Koņičevs Konstantins

Galaktiona Periņina krišana

Konstantins Koņičevs

Galaktiona Periņina krišana

Lietuves prospekta kafejnīcas «Mājība» raibajā publikā Galaktions Periņins ne ar ko neizcēlās, ja nu vienīgi ar garlaicīgu, novārgušu seju un drūmu nerunību. Viņš sēdēja pie galdiņa viens, dzēra klusēdams, nekam nepievērsa uzmanību un par kaut ko sapņoja: varbūt par zemajām matērijām un augstām algām, varbūt arī otrādi … Ej nu sazini, par ko sapņo cilvēks, kas dzīvo, kā pašam patīk, no gadījuma ienākumiem, no sevišķiem pasūtījumiem un rēķiniem. Bet naudiņas viņam bija kā spaļu. Ne reizi vien viņš iedeva viesmīlim par alu un uzkožamo saņurcītas naudas zīmes un neprasīja atlikumu, bet alu pasūtīja vēl un vēl, kamēr tas viņu mazliet apreibināja. Un tad Galaktions Periņins, vēlēdamies sevi parādīt un pievērst sev vispārēju uzmanību, uzsāka kādu dziesmu, ko neviens no klātesošajiem nezinaja. Starp citu, tā nebija vis dziesma, bet gan grafa Alekseja Konstantinoviča Tolstoja dzejoja fragments. Taču Periņins bija atradis vārdiem atbilstošu motīvu un reizēm to dziedāja, zīmēdams veikaliem izkārtnes, dziedaja iedams, un iesāka arī tagad:

.. .Reiz mākslinieks nosēdas klusi, Lai dievmāti gleznotu. Un gleznu viņš mīlēja ļoti, Ka bērnu un dzīvību …

Darbs veicās un brīžiem tam likās — Uz viņu no audekla Jaunava noraugās smaidot Sirsnīgā labvēlībā …

Citā reizē un citā vietā ļaudis būtu varējuši pievērst uzmanību dziedonim, ieklausīties viņa balsī un iedziļināties dziesmas skumjo vārdu jēgā. Bet šeit, papirosu dūmos, vispārējā troksnī un čalā, neviens pat galvu nepagrieza uz to pusi, kur Periņins ļāva vaļu savai čērkstošajai balsij:

… Reiz skumji kļuva gleznotājam, Viņš bēdās sīvo ieņēma Un aizmirsa dievrnā-ā-ti savu, Un da-ār-bnīcu viņš aizmirsa.

Nedaudz skaļāk, bet vēl tikpat aizsmacis, gari novilka Periņins. Pienākušais viesmīlis pieklājīgi un familiāri brīdināja:

—   Klausies, Galaktion, pats zini: pie mums var parunāties, pat strīdēties, bet šeit dziedāt, pats zini — nav īstā vieta …

—   Lūdzu piedošanu, lūdzu piedošanu… — iešļupstējās Periņins, muļķīgi vīpsnādams, — un vēl lūdzu pāris pudeļu «Ņevas» un divus treknus vēžus.

—   Vēži visi izgājuši.

—   Kā izgājuši?! Runājiet precīzāk! Apēsti? Aprīti?

—   Tieši tā.

—  Ak, sasodītie pagāni! Dodiet sālītus kliņģerīšus.. .

Un viesmīlis vēl nepaguva izspraukties līdz bufetei,

kad Periņins jau turpināja:

Viņš visu dienu reibis vārtās Un otām neķeras vairs klat. Uz veca klepera tai laika Pa ceļu kustas jātnieks kāds …

—     Ir nu gan balss! — kāds apmeklētājs izlikās sajūsmināts un nopietni piebilda: — Blēj kā nelaikā piedzimis jērs …

Periņins neapvainojās. Viņš priecājās, ka viņam pievērsta uzmanība kaut vai tādā veidā.

—     Pareizi un asprātīgi jums labpatikās piezīmēt. Jūsu asprātība domāta ne vairāk kā pusotrām smadzeņu krokām. Tādēļ neviens nesmejas. Un divdesmit kapeiku par asprātību no manis nedabūsiet. Ne plika graša tā nav vērta. Skaidrs?

Pie galdiņa, kur Periņins iedzēra, pienāca tikko kā ar uzslavu mākslas skolu beigušais students Aleksandrs Zveņiseļskis. Laipni uzsitis Periņinam uz pleca, viņš teica:

—   Ko tad tu te, Galaktion, tērējies?

—     Ak, Saša, dārgais! Lauj. es tevi noskūpstīšu… Lūdzu, lūdzu. Nu, kā ar beigšanu? Var apsveikt?

—   Var.

—    Tadam gadījumam par godu tev vajadzēja atrasties nevis «Mājībā», bet «Astorijā» vai vismaz «Kaukāza pagrabiņā» …

—    Uja, ūja! Kur nu vecmāmuļai izstrādes dienas, tikai druskas vienas. Ne es pie naudas turos, ne nauda pie manis. Ja nu vienīgi alutiņam vēl iznāk.

—     Saprotu, ka tu netēlo nabagu, saprotu, — līdzjūtīgi piebilda Periņins un jautāja: — Nu, un uz kurieni tagad?

—   Saņēmu norīkojumu uz rajonu …

Zveņiseļskis nosauca kādu rajona pilsētu, kas atradās ziemeļrietumu zonā.

—     Paskat kā! Tais vietās, kur es reiz dzīvē paklupu un, kā man teica, sabojāju savu biogrāfiju. Zinu, zinu šo rajoniņu. Nu ko, mācīsi zīmēšanu?

—   Jā.

—   Zīmēsi sev etīdes un rajona komitejai plakatus? Garlaicība, draudziņ, garlaicība tevi sagaida. Un nav ari diezin kāda lielā peļņa.

—   Neko darīt — goda pienākums. Jāattaisno savs norīkojums. Un vari iedomāties — braucu turp labprāt.

—   Nu, tur tu velnu redzēsi. Paklau — vai tev tuvos rados nav kāds garīdznieks?

—   Mans tevs līdz divdesmit sestajam gadam bija diakons, bet es esmu dzimis trīsdesmit pirmajā. Kas tad ir?…

—   Rau, kas. Ja tev tur naudas vajadzība spiež, ja klājas pagrūti, aizej pie popa Aleksandra un pasaki tikai viņam, ka tu pie viņa ar sveicienu no manis, Galaktiona Periņina. Viņš tev aizdos jebkuru summu, un pat atdot nevajadzēs! … Tas nu gan, suns, dzīvo! Naudas bez jēgas. Rubli nežēlo. Bet viņam viss veicas, dzīvo kā grāfs. Saproti, viņam tāds televizors, kas uztver parraides pa trīssimt verstīm, no Ļeņingradas un Tallinas. Pašam savs jauniņais «Moskvičs». Šoferis viņam nav uz algu, nē, bet, ja aizvedīs kaut kur uz svētkalpojumu, pops paķers no ce|a somas žūksni naudas un iedos viņam par to. «Se, sak, uz tavu laimi. Cik saujā pagrābu, visa tava …»

—  Tas ir tas pats pops, kuram tu baznīcu izkrāsoji? — Zveņise|skis jautaja.

—   Nu kā tad! Viņš arī tev, ja iegribēsies, darbiņu atradīs. Ko, vai tad pahalturēt ir slikti? Skolu tu esi beidzis. Apliecība uz rokas. Tevi jau neizslēgs, kā man iznāca par to nelaimīgo baznīcas haltūreli! …

—   Jā, runā, ka tā pavairāk tu toreiz esot ierāvis par šo līgumu, — Zveņiseļskis ieminējās, — bet arī pats dārgi samaksāji. Pats savas vainas dēļ pazaudēji divus gadus mācību.

— Neuzmanības dēj, — drūmi atbildēja Periņins, — ko darīsi, bija grēciņš, bija. Nu, diezgan. Iedzeram alu par taviem panākumiem, Saša! Strādā, nepārpūlies un gūsti sekmes, bet galvenais — neklupi. Visu dari ar apdomu. Tāds mans padoms.

Nošķindēja biezie stikla kausi…

Lai iedzer un uzkož, lai «brāļi» mākslinieki mierīgi parunājas, bet, ja sastrīdēsies, — arī tas uz mums neattiecas. Mēs pastāstīsim to, kas ir mūsu īsa vēstījuma nagla.

* * *

… Tas notika pavisam nesen. Galaktions Periņins pēc desmitgadīgās skolas beigšanas un trīs gadus ilga darba fotodarbnīcā bija iestājies augstākajā mākslas skola un mācījās trešajā kursā. Vasarā viņu, tapat kā citus studentus, nosūtīja praksē palīdzēt rajona klubam un bibliotēkām kultūrizglītības darbā. Periņins devās uz norādīto rajona centru.

Bijusī apriņķa pilsēta Tēvijas kara laikā bija cietusi. Sur tur rēgojās postījumu pēdas — ķieģeļu kaudzes, no kurām slejas sarūsējušas sliedes, salauzti dzelzs balkonu režģi, un tas viss, aizaudzis asām nezālēm, gaidīja, kad to attīrīs un atjaunos.

Rajona centrā, kā jau pienākas, bija visas rajona iestādes un uzņēmumi, trūka vienīgi viesnīcas ar atsevišķiem numuriem, bet Periņins nevēlējās sevi ierobežot un dzīvot Zemnieku nama kopējās istabās. Bez sevišķām pūlēm viņš atrada pajumti mājīgā privātnamiņā pie vientuļas, samērā jaunas atraitnes. Kaimiņi atraitni sauca par Aņutu. Aiz pieklājības un arī tādēļ, lai dzīvotu ar saimnieci mierā un saticībā, Periņins vēlīgi devēja viņu par Annu Borisovnu. Nevar teikt, ka viņa butu jau gados. Tikai desmit gadus vecāka par Periņinu, bet par veseliem divdesmit pieciem jauriaka par savu nelaiķi vīru Iļju Karpoviču. Atraitnēs Aņuta bija trešo gadu, vīru apraudāt gluži neapraudāja, bet viņa piemiņu godāja: katru dienu aizlūdza par mirušo svētbilžu priekšā, kas aizņēma visu goda vietu istabā. Dažreiz, īpašās dienās, viņa aicināja viesos popu un lūdza noturēt aizlūgumu par mirušo Iļju, bet pēc tam lika galdā ķiršu šņabi. Tēvs Aleksandrs aizsēdējās vēlu un gāja prom no Aņutas rītausmā, zagšus, pa sētas pusi.

Bet kopš tā laika, kad pie viņas uz visu vasaru apmetās Periņins, Aņuta nolēma popu neaicināt. Viņai ļoti iepatikās šis jaunais students — mākslinieks, laipns, pieklājīgs, visu ko prot… Un patiešām, sapratis viņas atklāto dvēseli un labos, burvīgos nodomus un lai iztaptu viņai, Periņins centās šo to izdarīt reliģiozās, vientuļās saimnieces labā. Paklausot viņas lūgumam, Galaktions no parastas piezīmju grāmatiņas izgatavoja mirušo piemiņas albumu. Uz sarkanā vāka uzzīmēja zeltītu krustu, bet zem tā galvaskausu — «Ādama galvu» — tā viņam ieteica pati Aņuta. Slāvu burtiem Galaktions ierakstīja lūgšanu par dieva kalpu Iļju un diviem mirušajiem dēliem — Mihailu un Lidiju, tad vēl par vecākiem un visiem tuvākajiem radiniekiem. Bet reiz, lai sagādātu pārsteigumu, kamēr saimniece bija darbā patērētāju biedrības kioskā, viņš noņēma no altāra dievmātes attēlu un to tā apstrādāja ar krāsām un vizuļzeltījumu, ka Aņuta ieraudzījusi sākumā izbijās un izbrīnā noplaukšķināja pa apaļīgajām gūžām,

bet pēc tam izplūda asarās, metās Galaktionam ap kaklu un sāka viņu skūpstīt pateicīgi un baudkāri, no kā jaunais, bet jau dzīves pieredzi apguvušais topošais mākslinieks, protams, nevairījās. Par tik mīlīgu izturēšanos Periņins tai pašā dienā nofotografēja saimnieci desmit pozas.

