draudz,

Tie neko nevar darīt!»

Un veikli projām manījās ar visu bībeli, liekams tie pārējie to dziesmu dziedāja.

17. Bet eņģelis tik klasi smaidīja. — Tie daudz ko iespej darill — viņš pantu laboja pēc savas patikšanas un devās priesterim pa pēdām.

18. Tas bēga neatskatīdamies un pieklupa pie avota, kur kari dzēra ūdeni, sev sviedrus slaucīdams.

19. Bet ilgi virts tur neveldzējās. Jo nāca bariņš svētlaimīgo un viņu apstaja. — Teic, kādi

Jēzus mācekļi ir ierakstīti tavā bibelē? Ak, svētais brāli, mēs esam nesaprašanā! Tas Marks un Matejs saka lā, bet Laka savādāk. Tie saka mācekli to Lebeju, ko sauc par Tadeju, tas otrs viņa vietā piemin Jūdu, kas dēls bij Jēkabam. Kam lai mēs noticam?

20. Un atkal sviedri izspiedās uz pieres priesterim. Viņš lapas šķirstīja un kādu laiku žagojās. Un kļuva drūms kā ūpis dienas laikā. Tad pacēla viņš gaisā vienu pirkstu un bargi sacīja, lo kralidams: — Jums visam ticēt būs, kas * rakstīts bibelē. jo visu to ir teicis tas, kas augstā goda krēslā sēž. Un neizdibināmi Viņa gudrie ceļi...

21. — Bet tad jau iznāk tā, ka Jēzum mācekļi bij trīspadsmit, un tas ir velna ducis. Kur redzama te Dieva gudrība?

22. Un auksti drebuļi nu parskrēja pār miesu tam tuklam priesterim. Un mute izkalta kā tveicē žuvis strauts. — Var but, ka velns ir Jēzum piebūris to trīspadsmito viru? Lai galvas jauktu ticīgajiem ... Man pateikt grūt ... Es neesmu pravietis... — tā sacīja tas Hieronīms un nozust steigšus taisījās.

23. Bet prom'viņš nelika. Jo svētlaimīgo bari tam nāca aizvien klāt. Ar rokām mādami un plēsdamies, un iekaisdami negantākā vizē.

24. — Tas sātans! — Nē, tas Dievs! — Nevis tas Dievs, bet sātans! — jau atkal brēca divi izredzctie viens otram taisni ģīmi, pie krūtīm savas bibeles kā priekšturamās bruņas klātu spiezdami. Bet citi nāca līdz, ar rokam plātoties, bez kāda padoma.

25. Tas pirmais sauc: — Re, priesteris, viņš zinās, kā to izskaidrot. Skat, ko ir teicis Sā-tnuels tai otrā gramatā. Es tagad skaļi lasu: — «Un tas KUNGS iedusmojās vel ļoti par Izraēli un Jūdu!» Nu re, te sacīts ir — TAS KUNGS! Un Kungs ir mūsu Dievs.

26. — Nu ta tas ir! Kam strīdaties? Kas tur ko nesaprast? — sauc resnais Hieronims.

27. Bet otrais nepiekāpjas ne par matu. Viņš teic: — Tas sātans! Ja neticat, es tūdaļ lasu pirmo Laiku grāmatu! «Un tas SĀTANS stāvēja pret Izraēli un skubināja Dāvidu, ka tas Izraēli liktu skaitli.» Ko nu jūs bildīsit?

28. Un Hieronims vairs neteica nekā. Viņš acim ieurbās tai savā bibelē. — Tas ir kas neticams, ak mīļais Jēzuliņ! — nu sāka brēkt tie visi, kas bija apkārt. Un pārlapoja bibeles un blisināja acis arīdzan.

29. Tas dievvārds nesaskanēja. Un runāja pats sevim pretī.

'10. Ret tas bij tikai iesākums. Jo lielākais vēl priekšā. Un baltais eņģelis pie sevis smīnēja.

31. Tad nāca stipras klaigas un liela brēkšana. Jo tie bij sievieši.

32. — Nu tā ir cuku būšana! — tur spiedza viena spicā balsi, tieva, garu stāvu. Un brēca

viņa tad, kad izlasīja, kāpēc Dievs bij apskaities uz pirmietn cilvēkiem.

33. Bet citas aizgūtnēm, tai prasot, taujāja:

— Kas ir? Jel teic! Par ko tu satraucies? Kas gan tik briesmīgs ierakstīts tai svētā grāmatā?

