Lavreckiss Jāzeps

Kardināli iet uz elli

Jāzeps Lavreckiss

Kardināli iet uz elli

PSKP Programā teikts: «Arvien lielāku nozīmi imperiālisma politiskajā un ideoloģiskajā arsenālā iegūst klerikālisms. Tas neierobežojas ar baznīcas un tās plaši sazarotā aparāta izmantošanu. Tagad tam ir pašam savas lielas politiskas partijas, kas ir pie varas daudzās kapitālistiskajās zemēs. Monopoli devīgi finansē klerikālās partijas un organizācijas, kas izmanto darbaļaužu reliģiskās jūtas, viņu māņticību un aizspriedumus.»

Viens no mūsdienu klerikālisma balstiem ir Vatikāns. Kardinālu — šo katoļu baznīcas augstmaņu purpura mantijas sedz politiskas dēkas, netīrus finansu darījumus un daudzus skandālus, kuros iejaukti ievērojami katoļu baznīcas darbinieki. Vatikānā trako kaislības — dzīšanās pēc varas un mantas. Katoļu augsto amatpersonu rīcība skaidri parāda visai pasaulei, kam viņi kalpo, kā intereses viņi sargā. Baznīcas tēviem netīk atklāti runāt par saviem darbiem, tomēr presē bieži iekļūst fakti, kas ļauj ieskatīties «svētā krēslo» noslēpumos.

PSRS ZA Etnogrāfijas institūta vecākais zinātniskais līdzstrādnieks J. Lavreckis ir pazīstams padomju speciālists mūsdienu katolicisma vēsturē un ir sarakstījis vairākas plaši pazīstamas grāmatas par šo jautājumu. Balstoties uz lielu faktu materiālu, viņš dzīvi, spilgti un pārliecinoši stāsta lasītājam par tagadējā pāvesta Jāņa XXIII ievēlēšanas aizkulisēm, par baznīcas augstmaņu politiskajām intrigām, par garīdznieku kontrrevolucionāro darbību Kubā, par atbalstu, kādu katoļu misionāri sniedz beļģu imperiālistiem Kongo zemē, par Vatikāna provokācijām Romā 1960. gada Olimpisko spēļu laikā, par katoļu baznīcas izturēšanos pret cilvēka pirmo lidojumu kosmosā un vēl par daudz ko citu. Grāmatā ir daudz fotouzņēmumu un karikatūru, kas vispusīgi ilustrē katoļu baznīcas augsto amatpersonu rīcību visās pasaules daļās.

Izlasījis grāmatu, lasītājs būs vienis prātis ar autoru, ka katoļu baznīcas «svētajiem tēviem» nav nekādu izredžu iekļūt debesu valstībā, bet saskaņā ar viņu pašu sludinātajiem evaņģēliskajiem principiem tiem ir visas izredzes nonākt ellē.

PRIEKŠVĀRDĀ VIETĀ

Pa labi no Svētā Pētera katedrāles Romā atrodas Apustuļu pils; tur otrā stāva stūra zālē, tā saucamajā Bibliotēkā, pie liela marmora galda, kuru grezno masīvs zelta telefons (Amerikas miljonāru dāvana), sēž sirmgalvis. Viņš ir vidēja auguma, tukls, sārtiem vaigiem un rupjiem vaibstiem, ģērbies baltā garīdznieka tērpā, baltu cepurīti galvā, melnām samta kurpēm kājās, smaragdiem bagātīgi izrotātu zelta krustu uz krūtīm. Labās rokas pirkstā viņam gredzens ar milzīgu topāzu. Tas ir viens no mūsu grāmatas varoņiem — «svētais tēvs» Jānis XXIII, pasaulīgajā dzīvē Andželo Džuzepe Ronkalli, «laimīgi valdošais» — kā par viņu raksta oficiālajos dokumentos — Romas pāvests, augstais pontifekss — Romas apustuliskās katoļu baznīcas augstpriesteris.

Pulkstenis rāda astoņi. Pēc dažām minūtēm Bibliotēkā ienāks jaunais valsts sekretārs kardināls Amleto Čiko-niani. Viņš atnesīs pastu, depešas, vēstuļu, vēstījumu un encikliku projektus, kongregāciju, komisiju un citu Romas kūrijas (baznīcas pārvaldes) orgānu lēmumus un rezolūcijas un sāks glaimīgā balsī amerikāniski lietišķi dot dažādus paskaidrojumus. Divdesmit piecus gadus Čikoniani bijis Vatikāna diplomātiskais pārstāvis Vašingtonā.

Jānis XXIII ļoti nelabprāt iecēla viņu par valsts sekretāru. Čikoniani ir agresīvo un nemierīgo, kareivisko un politiski tuvredzīgo Amerikas kardinālu uzticības persona. Bet ko lai dara, pat «svētais tēvs» dažreiz nespēj pretoties un ir spiests piekāpties ...

Pāvests izskatās norūpējies. Cik ātri rit laiks! Trīs gadus viņš jau sēž pāvesta krēslā un nav paspējis paveikt ne desmito daļu no nodomātajiem darbiem. Vispasaules koncils bija jāatliek uz 1962. gadu. Bet vai viņš nodzīvos līdz šim ilgotajam notikumam, vai koncila laurus neiegūs viņa pēctecis? Ja viņš varētu būt par pāvestu kaut pusi tā laika, cik viņa priekštecis Pijs XII! Bet viņam, Jānim XXIII, lāgā neveicas. Ar kādām pūlēm, grūtībām, pazemojumiem un citiem upuriem viņš ieguva šo balto cepurīti un šo krēslu pie marmora galda! Bet Pačelli gandrīz vai no bērna autiņiem valkāja pāvesta tiāru. Pačelli, aristokrātiskas dzimtas atvasīte, tūlīt pēc semināra beigšanas sāka strādāt valsts sekretariātā, kur dažu gadu laikā taisīja spožu karjeru. Pēc tam — nuncijs Vācijā, valsts sekretārs un beidzot Romas pāvests. Veselus deviņpadsmit gadus viņš nosēdēja šinī krēslā pie šā galda.

Jānis XXIII nosodoši raugās sava priekšteča portretā, kas karājās viņa priekšā pie Bibliotēkas sienas. «Tu neatstāji man labu mantojumu, Eudženio,» čukst pāvests, un, kā vienmēr tādos gadījumos, viņa atmiņā ataust notikumi 1958. gada beigās: Pija XII nāve, konklāvs, kronēšana.

Kluss klauvējiens pie durvīm vēstī Čikoniani ierašanos un pārtrauc pāvesta pārdomas. Viņš instinktīvi saslienas krēslā un ar kāju piespiež grīdā ierīkoto elektriskā zvana pogu. Durvis atveras — kabinetā ienāk vecs vīrs ar zelta brillēm, sarkanā kardināla cepurē. Aiz briļļu stikliem slēpjas mazas, brūnas ačeles un caururbjošs skatiens. Viņam rokā milzīgs, ar papīriem cieši piebāzts dzeltenas ādas portfelis, kas atgādina vecmodīgu ceļa somu.

Dieva vietniekam zemes virsū sākas darba diena . ..

PIRMĀ NODAĻA. KARDINĀLI IET UZ ELLI...

KĀDA PONTIFIKATA BEIGAS

. . . 1958. gada septembris. Pāvesta ārpilsētas pils telpās mazajā Kastelgandolfas pilsētiņā valda satraukts klusums. Šurp un turp pa pili klusu staigā prelāti savās purpura, aveņkrāsas un violetās mantijās. Kā sazvērnieki sačukstas ārzemju diplomāti, cieši saspiedušies milzīgās troņa zāles nišās. Pie pāvesta guļamistabas durvīm kā sastinguši ar skumjam sejām stāv gvardi.

Romas pāvests Pijs XII mirst. Viņa agonija, kuras gai-tai seko ne tikai prelāti, bet arī šīs pasaules varenie, ir mokoša un ilga. Liekas, ka Pija XII dvēsele negrib atstāt iznīcīgo miesu, baidīdamās no tās pašas «pastarās tiesas», ar kuru pāvests draudēja visiem, kas bija iedrošinājušies viņam nepaklausīt.

Tiem, kas arvien vēl cer uz pāvesta brīnišķīgu izveseļošanos, Pija XII personīgais ārsts Galeaci-Lizi, plecīgs, gadus piecdesmit piecus vecs vīrs ar zelta brillēm, saka savā mierīgajā, mazliet aizsmakušajā balsī:

— Nāvei brīnumi nepatīk. Neizbēgamais notiks, vēl jo vairāk tāpēc, ka manu augsto pacientu jau sen gaida labākā pasaulē. Viņš pats to man bieži ir teicis ...

Ai, šis Galeaci-Lizi! Un kādēļ gan viņam tik akli ticēja pāvests Pijs XII? Visai Romai taču bija zināms, ka Galeaci ir sibarīts un «liberālis», ka viņam nederdzas saieties ar ļaudīm, kuru reputāciju nevar uzskatīt par neaptraipītu, un ka tas viss ir sagādājis daudz raižu viņa augstajam

pacientam. Tā, piemēram, sakarā ar kādas jaunavas Montezi nogalināšanu Romā 1957. gadā tiesa noskaidroja, ka Montezi nogalināta Galeaci-Lizi vasarnīcā, kuru īrēja afērists, viltus marķīzs Ugo Montanja, kas tirgojās ar narkotiskām vielām. Grāfs Galeaci-Lizi bija Montanas draugs un ar savu brāļadēlu Enriko, pāvesta arhitektu, un Vatikāna prelātiem Andželini un Bernardini piedalījās Montanjas orģijās.

Vatikāns darīja visu iespējamo, lai notušētu Montezi lietu. To uztrauca Montanjas mīļākās Marijas Kalio atmaskojošā liecība, jo viņa bija viena no pirmajiem lieciniekiem, kas norādīja, ka Galeaci-Lizi piedalījies orģijās Montanjas villā «Kapokota». Vatikāns mēģināja panākt, lai šī viņam tik bīstamā lieciniece atteiktos no saviem izteicieniem. Šajā nolūkā Marijas Kalio biktstēvs viņu pierunāja satikties ar jezuītiem del Olio un Rotondi, pāvesta tuviem padortiniekiem.

Kad cietušās puses advokāti Olio piespieda pie sienas, viņš tiesā atzinās: «Es aicināju Kalio atteikties no viņas aplamas rīcības un neiejaukt šai skandālā nevainojamus politiskus darbiniekus un baznīcas vīrus.» Bet, tā kā Kalio uzturēja spēkā savu apsūdzību, jezuīti aizsūtīja viņu uz kādu no Romas klosteriem, kur klostera priekšnieces uzraudzība šo liecinieci joprojām «apstrādāja» policijas ģenerālis Perlone. Jezuītiem un policistiem tomēr neizdevās pierunāt Kalio un citus lieciniekus. Kad vispārējais sašutums par valsts iestāžu iecietīgo izturēšanos pret noziedzniekiem bija sasniedzis kulminācijas punktu, kristīgo demokrātu valdība — četrus gadus pēc nozieguma izdarīšanas — nolēma nodot tiesai visus, kas vainojami Montezi nogalināšanā.

Montezi nogalināšanas prāva satrauca Itālijas sabiedrisko domu un parādīja (jau kuro reizi!) kristīgo demokrātu augstāko aprindu un Vatikāna augstmaņu riebīgo morālisko pagrimumu. Turklāt baznīcas hierarhija neatrada par vajadzīgu pateikt savas domas šai sakarā, cerēdama, ka tiesa vainīgos attaisnos. «Sv. kancelejas» kongregācija (inkvizīcija), kas tik labprāt nosoda un tik zibeņātri rīkojas, kad jāvēršas pret progresīvo katoļu «grēkiem», līdz šim nav lietojusi nekādas sankcijas ne pret prelātiem, kas piedalījušies orģijās «Kapokotā», ne pret jezuītu tēviem, kas mēģināja piespiest Kalio dot nepatiesu liecību.

Arī pēc Montezi prāvas pāvests Pijs XII joprojām izmantoja sava ārsta Galeaci-Lizi — afērista un izvirtuļa Montanjas orģiju dalībnieka pakalpojumus.

Ja Pijs XII būtu zinājis, kā viņam atmaksās Galeaci-Lizi par atbalstu un protežēšanu, viņš droši vien būtu citādi izturējies pret sava galma eskulapa «nerātnībām». Bet mirušie, ja arī viņi būtu bijuši dieva vietnieki virs zemes, nevar (pretēji baznīcas apgalvojumiem) ietekmēt dzīvo likteni. To tad arī izmantoja Galeaci-Lizi.

Galeaci-Lizi vadīja ārstu grupu, kas ārstēja pāvestu viņa beidzamās slimības laikā. Būdams pāvesta galvenais ārsts, Galeaci-Lizi izmantoja savu stāvokli un slepeni izdarīja vairākus mirstošā pāvesta uzņēmumus. Viņš uzņēma pāvestu — dieva vietnieku! — tai brīdī, kad viņam taisīja klizmu, pārlēja asinis, palīdzēja izdarīt dabiskās vajadzības. Uzņēmumus un savas piezīmes par pāvesta pēdējām dzīves dienām Galeaci-Lizi par sešiem miljoniem franku pārdeva franču laikrakstam «Paris-match». Šo materiālu publicēšana izraisīja lielu sašutumu visdažādākajos Itālijas sabiedrības slāņos. Galeaci-Lizi piezīmēs bija ļoti daudz naturālistisku sīkumu. Ārsts apgalvoja, ka viņa augstā pacienta līķis trūdējis neticami ātri un kapličā bijusi tāda smirdoņa, ka tur dežurējošie pāvesta gvardi bieži vēmuši... Kad klerikālā prese pārmeta Galeaci-Lizi, ka viņš zaimojot pāvesta piemiņu, bijušais dieva vietnieka draugs atbildēja, ka viņš, būdams ārsts, uzskatot sevi par materiālistu (!) un tāpēc esot aprakstījis sava pacienta slimības norisi, neņemdams, tā sakot, vērā viņa pārdabiskās funkcijas.

Pēc šī skandalozā notikuma buržuāziskā prese pūlējās raksturot ārstu Galeaci-Lizi kā afēristu, kas aiz pārpratuma ieguvis dieva vietnieka uzticību. Bet Galeaci-Lizi nebija izņēmums. «Aģentūras un laikraksti,» rakstīja šai sakarā Itālijas Komunistiskās partijas orgāns «L'Unitā», «kas maksāja par Galeaci-Lizi materiāliem, nav pornogrāfiskas lapeles, kuras pārdod paslepen, bet «Rietumu civilizācijas» balsti, un pats Galeaci-Lizi nav sēne, kas nezin no kurienes radusies Vatikāna mūros; viņš ir tuvs draugs «Katoļu rīcības» prezidentam Džedam, tuvs draugs daudziem kardināliem, un tie taču uzticēja viņam Romas pāvesta dzīvību. Galeaci-Lizi ir viens no tiem daudzajiem, kas uzpeldēja baznīcas «politizācijas» laikā un kas ar pāvesta portretu sedz savas politiskās afēras un finansu afēras.

Kādreiz ļaudis teica par Montanju: vai tad daži avantūristi varētu draudzēties ar ministriem un kardināliem, ja šiem avantūristiem nebūtu labvēlīga ar visdažādākiem netikumiem piesātinātā atmosfēra, ja viņus nesargātu vesela savstarpēju garantiju sistēma? Kad Galeaci-Lizi bija iejaukts vulgārā skandālā, neviens neiedrošinājās viņu aizskart. Tagad šis ārsts, kam vairs nav augsta labvēļa, saņēmis algu pēc nopelniem. Bet pārējiem, ko protežē varas orgāni, — kas tiem var draudēt?»[1]

Izrādījās, ka īsti godīgs cilvēks nebija arī otrā Pija XII uzticības persona — viņa saimniecības vadītāja mūķene Paskualina Lepherte, pēc tautības vāciete, kas viņam bija kalpojusi daudzus gadus. Pēc pāvesta nāves uzņēmīgā Paskualina piesavinājās nelaiķa intīmās dienasgrāmatas un pārdeva tās Pačelli ģimenei, kuras pārstāvji cer, ka jaunais pāvests, baidīdamies no šo dienasgrāmatu publicēšanas, atstās viņiem ienesīgos amatus Vatikānā.[2] Pašlaik Paskualina Lepherte uzturas amerikāņu seminārā Romā, baudīdama kardināla Spēlmaņa labvēlību.[3]

Par Pija XII nāvi «Tempo», kāds no Romas buržuāziskajiem laikrakstiem, paziņoja dažas stundas pirms notikušā fakta. Drīz noskaidrojās, ka tas, saudzīgi izsakoties, ir bijis nepatīkama pārpratuma rezultāts. Izrādās, ka laikraksta pārstāvis, gribēdams aizsteigties priekšā saviem konkurentiem un pirmais paziņot par šo notikumu, bija vienojies (protams, par attiecīgu atlīdzību) ar kādu pre-lātu, kas drīkstēja iet pāvesta istabās, ka šis prelāts signalizēs par pāvesta nāvi, atverot kādu vēdlodziņu. Vēdlodziņu tiešām atvēra, bet to nejauši izdarīja cits prelāts, gribēdams tikai izvēdināt telpas. Žurnālists, kas novēroja vēdlodziņu, nodomāja, ka tas ir norunātais signāls, tūlīt ziņoja redakcijai, un laikraksts ar Pija XII nāves ziņu iznāca dažas stundas pirms pāvesta dvēseles šķiršanās no miesas.

Ar Vatikāna noslēpumiem labprāt tirgojās ne_ tikai prelāti, bet arī pāvesta žandarmi. Vienu no viņiem, Ādolfu Rikersu, pieķēra ziņu sniegšanā žurnālistiem un atlaida no darba. Atriebdamies Rikerss 1959. gada 8. aprīlī šāva ut pāvesta šveiciešu gvardes komandieri pulkvedi Nol-bertu Nunlistu un to smagi ievainoja kaklā un krūtīs.

Vatikāns ir pati mazākā valsts pasaulē. Tanī ir tikai kāds tūkstotis iedzīvotāju. Bet šinī valstī kūsā kapitālistiskas kaislības, un no tām pati stiprākā, varenākā, visgrūtāk pārvaramā ir mantkārības kaisle.

Velti Vatikāna propagandas speciālisti, gribēdami balstīt stipri iedragāto baznīcas autoritāti, izlaida baumas, ka Pijs XII savas dzīves beidzamajos gados esot darījis brīnumus, redzējis dievišķīgas parādības un pirms nāves pie viņa esot ieradies pats Jēzus Kristus un ar viņu sarunājies. Fakti liecina, ka «svētais» Pijs XII tuvināja sev afēristus, avantūristus, amorālus un pagrimušus spekulantus, kas vienmēr bija gatavi par trīsdesmit sudraba gabaliem pārdot gan dievu, gan pāvestu, gan savu pašu dvēseli.

Cik stipri Pijs XII diskreditējis sevi ticīgo acīs, to var spriest pēc šāda diezgan vaļsirdīga viņa pontifikāta vērtējuma, ko devis amerikāņu žurnālists Roberts Nevins: «Pat paši dedzīgākie Pija XII piekritēji bija spiesti atzīt, ka viņa valdīšanas beidzamajos gados daudz kas nebija kārtībā. Kaut gan Pijs XII pieņēma tūkstošiem svētceļo-tāju, viņš tomēr arvien vairāk norobežojās no ārpasaules un bija atkarīgs no tās informācijas, ko tam sniedza neliela personu grupa.

Ir diezgan interesanti, ka šai tuvinieku grupā bija gandrīz vairāk vāciešu nekā itāliešu. Jezuīti —viņa sekretāri un eksperti bija vācieši, viņa biktstēvs bija vācietis. Divi Pijam XII vistuvākie cilvēki, ko viņš pieņēma biežāk nekā pārējos, nebija priesteri. Viens no tiem bija viņa brāļadēls prinčipe Karlo Pačelli, jurists un veikalnieks, kam pēckara gados Vatikānā bija ļoti liela teikšana. Pēc Vatikāna izziņu grāmatas 1958. gadam, viņam bija vienpadsmit dažādi amati. Pats svarīgākais no tiem bija galvenā juridiskā padomnieka postenis tajā kongregācijā, kas pārvalda Vatikāna milzīgos īpašumus vairāku miljardu dolāru vērtībā.

Otrs cilvēks, kas bija tuvs Pijam XII, bija inženieris grāfs Pietro Enriko Galeaci... Oficiāli viņš bija Vatikāna arhitekts. Bet dažādie grāfa Galeaci amati bija vairāk vai mazāk paralēli viņa tuvā drauga prinčipes Karlo amatiem. Šeit piezīmēsim, ka grāfs Galeaci ir tuvs Ņujorkas arhibīskapa kardināla Frensisa Spēlmaņa draugs ...

No prelātiem Piju XII regulāri apmeklēja tikai daži valsts sekretariāta ierēdņi. Divi jezuīti — Rikardo Lombardi un Virdžilio Rotondi, kas nodibināja organizāciju «Cīnītāji par labāku pasauli», īstenībā vadīja visu pāvesta administrācijas mehānismu. Viņu rīcība dažkārt bija pilnīgā pretstatā ar baznīcas tradīcijām. Tā, piemēram, viņiem bija atļauts lasīt lekcijas, pašas īstākās lekcijas bīskapiem un citiem prelātiem, kam tie izskaidroja Vatikāna politisko orientāciju. Viens no viņu klausītājiem pirms dažiem gadiem bija arī pats kardināls Ronkalli.

Pāvests Pijs XII pēdējos gados bija atcēlis regulārās bīskapu audiences un vairs tās neatjaunoja. Viņa laikā kardinālu kolēģija gandrīz nemaz nedarbojās. Kas gan tad visu vadīja? Cik var spriest, četru vai piecu kardinālu grupa, kam ar kardinālu Nikolu Kanali priekšgalā pirms dažiem gadiem bija izdevies saņemt savās rokās visus svarīgākos posteņus Vatikāna administrācijā. Kardināls Kanali bija ne tikai valdības galva Vatikāna valstī, bet arī pārzināja valsts finanses. Tomēr pēdējos gados pat Kanali nedabūja bieži redzēt Piju XII. Kanali, augstākā baznīcas amatpersona, varētu domāt, pats ietekmīgākais kūrijas darbinieks, bija pilnīgi atkarīgs no prinčipes Karlo Pačelli un grāfa Galeaci.

Pēdējos gados, galvenokārt sliktas veselības dēļ, Pijs XII pieņēma bīskapus arvien retāk. Šai laikā Vatikāna pārvalde sasniedza vēl neredzētu centralizācijas pakāpi. Izveidojās oligarhija ... Pāvests nerūpējās, lai nebūtu vakantu vietu Vatikānā, un nesasauca konsistoriju jaunu kardinālu iecelšanai. Kardinālu skaits samazinājās no 70 līdz 54, puse no tiem bija tik veci, ka Pija XII bērēs viņi tikai ar grūtībām varēja kājām aiziet no viena Sv. Pētera katedrāles gala līdz otram.»[4]

No visa tā amerikāņu žurnālists secina, ka līdz ar Pija XII nāvi vajadzēja radikāli reorganizēt Vatikāna pārvaldes aparātu. Bet vai tas bija vienīgais, par ko būtu jārunā?

PĀRMAIŅAS «DEBESU KANCELEJĀ»

Nav tāda kardināla, kas nesapņotu kļūt par pāvestu un neuzskatītu sevi par «papabile», tas ir, par kandidātu pāvesta amatam. Dedzīgā vēlēšanās kļūt par pāvestu rada ne mazāk dedzīgu vēlēšanos, kaut nomirtu valdošais pāvests. Pijs XI mēdza teikt, ka pavests esot kardināls, kas vairs nevēlas pāvesta nāvi. Vatikāna gadsimtu ilgajā vēsturē daudz kas ir noticis konklāvos — kardinālu sanāksmēs, kur ievēlē katoļu baznīcas galvu. Pāvesta krēslā ir sēdējuši dažādi cilvēki — nežēlīgi un gļēvi, muļķīgi un viltīgi, varas kāri un uzpūtīgi, mācīti un nemācīti, jauni vīri un sirmgalvji, itālieši un ārzemnieki.1

Bieži paši drošākie kandidāti pāvesta amatam konklāvā piedzīvo neveiksmi. Šai sakarā ir pat sakāmvārds: kas ieiet konklāvā kā pāvests, iznāk no tā kā kardināls. Pāvestu parasti ievēlē, savstarpēji vienojoties dažādiem grupējumiem, kas kontrolē baznīcas aparātu — Romas kūriju.

Senāk par pāvestu visbiežāk ievēlēja kādu no pašiem vecākajiem kardināliem cerībā, ka viņš pārāk ilgi nepaliks savā amatā.

Trīs pāvesti miruši mēnesi pēc savas ievēlēšanas, seši pāvesti pat vēl agrāk. Bonifācijs XI bija par pāvestu tikai piecpadsmit dienas un pāvests Etjēns — trīs dienas.

Divdesmitā gadsimta sākumā kāds tā laika rakstnieks par «vecuma problēmu» izteicās šādi: «Ilgs pāvesta mūžs, pēc Vatikāna ieskatiem, nav nekāds nopelns ... Kardināli un starp tiem «papabiles» ir tanī vecumā, kad nav laika ilgi gaidīt. Pārāk ilgs pontifikāts izgaisina daudz godkārīgu cerību. Ilga pontifikāta laikā Vatikānā nav nekādas «kustības». Pašus labākos, pašus augstākos, pašus ienesīgākos amatus ieņem pāvesta radinieki. «Papabiles» radinieki gaida, dzīvo «ēnā», noveco, zaudē cerības. Izņemot pāvesta ģimeni, nevienai no pāvestam tuvu stāvošām personām nevar patikt ieildzis pontifikāts. Tā rodas leģendas, kas saistās ar Vatikānu, •— leģendas par pāvestiem, ko senos laikos esot nogalinājuši, ja viņi dzīvojuši pārāk ilgi. Cik patiesības šajās senajās leģendās, to, protams, zina tikai Vatikāna arhīvi.»

Viduslaikos pāvesta vēlēšanas norisinājās vētraini un bieži vien ilga nedēļām, pat mēnešiem. Pāvesta amata kandidāti pirka kardinālu balsis par pasakainām summām. Kandidātus atbalstīja ķeizari, karaļi, vietējie feodāļi, baņķieri. Dažreiz konklāvā notika šķelšanās. Daļa kardinālu atteicās paklausīt jaunajam pāvestam un proklamēja par pāvestu citu kandidātu. Šo «nelikumīgo» pāvestu sauca par pretpāvestu, bet, ja viņam izdevās gāzt savu konku-

1 No 217 pāvestiem, kas oficiāli ierakstīti Vatikāna sarakstos, 41 nav itālietis pēc tautības.

rentu un pakļaut sev baznīcas valdību — Romas kūriju, tad viņš savukārt kļuva par likumīgu pāvestu. Tādu pret-pāvestu baznīcas vēsturē ir daži desmiti.

Konklāvi dažreiz ilga vairākus mēnešus, bet XIII gadsimta vidū bija gadījums, kad kardināli, kas piedalījās konklāvā mazā Romas apgabala pilsētiņā Veletri, divus gadus un deviņus mēnešus nevarēja vienoties par jauna pāvesta ievēlēšanu. Kardinālu rīcība izraisīja ticīgo sašutumu, tie «eminences» ieslēdza pilī un brīdināja, ka viņi tur paliks tik ilgi, kamēr ievēlēs pāvestu. Kardināli turpināja diskutus un strīdus. Tad Veletri iedzīvotāji noplēsa pilij jumtu un konklāvā dalībniekiem izsniedza tikai maizi un ūdeni. Bija ziema. Drīz vien aukstums un bads piespieda kardinālus vienoties, un par pāvestu ievēlēja Gregoriju X.

Lai piespiestu kardinālus ātrāk ievēlēt pāvestu, Gregorys X izstrādāja īpašu procedūru, kas ar nelielām izmaiņām ir saglabājusies līdz mūsu dienām. Kardinālus parasti ieslēdz —- «iemūrē» ēkā, kurā notiek konklāvs. No šīs ēkas viņus izlaiž tikai pēc pāvesta ievēlēšanas. Trīs dienas pēc konklāvā atklāšanas kardināliem paredzēta samazināta uztura deva, bet pēc astoņām dienām viņiem dod tikai maizi, ūdeni un vīnu.

Pēdējos gadu desmitos konklāvā sēdes notiek Apustuļu pils kreisā spārna otrajā stāvā, tur, kur atrodas Siksta kapela, ko ar savām ievērojamām freskām apgleznojis Mikel-andželo. Katram kardinālam ir tiesības ņemt līdz uz kon-klāvu divus sekretārus — vienu garīdznieku un otru laju, kā arī ārstu un citu medicīnas personālu, ja viņam tāds vajadzīgs. Turklāt telpās, kur notiek konklāvā sēdes, atrodas arī vairāku desmitu cilvēku liels apkalpojošais personāls: sulaiņi, pavāri utt. Pavisam šais telpās ir ap trīssimt cilvēku. Visi konklāvā dalībnieku sakari ar ārpasauli (telefons, telegrāfs utt.) tiek uzskatīti par pārtrauktiem, katru rītu pa speciālu lūku konklāvā dalībniekiem nodod no ārpasaules svaigus produktus, pastu, laikrakstus utt.

Pāvesta ievēlēšanai vajadzīgs divu trešdaļu balsu vairākums plus vēl viena balss. Katru dienu notiek divi balsošanas gājieni — no rīta un vakarā. Pēc katras balsošanas biļetenus kardinālu klātbūtnē sadedzina. Ja neviens no kandidātiem nav dabūjis pāvesta ievēlēšanai vajadzīgo vairākumu, degošajiem biļeteniem pieliek klāt mitrus salmus, un tad no jumta dūmeņa veļas melni dūmi — tā ir

zīme žurnālistiem un ziņkārīgajiem, kas sapulcējušies Sv. Pētera laukumā, ka pāvests vēl nav ievēlēts. Balti dūmi no dūmeņa turpretim vēsti, ka kardināli ir vienojušies un pāvesta amata kandidāts beidzot dabūjis vajadzīgo balsu skaitu.

1958. gadā mēģināja uzlabot šo diezgan primitīvo, bet pilnīgi drošo signalizāciju. Kardināli, gribēdami parādīt, ka neatpaliek attīstībā, šoreiz nolēma aizvietot salmus ar speciālu ķīmisku preparātu, kas tomēr neattaisnoja uz to liktās cerības. Melno dūmu vietā no dūmeņa sāka nākt zili dūmi, un žurnālisti bija neziņā, ko tas gan varētu nozīmēt.

Pieklājība prasa, lai kandidāts, kas dabūjis balsu vairākumu, izliktos pazemīgs, kristu uz ceļiem savu vēlētāju priekšā, apgalvotu, ka viņi ievēlējuši necienīgu personu, un viskategoriskākajā veidā atteiktos no tik augsta goda. Bet, izrādot šādu pazemību, jāievēro arī mērs. Pijs X (1903—1914), pārāk neatlaidīgi atteikdamies dot piekrišanu savai ievēlēšanai par pāvestu, nokaitināja kardinā-oo 1us, un tie viņu apvainoja ne tikai ar vārdiem, bet arī ar

darbiem.

Pirms konklāvā, kam vajadzēja ievēlēt Pija XII pēcteci, pasaules presē tika izteikti dažādi minējumi un prognozes par vēlēšanu rezultātiem, tika novērtētas dažādu «papabilu» — pāvesta tiāras pretendentu izredzes un iespējas.

«Atlantiskā» pāvesta, «aukstā kara» piekritēja un komunisma fanātiskā ienaidnieka Pija XII nāve radīja zināmu satraukumu imperiālistu aprindās, kas bija ieinteresētas, lai turpinātos drudžainā bruņošanās un starptautiskais saspīlējums. Šīs aprindas sāka enerģiski rīkoties, lai tiktu ievēlēts kāds Pija XII domubiedrs.

Romā — it kā uz Pija XII bērēm — steidzīgi ieradās pats toreizējais ASV valsts sekretārs Džons Fosters Dal-less. ASV ārlietu resora galva cildināja Pija XII politiskos nopelnus Rietumu priekšā un lika saprast uz kon-klāvu atbraukušajiem kardināliem — ASV valdība cerot, ka viņi ievēlēs tādu pāvestu, kas turpinās sava priekšteča politiku. Dallesu pavadīja labi pazīstamā Klēra Ljusa Busa, dedzīga katoliete, agrākā ASV vēstniece Romā, reakcionāro žurnālu «Life» un «Time» izdevēja Ljusa sieva, kas pēc Dallesa aizbraukšanas palika Romā «novērot» kardinālu kolēģijas darbību. Ljusa Busa kundzei, kā redzams, nedeva miera grāfienes Morocijas lauri. Šī grāfiene X gadsimtā iecēla par pāvestiem savus favorītus. ASV varas orgāni savā centībā tā aizrāvās, ka, mīdīdami kājām vispārpieņemtās starptautiskās normas, pieprasīja no Ungārijas valdības, lai tā izlaistu uz Romu kardinālu Mindsenti, aktīvo kontrrevolucionārā dumpja dalībnieku, kas no tautas tiesas bija paglābies ASV vēstniecībā Budapeštā. Protams, Mindsenti piedalīšanās konklāvā bija vajadzīga, lai stiprinātu tos spēkus, kuru uzvara bija vēlama Vatikānam.

Izdarīt attiecīgu spiedienu uz kardināliem mēģināja ne tikai Dalless un Ljusa Busa kundze, bet arī ASV sabiedrotie. Itālijas ārlietu ministrijas žurnāls «Esteri» atklāti pieprasīja no Vatikāna arī turpmāk tāpat atbalstīt «pretošanās fronti» komunistiskajai ideoloģijai, kā to bija darījis Pijs XII.

Reakcionāro aprindu spiediens uz konklāvu bija tik atklāts un cinisks, sakarā ar pāvesta troņa kandidātiem buržuāziskās preses saceltā kņada kļuva par tādu bulvāra sensāciju, ka pat Vatikāna oficiālais orgāns «L'Osserva-tore Romano» aiz pieklājības bija spiests protestēt pret tik nekautrīgu iejaukšanos katoļu baznīcas iekšējās lietās.

Jāatzīmē tomēr, ka līdztekus reakcionāro orgānu aicinājumiem ievēlēt par pāvestu kādu no kardināliem, kas būtu tikpat noteikts «vecā režīma» piekritējs, kāds bija Pijs XII, dažās klerikāļu aprindās bija dzirdamas arī saprātīgākas balsis, kas aicināja ievēlēt nevis «politisku», bet «reliģisku» pāvestu. Termins «reliģisks» nozīmētu tādu katoļu baznīcas galvu, kas tieši un atklāti neaizstāvētu «veco režīmu» un pirmām kārtām pievērstos tieši baznīcas lietām — teoloģiskiem, ētiskiem, garīgiem jautājumiem.