Un vēl vienu, pēc Aņutas domām, labu darbu viņš izdarīja. Atraitne palūdza uzkrāsot uz viņas nelaiķa dzīves biedra kapa krusta uzrakstu, bet tādu, lai ikkatrs ievērotu un izlasītu. Galaktions labprāt to apsolīja.

—   Vajag sacerēt epitāfiju, Anna Borisovna. Tad ikviens ievēros un izlasīs.

—   Kas tas tāds ir?

—   Nu, pantiņš, kā to pirms revolūcijas darīja tikai bagātie …

—   Tad jau labi! — Aņuta bija ar mieru. — Mans Iļja arī nav no nabadzīgas kārtas. Viņa tēvs ar ādām tirgojies …

—   No kā jūsu I|ja nomira? Vai viņš bija ticīgais vai, kā daudzi citi, dievam neticēja? — Periņins centās izdibināt, lai varētu sacerēt epitāfiju.

—   Ļoti ticīgs bija. Ļoti. Viņš jau par baznīcas atvēršanu gadaja, vaca parakstus, uz Maskavu brauca. Savu panāca. Bet nomira bez grēku nožēlošanas. Pavisam negaidot. Ieskrēja viņš pie manis darbā veikalā. Paķēra «maziņo», un man vēl sālītas sēnes bija, visādas draņķes kopā. Patiešām draņķes! Pazudinaja manu Iļjušu. Vai tad es viņam netiku teikusi: «Neēd tās mušmires, paņem simt gramu desas par divi rubji deviņdesmit» — nepaklausīja. Taisni pusdienas pārtraukums bija. Atskrienu mājās. Bet viņš uz dīvāna ar visām biksēm un kurpēm guļ, mokās; viņu loka, lauza, liec trijos likumos. Kliedz pilnā balsī, taču nelamājas, bet tikai saka: «Kungs, piedod man, grēciniekam, kungs, piedod … Ņuročka (par Ņuročku vienmēr mani ml|i sauca), skrien, Ņuročka, uz slimnīcu pēc ārsta…» Es, ko kājas nes, aizskrēju uz slimnīcu, visa asarās, bet sirds kāpj vai pa muti laukā .'.. Kamēr es skraidīju, viņš, mī|umiņš, rau, te, no dīvāna novēlies, guļ uz grīdas pagalam, atdevis dvēseli dievam… Iztaisīja anatomiju, uzšķērda, — protams, nolādētās sēnes vainīgas. Ko nešķīstenēm visas zarnas otrādi apmetušās … Uz bērēm, nemeloju, cilvēku savi divi simti bija. Dievināja viņu, ļoti dievināja … — Aņuta.nobeidza.

—   Par ko viņš strādāja? Kur?

—   Skaidrs, par ko, — par sagādnieku! Viņš arī tās pašas sēnes ciema kooperatīvam iepirka. — Aņuta aizsmakusi ieraudājās un, slaucīdama acis, piebilda: «Ieēda sev par postu.»

Pagāja divas trīs dienas pēc šīs sarunas, un uz Aņutas dzīves biedra kapa koka krusta parādījās skārda plāksnīte, uz kuras Periņins pats ar savu roku bija uzrakstījis:

Tevim piesacīju es: Neēd, I(ja, sēnītes! Bet viņš ēda, Neklausīja — Un drīz vien Pie dieva bija.

Virs šīs epitāfijas mākslinieks ar tušu uzzīmējis krustiņu, bet zemāk starp sparniņiem novietojis ķeruba galvu ar izvalbītām acīm.

Jaunā mākslinieka labsirdība aizkustināja atraitnītes atsaucīgo sirdi. Viņa pieņēma Periņinu pilnā pansijā. Baroja puisi ar treknām cūkgaļas kotletēm un vēršacīm. Degvīns un portvīns «Trīs septītnieki» nenozuda no viņas mājas.

Rītos Periņins vēl vārtās pa dūnu pēli, bet Aņuta jau rosās gar plīti un patvāri, gatavo tēju un brokastis.

—  Celies, Galaktioniņ, celies, mīlulīt! — Un, lai uzjautrinātu samiegojušos īrnieku un vestu viņu pie sajēgas, Aņuta ķircinādama skaitīja pašas sadomātu pantiņu:

Man par mīļo Galaktionu, Sola veselu miljonu, Man nav vajadzīgs miljons — Tikai viņš — Galaktionsl…

Pie galda Aņuta viņu mīļi cienāja:

—  Ed, stiprinies, mans cienījamais. Ēd, manu dārgumiņ. Man visa kā diezgan. Viena taču esmu. Bija divi bērni no nelaiķa lijas, neiedzīvojās šai saulē, nomira. Bet vai tad vienai daudz vajag? Ēd, ēd kaut si|ķīti, kaut desiņu. Es varētu kioskā ari nestrādāt, bet garlaicība moka nost. No atlaišanas nebaidos! … Es, Galaktioniņ, varu nodzīvot bez darba, tikai par ienākumiem no personīgās govs. Par ko smejies? Pieniņš — tas taču ir gan ēdiens, gan arī nauda! Bet paveries tur, sānu logā: deviņas ābeles! Es esmu bagāts meitietis, jautra atraitne — varu gan iedzert, gan uzdziedāt, gan uzdancot — lai tikai katrs jaunais tur līdzi. Re, tā, vidējā ābele man pagājušajā vasarā deva divus tūkstošus rublīšu! Kooperatīva kioskā realizēju aug|us, it kā tie nemaz nebūtu mani. Es protu dzīvot. Atrastu krietnu vīriņu, dzīvotu kā ministeri. — Tikai ar lūpu kaktiņiem pasmējās, novērsa acis sāņus un turpināja: — Tagad šitā, vidējā ābele ne pusi nedos — daudz vēja ziedu bija. Bet re, tā malējā no kreisās puses, kuru tu gleznoji, tā, jādomā, dos savus pusotra tūkstoša. Ja tu, Galaktion, paliktu pie manis pavisam… — Un iesmējās, it kā nebūtu runājusi nopietni, bet tik tāpat vien, pa jokam.

1 — Ko jūs, Anna Borisovna, vienu vasaru vēl es varētu te nomalē noslaistīties. Nespēju šķirties no Ļeņingradas.

—        Kas tad te par nomali? Vilcieni šaudās divreiz diennaktī; nu, upīte maza: tvaikoņiem nav kur izgrozīties, bet par to pludmale!

—       Vilcieni, pludmale. Man ar to nepietiek. Nepietiek. Jūs, Anna Borisovna, no govs un āboliem nešķirtos?

—   Neparko!

—       Būtu pārdevusi saimniecību un aizlaistos ar visu pūru uz Ļeņingradu.

—        Neparko! Pagadīsies kāds plītnieks, vienā paņēmienā visu izgaisinās.

—       Tur jau ir tā lieta! Dzīvojiet jūs savā rajona centrā, bet es labāk paradīzes centrā,[1] — periņins izteica savu noteiktu viedokli un piebilda: — Bet par jūsu labsirdību esmu ]oti pateicīgs. Kad būsiet Ļeņingradā, aizvedīšu uz «Astoriju».

—   Uz izrādi?

—   Nē. Tas ir viselegantākais restorāns …

Reiz, kā tas patiesos stāstos vienmēr mēdz būt, kad Aņuta bija aizgājusi uz nabadzīgo, apdrupušo draudzes baznīcu, pops ietekmīgā tonī izteica viņai pārmetumus:

—       Anna, vai tu nesāc dievu aizmirst? Reti tevi redzu liturģijas. Vai tikai tu, dujiņ, neesi kritusi grēkā? …

—       Esmu kritusi, tētiņ, esmu … — Aņuta atzinās un paskatījās popā tik mīlīgi, ar tādu glāstošu smaidu

acis, ka garīdznieks bija gatavs piedot viņai jebkuru grēku.

—   Dzirdēju, ka savā paspārnē esi kādu puišeli pieņēmusi.

—   Esmu gan pieņēmusi, tētiņ, esmu. Tu taču nebūsi greizsirdīgs, tētiņ?

—   Nav man likumīgu tiesību, dūjiņ, man ir sava popiene — sieviete ne jau pusmūžā, un ne skaistumu, ne žirgtumu dievs kungs nav skaudis. Vai tu nedomā par precēšanos, vai mājās gribi pieņemt?

—   Gribētu jau, bet viņš man nav pāris. Gan jauns, gan izglītots, un viss viņam labi sokas. Visu ko prot, visu! … Gan fotogrāfs, gan pantiņus var sacerēt un cik skaisti glezno! Ne aptvert. Viņš man dievmāti izkrasoja kā līgavu uz precībām. Gan lakatiņu no jauna, zilu, ar zelta zvaigznītēm, uzgleznoja, gan medaljonu ķēdītē uz krūtīm, bet mūžīgais bērniņš dievmātei klēpi kļuvis tik sprigans, ka, skaties vien, — nolēks uz grīdas. Atnāciet, papriecājieties!

—   Aiziešu, aiziešu, — pops apsolīja un, paskatījies uz dievnama sienām, apsvēra: — Bet varbūt, Anna, tavs mītnieks ari baznīcai lieti noderēs?

—   Nu ja, ka noderēs, tētiņ, noderēs.

—   Kad viņš mēdz būt mājās?

—   Visu laiku, tētiņ. Sēž un pa atvērtiem logiem mālē bildes ar dažādām krāsām. Cik audekla jau apzīmējis. Un nezinu, kam tas viss. Protams, pēc tam visu var ar ziepēm nomazgāt un audeklu likt lielā, vai nu roku slaucīšanai, vai arī autiem. Es viņam esmu teikusi, bet viņš tik smejas un dara savu. Bez tam viņš vēl ar fotogrāfiju nodarbojas; nemeloju: savus simt rubļus dienā iesit no meičām par bildītēm. Bija atnākuši no kluba — sauca zīmēt, tad atmeta ar roku: «Nav manā garā,v

saka, dekorācijas un lozungi; to, saka, jūs ari bez manis apjēgsiet, kā izdarīt.»

Popu sen nomāca rūpes atrast gleznotāju, kas atjaunotu vecās svētbildes un it sevišķi kas apgleznotu nepievilcīgās sienas ar freskām pēc attēliem no Vecās un Jaunās derības. Gleznotāju viņš bija izmeklējies gan Novgorodā, gan Pleskavā, gan Ļeņingradā, meklējis gan atklāti, gan slepus. Gribētāji neatradās. Bet te tikpat kā pats dievs atsūtījis …

—   Būtu tu atvedusi viņu uz dievnamu, to gleznotāju, lai viņš uzmestu pieredzējušu aci un dotu padomu, ka sienu attēlus restaurēt. Bet varbūt viņš noderētu arī veco svētbilžu atjaunošanai?

—   Noderēs, tētiņ, noderēs. Viņš visu ko var. Mēģināšu atvest. Naudiņu viņš mīl. Bet par naudu, atvainojiet, saka, pat pops danco. Atvedīšu, iepazīstināšu, tētiņ …

Kad Aņuta pastāstīja to Periņinam, tas labprāt apsolīja aiziet uz baznīcu, bet izteica arī savu noteikumu:

—   Kāpēc mani uzreiz ar cienīgtēvu pazīstināt? Es labāk pats aiziešu uz liturģiju un pavērošu, kā viņš notur dievkalpojumu, kāds viņš vispār liekas, un apskatīšu baznīcas iekšpusi sakarā ar iespējamo haltūru.