34. Un viņa piesteidzās pie tuklu priestera, un balss tai drebēja, un asaru bij pilnas acis.

— Jel klausies, mācītāj, tā bībcle ir viena cūku būšana. Nu re, kas teikts tai pirmā Mozus grāmatā! Tai sestā nodaļā no sakuma līdz asto-

tajam pantam! Patiesi, caku būšana! Tik padomājiet, brāliši un māsas! — un viņa runāja uz visiem, kas bij apkārt.

35. — Dievs palaiž savus bērnus draiskoties pie zemes skaistām meitām, lai tie tur sievas ņem un bērnus sevim gādā. Bet vainu uzvel cilvēkiem un grib tos bargi sodil. Un piedevām vel lopus, tārpus, putniņus, kas pārojas tik savā starpā!

36. Te cila iespiedzās: — Hi-hi-hi-hi-hi-hi, hi-hi-hi-hi-hi-hi. .. Tāds joks vēl nebij dzirdēts!

37. Bet trešā iesaucās ar lielu izbrīnu: — Es nezinu, kas tur ir (auns, ja bučo debess brūtgānu? Kālab viņš sliktāks ir par pārējiem? Viņš taču nācis, paša Dieva sūtīts! Uz to bij daudzām jāgaida līdz mūža vakaram ...

38. Un iesākās tads jandāliņš, kāds kādreiz bij pie Bābeles, tik daudzkart spēcīgāks. Un, izmantodams jucekli, jau atkal aizmukt grasījās tas resnais Hieronims.

39. Bet veltas bija viņa cerības. Tie izredzētie ātri atģidās un joza viņam pakaļ. Jo, rasi, atbildes tie nebij dabūjuši.

40. — Jel, brāļi, paglābiet! — viņš dvesdams noelsās, kad uzskrējis bij kādā pakalnā tas citam svētlaimīgo baram.

41. — Tu ieradies kā Dieva sūtīts, priesteri! — tie skaļi iesaucās un šķira vaļā savas bībeles. — Mēs esam dziļā nesaprašanā! Vai vari atbildēt, kur Kains sev ņēmis sievu? Jo Ādamam ar Ievu bij tikai divi dēli — tas Kains un Ābels. Bet citus cilvēkus Dievs nebij paspējis no pīšļiem uztaisīt.

42. — Ak kungs, viņš sievu varbūt paņēmis no savu māsu vidus ... — nu ievaidējās mācītājs, pie krūtīm rokas spiezdams. — Jo Ādamam un Ievai vēlāk dzimuši daudz dēlu un daudz meitu. Tā svētos rakstos teikts!

43. — Vai zini, tas nu ir par daudz! Tas skan pēc zaimošanas! — tā nikni bilda viens no svētlaimīgajiem. — Tu, grēka pagale, vai neesi nemaz lasījis to Dieva Kunga vārdu: «Nevie-

naiti nebūs pieiet pie sava asins racla ... es esmu tas Kungs!»? Te ta ir teikts!

44. — Varbūt tas Kaitis seu sievu paņēmis tāpat bez Dieva ziņas ... — kāds bikli iesaucās, bet tūdaļ aprāvās. Viņš atskārta, ka citu sievu nebija un nebij tās kur ņemt. Jo, reče, bibelē ir teikts, ka mats pat neizkrīt bez Dieva ziņas . . . Un raudzījos uz resno Dieva kalpu un gaidi ja, ko sācis viņš. — Jel atstājieties! — tad iebrēcās tas Hierontms un pielēca, un metās prom kā vajāts trampeltirs. Bet izredzēto bars, kas nu bij izaudzis lidz desmit tūkstošiem, no viņa neatstājās vairs ...

45. Nu koka zarā paslēpās tas rakstu mācītājs, jo citur nebij tam kur tverties. Bet izredzētie novilka to nost un gauži tirdīja.

46. — Pie velna jūs! Mans prāts te ir par īsu!... — viņš murminādams lāgiem sacija un lūkojās pēc glābiņa visapkārt. Un, paskaties, viņš ieraudzīja eņģeli, kas cēli tuvojās caur iekarsušo svētlaimīgo baru. Un koši balts bij nācējs eņģelis.

47. — Draugs Hieronim, — viņš laipni sacīja. — Es redzu, uzbrukusi levim diena nebalta. Tev padoms zudis. Tad dodies jel pie tiem, kas bibeli ir rakstījuši.. . Lai viņi izskaidro! Jo viņiem zināms viss . . .