Daži pamatoja «reliģiskā» pāvesta ievēlēšanu ar to, ka Pija XII «atlantiskā» politika ir ievedusi baznīcu strupceļā, padarījusi Vatikānu par ASV valsts departamenta piedēkli, nav panākusi komunistu ietekmes mazināšanos tādās valstīs kā Itālija un Francija. «Reliģiskais» pāvests, kas būtu elastīgāks, diplomātiskāks, varētu ar labākiem panākumiem cīnīties pret komunismu.

Citi turpretim, ierosinādami ievēlēt «reliģisku» pāvestu, prasīja radikāli mainīt Vatikāna reakcionāro politiku, ievērot neitralitāti jautājumos, kas šķir Rietumus un Austrumus, kapitālistisko nometni un sociālistisko nometni. Lai ar politiku nodarbojas klerikālās organizācijas un partijas, teica šī virziena pārstāvji, turpretim garīgām

personam par politiskiem jautājumiem, vismaz oficiāli un publiski, jāizvairās izteikties.

1958. gada 25. oktobrī diezgan sakarsētā atmosfērā Vatikānā sanāca konklāvs jauna pāvesta ievēlēšanai. Tanī vajadzēja piedalīties 54 kardināliem, bet viens kardināls nomira konklāvā priekšvakarā, tātad pavisam tanī bija 53 «purpuroto»[5]. Lielum lielam dalībnieku vairākumam bija pāri par 70 gadiem. Dažus kardinālus ienesa konklāvā uz nestuvēm. Deviņdesmit divus gadus vecais Čīles kardināls Karo nomira tūlīt pēc konklāvā, bet ļaunas mēles melš, ka Karo aizgājis dieva mierā jau pašā konklāvā. Septiņdesmit deviņus gadus vecais kardināls Mikara, 82 gadus vecais Fosati, 86 gadus vecais della Kosta, 85 gadus vecais Tedeskini un tikpat vecais Fumasoni-Biondi vairāk atgādināja «dzīvus miroņus» nekā «papabiles», kuriem varētu būt kādas izredzes. Salīdzinājumā ar viņiem 69 gadus vecais kardināls Spelmans, 67 gadus vecais Lerkaro un pat 76 gadus vecais Ronkalli likās veselīgi, spēkpilni jaunekļi.

Konklāvā sēdes ilga trīs dienas. Kā vēlāk kļuva zināms, tas bijis viens no pašiem grūtākajiem konklāviem. Itālieši, kam tajā bija mazākums (17 kardinālu no 53), bija spiesti uzklausīt savu kolēģu domas no citām valstīm. Lielākā ārzemju kardinālu daļa bija par «pārejas» tipa kandidātu, tas ir, par tādu, kas varētu izlabot Pija XII valdīšanas rupjākās kļūdas, ievest kūrijā kārtību, pacelt Vatikāna autoritāti vispasaules sabiedrības acīs un ... aiziet dieva mierā, atbrīvojot vietu enerģiskākam darbiniekam. Citiem vārdiem izsakoties, vajadzēja ievēlēt tādu pāvestu, kas nebūtu pārāk jauns, tomēr nebūtu arī nevarīgs sirmgalvis, ne pārāk enerģisks un tomēr ne pasīvs, ne pārāk reakcionārs un tomēr ne progresīvs.

Tādām prasībām, kā likās, vislabāk atbilda 76 gadus vecais kardināls Ronkalli. Cēlies no zemnieku ģimenes, Ronkalli ar grūtībām bija izlauzis sev ceļu uz katoļu baznīcas augstākajām sfērām. Ilgu laiku viņš bija bīskapa sekretārs kādā Ziemeļitālijas eparhijā un pirmajā pasaules karā Sarkanā Krusta kapelāns. Tad 1925. gadā Pijs XI, kas arī daudzus gadus bija strādājis Ziemeļitālijā, uzaicināja Ronkalli kļūt par diplomātu. Nākošajos divdesmit gados Ronkalli izpildīja Vatikāna pārstāvja pienākumus Bulgārijā, Grieķijā un Turcijā. Tikai 1944. gadā Ronkalli

dabūja, no baznīcas karjeras viedokļa raugoties, izdevīgo Vatikāna nuncija posteni Parīzē, kā prēmiju par to Vatikāns parasti piešķir kardināla cepuri. Tas bija tai laikā, kad pat Vatikānā saprata, ka hitleriskās Vācijas sagrāve ir neizbēgama. Viens no Ronkalli uzdevumiem bija panākt, lai franču sabiedrība aizmirstu nepatīkamo iespaidu, kādu uz to bija atstājis Francijas episkopāts, sadarbodamies ar Petēnu un fašistiskajiem okupantiem. Pa daļai Ronkalli tas arī izdevās. Parīzē Ronkalli nodibināja draudzīgus sakarus ar daudziem buržuāziskiem politiskiem darbiniekiem un ar sociālistiskās partijas līderi Gi Mollē. Ronkalli diezgan labvēlīgi izturējās pret tā saukto garīdznieku-strād-nieku kustību, kas tomēr nebija par šķērsli vēlāk, kad viņš bija kļuvis par pāvestu, šo kustību nosodīt.[6]

1953. gadā Ronkalli beidzot dabūja ilgi gaidīto kardināla cepuri, ko tam pēc pastāvošās tradīcijas pasniedza Francijas republikas prezidents, tai laikā sociālists Ven-sans Oriols. Drīz pēc tam Pijs XII iecēla jauncepto kardinālu par Venēcijas patriarhu. Sājā postenī Ronkalli sabija līdz pat ievēlēšanai par pāvestu, noteikti izpildīdams Vatikāna direktīvas un mobilizēdams klerikāļus cīņai ar progresīvām idejām.

Jaunievēlētais pavests izvēlas sev jaunu vārdu no īpaša saraksta, kurā ir 81 vārds.

Ronkalli paziņoja, ka viņš ir izvēlējies sev vārdu Jānis XXIII. Tā bija sensācija — un šādu iemeslu dēļ. Vārds Jānis bija diezgan populārs viduslaiku pāvestu vidū, bet lielākā daļa Jāņu ir kļuvuši pazīstami kā neveiksminieki vai ļaundari. Daudzi no viņiem ir aptraipījuši sevi ar dažādiem noziegumiem, un viņu netikumi ir bijuši baismīgi. Pāvestu Jāni I (523 526) ostgotu karalis Teodorihs ieslo

dzīja cietumā, kur tas ari mira. Jāni VIII (872—882) noindēja un viņa līķi iesvieda maitu bedrē. Jānis X (914—928) bija slavenās grāfienes Morocijas mīļākais, kuras dzimta rīkojās ar pāvesta troni kā ar savu dzimtmuižu. Arī viņš beidza savu dzīvi cietumā, kur to bija iemetusi Morocija. Jāni XI (931 -935), vienu no Morocijas dēliem, proklamēja par pāvestu divpadsmit gadu vecumā, bet tas nebija par šķērsli, lai viņš drīz pēc tam mirtu ieslodzījumā. Jāni XII (955—964), tās pašas Morocijas dēlu, izvirtuli, skandālistu un dzērāju, Romas sinode atcēla no amata un pēc tam no-

ini linājā. Jāni XIV (983—984) saņēma ciet pretpāvesta Boni-lācija VII piekritēji, piekala pie ķēdes un cietumā nomērdēja badā. Jānis XV (985—996) krita savu ienaidnieku rokās, kuri viņam nogrieza degunu, mēli, ausis, izdūra acis un pēc tam cietumā nobendēja. Jānim XXI (1276—1277) nepavisam neveicās: kādai pāvesta pils telpai iebruka

griesti, un viņš gāja bojā zem drupām. Beidzot, Jānis XXII (1316—1334) ir kļuvis slavens ar savu neticamo skopumu. Ar viņu Jāņu vēsture vēl nebeidzas. Izrādās, ka XV gadsimtā arī bija Jānis XXIII, kam tomēr neizdevās noturēties savā amatā, 1415. gadā viņu atcēla Konstances koncils, un pēc dažiem gadiem viņu noindēja. Pēc tam neviens pāvests šo vārdu nav pieņēmis.

Kāpēc gan Ronkalli izvēlējās tieši šo vārdu? Pēc oficiālās versijas, tas esot noticis, izpildot doto solījumu svētajam Jānim, ko pāvests uzskatot par savu aizstāvi. Ir tomēr arī cits izskaidrojums.

Pieņemdams Jāņa XXIII vārdu, Ronkalli visiem it kā paziņoja, ka viņš netic aizspriedumiem un nemaz nedomā būt par «pagaidu pāvestu».

Un tiešām, jau ar savas valdīšanas pirmajām dienām Jānis XXIII sāka ļoti enerģiski rīkoties. Savas valdīšanas pirmajos divos gados viņš iecēla par kardināliem 42 pre-lātus. Pāvests Siksts V 1586. gadā noteica, ka kardinālu kolēģijas locekļu skaits ir 70. Bet gandrīz neviena pāvesta laikā kardinālu kolēģija nav darbojusies pilnā sastāvā. Kā jau teikts, pēc Jāņa XXIII ievēlēšanas bija tikai 52 kardināli, no tiem divu gadu laikā nomira 9. Tātad no vecajiem kardināliem bija palikuši tikai 43, ar Jāņa XXIII ieceltajiem jaunajiem kardināliem kolēģijā bija pavisam 85 kardināli, tas ir, 15 cilvēku vairāk par Siksta V noteikto skaitu. Turklāt pāvests deklarēja, ka tā nav galīgā robeža un ka turpmāk viņš iecels tik daudz kardinālu, cik atradīs par vajadzīgu.

Tagad kardinālu kolēģijā 60 kardināli pārstāv Eiropu (no tiem 32 ir itālieši), 6 — Aziju< Tuvos un Vidējos Austrumus, 2 — Āfriku, 1 — Austrāliju un 17 — Ameriku (no tiem 6 — ASV). No pašreizējiem kardināliem Višinskis ir Polijas episkopāta galva; Ungārijas kardināls Mindsenti, viens no 1956. gada kontrrevolucionārā dumpja vadoņiem, vēl arvien slēpjas ASV vēstniecībā Budapeštā; no ĶTR aizbēgušais Tjens pašlaik atrodas Taivanā, kur sadarbojas ar ķīniešu tautas nodevēju Can Kai-ši; kardināls Agadžan-

jans, armēnis pec tautības, aizbēga no PSRS pēc Oktobra / revolūcijas un tagad vada vienu no Vatikāna ministrijām, tā saukto «Ticības propagandas kongregāciju», kas pārzina darbu mazattīstītajās un koloniālajās zemēs. Šos četrus prelātus par kardināliem iecēla jau Pijs XII. Pēc laikrakstu ziņām, Jānis XXIII I960, gadā paziņojis kardinālu kolēģijai, ka viņš iecēlis vēl trīs kardinālus «in pectore»[7]. No šiem «slepenajiem» kardināliem viens ir gandrīz vai «krievs», bet otrs grāfs Džuzepe della Torre, kas ilgus gadus bija Vatikāna orgāna «L'Osservatore Romano» galvenais redaktors, ir precējies un triju bērnu tēvs. Pēdējais apstāklis no kanonu viedokļa nav nekāds šķērslis iecelšanai par kardinālu. Ja pāvests vēlas, viņš var iecelt par kardinālu kuru katru laicīgu personu, pat sievieti: kardināla tituls stāv pāri visam.

Jānis XXIII daudzus pārsteidza ne tikai ar iecelto kardinālu daudzumu, bet, ja tā varētu izteikties, arī ar viņu «kvalitāti». Pirmoreiz baznīcas vēsturē viņš iecēla par kardinālu nēģeri (angļu kolonijas Tanganjikas bīskapu), tāpat par kardināliem iecēla prelātus, kas pārstāv tādas valstis kā Japāna, Filipīnas, Meksika, Urugvaja un Venecuēla. Protams, ka visām šīm iecelšanām jāpastiprina katoļu baznīcas ietekme tur, kur brūk kolonizatoru pozīcijas, — Austrumos, Āfrikā, Latīņamerikā.

Citas iecelšanas bija tikpat zīmīgas. Kardināla cepuri dabūja Pija XII tuvākie līdzstrādnieki — Tardini un Mon-tini, kas mirušā pāvesta laikā vadīja valsts sekretariātu, turklāt cietpauraināko no viņiem — Tardini iecēla par valsts sekretāru. Kardināla cepuri dabūja arī vācu jezuīts Augusts Bea, bijušais Pija XII biktstēvs. Bea pēdējā gadsimtā ir pirmais jezuīts, kas kļuvis par kardinālu kolēģijas locekli. Par kardinālu kļuva arī Alberto di Žorio, Vatikāna finansu resora vadītājs, kas cieši saistīts ar Volstrīta baņķieriem, it sevišķi ar Morgāna banku.

Par kardināliem paaugstināti un atstāti pie kūrijas anglis Viljams Hirds (agrākais protestantu teologs, kas pārgājis katoļticībā un tā taisījis spožu baznīcas karjeru); spānietis Larraona — Franko uzticības persona; amerikānis Minhs, agrākais nuncijs Bonnā (VFR), kas cieši saistīts ar Adenauera kliķi un ASV valsts departamentu; itālietis

Maroko, agrākais apustuliskās signatūras sekretārs, jaunībā studējis fiziku. Kardināls Maroko kūrijā ir pazīstams ka speciālists atomfizikas jautājumos.

Jau pirmajās jaunā pāvesta valdīšanas dienās Vatikāna propaganda sāka viņu cildināt kā «cilvēku no tautas vidus» (Ronkalli ir cēlies no zemniekiem), «labo ganu», (liberāli», gandrīz vai «demokrātu». Labējo sociālistu līderi — itālietis Saragata un francūzis Gī Mollē apsveica viņa ievēlēšanu.

Jānis XXIII pēc izskata un rakstura ir pilnīgs Pija XII pretstats. Pijs XII bija garš un kalsns, bez mazākās humora izjūtas, pret saviem tuvākajiem līdzstrādniekiem tas izturējās vēsi un nepieejami.

Aristokrāts pēc dzimuma (prinčipe Pačelli), viņš uzskatīja sevi par ļoti izglītotu un inteliģentu cilvēku. Jaunais pāvests turpretim ir labsirdīgs resnulis, cēlies no nabadzīgiem zemniekiem; viņam patīk labs joks, patīk labi paēst, un viņš neatteicas arī no malka laba Itālijas vīna. Viņš sāka bez svinīga ceremoniāla pieņemt apmeklētājus, dot žurnālistiem intervijas, uzstāties televīzijas pārraidēs. Jānis XXIII aizliedza aplaudēt, kā to Pija XII laikā darīja Pētera katedrālē sapulcējušies cilvēki, apsveikdami pāvesta ierašanos. Viņš aizraidīja no kūrijas visvairāk sakompromitējušos Pija XII padomdevējus, vācu jezuītus tumsoņus Robertu Leiberu un Vilhelmu Gentrihu.

Ar šiem pasākumiem, šķiet, arī beidzas Jāņa XXIII «liberālās» reformas. Citus viņa «jauninājumus», ar kuriem lasītājs iepazīsies nākošajā nodaļā, lai kā arī gribētos, pat pēdiņās nevar saukt par liberāliem.

ABI LABI, BĀZ TIK MAISĀ

No senseniem laikiem ir zināms, ka nevar vienā un tai pašā laikā kalpot kā dievam, tā velnam, izlūgties veselību un aizlūgt par mirušo, svētīt un nolādēt vienu un to pašu. Bet Romas pāvesti un viņu kardināli ar to arī atšķiras no parastiem mirstīgiem, ka viņi ir tieši šādas dubultās garīgās grāmatvedības virtuozi.

Aplūkosim, piemēram, svarīgāko jautājumu, kas satrauc visu cilvēci, — cīņu par mieru, par sociālistisko un kapitālistisko valstu līdzāspastāvēšanu, jo bez šādas līdzāspastāvēšanas miers nav iespējams. Kāda ir komunistu attieksme pret šo jautājumu? Ņ. Hruščovs, runādams I960, gada jūlijā katoliskajā Vīnē, par mierīgo līdzāspastāvēšanu

teica šādus vārdus: «Visa cilvēce dzīvo uz mūsu vecās zemeslodes. Zināmā mērā mūsu dzīvi un mūsu līdzāspastāvēšanu var salīdzināt ar pazīstamo bībeles leģendu par Noasa šķirstu .. . Pēc šīs bībeles leģendas, Noass uzbūvējis šķirstu un uzņēmis šajā šķirstā septiņus pārus šķīsto un septiņus pārus nešķīsto. Šie radījumi izvietojās Noasa šķirstā un, kaut gan viens otru necienīja, tomēr sēdēja mierīgi, jo saprata, ka šķirsts neizturēs un visi viņi noslīks, ja neuzvedīsies, kā pienākas.

Arī mēs tagad uz zemeslodes zināmā mērā atgādinām Noasa šķirsta iemītniekus ... Ja mēs uz šīs zemes nepratīsim dzīvot tā, kā dzīvoja dzīvās būtnes Noasa šķirstā, un sāksim ar karu izšķirt strīdus starp valstīm — vienam nepatīk sociālisms, otram nepatīk kapitālisms, tad mēs sagrausim savu Noasa šķirstu — zemeslodi. Desmitiem miljonu cilvēku tiks iznīcināti, bet daudzu jo daudzu miljonu cilvēku veselība būs iedragāta, jo radioaktīvo vielu sabrukuma produkti saindēs cilvēka organismu un tie vairs nebūs pilnvērtīgi cilvēki, bet invalīdi. Tas viss ir labi jāsaprot un jādzivo mierā.»[8]

Jānis XXIII, tāpat kā viņa priekštecis Pijs XII, nepiekrīt šādai miera jautājuma nostādnei. Romas pāvests izsakās par mieru, bet pret mierīgu līdzāspastāvēšanu. Bet nevar vēlēties mieru un tai pašā laikā svētīt NATO un citus agresīvos blokus, ko vada amerikāņu imperiālisti, nevar aizlūgt par mieru un tai pašā laikā piekrist vācu bundesvēra apbruņošanai ar atomieročiem, nevar daudzināt mieru un tai pašā laikā nosodīt to starptautisko kontaktu izveidošanos, lai likvidētu starptautisko saspīlējumu; nevar saukt sevi par miera aizstāvi un tai pašā laikā nosodīt cīnītājus par mieru, nosodīt visus tos, kas cīnās par\ vispārēju un pilnīgu atbruņošanos.

Tā rīkojas Jānis XXIII un viņa kardināli, kātoju baznīcas hierarhija, klerikāļu partijas un politiķi, kuri orientējas uz Vatikānu un kurus iedvesmo komunisma nīšanas «filozofija», kādu sludina Vatikāns. Tiklīdz kāds katoļu darbinieks bilst pāris vārdu par starptautiskā saspīlējuma mazināšanu, par abpusēji izdevīgu attiecību nodibināšanu ar Padomju Savienību un sociālistiskās nometnes valstīm, pamatojoties uz mierīgas līdzāspastāvēšanas principiem,

kad pār «grēcinieku» paceļas Vatikāna «miera nesēju» sodītāja roka.

Pēdējos divos gados padomju valdības vadītājs Ņf. Hruš-čovs ir apmeklējis ASV, Franciju un Austriju. Pat paši niknākie komunisma un Padomju Savienības ienaidnieki nevar noliegt, ka Ņ. Hruščova vizīte šais valstīs, viņa daudzās runas ir ārkārtīgi svarīgs ieguldījums visas pasaules miera lietā. Visa cilvēce pazīst padomju valdības vadītāju kā dedzīgu un nenogurstošu cīnītāju par mieru, par mierīgu līdzāspastāvēšanu, par vispārēju un pilnīgu atbruņošanos. Varbūt tieši tāpēc Vatikāna «miera nesēji» pieteikuši viņam svēto karu. Kardināli un bīskapi pēc Vatikāna norādījuma Francijā, ASV un citās valstīs ar niknumu un dedzību, kas būtu vairāk vietā citā reizē, aicināja ticīgos «boikotēt» padomju valdības vadītāju.

Francijā baznīcas hierarhija, kas domā, ka tā esot ļoti «kulturāla» un no Vatikāna tumsoņiem pavisam neatkarīga, kavēja cik vien varēdama draudzīgu attiecību nodibināšanos starp PSRS un Franciju, kādu sava apmeklējuma laikā tik pārliecinoši un kvēli aizstāvēja Ņ. Hruščovs. Tā, piemēram, Parīzes arhibīskaps kardināls Feltēns atteicās piedalīties pieņemšanās par godu padomju viesiem. Ba-jonnas un cilu eparhiju bīskapi griezās pie ticīgajiem ar pretpadomju vēstījumiem, bet pāvesta nuncijs, kas ir arī diplomātiskā korpusa vecākais, demonstratīvi atstāja Parīzi.

Bet kaislības iedegās ar maksimālu spēku, kad Dižonas pilsētas mērs, kanoniķis Fēlikss Kirs izteica vēlēšanos satikties ar IsF. Hruščovu.

Kanoniķis Kirs ir franču parlamenta deputāts un piedalījies divos pasaules karos. Pirmajā pasaules karā viņš krita vācu gūstā, viņam piesprieda nāves sodu un tikai gadījuma dēļ to neizpildīja. Otrajā pasaules karā Kiru apcietināja gestapovieši un viņam atkal piesprieda nāves sodu. Slepkava fašists izšāva uz viņu automāta kārtu, bet arī šoreiz Kiram laimējās palikt dzīvam. Kirs aktīvi piedalījās Pretošanās kustībā, viņš viens no pirmajiem ar franču tanku iebrauca Dižonā, no vācu okupantiem atbrīvotajā savā dzimtajā pilsētā. Kopš tā laika Kiru regulāri ievēlē par Dižonas mēru.

Kirs cīnās pret vācu militārisma atdzimšanu, viņš vairākkārt ir izteicies pret «aukstā kara» politiku. «Tas ir cilvēks ar kvēlu sirdi, ar nenogurstošu enerģiju un ar sevišķi

labiem nodomiem,» izteicās par viņu Ņ. Hruščovs, runājot I960, gada 4. aprīlī Sporta pilī. «Viņš ir īsts Francijas patriots, cīnītājs par Francijas diženumu, cīnītājs pret vācu iebrucējiem.»[9]

Pateicoties Kira iniciatīvai, Dižonas pilsēta nodibināja draudzīgas attiecības ar varoņpilsētu Volgogradu. Sekas bija Vatikāna izteikts nosodījums. Kad 1959. gadā Dižonu uz Kira ielūgumu apmeklēja Volgogradas padomes delegācija, Vatikāns neatļāva viņam uzņemt savus viesus no Padomju Savienības. Vatikāns aizliedza Kiram savukārt apmeklēt Volgogradu.

Garīdznieks Kirs ne tikai apsveica 1ST. Hruščova braucienu uz Franciju, bet arī nosūtīja viņam municipalitātes vārdā ielūgumu apmeklēt Dižonu. Padomju valdības vadītājs šo ielūgumu pieņēma.

Vatikāns nolēma visiem līdzekļiem panākt, lai Kirs neuzņemtu Ņ. Hruščovu. Vietējais arhibīskaps, rīkodamies saskaņā ar pāvesta nuncija instrukcijām, pavēlēja Kiram nepiedalīties augstā padomju viesa uzņemšanā. Tad Kirs paziņoja, ka viņš pieņemšot Ņ. Hruščovu kā privātpersonu savā mājā. Vatikāns arī tam nepiekrita. Piedraudot ar izslēgšanu no baznīcas, Kiram deva rīkojumu atstāt Dižonu.

Kirs paklausīja. Viņš tomēr atstāja vēstuli Ņ. Hruščo-vam, kurā rakstīja: «Personīgi man Jums jāsaka, ka jūtu sevišķas simpātijas pret krievu tautu, un tas izskaidrojams ar daudziem iemesliem ... Jūsu drosmīgā tauta uzvarēja 265 vācu divīzijas, un Stajingrada jums starp citu bija tas pats, kas mums bija Verdena pirmajā pasaules karā, — tā galīgi apturēja uzbrucējus.

Mēs, franči, nekad nevarēsim aizmirst šo vēstures lappusi. Un tāpēc katru gadu uzvaras dienā pie mūsu pilsētas valdes nama Padomju Savienības karogs vienmēr plīvo blakus Francijas karogam.»[10]

Vēlāk kļuva zināms, ka Kirs ievietots slimnīcā. Izrādījās, ka baznīcas ļaudis, kas viņu aizveda no Dižonas, slēpdami pēdas, nogriezušies pa lauku ceļu. Mašīna iestigusi dubļos. Kad kanoniķis Kirs mēģināja to izkustināt, viņš izmežģījis mugurkaulu, pārrauti arī muskuļu audi. ..

Baznīcas hierarhijas izturēšanās pret Kiru izraisīja franču sabiedrībā sašutumu. Kardināls Žerljē, pie kura

rparhijas pieder Kirs, visu vainu par šo incidentu uzvēla Vatikānam. «Pavēle nāca no Romas,» teica Žerljē.

Moriss Diveržē franču laikrakstā «Monde» iespiestajā rakstā nosauca epizodi ar kanoniķi Kiru par provokāciju. Ņ. Hruščova brauciens, raksta Diveržē, notiek tādā brīdī, kad ir cerības uz starptautiskā saspīlējuma mazināšanu. «Tas ir skaidrs visiem godīgiem ļaudīm, pat antikomunis-l iem, un ģenerālis de Golls par to ir teicis jaukus vārdus. Dažu Vatikāna aprindu pretošanās kontaktu nodibināšanai slarp Austrumiem un Rietumiem liecina par pietiekami skaidri izteiktu opozīciju šādai saspīlējuma mazināšanai. Daļa garīdznieku cenšas nobremzēt pašreizējo starptautisko attiecību evolūciju: tie neuzticas mierīgai līdzāspastāvēšanai un ilgojas pēc «aukstā kara». Kā kristieši, tā nekris-tieši to var tikai nožēlot.»

Kanoniķa Kira «lieta» pierāda, ka Vatikāns un baznīcas hierarhija nav izvēlīgi līdzekļos, lai traucētu starptautiskā saspīlējuma mazināšanu, valstu savstarpējo nesaskaņu mierīgu atrisināšanu, nepieļautu tautu tuvināšanos un miera nostiprināšanos visā pasaulē. Vatikāns un baznīcas hierarhija, kas tam paklausīgi seko, provocēdami tādus konfliktus kā kanoniķa Kira «lieta», rada visu labas gribas cilvēku, arī ticīgo cilvēku, sirdī sašutumu.

Romas pāvests un viņa kardināli nekādi nevar saprast, ka viņi nespēj pagriezt vēsturi atpakaļ un ka viņu cenšanās iznīcināt komunismu ir tikpat bezcerīga kā kādreiz pāvestu mēģinājumi «likvidēt» 1789. gada franču revolūciju. «Aukstā kara» ledum kūstot, katoļu aprindās arvien biežāk atskan balsis, kas aizstāv mieru un līdzāspastāvēšanu, kontaktu un sakaru paplašināšanu ar sociālistiskās nometnes zemēm. Turpretim Vatikāns, spītējot veselam saprātam, visādi mēģina traucēt šādu kontaktu nodibināšanu.

Atcerēsimies kaut vai Itālijas valsts prezidenta, ievērojamā katoļu darbinieka Gronki braucienu uz Maskavu 1960. gada sākumā. Kam gan nav skaidrs, ka šāds brauciens varēja tikai sekmēt mieru, sekmēt starptautiskās atmosfēras atslābumu un ka tāpēc visiem labas gribas cilvēkiem tas jāapsveic? Un tomēr Vatikāns ne tikai nosodīja Gronki braucienu uz PSRS, bet pat mēģināja to izjaukt.

Tai dienā, kad Gronki vajadzēja izbraukt uz Maskavu, kardināls Otaviani, visvarenais «sv. kancelejas» (inkvizī-

cijas) sekretārs, sprediķodams kādā no Romas katedrālēm, uzbruka «kristiešiem, kas sniedz roku bezdievjiem un atver viņiem durvis uz brīvo pasauli»1 — tā buržuāziskā propaganda sauc kapitālistisko nometni. Kardināls aicināja uz «svēto karu» pret sociālistiskajām valstīm. Otaviani runa izraisīja protestu vētru Itālijā. Citēsim dažas Itālijas preses atsauksmes šai sakarā.

«Otaviani izlēciens,» raksta «L'Unitā», «nav vērsts pret vienu vai otru tās problēmas atrisinājumu, kas skar sarunas starp Austrumiem un Rietumiem, bet pret pašu sarunu principu. Tas ir uzbrukums katram, kas brauc sarunu nolūkā uz Maskavu, uzbrukums visiem, kas spiež roku sociālistiskās nometnes vadītājiem . .. Citiem vārdiem sakot, tiek principā noraidīta pati sarunu un apmeklējumu metode, šī lielā cerība, kas radās 1959. gadā.»

Sociālistu orgāns «Avanti» atzīmē: «Politiski agresīvā runa, kas vērsta pret suverēnas valsts vadītāju tai brīdī, kad tas gatavojas spert soli, ko par labu atzīst viņa zemes sabiedrība un ko cildina starptautiskā prese, — tas ir notikums, kas, pirmkārt, atjauno baznīcas tendenci iejaukties valsts dzīvē ... un, otrkārt, demonstrē, cik tālas ir tādiem baznīcas darbiniekiem kā kardināls Otaviani itāliešu tautas ilgas un cerības.»

«Ir pilnīgi skaidrs,» raksta «Voce republicana», «ka kardināls Otaviani jūtas Itālijā tāds kungs un noteicējs, ka neparāda ne mazākās cieņas valstij, kas ir atdevusi daļu savas teritorijas baznīcai un ļauj tai pilnīgi brīvi pildīt savus uzdevumus ... Tieši pašas aizbraukšanas (Gronki uz PSRS. — J. L.) dienas izvēle šim uzbrukumam (Otaviani runai. — J. L.) . . . tas apstāklis, ka netieši nostādīts neērtā stāvokli Itālijas republikas pirmais prezidents, kas pats ir kristīgais demokrāts, un šīs republikas tagadējā kristīgi demokrātiskā valdība, — tas viss liecina, cik zemu kritusi kristīgo demokrātu partijas kontrolētās valsts autoritāte .. . Kas gan varētu būt, mums šķiet, vēl vairāk nepiemērots, vairāk nepamatots, vairāk nevietā nekā šī runa?»

Nedēļas laikraksts «Punto» raksta — Otaviani izteicieni vēlreiz pierādot, ka «Vatikāna labējās aprindas atrod par piemērotu . . . tādu politiku, kas kristīgo demokrātu partiju iegrūstu monarhistu, neofašistu un to elementu dzelzs ap-

kampienos, kuri pēdējās nedēļās Eiropas valstu galvaspilsētās un daudzās Itālijas pilsētās notriepuši sienas ar anti-si‘mītiskiem lozungiem un kāšu krustiem».

Asi izteicas par kardināla Otaviani runu arī laikraksts (Relazioni internazionali». Pēc tā domām, «Otaviani atļāvies nepiedodamā veidā iejaukties Itālijas politikā».

Skaidri baznīcas nostāju toreizējā starptautiskajā situācijā novērtējis Itālijas Komunistiskās partijas sekretārs Palmiro Toljati.

Otaviani, nostādamies pret saspīlējuma mazināšanu un Gronki braucienu uz Maskavu, teica Toljati, ir skaidri parādījis, ka katoļu baznīcai saspīlējuma mazināšanās nozīmē krīzes sākumu. Baznīcas augstākās aprindas agrākajos gados bija saistītas ar ļaudīm, kas vadīja «auksto karu». Pašlaik šis karš tuvojas beigām, veidojas citādas ārpolitikas pamati, un Vatikāna aprindās vairs nezina, ko teikt: no vienas puses, dzirdami vairāk vai mazāk noteikti izteicieni par labu saspīlējuma mazināšanai, bet no otras — Spēlmaņa klaigāšana pret Hruščovu un Otaviani klaigāšana pret Gj-onki braucienu.

Otaviani provokatoriskā runa nevarēja izjaukt Itālijas valsts prezidenta braucienu uz Padomju Savienību. Prezidents Gronki atbrauca Maskavā, un viņam bija iespēja personīgi pārliecināties, ka padomju tauta un tās valdība dara tikai savu gigantisko radošo darini un tām visvairāk rūp miers visā pasaulē.

Kādā no savām runām prezidents Gronki teica: «Es biju pārsteigts par padomju tautas lielajām pūlēm, lai atjaunotu karā nopostīto, pārsteigts arī par krievu ģenialitātes gūtajiem panākumiem, lai nesen sāktajā septiņgadē visās nozarēs kāpinātu un uzlabotu ražošanu. Šis septiņgadu plāns tagad liecina par vienu no tām lielajām sacensībām, kas cildenā, cilvēkam raksturīgā jaunradē tuvina tautas citu citai, lai tās dzīvotu kur dzīvodamas. Mēs ar simpātijām vērojam Padomju Savienības ražošanas pieaugumu septiņgadu plāna ietvaros, jo tur, kur vērojams uzplaukums, nostiprinās miers, bet miers un uzplaukums rada pamatu jaunām attiecībām un maiņai. No šī sava kaut arī neilgā apmeklējuma es tiešām esmu guvis pārliecību, ka padomju un itāliešu tauta karsti vēlas mieru. Tā ir laba zīme un pamatnoteikums mūsu attiecību tālākai attīstībai, vēl jo vairāk tāpēc, ka šo attiecību pamatā tiklab jūs, kā

arī mēs esam likuši neiejaukšanās principu mūsu valstu iekšējās lietās.»1

Gronki pateica to, ko bija redzējis un par ko bija pārliecinājies: komunisms — tas ir miers, tas ir progress, tā ir tautas laime. Bet tieši no patiesības par Padomju Savienību visvairāk baidās Romas pāvests un viņa kardināli.

Laikraksts «L'Osservatore Romano» ignorēja Gronki braucienu uz Padomju Savienību, bet šis Vatikāna orgāns apsveic katru kanclera Adenauera izteikumu, kas vērsts pret mierīgas līdzāspastāvēšanas politiku un atbruņošanos. I960, gada janvārī Adenauers atkal apmeklēja Romas pāvestu un, atkārtodams Hitlera vārdus, teica: «Es domāju, ka dievs šajā nemierpilnajā laikā ir devis vācu tautai sevišķu uzdevumu, padarīdams vāciešus par Rietumu sargiem pretsvarā tiem varenajiem spēkiem, kas spiež uz mums no Austrumiem.» Pāvests savā atbildes runā izteica Adenaueram daudz komplimentu, nosaukdams viņu par «labu katoli un drosmīgu valsts darbinieku».

Vatikānā valdošajam virzienam ne mazāk simptomātisks ir ari I960, gada augustā Minhenē (VFR) noturētais 37. vispasaules eiharistiskais kongress, kurā piedalījās 30 kardināli ar pāvesta legātu kardinālu Testu priekšgalā, simtiem bīskapu un tūkstošiem prelātu no dažādām Eiropas un Amerikas valstīm. Vatikāns padarīja šo kongresu par līdzekli «aukstā kara» kurināšanai.