—   Kā jums tīk, dari, kā tev ērtāk, — Aņuta teica, pīdamās uzrunā te uz «jūs», te uz «tu».

Nākamajā svētdienā Pcriņins agri jo agri devās uz baznīcu. Viņš ieradās starp rīta dievkalpojumu un liturģiju. Pagaidām dievlūdzēju nebija daudz. Baznīcas vidū stāvēja balts zārks, līdz pusei pārklāts ar brokāta pārsegu ziliem krustiņiem. Zem pārsega — mirušais ar pelnu krāsas seju un iekritušām acīm. Pie zārka skali raudāja sieviete melnā vecmodīgā kleitā. Kāds klusi un līdzjūtīgi teica:

—  Nelaimīgais, veselu gadu mocījās .. . Vēzis visas aknas saēdis…

—  Tai saulē viņam būs vieglāk, — atbildēja cita balss, — dievbijīgs bija, lai viņam debesu valstība! Par baznīcu rūpējās, tādēļ viņam ari fašisti ne pirksta nepiedūra … Bet, pavei, nāve tomēr ar slimību pazudināja.

Pie zārka pienāca pops ar vīraka kvēpināmo trauku, pakvēpināja, nodziedaja, kas nākas — «svētīgā aizmigšanā mūžīgu dusu dod kungs…» — un, acīm redzot, par sevišķu, paaugslinatu maksu — Periņins tā saprata — teica kapa runu, visādi slavēdams mirušo.

Starp klātesošajiem — dievbijīgajām vecītēm un ziņkārīgajam skuķēm — Galaktions Periņins, protams, izcēlās un pievērsa sev popa uzmanību. Periņins, to pamanījis, piegāja pie sveču galda, palūdza par diviem rubļiem svecīti, aizdedzināja to un ielika svečturī zārka galvgalī. Popam tāda nepazīstamā jaunā cilvēka rīcība iepatikas. Viņš joprojām reizi pa reizei iesānis paskatījās uz Pcriņinu. Tas stāvēja pieklājīgi, ar ziņkāri vērdamies uz izgriezumiem rotāto sašķiebušos svētbilžu sienu un nomelnējušajām, tikko vairs samanāmajām sienu freskām. Zārku iznesa pie izraktā kapa. Pops pavadīt negaja. Viņam līdz liturģijai bija jāpaveic neatliekamas un daudz svarīgākas darīšanas.

Dažreiz draudzes locekļi atnesa un ziedoja baznīcai vecas svētbildes. Bet, pirms tās nolika starp «derīgajām», pops bija ieradis svētbildes apsvētīt, uzslacit ūdentiņu un nodziedāt troparu ar kondaku.

Šodien, Periņins to redzēja, kāda vārga dievlūdzēja ar pēdējiem spēkiem bija atvilkusi uz koka gleznotu svētbildi «Satikšanās svētki».

—   Ņem, tev Aleksandr, dāvinu, ja atjaunotu, būtu vēl laba diezgan. Bija viņai ari apkalums, bet to es, grēcīgā, jau sen, vēl pirms kara, noplēsu un, trūkuma spiesta, uz Novgorodu nonesu, ārzemniekiem pret bīdeļrniltiem un cukuru izmainīju… Var teikt, nabadzīgi es toreiz dzīvoju, svētbilde man palīdzēja no trukuma izķepuroties.

—   Tencinu, — pops teica, — noderēs šis ziedojums, noderēs. Laba meistara darbs. Taisnīgais Sirneons dieva pretimņēmējs ir ietekmīgs. Bet viņš taču neticēja, ka Kristus piedzimis, naks pasaulē. Dievs par to viņu arī sodīja. Noteica, ka par neticību viņam jādzīvo uz zemes trīssimt sešdesmit gadu!…

—  No tāda soda neviens neatteiktos, — negaidīti izmeta Pcriņins, stāvēdams popam aiz muguras.

Pops pagriezās un mudīgi ievaicājās:

—   Bet kas jūs tāds būtu? Atbraucējs? Pirmoreiz redzu …

—   Mākslinieks, — Pcriņins īsi teica un, lai popam būtu īsti skaidrs, piebilda: — Annas Borisovnas īrnieks. Varbūt zināt? …

—   Kā tad, kā tad, saruna bija. Mēs vēl aprunāsimies … Citreiz, man ir pie jums darīšanas un ne mazās.

Pienāca ķesteris — reizē arī zvaniķis — ar ūdens biķeri; pops pamērcēja sareni biķerī, uzšļakstīja svētbildei krusta zīmi un diezgan moži nodziedāja: «Kristus dievs! Tu caur savu piedzimšanu esi svētas darījis jaunavas miesas un iesvētījis Simeona rokas, kā pienācās pēc iepriekšsludināšanas, un tagad mūs esi pestījis; un dod no kariem mierīgu dzīvošanu, un iepriecini kristīgos, ko tu esi iemīlējis, vienīgais cilvēku mīļotājs.»

Iesvētījis svētbildi, pops lika pērminderim to novietot tukšajā vietā pretī labajam klirosam.

Sākās liturģija. Periņins pagāja uz priekšu līdz kancelei. Nekad dzīvē viņam nebija gadījies nostāvēt dievkalpojumā no sākuma līdz beigām, bet šoreiz nolēma izturēt un galvenais — popa acu priekšā. Kas zina — var noderēt.

Liturģija bija neapskaužama. Pops noturēja to par diviem — par sevi un diakonu. Baznīcas korī viņam piebalsoja četri skuķēni smalkām balstiņam. Periņins nekrustījās, nekrita ccjos, bet stāvēja kā stabs, neizkustēdamies no ieņemtas vietas. Viņš neiedziļinājās dievkalpojuma būtībā. Pazagšus viņš aplūkoja nomelnējušas un vietām pelējuma pārklātās sienas, apsvēra, kā varētu atjaunot freskas, un, protams, domās aprēķināja darba un peļņas apjomu. Viņš redzēja, cik veicīgi liturģijas laika gāja tirgošanās ar svecēm un pelēkajām gavēņa dievmaizītēm, ka savācēju rokas divas alvas bļodiņas pildījās ar skanošām monētām un papīriņiem. «Paskat, kur peļņa,» Periņins domāja, «ņem naudu par acīm redzamu krāpšanu, neviens nekontrole. Ka tu viņus parbaudīsi? Bet pops, var redzēt, ir savas lietas meistars. Protams, viņš netic ne dievam, ne velnam, bet grābj naudu par to, ka prot notēlot krāpnieku … Nu ko, ja iznāks, tad te pie cienīgtēva var piepelnīties …»

Kamēr Periņina galvā rosījās tādas domas, liturģija iestājas neliels pārtraukums. Ķesteris iznesa un nolika baznīcas vidū tribīnei līdzīgu lasāmo galdiņu, kas bija pārklāts ar sarkanu satinu un izgreznots ar brokāta krustu astoņiem galiem.

17

Izrādās, ka pops mīl turēt sprediķus; apbruņots ar biezu grāmatu, viņš piegāja pie lasāmā galdiņa, atvēra

2 4162

grāmatu un ka īsts orators, neskatīdamies tajā, svinīgi pasludināja:

—   Pareizticīgie un pilsoņi… Saskaņā ar svēto dzīves aprakstu kalendāru, ko kādreiz sastādījis protohierejs Buharevs pēc «Svēto grāmatas», mēs šodien atzīmējam svētā mocekļa, vārdā Barbara, piemiņu. Viņa dzīve sevišķi ievērojama ar šausmīgiem piedzīvojumiem, bet vēl vairāk — ar dieva dziļo žēlsirdību pret šo daudzkārtējo grēcinieku, zagli un laupītaju, kas ar dieva gribu kļuvis par svēto .. .

Dievlūdzēji pievirzījās tuvāk lasāmajam galdiņam. Dažas sievietes bija pakurlas, tās noraisīja no galvas lakatiņu un vērīgi klausījās. Iestājās klusums. Pat meitēni baznīcas korī vairs neķiķināja, bīdamies saņemt bargu aizrādījumu.

—   Senos laikos Grieķijā dzīvoja šausmīgs ļaundaris, asinskārs laupītājs Barbars… Viņš nositis, kā svētajos rakstos teikts, trīssimt nevainīgu cilvēku. Karadraudze ilgi tvarstīja viņu, bet nevarēja noķert. Tāds bija ļaundaris Barbars. Beidzot tas kungs, pats būdams viens no svētās trijādības, ar savu žēlsirdību skāra grēcinieka cieto sirdi. Un Barbars parēķināja, cik viņš salaupījis, cik cilvēku nositis, un ar asarām acīs sāka lūgt, un tad tas kungs viņam teica: «Es tev piedodu, ej pie mācītāja nožēlot grēkus un tad dodies uz mežu, kur paglābies vientulībā.» Mācītājs pieņēma ļaundara grēku nožēlošanu. Uz trim gadiem deva viņam pajumti. Trīs gadus Barbars dzīvoja kūtī kopā ar lopiem, pēc tam divpadsmit gadus kails mājoja mežā. Viņa ķermenis nomelnēja, apauga ar spalvu. Mednieki noturēja viņu par zvēru un nošāva … Viņa pīšļi izrādījās nemirstīgi un spēja darīt brīnumus. Tā ar dieva žēlsirdību pat vislielākais grēcinieks, nožēlojis grēkus, var nonākt paradīzē . ..

—   Tētiņ, vai drīkst vienu jautājumiņu? — popam pievērsās kāda sieviete. — Sakiet — vai Jegors Kuzovjenoks jums nožēloja grēkus, vai viņš nonāks paradīzē?

—   Kāds Kuzovļenoks? — pops viņai vaicāja.

—   Nu tas, ko jus šodien apstāvējāt?

—   Tas, tantiņ, ir grēksūdzes noslēpums… jā, jā, viņš baudīja svēto vakarēdienu, un es viņa grēku nožēlošanu esmu noformējis pēc visiem likumiem, bet, vai dievs kungs to pieņēmis, tas zināms vienīgi viņam .. .

—   Bet mēs, grēcīgās, domājām, — sieviete nenorima, — kad pie mums te saimniekoja fašisti, Kuzovļenoks draņķīgi uzvedās… Vai tiešām viņš arī tai saulē nesaņems pēc nopelniem? …

Vecīte, kas bija atnesusi un uzdāvājusi popam svētbildi «Satikšanās svētki», izspraucās līdz lasāmajam galdiņam un arī gribēja piedalīties sarunā:

—   Saki, tēv Aleksandr, es aizmirsu — cik gadiņus Simeons dieva pretimņēmējs nodzīvoja pasaulē?

—   Es taču tev jau teicu: trīssimt sešdesmit! …

—   Trīssimt sešdesmit! Ka tik nu neaizmirstu! Cik tas ir vairāk par maniem gadiem? …

—   Saskaiti pati, dūjiņ, vai arī liec mājās mazmazbērniem uz skaitāmajiem kauliņiem sarēķināt, — pops atbildēja, tikko slēpdams smīnu. Sai vietā viņš tikko nepārcentās savā lomā.

«Aktieris, vairāk nekas,» Periņins atkal nodomāja par mācītāju. «Un nav taču nemaz tik vecs, nelietis, īsts Barbars. Aplaupa simtiem cilvēku — un tas bijis-, nebijis, nav sodāms. Aplaupītie viņam gan garīgi, gan materiāli paši ar savām rokām nes samaksu. Vai tādi

par to soda?… Nē, nepavisam nekaitēs noslēgt ar viņu līgumiņu par krāsošanu…» — šī doma neatstāja Periņinu arī pēc liturģijas, kad viņš devās no baznīcas uz stacijas bufeti.