48. Un notikās, tie labu atrada šo gudro padomu — ir Hieronims, ir izredzēto pulks. Un darīja, kā bija vēlējis tas baltais eņģelis.

4. nodaļa

Satricini pienu, būs sviests. Satricini cisas, būs blusas. Satricini dusmas, būs plēšanas.

2. Un lielum liels bars bij sapulcējies, tā ka ne cauri redzēt, ne pāri parskatit. Un raugi, bibeles tiem visiem bija rokās. Un viņi aurēja, tās kratīdami, un viņu balsis tricināja visas debesis.

3. — Kur ir tie svētie, tie pravieši un apustuļi, tie skriveļi un rakstu pratēji, kas to ir skrīvējuši? Surp viņus, lai tie pastāsta, kā bijis un kā ir!

4. Tas Matejs un tas Lūka, tas Samucis un Mozus, un visi pārējie.

5. Bet, raugi, neatsaucās it neviens, jo visus māca bailes. Un šaušalas jau drebināja viņu kaulus. Tie pamuka kur kurais, kā lapsas kūmiņi — ikkatrs savā ala.

6. Un nolikās, tie izvilka to Jāni no ērkšķu krūmājā. Un uzbrēca tam, bargi prasīdami: •— Vai tavu mēli neklāj nelietības slienas? Jebšu esi viltvārdis, no sev ko pielikdams vai atņemdams? — Un purināja to kā ādu, kur blusas piemājo.

7. Un Jānis vaimanāja gauži un brēca pretī, lūgdamies: — Jel uzklausiet jūs manu valodu! Es neesmu melkulis! Varbūt, ka svētais Marks ...

8. Itu viņu dusmas kļuva lielākās. Vai re, kāds ir tas Marks, kāds divkosis! Lai nelaime to rij un posts pār viņu gāžas!

9. Un notikās, tie savaņģoja Marku un ļauni uzbrēca: — Nu runā, Mark, un neliedzies, jo nav tev glābiņā. Vai tava blēdība ir liela? Kur taviem noziegumiem gals?

JO. Un Marks nu brēca pretī, žēli lūgdamies:

— Varbūt kāds cits ir nelietis, es neesmu vainojams! Varbūt, ka vecais Matejs ... vai ar svētais Jānis . . . Tad ej nu sazini!

11. Un tad tie dzina pēdas Matejam un uzgāja to vīģes koka zara, kas kupls bij ar zaļam lapām. Un brēca tad, uz viņu saukdami: — Teic,

kālab samelojies, blēdi, tā augstā Kunga vārdu tais rakstos skrīvēdams. Jebšu blēdība ir lavai mutei salda un tu to apakš savas mēles slep? Un Malējs vainu nogrūda uz Lūku!

12. Del Luka vainu novēla uz svēto Pēteri!

13. Bet Pēteris uz Jādu!

14. Tas Jūds uz Pāvelu!

15. Bet Pāvels zvērēja, ka Mozus ir viltus pravietis!

16. Un dusmas pārņēma tos debess mītniekus un auga augumā, jo atkal pietrūka tiem gudra padoma.

17. Tad cēlās spārnos eņģelis, tik balts kā jūras putas, kā pūkas pienenei. Un sauca viņš, ka visi sadzirdēja: — Pa vienam tincinot, to taisnību no viņiem neizspiest! Jel dzeniet viņus kopu vienuviet. Un nostādiet tos pretī acs pret aci sava priekša! Tos priesterus un pusprieste-

rus, tos svētajos un pussvētos, tos praviešus un puspraviešus, tos rakstu mācītājus un tos apustuļus. Un prasiet stingru atbildi! Lai viņi neizlokās, kā hdz šim!

18. Un notikās, kā baltais eņģelis bij sacījis. Tie sadzina tos lugstiu klonā. Un nebij tiem kur tverties un nebij glābiņa!

19. Un tad tie pratināja visus, kas rakstījuši bibeli.

20. Bet viņi vainoja cils cilu, joprojām neatzīdamies tai jaunā blēdībā.

21. Beidzot viens nenocietās vairs, jo viņa mērs bij pilns. Un tas bij Hieronims. Viņš svēto bara ieklupa un vienam zvetēja, kas pirmais ceļā gadījās un skaļi auroja: — Jtis melkuļi un ģeķi, jus manim naidnieki un tādi paliksiet!