Atklādams kongresu, Rietumvācijas bundesvēra militārais bīskaps kardināls Vendels svētīja atombumbu un baidīja savus klausītājus ar «draudiem», kas atskanot no tām pasaules daļām, «kur valda ateisms». Savā vēstījumā Minhenes kongresa dalībniekiem Romas pāvests prasīja pastiprināt cīņu pret materiālismu. Uz kongresu atbraukušais Ņujorkas kardināls Spelmans teica pretpadomju un pretkomunistiskus sprediķus amerikāņu karaspēka daļām Vācijas Federatīvajā Republikā.

Pāvesta legāts kardināls Testa no kongresa tribīnes aicināja ticīgos cerēt uz svētlaimi tikai viņā pasaulē. «Pat pašas cildenākās cilvēku pūles,» apgalvoja Testa, «nespēj radīt paradīzi zemes virsū ... Mēs neticam utopijai par zemes paradīzi.» Tikai nāve atbrīvo cilvēku no mokām un ciešanām — tā teica šis cilvēku nīdējs purpura mantijā.

Kongresu apmeklēja gandrīz visa Bonnas valdība ar VFR prezidentu Libki, kancleru Adenaueru un aizsardzī-

h.is ministru Strausu priekšgalā. Goda viesis Minhene bija i'dcrālā kanclera valsts sekretārs, bijušais nacistu teorētiķis Hanss Globke. Kongresā ieradās arī kāds cits ievērojams goda viesis — agrākais Hitlera baņķieris, kara noziedznieks Jalmārs Šahts. Viesu vidū bija diktatora Franko ministri, Austrijas troņa «pretendents» Oto Habsburgs un cilas tamlīdzīgas «kronētas» personas. «Goda viesi» ar pāvesta legālu priekšgalā ieradās uz «svēto vakarēdienu» aluskrogā, kurā Hitlers 1923. gadā sāka savu puču. Labāku un piemērotāku vietu, kur varētu satikties kongresa vadītāji un viņu viesi, grūti pat iedomāties.

Kongresā bija klāt ap 6000 bundesvēra kareivju un karaspēka daļas no frankistu Spānijas, no ASV, Beļģijas, Holandes, Itālijas un citām valstīm — NATO bloka dalībniecēm. Tām tika turēti speciāli sprediķi, kuros kareivjus aicināja bez ierunām paklausīt saviem komandieriem. Min-henes kongresa laikā, piedaloties kardinālam Agadžanja-nam, notika daudzas dažādu fašistisku emigrantu organizāciju sapulces, kur skaļi un neapvaldīti propagandēja karu un antikomunismu.1

Un viss šis lērums notika «liberālā» pāvesta Jāņa XXIII aizbildnībā.

Bet vai par to ir ko brīnīties? «Liberālais» pāvests taču cīnās pret komunismu tikpat nikni kā viņa «konservatīvais» priekštecis. 1959. gadā Vatikāns atrada par vajadzīgu paziņot, ka arvien vēl ir spēkā Pija XII dekrēts par komunistu izslēgšanu no baznīcas, turklāt šoreiz uzsvērts, ka izslēdzami arī visi tie katoļi, kas kaut vai kādā nozarē sadarbojas ar komunistiem.

Ar ko gan izskaidrojams, ka Romas pāvests un viņa kardināli visiem spēkiem pirmām kārtām cīnās pret komunismu, kurinādami naidu pret Padomju Savienību un ci-• tām sociālistiskajām valstīm?

Vatikāna pārstāvji deklarē, ka tas esot izskaidrojams ar to, ka komunisti un konkrēti sociālistisko valstu vadītāji neticot dievam. Cik nepamatots ir šāds arguments, redzams kaut vai no tā, ka Vatikāns kā senāk, tā tagad nekad nav noraidījis draudzību ar tiem politiskajiem darbiniekiem, kas, kaut arī noliegdami dieva eksistenci, aizstāv buržuāzisko iekārtu. Vai tad Romas pāvests nav svētījis Musolini, kas sarakstījis pornogrāfisko grāmateli

«Kardināla meita» un kādreiz izteicies, ka viņš «uzspļauj dievam»? Un vai tad pats Jānis XXIII nesaņēma kardināla cepuri no bezdievja sociālista Oriola rokām, kurš tai laika bija Francijas republikas prezidents?

Bet pieņemsim — Vatikāns tiešām ir pārliecināts, ka līdzāspastāvēšana ar Padomju Savienību nav iespējama tāpēc, ka padomju valdības priekšgalā ir ļaudis, kas netic dievam. Vai šādam spriedumam ir kāda jēga? Ja izdara no tā loģisku secinājumu, tad rezultāts var būt tikai viens — tas nozīmē ticības karu pret Padomju Savienību.

Ņ. Hruščovs savās runās ir vairākas reizes asi nosodījis šādas «teorijas». 1958. gada martā intervijā laikraksta «Figaro» redaktoram Ņ. Hruščovs teica: «Bieži par mums, komunistiem, sarunā daudz nejēdzību, cenšas pierādīt, ka cilvēkiem, kas netic dievam, par kuru pat ticīgajiem nav skaidra priekšstata, nevarot būt cildenas humānisma jūtas. Bet komunisti ir paši humānākie cilvēki, jo viņi cīnās ne jau par to, lai pašiem vien būtu laba dzīve. Tā tas ir kapitālistiskajā pasaulē, kur bagāti un turīgi ļaudis grib labi dzīvot, bet par citiem viņiem nav nekādas daļas. Bet lielākā daļa miljonāru un miljardieru taču uzskata sevi par ļaudīm, kas tic dievam. Ko gan ir vērta tāda ticība dievam?

Mēs, komunisti, tam nepiekrītam. Mēs domājām, ka katram cilvēkam ir tiesība uz darbu un uz labu dzīvi, kuru sabiedrība var sagādāt visiem. Mēs esam par īstu visu cilvēku un tautu vienlīdzību. Vai tā nav humanitāte? Gādība par dzīvu cilvēku, par sabiedrību, kurā tu dzīvo, gādībā par tautas dzīvi — tie ir mūsu ideāli, tā ir mūsu pārliecība. Es domāju, ka tas ir daudz labāk nekā ticēt dievam un aplaupīt cilvēkus, kas tavā labā strādā, izmest viņus no rūpnīcām un fabrikām uz ielas, kā to dara kapitālisti, kas tic dievam.

Jautājums par to, kas dievam tic vai netic, nedrīkst izraisīt konfliktus, tā ir katra cilvēka personīgā lieta.»[11]

Atbildot Indijas sabiedriskajam darbiniekam panditam Sunderlalam, īsi. Hruščovs 1959. g. maijā teica: «No Jūsu runas varēja secināt, ka es, būdams ateists, neieredzu ticīgus cilvēkus. Tam nevar piekrist. ..

Būdami ateisti, mēs nemaz nekultivējam naidu pret ticī-

sijiem. Mēs nekad neesam mudinājuši cilvēkus naidoties reliģisku iemeslu dēļ, neesam mudinājuši valstis uz karu ideoloģisku domstarpību dēļ.

Mēs esam ne tikai toleranti, bet ar cieņu izturamies pret ticīgiem cilvēkiem .. .

Mēs gribam, lai visi ticīgie un neticīgie apvienotu savas pūles cīņā par pašu galveno — par mieru, par to, lai visas tautas dzīvotu kā brāļi, lai tās nekarotu, bet dzīvotu draudzībā un mierā.»[12]

Aicinādami visus cilvēkus cīnīties par mieru, komunisti nemaz neprasa no viņiem kā priekšnoteikumu atteikšanos no reliģiskiem vai filozofiskiem uzskatiem vai ari idejiskās ciņas izbeigšanu ar pretiniekiem. Tāda prasība būtu muļlcīga un neizpildāma. Idejiskā cīņa ir noteiktu sabiedrisku attiecību rezultāts, un novērst to nevar. Bet cilvēku varā ir to nepārvērst par asiņainu karu, kas var beigties ar cilvēku dzimuma iznīcināšanu virs zemes.

Tādam viedoklim arvien vairāk piekrīt pat cilvēki, kas stāv tālu no komunisma. Lūk, piemēram, ko raksta šai sakarā savā grāmatā «Sacensība 2000. gadā» vācu profesors F. Bāde: «Ienaidnieka iznīcināšana pat tad, kad to.pavēl darīt valsts, vienmēr ir bijusi apgrēcība pret Kristus mācību, tāpat kā ieroču svētīšana vienmēr ir bijusi un ir dieva zaimošana. Tas attiecas uz kariem vispār un vēl jo vairāk uz kariem starp kristīgām tautām, bet pēdējos pusotra tūkstošos gadu viss vairākums karu ir bijis starp kristiešiem.

Un šis drausmīgais kristīga cilvēka, kristīga valsts darbinieka un kristīgas mācības sludinātāja sirdsapziņas konflikts ir turpinājies līdz mūsu dienām. Pats traģiskākais jeb, labāk sakot, pats baismīgākais fakts ir atombumbas nomešana uz japāņu pilsētām Hirosimu un Nagasaki.

Prezidents Trumens, kas deva pavēli nomest atombumbas, ir pārliecināts kristietis. Lidotājs, kas nometa bumbas, bija necils katolis, kurš pirms izlidošanas noklausījās mesu un gāja pie dievgalda. Viņa lidmašīnu un arī pašu uzdevumu svētīja evaņģēliskais kara mācītājs. Šīs bumbas nogalināja 120 tūkstošus cilvēku, un kādi 60 tūkstoši cilvēku, visvairāk sievietes un bērni, dabūja nedzīstošus apdegumus.

Stāvokļa traģisms nav noliedzams, un kristiānisms dabūja drausmīgu triecienu. Daudziem vairs nebija iespējams ticēt tā mācībai: kā pašiem kristīgajiem, tā vēl vairāk tiem, kurus gribēja piegriezt kristiānismam. Šo neticību rada ne tikai «lūgšanas par uzvaras dāvāšanu» un «ieroču svētīšana», bet arī tas, ka tautas, kas saucas par kristīgām, nežēlīgi apspiež un ekspluatē krāsainās tautas.

Kristietim — pilsonim un valsts darbiniekam pašlaik neatliek nekas cits kā vien, labi saprotot savas personīgās, savu bērnu un savas valsts intereses, lūgt dievu par mieru un visiem spēkiem censties, lai pasaulē vairs nebūtu karu.»[13]

Ļoti prātīgas domas. Bet Romas pāvests un viņa kardināli domā un rīkojas citādi. Vācijas Federatīvajā Republikā kardināli atzīst par labu drudžaino atombruņošanos un «morāli» attaisno atomkaru; Itālijas kardināli propagandē «svēto» karu pret komunismu; Romas kūrijas kardināli apbraukā kapitālistiskās pasaules perifēriju un ticīgo sirdīs sēj neiecietību un naidu pret sociālistiskās nometnes valstīm. Kardināls Mindsenti piedalījās kontrre-volucionārajā sazvērestībā pret Ungārijas Tautas Republiku. Ķīnas kardināls Tjens aizvācās uz Taivanu, kur amerikāņu okupantu aizgādībā aizlūdz par Čan Kai-ši.

Var teikt, ka kardināliem jeb, kā viņus vēl sauc, katoļu baznīcas firstiem un viņu galvam — Romas pāvestam nav nekādu izredžu nonākt paradīzē. Turpinādami darboties «aukstā kara» garā, viņi rīkojas pretēji evaņģēlijam, kur teikts: «Svētīgi tie, kas mieru tur, jo tiem pieder debesu valstība.» Aizstāvēdami veco pasauli, varasvīrus, kapitālistus un muižniekus, viņi līdz ar to atsakās no evaņģēlija, kur teikts: «Svētīgi tie nabagie, jo tiem pieder debesu valstība.»

Kurp tad iet Romas pāvests un viņa kardināli uz debesu valstību vai uz elli?

Lai par to spriež lasītājs pats.

VATIKANA «PENTAGONS» UN TĀ TUMŠIE DARBI

Par Vatikāna «Pentagonu» sauc Romas kūrijā valdošo kardinālu kliķi, kurā līdz pēdējam laikam bija Nikola

Knrmli, Džuzepe Picardo, Klemente Mikara, Domeniko Tardini un Alfredo Otaviani. Visi viņi ir ļoti veci viri.

Astoņdesmit, piecus gadus vecais kardināls Kanali bija viens no Pija XII pontifikāta pīlāriem. Būdams grāfs pēc dzimuma, viņš taisīja spožu baznīcas karjeru. Pēc pāvesta diplomātu akadēmijas beigšanas Kanali 1903. gadā iecēla par kardināla Merri del Vaļa — toreizējā Vatikāna valsts sekretāra palīgu. Kļuvis par kardinālu jau Pija XI laikā, Kanali ļoti sekmēja Pija XII ievēlēšanu par pāvestu. Pateikdamies Kanali, Pijs XII iecēla viņu pašos ienesīgākajos Romas kūrijas amatos. Lielāko daļu no tiem viņš saglabāja arī tagadējā pāvesta Jāņa XXIII laikā.

Neraugoties uz lielo vecumu, Kanali vienmēr sevi uzskatījis par «papabile». Lai izskatītos jauneklīgāks, Kanali ne tikai valkāja parūku un korseti, bet krāsoja arī vaigus. Stāsta, ka viņš licis sev izdarīt arī atjaunošanas operāciju.

Reakcionārs un tumsonis līdz matu galiem, Kanali izmeklēja sev piemērotus sabiedrotos — 82 gadus veco kardinālu Mikaru un 84 gadus veco kardinālu Picardo. Abi viņi vadīja Vatikānā pašas svarīgākās kongregācijas.

1953. gadā šis triumvirāts iesaistīja savā darbā inkvizīcijas vadītāju kardinālu Otaviani un toreizējo «Katoļu rīcības» vadītāju kardinālu Piacu, bet pēc tā nāves — kardinālu Tardini. 1961. gadā kardināli Kanali un Tardini aizvēra acis uz mūžu. Pēc viņu nāves Vatikāna «Pentagonā» parādījās jauns loceklis — kardināls Amleto Čiko-niani. Viņš mantoja visus mirušo amatus.

Pāvesta Jāņa XXIII laikā šai kliķē dominē Otaviani, «lielinkvizitors» un vairāku ietekmīgu kongregāciju vadības loceklis (ticības propagandas, valsts sekretariāta, semināru kongregācijas un citu).

Otaviani ir liela auguma vīrs ar ērgļa degunu un skaļu, spalgu balsi. Viņam nav tās liekuļotās pazemības, kas raksturīga viņa amata brāļu lielākajai daļai. Viņam nav vajadzīgs izlikties. Vatikāna vēsturē vēl nav bijis gadījuma, kad lielinkvizitors būtu ievēlēts par pāvestu. Inkvi-zitors ir derīgs kardināliem kā bende, bet nevis kā viņu galva.

«Pentagona» atbalstītājs ir franču kardināls Eižēns Tiserāns, kas jau daudzus gadus uzturas kūrijā. Tiserānu uzskata par vienu no ievērojamākiem Vatikāna ekspertiem sakarā ar cīņu pret komunismu. Ap viņu vienmēr ir daudz

baltgvardu salašņu, no kuriem viņš smeļas savas antiko-munistiskās «gudrības». Baltgvardu klerikālā lapele «Krievija un Vispasaules baznīca», kuru izdod Luvenā (Beļģijā), kādā no saviem 1957. gada numuriem ievietojusi cildinājuma rakstu par godu viņa eminencei Eiženam. Anonīmais autors raksta, ka viņa eminence Eižēns pirmajā pasaules karā kā brīvprātīgais iestājies franču armijā, kur par nopelniem apbalvots ar augstāko ordeni — «Kara krustu» («Croix de guerre»). Autors noklusē, ka viņa eminence Eižēns dienējis franču armijas ģenerālštābā un enerģiski piedalījies brīvības kustības apspiešanā Tuvējos Austrumos, par ko arī dabūjis attiecīgos apbalvojumus.

Pēc pirmā pasaules kara viņa eminence Eižēns ar savu palīgu, baltgvardu «tētiņu» Kirilu Koroļevski vairākus gadus nodzīvoja Balkānos, kur nodevās krievu emigrācijas «pētīšanai». «Kardināls,» raksta jau minētais autors, «vienmēr atbalsta bēgļus, dod viņiem iespēju pat svešumā turpināt zinātnisku darbu un tā saglabāt savu dzimto garīgo mantojumu (?) emigrantu dzīves grūtajos apstākļos. Mēs, krievi, esam daudz pateicības parādā viņa augstsvētībai Eižēnam.»

Ne jau krievi, mīļie kungi, bet klaidoņi bez pases un dzimtenes! Tādām padibenēm «augstsvētība» Otaviani un Tiserāns vienmēr atradīs darbu . ..

«Lielinkvizitora» Otaviani resoram ir pakļauta daudzinātā «Aizliegto grāmatu indeksa» pārvalde. «Indeksa» pārvaldes darbība ir labi pazīstama. «Indeksu» izdod nelielā eksemplāru skaitā un izplata baznīcas vadošajās aprindās, kas tad ar dažādiem līdzekļiem organizē Vatikāna «nosodīto» grāmatu boikotu un baznīcai nevēlamo autoru vajāšanu.

Nemaz jau nerunājot par marksistiskiem autoriem, «Indeksā» ir uzņemti visi filozofi materiālisti, visi Renesanses laikmeta lielie humānisti, XVIII gadsimta apgaismotāji, pasaules ievērojamākie progresīvie rakstnieki un itāliešu patriotiskie rakstnieki, kas prasīja Itālijas apvienošanu.

Pēc otrā pasaules kara «Indeksā» uzņēma daudzus ievērojamus progresīvus Rietumeiropas rakstniekus, to skaitā franču rakstnieku Žanu Polu Sartru, viņa dzīves biedri rakstnieci Simonu de Bevuāru, pazīstamo itāliešu rakstnieku antifašistu Alberto Moravia, Kursio Malaparte un citus Rietumeiropas kultūras pārstāvjus.

Pats par sevi saprotams, ka Vatikāns uzņem «Indeksā» līkai mazu daļu no tam nevēlamiem autoriem. Ja «sv. kan-. («leja» gribētu nosodīt visus tagadnes «bezdievīgos» darbus un uzņemt tos «Indeksā», tad tas sasniegtu kolosālus apmērus un līdz ar to zaudētu savu nozīmi. Tāpēc Vatikāns uzņem «Indeksā» pirmām kārtām katoļu autorus, kas izteikušies pret vienu vai otru baznīcas reakcionārās politikas aspektu, cerēdams tā viņus izolēt un sakompromitēt ticīgo acīs. Tā nosodīja liberālā katoļa Maritena un garīdznieka dabas zinātnieka Tajāra de Šardēna filozofiskos darbus, garīdznieka Milani «Draudzes gana pieredzi» un garīdznieka Saltini «Es nepiekrītu!», kā arī abata Kolomba «Progresīvo katķismu», holandiešu teologa Tomē «Pilngadīgo kristieti» un daudzus citus darbus.

Pēc pāvesta Jāņa XXIII ievēlēšanas klerikālajā presē sāka parādīties raksti, kuros bija aizrādīts, ka Vatikāns gatavojot «Indeksa» reformu. Plaši reklamētā «reforma» tomēr aprobežojās tikai ar divu darbu izsvītrošanu no «Indeksa». Tie bija Aleksandra Dimā «Trīs musketieri» un Viktora Igo «Nožēlojamie»!

1961. gada priekšvakarā «liolinkvizitors» iekārtoja sev vēl vienu kaitniecisku iestādi — Institūtu kristīgo vērtību aizsardzībai un nostiprināšanai. Tā uzdevums ir vadīt baznīcas propagandu un vērst, to pret «ateistiski marksistisko ideoloģiju».

«Lielinkvizitors» vada Vatikānā arī izlūkošanu, ko «svētie tēvi» kaunīgi sauc par «informācijas dienestu». Ar šo «dienestu» Vatikānā nodarbojas dažādas iestādes: valsts sekretariāts, «sv. kanceleja», «Ticības propagandas» kongregācija, Austrumu baznīcu kongregācija, Krievijas lietu komisija («Commissione pro Russia»), beidzot, daudzinātais «Russicum», kur dziļā noslēpumainībā gatavo spiegus un diversantus darbam Padomju Savienībā.

Par Vatikāna izlūkošanas dienesta «augstvērtību» atklāti raksta un runā buržuāziskie politikāņi, žurnālisti un prelāti, kas sapņo par Lourensa lauriem. Neviens cits kā Trumens, būdams ASV prezidents, ierosināja kongresā iecelt par sūtni Vatikānā bijušo amerikāņu izlūkošanas dienesta vadītāju ģenerāli Marku Klarku, lai dabūtu «vērtīgo informāciju», kāda ir Vatikānā.

«Svētā krēsla» pārstāvji nenoliedz, ka Vatikānam ir plašs izlūkošanas dienesta aparāts. Vēl nesen amerikāņu katoļu bīskaps Raijans savā rakstā, kas publicēts avīzē

«New York Times», apgalvoja, ka ASV gūs lielu labumu no diplomātisko attiecību nodibināšanas ar Vatikānu, jo tad tām būs iespējams izmantot Vatikāna izlūkošanas dienesta pakalpojumus, un šis dienests esot «labākais pasaulē». Bīskaps Raijans bez liekas pazemības rakstīja, ka Vatikāna uzdevumā «tūkstošiem labi izglītotu oficiālu un neoficiālu personu un diplomātu, strādādami katrs savā nozarē, nepārtraukti vāc ziņas par sabiedrības noskaņojumu»[14].

Angļu katoļu prelāts Elreds Grehems savā grāmatā «Katolicisms un mūsdienu pasaule», kas ar baznīcas vadības piekrišanu 1953. gadā izdota Londonā, apgalvo, ka pāvestam esot vajadzīga izlūkošana, jo «Vatikānam, lai labi vadītu, ir nepieciešama nepārtraukta informācijas straume no baznīcas perifērijas uz centru»[15].

Vēl vaļsirdīgāk par šo jautājumu izteicas ar Vatikāna vadošajām aprindām saistītais Tomass Morgāns, kas astoņpadsmit gadus nostrādājis kā amerikāņu aģentūras «Associated Press» korespondents Vatikānā. Grāmatai ir zīmīgs virsraksts — «Novērošanas postenis», un klerikālā prese par šo darbu izteicās ļoti atzinīgi. Morgāns sīki apraksta, pa kādiem ceļiem Vatikānā saplūst no visas pasaules izlūkošanas informācija. «Ziņas, labas un sliktas,» viņš stāsta, «dienu un nakti pienāk Romas pāvestam no visām pasaules malām, informējot viņu par to, kas notiek gan viņa plašo īpašumu perifērijā, gan centrā. Ceļi, pa kuriem nāk ziņojumi no garīdzniekiem, kas izkaisīti pa visu pasauli, un no citiem avotiem, atgādina vēnas un artērijas — tik daudz ir šo ceļu, tik atjautīgi tie iekārtoti, tik labi ilgajā laikā izveidoti, tik sīki sazaroti. Baznīca cenšas aptvert visu cilvēka darbību. Tās galvenie orgāni un vēl vairāk tās palīgartērijas nonāk visur.»[16] Morgāns min dažus kanālus, pa kuriem Vatikānā pienāk slepenas ziņas. Pirmām kārtām, tie ir mūku ordeņi un ar katoļu garīdzniecību visā pasaulē saistītās kongregācijas. Katram bīskapam, aizrāda Morgāns, regulāri jāsūta ziņojumi par stāvokli savā eparhijā konsistorijas kongregācijai, kas uztur sakarus ar baznīcas hierarhiju visās valstīs. Sevišķi svarīgu informāciju saņem Austrumu baznīcu un «Ticības propagandas» kon-

grcgācija. «Austrumu baznīcu kongregācijas vadībā strādā liela mūku, mūķeņu, bīskapu un garīdznieku armija, kas novēro valstis, kur pārsvarā ir pareizticīgo baznīca.»[17]

Par «Ticības propagandas» kongregāciju jāsaka: «Ja vajadzīga informācija par sociālo un politisko vai reliģijas stāvokli pašos tālākajos apgabalos, vai tas būtu tropos vai aukstajās joslās, tad tā ir meklējama tieši te.»[18]

Augstāk vērtējama informācija, ko valsts sekretariāts saņem no Vatikāna oficiālajiem un neoficiālajiem pārstāvjiem 64 valstīs. «Svētā krēsla diplomātiem,» apgalvo Morgāns, «nav vajadzīgs izdibināt armijas noslēpumus, kaut arī tāda informācija tiem būtu viegli iegūstama... Pāvesta diplomāta uzdevums ir iegūt baznīcai svarīgu informāciju. Viņš zina, ka nekad nav par ļaunu saņemt ziņas par notikumiem tik ātri, cik vien tas iespējams.»[19]

Būtu tomēr naivi domāt, ka «lielinkvizitora» slepenais resors nodarbojas tikai ar spiegošanas informācijas vākšanu. Šim resoram neriebj arī «aktīvāks» darbs. Šeit kāds piemērs, ko mēs esam aizguvuši no Rietunrvācijas žurnāla «Mūnchener Illustrierte».

. .. 1960. gada augustā tumšā naktī auto ar četriem pasažieriem apstājās netālu no Naudersas ciema. Tā ir pēdējā apdzīvotā vieta Austrijā pie Itālijas robežas. No mašīnas izkāpa divi vīri un iegāja kādā mazā mājiņā pašā ciema malā.

Kad pieklauvēja pie durvīm, iznāca saimnieks.

— Andreass? — jautāja viens no atnākušajiem.

— Ienāciet, — atbildēja saimnieks.

— Mūs sūta Pedro, — teica nakts viesis.

Saimnieks klusēdams paņēma no skapja Naudersas

skatu kartīti, kam puse bija noplēsta ... Viesis parādīja otru pusi... Pārbaude bija pabeigta. Nakti mājas saimnieks pārveda abus svešiniekus pār robežu, un Itālijas ciemā Rešenā viņus gaidīja «Pedro», kas par šo operāciju saņēma 400 mārku.

Bet kas tad bija noslēpumainie svešinieki, kas tumšās nakts aizsegā pārgāja Austrijas-Itālijas robežu? Tie bija žurnāla «Mūnchener Illustrierte» reportieri, kas šādi atklāja «nacistu slūžas», pa kurām savā laikā no taisnās

tiesas izbēga hitleriešu bende Adolfs Eihmans un daudzi citi kara noziedznieki.

«Nacistu slūžu» iekārtošanā piedalījās Itālijas neofa-šisti, amerikāņu spiegi un . .. «lielinkvizitora» kardināla Otaviani uzticības personas. Uz Itāliju atbēgušos kara noziedzniekus nosūtīja uz Romu, kur tos izvietoja abata Fabiāna ungāru klosterī, Gcrmānikuma klosterī uz Via Tolentina un ursuliešu klosterī pie Porta Pia, kā arī citās «svētās vietās», ko pārzināja kardināls Otaviani. Apgalvo, ka «nacistu slūžas» izmantojis arī Hitlera vietnieks Bormans, kas pēc tam slēpies kādā franciskāņu klosterī netālu no Dženovas un dokumentus dabūjis Vatikāna organizācijā UNARMO, kas nodarbojas ar bēgļu lietām.

Arī Ādolfam Eihmanam dokumentus pagādāja UNARMO. Pēc dažām ziņām, «nacistu slūžu» darbā piedalījies arī jezuītu prelāts Everijs Dalless, Džona Fostera Dallesa dēls un Allena Dallesa brāļadēls . . .'

Vatikāna darbības raksturīga īpatnība ir aktīva iejaukšanās citu valstu politiskajā dzīvē ar ieganstu, ka sargājamas ticīgo reliģiskās intereses. Vatikāns, piemēram, izvērš visā kapitālistiskajā pasaulē apmelošanas kampaņu pret sociālistiskās nometnes zemēm, it kā lai aizsargātu tanīs katoļu baznīcu, kuru tas sauc par «klusēšanas baznīcu», kaut gan visai pasaulei ir zināms, ka katoļu un arī citas baznīcas sociālistiskajās valstīs normāli pilda savus uzdevumus. Pats par sevi saprotams, ka šai gadījumā Vatikāns neaizstāv vis katoļu intereses, bet cenšas satricināt sociālistisko iekārtu un atjaunot kapitālismu sociālistiskajās zemēs. Šai nolūkā Vatikāna radio organizē speciālus raidījumus, tiek izdota slepenai izplatīšanai īpaša anti-komunistiska literatūra, finansētas un atbalstītas dažādas kontrrevolucionāras spiegu un sazvērnieku organizācijas.

Minēsim dažus faktus. Cehoslovakijas valsts drošības orgāni 1957. gadā atmaskoja kādas katoļu līderu grupas pretvalstisko un nodevīgo darbību. Šo grupu vadīja garīdznieks V. Filipecs, saleziešu ordeņa pārstāvis Čeho-slovakijā. Filipecs slēpās Liptāles klosterī (Gotvaldas' apgabalā). Tur viņš noziedzīgajā darbībā iesaistīja Liptāles klostera mūķenes. Klosterī ierīkoja slepenas patvertnes un apakšzemes ejas, kas veda uz dažādiem slepeniem bun- [20]

kuriem un arī uz mežu. Šinīs slepenajās patvertnēs atradās mašīnas lapiņu pavairošanai, rakstāmmašīnas utt.

Saleziešu Turīnas centrs nelegāli sūtīja čehoslovaku saleziešiem instrukcijas, kā iesaistīt graujošā darbībā jaunatni, arī Čehoslovakijas Jaunatnes savienības biedrus. Filipecs izplatīja no Vatikāna saņemtās lūgšanas, kurās bija teikts, ka nepieciešams likvidēt marksisma ietekmi jaunatnē.

Filipecs, juzdams, ka viņa grupas darbībai draud atmaskošana, mēģināja slepeni bēgt uz ārzemēm, bet robežsargi viņu aizturēja.

Tai pašā gadā Ungārijā atklāja lielu kontrrevolucio-nāru grupu, kurā bija arī katoļu garīdznieki.

Šīs grupas galvenā mītne bija Budapeštas Centrālais garīgais seminārs, kur jau pirms 1956. gada kontrrevolu-cionārā dumpja bija noorganizēts liels sazvērestības centrs, kas strādāja pret tautas demokrātijas iekārtu. Tas plaši attīstīja savu darbību kontrrevolucionārā dumpja laikā.

Grupas locekļi sarakstīja, pavairoja un izplatīja pret valdību vērstas lapiņas, veica propagandas darbu bruņotu kontrrevolucionāru grupās, apgādāja tās ar pārtiku, bet pēc dumpja apspiešanas slēpa daudzus teroristus.

Arī turpmākajos mēnešos garīdznieki nepārtrauca savu prettautisko darbību. Ištvans Tabodi, Imre Verju, Antols Kukla un citi sarakstīja un izplatīja brošūru ar virsrakstu «Kedveš baratom» («Mīļais draugs»), kurā cildināja kontrrevolūciju un teroristu noziedzīgo darbību, neķītri apmeloja darbaļaužu varu un sociālistisko iekārtu un aicināja tautas ienaidniekus uz jaunām avantūrām.

Viens no grupas vadoņiem, Egons Alberts Turčani, kas dumpja laikā bija Mindsenti sekretārs, vadīja bruņoto bandu, kura kardināla uzdevumā piedalījās valsts baznīcas lietu pārvaldes izdemolēšanā.

Grupu arestējot, izmeklēšanas orgāni atrada ļoti daudz naidīgas propagandas materiālu, brošūru, lapiņu, aparātu lapiņu pavairošanai, rakstāmmašīnu un citu lietu. Tas viss ir neatspēkojams sazvērnieku prettautiskās rīcības pierādījums. Tādas pašas grupas laiku pa laikam tiek atklātas arī citās sociālistiskās nometnes valstīs.

Tad lūk, ar kādām lietām nodarbojas dieva kalpi, kuru darbību no «sv. kancelejas» pils, kas stāv Svētā Pētera laukumā, vada «lielinkvizitors» Otaviani.

1959. gada janvāri, dažus mēnešus pēc savas ievēlēšanas, jaunais pāvests paziņoja kardināliem, ka nolēmis sasaukt katoļu baznīcas vispasaules koncilu. Pāvesta paziņojums radīja buržuāziskajā presē diezgan lielu sensāciju, jo vispasaules koncilus agrāk sasauca tikai lielu baznīcas krīžu laikā; to lēmumi gandrīz vienmēr stipri ietekmēja turpmāko baznīcas vēsturi.

Kas tad īsti ir vispasaules koncils? Tas ir visas baznīcas hierarhijas sapulce ar kardinālu, arhibīskapu, bīskapu, mūku ordeņu ģenerāļu, abatu un citu prelātu piedalīšanos. Koncila lēmumi stājas spēkā, ja tos apstiprina Romas pāvests.

Pavisam ir bijuši divdesmit vispasaules koncili. Daudzu to vēsture šķiet tieši neticama, jo mūsdienu cilvēkam var likties, ka tur apspriestās problēmas nav pat plika graša vērtas. īstenībā tomēr aiz strīdiem, kas radušies, interpretējot dažādas baznīcas dogmas, gandrīz vienmēr saskatāmas pilnīgi konkrētas sociālas pretrunas.

Pirmo koncilu 325. gadā sasauca laicīgā vara, proti, ķeizars Konstantīns. Šis koncils sanāca Nikejā. Austrumu kristieši bija_naidīgi sašķēlušies sakarā ar Aleksandrijas garīdznieka Ārija mācību — ariānismu. Ariānisms bija izplatījies Mazāzijas draudzēs un arī Rietumeiropā. Koncils ariānismu nosodīja.

Deviņpadsmitais pēc skaita koncils ar pārtraukumiem notika Tridentā (1545—1563). Tas velti mēģināja panākt vienošanos ar protestantiem. Koncils nosodīja indulgenču pārdošanu, kas bija tiešais reformācijas iemesls, bet baznīca turpināja tirgoties ar indulgencēm arī pēc šī koncila.

Divdesmitais vispasaules koncils notika Vatikānā no 1869. gada 8. decembra līdz 1870. gada 20. oktobrim. Pijs IX cerēja ar koncila palīdzību novērst Romas pāvesta laicīgās varas likvidēšanu un Itālijas apvienošanos. Uz šo koncilu bija aicinātas arī pareizticīgo baznīcas, bet tās no piedalīšanās izvairījās. Pretēji tradīcijai neviens katoļu monarhs nesaņēma ielūgumu uz koncilu.

1870. gada 18. jūlijā koncils pieņēma lēmumu, kur bija deklarēts Romas pāvesta primāts un viņa nemaldība dogmas un baznīcas disciplīnas jautājumos. Tomēr 22. oktobri Itālijas valdības karaspēks iegāja Romā, un tāpēc Pijs ĪX pārtrauca koncila darbu un pasludināja sevi par Vatikāna «brīvprātīgo gūstekni».