* * *

… Nākamajā svētdienā pops viesojās pie Aņutas un nevis viens pats, bet gan kopā ar pērminderi, tuklu vīrieti ar resnu mūli un tādām mežonīgām, melnam, biezām ūsām, kādas Periņins savā trīsdesmit gadus garajā mūžā ne reizi nebija redzējis. Ar pērmindera atļauju viņš dažās minūtēs uzskicēja ūsaino fizionomiju, bet pēc tam nofotografēja pērminderi un popu katru atsevišķi un kopā ar laipno saimnieci.

Periņins, protams, saprata, ka pops ar pērminderi atnākuši ne jau nu tāpat vien: viņš tiem vajadzīgs, — tas nozīmē, ka jāzina sava cena, lai nenovērtētu sevi par zemu.

Nopietnā saruna notika mazliet vēlāk, pie degvīna karafes, pēc tam kad trijatā — pops, pērminderis un Galaktions Periņins — bija aizgājuši uz baznīcu un apskatījuši un novērtējuši visu paredzamo darbu.

Ievācis bagātīgu pļauju no draudzes locekļiem, pops gribēja jauno un, kā viņam likās, tādas lietās nepiedzīvojušo mākslinieku pārsteigt ar augstu cenu. Viņš uzreiz teica:

—   Piecpadsmit tūkstošu!

—   Maz! — kā ar nazi nogrieza Periņins. — Pēc maniem vispieticīgākajiem aprēķiniem vajadzīgi divdesmit.[2]

—   Termiņš? — pops jautāja un precizēja: — Darba izpildes un atalgojuma izsniegšanas termiņš?

Pcriņins neapdomādamies atbildēja:

—   Jūlijs, augusts, septembris. Par darbu? Avansā piecus tukstošus bez atskaitījumiem. Pārējos piecpadsmit pa mēnešiem. Vai līgumu rakstīsim?

—   Kālab? — pops teica. — Mēs bez formalitātēm. Mēs nepiekrāpsim, tikai tu mūs nepiešmauc.

—   Dievs pasarg! — Galaktions sacīja darba devējam atbilstoša tonī.

—   Ja iztaisīsi līdz tā kunga cienījamā un dzīvu darošā Krusta pacelšanas svētkiem, vari «piecnieku» saņemt avansa tūlīt pat, — teica pops, lai pierādītu savu lietišķību un operatīvo vērienu. — Pērminder, izdod viņam pret parakstu piecdesmit simtnieku, un lai rīt sak. Mums viss jau sagatavots: pernica, eļļa, baltums, krāsas, otas, vizuļzelts — visa kā diezgan.

—   Ja kas pietrūks, dabūsim, kaut vai no zemes izrausim, bet dabūsim, — apgalvoja pērminderis, mezdams arā no portfeļa naudas paciņas.

Darījums bija noslēgts. Ar iedzeršanu. Visi bija iesiluši. Sevišķi pops — viņš pamatīgi iemeta, bet uzkoda degvīna lējumā piebriedušus ķiršus. Tādēļ viņš divtik reiba. Periņins, skatīdamies uz popu, domāja: «Ar tādu cienīgtēvu var ielaisties darījumā. Droši vien savus taukšķīšus desmit mēnesī noplēš no ticīgajiem, gan dzīviem, gan mirušiem. Un tomēr — ir gan plencis. Dzer un trin zobus gar pērminderi, gar tā garajām ūsām.»

—   Kas par ūsām! Ko? Pietiktu divām zābaku sukām, — pops zobojas un smejas.

—   To jus aiz skaudības, tēv Aleksandr, jo kas tad jums par bardu, tfu! Kukainim nav kur paslēpties.

—  Galaktion, klau, Galaktion, — kāds lielisks vārds! — pops murmulēja. — Vai zini, ko tas grieķu valodā nozīmē? Tas nozīmē «piena». Pienapuika, bet divdesmit tukstošus noplēsa. Ko teiksi? Nav krusta kaklā pienapuikam. Parādi, atpogā apkakli! Krusta nav. Nu, piķis ar tevi. Uz Krusta pacelšanas svētkiem lai viss būtu gatavs! …

—   Neiegāzīšu.

—   Domāju gan. Personiskā ieinteresētība ir stimuls. Galaktion? Klausies, pienapuika, uzdāvini man šo pērmindera personības karikatūru, būs mums ar popieni par ko pasmieties …

—   Lūdzu.

—   Bet jūs, kā runā, arī pantiņus sacerat?

—   Blēņas. Tikai epitāfijas un epigrammas lapidārā stilā.

—   Nu tad ņem un piedzejo kaut ko lapidāru šim te purnam, kaut ko jautru, tā teikt, pašu vajadzībām.

—   Varu. Neuzdrošinos nepaklausīt. Atļausiet paņemt zīmējumu.

Galaktionam jau šis tas sāka rasties padomā. Zīmējumam viņš pierakstīja:

Mute tam kā vārti plati, Bet, ka redzams, skaistumam Dievs tam ūsas pielāgojis Kā nīlzirga dibenam …

Pops sāka smieties, un no smiekliem viņam līgojās vēders. Pērminderis pacieta joku, tikai ātrās dusmās pielēja no karafes katram vēl pa glāzei un klusēdams pirmais izdzēra savējo vienā elpas vilcienā.

Naktī Periņins ilgi nevarēja aizmigt. Aņuta dzērumā smagi elpoja, nometusi segu no karstā ķermeņa. Galaktions grozījās no vieniem sāniem uz otriem un prātoja: «Uzzinās? Protams, uzzinās… Izslēgs? Protams, izslēgs. Bet varbūt neizslēgs? Aizstāvēšos. Divdesmit tūkstošu — nav vis nekāds sīkums! Lai pamēģina students tos sapelnīt… Pierādīšu, ka man bija taisnība. Baznīca un konstitūcija. Glezniecība, freskas — tā ir māksla. Ticīgie, prāta aptumsums, opijs, nu un tad? Bet es viņiem uz šiem izlēcieniem (tādi būs, būs!) izlikšu galvenos trumpjus … Rafaels taču gleznoja dievmāti! Un Mikelandželo un Lconardo? Un mūsu Rubļevs, Simons Ušakovs. Viņu taču ir simtiem, šo slavenību! Bet Vasņecovs un Ņesterovs … Ko tur runāt, pat tāds demokrāts ka Kramskojs Petrozavodskas katedrālē pa visu kupolu attēlojis Cebaotu. Bet Barovikovskis Vologodčinā izgleznojis visu Septiņpilsētu klosteri!… Neizslēgs. Atrunāšos. Pratīšu… Tie pieci tūkstoši rīt jāaiznes uz krājkasi un — pie darba!…»

Nomierinājis sevi, Periņins iemiga.

īsā vasaras nakts beidzās. Kaut kur pavisam tuvu dusošajā zaļajā dārzā sāka pogāt lakstīgala. Vistalantīgākais putns pasaulē.

Ap krāsni rosījās Aņuta. Krāsns priekšā uz karstām oglēm čurkstēja desa ar olu.

—   Celies, Galaktioniņ, kamēr brokastis vēl karstas, paēd, iekod kopā ar mani, pēc tam izgulēsies, cik gribēsies. Nu, kā tev mūsu mācītājs vakar patika?

—   Nesūdzos, — Periņins žāvādamies un staipīdamies atbildēja. — Ar tādu var ielaisties …

—   Viņam vēl dukas diezgan. Tas vēl ilgi turēs . . . Nekāds večuks jau viņš vēl nav… Savs «Moskvičs» ir, lai. Toreiz, kad viņš pie mums ieradās, viņam nekā cita nebija kā pinkains suns, tik liels kā teļš. Un sieva arī viņam bija, bijusī lietvede tautas tiesā. Nu, un viņu par to no darba vaļā … Nekas, dzīvo tīri labi. Viņš jau vēl spēka gados, uz meitiešiem manigs, bet ļoti piesardzīgs. Nevis tā kā Vologodčina kāds jauns, bet pamuļķīgs popiņš — apstrādājis meiču dievnamā grēksūdzes laikā. Sī brēkdama pie vecākiem. Tas tik bija tracis — un pops uz piecpadsmit gadiņiem aiz restēm … Mūsējais nav tāds. Viņš visu nodara tā, ka ne gailis pakaļ nedziedās. Drīz vien iesākumam viņš iegādājās televizoru, pats pirmais rajona centrā. Pēc tam, vēl pirms «Moskviča», nopirka motociklu ar blakusvāģi. Braukāja ar savu motociklu uz svētkalpojumicm, vienu nokrustīt, no cita pieņemt grēksūdzi. Pats pie stūres, bet pinkainais suns — briesmonis — blakusvāģi. No šī suņa vilnas kāda draudzes sieviņa noadīja popam divas siltas vestes …

—   Praktisks vīrs! — atsaucās Pcriņins, sēzdamies uz gultas malas.

—   Daudz pieredzējis. Ir diezgan ciest dabūjis. Uz krūtīm viņam ērmīga bilde: divi baloži skūpstās. Ej nu sazini, kur viņu tā izrotājuši! . ..

—   Bet kā tu pamanījies tos baložus apskatīt?

—   Tātad pielaida sev klāt.

—   Liels gods gan tev tika! Eh, Aņuta, Annuška . .. Nu, ko tur, neesmu greizsirdīgs, dod šurp ceptās olas! …

* * *

Baznīcā bija drēgni un nemīlīgi. Trīsdesmit gadu laikā, kamēr baznīca nedarbojās, ta tikusi izpostīta. Ticīgie izvazāja svētbildes, bet neticīgie te ierīkoja kartupeļu glabātuvi. Pēc kara atradas iedvesmotāji un gādnieki. Baznīcu atvēra. Uzradas pops — tevs Aleksandrs. Pērminderis un viss baznīcas aktīvs ņēmās dzenāt rokā pie iedzīvotājiem saglabājušas svētbildes. Bet pagaidām vēl visa šī iekārta izskatījas nabadzīga un nepievilcīga. Taču draudzes locekļu skaits auga. Pieauga arī baznīcas ienākumi…

Apmetēji sienas jau sen bija sagatavojuši apgleznošanai. Domas «idejisko ievirzi» un virzienu Periņinam deva pops pats.

—   Re, kas, Galaktiort, tev jāsaprot paši pamati, — viņš teica, sastādot sienu apgleznošanas darba plānu, — mēs dzīvojam tādā laikmetā, kad jāzina, ko un kā attēlot. Sena svētbilžu glezniecība ticīgos vairs neapmierina, ta der tikai muzejiem. Vajadzīga modernizācijā! . . .

—   Skaidrs, — atbildēja Periņins.

—   Tādi svētie kā Sarovas Serafims, Aizdonas Tihons, Kašinas Anna un tiem līdzīgie, kaut arī viņi kādreiz bija moderni, nekam neder. Boļševiki atseguši viņu pīšļus, noņēmuši svētos pārklājus un nekā, izņemot satrūdējušas pabiras, baznīcai par apkaunojumu, tur nav bijis. Bet uz tiem diviem akmens stabiem jāzīmē, lūk, kas — kņazu dzimtas svētie: Kijevas Vladimirs un Aleksandrs Ņevskis. Tas būs gan ticīgajiem saprotami, gan neticīgajiem patīkami. Vēsture saistībā ar reliģiju darīs ticību stingrāku un ciešāku.

—   Skaidrs. Ļoti prātīgi. Kas vēl?