22. Bet cietušais, tas bija Lūka, nu ļoti apskaitās. Viņš grāba sitēju pie rīkles ar rokam kaulainām un sāka purināt: — Kam siti man

25. Bel ari Hieronims lam nepalika parādā, šos vārdus sacīdams no svētās grāmatas: «Tik acs pret aci un zobs pret zobu», cūkas purns!

26. Tad nāca apvainošana un prastas runas, un sakās isla plūkšanās. Un priesteri cils citam klupa matos, kā dažkārt atgadās pie kāršu spēlmaņiem un naudas mijējiem. Tie šņāca, skrāpēja un koda ka meža briesmoņi.

21. Un cēlās elles troksnis un briesmīgs juceklis, kas ātri izpletās pa visu Ēdeni. Tas bij ka ugunsgrēks, kas nava apdzēšams. Un izredzētie klupa kaušļiem starpā, lai katrs iestātos par savu taisnību.

28. Drīz sāka plukt ies visi. Tie zvetēja viens otram un krita kopā ar niknu bļaušanu un brēkšanu un stipriem kara vārdiem. Un atskanēja lāsti, zaimi un gaužas vaimanas. Tie laida darbā kokles, citares un zižļus, un visu, kas vien bij pa ķērienam. Un nelaupīja ari drānas, kaut mūžībai tās bija lemtas un citas nedabūt.

29. Bel tad pēc laba laika tie nokrita kur kurais. Tiem miesu klaja vātis un locekļi bij salauzti, un mati noplesti. Bet drānu skrandas plīvoja pa visām debess maļam.

30. Un ilgi viņi gulēja iekš lāstiem, vaimanām un nopūtām.

31. Un notikās, ka atkal baltais eņģelis bij las, kas tālāk rādija tiem skaudro Patiesības ceļu.

32. — Jel neskumstiet un galvas nenokariet! — viņš iesaucās tad balsi varenā un dzidrā. ■— Tā apmātības migla, kas aizsedz jusu skatus, nu izkliedēta taps. Es teikšu jums, kam pieder galavārds.

33. Tas ir Kungs Dievs, las visu valdītājs! Ir pats viņš skaidri sacījis: «Kas iznācis no manis, tam būs pie manis atgriezties!» Jums jāgriežas pie viņa, lai attlild tas par saviem svēt-vārdiem!

5. nodaļa

Sasit savas rokas un sauc: «Vai!», un lūko glābiņa. Re, re, jau viņi nāk! Un svētais vārds ir. viņu rokās!

2. Liels jandāliņš bij toreiz cēlies debesis, itin kā karš jau ietu vaļā. Un, jauzdams nelaimi, tas Valdnieks pamodās.

3. — Kas tas? — viņš pikti iesaucās kā simti pērkonu. — Jau plesties sākuši? Kā šakāļi ap maitu . .. Jel pārtrauciet! Nu tūdaliņ! Uz karstām pēdām! Ja nē, es speršu zibeņus!

4. Bet nosperts netapa neviens, jo Paradīzē zibeņiem tik baidīšanas spēks. Un Dieva balss tai troksni noslāpa kā sīkas peles pīkstieni iekš kaku marta kora. Un klāt neviena nebija, kas raudzītos, lai viņa pavēles uz vietas izpildītas tuptu.

5. Tie ķerubi bij bēguši, un vecajie bij iejukuši kautiņā tur tajā milzu pūli. Bet nokauts jērs, ko tas var palīdzēt?

3. — Ak kungs, kas notiek te? Te vārās it ka ellē! — Tēvs noelsās un tūdaļ attapās: — Ak ta, tas kungs jau esmu es! Tpu, velns, ko varu sevi m līdzēt?!

7. Un notikās, balts eņģelis tad spārnos pacēlās pie paša apvāršņa. Un aši laidās tuvāk tam, kas augstā goda krēslā sēž.

8. — Ķas ir mans Kungs? Es esmu te, es. Uturmuturs, tavs baltais eņģelis. Tavs vaigs ir norūpējies ... — viņš laipni prasīja, bet acīm runāja ko cilu.

9. — Teic, dēls, kas pārvērtis par elli ir debess valstību?

10. — Tu pats!

11. — Jel nezaimo! Es esmu dusmīgs Dievs un atriebīgs! Un ilgi neaizmirstu apvainojumu!

12. — Es ar! — to teica Uturmulurs klusiņām pie sevis un skaļi piebilda: — Tik tiešām, Tēvs, es saku taisnību! To darījusi bibele! Tavs svētais, negrozāmais vārds!