Daudz ūdens ir aiztecējis kopš tā laika, daudz radikālu pārmaiņu noticis pasaulē pagājušajos deviņdesmit gados. Sabrukušas ir monarhijas, un līdz ar tām nogājuši no skatuves ari monarhi, kas atbalstīja baznīcu. Daudzās zemēs baznīca ir šķirta no valsts. Uz pasaules kartes parādījusies PSRS — pirmā sociālistiskā valsts vēsturē, un pa sociālisma ceļu tai seko arī citas valstis. Padomju cilvēku ģenialitāte ir pacēlusi kosmosā pirmos mākslīgos Zemes pavadoņus un kosmiskos kuģus. Padomju ļaudis ir veikuši cilvēces vēsturē pirmos kosmiskos lidojumus. Brūk koloniālisms, Āfrika sarauj savas gadsimtu važas, Āzija padzen imperiālistus, Latīņamerikas tautas ceļas cīņai par nacionālo neatkarību.

Gaidāmais koncils, raksta A. Galliko progresīvā itāliešu žurnālā «Rinascita», «tiek sasaukts tādā brīdī, kad notiek izšķirošs vēstures pagrieziens. Kapitālisma vispārējā krīze paātrinās; sociālisms jau ir uzvarējis zemeslodes trešajā daļā. Cilvēces domāšanā jau ir nostiprinājusies atziņa par sociālā progresa nepieciešamību un pat priekšstats par šī progresa svarīgākajām likumībām, un šī vairāk vai mazāk skaidrā atziņa jau sniedzas pāri marksistisko aprindu un strādnieku kustības ietvariem. Tagad jau vairāk vai mazāk plašas aprindas atzīst faktu, ka baznīca stipri vien zaudējusi ietekmi darbaļaužu masās, zaudējusi arī izredzes pakļaut sev tā saukto «atpalikušo» zemju tautas pēc koloniālo lielvalstu aiziešanas no šīm zemēm. Visi atzīst, ka tam ir nevis kādi pārdabiski cēloņi, bet gan baznīcas savienība ar kapitālismu un imperiālismu.»[21]

Vairākās Rietumeiropas valstīs pie varas ir klerikāļu partijas un buržuāziskā valsts atbalsta katoļu baznīcu, tomēr ne jau tas ir raksturīgs laikmetam, bet gan tas, ka baznīcas ietekme masās neapturami mazinās.

Pievērsīsimies skaitļu valodai. Iepriekšējā baznīcas koncila laikā no 1869. līdz 1870. gadam Itālijā bija 150 tūkstoši garīdznieku. Tagad, gandrīz pēc simt gadiem, to ir trīsreiz mazāk, kaut gan iedzīvotāju skaits divkāršojies un garīdzniecības uzdevumi kļuvuši plašāki; tagad garīdznieku lielākā daļa nestrādā draudzēs, bet vada masu organizācijas, nodarbojas ar žurnālistiku un grāmatu izdošanu, kā ari veic citus klerikālās propagandas uzdevumus. Romā gada laikā par garīdzniekiem iesvētī ne vairāk par

desmit cilvēkiem un visā Itālijā kādu tūkstoti; tas, acīm redzot, ir par maz, lai aizpildītu pat garīdznieku skaita dabisko mazināšanos.

Tagad «visur esošā un visvarenā» katoļu baznīca, kurai ir labi sagatavoti un prasmīgi vadīti kadri, aptver '— un tad arī tikai vārda pēc — ne vairāk kā 18% no visas cilvēces, turpretim iepriekšējā koncila sasaukšanas gadā — 25%. Faktiski ticīgo skaits ir daudz mazāks.

Laikā no 1934. līdz 1959. gadam katoļu skaits pasaulē (ieskaitot jaunuzņemtos) pieaudzis par 100 miljoniem, bet zemeslodes iedzīvotāju skaits tai pašā laikā pieaudzis par 700 miljoniem. Iegūstot neatkarību, no katoļu baznīcas ietekmes atbrīvojušās daudzas Āzijas zemes, un, Āfrikas tautām pašlaik atgūstot brīvību, mazinās baznīcas ietekme arī šajā kontinentā.

Katoļu baznīcas ietekme masās pastāvīgi krīt. Tā vēl ir gan liela, bet daudzās valstis katoļu baznīca vairs nevada masas. To liecina Kubas revolūcija, pret kuru nostājās baznīca, tā izolēdama sevi no tautas; to liecina baznīcas nosodītais tautas sašutums Beļģijā pret katoļa Eiskensa valdības «nabadzības likumu» un notikumi Francijā un Itālijā, kur miljoniem darbaļaužu balso par komunistiem, nebaidoties no «sv. kancelejas» lāstiem.

Kā gan Vatikāns domā apturēt šo plašo masu aiziešanu no baznīcas? Mainot savu politiku, atteicoties no sadarbības ar mantīgām šķirām? Nemaz ne. Atrasta cita izeja — nodibināt vienotu fronti ar visām kristīgo un pat nekristīgo baznīcām pret «mūsu gadsimta lielo ķecerību» — ateistisko materiālismu.

Paziņojis 1959. gada sākumā par savu nodomu sasaukt vispasaules koncilu, Jānis XXIII aicināja piedalīties tanī visas «atdalījušās baznīcas, lai mēģinātu atkal atrast vienību». Pāvests teica: «Mēs nesāksim tiesas prāvu par vēsturi. Mēs nemēģināsim iztirzāt, kam bija taisnība un kas bija vainīgs. Mēs tikai teiksim: «Apvienosimies, izbeigsim šķelšanos.»»

1960. gada septembrī pāvests kādā savā runā teica, ka koncils «būs kristīgo tautu samierināšanas un apvienošanas līdzeklis. Tā svarīgākie uzdevumi būs šādi: izdarīt vispārēju reformu, revidēt un interpretēt doktrīnas, uzlabot baznīcas struktūru tā, lai tā varētu aptvert visu pasauli ... Mēs darīsim visu, lai viņi (kristieši un citu konfesiju pārstāvji. — J. L.) padomātu par savām kļūdām,

un mēs revidēsim savu rīcību, lai galu galā visiem kristiešiem būtu vienas mājas.»

Divus mēnešus vēlāk, uzrunādams koncila sagatavošanas komitejas dalībniekus, Jānis XXIII atkal deklarēja, ka koncils mēģinās «izraisīt vispārēju garīgu atmodu, lai cīnītos pret materiālismu».

Lai šo uzdevumu atvieglotu, Vatikāns ir revidējis liturģiskos tekstus, svītrodams tanīs visas vietas, kur nosodītas citas reliģijas, arī islams, jūdaisms un pagānisms.

Galveno koncila sagatavošanas komiteju vada pats pāvests. Tam ir 35 kardināli, 5 patriarhi, 37 bīskapi, 11 pre-lāti un 8 abati. Bez tam ir nodibinātas vēl 10 komisijas, kurās ir 400 augstas baznīcas amatpersonas. Par sevišķi svarīgu tiek uzskatīta Austrumu baznīcu komiteja, kuru vada kardināls Amleto Čikoniani. Komitejas locekļi ir Bizantijas, maronītu, koptu un citu Austrumu baznīcu arhibīskapi un bīskapi. Liela nozīme šai komitejā ir spiegu skolas «Russicum» rektoram jezuītam Horačekam un bijušajam baltgvardam, tagadējam katoļu prelātam Andrejam Katkovam. 1960. gada sākumā pāvests ar svinīgu ceremoniālu pieņēma šos divus atkritējus un, tos uzrunādams, aicināja pareizticīgos un katoļus uz kopēju ciņu pret ateismu. Nobeigumā, kā rakstīja avīzes, pāvests «uzmundrinājis» savus aizbilstamos, pateikdams dažus vārdus krieviski.

Otra svarīga iestāde koncila sagatavošanā ir protestantu lietu sekretariāts, kuru vada jezuīts kardināls Bea, agrākais Pija XII biktstēvs. Jezuītam Beam dots sevišķi delikāts uzdevums — gādāt par protestantu piedalīšanos koncilā. Domu par tuvināšanos Vatikānam jau sen atbalsta pašas reakcionārākās ASV un Anglijas protestantu aprindas. Kā zināms, šīs idejas piekritējs bija Džons Fosters Dalless, kura dēls ir kļuvis par vienu no jezuītu ordeņa vadītājiem. Pret to labvēlīgi izturējās Anglijas premjers Makmillans, to dažādi cildina Adenauers, kura kristīgo demokrātu partijā lieliski sadzīvo katoļu un protestantu reakcionāri.

1959. gadā un 1960. gadā Vatikāna pārstāvji veda aizkulišu sarunas ar ASV, Anglijas un Rietumvācijas protestantu līderiem, lai viņi piedalītos gaidāmajā koncilā.

Parīzē, Minhenē un citos lielos centros Vatikāna pārstāvji satikās ne tikai ar protestantu, bet arī ar islama un jūdaisma pārstāvjiem, aģitēdami par vienotas baznīcu frontes radīšanu. Parīzē par šo tematu no vienas tribīnes

runāja kardināls Feltēns, franču protestantu galva mācītājs Benērs, Francijas galvenais rabīns Kaplāns un Parīzes Islama institūta prezidents.

Minhenē 37. starptautiskajā eiharistiskajā kongresā vienā un tai pašā tribīnē kāpa katoļu, pareizticīgo, protestantu un islama garīdznieki, cits citu slavinādami. Viens no runātājiem, benediktīniešu abats Tomass Sartori, pat cildināja Luteru par viņa «dziļi dievbijīgo sirdi».

Meksikas episkopāta galva kardināls Garibi Rivera arī teica, ka Meksikas garīdzniecība 1961. gadu veltīšot cīņai par katoļu, protestantu un pareizticīgo tuvināšanos.

Tādu faktu varētu minēt ļoti daudz. Jāsaka, ka šai kampaņai bija panākumi.

1960. gada sākumā Romas pāvestu apmeklēja Rietum-vācijas protestantu galva bīskaps Dibēliuss, revanšistu iedvesmotājs un nikns komunisma ienaidnieks. Tas bija pirmais Vatikāna panākums.

Sevišķi centīgi Vatikāna aģenti pūlējās Anglijā. Viņu darbību tur vadīja apustuliskais legāts (neoficiālais nun-cijs) amerikānis O'Hara. Izmantodams savus sakarus ar Anglijas valdību, kurai pakļauta anglikāņu baznīca, O'Hara mēģināja panākt tās piekrišanu piedalīties koncilā.

Šādā sakarā slepenas sarunas ar anglikāņu baznīcas vadītājiem veda arī kardināla Beas pārstāvis prelāts Ville-brandss, kas 1960. gada augustā kā novērotājs bija piedalījies Protestantu vispasaules baznīcu padomes centrālās komitejas sēdēs Sentendrjūsā.

1960. gada 23. novembrī Anglijas premjerministru Ha-roldu Makmillanu un ārlietu ministru lordu Hjūmu, kas, uzturēdamies Romā, veda sarunas ar Itālijas valdības pārstāvjiem, sevišķi sirsnīgi pieņēma Jānis XXIII. Pāvests izteicās, ka Anglijas valstsvīru apmeklējums sagādājis tam «lielu prieku un sevišķu gandarījumu». Pāvests teica Mak-millanam: «Jau ilgu laiku mēs uzmanīgi vērojam jūsu kā valstsvīra darbu. Mēs zinām, ka jūs iedvesmo pašas augstsirdīgākās un cildenākās jūtas, kas vienmēr ir bijušas Lielbritānijas tradīcija, — uzticība savai dzimtenei, taisnībai, brīvībai un mieram.»

Gandrīz vienā laikā ar Makmillana un Hjūma braucienu uz Romu Kenterberijas arhibīskaps Džefrijs Fišers devās svētceļojumā pa Palestīnas «svētajām vietām». Viņš apmeklēja Stambulu, satikās ceļā ar Austrumu baznīcu reliģiskajiem vadītājiem un atpakaļbraucienā iegrie-

y.as Itālijas galvaspilsētā, kā redzams, ievērojot sakāmvārdu, ka visi ceļi ved uz Romu. Ieradies «mūžīgajā» pilsētā, Fišers izteicās, ka nodomājis ierasties «pieklājības vizītē» pie pāvesta Jāņa XXIII.

Fišera vārdi radīja lielu sensāciju buržuāziskajā presē. Kā gan citādi, tā taču bija Kenterberijas arhibīskapa pirmā vizīte pie pāvesta kopš ... 1337. gada!

Otrajā novembrī pāvests pieņēma Fišeru un viņiem bija ilga saruna. Šai sakarā konservatīvais angļu laikraksts «Daily Telegraph» rakstīja, ka pret šo apmeklējumu nevarot izturēties kā pret vienkāršu pieklājības vizīti. «Faktiski,» atzīmēja laikraksts, «tas nozīmē, ka abu konfesiju pārstāvji nākuši pie atziņas, — kuras paātrinātu nobriešanu, bez šaubām, ir sekmējis antikristīgās, komunistiskās ideoloģijas augošais spēks, — ka kristiešu sašķeltība ir pārāk liels kauns, lai to ignorētu, un pārāk liels vājums, lai to neizlabotu.»

Pats Fišers, pēc vizītes pie pāvesta sprediķodams Romas anglikāņu baznīcā, teica: «Savienība vēl tikai top, tā vēl nav nobriedusi, bet tomēr jau eksistē ... Nav vairs vajadzīgs vienam otru nolādēt, jo mēs necīnāmies viens pret otru ... Ja mēs atteiksimies no sāncensības un sāksim sadarboties, tad dažādas kompetences sfēras varēs mierīgi pastāvēt līdztekus.»

Fišera runa, Vatikāna laikrakstu un žurnālu komentāri — viss, šķiet, liecināja, ka Kenterberijas arhibīskapa vizīte pie Romas pāvesta nozīmē aiz kulisēm panāktās vienošanās ratifikāciju. Ja saskaņā ar šo vienošanos anglikāņu baznīca arī vēl neapvienojās ar Vatikānu, tā vismaz bija ar mieru sadarboties.

Un nu, kad kardināls Bea, šķiet, jau bija guvis tik spožu uzvaru, nāca pērkona spēriens. 1961. gada 17. janvārī Londonā bija publicēts paziņojums, ka Džefrijs Fišers atkāpjas no Kenterberijas arhibīskapa amata. Arhibīskapa atkāpšanās no amata ir kaut kas nedzirdēts anglikāņu baznīcas annālēs. No baznīcas galvas amata neatkāpjas, šajā amatā mirst. Grūti, piemēram, iedomāties, ka no amata atkāptos Romas pāvests.

Kāpēc tad Džefrijam Fišeram bija jāiet? Lai kā Anglijas un citu Rietumeiropas valstu «dievbijīgā» buržuāziskā prese, kurai parasti tā patīk sensācijas, centās izskaidrot Fišera aiziešanu ar viņa vecumu un slikto veselības stāvokli, visiem bija skaidrs, ka Fišers bija spiests atkāpties

no amata, jo viņa vienošanos ar Romas pāvestu nosodīja daudzi ietekmīgi anglikāņu baznīcas vadītāji.

Fišera atkāpšanās ir simptoms, ka Vatikānam nebūs viegli pārliecināt protestantu baznīcu vadītājus ierasties vispasaules koncilā un tur Romas pāvesta vadībā iesaistīties «aukstā kara» kampaņā pret «ateistisko materiālismu». Nezin vai ari kardinālam Čikoniani izdosies pārliecināt pareizticīgo baznīcu vadītājus ierasties Romā, lai izteiktu savu padevību pāvestam Jānim XXIII un kļūtu par viņa vasaļiem.

Ja kāds no «shizmatiķiem» arī piedalīsies koncilā, tad varbūt vienīgi luterāņu bīskaps Dibēliuss, revanšists un atomkara piekritējs, īsts cilvēkēdājs talārā, kas ir ar mieru noslēgt savienību ne tikai ar Romas pāvestu, bet pat ar pašu Belcebulu, ja domāta cīņa pret komunismu.

Vispasaules koncila sagatavošanas komiteja strādā spraigi. Piecsimt kardināli un prelāti pūlas vaiga sviedros, gatavodami koncilam vajadzīgos dokumentus. Apspriešanai koncilā jau iesniegts vairāk nekā 2000 dažādu ierosinājumu. Prese ziņo, ka koncila sēdes pārraidīšot televīzija. Tā būs izrāde, kas savā krāsainībā aizēnos «svēto» 1950. gadu.1 Sagaidāms, ka sakarā ar koncilu Romā ieradīsies simtiem tūkstošiem tūristu un svētceļnieku. Jau aprēķina ienākumus, kurus Vatikāna kasei dos šie pāvesta sirdij un makam vienmēr vēlamie apmeklētāji.

Var jau būt, ka vispasaules koncils nedos nekādus politiskus panākumus Vatikānam, bet materiāliem panākumiem jābūt, un tie noteikti būs, par to neviens nešaubās.

Tādi paradoksi raksturo šo vispasaules koncilu, kura uzdevums ir «satriekt materiālismu».

Bet dzīve tikmēr iet uz priekšu. Arvien jaunas un jaunas tautas iesaistās mūsu laikmeta lielajā cīņā pret imperiālismu. Cilvēces trešā daļa patlaban beidz celt sociālistiskās sabiedrības grandiozo celtni. Šai sabiedrībā cilvēks cilvēkam ir nevis vilks, bet brālis, tur cilvēku garīgās un materiālās vajadzības tiek apmierinātas arvien pilnīgāk un pilnīgāk. Padomju tauta ir stājusies pie cilvēces lielā sapņa piepildīšanas, pie komunisma uzcelšanas. Cilvēki traucas pretī gaismai, pretī saulei. Un tumsas valdniekiem neizdosies tos uzvarēt,

1 Vatikāns laiku pa laikam proklamē «svētos» gadus. Šais gados, kā apgalvo baznīca, ticīgie, kas apmeklē Romas «svētās vietas», dabū «plenāro indulgenci» — pilnīgu grēku atlaidi. «Svētie gadi» dod Vatikānam lielu ienākumu.

OTRA NODAĻA. VARIZEJI SVĒTA PĒTERA BAZNĪCĀ

Senajā Jūdejā par varizejiem sauca reliģiskos fanātiķus, kas savos sprediķos aicināja darīt labu, bet paši to nedarīja.

Ja var ticēt evaņģēlija leģendai, Jēzus Kristus viņiem esot teicis: «Vai jums — rakstu mācītājiem un varizejiem! Jūs liekuļi, jo jūs aprijat atraitņu namus un taisnojaties ar savām garām lūgšanām, tāpēc jūs dabūsiet jo grūtu sodību. .. Jūs čūskas un odžu dzimums! Kā jūs izbēgsiet no elles sodības?»

Šo evaņģēlija leģendu ne labprāt atceras Svētā Pētera baznīcā un dieva vietnieka pilī, kas atrodas pie tās. Tie, kas tur dzīvo, jau sen paši ir kļuvuši par varizejiem un liekuļiem, sludinādami vienu, bet darīdami ko citu.

NICINĀMAIS METALS

1959. gada oktobrī Vatikāna orgānā «L'Osservatore Romano» bija iespiests liels raksts — «Morāle un materiālisms»1. Tanī tūkstoš un pirmo reizi mēģināts «pierādīt», ka filozofiskie materiālisti, tas ir, komunisti, ir amorāli cilvēki, jo viņi pielūdz nevis dievu, bet «matēriju», tas ir, visu zemisko, sākot ar miesas baudām un beidzot ar

1 «L'Osservatore Romano», 4/X 1959.

cita īpašumu. Un pats par sevi saprotams, autors komunistiem liek pretī katoļu baznīcas augstmaņus, dēvēdams tos par nesavtīgiem morāles priesteriem, kas pelnījuši, ka viņiem parāda dziļu cieņu un viņu paraugam seko.

Minētā raksta autora apgalvojumi, saudzīgi izsakoties, neatbilst patiesībai. Vatikānam pieder milzīgas materiālas vērtības un lielo imperiālistisko monopolu pajas, tā augstmaņi nodarbojas ar biznesu gluži tāpat kā Volstrīta dūži.

1955. gadā amerikāņu Rūpniecības vadības moderno metožu institūta (Institute of management) direktors Mar-tindels izteicās, ka Vatikāna finansu organizācija esot «tikpat komplicēta un plaša kā Anglijas banka»[22]. Nav arī ko brīnīties. Vatikāna gada budžets taču sasniedz 160 miljonus dolāru.[23]

Vatikāna kapitālistisko darbību sankcionē kanoniskās tiesības — katoļu baznīcas augstākā juridiskā norma.

Kanonu kodeksa 1495. pantā deklarēts, ka «katoļu baznīcai un svētajam krēslam ir tiesība pēc saviem ieskatiem un neatkarīgi no laicīgās varas iegūt un pārvaldīt laicīgu mantu, kā arī izlietot to savu mērķu sasniegšanai»; tas tomēr netraucē garīdzniecību ieteikt darbaļaudīm atsacīties no laicīgiem labumiem un cerēt tikai uz debesu labumiem. Ne šinī, ne arī citos paragrāfos termins «laicīga manta» netiek precizēts un ne ar ko nav ierobežots. 1496. pantā teikts: «Katoļu baznīcai (ar šo terminu turklāt jāsaprot kā visa baznīca, tā arī tās atsevišķie posmi un pārstāvji. — J. L.) ir tiesība neatkarīgi no laicīgās varas prasīt no ticīgajiem naudu baznīcas izdevumiem, garīdzniecības uzturēšanai un citiem ar baznīcas būtību saistītiem mērķiem.» Termins «citi mērķi» kodeksā nav precizēts. Sevišķa nozīme ir 1499. pantam, kur deklarēts, ka baznīcai ir tiesības «iegūt laicīgu mantu ar visiem taisnīgiem līdzekļiem, ar kādiem citi to iegūst un kādus atļauj dabiskās vai civilās tiesības»[24].

Pat nezinātājs, izlasījis 1499. pantu, sapratīs, ka baznīca rezervē sev tiesību iegūt mantu ne tikai ar «taisnīgiem» līdzekļiem, bet arī ar netaisnīgiem, tas ir, ar tādiem, kādus lieto «citi», tas ir, kapitālisti. Tā Vatikāns dod reliģisku sankciju savai «tiesībai» iegūt kapitālus, piedalīties

finansu spekulācijās, darbaļaužu ekspluatēšanā un koloniju izlaupīšanā.

Kanoniskās tiesības ne tikai neaizliedz pat «ubagu» mūku ordeņu klosteriem nodarboties ar finansu operācijām, bet pat ieteic ar testamentu tiem novēlētos fondus izlietot nevis paredzētajam nolūkam (dievkalpojumiem, labdarībai utt.), tas ir, nevis pēc novēlētāja gribas, bet pēc saviem ieskatiem, tātad — lai iedzīvotos. Šai nolūkā vajadzīga tikai augstākstāvošu baznīcas orgānu sankcija (531. -533. pants)1.

Vēl vairāk, spriežot pēc anketas, kura saskaņā ar kūrijas rīkojumu (1948. g., Nr. 378-181) jāizpilda noteiktos termiņos visiem klosteriem (vīriešu un sieviešu), Vatikāns uzliek tiem par pienākumu vairot kapitālu un iegūt dažādas vērtības «ar tādiem līdzekļiem, ar kādiem tās iegūst citi». Tas pilnīgi nepārprotami izriet no šādiem minētās anketas paragrāfiem:

«38. paragrāfs: a) kādus nekustamus īpašumus un vēr-tibas klosteris ieguvis pārskata periodā un par cik tie novērtēti; b) iegūšanas veids: vai tie dāvāti vai iegūti bez atlīdzības kādā citā veidā (!), vai arī pirkti; pēdējā gadījumā jānorada, vai par tiem samaksāts skaidrā naudā vai ari tie iegūti uz kredīta.

39. paragrāfs: kādā veidā un uz kā vārda (!) iegūtais īpašums vai vērtības ir reģistrēti saskaņa ar civillikumiem. Vai šo reģistrāciju var uzskatīt par drošu (!). (Piezīmē pie šī paragrāfa teikts, ka pirms reģistrēšanas pieprasāms tieslietu ekspertu un augstākstāvošu katoļu instanču atzinums. — J. L.)

40. paragrāfs: kā segti šie ārkārtējie izdevumi: no klostera kārtējiem vai ārkārtējiem ienākumiem. (Ar kārtējiem ienākumiem jāsaprot dāvinājumi, kolektes, maksa par svētkalpojumiem, bet ar ārkārtējiem ienākumi no nekustamiem īpašumiem un investīcijām, kas reģistrēti uz fiktīvu personu vārda. — J. L.)

53. paragrāfs: paziņot, vai pārskata periodā ir izdarīti likumīgi (!), droši un ienesīgi kapitālieguldījumi no fondiem, kas atrodas šā klostera rīcībā.»

Citētās anketas 56. paragrāfā teikts, ka jāuzrāda summas, kas klosterim ziedotas vai novēlētas ar testamentu.2

1 «Codigo de derecho canonico у legislacion complementaria», p. 213—214.

2 Minētā anketa citēta pēc oficiāla Vatikāna izdevuma «La nuova disciplina canonica sulle monache», Roma, 1950, p. 24s5—246.

No šiem citātiem izriet, kd klosteri nodarbojas ne vien ar «dvēseļu glābšanu», bet arī ar finansiālām un spekulatīvām operācijām.

Vatikāna finanses un ekonomiku vada trīs kūrijas resori: Sv. krēsla speciālā administrācija, Reliģisko lietu institūts un Sv. krēsla īpašumu pārvalde. Šie resori Pija XII laikā bija pakļauti kardinālam Kanali, un starp to vadītājiem ir arī kardināls Alberto di 2orio, Vatikāna finansu eksperts un pāvesta uzticības persona, viena no mīklainākajām Vatikāna galmā. Ievērības cienīgs ir fakts, ka Jānis XXIII iecēla di Zorio par kardinālu tai dienā, kad viņu pašu ievēlēja par pāvestu.

Komentēdams šo notikumu, amerikāņu žurnālists Nevils raksta: «Monsinjors di Žorio bija konklāva sekretārs un, ilgus gadus vadīdams Vatikāna banku, ir ieguvis finansu ģēnija reputāciju. Kļuvis par kardinālu, viņš kā jaunais Vatikāna finansu vadītājs droši vien atstums otrajā vietā principi Karlo Pačelli un grāfu Galeaci, bet varbūt arī stāsies kardināla Kanali vietā. Di 2orio ir viens no jaunā pāvesta galma ievērojamākajiem darbiniekiem.»[25]

Akciju sabiedrībās, bankās un uzņēmumos, kuru skaits sniedzas simtos, Vatikāna intereses pārstāv pilnvarotas personas, parasti pāvestu un kardinālu radinieki, kas par savu starpniecību arī saņem krietnu žūksni. Viņu vārdi ir labi pazīstami Itālijā un ārpus tās. Tie ir nesen mirušais baņķieris Bernardino Nogara, ko sauca par «Vatikāna finansu Figaro» un kas pārstāvēja Vatikānu daudzās Itālijas un ārzemju sabiedrībās; marķīzs Saketi, viens no lielākajiem zemes īpašniekiem Itālijā; Vatikāna galvenais arhitekts grāfs Galeaci, grāfs Blūmenstīls, bijušais sūtnis Ceruti, Pija XII brāļadēli prinčipes Karlo, Džulio un Mar-kantonio Pačelli.

Brāļi Pačelli — tā ir Vatikāna finansu «svētā trīsvienība». Viņi figurē visdažādākajos direktorātos — dzelzceļu, banku, makaronu fabriku, Romas ūdensvada, aviācijas un kuģniecības sabiedrību un vēl citos direktorātos. Būdami Vatikāna pavalstnieki, viņi nemaksā Itālijas nodokļus, kaut gan dzīvo un darbojas Itālijas teritorijā. Prin-čipe Džulio Pačelli turklāt vēl ir Kostarikas sūtnis pie pāvesta krēsla. Šo posteni viņš dabūja ar «United Fruit Company» atbalstu, jo Vatikāns ir tās akcionārs.

Pilnīgi droši var teikt, ka nav Itālija Lādas lielas sabiedrības, bankas vai uzņēmuma, nav tāda liela biznesa, sensacionālas afēras, skandaloza bankrota vai kontrabandas operācijas, kurā tieši vai ar savu pilnvaroto starpniecību nepiedalītos vai nebūtu iejaukts Vatikāns.

Itālijā Vatikāna kapitālu ieguldījumus 1956. gadā novērtēja par 900 miljardiem liru.[26]

Vatikāna zemes īpašumi ir milzīgi. Itālijā vien tam pieder vairāk nekā 464 tūkstoši hektāru, kas 1948. gadā novērtēti par 350 miljardiem liru.[27]

1958. gadā Vatikāna zemes platība Romā bija lielāka nekā visa Itālijas galvaspilsētas teritorija 1870. gadā, kad Roma piederēja pāvestam. Toreiz Romas platība bija 145 miljoni kvadrātmetru. Pašlaik Romā tieši Vatikānam pieder 58 miljoni kvadrātmetru, bet dažādām sabiedrībām, kuras kontrolē Vatikāns, — 120 miljoni kvadrātmetru. Pavisam tātad Vatikānam Romā pieder 178 miljonus kvadrātmetru liela platība.[28]

Itālijas darbaļaudis spiež divkāršs jūgs: monopolistiskais kapitāls un Vatikāna kapitāls. Viņiem plēš ādu gan laicīgie kapitālisti, gan kapitālistiskie kardināli, bīskapi un abati.

Baznīcas piedalīšanās darbaļaužu kapitālistiskajā ekspluatācijā, saka progresīvais Itālijas sabiedriskais darbinieks Grilli, izvirza nepieciešamību iesaistīt unitārā cīņā pret klerikāli monopolistisko sistēmu tos darbaļaudis, kas atrodas baznīcas hierarhijas vadītā politiskā, reliģiskā un arodnieciskā aparāta ietekmē. Šo iesaistīšanu, bez šaubām, sekmē komunistu cīņa politikas sfērā un arodorganizācijās. Bet tā jāsavieno ar vienmēr neatlaidīgāku valdošās iekārtas atmaskošanu, konsekventi cīnoties par to, lai katoļu darbaļaudis saskatītu, ka līdz ar parastajiem kapitālistiem arī Vatikāna interešu pārstāvji ir viņu saimnieki* Mēs nedomājam, raksta Grilli, ka šāds atmaskojums, tā izraisītā cīņa un tas fakts, ka šīs cīņas rezultātā katoļu darbaļaudis sapratīs Itālijas ekonomikas klerikāli monopolistiskās struktūras īpatnības, kaut kā var apdraudēt reliģisko mieru, kuru komunisti grib saglabāt un nostiprināt.[29]

Itālijas kapitāls, nonākdams Vatikāna rokās, bieži vien emigrē no valsts, samazinādams jau tā trūcīgos Itālijas valūtas krājumus. Dzīdamies pēc peļņas, Vatikāns eksportē kapitālu no Itālijas uz ārzemēm. Vatikānam ir vienalga, kur ieguldīt savus kapitālus, ja tikai tie dod lielākus ienākumus.

Saviem starptautiskajiem finansu darījumiem un spekulācijām Vatikāns izmanto Katoļu uzņēmēju asociāciju starptautiskās savienības pakalpojumus, kuras pārvalde atrodas Briselē (Beļģijā). Šī organizācija ir Vatikāna starptautiskais finansu kantoris, un tai ir nodaļas Argentīnā, Beļģijā, Brazīlijā, Kanādā, Francijā, Vācijas Federatīvajā Republikā, Portugālē, Spānijā, Šveicē un daudzās citās valstīs. Itālijas nodaļu vada Vatikāna «Svētā gara» bankas prezidents, jau minētais marķīzs Saketi, viens no ieroču fabrikas «Breda» direktoriem Džuzepe Moska un tekstiliju magnāts Lorenco Valerio Bona.[30]

Raksturīgi, ka Vatikāna kapitālu ieguldījumi kapitālistiskās nometnes lielajos monopolistiskajos uzņēmumos mierīgi sadzīvo ar anglikāņu, presbiteriāņu, metodistu, «Pestīšanas armijas» un citu baznīcas organizāciju kapitālu ieguldījumiem. Nesen Austrālijas presē bija publicēti dati par katoļu baznīcas kapitālu ieguldījumiem Austrālijā.[31] Pēc šiem datiem, jezuīti ir alus darītavu «Queens brewery, limited» līdzīpašnieki. Katoļu baznīcai pieder laikrakstu tresta «Herald and Weekly Times» akciju pakete. Šis trests, viens no lielākajiem Austrālijā, ir cieši saistīts ar radio un televīzijas rūpniecību un ar tādām ietekmīgām finansistu grupām kā «Broken-hill», «Collins-house» un citi, kuru investoru starpā figurē arī protestantu baznīcas pārstāvji.

Sidnejas arhibīskaps kardināls Normans T. Hilrojs ir viens no Austrālijas un Jaunzēlandes bankas akcionāriem, bet šī banka ir cieši saistīta ar Vikersa ieroču fabrikām. Protestanti savukārt ir investīcijas sabiedrības «Roman catholic trust» akcionāri, bet tās pārstāvis Man-nikss ir Vellingtonas (Jaunzēlande) arhibīskaps. Mannikss ir arī riepu ražošanas sabiedrības «Dunlop rubber Australia» un jau minētā uzņēmuma «Broken-hill» pārstāvis.

Starp Austrālijas nacionālās bankas un finansu kon-

cerna «Custom credit» akcionāriem ir katoļu un protestantu bīskapi, mūki un mūķenes, arī tādi, kas dzīvo Itālijā. Bankas «Colonial sugar», kas subsidē arī ruma, spirta un alus ražošanu, akcionāru vidū mēs redzam Austrālijas galvaspilsētas Kanberas arhibīskapu un armijas ģenerāl-vikāru Favjē, kā arī bīskapu Makennu (viņiem abiem ir 3587 akcijas), kādu mūķeni ar 3925 akcijām, divas mūķenes ar 1400 akcijām un dažādus protestantu baznīcas pārstāvjus.

Un tas viss tikai tālajā Austrālijā vien . . .

Neizdibināmi ir Vatikāna ienākumu avoti.

Lielas summas katru gadu Vatikāna kasē ienāk kā ziedojumi, iemaksas par labu misiones darbam, «sv. Pētera grasis» u. tml. Jau sen šo ienākumu lauvas tiesa nāk no ASV. Tā, piemēram, propagandas kongregācija 1901. gadā saņēma no ASV 77 tūkstošus dolāru, bet 1952. gadā — 6 111 038 dolārus.[32]

Diezgan lielus ienākumus Vatikānam dod arī baznīcas literatūras izdevniecība. Pēc kanoniskajām tiesībām ticīgajiem ir atļauts lietot tikai kūrijas oficiālās izdevniecības Romā izdotās lūgšanu grāmatas un liturģiskās grāmatas. Tātad Vatikāns izdod baznīcas literatūru visai kapitālistiskajai pasaulei. Sai nozarē tam nav konkurentu.