—   Tagad par sienu apgleznošanu, — pops turpināja. — Krāsas nav ko žēlot! Vajag vairāk spilgtuma, tā, lai mute paliek vaļā un sirdi pārņem. Un nekādus divpadsmit lielos svētkus negleznosim. Padomā un vispirms uzmet ar oglīti sižetus vai kompozīcijas, vai kā jūs to saucat, piemēram: Ādama un Ievas kārdināšana un grēkā krišana, Ercenģelis Mihaels izdzen viņus no paradīzes; iereibušais Noass uzklausa dēla Kama kritiku; attēlo pravieti Jonasu, ko valzivs izspļauj krastā, tad vēl trīs atkritējus liesmojošā krāsnī un tā tālāk tādā pašā garā. Mums vajadzīgs aizraujošs saturs …

—   Skaidrs. Ar aprēķinu, nevis lūgšanu dēļ, bet lai labi izskatītos un izraisītu pārdomas.

—   Tieši ta: pārdomas par dievu un dvēseles izjūtas.

—   Grūti to reālistiski attēlot, — Periņins iebilda.

—   Māksliniekam jāprot, — atteica pops. — Izmēģini savus spēkus. Dievs tev palīdzēs. Ja paveiksies — kļūsi slavens. Centies, Galaktion. Neapvainojies par manām piezīmēm un norādījumiem un centies. Tu šais lietās vēl esi zaļš, bet man ir acs un pieredze. Pieņemsies prātā un mani vēl ar pateicību pieminēsi.

—   Skaidrs. Var jau būt, — Periņins neko neiebilda un ar aizrautību ķērās pie neparastā darba.

Vasaras dienas ir garas. Dienas gaismas atliku likām. Galaktions Periņins cenšas, steidzina sevi, — divdesmit tūkstoši tikpat kā zaķis, kas var aizbēgt, tie jāiegūst ar prasmi un ātru tempu.

Pops bieži jo bieži pavēro viņa darbu. Kur vajadzīgs, palabo:

—   Ko tad tu, draudziņ, te pārspīlē ar novatorismu, bet te atkal pārcenlies modernisma! Kur tāda ķecerība redzēta, ka Ercenģelis Mihaēls būtu staigājis galifē biksēs un zābakos ar piešiem? Spārni viņam iznākuši labi. Seja apmierinoša, bet novelc, mīlīt, ercenģelim bikses. Viņam pienākas tērps līdz ceļiem, līdzīgs īsiem brunčiem. Zābakus ar piešiem nost! Tas tev vis nav Kuzma Krjučkovs. Erceņģelim ir spārni, kam viņam pieši? Viņam vajadzīgas augstas kurpes, pie tam jo greznas… Ek, jauns vēl esi, zaļš! Neskatīsies pakaļ, ko tu dari, tad no tās ķecerības čiks vien iznāks. Bet par brāķi es ne plika graša nemaksāšu …

—   Skaidrs, tiks izdarīts, tev Aleksandr, izlabošu jau, izlabošu …

—   Vai tad tā zīmē oreolus ap svēto galvām? Ne jau tā!…

—   Kā tad?

—   No viena pleca līdz otram, ar noslēgtu loku, nešķērsojot kaklu. Bet tev iznāk no vienas auss līdz otrai un nevis riņķis, bet pusriņķis. Un, kas sapratīs, tas pasmīnēs, teiks, ka te nav vis svētais oreols, bet filca cepure vai salmenīca …

—   Skaidrs, tēv Aleksandr, tiks izlabots. Bet vai neatceries, tēv Aleksandr, uz kāda zirga jāja Jegors Pobedonoscevs — uz ķēves vai ērzeļa?

—   Dzimums nav jaaprāda. Zirgam jābūt salnam. Ir gan tauta, — pops sašuta, — re, kas iznāk, ja cilvēki novēršas no reliģijas. Nedz lūgšanas zina, nedz to, kādi izskatās svetie, nekādas sajēgas. Skaties un brīnies. Slikti, ka tāds darbs tiek darīts bez zinašanāin un ticības …

—   Izbeigsim par zināšanām un ticību, — Periņins aši iebilda, mundri vēzēdams plato otu. — Zināšanu man te pietiek; kas attiecas uz ticību, tad mēs ar tevi esam vienojušies par… divdesmit tūkstošiem, bet — ja dosi vairāk — neatteikšos.

—   Tad jau redzēsim. Baznīcai vajadzīgs temps un kvalitāte…

—   Un izmanība, — veikli atteica dzēlīgais mākslinieks.

—   Nezaimo nu dievu, Galaklion, beidz zaimoties.. .

Darbs veicās. Mākslinieks strādāja ātri un pašpārliecināti.

Pops no viņa acis nenolaida un visu laiku deva norādījumus. Viņš pat atnesa no bibliotēkas senā mākslas zinātnieka Vazari sējumiņu ar labāko Itālijas meistaru garīga satura gleznu reprodukcijām un, pasniegdams to Periņinam, sacīja:

—   Protams, mūsdienām šitā grāmata nav nekāds etalons, bet vadīties pēc tās derētu.

Galaktions strādāja neatlaidīgi. Diendienā no gaismas līdz gaismai, bez atpūtas. Pat dievkalpojumu laikā, nekam nepievērsdams uzmanību, te no dēļu platformas, te piekarināmā «šūpuļa» viņš pindzelēja fantastiskus skatus no bībeles. Tur jau arī kailais Noass pie vīna mucas un apkaunotais un vecāku nolādētais Hams pabeigti žūst karsti sakurinātās dzelzs krāsns sasildītajā gaisā. Arī pravietis Jonass pa pusei izlīdis no valzivs rīkles un, šausmās izvalbījis acis, ieķēries krastmalas krūmā …

Draudzes locekļi liturģijas laikā mazāk lūdz dievu, bet vairāk brīnās par jaunā mākslinieka spējām.

Vienas liturģijas laikā viņš pagūst uzgleznot uz sienas briesmīgo rēcošo lauvu pie mirušās svētās netikles Ēģiptes Marijas.

—   Tad nu dod gan dievs cilvēkiem laimi! Zelta rokas!

— Paskatieties, viņam baznīcā pat smēķēt atļauts … — sačukstējās un spriedelēja dievlūdzējas.

Kad viņš reiz, kūpinādams cigareti, melnās miesas rāvās starp rīta dievkalpojuma un liturģiju, vecenīte, kas bija uzdāvinājusi baznīcai «Satikšanās svētkus», pamanījusi smēķētāju, aprāja viņu:

—   Ka nu nav kauna, tādu grēku, jaunais cilvēk, dievnamu ar tabaku apgānīt! …

—      Ak tu ta esi, vecmāmuļ? Vai neesi aizmirsusi, cik gadus nodzīvojis tavs Simeons? … — Periņins atsaucās.

—       Re, ka neaizmiršu, kazi, trīstūkstoš gadiņu un vēl sešus.

—       Pareizi, vecmāmuļ! — smiedamies atbildēja Periņins kaut kur pie griestiem. — Ne drusku mazāk…

—        Ko tad tu smej, zobus atņirdzis! Varbūt man ir samisējies?

—  Nē, pareizi! Pavisam pareizi!

Te kāda no sievām sāka skaidrot:

—       Tu, Fjokla, pavisam esi prātu izkūkojusi. Kur tev trīs tūkstoši, ja kopš Kristus dzimšanas mēs tikai vienu tukstoli deviņi simti un piecdesmit astoto gadu dzīvojam …

Vecenīte Fjokla neiebilda. Viņa ar aizrautību vēroja, ka zem mākslinieka otas uz baznīcas sienas veidojas pravieša Elijas ugunīgie rati.

—   Vai patīk? — Periņins jautāja.

—        Kas tad? Kariete? Baisma gan, vienās ugunīs deg… Kā viņš, Elija, nabadziņš, tur var nosēdēt, un kā gan zirgiem astes neapsvilst…

—       Bez uguns nevar, vecmāmu), nekādi nevar, — nopietni atbildēja Periņins, nomezdams no saviem augstumiem uz grīdas smēķa galu. — Droši vien esi dzirdējusi, kā pavadoni uzlaida debesīs, tas ari ar ugunim aizlidoja …

—       Matīju jau, matīju. Lai jūs visi esat tik gudri, bet ari tas nav bez dieva ziņas. Pindzelē vien, balodīt, pindzelē … Runā, ka esi padārgi noplēsis par darbu. Krusta nav kaklā? …

—  Bet tas ari ar dieva ziņu …

Laiks gāja, un darbs tuvojās nobeigumam. Galaktionam krajkasē jau piecpadsmit tūkstoši. Sirds dreb: ko gan viņam institūtā teiks par tādu neparastu praksi? . . .

«Kas bus, būs. Ja bīsties vilka, — mežā neej. Ne jau idejiskā aicinājuma dēļ… Materiālā ieinteresētība… Sodiet, teikšu viņiem, lamājiet, cik uziet, bet uzklausiet un nepazudiniet mani…» arvien biežāk un biežāk par to domādams, nolēma Periņins.

… Pārziedējusī atraitnīte Aņuta tā vien vijas un tinas ap Galaktionu. Prātā jau aprēķina viņa peļņu. Atgādina savu līdzdalību šai lietā, grib dabūt dāvanu. Periņinam nācās mazliet patērēties. Ir jau arī par ko. Uz Aņutas tuklās rokas iemirdzējās apzeltīts sīciņš pulkstenītis, uz otras — aproce ar trim dažādu krāsu stikliņiem. Kā tur meitietis lai nepriecājās? … Bet redz, kur nelaime: darbs baznīcā iet uz beigām, kā jau tas bija nolīgts, un praktikantam drīz jāaizbrauc. Aņuta atkal paliks viena. Būs bezgala garlaicīgi un skumji. «Eh, būtu es kādus piecpadsmit gadiņus jaunāka,» Aņuta bieži vien nopūšas, ar tvīksmes pilnu skatienu raudzīdamās puisī.

Patiesību sakot, tēvu Aleksandru Galaktiona darbs neko vis neapmierināja. Freskas varēja būt uzgleznotas krietni vien labāk. Bet badā velns mušas arī ēd. Nav jau tagad vairs lādu speciālistu svētbilžu gleznošanā kā agrāk. Labi, ka vēl tāds pagadījies. Sienu gleznojumu kvalitāte nav diezin cik laba, toties ar savu tempu mākslinieks pārspējis popa un pērmindera gaidīto. Pēdējās dienās pirms norēķināšanās, nedēļu pirms Krusta pacelšanas svētkiem, popam ienāca prātā doma savest pienācīgā izskatā vēl vecu platu cipreses koka krustu, kas kādreiz skaitījies «brīnumdarītājs», bet tagad mētājās starp veciem krāmiem. Uz krusta gandrīz dabiskā cilvēka augumā attēlots krustā sistais Kristus. Uz noliektās galvas ērkšķu vainags, rokas pienaglotas, labajos sānos dūriena brūce . .. Viss kā krustā sistajam Kristum pienākas. Daudzus gadu desmitus ticīgie bija tā skūpstījuši pestītāja kājas, ka pat vecā izturīgā krāsa no papēžiem līdz pat ceļiem bija nolaizīta. Krusta apakšējā mala gandrīz līdz pašam šķērskokam bija pat apgrauzta. Ļaudis ticēja, ka, iekožoties ar zobiem krustā, var tikt vaļā no zobu sāpēm …

—  Te tev, dārgais Galaktion, vēl būs darbiņš… Dieva dēļ, lūdzu, atjauno.

—   Kā tas jāsaprot? Labāk jau nu gan uztaisīt jaunu, bet šito — malkā, — Periņins atmeta ar roku.