13. — Kā tā? Nu runā! Ātrāk! Es tev pavēlu!!!

14. — Tur... rakstīts visādi... Un katrs tulko savādāk ... Un katrs svēti apgalvo, ka tu ta viņam stāstījis. Un nu pie tevis taisās nākt, raut gaismā melkuli!...

15. — Ak vai... — Dievs savu galvu saķēra ar rokām dievišķām. — Vai tagad varu atminēt, ko esmu sacījis, tos (audis biedēdams!... Kāds man bij katrreiz prāts, tā runāju! Ak vai! Tie mani tirdīt sāks, un tad viss gaismā nāks!...

16. — Re, re, jau tuvojas! Cits klibodams, cits četrrāpus, cits lien uz vēdera. No visam debess pusēm! Jau putekļi pa gaisu griežas, un bargs un izmocīts tiem vaigs, un vātis, un salauzīti locekļi dēļ tavas bibeles. Ui, ui, .. . man tirpuļi pa kauliem skrien!

17. — Man ar! — tā gausties sāk tas Kungs. Un rokas viņam dreb kā drudža sirdzējam un pakrūtē tam uzmetusies zosāda.

18. — Tie bībeles un mietus pa gaisu vicina ... Ak Kungs, kāds pulks!

19. — Ak vai! Tie mani iztramdīs no sēdekļa; tad mana vara vējā ... — to sacījis. Dievs ātri aprāvās, jo tas bij noslēpums, par visiem noslēpumiem slēpjams.

20. Bet velns to dzirdēja ar savām smalkām

ausim. Un acis viņam iedegās kā guns zem pekles pavarda. — Es varu tevim palīdzēt. Kungs augstais Cebaoi! — viņš ierunājās balsi medainā. — Man zināma ir kāda silta vietiņa, kur netrūks i ne putna piena... Tur būsi drošībā. Es tevi aiznesīšu turp ar visu tavu troni!

21. — Kas ta par vietiņu? Jel ātrāk teic!

22. — Re tur! Tur talu apakšā zem baltiem mākoņiem! — Un Uturmuturs pagājās uz Dieva troņa malu. — Nāc paveries!. ..

23. — Nekur es neiešu! Man redzams viss, kas ir uz Zemes, tepat no goda krēsla; nāc šurp un parādi!

24. — Ak Kungs! No tava krēsla nevar saskatīt . . . Tā vietiņa ir stipri apslēpta!

25. Bet niknie svētlaimīgo pulki nāca aizvien tuvāk kā dūmu mutuli. Jau atskanēja saucieni un skarbi zaimu vārdi.

26. Un notikās. Dievs piecēlās un pagājās uz sava troņa malu. Tik maķenīt, lai pavērtos, vai tiešām drošāka tā viela par viņa sēdekli...

27. Bet baltās drānās tērptais velns jau bija iesprucis tai goda sēdekli ar vienu lēcienu ... Un dievs nu sāka skraidelēt ka citkārt kivulis — šurp turp ap savu ligzdu riņķi.

28. Un nograndēja smiekli tik tiešām velnišķi, ar speķu un ar garšu. Un vecā velna sirdi piepildīja gaviles . . .

29. — Cik radibu tu neesi pulgojis, kas bij bez kādas vainas, tas mocīdams un pekle grūzdams, vien sev par patiku! Vai atceries, kā iespēri ar kāju man, kad tiku draiski pasmējies par'plūmju kauliņu, kas trāpīja tev ausi? Nu

\

izpērc savus grēkus, kas sniedzas simtreiz tūkstoš tūkstošos! Un neskraidi kā svilis!

30. Tas bridis bija klāt! Tie svētlaimīgo pulki pa kāpnēm augšup vēlas kā vilnis visspēcīgs. Un mīdīja un bradaja ar putekļainām kājām tos zelta paklājus, uz kuriem pēdas vēsināt tik dievam vien bij lemts. Un pūļi nepārskatāmi aiz viņiem bargi cēlās no četrām debess pusēm kā draudu pilni vētras mākoņi.

31. Un raugi — brīnums notikās! Tas Debes-tēvs nu nokrita tā Velna priekšā ceļos un lūgties iesāka: — Jel dar ar man ko gribi, tik nedod izredzētajiem. Jel pažēlo, ak, Kungs!

32. Un Nelabais nu sacīja uz dievu:— Vadzi, es tevi glābšu gan no viņu taisnām dusmām un glābšu pat no lavas bibeles. Lai top!