Tāpat kā liliputvalstiņas Lihtenšteina, Andora un San-marino, ari Vatikāns gūst lielu peļņu no pastmarku pārdošanas filatēlistiem. Vatikāna pasts katru gadu izdod simtiem pastmarku sēriju ar «svēto», «brīnumdarītāju», pāvesta un citiem tamlīdzīgiem attēliem. Ienākumi no pastmarku pārdošanas vien varētu ar uzviju segt visus Vatikāna valsts administratīvos izdevumus.

Vatikāns ir sagrābis daudzas vērtības, kas pieder sociālistisko valstu tautām. Tā, piemēram, 1959. gadā prese ziņoja, ka viena no ungāru tautas vēstures relikvijām — sv. Stefana kronis, kas bija pazudis pēc otrā pasaules kara, atrodoties Vatikānā.

Tanī pašā 1959. gadā Romā iztiesāja prāvu, kas saistīja Itālijas preses uzmanību. Šveices rūpnieks un finansists Luiss Mašione bija iesniedzis tiesā prasību pret diviem pazīstamiem Romas advokātiem. Mašione apgalvoja, ka šie advokāti esot viņam apsolījuši panākt no Romas pāvesta lēmumu, ka kāda Magda Rutsa, kas uzdevusies par

«brīnišķīgi izglābto» lielkņazi Anastasiju, krievu cara Nikolaja II meitu, tiešām tā arī esot. Par 20 miljoniem liru viņi apsolījuši panākt, ka Magdu Butsu atzīs par Anastasiju, un Šveices finansists Mašione viņiem šo summu arī iedevis. Zīmīgi, ka ar advokātiem šveicieti iepazīstinājis ietekmīgs Vatikāna prelāts monsinjors Airoldi, kas arī apsolījis izlietot savu ietekmi Vatikānā Mašionem vēlamā garā.

Iztērējuši divdesmit miljonus liru, advokāti un prelāts Airoldi tomēr nevarēja panākt no pāvesta Pija XII lēmumu par labu Magdai Butsai, un Mašione iesūdzēja viņus tiesā, apvainodams krāpšanā un blēdībā. Tiesā radās jautājums,— kāpēc Mašione bijis tā ieinteresēts, lai Vatikāns atzītu Butsu par Nikolaja II meitu Anastasiju? Un tad nāca gaismā pavisam sensacionāla lieta. Izrādījās, ka īsi pirms 1917. gada revolūcijas cara valdība nodevusi Vatikānam glabāšanā Romanovu dinastijai, labāk sakot, krievu tautai piederošas vērtslietas par 100 miljardiem liru (ap 150 miljonu dolāru). Ja Butsu atzītu par lielkņazi Anastasiju, tad viņa varētu pretendēt ja ne uz visiem šiem miljardiem, tad vismaz uz kādu daļu no tiem. Tiesā nāca zināms, ka Pijs XII 1953. gadā pieņēmis Magdu Butsu slepenā audiencē un ka viņiem bijusi saruna par šo jautājumu. Tā noskaidrojās, ka Vatikāns nelikumīgi aiztur milzīgas vērtības, kas patiesībā pieder padomju tautai.[33]

Kā gan Vatikāns izlieto visus šos miljardus, kas tam ienāk no tik daudziem un tik dažādiem avotiem? Baznīcas apoloģēti apgalvo, ka Vatikāns tos izdodot, lai palīdzētu nabadzīgajiem un uzturētu kūriju. Bet tas neatbilst patiesībai. Vatikāna labdarības pasākumi ir apvienoti tā sauktajā Pāvesta organizācijā palīdzības sniegšanai trūkumcietējiem (POA)[34], kurai ir pašai savi ienākumu avoti. Tā dabū no rūpniekiem ziedojumus naudā un graudā (drēbes, konservus u. tml.) un lielas subsīdijas no Itālijas valdības, kas tai turklāt nodevusi agrākās fašistiskās jaunatnes savienības «Littorio»[35] atpūtas namus, sporta laukumus un citus īpašumus. Vai POA dabū kaut ko arī no Vatikāna? Jādomā, ka POA no Vatikāna ieņēmumiem nedabū praktiski neko vai arī dabū tik niecīgu summu, ka tās apmē-

rus pats Vatikāns atrod par labāku neizpaust. Droši vien tāpēc arī POA nepublicē savas bilances un pārskatus. Varētu domāt, ka otrs ievērojams Vatikāna budžeta postenis ir izdevumi sakarā ar Vatikāna diplomātisko darbību. Taču nunciatūru izdevumus sedz no to valstu episkopāta līdzekļiem, kur tās atrodas.

Nauda nesmird — tā mēdza teikt senie Romas ķeizari. Tāpat domā ari Vatikāns, kura preses orgāns «L'Osservatore Romano» daudzos numuros pēc kārtas iespiež ozonizējoša līdzekļa reklāmu

Tātad secinājums rodas pats no sevis: Vatikāna nauda tiek izdota nevis diplomātiskā aparāta uzturēšanai un vēl jo mazāk labdarībai, bet gan citiem nolūkiem. Ienākumu lauvas tiesu piesavinās pāvests, pāvesta radinieki, kardināli un citi baznīcas augstmaņi. Visvairāk «pelna» kūrijas

kardināli 100 tūkstošus dolāru gadā, nemaz nerēķinot tā saukto kardināla bļodu, ko pāvests tiem pasniedz svētkos un kas dažreiz (piemēram, «svētajos» gados) sasniedz savus 25 tūkstošus dolāru. Pieticīgāku, tomēr solīdu algu saņem arī citi kūrijas prelāti — titulārie bīskapi un arhibīskapi. Daļu no kūrijas ienākumiem izlieto Vatikāna kapitālu tālākai vairošanai — jaunu akciju un vērtspapīru iegādāšanai un citiem kapitālu ieguldījumiem. Lieli līdzekļi tiek izdoti arī ideoloģiskajam karam pret progresīvo nometni, pret komunismu un moderno zinātni, tāpat vēl klerikālo organizāciju finansēšanai, klerikālai presei un dažādai propagandai, ieskaitot arī graujošo darbību pret Padomju Savienību un citām sociālistiskās nometnes valstīm.

TIRDZNIECĪBA AR «SVĒTAJIEM» UN AR «SĀRTO MIESU»

Daudz pārmaiņu ir noticis Vatikānā pēdējos gadu desmitos. Tagad Romas pāvests, šis dieva vietnieks zemes virsū, un viņa kardināli ne tikai nevairās no civilizācijas sasniegumiem, bet pat labprāt tos izmanto. Viņi skatās televīzijas pārraides, skujas ar elektrisko aparātu, runā pa telefonu, un «svētais tēvs» pat lieto helikopteru, kuru tam iedāvināja ASV kara aviācijas spēki. Bet, par spīti visiem šiem jaunievedumiem, Vatikānā vēl arvien valda vecie viduslaiku paradumi. Tāpat kā tumšajos viduslaikos «svētie tēvi» rosīgi tirgojas ar indulgencēm, «svēto» pīšļiem, relikvijām, laulības šķiršanas atļaujām un citām «precēm» no Romas pāvesta brīnišķīgās bodītes.

«Svēto» fabricēšana ir bijusi un ir ienesīgs Vatikāna pasākums. Visā savas pastāvēšanas laikā katoļu baznīca izsludinājusi kādus 20 tūkstošus par «svētajiem». Turklāt vēl baznīca izsludinājusi kādus 200 tūkstošus par «svētlaimīgajiem». Pāvesti it sevišķi centīgi fabricē «svētos» un «svētlaimīgos» pēdējos gadu desmitos. Pijs XI sava ponti-fikāta 17 gados 34 izsludināja par «svētajiem» un 496 par «svētlaimīgajiem», bet Pijs XII vidēji katru gadu izsludināja kādus 5 par «svētajiem» un kādus 40 par «svētlaimīgajiem». Enerģiski ar «svēto fabricēšanu» nodarbojas arī jaunais pāvests Jānis XXIII, kas sava pontifikāta pirmajos divos gados paspējis safabricēt dažus desmitus «svēto» un «svētlaimīgo».

Kanoniskās tiesības prasa, lai katram «svētlaimīgā» kandidātam būtu kontā vismaz divi «pierādīti» brīnumdarbi, bet katram «svētā» kandidātam — četri^36. Ar brīnumdarbiem vien tomēr nepietiek, vajag pierādīt, ka kandidāts bijis apveltīts «varonības pakāpē» ar kristīgiem tikumiem. Ar «pierādījumu» pārbaudi nodarbojas ritu kongregācija, kas katram kandidātam iekārto attiecīgu dosjē (lietu). Pirmām kārtām tomēr pārbauda nevis kandidāta brīnumdarbus, bet viņa politisko kredo.

«Svēto» fabricēšanas procedūru sauc par kanonizāciju, bet «svētlaimīgo» fabricēšanu — par beatifikāciju. «Svēto» labricēšanā piedalās ritu kongregācijas ierēdņi, ko vada «svēto» un «svētlaimīgo» departamenta direktors, tā sauktais «ticības aizstāvis». Viņu parasti dēvē par «sātana prokuroru», tāpēc ka viņš pārāk stingri un neiecietīgi izturoties pret attiecīgā kandidāta svētuma pierādījumiem. Liela nozīme kanonizācijas un beatifikācijas procesā ir juristiem, kas pārstāv savus klientus — reliģiskās organizācijas, kuras izvirza «svēto» un «svētlaimīgo» kandidātus. Šos juristus sauc par «svēto advokātiem», un viņu uzdevums ir pārliecināt «sātana prokuroru», ka «svēto» kandidāti tiešām atbilst kanoniSkajās tiesībās paredzētajam standartam.

Reliģiskās organizācijas, kas izvirza «svēto» kandidātus, ir materiāli un politiski šai lietā ieinteresētas. Jauna «svētā» izsludināšanu izmanto ticīgo reliģiskās sajūsmas vairošanai, bet dievlūdzēju pieplūdums jaunajās «svētvietās» saistīts ar baznīcas ienākumu pieaugumu.

Tāpēc arī paši veiksmīgākie «svēto advokāti» saņem no saviem klientiem pasakainus honorārus, jo viena vai otra kandidāta kanonizēšana daudzējādā ziņā atkarīga no «svēto advokāta» spējām un sakariem. Šeit uz brīnumiem gan nav ko cerēt. Un klosterim vai eparhijai tas noteikti jāņem vērā un nav jāskopojas ar honorāru advokātam, ja tie grib gūt panākumus savam «svētā» kandidātam.

Nupat aprakstīto kanonizācijas procedūru apgaismotāju un enciklopēdistu kritikas ietekmē XVIII gs. noteica pāvests Benedikts XIV (1740—1758). Šādai procedūrai it kā vajadzēja garantēt pret kļūdām un ļaunprātībām, izsludinot «svētos» un «svētlaimīgos». Bet tumsonība nav reformējama. Pirms dažiem gadiem par «svēto» izsludi-

nāja šveicieti Nikolasu de Flū, kas dzīvojis XV gadsimtā. Flū esot divdesmit gadus pārticis «tikai» no «svētā» vakarēdiena (!), turklāt viņš neesot dzēris pat ūdeni. Par «svēto» paaugstināts ari pāvests Pijs X, jo viņam raidītās lūgšanas dziedinot vēža slimniekus! Šie fakti liecina, ka mūsdienu Vatikāns arvien vēl ir tāds pats tumsonības perēklis kā viduslaikos.

Kā gan Vatikāns gūst komerciālu peļņu, izsludinot «svētos» un «svētlaimīgos»? Pirmkārt, ieinteresētajām baznīcas organizācijām, kas izvirza kandidātus šādam titulam, jānomaksā ritu kongregācijai par kanonizāciju vai beati-fikāciju lielas summas gan par zīmogmarkām, gan par dažādiem dokumentiem, apliecībām u. tml., turklāt nākas vēl ziedot dažādiem mērķiem un pasniegt dāvanas. Kano-nizācija nereti izmaksā vairāk par 25 tūkstošiem dolāru. Angļu katoļi, piemēram, 1935. gadā samaksāja Vatikānam šādu summu par Tomasa Mora^1 kanonizāciju. Otrkārt, Vatikāns labi nopelna, arī pārdodot jauno «svēto» un «svētlaimīgo» pīšļus, relikvijas un attēlus. Izsludinot jaunu «svēto», baznīcas aparātu visās valstīs mobilizē viņa «brīnumdarbu» propagandēšanai un ar viņa kultu saistīto priekšmetu pārdošanai. Ticīgos aicina ziedot baznīcu, kapelu, altāru, patversmju, skolu un citu iestāžu celšanai, veltījot tās jaunajam «brīnumdarītājam». Šī celtniecība savukārt dod ienākumus veselai armijai arhitektu un uzņēmēju, kas savā peļņā dalās ar baznīcas hierarhiju, turklāt rodas arī iespēja pārdot kulta priekšmetus un citu tamlīdzīgu Vatikāna uzņēmumu produkciju.

Relikviju kultu Vatikāns jau sen padarījis par labu ienākumu avotu. Kanoniskās tiesības prasa, lai katrā baznīcas altārī glabātos kāda «svētā» vai «svētlaimīgā» relikvijas. Vatikānam ir relikviju pārdošanas monopols. Tātad, iesvētījot kādu jaunu baznīcu vai altāri, draudze ir spiesta maksāt pāvesta kancelejai par tik nepieciešama reliģijas kulta priekšmeta dabūšanu.

ASV pašlaik ir labākais Vatikāna fabricēto relikviju un «svēto» pīšļu pārdošanas tirgus. Tikai 15 gados vien (1939—1954) Amerikas Savienotajās Valstīs ir iesvētītas 11511 ļaunas katoļu baznīcas. Vidēji katrā baznīcā ir kādi četri altāri, tātad šai laikā ir iesvētīts ap 50 tūkstošu jaunu altāru un izlietots tikpat daudz relikviju; katra no tam maksāja ticīgajiem noteiktu daudzumu dolāru.

1 A. D. Howell Smith, Thou art Peter, London, 1950, p. 464.

Ļoti lieli ir Vatikāna kases ienākumi no tādām starptautiskām «svētām» vietām kā, piemēram, no Lurdas. Pēc tam kad Francijas episkopāts uzbūvēja Lurdā pazemes katedrāli, kas tam izmaksāja divus miljardus franku, Vatikāns Francijas episkopātam Lurdu atņēma. Viesnīcas, suvenīru un amuletu pārdošanu un citas ienesīgas vietas un lietas Lurdā tagad pārzina īpaša Vatikāna organizācija «Opus cenaculi»1.

Līdz pat šai dienai tikpat ienesīgi Vatikāna kasei ir sistemātiski rīkotie «svētie» jeb «jubilejas» gadi. Beidzamā (1950. g.) «jubilejas» gadā Romu apmeklēja ap divi miljoni svētceļnieku un tūristu. Daudzi no tiem ir ziedojuši savu artavu sv. Pētera kasei, vai nu iemetot kādu monētu baznīcās speciāli ierīkotās ziedojumu kastēs, vai arī nopērkot kādu no daudzajiem Vatikāna ražojumiem: lūgšanu

krelles, svētbildīti, indulgenci, atslēgu ķēdīti ar medaljonu, uz kura attēlots tūristu aizstāvis sv. Hristofors, vai arī vadoni pa Sv. Pētera baznīcu un Vatikāna muzejiem u. tml.

Lielisku biznesu Vatikāns taisīja ari XVII Olimpisko spēļu laikā, kas I960, gadā notika Romā. Municipalitāte uzbūvēja Olimpiādes sporta celtnes tais pilsētas rajonos, kur lielākā daļa zemes gabalu pieder Vatikānam. To vērtība tad arī pieauga līdz 50 miljardiem liru, tas ir, kļuva 150 reižu lielāka nekā pirms Olimpiādes.

Vatikāns ierīkoja naktsmītnes un ēdnīcas vairāk nekā 400 klosteros, baznīcās, skolās, patversmēs un institūtos. Daudzus tūristus rāva tanīs iekšā ar varu, kaut gan tur nebija pat elementāru ērtību.

Atbrīvojot lētticīgos Olimpiādes entuziastus no liekās naudas, «svētie tēvi» tai pašā laikā centās tos saindēt ar antimateriālistisko propagandu. Sevišķu vērību baznīcas ļaudis, protams, veltīja sociālistisko valstu un it īpaši Padomju Savienības tūristiem un sportistiem. Tieši viņiem Vatikāns bija sagatavojis veselām tonnām pretpadomju literatūras krievu valodā, kas bija maskēta par padomju izdevumiem.

Speciāli garīdznieki, kas prot vairākas valodas, uzbāzīgi veica baznīcas propagandu Olimpiādes dalībnieku vidū.

Vatikāna «olimpiešiem» tomēr nesagādāja laurus ne graujošā literatūra, ne melnsvārču poliglotu aicinājumi.

Padomju ļaudis pret viņu propagandu izturējās nicinoši. Tomēr baznīcas kalpi nenokar galvu. Lai nu kā, taču Olimpiādes laikā viņu banku konti krietni vien palielinājušies ...

«Svētais penitenciārijs» — pāvesta grēku nožēlošanas lietu departaments tāpat kā senos laikos^37 rosīgi tirgojas ar indulgencēm. Tagad mūki un garīdznieki tās rfereklamē no kanceles un nepārdod tirgū kā kādreiz XVI gadsimtā neaizmirstamā mūka Teceļa laikā, bet Romā kurā katrā Vatikāna veikalā, kur pārdod kulta priekšmetus, ticīgais vai tūrists par mērenu cenu var nopirkt indulgenci ar kardināla un «lielā penitenciārija» parakstu. Indulgencē teikts, ka «svētais tēvs» šīs indulgences īpašniekam piedod visus grēkus gadījumā, ja viņš pēkšņi nomirst vai arī viņam nav iespējams nožēlot tos uz nāves gultas. Tādu indulgenču pieprasījums bija sevišķi liels otrā pasaules kara laikā. Indulgence maksā piecus dolārus un vairāk atkarībā no papīra, zīmējuma un Romas pāvesta portreta kvalitātes (šāds portrets grezno katru eksemplāru). Ir indulgences, kas maksā dažus simtus dolāru; tās zīmējuši pazīstami mākslinieki, tās iespiestas ar zelta rotājumu un iesietas safjāna vākos. Vārdu sakot, izgatavojot indul-ģences, «dievbijīgie» rebinieki ir padomājuši kā par nabagiem, tā par bagātiem.

Krietnu peļņu tāpat kā viduslaikos Vatikāna kasei dod «rotas» tribunāls, kas pārzina laulības šķiršanas lietas. Itālijā, Spānijā, Portugālē, Īrijā un vairākās Latīņamerikas valstīs par likumīgu atzīst tikai baznīcas laulību, bet ka-noniskās tiesības atļauj šķirt laulību tikai «rotas» tribunālam Vatikānā. Tātad katolis, lai kur viņš dzīvotu--Austrālijā vai Latīņamerikā, ja grib šķirties, ir spiests griezties pie Vatikāna «rotas» tribunāla. Kaut gan pēc kanoniskajām tiesībām tikai izņēmuma gadījumos drīkst šķirt laulību, tomēr «rotas» tribunāla advokāti ir tik veikli, ka panāk šķiršanu kurā katrā gadījumā: viss atkarīgs no klienta devīguma, jo tribunāls, lietas izspriežot, neizturas vien-

Lapa un svece

«Saki, mans dēls, vai tu esi kristīts?»

«Atceries, ka dievs ir augstāks par tevi!»

«Atgādinu jums, mani bērni: «Ja tev iesit pa labo vaigu pagriez arī kreiso!»»

Tiesnesis garīdznieks: «Sods — grēku nožēlošana!»

«Nezaudē cerību, mans dēls. Atceries — tie pēdējie būs tie pirmie»

Morāles sargs

«Bet šīs medaļas esam ieguvuši mēs!» (Vatikāna sasniegumi Olimpiādē)

aldzigi pret tiem lūdzējiem, kas iepriekš ir «ziedojuši» Vatikānam. Grūti pateikt, cik katru gadu Vatikānam ienes «rotas» tribunāls. Ir tikai zināms, ka daudzās valstis katoļu baznīca ārkārtīgi nikni cīnās pret civillikumiem par laulības šķiršanu.

Var tiešām apbrīnot, kā kardināli prot izplēst no ticīgajiem naudu. Vatikāna telegrāfā ir oficiāls birojs, kas par noteiktu maksu izsūta jaunsalaulātajiem telegramas ar pāvesta svētību, bet slimajiem un mirstošajiem — ar grēku piedošanu un pēdējo svētību!

Cik nekautrīgi rīkojas baznīcas vīri, kad vajag izsist naudu, liecina šāds fakts. 1959. gada jūlijā Itālijas laikrakstos bija publicēti materiāli, ka amerikāņu organizācija «Katoļu palīdzības dienests», kas Itālijā strādā ciešā kontaktā ar Vatikānu, pircis — šā vārda burtiskajā nozīmē! — no mazturīgiem vecākiem mazus bērnus un pārdevis tos bezbērnu ģimenēm ASV. Baznīcas vīri pirkuši Itālijā bērnus par 300, bet pārdevuši ASV par 1500 dolāriem, «pelnīdami» tātad uz katru bērnu vairāk nekā 1000 dolāru.1 Šī riebīgā «tirdzniecība ar sārto miesu», kā to nokristījusi progresīvā Itālijas prese, deva milzīgus ienākumus «svētajiem tēviem», kas sevi dēvē par morāles un dievbijības priesteriem.

AFĒRAS, SKANDĀLI, SPEKULĀCIJAS

Vatikāna finansu lielvalsts pēc sava gara ne ar ko neatšķiras no citiem pasaules kapitālistiskajiem monopoliem. Tanī ir spēkā tie paši likumi un kārtība, rīkojas tādi paši «grēcīgi» cilvēki kā citās tamlīdzīgās iestādēs — blakus labi audzinātajām Nogaras tipa finansu pasaules haizivīm darbojas dažādi blēži, afēristi un avantūristi, kas laiku pa laikam nonāk uz apsūdzēto sola un pēc tam cietumā.

Pie tādiem pieder, piemēram, prelāts Čipiko, Pija XII uzticības persona, viens no Vatikāna valsts sekretariāta vadītājiem. Otrā pasaules kara laikā un pirmajos pēckara gados, izmantodams Vatikāna iestāžu iespējas, viņš spekulēja un izdarīja dažādas afēras par vairākiem miljoniem. Prelāts Čipiko bija saistījies ar daudziem Itālijas finansistiem, kas viņam bija uzticējuši lielas summas dažādām spekulācijām. Čipiko sāka bāzt savā kabatā uzticētos kapitālus. Galu galā Čipiko blēdības un mahinācijas tika atklātas un viņu ieslodzīja Vatikāna cietuma, no kura tas izbēga ne jau bez priekšniecības ziņas. Cipiko pārāk daudz zināja par Vatikāna aizkulisēm, tāpēc viņu saudzēja ari Itālijas tiesa. Par skandalozo Čipiko lietu savā laikā rakstīja Jaroslavs Galans, kurš 1950. gadā krita no kāda neģēlīga jezuītu mācekļa rokas.

Čipiko nav izņēmums baznīcas aprindās.

Vatikānā gaiss piesātināts ar biznesu, spekulācijām un afērām, kurās piedalās kardināli, prelāti, klerikālie politiķi un visādi vienkāršāki avantūristi un tumšas personas, kuru pakalpojumus vienmēr izmanto «svētais krēsls». Šeit daži piemēri.

1958. gada otrajā pusē un 1959. gada sākumā Itālijas prese gandrīz katru dienu rakstīja par «Džufres lietu». Žurnālisti to nosauca par «XX gadsimta lielāko finansu skandālu».

Reti kādam pazīstamais provinces finansists Džufre pēc otrā pasaules kara sāka vadīt kādu anonīmu un neredzamu banku, kam nebija ne savas ēkas, ne kases lodziņu, bet. kas regulāri kārtoja banku operācijas desmitiem miljardu liru apmērā.[38]

Džufre bija klosteru, lauku garīdznieku un klerikālo organizāciju uzticības persona. To uzdevumā viņš spēlēja biržā, spekulēja, slēdza dažādus finansu darījumus. Viņš nodarbojās arī ar naftas kontrabandu. Starp Džufres klientiem bija «dievbijīgie» «Dārgo asiņu» misionāri, kapucieši, benediktīnieši, Žēlsirdības ordeņa mūķenes un daudzi citi baznīcas ļaudis. Ar Džufres spekulācijām viņi nopelnīja vairāk nekā 610 miljonus liru. Labu tiesu miljonu iebāza sev kabatā arī pats Džufre.[39]

Kad par Džufres nelikumīgo darbību sāka interesēties finansu gvarde (speciāls policijas korpuss, kas uzrauga nodokļu ievākšanu), pie gvardes komandiera ģenerāļa Ros-tanjo ieradās kapuciešu ordeņa vikārijs abats Mauro un pierunāja viņu izbeigt Džufres darbības izmeklēšanu. Drīz pēc tam Džufre tomēr pasludināja sevi par maksāt nespējīgu un tiesas orgāni bija spiesti uzsākt viņa lietas izmeklēšanu.

Noskaidrojās, ka Džufre bija cieši saistīts ar kristīgo demokrātu partijas vadošajiem darbiniekiem; lielas sum-mas no viņa bija saņēmuši arī klerikālā iekšlietu ministra Tambroni tuvākie līdzstrādnieki, kuri vadīja šās ministri-jas «psiholoģisko daļu», kas nodarbojas ar antikomunistis-ko propagandu. Naudu bija ņēmuši ari «Katoļu rīcības» darbinieki JDžeda, Vinči, Mancini.

Kad Džufres noziedzīgās mahinācijas nāca gaismā, viņš paslēpās kādā klosteri netālu no Boloņas un paziņoja, ka visus attaisnojošos dokumentus esot nodevis Vatikānam. Viņš apgalvoja, ka rīkojies pēc augstu stāvošu prelātu norādījumiem un tāpēc saskaņā ar Laterana līgumiem neesot pakļauts laicīgo varas iestāžu jurisdikcijai.

Parlamenta komisija, kas izmeklēja Džufres lietu, nevarēja līdz galam noskaidrot šo afēru, jo valdība un tajā esošie klerikāļi sagādāja komisijas darbībai grūtības. Komisija neuzdrošinājās ne pieprasīt no Vatikāna dokumentus, kas attiecās uz Džufres lietu, ne nopratināt ar afēristu saistītos kardinālus Mimi un Lerkaro, ne arī saukt pie atbildības valsts ierēdņus, kas bija spekulējuši kopā ar Džufri. Komisija tomēr konstatēja, ka afērists Džufre ir rīkojies ar kristīgo demokrātu partijas atbildīgo darbinieku un baznīcas varas orgānu ziņu.

Komisija turklāt konstatēja, ka daudzi baznīcas darbinieki guvuši no Džufres spekulācijām krietnu peļņu. Tā Novafeltrijas draudzes priekšnieks, ticis pie naudas ar Džufres palīdzību, uzbūvēja kinoteātri 12 miljonu liru vērtībā; «Šķīstās jaunavas institūta» priekšniece Palančano pilsētā no 1955. līdz 1957. gadam ar dažādām spekulācijām nopelnīja 25 miljonus liru; garīdznieks Gaetano Kūrei, «sadarbodamies» ar Džufri, uzcēla sev villu 14 miljonu liru vērtībā; «Svētās sirds» klostera priekšniece Lugo pilsētā piesavinājās 20 % no klostera naudas, ar kuru spekulēja Džufre; garīdznieka Elviro Gvidoni māsa «nopelnīja» 50 miljonus liru; garīdznieks Otello Grandi ar naudu, kas bija ienākusi no Džufres spekulācijām, nopirka savam brāļadēlam bāru par trīs miljoniem liru u. t. jpr.1

Dienviditālijā, netālu no Bari jas pilsētas, Sandžovanni-rotondas miestiņā atrodas kapuciešu klosteris, kur dzīvo visā Itālijā pazīstamais un par «brīnumdarītāju» izslavētais mūks vārdā Pio (Dievbijīgais). Viņš ir varena auguma vīrs un ar savu lielo bārdu atgādina Rasputinu. Tāpat kā Kris-tum pēc krustā sišanas viņam ir asiņojošas brūces roku delnās — stigmas, kas tiek uzskatītas par svētuma pazīmi.

Ilgus gadus baznīcas propaganda izplatīja izdomājumus par kapuciešu muka pārdabiskajām spējām dziedināt slimos un darīt citus brīnumus. Katru gadu pie mūka Pio 1 pulkiem saplūda slimie, bieži vien atdodami savus pēdējos ietaupījumus, lai Dievbijīgais viņus pieņemtu un svētītu.

Gala rezultātā kā pats mūks Pio, tā arī viss kapuciešu ordenis kļuva ārkārtīgi bagāti. Sandžovannirotondas mies- 1 tiņā uzcēla desmitiem viesnīcu, relikviju un baznīcas kulta priekšmetu fabriku. Tas viss bija saistīts ar brīnumdarītāja mūka vārdu. Kas vēlējās, varēja par attiecīgu maksu iegādāties lietas, kuras esot svētījis Pio tēvs, — sākot ar lūgšanas krellēm un beidzot ar termometru. Bet XX gadsimtā ar brīnumdarbiem vien lielu biznesu nevar taisīt. Un tā nu pirms dažiem gadiem mūks Pio par naudu, ko bija savācis no saviem cienītājiem, sāka būvēt slimnīcu, kurā ārstēšot nabadzīgos. Un tiešām, šādu slimnīcu uzcēla. Tā izmaksāja dažus miljardus liru. Turklāt, to ceļot, kļuva bagāti desmitiem ar Vatikānu saistītu uzņēmēju un spekulantu. Ārstēties šinī slimnīcā nabadzīgie tomēr nevar: septiņi tūkstoši liru dienā — tādu maksu Dievbijīgais prasa no pacientiem, kas vēlas izmantot ne tikai viņa svētību, bet arī ārsta pakalpojumus.

Mūka Pio kapitāls augtin auga, un viņa autoritāte likās nesatricināma. Bet gudram gudra nelaime. Un nelaime piemeklēja arī Dievbijīgo. 1960. gadā pār okeānu pie viņa atbrauca kā pazemīga lūdzēja kāda amerikāņu senatora republikāņa sieva un lūdza dziedināt viņas ar poliomielītu slimo dēlu. Par lielu dolāru čeku amerikāniete dabūja ne tikai svētību, bet arī audekla gabalu, kas bija samitrināts ar Dievbijīgā stigmu brīnumdarītājām asinīm. Mūks ieteica sievietei ietīt šajā audeklā savu dēlu — «un poliomielītu atņems kā ar roku». Mājās atgriezusies, amerikāniete tā arī izdarīja. Bet nekādas pārmaiņas viņas dēla veselības stāvoklī nenotika. Tad viņa «brīnumdarītāju» audeklu nodeva ķīmiskai analīzei. Analīze konstatēja, ka asinis uz audekla nav cilvēka, bet vistas asinis! Viegli iedomāties, cik sašutuši pēc tam bija ne tikai lētticīgā amerikāniete, bet arī viņas vīrs senators, kurš nekavējoties pieprasīja no Vatikāna gandarījumu.[40]

Bet, kā jau sakāmvārds saka, nelaime nekad nenāk viena. Nepaguva pāvests Jānis XXIII iepazīties ar amerikāņu senatora protestu, kad jau kardināls Tardini ziņoja viņam par jaunu ārkārtīgi nepatīkamu gadījumu. Vēl viena augstu stāvoša dāma bija cietusi no Dievbijīgā izdarībām. Pie Vatikāna akreditētā Čīles diplomāta sieva bija nolēmusi apmeklēt Pio tēvu. Pio «līdzstrādnieki» pieprasīja, lai viņa iepriekš iemaksā «brīnumdarītāja» «labdarības» fondā lielāku summu. Kad čīliete atteicās to darīt, viņu piekāva un izmežģīja roku. Čīles diplomāts, cietušās vīrs, iesniedza Vatikāna valsts sekretariātam stingru protestu. Turklāt vēl laikraksti ziņoja, ka viens no Dievbijīgā tuvākajiem «līdzstrādniekiem» — kapuciešu ordeņa ekonoms mūks Grizano esot iejaukts Džufres afērās.

Jānis XXIII bija sašutis.

«Laiks zināt,» viņš teica kardinālam Tardini, «ka mūki — vienalga, dievbijīgi vai grēcīgi — stingri jātur grožos. Viņi baznīcai vienmēr ir nodarījuši vairāk ļauna nekā laba. Pio tēvs ar saviem stiķiem un trikiem ir īsts atradums komunistiem. Ziņojiet presē, ka svētais krēsls neatzīst viņa rīcību par pareizu, atceliet Sandžovannirotondas kapuciešu klostera abatu un visus ar Pio tēva darbību saistītos ienākuma avotus nododiet Ticības lietu institūta pārziņā.»

Sacīts — darīts. Bet vai tad Pio tēvs un afērists Džufre te ir galvenais? Katrā eparhijā taču kardinālu un bīskapu paspārnē darbojas desmitiem tādu blēžu un avantūristu.

Minēsim kaut vai Dženovas arhibīskapu kardinālu Džu-zepi Siri. Ilgus gadus viņa tuvākie laicīgie līdzstrādnieki bija Antoni Loi, viens no kristīgo demokrātu partijas Dženovas organizācijas vadītājiem, Ebe Roiseko kundze un marķīzs Džaneto de Kāvi. Visi viņi dažādu afēru dēļ I960, gadā nonāca uz apsūdzēto sola un cietumā. Loi tika apsūdzēts nelikumīgās mahinācijās ar firmas «Nikolai-Sfiars» akcijām, un desmitiem mazo akcionāru tādēļ bija jācieš lieli zaudējumi. Roiseko tiesa sauca pie atbildības par ļaunprātīgu bankrotu, un prāvā noskaidrojās, ka viņai bijuši sakari arī ar Boloņas kardinālu Lerkaro. Roiseko notiesāja uz 10 gadiem cietumā. Vatikāna sv. Kapa ordeņa kavalieris marķīzs de Kāvi dabūja deviņus gadus cietuma par tirgošanos ar «brīnumlīdzekli» «Kristus-misionārs», kas bija kaitīgs slimniekiem.[41]

Vēl nebija norimis šo afēru saceltais troksnis, kad sakarā ar Pāvesta organizāciju palīdzības sniegšanai trū-

kumcietejiem (POA) izcēlās jauns skandāls. Šai 1953. gadā dibinātajai organizācijai jau pēc diviem gadiem bija 33 miljonu dolāru liels kapitāls. Tās galvenais direktors ir prelāts Baldelli. POA vadībā, kas atrodas Romā, jezuītu galvenajā štābā, ir daudz jezuītu, kas fašisma laikā bija augstos baznīcas amatos. Šīs organizācijas vadītāju vidū ir Masimo Spada, viens no Reliģisko lietu institūta direktoriem, prinčipe Karlo Pačelli, grāfs Enriko Pietro Galeaci, Vatikāna valsts sekretāra vietnieks monsinjors Andželo dell’ Akua un Endrjū Lendi — amerikāņu Katoļu labklājības nacionālās konferences pārstāvis.