—   Tā jau nevar! Tā ir ķecerība! Dieva zaimošana! Sim krustam jākļūst par dievnama galveno relikviju. Tas pievilks dievlūdzējus kā magnēts. Tam ir izcila biogrāfija: no vecākajiem ļaudīm esmu dzirdējis, ka kokam, no kura darināts krusts, piemītot dziedinošas īpašības. Sis koks atvests no Palestīnas, no pašas Golgātas, kur visuvaldītājs tika sists krustā … Nē, mīlīt, ar tādām lietām nedrīkst mētāties!

—   Skaidrs, tiks izdarīts. Tikai jānolīdzina malas. Es neesmu galdnieks. Lai galdnieks apgrauztajām vietām uzliek ielāpus un nošpaktelē. Bet kājas krustā sistajam pielabošu, kas tur sevišķs. Lai notiek!

—   Pacenties gan, brālīt, pacenties, lai ilūzija būtu pilnīga. Lai krāsa no naglu vietām izplūstu tikpat kā Kristus asinis. Vai pratīsi?

Kamēr galdnieks remontēja krustu, Periņins šķirstīja Vazari grāmatu, studēdams visādu krustā sisto reprodukcijas. Viņš atrada divas noderīgas ievērojamo renesanscs laikmeta meistaru Dučo un Lorenco Monako darbu ilustrācijas. Kā viens, tā otrs savā laikā, attēlodami Jēzu pie krusta. Kristus kājas uz šaurajiem krusta kokiem novietoja apdomīgi — kāju uz kājas, un kā viens, ta otrs abas pestītāja kājas pienagloja taupīgi, ar vienu naglu.

Atdarinādams lielos māksliniekus, Periņins rīkojās gluži tapat.

Kad viņš taisījās nodot savu «restaurāciju», pops aiz niknuma tik tikko noturējās trekni nenolamajies, kas svētajm vīram nemaz nepieklātos. Tad pamazītēm nomierinājās un sacīja:

—   Klausies, puis, tas nav nekāds darbs. Kur tas redzēts, ka ar vienu naglu? Mums naglu nepietiek, vai? … Vai cita vaina? Nesaprotu! …

Periņins klusēdams pabīdīja viņam tuvāk atvērto Vazari. Pops paskatījās.

—   Es taču tev jau teicu, ka tas nav nekāds etalons. Tas, kas der katoļiem, neder mums. AitasgalvaI Nu tā tik ir jaunatne! Jāpārtaisa abas kājas, jāpiesit ar divām naglām un lai par Kristus asinīm bulu pilnīga ilūzija. Liec biezāku kārtu mīnija! . ..

—  Skaidrs, tēv Aleksandr! Tiks izdarīts, kā teici…

IJn Galaktions atkal ķērās pie darba. Pārtaisīja Kristum abas kājas. Jaunās kājas pie agrāk gleznotā ķermeņa izskatījās pārāk spilgtas un atgādināja protēzes. Kāju pēdās Periņins iedzina divas īstas naglas ar lielām galvām un, lai būtu drošāk, naglu galus atlieca krusta otrajā pusē.

—   Tas tik ir ko vērts! — Galaktions pats sajūsminājās par savu drosmi. — Būs pilnīga ilūzija. Nu dievticīgās vecenītes un pārējie ne visai apzinīgie elementi varēs bučot Kristus pēdas kaut simttūkstoš gadus —

naglas nenodils. Bet asinis, kas tek no naglu caurdurtajām vietām, var atjaunot pēc vajadzības.

Kaut kad Periņins bija dzirdējis, ka pirms revolūcijas kādā nelielā Pēterburgas baznīcā, kas uzcelta asins izliešanas vietā, aiz nožogojuma atradies akmens, kas cara nogalināšanas brīdī noplūdis ar asinīm. Protams, no cara asinīm uz šī akmens vairs nebija ne vēsts, bet pēc galvenā draudzes gana ieteikuma, lai radītu ilūziju, sargs reizi nedēļā kāva gaili un svaigās gaiļa asinis lēja uz akmens.

—  Re, ko nozīmē ilūzija! … Popam taisnība. Jātaisa tā, lai viņam būtu pa prātam, — domāja Periņins.

Domāts — darīts: naglu galviņas pārklāja ar melnu laku. Attēloja tekošas asinis. Un virs biezās mīnija kārtas, kas vēl nebija paspējusi nožūt, pāris reižu pārsmērēja tikko kautas vistas asinis.

Pops sajūsmināts pieņēma darbu.

—   Vai pagūs nožūt? Līdz svētkiem vairs tikai divas dienas … — viņš šaubījās..

—  Ja nepagūs — arī nav nelaime. Kad noskūpstīs no kājām šīs «asinis», vari pats uzziest jaunas un pārkrāsot. Tas nav grūti.

—  Lieliski! — pops teica. — Es lieku konjaku ar piecām zvaigznītēm.

—   Un citronus uzkodai… — Galaktions piebilda.

33

—   Paskat, kur manīgs! Tad tu saki — ar vistas asinīm? Veikli! … Asinis no kājām — bet naglu nav? Nē, ir arī naglas. Visīstākās. Lai padomā — no tā taču asinis tek… Tā, tā, — pops priecājās, — bet tu ieteici tādu dārgumu malkai. Šo krustiņu vēl gan grauzīs, gan kodīs. Atbrauc pēc gada — pats redzēsi…

3 4162

Krusta pacelšanas svētku dienā bija paredzēts iesvētīt sienu apgleznojumus. Pops ar «svēto» ūdeni apslacināja sienas un jo sevišķi cītīgi ņēmās gar krustu, kas stāvēja baznīcas vidū starp diviem klirosiem.

«Tava krusta priekšā mēs klanāmies, Kristu, un tavu svēto augšāmcelšanos teicam un slavējam. Jo tu esi mūsu dievs, bez tevis mēs cita dieva nezinām …» pops aizrautīgi dziedāja. Gan viņa iesirmie, ar svētbilžu lampu eļļu ieziestie mati, gan ar svaiga gurķa mizu ierīvētā seja — viss dievišķīgi spīdēja un laistījās. Acis mirdzēja spožāk nekā tievo vaska svecīšu liesmas.

Aņuta stāvēja visiem lūdzējiem priekšā un enerģiski krustījās. Ik pa brīdim nometās ceļos un dauzīja pieri pret grīdu. Atcerējās nelaiķi vīru Iļju, ar acīm meklēja dievlūdzēju vidū Galaktionu, bet neatrada. «Droši vien sēž stacijas bufetē un tempj vīniņu par savu lielo peļņu,» viņa domāja un, šķiet, nekļūdījās. Pēc tam laiku pa laikam paskatījās uz popu, kas cītīgi dziedāja gan par sevi, gan par diakonu, jo diakons tai laikā — kaut viņu jupis parautu! — bija aizbraucis vai nu uz Sergijevu, vai Aleksandra Ņevska klosteri — kas to lai sazina, uz kurieni, — lai kārtējās apmācībās paaugstinātu savu garīgo zināšanu līmeni. Un te pats velns, ne jau citādi, sagrozīja Aņutai galvu ar muļķīgām domelēm. «Bet kā tad tu, nolādētā, iesi pie popa grēkus nožēlot, ja nešķīstajā grēkā abi esat vainīgi?» Un tūlīt pat velns viņu pamācīja: «Neesi muļķe, ej droši! Ne jau tev, bet viņam būs jāatbild. Viņš tuvāk dievam, gan 1 jau izkulsies …»

Aņuta laiku pa laikam uzmeta skatienu popam un vai pamira, juzdama, ka tās «nelabās» asinis, kas viņā vandās, dzen sārtumu vaigos. «Cik viņš dūšīgs! No galvas līdz papēžiem viss spīd un laistās kā labi barotam kumeļam spalva. Un jaunu rizu iegādājies …»

Pops kancelē bija kā aktieris uz skatuves. Krusta un atvērto «ķēniņa durvju» priekšā viņš pērkonīgā balsī nodārdināja:

«Kristus, tu esi nokāpis visdziļākajās zemes vietās un salauzis mūžīgos aizbīdņus, aiz kuriem tika turēti cietumnieki, un trešā dienā kā Jonass no lielās zivs esi augšāmcēlies no kapa.»

Šos vārdus pops izteica sevišķi uzsvērti un norādīja uz sienu, kur valzivs norīto pravieti Jonasu pēc dieva gribas brīnumainā kārtā izspļāva krastā . . .

Simtiem dievlūdzēju m.etās skūpstīt atjaunotā krusta pakāji. Aņutai bija tas gods pirmajai pieskarties krustam ar lūpām. Pērminderis, pūzdams un elsdams kuplajas ūsās, tikko spēja pūli savaldīt. Baznīcu pildīja krāsas un vīraka smarža. Pa augšējiem logiem un kupolu plūda saules stari, šķeldami netīro, smago, saspiesto gaisu.

Pirmie Kristus «skūpstītāji», pieskardamies krustam, aiznesa uz savām lūpām krāsu un nesarecējušās vistas asinis. Kāds Aņutai aizrādīja:

—        Pilsonīt, paskaties spogulītī, krāsa uz lūpām izsmērēta, notīri.

—        Netīrīšu vis! Tās ir Kristus asinis! Izpelnījos to godu! … Tiku pagodinata. Pirmā izpelnījos …

Un pa visu baznīcu nošalca:

—  Brīnums, dieva brīnums!

—  No krusta plūst asinis!

—  No kājiņām, zem naglām .. .

—  Re, kur tā kunga ciešanas! …

—  Ko tu pareģo, žēlīgais Kristu? . . .

3 " 35

Un nu sākās, nu sākās . . .

Vispirms valodas baznīcā. Jo tālāk — jo trakāk. Baumas izplatījās pa visu rajonu.

* * #

Periņins aizkavējās vēl nedēļu. Vajadzēja pielabot apgleznojumus, nedaudz piesegt apreibušā Noasa un Ēģiptes Marijas kailumu. Un šinī — nākamā svētdienā notika ārkārtējs gadījums, ko negaidīja ne pops, ne viņa draudzes locekļi. Kaut gan bija parasta svētdiena, baznīcā no malu malām saplūda lūdzēju un diku ziņkārīgo bari.

Pērminderis paskatījās pa logu: aiz sētas vairākas smagās mašīnas. Baznīca pārpildīta. Tie, kas nebija tikuši baznīcā, spiedās baznīcas piedurvē un drūzmējās uz ielas.

Pērminderis iepriecināts paziņoja popam:

—   Šodien ienāks krietna naudiņa … Ar vienu pašu šo svētdienu atlīdzināsies visi izdevumi par baznīcas restaurāciju.

—   Tā jau gan, bet es nez kāpēc sāku uztraukties, — pops atbildēja. — Māc bažas, ka tikai kaut kas nenotiek. Labi, ka ne jau es izplatu valodas par brīnumu. Un tu arī neiedrošinies par to pļāpāt. Bet tauta? Nu ko, lai runā! Neba jau mums jāaizbāž pareizticīgajiem mute. Un ir teikts: tautas balss — dieva balss. Diezgan daudz gail sabraukuši, diezgan daudz, — brīnījās pops un liturģiju sāka ne sevišķi droši.

Liturģiju nav ko aprakstīt. Derētu gan sīkāk pastāstīt par notikumu, kam bija tālas sekas, bet lai ar to nodarbojas izmeklētājs, jo Pcriņina restaurētais krusts justīcijas orgāniem sagādāja ne mazums rūpju.