33. Tad nokūpēja dūmi, ka kupeja pie Zodo-mas un Gomoras. Un tronis sagriezās ka vilciņš straujā dejā un dziļā bezdibeni iegāzās ar visu dievu-kungu. Tik rūgta sēra smaka palika...

34. Un, kad tā izklīda, tur nebija nekā. Ne velna, dieva, nedz ar bibeles. Tur nebij izredzēto pulku un nebij dieva valstības.

35. JO PARADĪZES NAV! TĀPAT KĀ ELLES NAV AR KATLIEM VERDOŠIEM UN VELNIEM! TĀS PASTĀVĒT VAR TIKAI APTUMŠOTU PRATU IEDOMĀS...

36. Tur nebija nekā.., Tik zvaigznes tumsā spīdēja — tā gaisma mūžīgā.

37. Un redzi, draugs, tā ir tā īstā patiesība, ko nevar grozīt un kas paliks mūžībā.

38. Tad paklausieties: Jel neesiet kā zirgi un kā mūlēzeļi, kam prāta nevaid, kam iemaukti un dzelži mutē jāliek, ka tie to isto ce[u raudzītu. To lielo patiesības ceļu! Āmen!

TICĪBAS APLIECINĀJUMS

Es ticu tev, dievs, ka tu visu ko vari.

Ka radiji dzīvo un nedzīvo ari,

Ka saule un zeme no tevis mums doti,

Ka lietu un gaismu pār laukiem tu raidi. . Tik vienu, kungs augstais, es nesaprotu: Kam tos, kas tev netic, tu pasaulē laidi?

SATURS

A Līdums Kaut kur dzirdēts stāsts

V Arlavs Ziemsvētku leģenda

A Zemzars Tā kunga dzimšanas dienā

J Dimants Svētais vīrs

V Vējš Piespiedu atturība

J Jaunzems Desmit rub|u

A Auziņš Krusta zirneklis

A Skatīts Uzmanies no miroņiem!

V Mihailovs Dieva darbi

O Mauriņš Kā tas kungs Jānīti ieveda kārdināšanā

J Dimants Lūgšana

P Eteris Tev teikšu

II Uldvars Ar dievpalīgu

M Cālis Viltīgais Pīrāgs

O Mauriņš Ceļazīme uz debesu valstību

L Jēruma Bībeli — citreiz!

J Osmanis Nabaga velns

H Heislers Ko tu gudram padarīsi!

P Ēteris Surī, murī

V Alks Kikeriku!

A Skailis Piesardzība

A Skailis Astroloģija

J Belce-Bullitis Tā zintnieka Jonasa Belco Bullīša

priccas mācība

F Lēvijs Ticības apliecinājums

Lpp

Сборник сатиры (11а латышском языке)

)

Redaktors I. Livšics. Mākslinieks U. MeŽavilks. Tehniskā redaktore G. PeČorina.

Nodots salikšanai 1964. gada 18. febr. Parakstīts iespiešanai 1965. gada 15. febr. Papīra formāts 70X108/32. 4 fiz. iespiedi.; 5.6 uzsk. iespiedi.; 4,26 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. JT 00517.: Cena 30 kap. Izdevniecība «Zvaigzne» Rīgā. Pils ielā 23. Iespiests Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligra-liskās rūpniecības parvaldes 3. tipogrāfijā Rīga, Ļeņina ielā 137/139* Pasūt. Nr. 481.

Content

Dieva darbi

KAUT KUR DZIRDĒTS STĀSTS

ZIEMSVĒTKU LEĢENDA

TA KUNGA DZIMŠANAS DIENĀ

PIESPIEDU ATTURĪBA

DESMIT RUBĻU

KRUSTA ZIRNEKLIS

UZMANIES NO MIROŅIEM!

DIEVA DARBI

KA TAS KUNGS JĀNĪTI IEVEDA KĀRDINĀŠANĀ

LŪGŠANA

TEV TEIKŠU.

AR DIEVPALĪGU

VILTĪGAIS PĪRĀGS

CEĻAZĪME UZ DEBESU VALSTĪBU

BĪBELI-CITREIZ!

NABAGA VELNS

KO TU GUDRAM PADARĪSI!

«ŠURĪ. MURĪ»

KIKERIKŪ!.

PIESARDZĪBA

ASTROLOĢIJA

TĀ ZINTNIEKA JONASA BELCE-BULLĪŠA PRIECAS MĀCĪBA

1. nodaļa

2. nodaļa

4. nodaļa