Ar ko gan nodarbojas minētie prelāti un kungi? Ar labdarību? Nē, ar spekulāciju. POA katru gadu saņem no ārzemēm bez maksas un bez muitas daudz labības, ko sadalīt trūkumcietējiem itāliešiem. Šo labību samaļ dzirnavās, kas pieder Pačelli ģimenei, un miltus pārdod uz ārzemēm. Tātad trūkumcietēji nedabū neko, bet pāvesta radu kabatā katru gadu ieplūst miljoniem dolāru. Tas ir vēl viens Vatikāna «labdarības» piemērs.[42]

1960. gadā avīzes rakstīja par kāda Virgillilo grandiozām finansu afērām. Virgillito bija ļoti «dievbijīgs» spekulants, un viņu protežēja dominikāņu mūki. Pateicīgais Virgillito uzcēla un uzdāvināja dominikāņiem baznīcu, kurā bija novietots viņa attēls.[43]

Šeit būs vēl kāds «svēto» tēvu darbības piemērs tikpat riebīgs, tikai daudz rupjāks. Tā paša 1960. gada sākumā Sicīlijā, Madzarinas pilsētā, atklāja laupītāju bandu. Bandas dalībnieki bija kapuciešu mūki: 80 gadus vecais Karmelo tēvs (pasaulīgā vārdā Luidži Galicija), 44 gadus vecais brālis Venancio (pasaulīgā vārdā Vitorio Marota), 40 gadus vecais brālis Vitorio (pasaulīgā vārdā Ugo Bon-visuto) un 37 gadus vecais brālis Agripino (pasaulīgā vārdā Antonio Jaluna), bandas vadonis.

Iepazīsimies ar apsūdzības dokumentiem. Madzarinā 1957. gada oktobrī Andželo Kannada, 74 gadus vecs zemkopis, kas pirms dažiem gadiem bija apprecējis jaunu zemnieci Eleonoru Sapio, pēkšņi saņēma noslēpumainu, uz mašīnas rakstītu vēstuli: «Don Andželo, ja tava āda tev mīļa, gādā 10 miljonus . ..»

Citā Itālijas pilsētā šādas vēstules saņēmējs tūliņ būtu steidzies no mājām laukā un klauvējis pie tuvākā policijas iecirkņa durvīm. Bet šī te bija Madzarina! Tādas vēstules jau bija parādījušās šajā pilsētiņā. Tiešām — kas neievēroja šos draudus un brīdinājumus, riskēja, ka viņa vīna-dārzs tika nopostīts un lopi nobendēti. Dons Andželo tomēr noglabā vēstuli un gaida ...

Pēc kāda laika pastnieks atnes viņam otru vēstuli, un atkal nav uzrādīta personas adrese, kurai Kannadam būtu jānodod 10 miljoni liru. Dons Andželo noglabā arī šo brīdinājumu.

Bet notikumi neliek sevi ilgi gaidīt. Vakarā pie Kan-nadas durvīm klauvē Karmelo tēvs.

- Miers ar jums, padre, — sveicina viņu saimnieks.

— Miers šim namam, — mūks atbild. — Es atnācu, lai parunātu ar jums pāris vārdu.

Viņi abi ieiet kādā no mazajām istabām.

— Es zinu, ka jums draud, un zinu, kas to dara, - nopietnā balsī saka «svētais» tēvs.

— Kas tad?

— Tas ir grēksūdzes noslēpums . . .

Padre, ko jūs man tagad ieteiktu darīt? — izsaucas Kannada.

— Maksāt.

— Nekad!

Dons Andželo, kura mazās laimes pamats bija gadu desmitiem ilgs neatlaidīgs darbs, noraida šo nekrietno priekšlikumu: viņš nemaksās neģēļiem nevienu liru pat tad, ja viņi pieliks tam pielādētu revolveri pie kakla.

— Dieva dēļ esiet lēnprātīgs un nepārsteidzieties, — viltīgais mūks turpina pārliecināt zemkopi. — Jums ir sieva un mazs dēls. Un, ja būsiet pārdomājis, paziņojiet to man un iedodiet man naudu.

Mūka godbijīgais tonis neradīja donam Andželo nekādas aizdomas. Kannada neiet uz policiju, lai pastāstītu par šo dīvaino garīdznieka apmeklējumu, un draudu vēstules, kuras arvien vēl pienāk, met kamīnā. Bet dona Andželo liktenis jau ir izlemts.

Pēc izspiedēju bandas barveža norādījuma kāds Dži-rolamo Adzolina 1958. gada 24. maija vakarā paslēpjas ceļmalas krūmos. Šai laikā pa ceļu iet dons Andželo ar sievu un dēlu. Pēkšņi no krūmiem nodārd mednieka bises šāviens. Nāvīgi ievainots, vecais vīrs sabrūk.

Apglabājusi vīru, dona Andželo atraitne Eleonora

Sapio iet pie Karmelo tēva sūdzēt grēkus. Grēksūdzēs laikā viņš pēkšņi klusā balsī jautā nabaga sievietei:

— Vai jūs pēdējās dienās esat saņēmusi kādas vēstules?

— Jā, — nobijusies čukst atraitne.

— Un ko esat nolēmusi darīt? — «svētais» tēvs jautā.

— Es nevaru samaksāt prasīto summu. Man nav tiesības uz māju, un mani līdzekļi ir ierobežoti.

— Cik jums ir naudas?

— Piecsimt tūkstoši liru.

Nu, tas ir pārāk maz ... Un ja «viņi» zaudēs pacietību .. . Jūs taču redzējāt, kas notika ar donu Andželo. Dievs aicināja viņu pie sevis, tāpēc ka viņš ar labu nesamaksāja prasīto naudu, — tā mūks biedē sievieti.

— Padre, bez skaidras naudas es varu vēl izrakstīt vekseli par piecsimt tūkstošiem. Domāju, ka pēc ražas novākšanas varēšu samaksāt visu summu, — piekāpjas līdz nāvei nobaidītā sieviete.

— Nu jūs rīkojaties prātīgi, — atvieglots nopūšas padre.

— Bet kam man jāiedod nauda un vekselis?

— Man, — izspiedējs atbild.

— Jums, padre?

— Mana meita, dieva tā kunga kalpiem jāgādā par mieru un jāpanāk, ka krietni kristieši nenogalina cits citu. Bet tagad nožēlo savus grēkus, mana meita, nožēlo grēkus...

Bet tas ir tikai «svēto tēvu» nekrietno mahināciju sākums.

1958. gada ziema. Madzarinas aptiekārs Ernesto Kolai-jani, kas bija iesviedis papīru grozā vairākas anonīmas vēstules ar naudas pieprasījumiem, kādu dienu konstatē, ka viņa aptiekas durvis ir sadegušas. Dažas dienas vēlāk Kolaijani dodas pie Karmelo tēva, lai dalītos ar viņu savās bēdās.

— Kāpēc jūs nemaksājat prasīto summu? — mūks jautā.

— Kā tad es varu to darīt, ja nezinu, kam nodot naudu, turklāt man nav divu miljonu liru, kuras no manis grib izspiest?! — aptiekārs izsaucas.

— Es varu pateikt, kas jādara, — Karmelo tēvs atbild. — Naudu jūs varat maksāt man pa dalām. Es pats padomāšu, kā to nodot tiem, kas vēl jums ļaunu.

— Vai tad mani vairs nemocīs? — aptiekārs jautā.

— Nē. Varat būt par to pārliecināts.

Kannadas atraitne maksā, aptiekārs Kolaijani maksā, maksā arī citi tik daudz, cik no tiem prasa. Bet ir arī tādi, kas nikni pretojas. Frančesko Bonanno, piemēram, no kura prasīja desmit miljonus liru, sūta visus pie velna, parāda durvis bandas sūtnim «svētajam» Agripino tēvam un vakaros vairs neiziet no mājas. To pašu dara Džuzepe Bartoli.

Bet cik daudzus gan izdevās iebaidīt «svētajiem» laupītājiem, ja ir zināms, ka aresta brīdī pie necilā klostera dārznieka Karmelo Lo Bartolo atrada 7 miljonus liru un ka par šo naudu viņš bija nodomājis pirkt krāšņu villu Ligūrijas piekrastē! Un cik miljonu liru Karmelo tēvam šim mūkam un bandītam — un viņa uzticīgajiem «brāļiem» bija noguldīts uz tekoša rēķina! Un tas tikai divos šantāžas un slepkavību gados!

Kad valdības iestādes pēc daudziem bandas noziegumiem sāka tai cītīgi dzīt pēdas, policists Džovanni Stupia «par sodu» dabūja šāviņu mugurā.

Baznīcas hierarhija nodarbojas ar spekulāciju arī sociālistiskās nometnes zemēs. Tā, piemēram, Polijā, kā ziņo laikraksti, Varšavas Kontroles un revīzijas inspekcija 1959. gada aprīlī atklāja, ka no 1957. gada 1. janvāra līdz 1958. gada 30. oktobrim jezuītu ordenis Varšavā spekulācijas nolūkos ievedis no ārzemēm kontrabandas ceļā 393 kilogramus ēterisko eļļu, 1416 kilogramus rāvējslēdzēju, 752 kilogramus plastmasu, kādas 5 tonnas kakao, 200 tūkstošus bārdas dzenamo asmenīšu, 50 kilogramus kristāliskā vanilīna, 689 ūdeļādiņas un 36 šinšillu ādiņas. Bez tam vēl jezuīts ksendzs M. Figarskis saņēmis no Vatikāna 200 ūdeļādiņas, par kurām viņš samaksājis 5 tūkstošus zlotu gabalā un kuras pārdevis tālāk par 7—15 tūkstošiem zlotu katru, ar šo darījumu nopelnīdams vairāk nekā 700 tūkstošus zlotu.

«Divus prelātus apsūdz izšķērdēšanā un šantāžā», «Vatikāns atteicas maksāt 196 miljonus liru lielu parādu», «Kardināla Šustera un grāfa Galeaci-Lizi draugu apsūdz krāpšanā un ļaunprātīgā bankrotā»[44] — tādus un tiem līdzīgus virsrakstus var atrast itāliešu avīzēs gandrīz katru dienu.

Jezuīts Otavio Marķēti, kura ordenim pieder milzīgas bagātības, kādā no saviem «morāles» traktātiem cenšas pārliecināt baznīcas zemākos darbiniekus, ka «bagātība ir neskaitāmu netikumu, bet nabadzība neskaitāmu tikumu avots»[45]. Pēc Marķēti domām, bagātība nes labus augļus tikai tad, kad tā atrodas kapitālistu, baznīcas augstmaņu un mūku ordeņu ģenerāļu rokās, bet tautas, tāpat arī zemāko garīdznieku rokās tā esot «neskaitāmu netikumu avots». 1953. gadā zemākie garīdznieki pelnīja tikai 10 510 liras mēnesī, tas ir, nepilnus 18 dolārus. Sevišķi grūts stāvoklis ir lauku garīdzniekiem, kuri bieži vien dzīvo tikpat nabadzīgi kā viņu draudzes locekļi. Bet Vatikāns arī ar to grib izsist sev kapitālu, šai gadījumā politisku kapitālu. Norādīdami uz tādiem garīdzniekiem, greznībā slīgstošie Vatikāna pre-lāti ar viņiem raksturīgo liekulību saka: «Redziet, cik nabadzīgi un taisnīgi dzīvo dieva kalpi, cik nabadzīga ir baznīca!»

Leģenda par baznīcas nabadzību mūsu dienās liekas izsmiekls. Tai netic arī baznīcas zemākie darbinieki. Itāliešu avīzes_ raksta, ka nabadzīgo draudžu garīdznieki prasot, lai Vatikāns apvieno visu eparhiju ienākumus vienā katlā un sadala tos draudžu garīdzniekiem proporcionāli, tā likvidējot viņu iedalīšanu «resnajos» un «tievajos». Stāvoklis pašlaik ir tāds, ka streiku laikā lauku garīdznieki lūdz arodbiedrības, lai tās uzņemtu savās prasībās punktu par algas paaugstināšanu viņiem. Pat pāvesta žandarmi 1952. gadā pieteica streiku, prasīdami algas un pārtikas devas palielināšanu! 1959. gadā Vatikāna administrācija, baidīdamās no savu kalpotāju streika, paaugstināja viņiem algu, bet Romas pāvests šai sakarā izteicās, ka šis algas pielikums stipri apdraudēšot Vatikāna finanses. Komentēdams šo paziņojumu, laikraksts «L'Unita» ievietoja karikatūru, kur «nabadzīgais» baznīcas augstmanis attēlots ar Vatikānam piederošām lielāko Itālijas monopolu akcijām apkārstītā tērpā.

Tāda ir baznīcas morāles priesteru un «ateistiskā materiālisma» ienaidnieku īstā seja.

Evaņģēlijā ir teikts: «Jo, kur jūsu manta, tur arī jūsu sirds.» Šo ābeces patiesību lieliski apstiprina Vatikāns.

Būdama lielkapitāla partnere, baznīca ir arī tā idejiskā sabiedrotā. Visspilgtāk tas izteicas Vatikāna iedvesmotajā mūsdienu klerikāli politiskajā kustībā.

TREŠĀ NODAĻA. KAPITĀLISMA KRUSTNEŠI

Viduslaikos krustneši cīnījās ar musulmaņiem, lai atbrīvotu Kristus kapu, kas esot atradies Jeruzalemē. Krustnešiem panākumu nebija. Kā redzams, vai nu dievs viņiem neuzticējās, vai ar! bija pilnīgi apmierināts ar «neticīgo» musulmaņu valdīšanu «svētajā zemē».

Mūsdienu krustneši Romas pāvesta vadībā cīnās par kapitālisma glābšanu, par monopoliem un bankām, par milzīgo peļņu, kādu saņem ekspluatatori. Bet mūsdienu krustnešiem klājas vēl ļaunāk nekā viņu priekštečiem viduslaikos. Kapitālisms pūst mūsu acu priekša. Krustnešu aicinājumus uz «svēto» karu pret komunismu arvien vairak sāk nosodīt paši ticīgie.

* * *

Vatikāns jau sen lolo domu radīt Rietumeiropas katoļu valstu bloku, kas kļūtu par NATO noteicošo spēku. Tāds bloks padarītu Vatikānu par īstu pasaules lielvalsti, par ko jau sen sapņo Romas pāvesti. Vatikāns cerē to sasniegt, pakļaujot savai kontrolei pirmām kārtām Itāliju, Franciju un Rietumvāciju.

Tas nav viegls uzdevums valstij, kuras platība nav lielāka par Gorki ja Kultūras un atpūtas parka teritoriju Maskavā. Bet nevajag aizmirst, ka šai valstij ir labvēlīgi

tie, kuru rokās ir vara, ka to atbalsta kapitālisti, šie īstie noteicēji izslavētajā «kristīgajā» pasaulē.

— Pakļaujieties man, — svinīgi aicina Romas pāvests vecās pasaules valdītājus — Rietumvācijas ieroču fabrikantus, franču kolonizatorus, itāliešu spekulantus, — un es izdarīšu brīnumu — izglābšu jūs no bojā ejas, pīšļos satriekšu komunismu.

Un vecās pasaules valdnieki arvien vairāk uzklausa katoļu baznīcas augstā priestera balsi, arvien ar lielāku cerību viņi raugās uz to; viņi grib, viņi gaida brīnumu.

Romas pāvests aizver acis un redz sapni. Viņš ir pasaules valdnieks. Kapitālisti ir viņa vasaļi. Komunisms ir iznīcis un pazudis. Zeme ir atkal raudu leja, un cilvēki dara to, kas tiem nolemts: viņi grēko, cerēdami viņā saulē nokļūt paradīzes mājokļos, jo, kā teicis «gudrais» Akvīnas Toms: «Ja tu negrēkosi, tad nebūs ko nožēlot grēkus, bet, ja nenožēlosi grēkus, tad neiegūsi debesu valstību.»

ITĀLIJAS KLERIKALISMA «TRĪS VALZIVIS»

Romas pāvestam senāk bija ne tikai garīgā, bet arī laicīgā vara: viņš bija Baznīcas valsts galva. Šo valsti izveidoja Vidusitālijas novadi. 1870. gadā Itālijas karaspēks pievienoja pāvesta zemes Itālijai, un Romu proklamēja par jaunās Itālijas valsts galvaspilsētu.

Romas pāvests tātad bija zaudējis laicīgo varu. Viņš pasludināja sevi par Vatikāna «gūstekni» un zvērēja neatstāt savu pili, kamēr viņam nebūs atdota laicīgā vara.

Pāvesta «gūstniecība» beidzās 1929. gadā, kad uz tā saukto Laterana līgumu pamata, kas tika noslēgti ar Mu-solini fašistisko valdību, radās tagadējā Vatikāna pilsēta-valsts. Romas pāvesti sadarbojās ar fašismu, un katoļu baznīca bija viens no Musolini fašistiskā režīma balstiem Itālijā.

Pēc fašisma sagrāves Romas pāvesta, kardinālu un bīskapu vadītā katoļu baznīca Itālijā īstenībā kļuva par valdošo politisko partiju, kuru atbalsta muižnieki, fabrikanti, baņķieri un lielie monopoli. Baznīcas trieciengrupas ir «Katoļu rīcība», «Pilsoņu komitejas» un kristīgo demokrātu partija. Šīs «trīs valzivis» līdz šim ir nodrošinājušas Vatikāna «laicīgo varu» Itālijā.

Kas tad gan ir šīs Itālijas klerikālisma «valzivis»?

«Katoļu rīcība» ir klerikālu masu organizāciju savienība, kuru vada baznīcas hierarhija. Savienībā ietilpst uz reliģijas pamata dibinātas arodbiedrības, zinātnes, kultūras, sporta un citas organizācijas. Itālijas «Katoļu rīcības» statūtos tās mērķi ir formulēti šādi: «« Katoļu rīcība» ir nacionāla laicīgo katoļu organizācija, kuras mērķis ir cieša un tieša sadarbība ar baznīcas hierarhiju ... «Katoļu rīcība» uzskata par savu pirmo pienākumu būt uzticīgai un paklausīgai Kristus vietniekam» (tas ir, Romas pāvestam).

Ar «Katoļu rīcības» palīdzību, raksta progresīvais itāliešu vēsturnieks Džordžo Kandeloro, baznīca ir centusies un cenšas arī tagad sevi aizsargāt un nostiprināt kā politisku organizāciju, līdz ar to sargādama un nostiprinādama arī tās šķiras kundzību, ar kuru tā ir saistīta.[46]

Termins «Katoļu rīcība» pirmo reizi parādījās 1905. gadā kādā Pija X enciklikā, kas aicināja Itālijas klerikāļus radīt politisku organizāciju «Tautas savienība», kuras uzdevums būtu, kā toreiz rakstīja «La Civiltā Cattolica», «kristīgās kārtības aizsardzība sabiedriskā dzīvē un cīņa ar sociālisma doktrīnām un graujošajām tendencēm»[47]. 1908. gadā vairākas katoļu politiskās organizācijas izveidoja vienotu vadību ar nosaukumu «Itālijas katoļu rīcība», kas bija tieši pakļauta Vatikānam un baznīcas hierarhijai. Pēc pirmā pasaules kara «Katoļu rīcība» stipri paplašināja savu darbību, cenzdamās pakļaut savai ietekmei visdažādākos sociālos slāņus. Fašistu kundzības laikā «Katoļu rīcība» bija Itālijā līdz pat otrā pasaules kara beigām baznīcas politiskā pamatbāze. «Katoļu rīcība» sadarbojās ar fašismu, kaut gan laiku pa laikam strīdi starp klerikāļiem un Musoliņi valdību kļuva diezgan asi. «Katoļu rīcības» saglabātā organizācija un kadri deva iespeju itāliešu klerikāļiem pēc fašisma sagrāves ātri izveidot kristīgo demokrātu partiju.

1946. gadā pēc Pija XII norādījuma tika pārveidota «Itālijas katoļu rīcības» struktūra, lai to vairāk piemērotu pēckara apstākļiem. «Katoļu rīcības» augstākā vadība lika uzticēta pāvesta ieceltajam sešu bīskapu un arhibīskapu direktorātam ar kardinālu priekšgalā. Direktorātam ir pakļauts izpildorgāns — ģenerālprezīdijs, kura locekļus ieceļ pāvests. Pāvests ieceļ arī to organizāciju prezidentus, kuras pieder pie «Katoļu rīcības». «Katoļu rīcības» eparhiju un draudžu padomju prezidentus ieceļ vietējie bīskapi. Šāda vadības struktūra ļauj Vatikānam, labāk sakot — pāvestam, pilnīgi kontrolēt šo politisko masu organizāciju. Tā kā Vatikāns vada «Katoļu rīcības» centrālo aparātu un var dot rīkojumus garīdzniecības pārstāvjiem, kas iesaistīti kā politiski padomnieki ar plašām pilnvarām visās «Katoļu rīcības» organizācijās, tad tas var vadīt savienības darbību baznīcai vēlamā virzienā un viegli apspiest tajā katru opozīciju.

Pie «Katoļu rīcības» pieder desmitiem masu organizāciju ar kopējo biedru skaitu līdz 3 miljoniem. «Katoļu rīcību» vēl nesen vadīja viens no pašiem reakcionārākajiem Itālijas kardināliem, Dženovas arhibīskaps Siri Lombardijas rūpniecības dūžu, kuģu īpašnieku un lielfi-nansistu uzticības persona. Siri netēloja progresīvu garīdznieku. Progresīvos viņš turēja par nejēgām, mistiķiem un sapņotājiem, jo tie, kā viņš izteicās, lejot ūdeni uz marksisma dzirnavām. No valdības viņš prasīja visbargāko rīcību pret strādnieku kustību. Paša Siri eparhijas darbaļaudis viņam neuzticas. Viņš pats atzīst, ka Dženovā 80— 90% draudzes locekļu neapmeklējot mesu, ap 40% mirstot bez grēku piedošanas un beidzamās svētības. Varētu domāt, ka kardinālam šāda statistika ir īsta katastrofa, tomēr Pijs XII bija par Siri labās domās, un viņam joprojām uzticējās arī «progresīvais» Jānis XXIII. Tikai 1961. gada aprīlī Romas pāvests atcēla jau sen sakompromitējušos kardinālu Siri no «Katoļu rīcības» vadītāja posteņa. Viņa vietā iecēla kardinālu Luidži Tralju, kas ir tikpat reakcionārs kā viņa priekštecis.

Dienviditālijā «Katoļu rīcību» vada Palermo arhibīskaps kardināls Ernesto Rufini, kas sevi atklāti dēvē par totalitāristu, t. i., diktatūras piekritēju.

Rufini ir dedzīgs diktatora Franko dievinātājs. 1957. gada vasarā viņš dažas nedēļas pavadīja Spānijā un, atgriezies Itālijā, jūsmīgi izteicās korespondentiem par politisko stāvokli šajā valstī. «Es neesmu kompetents,» viņš teica, «dot politiskus vērtējumus. Bet es grēkotu pret vaļsirdību un pret man piemītošo taisnīgumu, ja es neteiktu, ka pašlaik Spānijā ir daudz labāk nekā pirms pilsoņu kara: tajā ir labāka kārtība, tur ir mierīgāk, Spānija uzplaukst . . . Diemžēl, pašlaik ļoti bieži nepareizi lieto vārdu «brīvība». Brīvību, šo lielo dieva dāvanu un cilvēka dvēseles krāšņāko rotu, nevar pielīdzināt iespējai darīt to, kas ir saprāta un godīguma pretstats. Veselīgas morāles likumu pārkāpšana, sevišķi vēl tad, kad tas notiek atklāti, ir ļaunprātīga brīvības izlietošana, bet ļaunprātību var savaldīt un katrai valdībai tā jāsavalda, jāizbeidz, ja vien šī valdība neliekuļoti vēlas panākt vispārēju labklājību.»[48]

Vai vēl jāpaskaidro, ka ar vārdiem «ļaunprātīga brīvības izlietošana» Rufini saprot nevis amorālus tračus (pret tiem garīdznieki neprotestē, bieži vien viņi paši tajos piedalās), bet komunistisko un citu progresīvo organizāciju darbību.

Pēc fašisma sagrāves Itālijā radās kristīgo demokrātu partija, ko vadīja vecās katoļu partijas līderi «populāri» un «Katoļu rīcības» līderi Fanfani, La Pira un Džuzepe Docēti, kurus dēvēja par kreisiem, kaut gan daži no viņiem agrāk atklāti bija atbalstījuši fašismu. Kopā ar viņiem kristīgo demokrātu partijas vadībā ir iekļuvuši lielāko Itālijas monopolu un trestu pārstāvji (Pella, Kampilli, Vanoni un citi), kas, sadarbodamies ar fašistiem, sarausuši milzīgas bagātības.

«Katoļu rīcības» līderiem ir liela ietekme klerikāļu partijā. «Saglabājusi fašisma laikā partijas kadrus,» raksta itāliešu vēsturnieks Mario Einaudi, ««Katoļu rīcība» varēja iegūt ļoti lielu ietekmi kristīgo demokrātu partijā .. . Atkarība no «Katoļu rīcības», kas ir baznīcas tieši kontrolēta laicīga organizācija, kā smaga nasta gulstas uz mūsdienu kristīgo demokrātiju.»[49]

Objektīvi kristīgo demokrātu partija izsaka Itālijas liel-buržuāzijas un katoļu baznīcas augstāko aprindu intereses.

Izmantojot sociālo demagoģiju un baznīcas aparāta atbalstu (bet pēc kara arī angļu un amerikāņu okupācijas varas palīdzību), klerikāļiem izdevās dabūt savā pusē samērā diezgan plašus sīkās un vidējās buržuāzijas slāņus, kā arī labu daļu no budžiem un politiski atpalikušos pilsētu un lauku strādniekus. Tā klerikāļi radīja sev masās plašu bāzi, tikai šai bāzē ir asas iekšējas pretrunas.

1959. gadā Sicīlijā sašķēlās vietējā kristīgo demokrātu partijas organizācija. Daļa biedru, masu spiesti, izstājās no partijas un deputāta Milaci vadībā nodibināja Kristīgi sociālo savienību. Šis grupējums guva labus panākumus vietējās vēlēšanās, un tāpēc ar komunistu un sociālistu atbalstu bija iespējams nodibināt reģionālu valdību ar Milaci priekšgalā, kas pastāvēja dažus mēnešus. Pret Milaci valdību nostājās kristīgo demokrātu partijas līderi un baznīcas augstmaņi. Sevišķi sašutis bija kardināls Rufini. Kā tad tā — katoļi sadarbojas ar komunistiem? — viņš jautāja. Bet tas taču ir noziegums! Kristus nav savienojams ar marksismu, turklāt vēl, teica kardināls, Franko režīma piekritējs, «komunisti ir lieliski dialektiķi, viņi ir «stingrāki» nekā katoļi, un, ja viņiem dos iespēju, viņi mums uzspiedīs savu ideoloģiju...»[50]. Kardināls katoļiem ieteica iet kopā nevis ar komunistiem, bet ar labējiem, ar monarhistiem un fašistiem.

Trešā Vatikāna «valzivs» Itālijā ir Pilsoņu komitejas (PK). Tās dibinātas 1948. gadā, lai koordinētu visu klerikālo organizāciju darbību, sākot ar mūku ordeņiem un beidzot ar kristīgo demokrātu partiju (Itālijā ir ap 850 dažādu baznīcas tipa organizāciju!).

1948. gada martā, divus mēnešus pirms vēlēšanām, visā Itālijā jau pastāvēja daudz jo daudz Pilsoņu komiteju, ko finansēja monopoli, Vatikāns un ASV vēstniecība. Tās uzsāka tik neapvaldītu apmelošanas kampaņu pret progresīvo nometni, kāda pirms tam nebija redzēta pat Itālijā.

Kopš tā laika PK piedalās visās vēlēšanu kampaņās, gūstot arvien lielāku nozīmi kristīgo demokrātu partijā, kuras prestižs un ietekme masās krīt. Tagad visi atzīst, ka bez PI< atbalsta kristīgie demokrāti nespētu vēlēšanās noturēt savas pozīcijas.

Kas tad īsti ir PK? Tā ir centralizēta organizācija, ko vada Nacionālā pilsoņu komiteja (NPK), kurai pakļautas visas zemākās PK. Nacionālajā pilsoņu komitejā rīkojas Romas kūrijas kardināli un jezuīti, pie tās ir preses birojs, «psiholoģijas» birojs, kas plāno propagandu un aģitāciju, un reģionālo inspektoru birojs.

Vietējā PK ietilpst pārstāvji no visām baznīcas un laicīgām klerikālām organizācijām, kas darbojas kādā draudzē.

PK pienākums noskaidrot zināma apgabala strādnieku politisko pārliecību un viņu attiecības pret dažādām arodbiedrībām, kā arī novērot viņu politisko darbību, tas ir, īstenībā izspiegot strādniekus un viņu organizācijas.

NPK instrukcijā «Vietējās pilsoņu komitejas organizācija un rīcības plāns» visām pilsoņu komitejām uzdots vākt informāciju «par politisko partiju atklāto vai slepeno darbību un par sabiedriskās domas virzieniem attieksmē uz vietējām un nacionālām problēmām ar vispārēju nozīmi». Instrukcijā PK uzdots uzmanīgi un sistemātiski ievākt informāciju par cirkulējošām baumām, sekot presei un dabūt vajadzīgās ziņas un dokumentus no personām, kam pēc ieņemamā amata tādi ir.[51]

1960. gadā sakarā ar municipālajām vēlēšanām garīdzniecība un tās vadītās organizācijas sāka karagājienu pret opozicionāriem progresīviem spēkiem. 1960. gada aprīlī Itālijas arhibīskapi un bīskapi publicēja paziņojumu, ka katoļiem kategoriski aizliegts sadarboties ar komunistiem un sociālistiem un jāiegaumē inkvizīcijas 1949. g. 1. jūlija un 1959. g. 4. aprīļa dekrēts par komunistu izslēgšanu no baznīcas.

Tā paša gada maijā Vatikāna orgānā «L’Os-servatore Romano» bija iespiests ievadraksts, kur teikts, ka katoļiem jāievēro baznīcas hierarhijas politiskās direktīvas. Baznīcai, deklarēja Vatikāna orgāns, ir «neierobežota vara» pār ticīgajiem, un tāpēc tai ir tiesība vadīt tos ari politikas sfērā. Baznīca aizliedz ticīgajiem sadarboties ar virzieniem, kurus inspirē marksistiskā ideoloģija, un ticīgajiem ir jāpakļaujas šim aizliegumam. «L’Osser-vatore Romano» vēlreiz nosodīja tos katoļus, kas pretēji baznīcas direktīvām ir par sadarbību ar kreisajām partijām.[52]

Vēlēšanu priekšvakarā Itālijas episkopāta konference

publicēja ziņojumu, kas atklati aicināja balsot par kristīgajiem demokrātiem pret komunistiem un sociālistiem.[53]

Cenzdamies visiem līdzekļiem nodrošināt vēlēšanās klerikālo spēku uzvaru, kardināli nekautrējās personīgi mesties vēlēšanu cīņā, teikdami antikomunistiskas grautiņa runas. Tā, piemēram, Pilsoņu komiteju sarīkotajā vēlēšanu kampaņas nobeiguma mītiņā Romā kopā ar kristīgo demokrātu līderiem piedalījās arī kardināls Mikara un kardināls Tralja (tagadējais «Katoļu rīcības» vadītājs). Tralja izteicās, ka vēlētājiem «jāsargās ne tikai no marksisma un ateisma piekritējiem, bet arī no neīstiem baznīcas aizstāvjiem, kuriem nav entuziasma. Baznīca uzticas tikai tiem, kas pilnīgi atzīst kristiānisma doktrīnu»[54], bet kardinālu valodā tas nozīmē komunisma nīšanas doktrīnu.

Kardināli tāpēc tā trako, ka ar katru dienu viņu meln-simtnieciskajiem sprediķiem tic arvien mazāk katoļu. Pat garīdznieku vidū dzirdami protesti pret Vatikāna politiku, kas piesaista baznīcu pie kapitālisma čīkstošajiem ratiem.

Šeit kāda ļoti raksturīga laika zīme. Pašā spraigākajā 1960. gada vēlēšanu kampaņas laikā Alfonso di Džovannas tēvs, draudzes mācītājs Agridžentas pilsētā Sicīlijā, publicēja presē vēstuli, kurā kategoriski protestēja pret kardinālu un arhibīskapu antikomunistisko kampaņu.

Vērsdamies pie baznīcas vadības, garīdznieks di Džo-vanna jautāja: «Kurš, pēc jūsu domām, ir tuvāks dievam un taisnīgāks: vai tas, kas dižojas, ka esot kristietis, iet baznīcā, sit sev pie krūtīm, iet pie dievgalda, bet rīkojas netaisni, krāpj, nodarbojas ar augļošanu, kļūst bagāts no citu sviedriem un nevainīgo asinīm, vai arī tas, kas, būdams tāls baznīcai, neskūpsta kristījamo trauku ar svēto ūdeni, neievēro lieldienas un bez kādas mistifikācijas un krāpšanas jūt īstas slāpes pēc taisnības un cenšas tās remdināt, cīnās pret nabadzību un ekspluatāciju, cīnās par darbaļaužu šķiras stāvokļa pelnītu uzlabošanu, ziedo sevi īsta progresa labā? Kurš no šiem diviem pelna lielāku cieņu, kurš no viņiem ir taisnīgāks?»[55]

Kas gan atbildēs uz šo jautājumu? Kas būs tiesnesis šai strīdā? Tauta, raksta di Džovanna. «Vai tad kristiānismam atbilst,» turpina Agridžentas garīdznieks, «savienība ar kapitālismu, cenšanās saglabāt uz visiem laikiem monopolistisko ekonomikas sistēmu valstī, kur 200 ģimenes dzivo bagātībā, bet miljoni darbaļaužu, kuriem nav ne dzīvokļa, ne pastāvīga darba, ir spiesti dzīvot pusbadā vai labprātīgi emigrēt no Itālijas.»

Sakarā ai Gronki braucienu uz PSRS: «Kardināl, bet tagad taču nebrauc ar diližansu! ...»

Šie jautājumi, atzīst di Džovanna, rada godīgiem katoļiem nopietnas šaubas, un daudzi no viņiem, lai gan baznīca nolād komunistus, atdod savas balsis tieši par komunistisko partiju. Garīdzniekiem tas viss ir labi zināms, tomēr nevienam no viņiem nav drosmes atklāti pateikt patiesību.

Di Džovanna nosoda baznīcas antikomunis-tisko sprediķošanu un aicina ticīgos cīnīties par taisnības un progresa uzvaru.

Vēlēšanas parādīja, ka nekāda progresīvo spēku apmelošana nespēj noslēpt darbaļaužu masām, ka politikā klerikāļi aizstāv finansu kapitāla un muižnieku

intereses un ka šāda politika apdraud tautas demokrātiskos sasniegumus.