Ja stāstītu par šo atgadījumu «tīrā veidā», kā bija, kā pūlis metās skūpstīt krustu, kā vecīte Fjokla ne ievaidēties nepaspeja, kad jau bija nospiesta, kā pec tam no baznīcas nesa ārā drūzmā sakropļotos cilvēkus, krāva trīstonnigā mašīnā un veda uz slimnīcu, — tas viss iznāktu dabiski. Bet, trīcēdams aiz bailēm no kritiķu brāziena par «naturālismu», atļauju lasītājam pašam iedomāties, kas notika baznīcas izkrāsotajās akmens sienās. Te nepalīdzēja arī «brīnumdarītājs» krusts, ļaužu pūlis to vienkārši sabradāja. Popu piežmiedza pie svētbilžu sienas. Izbiedēts un saspiests viņš nekādi nevarēja atgūt parasto balsi un bālām, pamirušām lūpām tikai čukstēja:

«Ejta ārā, negudrie! Negudrie, ejta ārā!»

Bet tikt ārā nebija iespējams. Ar dzelzi apkaltās durvis, kas vērās uz iekšpusi, aizcirtās. Pūlis viļņoja starp svētbilžu sienu un izeju. Tie, kurus piespieda pie durvīm, kliedza nelabā balsī. Un tad ļaudīm ienāca prātā pārkāpt «svēto» likumu, pūlis atkāpās un izlauzās cauri «ķēniņa durvīm» līdz altārim, lēca uz platajām palodzēm, uz altāra galda, uz upuraltāra, ķērās pie logu restēm, bet tās nebija izkustināmas.

Liturģija bija tā sabojāta kā vēl nekad. Pops nespēja to novadīt līdz beigām, un neviens to arī negaidīja.

Notikuma vietā ieradās vietējās varas pārstāvji un konstatēja iepriekš minēto . ..

Tai pašā dienā, nenogaidījis atrisinājuma, Galaktions Periņins ar steigu sakravāja koferī savas mantiņas. Līdz vilciena atiešanai bija palikušas četras stundas. «Kaut nu tikai paspētu, kamēr nav man piesējušies, bet to taču var! Negribu, pat par liecinieku negribu būt,» viņš domāja, aizmirsis visu uz pasaules, izņemot to, kas tikko noticis.

—   Mjā, tas tik ir ko vērts! — drebelīgā balsī sacīja Galaktions, šķirdamies no Aņutas. — Kas to varēja iedomāties, ka cilvēki tik neorganizēti grūstīsies. Sienas tik tikko izturēja! Nav joks, viena vecenīte saspiesta, nomirusi, bet cik vēl sakropļotu! Tādi trakumi, ka bail! Tas vairs nav joks!…

Galaktions paraudzījās pa logu.

Pa ielu konvoja pavadībā, salicis rokas uz muguras, svarīgi soļoja tēvs Aleksandrs.

Sai brīdī Periņinu pārņēma nelabums. Viņš smagnēji nolaidās uz dīvāna un sacīja:

—   Ir ticējums — pirms aiziešanas vai aizbraukšanas jāpasēž, lai būtu laimīgs ceļš. Anna Borisovna, nepieminiet mani ar ļaunu. Ielejiet vēl glāzīti plūmju šņabja.

To izdzēris, viņš kļuva jautrāks. Pēc tam kaut kas ienāca prātā un, dzejiska noskaņojuma pārņemts, palūdza saimniecei fotogrāfiju albumu, kurā ierakstīja:

Anna mī|otā!

Tu biji man ilgotā …

Atceries!

Kā šķīrās no aitiņām gans, Kad Kristus asaras lēja, — IJn, konvoja pavadīts, pops Pie-tiesneša nobijies skrēja. No šīsdienas baznīcas trača Nav gaidāms nekas viņam labs, — Nabadziņš amatu zaudēs Un aizmirsts no Tevis taps.

Aņuta izlasīja un sāka balsī raudāt.

Galaktiona Periņina prakse beidzās ar skumju notikumu. Skaidri redzams, ka pa dzīvi sācis soļot ar nepareizo kāju. Atsauksmi viņš, protams, nemeklēja. Taču ar rajona kultūras nodaļas vadītāja parakstu sekoja precīzs «signāls» uz institūtu.

Viss, protams, skaidrs, tādēļ nav vairs ko piebilst.

* ♦ *

Garīdznieku nopratināja un, neredzēdami viņa rīcībā ļauna nodoma, atbrīvoja.

Veltīgi Periņins rūpīgi un «zinātniski» gatavojās pašaizstāvībai un pretsitienam. Nebija vajadzīgs. Fakti ir nepielūdzami.

Kancelejā viņam iedeva zinātniskās padomes sēdes protokola izrakstu:

«Pamatojoties uz pārbaudītiem faktiem, 3. kursa studentu G. Periņinu izslēgt. Minētais students nav attaisnojis uzticību vasaras prakses laikā. Iedzīvošanās nolūkā viņš nodarbojies ar nepieļaujamu, acīm redzami ideoloģiski kaitīgu haltūru. Periņins izpildījis personīgu pasūtījumu un restaurējis darbojošos baznīcu, turklāt to darījis pilnīgas tumsonības garā, gribēdams līdz pēdējam apstulbināt ticīgos . . .

Izraksts pareizs: sekretāre M. Ccrnova.»

Viņš to izlasīja. Nogrima domās.

«Tā nu ir . . . Bet man vēl visa dzīve priekšā. Vēl ir laiks laboties, pierādīt, ka … Ja nu pārsūdzētu? … Veltīgi — nekas neiznāks. Saprotu jau. Gluži labi saprotu. .. Nebūtu bijušas tās sasodītās naglas! Varbūt tad nebūtu tāda lēmuma … Trīsreiz nolādētās naglas! Šitādu ķēpu! . . .»

—   Biedre sekretāre, pie viena atdodiet man gatavības apliecību un dzimšanas apliecību. Kaut kur jau noderēs.

* * *

… No tā brīža, kad mēs atstājām kafejnīcā «Mājība» pie viena galdiņa sēžam divus māksliniekus, kas pa dažādiem cejiem izgājuši dzīvē un mākslā, nav pagājis nemaz tik ilgs laiks.

Bet arī šai īsajā laika sprīdī jaunais mākslinieks Zveņiseļskis, kā jau to varēja gaidīt, pārcēlies uz rajonu. Darba bija atliku likām: gan skolā ar skolēniem, gan klubā, gan glezniecības un tēlniecības pulciņā. Ļaudis rajonā, izrādījās, bija labi un laipni, atklāti un saticīgi, dzīvespriecīgi, prata pārvarēt nedienas — vārdu sakot, visādi godājami cilvēki.

Sabiedriskais darbs, rūpes par personīgo labiekārtošanos, domas par precēšanos, sarakstīšanās ar draugiem, etīdes un skices aizņēma visu laiku. Zveņise|skis tik tikko reiz atlicināja brīvu atpūtas dienu, lai aizietu uz baznīcu un painteresētos, ko tur Periņins izdarījis, iztapdams devīgajam draudzes ganam.

Liturģija tuvojās beigām. Zveņise|skis apskatīja sienu apgleznojumus, nemākulīgi veidotos bībeles tēlus, visu šo triepumu. un domās iztēlojās, kā Periņins ar papirosu zobos stāv uz stalažu kāpnēm un krāso Vecās derības ainas.

Un Zveņiseļskis iesmējās.

—   Galēja muļķība un mežonība! — viņam paspruka. — Periņinam var ļaut tikai balagānus un karuseļus apgleznot. Bet atrodas vēl cilvēki, kas lūdz dievu, lūkodamies uz šo debesu iemītnieku klaunādi. Ak tu nelaimīgais dievs! Cik daudz krāsas izniekots taviem svētajiem, cik daudz šņabja Periņins tai vasarā izdzēris! Kāds kauns, ka vēl sastopama tāda gara tumsība, kas to visu pieņem par svētumu… Un būtu kaut māksla bijusi, bet tas, kas te redzams, taču ir pēdējā kroplība!

Zveņiseļskis pagaidīja, kamēr nedaudzie dievlūdzēji iziet no baznīcas.

Pie izejas viņš satikās ar popu.

—   Biedri kulta kalpotāj, atjaujiet jautāt, es esmu vietējais mākslinieks, ienācu apskatīt Galaktiona Periņina … piedodiet par izteicienu, «darbus».

—   Paziņa? Jūsu draugs? … — pops dusmīgi pārtrauca Zveņiseļski.

—   Es neteiktu …

—   Zināt, kas ir jūsu Periņins — ļaunais gars! Jūdass! Es par viņu ir dzirdēt nevēlos . . . Viņš gan gribēja, lai mani padzen no mācītāja amata, bet dievs to nepieļāva. Tagad gaidu, kad mani pārcels uz citu draudzi. Netic vairs cilvēki dievam! Jūs redzējāt, cik šodien bija cilvēku dievnamā? Uz pirkstiem varēja saskaitīt! Tik vien. Bet agrāk — pilns kā piebāzts… No altāra līdz pat slieksnim … Redz, ko izdarīja jūsu Periņins, sātans tāds … Lai viņš izputētu! …

Tad Zveņiseļskis pajautāja popam:

—   Kur tad jūs pats bijāt, ka neredzējāt? Un arī toreiz, tā sacīt jāsaka, kad bija tā jezga «asiņojošā» krusta dēļ?

—   Velns mani kārdināja. Es domāju, ka ticības nostiprināšanai vajadzētu izdarīt kaut ko sevišķu, bet iznāca otrādi, dievs, piedod …

—  Sakiet — vai var apskatīt to nelaimīgo krustu?

—   Kāpēc gan ne? Pagaidām tas vēl šeit. Runā, ka to gribot paņemt muzejs antireliģiskajai propagandai, bet nezin kāpēc neņem …

Pops ieveda Zveņiseļski kambarī, kur mētājās visādi krāmi, bet uz tiem — ar virspusi uz augšu — milzīgs krusts.

Krustā sistā Kristus tēlu bija izlabojusi kāda neprasmīga roka. Spraugas izvilkto naglu vietās bija aizziestas, pēc tam ar pelēku svina krāsu nokrāsotas, atstājot lielus kokskrūvju caurumus… Izgriezumi uz tām otrreiz bija nokrāsoti ar melnu krāsu un tādēļ vēl vairāk redzami. Uz krusta nebija saglabājušās vairs nekādas asiņu pēdas — viss nomazgāts, notīrīts. Kristus bālās kājas noklātas ar biezu baltas krasas kārtu.

—   To izlaboja kāds krāsotājs, neticīgais, — pops paskaidroja, — tās kokskrūves es nebiju pamanījis. Kristu neviens ar kokskrūvēm nav pieskrūvējis. Ķecerība!… Un galvu Kristum atstājām tādā izskatā, ka to atjaunoja jūsu nolādētais Periņins.

—   Jā, necik labi jau nu viņš, patiesību sakot, nav atjaunojis, — Zveņiseļskis piebilda. — Ar strupo bārdiņu Jēzus stipri līdzīgs meņševikam.

—   Ko lai dara, — pops tikai nopūtās, — Periņinu gan tur nevar vainot. Nofotografēts taču tas kungs Jēzus nekur nav un kinolentē arī visaugstākā būtne nav uzņemta …

—   Kas tiesa, tas tiesa! — Zveņiseļskis jautri atsaucās. — Sai ziņā jums neapstrīdami taisnība. Zinātne, zinātnieki un parastie darbaļaudis mūsdienās daudz ko sasnieguši: kosmiskie kuģi taču lido. Jau nofotografējuši Mēness neredzamo pusi, bet nekādi nevar tikt līdz septītajām debesīm un Kristu nofotografēt. Pamatīgs arguments. Turieties pie tā, vai varbūt ir jau par vēlu?…

Pops sadrūma un, Zveņiseļskim neatbildējis, vēl kāpdams lejā pa kāpnītēm, šoferim sauca:

—   Iedarbini «Moskviču»!

Viņš uzsprauda sava virstērpa malu, tusnīdams ierāpās mašīnā pa pakaļējām durtiņām un smagi apsēdās ar samta segu pārklātā sēdeklī.