Klerikāļi Itālijā pārdzīvo dziļu krīzi. Šīs krīzes cēlonis ir pretējas ietekmes, jo, no vienas puses, uz katoļu partiju izdara spiedienu lielie monopoli, bet, no otras, — organizētā masu kustība. Lielie monopoli cenšas (un ne bez sekmēm) padarīt kristīgo demokrātu partiju par politisku spēku, kas izteiktu monopolu intereses un apmierinātu to prasības.

Bet pieredze māca, ka tur, kur pastāv varena un vienota, revolucionāra avangarda vadīta demokrātiska kustība, katoļu masu partija var pārstāvēt lielo monopolu intereses tikai tad, ja tā zaudē saites kā ar plašām darbaļaužu masām, tā arī ar sīkās un vidējās buržuāzijas pārstāvjiem.

Tāpēc tagadējā kristīgo demokrātu partijas krīze ir viena no tās vispārējās krīzes pazīmēm, kura sāk graut visu itāliešu sabiedrību. Sicīlijā tā izpaudusies opozicionāras katoļu partijas — Kristīgi sociālās savienības dibināšanā. Tā ir vairāk vai mazāk skārusi visas katoļu masu organizācijas, sākot ar Itālijas darbaļaužu kristīgo asociāciju un Itālijas darbaļaužu arodbiedrību konfederāciju un beidzot ar Sīko un vidējo zemes īpašnieku nacionālo konfederāciju.

Tēzēs sakarā ar Itālijas Komunistiskās partijas IX kongresa sasaukšanu aizrādīts, ka strādnieku avangards nevar apmierināties ar to vien, ka kristīgo demokrātu partiju plosa pretrunas, bet ka tam ir jārīkojas, lai šo pretrunu rezultātā rastos spēki, kas varētu realizēt konkrētu politisku neatkarību no lieluzņēmējiem un baznīcas hierarhijas. Tāpēc nepareiza būtu gan tāda nostāja, kas apmierinās tikai ar kritiku, gan arī pilnīga kristīgo demokrātu partijas politikas atbalstīšana, tai paliekot korporatīvi re-formistiskās pozīcijās. Kā viena, tā otra nostāja būtu kapitulācija un galu galā nāktu par labu tiem kristīgo demokrātu grupējumiem, kas cenšas atjaunot katoļu partijas vienību gan ar konservatīvu kompromisu, gan ar krāpšanu, gan ar apzinātu juceklīgumu.[56]

«Lai kristīgās demokrātijas krīzes sekas būtu pozitīvas,» teikts tēzēs, «ir ļoti svarīgi pastiprināt cīņu par valsts demokrātisku atjaunošanu un neļaut konservatīvajām grupām ar korporatīvo politiku notušēt pretrunas katoļu kustībā; vajag padziļināt pretrunas starp šiem grupējumiem un plašāk izvērst katoļu masu kustību, kas izvirza savas ekonomiskās prasības; vajag mēģināt nodibināt kontaktu ar jaunajiem katolicisma spēkiem un radīt konkrētu bāzi to saskaņotai rīcībai ar strādnieku kustību. Komunisti domā, ka sadarbībai ar tiem katolicisma spēkiem, kas pašlaik cīnās pret savienību ar monarhistisko un fašistisko labējo spārnu, jābūt vispirms pamatotai uz atteikšanos no strādnieku partiju diskriminācijas un «aukstā kara» politikas, ka jāizstrādā arī kopēja pozitīva progra-ma cīņai pret monopoliem un jāpanāk konkrēta politiska patstāvība, novēršot baznīcas hierarhijas spiedienu un nepieļaujot tās iejaukšanos.»[57]

Romas pāvests, kardināli un bīskapi grib apturēt Itālijas darbaļaužu masu konsolidēšanos, apturēt katoļu un komunistu tuvināšanos. Bet neizbēgamais notiks! Itāliešu tauta noslaucis visus šķēršļus no sava ceļa, tā izcīnīs sev laimīgu nākotni.

FRANČU KLERIKĀĻI MANEVRĒ

Itālijā Vatikāna politikas instrumenti, kā redzējām, ir kristīgo demokrātu partija un «Katoļu rīcības» organizācija, bet Francijā šo pašu uzdevumu pilda baznīcas hierarhija, daudzās klerikālās organizācijas, kuras tieši kontrolē katoļu episkopāts, un pēc otrā pasaules kara radusies klerikālā tautas republikāniskā partija (MRP).

Pēc baznīcas šķiršanas no valsts XX gs. sākumā franču garīdzniecība nākošajos gadu desmitos rūpīgi un neuzkrītoši strādāja, lai izveidotu labāk piemērotu baznīcas aparātu, radītu masu organizācijas, kas pirmām kārtām ietekmētu pusaudžus un jauniešus, lai noorganizētu klerikālu presi un pastiprinātu baznīcas ietekmi strādnieku šķirā.

Visās šais nozarēs garīdzniecībai, sevišķi pēc otrā pasaules kara, izdevās sasniegt diezgan lielus panākumus. Kā gan tas noticis? Visumā par to jāpateicas, pirmkārt, lielkapitāla palīdzībai, otrkārt Francijas episkopāta jezuītismam. Episkopāts atļāva pastāvēt katoļu kustībā baznīcas pilnīgi kontrolētiem «kreisiem» novirzieniem, kuri piesaistīja klerikālajai nometnei pašus talantīgākos, «idejiskākos» un visdemokrātiskāk noskaņotos ticīgos. Pastāvot šiem «kreisiem» novirzieniem, radās leģenda par tā saukto franču baznīcas hierarhijas «progresismu», par tās «neatkarību» no Vatikāna, par tās uzticību slavenajām «galli-kāņu brīvībām», kaut gan īstenībā franču kardināli un bīskapi vienmēr bijuši Vatikāna un pašu reakcionārāko Francijas valdošo aprindu politikas ieroči. Nav vajadzīgs iedziļināties vēstures biezokņos, lai to pierādītu. Franču hierarhija ar tādu pašu entuziasmu atbalstīja nodevēju Petēnu, ar kādu tā tagad atbalsta piektās republikas galvu ģenerāli de Gollu.

Lasītājam būs interesanti iepazīties ar tā saukto «baznīcas aparātu», jo šis «aparāts» dod iespēju katoļu baznīcai Francijā arvien vēl stipri ietekmēt sabiedrisko domu. Šeit daži dati.

Francijā ir 50 tūkstoši garīdznieku (lielākā daļa no tiem ar augstāko laicīgo un garīgo izglītību), kas darbojas ne tikai reliģijas, bet arī politikas laukā, konkrētāk runājot, cīnās pret komunismu. Vismaz tieši tas viņiem uzdots ar

Francijas episkopāta plenārās asamblejas 1954. gada aprīļa direktīvu. Tajā teikts: «Grēksūdzēs un katķisma stundās, no kanceles un reliģiskos pulciņos garīdznieks var ļoti ietekmīgi darboties arī sociālā plāksnē... Šī iespēja viņam jāizlieto, lai mācītu saskatīt starpību starp strādnieku kustību un komunistisko propagandu, no kuras tam jābrīdina.»[58]

Baznīcas kontrolē atrodas vairāk nekā 500 reliģisku sieviešu kongregāciju, kas darbojas labdarības biedrībās, bērnu atpūtas kolonijās un kopmītnēs. Kongregāciju nodaļas ir 8000 apdzīvotās vietās, un to tiešā ietekmē atrodas vairāk nekā 600 tūkstoši meiteņu.

Baznīcai Francijā ir 4000 periodisku izdevumu. Sieviešu «Katoļu rīcības» mēnešraksts «Echo des Fran^aises» ar 2,5 miljonu lielu tirāžu ir pirmajā vietā līdzīgu publikāciju starpā. Nemaz neņemot vērā draudžu un eparhiju daudzos biļetenus, baznīcai ir arī vairākas lielas avīzes un mēnešraksti ar dažu miljonu eksemplāru lielu metienu.

Septiņus procentus no franču izdevniecību gada apgrozījuma dod katoļu literatūra. Tikai sieviešu «Katoļu rīcības» organizācijas 3 tūkstoši bibliotēku un grāmatnīcu vien izplata gadā ap 5 miljonus eksemplāru šādu izdevumu.

Ar kinematogrāfijas katoļu centra palīdzību baznīca stipri vien ietekmē franču kino, ne tikai izmantojot pakalpīgo cenzūru, kas atļauj tai boikotēt vai arī sevišķi izcelt vienu vai otru filmu, bet arī kontrolējot simtiem izrāžu zāļu, lielāku skaitu laikrakstu, radiožurnālu un kinožur-nālu, kā arī televīzijas raidītāju. Beidzot baznīca plaši izmanto valsts radio un televīziju. Šai ziņā tai sevišķi palīdzīga ir tā saucamā «Francijas radio un televīzijas katoļu redakcija», kas ik nedēļu organizē daudzus raidījumus, speciālus izlaidumus nemaz neskaitot.

Turklāt vēl katoļu baznīcai Francijā ir ļoti stipra tautas izglītības organizācija: 71500 skolotāju katru gadu māca 14 500 katoļu skolās vairāk nekā 1,5 miljoni franču zēnu un meiteņu. Pašlaik no 6 miljoniem bērnu, kas mācās pamatskolās, viens miljons mācās katoļu skolās. Vidējās izglītības sistēmā gandrīz katrs otrais skolnieks, tas ir, 400 tūkstoši no 900 tūkstošiem, mācās skolā, kas atrodas garīdzniecības kontrolē, bet tehniskās izglītības sistēmā — viens no katriem sešiem. Sākot ar 1952. gadu, valsts oficiāli katru gadu piešķīra 4 miljardus franku garīdzniecības vadīto skolu vajadzībām, bet no I960, gada, pamatojoties uz likumu, kas pieņemts ar Debrē valdības piekrišanu, — 75 miljardus franku.[59] Baznīca ietekmē arī bērnus, kas mācās valsts skolās. 1958. gadā 75% franču bērnu mācījās katķismu.

Garīdzniecība cenšas audzināt jaunatni šovinisma un tumsonības garā, radīt tajā naidu pret komunismu un pret franču tautas revolucionārajām tradīcijām. Lūk, piemēram, ko viņi raksta savās mācību grāmatās. Žana Žaka Ruso mācība, ka tautai pieder suverēnā vara, esot sofisms, apgalvo klerikālās 1959. gadā izdotās «Pilsoņu mācības rokasgrāmatas» autori. Visa vara piederot nevis tautai, — tā viņi sludina, — bet gan dievam. Ja nu garīdznieki esot vidutāji starp dievu un tautu, tad tikai viņi vien varot pareizi iztulkot dieva gribu: kam jādod vara virs zemes un kam nav jādod.

Mācību grāmatas autori cildina viduslaikus, nosaucot tos par «cilvēces civilizācijas kalngalu», un nonievā Renesansi, apgalvodami, ka tā esot atjaunojusi elku dievību.

Dabiski, ka šīs mācību grāmatas autori pavisam atklāti nosoda 1789. gada revolūciju, kas ne tikai satriekusi monarhiju un baznīcu, bet arī novedusi līdz sabrukumam ģimeni, amatus, dzimteni — vārdu sakot, visu, kas svēts un vērtīgs. «Revolūcijas gars,» teikts mācību grāmatā, «ir postošs gars, kas saceļas pret katru autoritāti un vispirms pret dieva autoritāti.. . Vērsdamās pirmām kārtām pret garīdzniekiem un dievam paklausīgiem ticīgajiem, revolūcija pierāda, ka tā savā būtībā ir «sātaniska», kā saka Žozefs de Mestrs.»[60]

Anrī Kluzē sarakstījis klerikālo mācību grāmatu «Ievads politiskajā un ekonomiskajā dzīvē», kurā saka: «Kristiānisms nosoda verdzību, bet tas nesludina sociālu sacelšanos, tas aicina vergus būt lēnprātīgiem.» Kluzē sludina šķiru sadarbību un darbaļaužu pakļaušanos kapitālistiskās ekspluatācijas režīmam, nekautrīgi turklāt apmelodams komunismu. Tā māca garīdznieki tagadējās Francijas skolās.

Dominējošais virziens franču garīdzniecībā ir galīgi reakcionārā integristu kustība (oficiālais nosaukums — «nacionālais katolicisms»). Integristi ir saistīti ar «ultra» un citiem labējiem grupējumiem, un tiem ir diezgan liela ietekme Francijas valdošajās aprindās.

Organizācija «Citē catholique» ir integristu kustības centrs Francijā. To atbalsta pats kardināls Otaviani un trīs ievērojamākie franču kardināli — Parīzes arhibīskaps Feltēns, Lilies arhibīskaps Ljenārs un Lionas arhibīskaps Žerljē. Atgādināsim, ka ar Francijas primasa kardināla Žerljē atbalstu tika izdarīta viena no visnekaunīgākajām pēdējo gadu pretpadomju mistifikācijām Francijā: padomju rakstnieka Anatolija Kuzņecova romāna «Leģendas turpinājums» falsificēts tulkojums. Izrādījās, ka falsifika-tors bija spiegu skolas «Russicum» audzēknis abats Šaleils, kas kādreiz bijis «misionārs» Harbinā. Abata Šaleila falsi-fikatorisko savārstījumu izdeva Lionas arhibīskapijas izdevniecība.

Francijas episkopāts neatteicas no domas tieši ietekmēt strādnieku šķiru. Šai nolūkā pēc otrā pasaules kara fabrikās un rūpnīcās sāka darboties garīdznieki-strādnieki, bet šim pasākumam, kā mēs to redzēsim nākošajā nodaļā, nekādu panākumu nebija.

Lai gūtu ietekmi strādnieku šķirā, baznīca izmanto arī citas organizācijas, piemēram, Francijas kristīgo darbaļaužu konfederāciju, kam ir ap 700 tūkstoši biedru.

Baznīca balstās arī uz Tautas atbrīvošanas kustību, kas tagad ir apvienojusies ar Kreiso sociālistu savienību. Tautas atbrīvošanas kustība oficiāli nav atkarīga no baznīcas, bet īstenībā to nodibināja «Katoļu rīcība» 1950. gada oktobrī. Tās vadītāji kļuva par katoļu revizionisma propa-gandētājiem Francijā.

Šī organizācija visvairāk nopūlas, baznīcas sociālo en-cikliku garā meklēdama «franču ceļu uz sociālismu». Tās vadītāji apgalvo, ka labākā organizācijas forma esot «demokrātiskais sociālisms», kas «nav saistījies ne ar vienu ideoloģiju».

Šī organizācija darbojas vismazāk apzinīgajā strādnieku šķiras daļā. Brošūrā «Tautas atbrīvošanas kustības pamatprincipi» teikts: «Organizācijā var iestāties visi, bet visvairāk tā domāta tai strādnieku šķiras daļai, kas nav organizēta politiski...»

Līdz pēdējam laikam baznīcas balsts bija arī klerikālā MRP partija. Pēc Hitlera sakāves dažas buržuāziskās partijas bija zaudējušas katru ietekmi, un tāpēc franču buržuāzija atbalstīja klerikāļus, kas šai laikā žonglēja ar frāzēm par sociālām reformām. Tādēļ arī MRP pirmajos pēckara gados guva panākumus. Tiesa, šie panākumi nebija ilgstoši, jo, atrodoties pie varas, MRP vadītāji parādīja, ka viņi ir «aukstā kara» un Rietumvācijas apbruņošanas pie-kritēji, atbalsta Indoķīnas un franču Āfrikas koloniju atbrīvošanās kustības nesaudzīgas apspiešanas politiku ' un cenšas panākt Francijas skolu sistēmas klerikalizāciju. Tas viss padarīja MRP par sazvērnieku partiju pret franču tautu un Francijas republiku. Sekas bija MRP ietekmes zušana, un šī partija galu galā sašķēlās: daļa no tās vadītājiem ar partijas līderi Žoržu Bido priekšgalā pārgāja pie «ultra», bet pārējie pasteidzās piedāvāt savus pakalpojumus de Gollam, kurš kā atlīdzību deva viņiem dažus ministru posteņus.

Franču klerikāļi manevrē. Viņi gribētu kļūt par reakcijas balstu, bet negribētu arī atbaidīt ticīgos, viņi gatavi vienā un tai pašā laikā kalpot kā dievam, tā velnam, lai tikai vairotu savu politisko ietekmi. Viņi sapņo pakļaut sev Franciju, bet diezin vai viņu sapņiem lemts piepildīties.

REVANŠISTI trauc uz elli . . .

Nav katoļu baznīcai pašlaik otra tik uzticama, tik mīļota dēla, uz kuru tā varētu tikpat droši paļauties kā uz veco VFR kancleru Konrādu Adenaueru. Jānis XXIII jut pret Adenaueru tādu pašu maigumu kā viņa priekštecis, mūžīgi pieminamais Pijs XII.

I960, gada sākumā katoļu baznīcas galva Vatikānā satikās ar Adenaueru. Reakcionārie žurnālisti sajūsmā rakstīja par šo notikumu. Un kā gan ne? Rietumvācijas kanclers taču teica Romas pāvestam, ka dievs viņam devis «sevišķu misiju» — būt par Rietumu aizstāvi pret «komunistisko invāziju no Austrumiem».

Ir grūti atrast izdaudzinātās «brīvās pasaules» kristīgo līderu vidū lielāku liekuli un svētuli par veco Rietumvācijas kancleru. Viņa valdības krēslos sēž bijušie Hitlera varasvīri, viņa organizēto armiju komandē Hitlera ģenerāļi, kas gandrīz katru dienu aicina uz revanšu, uz jaunu pasaules karu, bet kanclers dēvē sevi par lielo miera nesēju, par nelokāmu demokrātu, par nevainīgu jaunekli, kas slavē tā kunga vārdu.

Tā, piemēram, šis astoņdesmit gadus vecais «dieva jērs», runādams 1958. g. 26. decembri Bonnas radiopārraidē, teica:

«Miers mums ir apsolīts — dvēseles miers katram no mums un miers mums visiem, bet tas mums tiks dots tikai tad, ja mēs vispirms godāsim dievu .. . Man šķiet, mēs pārāk maz domājam, ka vispirms ir jāgodā dievs. Tas mums ir jādara, lai mēs visi gūtu mieru, neatkarīgi no tā, kas mēs esam un ko mēs darām. Cilvēka prāts, cilvēka dvēsele ir drošs pamats, jo tie ir no dieva. Lai slavēts tas visuaugstais! Teiksim to kungu, tad piepildīsies eņģeļu vēstījums: miers virs zemes, un cilvēkiem labs prāts.»

Un to teica Adenauers — agresīvā bundesvēra organizētājs, «aukstā kara» sludinātājs, kas jau vairākus gadus mēģina pārliecināt vācu tautu, ka «labāk būt mirušam nekā sarkanam» (lieber tot, als rot).

Bet lai lasītājs nebrīnās par šīm pārvērtībām. Vācu klerikāļi vienmēr ir pielūguši reizē dievu un velnu. Atcerēsimies neseno vēsturi, lai par to pārliecinātos.

Jau ķeizara laikā klerikālā Centra partija, kuras rindās savu politisko darbību ir sācis Adenauers, apsveica Vācijas iestāšanos pirmajā pasaules karā un piekrita Brestas diktātam. Bet, kad ķeizariskā Vācija tika sagrauta, vācu buržuāzija, baidīdamās no strādnieku šķiras uzvaras, uzticēja Centra partijai savu nākotni. Buržuāzijas aprēķins bija pareizs. Centra «kreisie» līderi (Ercbergers un citi) parakstīja Versaļas līgumu un tad kopā ar labējo sociāldemokrātu līderiem darīja visu iespējamo, lai neuzvarētu strādnieku šķira. Kad viņiem tas izdevās, Centra «kreisie» līderi atdeva vietu labējiem — prelātam Ludvigam Kāsam, Brī-ningam un fon Pāpenam, bet tie galu galā nolīdzināja Hitleram ceļu uz varu. 1933. gada martā Centra deputāti, kuru vidū tad atradās daudzi no tagadējiem Adenauera līdzgaitniekiem, piemēram, Jakobs Kaizers, Heinrihs Fo-kels, Heinrihs Krope, Helēna Vēbere un citi, balsoja par ārkārtēju pilnvaru piešķiršanu Hitleram. Runādams parlamentā, Kāss toreiz tā motivēja klerikāļu lēmumu atbalstīt Hitleru: «Vācu Centra partija vienmēr ir centusies panākt tautas solidaritāti, un šai vēsturiskajā brīdī, kad jāaizmirst visas nenozīmīgās ķildas, Centra partija, apzinādamās savu atbildību tautas priekšā, neatkarīgi no savas partijas politiskajiem un visiem citiem principiem izsakās par vienotību» (ar Hitleru! — J. L)[61].

Tāda bija arī Adenauera nostāja, kurš tai laikā bija Ķelnes oberbirģermeistars. Adenauera vadītā Centra frakcija Ķelnes pilsētas domē 1933. gada martā deklarēja: «Mums nekādā gadījumā nevajag pretoties valdībai, kuru pie varas ir aicinājis valsts prezidenta kungs un kura irsa-stādīta, ņemot vērā sekmīgo nacionālo revolūciju. Tāda pretošanās varētu izraisīt neparedzētas sekas. Ievērojot izveidojušos stāvokli, šai valdībai vajag radīt pēc iespējas plašāku bāzi, uz kuru tā varētu balstīties. Mēs apsveicam komunisma iznīcināšanu un marksisma likvidēšanu, kas tagad ir realizēta tādā mērogā, kādā tas nebija iespējams visā pēckara periodā. 1918. gadā sākusies sociālistisko ideju izplatīšanās vācu tautā nejāva mums līdz šim izveidot tādu valsti, kas atbilstu mūsu uzskatiem, jo katoļu mazākums varēja novērst tikai pašas bīstamākās sociālismā sekas.»[62]

Naids pret sociālismu un komunismu, pret Vācijas darbaļaudīm dominēja Centra partijas vadošajās aprindās pāri visiem citiem apsvērumiem. Tāpēc arī Centra vadītāji uzskatīja hitleriešus par ideāliem sabiedrotiem.

Vācijas katoļu baznīcas hierarhija, cieši saistīta ar smagās rūpniecības magnātiem, bankām un monopoliem, visiem spēkiem nīzdama progresīvo strādnieku kustību, savukārt darīja visu iespējamo, lai stiprinātu hitleriešu asiņaino diktatūru. 1933. gada vasaras svētku vēstījumā ticīgajiem vācu bīskapi rakstīja: «Mums, katoļiem, ir viegli pienācīgi novērtēt jauno, stingro varu vācu valstī, un mēs viegli un labprāt tai pakļaujamies. Šī labprātība ir ne tikai dabisks cilvēka tikums, bet arī dieva bauslis, jo katrā cilvēku varā mēs saskatām dieva valstības atspulgu un tuvināšanos dievības mūžīgajai varai... Mēs, katoļi, atzīstam arī tos mērķus, kurus, aizstāvēdama mušu tautas brīvību, cenšas sasniegt jaunā valsts vara.»[63]

Vatikāns izturējās pret Hitleru tikpat draudzīgi kā savā laikā pret Musolini. 1933. gadā Pijs XI noslēdza ar

Hitleru konikordātu, un pasaules sabiedriskā doma šo faktu iztulkoja kā Vatikāna savienību ar nacismu. Parakstīdama konkordātu, aizrāda garīdznieks Ernesto Buonajuti (agrākais Vatikāna valsts sekretariāta darbinieks, kas, protestēdams pret Vatikāna sadarbību ar fašismu, atkāpās no amata), «Romas kūrija sankcionēja un oficiāli atzina režīmu, kas savā būtībā ir elku dievība. Ne jau velti laikraksts «Volkischer Beobachter», raksturodams konkordāta parakstīšanu, izteicās, ka ar to pāvests neapšaubāmi esot atzinis nacistu režīmu un kūrija, akreditēdama savus diplomātus Berlīnē, izteikusi piekrišanu vācu politikas virzienam.»[64] Progresīvais vācu vēsturnieks Oto Vincers pareizi saka, ka «nacisti drīz pēc tam, balstoties uz noslēgto konkordātu, izdarīja vairākus mēģinājumus izkliedēt Vācijas katoļticīgo darbaļaužu plašo masu neuzticību un lauzt viņu pretošanos»[65].

Tādi klerikāļu vadoņi kā fon Pāpens un citi palīdzēja Hitleram apbruņoties un aktīvi piedalījās Austrijas un Cehoslovakijas sagrābšanā, bet baznīcas hierarhija darīja pa to laiku visu iespējamo, lai palīdzētu nacistiem nomākt antifašistu pretošanos. Aizrādīsim uz vienu piemēru, uz «Rokasgrāmatu tagadnes reliģijas jautājumos», kas pirmo reizi izdota 1937. gadā un pārdrukāta bez grozījumiem 1940. gadā, turklāt abas reizes ar katoļu episkopāta piekrišanu un svētību. «Rokasgrāmata» ir nacistu zvēriskās ideoloģijas pilnīgi neslēpta apoloģija. «Pašreizējā mūsu tautai izšķirošā brīdī,» raksta «Rokasgrāmatas» autors Freibur-gas arhibīskaps Konrāds Grēbers, «baznīcas vadītāji ar sevišķu uzticību stāv cieši blakus valsts darbiniekiem (tas ir, Hitleram un viņa kliķei. — J. L) un gatavi dot prettriecienu kopējam ienaidniekam. Cīnīdamies par kristiānismu un vācu tautas patieso ticību dievam, arī viņi ar saviem līdzekļiem stiprina valni, kuru fīrers uzcēlis mūsu dzimtenē pret boļševismu.»[66] Visa «Rokasgrāmata» sarakstīta tādā pašā nacistu uzticama pavalstnieka tonī.

Garīdzniecība un klerikāļi otrā pasaules kara laikā atbalstīja Hitleru tik ilgi, kamēr viņam bija izredzes uzvarēt.

Kad kļuva skaidrs, ka nacistiskā Vācija karu zaudēs, klerikāļi atkal mēģināja sagrābt iniciatīvu savās rokās, kā tas bija noticis pirmā pasaules kara beigās. Viņi piedalījās ģenerāļu sazvērestībā, cerēdami nodibināt reakcionāru «antiboļševistisku» diktatūru, kas būtu pieņemama Rietumvalstīm. Sarunās ar tām starpnieki bija Vatikāns un amerikāņu izlūkdienesta vadītājs Eiropā Allens Dalless, kas kara laikā dzīvoja Šveicē.

Pēc kara par vācu buržuāzijas ievērojamāko partiju Rietumvācijā kļuva Kristīgo demokrātu savienība (Bavārijā — Kristīgi sociālā savienība). Sākumā Adenauera vadītā KDS, kurai pieslējās Centra un vairāku citu vācu buržuāzisko partiju atliekas, mēģināja sev nodrošināt no kara nogurušo un fašismā vīlušos masu atbalstu un tāpēc nāca ar demokrātisku programu. Adenauers, piemēram, 1947. gada pirmajā janvārī, uzrunādams vācu tautu, apgalvoja: «Mēs esam ar mieru, ka mūsu zeme būtu pilnīgi atbruņota, ka mūsu kara rūpniecība tiktu likvidēta un nodibināta visstingrākā kontrole kā par pirmā, tā otrā punkta izpildi. Es teikšu pat vairāk: esmu pārliecināts, ka vācu tautas lielākā daļa piekritīs, ja mūs saskaņā ar starptautiskajām tiesībām neitralizēs pēc Šveices parauga.»[67]

Šādiem apgalvojumiem vajadzēja noskaņot sabiedrisko domu par labu klerikāļiem. Adenauera un viņa draugu revanša politika, VFR piedalīšanās agresīvajā Ziemeļatlan-tijas paktā, vispārējās kara klausības ievešana — tas viss parāda, cik liekulīgas bijušas Adenauera runas pirmajos pēckara gados. Pašlaik Adenauers ne tikai ir aizliedzis Vācijas Komunistisko partiju, bet pat vajā tos katoļus, kas, mācījušies no pagātnes bēdīgās pieredzes, nostājas pret militarizāciju un par Vācijas apvienošanos uz demokrātisku principu pamata.

Rietumvācijas KDS ir lielkapitāla partija. Divas trešdaļas no šīs partijas bundestāga frakcijas ir baņķieri, rūpnieki un muižnieki.[68] Viens no KDS vadošajiem darbiniekiem ir pazīstamais Rietumvācijas baņķieris R. Pferdmen-gess. Agrāk viņš finansēja Hitleru, tagad viņš finansē KDS. Viņš ir bundestāga deputāts un tuvākais Adenauera padomnieks. Adenauers par viņu reiz teica: «Mūsu partija

Pferdmengesa lietu ir padarījusi par savu lietu.»[69] Mūsdienu «kristīgās demokrātijas» tipiskajam pārstāvim Pferdmen-gesam pieder Ķelnes banka — lielākā Rietumvācijā. Viņš ir uzraudzības padomes loceklis divdesmit divos koncernos un firmās, to starpā arī tādās kā AEG, «Vereinigte Stahhverke» un bijušo Hitlera sabiedroto Tisena, Kleknera un citu monopolistu koncernos.

Līdz ar finansu magnātiem, ieroču fabrikantiem, hitleriešu kara noziedzniekiem un ģenerāļiem Adenauera partijas uzticamākie un drošākie sabiedrotie ir katoļu baznīcas hierarhi un Berlīnes bīskapa Dibēliusa vadītie protestantu garīdznieki, kas ar šiem hierarhiem sadarbojas. Viņi, raksta demokrātiskais žurnāls «Einheit», dod «Rie-tuinvācijas un citiem imperiālistiskiem atomkara politiķiem klerikālu koncepciju, kas attaisno bruņošanos un atomieroču lietošanu masveida iznīcināšanas karā pret sociālistiskajām valstīm»[70].

Pats spilgtākais dokuments, kas parāda, kā garīdznieki attaisno imperiālistiskus atomkara plānus, ir tēzes ar virsrakstu «Kristīga miera politika», kuras Bonnas valdības uzdevumā sastādījuši septiņi Rietumvācijas katoļu teologi.[71]

Teologi deklarē, ka ieskats, it kā atombumbas sprādziens «nav pakļaujams kontrolei, pēc apzinīgu (?) speciālistu domām, neatbilst īstenībai». Un viņi secina: «Atomieroču lietošana ne vienmēr ir pretrunā ar tikumību un ne vienmēr ir grēks.» Viņu šķietami apzinīgie speciālisti ir tie «brīvās pasaules» piekritēji, kas stāsta pasakas par «tīro atombumbu», kā, piemēram, Edvards Tellers (ASV) un Rietumvācijas fiziķis Jordāns, kuri aizstāv bruņošanos ar atomieročiem.

Katoļu teologi cenšas attaisnot drudžaino bruņošanos ar teoriju par «atomspēku līdzsvara nepieciešamību». Šim līdzsvaram jāsekmējot sarunas ar sociālistisko nometni. Secinājums no tā ir tāds, ka visi, kas nosoda bundesvēra apbruņošanu ar atomieročiem, «vairo kara draudus»! Tā teologi sagādā imperiālistiskajiem atomkara stratēģiem argumentus, lai tie varētu teikt, ka NATO ģenerāļu rokās atoma un ūdeņraža bumba ir «miera nodrošināšanas līdzeklis». Viņi sagādā Rietumvācijas tribunāliem pamatojumu, lai sodītu visus, kas piedalās tautas kustībā pret bruņošanos ar atomieročiem neatkarīgi no to pasaules uzskata un reliģiskās pārliecības, to starpā arī stingri ticīgus katoļus.

Tomēr teologi ar to neapmierinās, viņi iet tālāk, «taisnas lietas labā» («causa iusta») attaisnodami agresīvu atomkaru pret sociālistiskajām valstīm. Uzskatot, ka kapitālistisko «kristīgo» lielvalstu uzdevums ir aizstāvēt «taisnu lietu», tas ir, piešķirot tām augstākās policijas funkcijas, garīdzniecība pasludina katru šo_ lielvalstu pretinieku par «tiesību pārkāpēju», «uzbrucēju» un «agresoru».

Kāds no šī nekrietnā dokumenta autoriem — katoļu teologs Moncels intervijā Rietumvācijas katoļu informācijas aģentūrai apgalvoja, ka Rietumvalstu gatavošanās atomkaram esot atļaujama kā militāra pašaizsardzība, «ja ar karu saistītais iespējamais ļaunums nav lielāks par ļaunumu, kuru grib ar karu novērst». Šis cilvēkēdāju morāles aizstāvis teica: «Ne vispārēju morāli teoloģisku, ne ētisku principu vārdā tagad nevar liegt Rietumu lielvalstīm tiesības bruņoties ar atomieročiem ...»

Tādā pašā cilvēknīdēju garā runāja vācu teologi jau minētajā 37. eiharistiskajā kongresā Minhenē 1960. gadā. Minsteres teologs Heinens sludināja no kongresa tribīnes: «Mums ir visas juridiskās un morālās tiesības lietot mūsu individuālās un sabiedriskās brīvības aizsargāšanai jaunos postošos ieročus.» Tikpat kategoriski izteicās, runādams kongresā, arī oberkirhenrāts (vecākais baznīcas padomnieks) Osterlejs, apgalvodams, ka mūsu dienās_ kristiešiem vajadzīga «sevišķa nelokāmība, lai viņi varētu lietot masveida iznīcināšanas līdzekļus ...».

Tādā pašā «evaņģēliskas pazemības un lēnprātības garā» izteicās arī protestantu bīskaps Dibēliuss: «Ūdeņraža bumbas lietošana no kristiānisma viedokļa nav nemaz tik briesmīga lieta, jo mēs visi gribam iegūt mūžīgu dzīvošanu. Un, ja viena ūdeņraža bumba, piemēram, nogalinās miljonu cilvēku, tad bojā gājušie ātrāk iegūs mūžīgu dzīvošanu.»[72]

Tādu «morāli», tādu cilvēknīdēju morāli sludina daži Rietumvācijas garīdznieki, kurus naids pret komunismu ir padarījis aklus! Bet vai tādai cilvēkēdāju morālei ir kaut kas kopējs ar humānisma un brīvības principiem, par kuru aizstāvi sevi dēvē Adenauers un teologi, kas viņu cildina?

Vācijas Federatīvajā Republikā ir ļoti daudz tā saukto «mācību centru», kur klerikālos aktīvistus audzina tādā garā, lai tie nīstu sociālistisko valstu darbaļaudis. Šos «mācību centrus» arvien vairāk un vairāk iesaista Adenauera valdības psiholoģiskajā karā pret sociālistiskās nometnes zemēm, un tie gatavo arī kontrrevolucionārus aģitatorus un propagandistus.