Zveņiseļskis gāja prom, ne reizi neatskatīdamies.

Un nav jau arī uz ko skatīties. Baznīca nav senās krievu arhitektūras piemineklis, tā izskatās drūma un nepievilcīga.

Izpūrušiem matiem Aņuta vaimanāja pie vīra kapa, kaut gan jau sen vairs nevarēja manīt, ka viņa skumtu par mirušo baznīcas aizgādni Iļju.

Baznīcas sargs par godu svētdienai plītēja kopš agra rīta. Drūmais, ūsainais pērminderis pats ar savām rokām uzlika baznīcas durvīm piekaramo atslēgu krietna dūraiņa lielumā. Pēc tam viņš no pamestas kungu kapličas izveda milzīgu nobarotu suni ar izdauzītu aci un, piesējis to" pie sašķiebušās sētas, skatīdamies uz dievnamu, pārkrustījies teica:

—   Sargies pats, tad arī dievs tevi sargās …

K. KOŅĪCEVS

Es bieži atceros: Ļeņingrada, viesnīca «Astorija», mājīga istaba, kurā jau trešo stundu nesteidzigi sarunājas divi vīrieši.

Aiz loga — ziema. Virpuļo trakulīgais decembra vējš. Paraudzīsies loga un neko neredzēsi, tikai pelēku miglu, kas nu jau kuru dienu pēc kārtas slīgst pār pilsētu.

Bet istabā nekas neatgādina ziemu. Tādē] ka tiek runāts par Āfriku. Es klausos stāstus par šo tālo zemi, tik dzīvus un spilgtus, ka liekas, — istabā ielauzušies tveicīgie Āfrikas saules stari un skāruši mūs ar savu elpu.

Mans sarunu biedrs ir brīnišķīgs stāstnieks, nemiera pilns cilvēks, bijis dažādās zemēs. Ko stāstīt viņam pietiktu ilgam laikam. Pie tam viņš runā tik aizraujoši, tik tēlaini, ka klausies, elpu aizturējis, un it kā pats redzi visu, par ko iet runa.

Vēlāk, pārlasot Ļeņingradas rakstnieka Konstantina Koņičeva grāmatas, es sapratu, kas ir to galvenā vērtība. Tā ir aizrautība. Rakstnieka prasme redzēt dzīvi dziļāk, nekā tā liekas no pirmā acu uzmetiena, ievērot to, kas lāgiem paslīd garām, redzēt neparasto parastaja, interesanto ikdienišķajā — un par visu prast aizraujoši un saistoši pastāstīt. Sads talants piemīt Konstantinam Koņičevarn.

Viņam ir par ko stāstīt citiem cilvēkiem. Savā laikā viņš daudz pieredzējis, bijis pārsteidzošu notikumu aculiecinieks. Un visam pievērsies ar jauneklīgu zinātkāri. Visa rakstnieka dzīve ir vērīga pētnieka dzīve. Viņš nepaiet garām nevienam kaut cik interesantam faktam, notikumam, gadījumam.

Rakstnieks stundām ilgi var runāt par grarnatām, vēsturi, glezniecību, kolekcionēšanu, par arhitektūru. Bez paguruma var stāstīt par Ēģiptes fellahu dzīvi, ar ko iepazinies ārzemju ce|ojumu laikā. Rakstnieks var dalīties iespaidos par seno helēņu mākslu, ko viņš pazīst ne tikai pēc grāmatām, bet arī pēc personīgajiem iespaidiern, kurus guvis, uzturēdamies Grieķijā. Un par visu viņš vienmēr runā kaismi tin aizraujoši.

Taču ar sevišķu mīlestību Koņičevs stāsta un raksta par ziemeļiem. Tā ir viņa dzimtā puse. Vologodskas zeme ir rakstnieka dzimtene. Seit viņš sācis savas dzīves gaitas. Vologodčinā sācies viņa rakstnieka ceļš.

Konstantinam Koņičevam nav bijis viegls liktenis. Viņš dzimis nabadzīgā zemnieku ģimenē. Sešu gadu vecuma puisēns palicis bārenis, un ciema sapulce viņu nodevusi audzināšanā aizbildnim. Bet vēl pēc pāris gadiem, kad bija pabeigta baznīcas skola un apgūts kurpnieka amats, sakās gari nebrīva darba gadi pie kurpnieka darbgalda.

Un varbūt lasītāji tā arī nekad neuzzinātu rakstnieka Koņičeva vārdu, nekad nelasītu viņa gramatas, ja septiņpadsmitajā gadā Krievijai nebūtu pārbrāzies revolūcijas viesulis.

Jau pašas pirmajās revolūcijas dienās Konstantins Koņičevs izlēma: viņš ies kopā ar tiem zemniekiem, kas bez svārstīšanās atrodas boļševiku pusē. Viņš strādā trūcīgo komitejā, cīnās pret kulakiem, bet 1920. gada ziemā brīvprātīgi iestājās Sarkanaja Armijā.

Kad pilsoņa kara kaujas bija aizdārdējušas, Konstantins Koņičevs atgriezās dzimtajā pusē. Viņš no jauna nodevās kurpnieka amatam. Bet vakaros mēģināja rakstīt. Rakstīja dzejoļus, feļetonus, aprakstus, rakstus. Daudzus no tiem iespieda guberņas laikraksts «Krāsnij Sever». Šos darbus lasīja, tādēļ ka tajos bija izmantots zemniekiem tuvs, labi pazīstams lauku dzīves materiāls. Tā sākās Koņičeva ceļš literatūrā.

Jaunais lauku korespondents strādāja par lasītavas pārzini. Bieži noorganizēja pārrunās ar zemniekiem, kolektīvu grāmatu lasīšanu. Viņš izbrauca uz citiem rajoniem, reizēm devās pašos meža nostūros un nomaļās sādžās daudzas verstis no satiksmes ceļiem. Sie braucieni, tikšanas ar cilvēkiem, ar dzīvi darīja viņu bagātāku, notikumi nogulsnējās atmiņā, lai pēc tain, no jauna pārdomāti, it kā tikko ieraudzīti, atdzīvotos nākamo gramatu lappusēs.

Tajā pašā laikā Koņičevs mācījās. Nešķirdamics no ciema, no sava pamatdarba, viņš mācījās guberņas padomju un partijas darbinieku skolā, pēc tam l.iteratūras institūtā, kari tverdams zināšanas. Sai perioda viņš, pēc paša ieskatiem, atradās spēcīgā Demjana Bednija ietekmē. «Divdesmitajos gados es desmitiem reižu lasīju vīriem Demjana Bednija dzejoļus,» atceras Koņičevs, redzēju, cik cilvēki tos labi saprot, un domāju, ka jāraksta tikai tā.»

1929. gadā Vologdā iznāk Konstantina Koņičeva pirmā stāstu grāmata «Lauku takas», bet pēc tam visdažādākās izdevniecības laiž klajā viņa sarakstītos darbus: «Malienas», «Lauku stāsts», «Plaša vēriena cilvēki», «Stāsts par Vereščaginu», «Stāsts par Fedotu Subinu» un daudz citu stāstu un aprakstu.

Līdz ar Koņičeva pirmajiem so|iem literatūrā par neatņemamu viņa daiļrades sastāvdaļu kļūst ateisma tēma. Jau divdesmitajos gados viņš lasīja saviem novadniekiem «bezdievīgus» dzejoļus, atmaskodams «melnsvārču mehāniku», dieva kalpu «.ielo viltu». Dzimtajā ciemā organizēdams «komjauniešu lieldienas», viņš pats uzraksta un uzved tautas namā lugu «Lieldienu priekšvakarā». «Zemnieki to uzņēma ar milzīgu interesi,» Koņičevs atceras, «ļaužu bija kā piebāzts. Divās baznīcās tik daudz nesaietu.» Luga beidzās ar dzejoli, kura izteikta pārliecība, ka ir tuvu diena,

Kad zinātne mums ceļu rādīs. Neviens no mums vairs negaidīs Ne brīnumus, ne arī ticēs. Ka Kristus kādreiz atdzimis .. .

Koņičevs daudzos savos darbos atmasko reliģiju un tās kalpotājus, kas gadsimtiem ilgi krāpuši vienkāršo tautu. Antireliģiskie motīvi kā. sarkans pavediens caurauž vienu no viņa pirmajām grāmatām — «Lauku stāsts», ko atzīmējis A. Serafimovičs. Un vienalga, lai kādai Koņičeva grāmatai ari pievērstos lasītajs, gandrīz katrā viņš atradis nesamierināmu attieksmi pret reliģiju. Tas ir raksturīgs rakstniekam ateistam.

Sevišķi spilgti šī autora neiecietība pret reliģiju izpaudusies stāstā «Galaktiona Periņina krišana», kur rakstnieks, izmantodams patiesu notikumu, ar mākslinieciskās izteiksmes līdzekļiem pratis parādīt «melnsvārču mehānikas» sabrukumu mūsdienas. Reizē ar to viņš ar neslēptu nicinājumu stasta par cilvēkiem, kurus dzīšanās pēc lielā rubļa un bezprincipialitāte padara par baznīcas viltību līdzdalībniekiem. Bet tieši šie cilvēki taču palīdz baznīcas kalpiem turēt sava ietekme ticīgos.

Stāsts «Galaktiona Periņina krišana» liks padomāt tiem, kas reizēm, piekāpjoties reliģijas kalpotājiem, neredz tur nekā ļauna. Tas liks padomāt cilvēkiem, kas kļuvuši par baznīcas viltus upuri. Un šeit slēpjas K. Koņičeva stāsta ietekmīgums.

Konstantins Koņičevs nodzīvojis bagātu mūžu. Bet cik daudz interesanta vēl nākotnē!

Man atkal nāk atmiņā Ļeņingrada, «Astorija». Rakstnieks stāsta par saviem plāniem: vēl daudz jābraukā, daudz jāredz, daudz jauzzina un, protams, jāuzraksta.

Apbrīnojama enerģija ir šim cilvēkam! Un mēs ticam, ka viņš aizbrauks, redzēs, uzzinās un par daudz ko pastāstīs jaunās gramatās, ar kuram lasītajs vēl iepazīsies.

A. Belovs

K. Koņičevs GALAKTIONA PER1N1NA KRIŠANA

Tulkojusi Z Kļaviņa Redaktore Dz. Dāvidsone Māksi redaktors A. Galcviuss Vāku zīmējis I. Zvagūzis Tchn. redaktors A. Mironovs Korektore A. Briee Nodota salikšanai 19G6 (?. 7. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 7. decembri. Papīra formāts 70X108'.'». 1.63 fiz. Iespiedi.; 2,24 H7sk. iespiedi.: 2,79 izdevn. I. Metiens 15 000 eks Maksā 8 kap izdevniecība «I.iesma> Rīgā, Padomju bulv. 24 Izdevn. Nr. 20052 SP 1013. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 23. tipogrāfijā Jelgavā, Raiņa ielā 27. Pašūt. Nr. 4162. K2

SĒRIJĀ «ATEISTISKĀS DAIĻLITERATŪRAS BIBLIOTĒKA» IZNĀK ŠĀDAS BROŠŪRAS:

P. Buls

BRĪNUMS Krājums

NOSLĒPUMI AP MUMS J. Hašeks

BRIESMĪGAIS ZVĒRESTS M. Zoščenko

GRĒKSŪDZE L. Lenčs

SKAISTUĻU ALBUMS V. Ardovs

BURVJU DZIRA I. Koviņka

SVĒTAS AUSIS I. Kostjukovs

TĀ KUNGA KALPI

Content

Koņičevs Konstantins Galaktiona Periņina krišana

K. KOŅĪCEVS