Rietumvācijas pilsoņu demokrātisko brīvību likvidēšanu, inkvizitorisko teroru pret strādnieku kustības vadītājiem, VKP un citu demokrātisko organizāciju aizliegšanu, atomkara pretinieku vajāšanu, kara psiholoģisku gatavošanu — visus šos fašistiskās rīcības veidus pamato augstākā garīdzniecība. Draudzes ganu vēstījumos un citās baznīcas publikācijās daždažādi tiek attaisnoti varas orgānu mēģinājumi likvidēt VFR iedzīvotāju demokrātiskās tiesības. Tā 1957. gadā Fuldā publicētajā katoļu episkopāta deklarācijā teikts, ka katrs politisks lēmums un publisks izteikums, kas apšauba savienību ar Rietumiem (ar NATO), apzināti vai neapzināti «sekmē nācijas un Eiropas pašnāvību». Deklarācijas autori prasa visiem līdzekļiem palielināt VFR un tās sabiedroto (NATO) bruņojumu.

Šai ziņā augstākā garīdzniecība saprotas ar bijušajiem nacistu ģenerāļiem, ar fašistiskās Vācijas un lielo koncernu pārstāvjiem, kas atkal parādījušies Bonnas valsts aparātā. Tāpēc arī NATO «garīgais asistents» kardināls Vendels svētī nacistu ģenerāļa Špeidela darbību, kuras mērķis ir atomkara izraisīšana.

Tā Rietumvācijā attīstās ne tikai klerikālais militārisms, bet arī klerikālais fašisms. Tomēr, kā norāda Valters Ulbrihts — VFR darbaļaudis sāk «nostāties pret šo modernizēto viduslaiku rašanos .. . Daudzi kristīgie strādnieki, kas līdz šim domāja, ka kristiānisms, militārisms un fašisms nav savienojami, pašlaik redz, ka Rietumvācijā ir nodibinājusies katoļu garīdzniecības, finansu kapitāla, hitleriešu ģenerāļu un citu militāristu vienība.»[73]

Klerikāļi cenšas saglabāt un vairot savu ietekmi masās, identificējot savu imperiālistisko ideoloģiju ar ticību dievam. Viņi paļaujas šai ziņā uz baznīcas autoritāti, kas tautā ir nostiprinājusies gadsimtu ilgā gaitā, uz tautas tradicionālo pieķeršanos baznīcai un reliģijai.

Baznīca savukārt cik vien varēdama palīdz klerikāļiem. 1957. gada vēlēšanās baznīcas hierarhija atklāti aicināja tos atbalstīt. Kardināls Fringss mudināja ticīgos «apzināties savu atbildību dieva priekšā» un balsot par Adenau-eru. «Katoļu kustības» priekšsēdētājs prelāts Šmits izteicās, ka VSDP uzvara vēlēšanās apdraudētu kristīgās valstis Rietumos. Uzsaukumā bija teikts: «Kādreiz dievs prasīs atbildi arī no jums par to, kādu lēmumu jūs esat pieņēmuši vēlēšanās.» Draudzes locekļus aicināja noskaidrot, vai kandidāts, par kuru viņi balso, tic, ka «dievs ir visuvarens arī mūsu dienās».

Klerikāļi uzvarēja sociāldemokrātus. Tas vēl nebūtu nekas, bet viņiem izdevās inficēt ar savu ticību arī reformistu vadoņus. Vācu sociāldemokrātu līderis Brants, kā zināms, ir viens no pašiem dedzīgākajiem kanclera Ade-nauera revanšistiskā kursa atbalstītājiem. Reformisti ir nonākuši tik tālu, ka savā jaunajā programā deklarē, viņi atzīstot sadarbību ar baznīcu. Kādu sadarbību, kādā dzīves nozarē? Bruņošanās sacensībā, rīdīšanas propagandā pret sociālistiskās nometnes zemēm? Dievs vien to zina. Skaidrs ir tikai tas, ka te nav domāta sadarbība atraitņu un bāriņu apgādē, nav domāts arī par vecāka gadagājuma jaunavu atgriešanu uz īstā ceļa, ja viņas būtu no tā nogājušās.

Bet klerikāļu līderi pa to laiku trako. Viņi prasa bundesvēram atomieročus. Viņi cīnās pret miera līguma parakstīšanu ar Vāciju. Viņi deg nepacietībā vadīt karagājienu uz Austrumiem, satriekt komunismu. Vārdu sakot, viņi nevar vien sagaidīt, kad nonāks ellē. Nu lai jau steidzas. Laimīgu ceļu!

CETURTĀ NODAĻA NAMDARIS JĀZEPS «GLĀBJ» STRĀDNIEKUS...

PAR KARDINĀLU MĪLESTĪBU PRET STRĀDNIEKIEM

I960, gada 1. maijā Romā milzīgajā Svētā Pētera katedrāles laukumā bija sapulcējušies ticīgo pulki. Viņu vidū bija daudz garīdznieku, mūku un mūķeņu. Pār sapulcējušos galvām līgojās balti transparenti ar melniem uzrakstiem: «Lai sveicināts svētais Jāzeps — strādnieku aizstāvis!», «Darbaļaudis, svētā baznīca ir ar jums!», «Strādnieki! Godīgi izpildiet savu pienākumu, centīgi strādājiet sabiedrības labā!».

Tieši pulksten 12 dienā atvērās durvis uz balkonu virs ieejas baznīcā, un pūlis ieraudzīja vecu, smagnēju vīru ar nogurušu seju baltā garīdznieka tērpā — pāvestu Jāni XXIII savu tuvāko padomnieku, Romas kūrijas kardinālu un prelātu vidū. Pāvests piegāja pie balkonā novietotā mikrofona un čerkstošā balsī sāka lasīt runu «savām mīļotajām avīm, Itālijas darbaļaudīm».

Par ko gan runāja savā pirmā maija sprediķī Jānis XXIII? Varbūt viņš nosodīja darbaļaužu kapitālistisko ekspluatāciju, apsveica strādnieku cīņu par savām tiesībām, prasīja darba algas paaugstināšanu? Nekā tamlīdzīga. Romas pāvests centās darbaļaudis pārliecināt, ka, vaiga sviedros strādādami kapitālistiem piederošajās fabrikās un rūpnīcās, viņi «efektīvi un saprātīgi sadarbojas ar dievu to kungu». Atsaukdamies uz Kristus piemēru, katoļu baznīcas galva apgalvoja, ka darbaļaužu ciešanas un upuri esot «dārgs svētības līdzeklis». Pāvests ieteica strādniekiem «nesekot viltus mācībām», bet sekmēt šķiru sadarbību un atzīt baznīcas sociālo mācību, kuras pamatos ir Kristus miera misija.

Tā Vatikānā svētīja Pirmo maiju, kuru par godu svētajam namdarim Jāzepam, šķīstās jaunavas Marijas laulātam draugam, pāvests Pijs XII 1955. gadā izsludināja par baznīcas svētkiem. Šos svētkus garīdzniecība tagad izmanto, lai «glābtu» darbaļaudis, tikai — lai glābtu nevis no kapitālistiskās verdzības, bet no «grēcīgās komunisma doktrīnas».

Pāvesta piemēram seko kardināli. Sevišķi cītīgi «strādnieku dvēseles» pūlas zvejot Milānas kardināls Montini, viens no nelaiķa Pija XII tuvākajiem līdzgaitniekiem. Montini labprāt sevi lepni dēvē par «strādnieku kardinālu», bet strādnieki pilnīgi dibināti viņu sauc par «kapitālistu kardinālu». Viņš ir cēlies no ģimenes, kuras locekļi ir aktīvi klerikālās partijas darbinieki. Montini ir kalsns, kustīgs, samērā jauns (viņam ir pavisam tikai 60 gadi), ar asu, vērīgu skatienu un ērgļa degunu. Viņu sauc par «progresīvās partijas» līderi kardinālu kolēģijā. Par svarīgāko baznīcas uzdevumu šis virziens uzskata strādnieku šķiras pakļaušanu ar sociālās demagoģijas metodēm.

Kādā savā runā Montini šādi formulēja savu viedokli sociālajā jautājumā: «Kas apkaro dažus netaisnus darba vai eksistences apstākļus, tam jāsargās, lai viņa vārdi un darbi neradītu pārspīlējumus.»[74]

Montini saprot, ka kristīgā sociālā demagoģija ir abpusēji griezīgs zobens tādā valstī, kur ir pastāvīga divi miljoni cilvēku liela bezdarbnieku armija un kur vairāk nekā seši miljoni darbaļaužu balso par komunistisko partiju. Ne jau bez iemesla Montini, vēl būdams viens no Vatikāna valsts sekretariāta vadītājiem, brīdināja demagogus garīdznieka tērpā: «Lai garīdznieki, kas dziļi interesējas par sociāliem jautājumiem, nepadodas marksisma teorijas vilinājumam un nedomā, ka vienīgi tā ir pareiza no doktrīnas un praktiskās darbības viedokļa.»[75]

Ko tad sludina «strādnieku kardināls»? Viņš mēģina tos pārliecināt, ka šķiru cīņa aizstājama ar šķiru sadarbību, jo tādējādi esot sasniedzama «sabiedrības kristīgā atdzimšana».

Runādams kādā Milānas strādnieku rajonā, Montini noliedza, ka reliģija esot, — izsakoties viņa paša vārdiem, — «opijs tautai», ka tā laupot tai enerģiju un cerības uz labāku nākotni. «Reliģija,» teica Montini, «nemaz nav kapitālisma — šī tautas apspiedēja sabiedrotā.» Kapitālisti esot pirmie atstājuši baznīcu un kļuvuši par bezdievjiem. Montini tomēr noklusēja, ka tādus kapitālistus uz pirkstiem var saskaitīt, ka tas bija 1789. gada franču revolūcijas laikā, ka kapitālisti jau sen sadarbojas ar baznīcu un kardināli, to starpā arī pats Montini, sadarbojas ar kapitālistiem. Montini apgalvoja, ka krievu pareizticīgo baznīcai neesot bijis «sociālās izjūtas» un tāpēc tā vainojama Krievijas revolūcijā, bet katoļu baznīca sekmējot «darba tautas labo cerību» piepildīšanu.[76]

Montini politiskā seja sevišķi labi kļuva redzama tā saucamās Milānas misijas laikā. Misija bija propagandas kampaņa ar nolūku atgriezt darbaļaužu masas baznīcas klēpī. Kampaņa notika 1957. gadā no 4. līdz 23. novembrim un izmaksāja ap 500 miljonu liru. Garīdznieki šais dienās teica un nolasīja kādus 7000 sprediķus un lekcijas, organizēja simtiem dažādu manifestāciju, apmeklēja desmitiem uzņēmumu, rūpnīcu un fabriku.

Pirms kampaņas sākumā instruēdams sprediķotājus, Montini tiem aizrādīja, ka jāatturas no tiešiem uzbrukumiem politiskajiem pretiniekiem. Nedrīkst radīt aizdomas, ka «misija» ir politiska, nevis tīri reliģiska kampaņa. «Mēs,» pamācīja Montini, «noteikti atkārtosim, ka nosodām ateismu un visus citus maldus, bet izturēsimies ar sevišķu cieņu pat pret tiem, kas, diemžēl, tos atzīst.»[77]

Kampaņas laikā Montini personīgi apmeklēja fabrikas un rūpnīcas, turēdams strādniekiem svētulīgas runas. «Kad es ienāku rūpnīcā,» teica Montini rūpnīcas «Gra-ciola» strādniekiem, «man liekas, ka daudziem rodas jautājums: «Kas šim cilvēkam šeit vajadzīgs?» Starp manu pasauli un jūsu pasauli valda liels naids, bet tam nav pamata. Es nedomāju, ka jūsu pasaule ir naidīga manējai un manējā jūsējai; vēl vairāk, es uzskatu sevi par jūsu draugu un kaimiņu, kas var jūs pat saprast.. .»[78]

Cik aizkustinoša vaļsirdība!

Aicinādams garīdzniekus iespiesties strādnieku vidē,

Montini tomēr ne visai uzticas saviem aģentiem. Viņš tos pastāvīgi brīdina «nokļūt par kareivjiem, kas necīnās ar ienaidnieku, bet tam padodas». Kardināls nav pārliecināts par uzvaru.

Kardināla bažas ir pilnīgi saprotamas. Nav nemaz sen, ka abats Agostino Džemelli — Milānas katoļu universitātes rektors publiski deklarēja: «Bagātību sadalījums sabiedrībā ar tās pašreizējo organizāciju ir taisnīgs arguments tiem, kas politiskos nolūkos veic savu propagandu strādnieku masās... Vajag godīgi atzīties, ka sabiedrības kapitālistiskā organizācija kavē darbaļaužu cilvēka personības attīstību.»[79]

Vēl kategoriskāk ir izteicies Milānas profesors un klerikālais darbinieks Mario Pepe, rakstīdams, ka «visi pasākumi, lai uzlabotu darbaļaužu stāvokli kapitālistiskajā iekārtā, neizbēgami atduras uz ierobežojumiem, kas saistīti ar uzņēmēja peļņu. Lai pārvarētu šos ierobežojumus, jāpārvar kapitālisms. Šķiet, ka secinājums nav apstrīdams.»[80]

Protams, ka ar tādiem karavīriem nav ko cerēt uz panākumiem cīņā pret komunismu, kas jau sen sludina šīs patiesības, kuras ar tādu pašu dedzību noraida kā kardināli, tā kapitālisti.

Nav ko brīnīties, ja Montini karagājiens strādnieku šķiras uzticības iegūšanai nedod jūtamus panākumus. Kardināla svētulīgās runas darbaļaudīm sajūsmina tikai fabrikantus. Darbaļaudis izturas pret tām ar tradicionālu neuzticību.

Kādā oficiālā pieņemšanā kardinālu Montini iepazīstināja ar municipālo padomnieku Kosutu, Komunistiskās partijas Milānas federācijas sekretāru. Kardināls izlikās, ka šāda iepazīšanās tam sagādā prieku. Viņš teica: «Es nožēloju, ka mums tik reti gadās satikties ... Tomēr es lūdzu man ticēt, ka jūsu darbību vēroju ar sevišķām simpātijām ...» Komunists Kosuta viņam atbildēja: «Esiet pārliecināts, ka arī mēs ļoti uzmanīgi vērojam jūsu darbību.»[81]

Jau vairāk nekā desmit gadus Boloņas provincē ar komunismu cīnās kardināls Džakomo Lerkaro. Kardināls

Lerkaro sākumā cerēja iegūt strādnieku uzticību ar salkanām runām. Uzrunājot tos, viņš katrā ziņā mēdza teikt: «Mani dārgie, sirsnīgi mīļotie darbaļaudis.» Viņš lūdza dievu, lai tas svētījot rūpnīcas sirēnu — darba simbolu, kā viņš mēdza teikt. Kardināls atgādināja, ka esot cēlies no strādnieku ģimenes un uzskatot sevi par strādnieku, jo «katru vakaru liekos gulēt, noguris no svētīga darba».

Pirms dažiem gadiem Lerkaro noorganizēja mobilu mūku un garīdznieku nodaļu, kuras rīcībā bija pārvietojama tipogrāfija un raidstacija. Nodaļa apbraukāja provinci, apkarodama komunismu un dēvēdama sevi par strādnieku draugu. Šīs nodaļas locekļus tauta iesauca par «lidojošajiem brālīšiem». «Brālīši» izstrādāja savu pro-gramu — «Kristīgās revolūcijas katķismu». Bija reiz laiks, kad Lerkaro pat prasīja aizliegt ķīmiskos, bakterioloģiskos un atomu ieročus.

Bet gadi gāja, un Boloņas darbaļaudis, tāpat kā agrāk, balsoja par kreisajām partijām, kuru spēki ne tikai nemazinās, bet pastāvīgi aug.

Šādi viņa vadītās antikomunistiskās kampaņas rezultāti nevarēja, protams, sajūsmināt kardinālu Lerkaro, varētu pat teikt — taisni otrādi. Lerkaro kļuva arvien lielāks un lielāks pesimists attiecībā uz iespēju atkarot komunismam darbaļaudis un beidzot secināja, ka šāda ideja vispār nav realizējama. 1958. gadā kardināls izteicās: «Par cilvēkiem runājot, jāsaka, ka ar pieaugušajiem, kas kļuvuši par komunistiem, nekas vairs nav darāms. Ar visiem spēkiem mums jāpievēršas bērniem un jaunatnei. Vecākus mēs esam zaudējuši. Vai mums, ja mēs zaudēsim arī bērnus! Ja bērni kļūs par komunistiem, visa nākamā paaudze būs zudusi baznīcai.. .»*

Secinājis, ka strādniekus nepārliecinās, kardināls Lerkaro noņēma miera apustuļa masku un sāka atklāti sludināt «auksto karu». Kad paziņoja, ka Ņ. Hruščovs apmeklēs ASV, Lerkaro pašlaik bija ieradies ar vizīti Čikāgā. Vēsts, ka Ņ. Hruščovs ieradīsies Amerikas Savienotajās Valstīs, izraisīja godājamam kardinālam šausmas. Viņš izteicās žurnālistiem: «Rietumi daudz zaudēs un neko neiegūs no Ņikitas Hruščova vizītes Amerikas Savienotajās Valstīs. Viņa apmeklējums palīdzēs uz visiem laikiem saglabāt komunistisko mītu, ka iespējama Austrumu un Rietumu [82] līdzāspastāvēšana .. -»[82] utt., u. tml: «Es nesniedzu roku komunistam,» lepni teica kardināls, likdams saprast, ka to pašu viņš sagaida arī no amerikāņu valsts darbiniekiem.

Nabaga kardināli! Neveicas gan viņiem ar darbaļaudīm, sevišķi ar komunistiem! Bet kardināli taču cenšas — nevis kaut kā, bet ar visu sirdi un dvēseli, sevi netaupīdami.

Bet kāpēc gan strādnieki neklausās uz viņu vārdiem?

sarežģījumi ar kristiānisma sociālo doktrīnu

Katoļu ideologi apzinās, ka strādnieku šķira ir cilvēces nākotne. Amerikāņu klerikālis Mūdijs šai sakarā raksta: «Pasaules turpmākās attīstības virziens ir atkarīgs no cīņas par rūpniecības strādnieka dvēseli. Strādnieks atrodas ceļa jūtīs: no vienas puses, viņu velk pie sevis ateistiskais un totalitārais komunisms un tikpat agresīvais pasaulīgais valsts sociālisms, bet, no otras puses, sociālais kristiānisms. No šīs cīņas iznākuma ir atkarīga cilvēces nākotne.»[83] [84]

Darbaļaužu šķiras cīņu ar kapitālistisko sistēmu Mūdijs reducē uz cīņu starp komunisma un kristiānisma ideoloģiju, tā apstiprinādams, ka kristiānisma ideoloģija izteic valdošo šķiru intereses.

Nevar nepiekrist, ka cilvēces nākotne atkarīga no iznākuma, kāds būs darbaļaužu cīņai pret kapitālismu. Vienā zemeslodes trešdaļā darbaļaudis jau ir guvuši uzvaru šajā milzu kaujā. Nav šaubu, ka agrāk vai vēlāk viņi uzvarēs visur. Baznīcas hierarhija baidās no šādas perspektīvas, tā domā, ka vēstures ratu var pagriezt atpakaļ un nepieļaut progresīvo spēku uzvaru. Vēl vairāk, katoļu baznīcas ideologi apgalvo, ka tikai baznīcas doktrīna un jo sevišķi baznīcas sociālā doktrīna var būt par to dambi, kas apturēs komunisma ideju uzvaras gājienu tā saucamajā brīvajā pasaulē.

Pēdējā gadsimtā baznīca ir izlietojusi daudz tintes, cenzdamās izstrādāt doktrīnu, ar kuru tā darbaļaudis varētu dabūt savā pusē. Zirnels, ilggadējais kristīgās strādnieku kustības vadītājs Francijā, dodams savā grāmatā pārskatu par šīs kustības vēsturi, gluži vaļsirdīgi raksta: «Lai apvienotu un saturētu kopā daudzus piekritējus, ir vajadzīgs ne tikai materiāls vilinājums, bet ari ideāls, kas problemātisku rezultātu dēļ iedvesmo nest upurus, kurus tūlīt nekompensē vēlamais sasniegums vai personīgais ieguvums.»[85]

Tātad, lai dabūtu savā pusē darbaļaudis, vajag viņiem «iesmērēt» attiecīgu «ideālu», secina klerikāļi. Bet pasākumu sarežģī tas, ka baznīcas arsenālā, — lai gan tur ir krietni daudz «ideālu», — nav tieši tādu, pēc kuriem varētu tiekties strādnieku šķira. Kad pagājušajā gadsimtā radās strādnieku kustība, strādnieki sekoja nevis baznīcas sludinātājiem, bet sociālistiem, kas aicināja satriekt kapitālistisko iekārtu.

Kopš tā laika baznīcas hierarhija mēģina izstrādāt pati savu sociālo programu, lai varētu dabūt savā pusē vismaz kādu darbaļaužu daļu. Ar šā uzdevuma atrisināšanu teologi sāka pūlēties kopš tā brīža, kad pasaulē parādījās «komunisma rēgs». Tomēr, lai gan pastāv desmitiem sociālo encikliku un simtiem traktātu, lai gan dažādās valstīs daudzas biedrības, institūti un mūku ordeņi jau gadu desmitiem nodarbojas ar katoliskās sociālās doktrīnas izstrādāšanu, līdz šim visas šīs pūles ir devušas diezgan niecīgu rezultātu. Kalns ir dzemdējis peli. Kristīgi demokrātiskajai kustībai, skumīgi konstatē franču klerikālis Bituā, nav dokumenta, ko varētu salīdzināt ar «Komunistisko manifestu».[86] Par to nešaubās ari citi klerikālie ideologi. Angļu klerikālis Fogartijs, piemēram, bēdājas: «Kristīgā demokrātija vēl nav izstrādājusi, pamatojoties uz saviem principiem, politiskās ekonomijas un sociālās attīstības teoriju. Šis trūkums sevišķi duras acīs, kad kristīgi demokrātisko domu salīdzina ar marksistisko.»[87] Un tā tas ir, lai gan katoļu baznīcas gudrākie vīri neatlaidīgi pūlējušies vairāk nekā simt gadu!

Kāda gan pašlaik ir katoliskā sociālā doktrīna? Vispirms jau tā noliedz visas marksisma pamattēzes par kapitālistisko sabiedrību, noliedz šķiru cīņu, nosoda komunismu un sociālismu. Gatavota šī vira tiek dažādi, atkarībā no lietotāja sociālā rakstura. Uzņēmējiem to pasniedz kā atklātu kapitālistiskās iekārtas apoloģiju, darbaļaudīm — kā kautrīgu kapitālisma kritiku, inteliģentiem — valdzinošā «integrālā humānisma» veidā, zemniekiem — kā kristīgās žēlsirdības tradicionālos baušļus.

Skaidrības labad minēsim divus piemērus. Jau citētais Mūdijs šādi formulē «sociālo kristiešu» uzdevumus:

«Lai uzvarētu (protams, komunismu. — J. L), «sociālajiem kristiešiem» enerģiski jāpūlas, meklējot konstruktīvus atrisinājumus, kas ietver plašas sociālās reformas. Viņiem jāpievēršas visai cilvēka dzīvei, jo cilvēka dzīve ir vienota un nedalāma savā sociālajā un ekonomiskajā struktūrā, kas savijas ar garīgo dzīvi. Tā kā darba pasaule ietver fabriku, mājas pavardu, ģimeni, dzīvokļu jautājumu, atpūtu, kultūru un ideju dzīvi, tad arī katoliskajai strādnieku kustībai tas viss jāaptver. Un, tā kā tas skar abus dzimumus, vecākus ļaudis un jaunatni, tad arī visi ir jaak-tivizē lielai piepūlei. Bet, ja visi ir jāsaliede, tad vajadzīga socializācija plašos ietvaros, lai katrs dzimums un katra grupa varētu izteikt savu vēlēšanos un rast savu specifisko problēmu atrisinājumu.»[88]

Kaut gan šīs retoriskās frāzes ir ļoti miglainas, ticīgais, tās izlasījis, nešaubīsies par kristīgās «sociālās doktrīnas» cildenajiem motīviem.

Bet redziet, kā šī doktrīna izklāstīta kādas Itālijas draudzes biļetenā, kas nav domāts izglītota ticīgā cilvēka izsmalcinātajai gaumei, bet tiem itāliešu zemniekiem, kuriem draudzes garīdznieka vārds ir likums:

«Būt bagātam ir nelaime. Pašlaik tik daudz pārmet bagātajiem, daudzi gribētu tos izdeldēt no zemes virsas, bet kā tad dzīvotu nabadzīgie? Bagātnieki ir kā avoti, bez avotiem nav ūdens — bez bagātajiem nav nabadzīgo.

Bet bagātajiem ir savas likstas, par kurām nabadzīgajiem bieži vien nav nekāda priekšstata:

— viņi vienmēr ir neapmierināti;

— viņi vienmēr ir norūpējušies par to, kā iekārtot savu dzīvi un vairot savu īpašumu;

— viņi vienmēr baidās no zagļiem, baidās, ka tiem kaut kas nepazūd, baidās, ka ienākumi nebūs pietiekami lieli, utt.;

— salīdzinājumā ar nabadzīgajiem viņiem, ja vien viņi nenodarbojas ar labdarību, ir mazāk nopelnu un tāpēc mazāk izredžu iekļūt paradīzē;

— viņi maksā lielākus nodokļus, jo viņi maksā ari par nabadzīgajiem;

— viņi bojā savu veselību ar izsmalcinātiem, bagātīgiem ēdieniem, ar alkoholiskiem dzērieniem un citām baudām, ja arī tieši nenododas izvirtībai;

— viņus apskauž, tāpēc viņiem ir daudz ienaidnieku;

— viņiem pastāvīgi draud briesmas, ka var notikt katastrofa lidojot, braucot ar auto, u. tml.;

— viņi slikti saprot savu tuvāko grūtības;

— viņi riskē sadusmot to kungu;

— viņiem, beidzot, vienmēr draud briesmas izputēt un krist nabadzībā.

Laime ir piedzimt nabagam. Turpretim nabadzīgajiem ir ļoti daudz priekšrocību:

— salīdzinājumā ar bagātniekiem viņi ir laimīgāki un apmierinās ar mazumu;

viņiem mazāk rūpju;

viņi strādā ar lielāku patiku;

— viņi nebaidās no zagļiem;

— viņiem vairāk nopelnu dieva priekšā;

— viņi ir tuvāk Jēzum Kristum;

viņi ir pieticīgāki ēšanā, tāpēc retāk slimo;

— viņu ar godīgu darbu nopelnītai naudai pienākas lielāka cieņa;

— nabadzīgos mazāk apskauž, viņiem mazāk ienaidnieku;

— nabadzīgie mierīgāk guļ;

— viņiem mazāk iespēju grēkot;

— viņi labāk saprot citu vajadzības un ir devīgāki;

— viņi ilgāk dzīvo;

— viņiem vienmēr ir cerība tikt pie lielākas vai mazākas bagātības.»[89]

Tātad kristīgā «sociālā doktrīna» dod klasisku atzinumu, ka cilvēka laimes mēraukla ir nabadzība. Trūkums - glābj nabadzīgo ne tikai no liekām rūpēm un izsmalcinātiem ēdieniem, bet arī no aptaukošanās un autokatastrofām, bet bagātība ir «grūta nasta» kapitālistiem.

Katoļu baznīca nevar darbaļaudīm piedāvāt neko iepriecinošu, bet toties tā neskopojas ar mīlestības apliecinājumiem. «Darbaļaudis,» mēdza teikt pāvests Pijs XII, viens no kapitālistiskās pasaules lielākajiem miljardie-

riem, «ir baznīcas acuraugs, par viņiem baznīcai ir visvairāk jārūpējas.»[90]

Savā runā 1958. gada maijā Pijs XII izteicās: «Mani sirdsmīļie darbaļaudis! Neaizmirstiet patiesību, neticiet tiem, kas pretēji pagātnes un tagadnes liecībai cenšas mazināt kristiānisma enerģisko līdzdalību sociālā jautājuma atrisināšanā. Ja jūs varat šodien lepoties ar likumīgiem un taisnīgiem sasniegumiem ... tad tas ir pagātnes drosmīgo katoļu darbinieku, sludinātāju un apustuļu, ātrās, gudrās, taisnīgās un dedzīgās līdzdarbības dēļ, jo tie, paklausīdami baznīcas mācībai, ir neatlaidīgi cīnījušies, aizstāvēdami jūsu tēvus un jūs.»[91]

Šī tirāde ir zīmīga daudzējādā ziņā. Gadu desmitiem baznīcas hierarhija cīnījās pret apzinīgo strādnieku kustību, kavēdama un bremzēdama darbaļaužu cīņu par savām tiesībām. Darbaļaužu ieguvumi sociālo un demokrātisko tiesību sfērā ir sasniegti nevis ar baznīcas palīdzību, bet pārvarot tās pretestību. Bet tagad baznīcas hierarhija dēvē par savu nopelnu visu, kas panākts apzinīgo strādnieku ilgajā, komunistisko partiju vadītajā šķiru cīņā. Šo cīņu atviegloja Lielās Oktobra revolūcijas uzvara, komunisma celtniecības panākumi Padomju Savienībā un varenās sociālistiskās nometnes izveidošanās pēc otrā pasaules kara.

Ja spriežam pēc Romas pāvesta runas, no visa tā nav bijis ne vēsts. Tā viltodama vēsturi «pretēji pagātnei un tagadnei», baznīcas hierarhija piedēvē maģisku spēku kristīgajai «sociālajai doktrīnai», cerēdama piekrāpt un apmulsināt ticīgo masas.

Baznīcas vadība tomēr redz, ka arī katoļu masas sāk atzīt komunistiskās ideoloģijas pārākumu pār katoļu pasaules uzskatu, tāpēc tā ar visiem tās rīcībā esošajiem līdzekļiem cenšas nepieļaut draudzīgu attiecību nodibināšanos starp katoļu kustības aktīvistiem un komunistiem. «Pastāvīgi saistot savu darbību ar komunistiskās partijas darbību,» atzīst franču kardināls Siārs, «katolis riskē, bieži vien pats to nemaz neapzinādamies, nonākt baznīcas nosodītās doktrīnas principu varā.»[92]

Runādams 1955. gada 1. maijā strādniekiem, Pijs XII nosauca par «drausmīgu apmelojumu» apgalvojumu, ka baznīca esot kapitālisma sabiedrotā.

Drausmīgs apmelojums? Bet kāpēc gan šo «drausmīgo apmelojumu» atzīst par patiesību tie katoļu baznīcas pārstāvji un tie klerikālie darbinieki, kas godīgi cenšas noskaidrot, kāpēc mazinās baznīcas ietekme masās? Drausmīgs apmelojums? Bet kāpēc gan ticīgie arvien vairāk tic šim «apmelojumam»?

Tas ir tāpēc, atzīst franču katoļu žurnāls «Esprit», ka «buržuāziskā pasaule ir tā saistījusies ar katoļu pasauli, ka daudziem šīs abas pasaules ir vienotas un nedalāmi saistītas, un sekas ir tās, ka tie, kas atmet pirmo no šīm pasaulēm, atteicas arī no otrās»[93].

«Tauta,» saka franču abats G. Mišonno, «baidās no garīdzniecības ietekmes, jo tā domā, ka šī ietekme nāk par labu tām personām un tām šķirām, kas tautu ekspluatē ... Pat ticīgiem strādniekiem baznīca ir garīdznieku un bagātnieku organizācija.»[94]

«Franču tautā ir izplatījusies pārliecība,» konstatē abats Lovs, «ka baznīca ir bagātnieku, tas ir, uzņēmēju un varasvīru ierocis. Tauta uzskata baznīcas pārstāvi par buržuāzijas un nāves pārstāvi... Vienkāršie ļaudis ir pārliecināti, ka garīdznieku interesē tikai nauda.»[95]

No baznīcas aiziet arī labākie katoļu inteliģences pārstāvji, jo tie, kā izsakās Pija XII oficiālais biogrāfs Padel-laro, atzīst, ka labāk ir nevis censties pēc aizkapa svētlaimes, bet celt taisnīgu sabiedrību virs zemes.[96] Bet, tikko ticīgais inteliģents sāk «celt», turpina Padellaro, izrādās, ka viņu ir «savaldzinājusi marksisma zinātniskā metode, kas tam palīdz pētīt sociālos jautājumus .. .»[97]. Padellaro ir sašutis. «Pārāk daudz katoļu, sevišķi Francijā, Itālijā un Beļģijā, bija komunisma panākumu liecinieki. Viņus apžilbināja mirāža, aizrāva sociālo reformu entuziasms, savaldzināja ideja, ka PSRS var kļūt un tai jākļūst par visu .neapmierināto un atstumto vadoni, jo tikai PSRS ārkārtīgi apdraud kapitālismu.»[98]

Ievērojams Itālijas kristīgo demokrātu partijas darbinieks Dino del Во savukārt atzīst, ka komunistiskais pasaules uzskats «neizprotamā kārtā valdzina» daudzus ticīgus katoļus.[99]

Mums nav nekāda pamata neticēt Padellaro un del Во.

Tagad katoļu žurnālos nereti var atrast ne tikai lāstus pret marksismu, bet, piemēram, arī tādus izteicienus: «Revolucionārais svētuma gars marksisma materiālistiskajā struktūrā mums, kristīgajiem, šķiet kaut kas satricinošs un garīdzniekiem pilnīgi nesaprotams. Marksisma ateisms ir jaunas dieva atrašanas dialektisks moments... Marksisma ateisms ir antiburžuāzisks un revolucionārs. Tas ir nolieguma noliegums, «radikāls līdzeklis», kas sagatavo ceļu kristiānismam.»[100]

Ļeņins aizrāda, ka marksisma teorētiskā uzvara spiež viņa ienaidniekus pārģērbties par marksistiem, jo tāda ir vēstures dialektika.[101] Tādi ļaudis ir arī klerikāļu vidū. Bet biežāk katoļi pievēršas marksismam tāpēc, ka viņi tanī atrod atbildes uz jautājumiem, kas tos moca, turklāt tādas atbildes, kādas viņiem nevar dot baznīcas ideoloģija.

Tieši šādu viedokli izteic Francijas episkopāta darbinieks abats Pjērs, uz kuru jau nu nekādi nevar krist aizdomas par simpatizēšanu komunismam: «Komunisms apmierina masas, jo, dod tām pasaules uzskatu, kas aptver visu pasauli; tas cenšas atrisināt visas problēmas — sociālās un ekonomiskās, kultūras, literatūras un pat filozofijas problēmas... Bet, no otras puses, neraugoties uz teologu ilūzijām, ir jāatzīst, ka kristiānisms nevar dot tautai tādu pasaules uzskatu, kāds tai pašlaik ir vajadzīgs. Kristiānisms neiedrošinās ieteikt tautai vienotu dzīves izpratni, tādu izpratni, kuru mūsdienu cilvēks varētu atzīt par savējo.»[102]

Kad katolis sāk lietišķi salīdzināt baznīcas ideoloģiju ar marksistisko pasaules uzskatu — bet daudzus katoļus pati dzīve spiež to darīt, — viņš var nonākt pie tādiem pašiem uzskatiem par komunismu, pie kādiem nonāca bijušais jezuīts Aligiero Tondi.[103]

«Galu galā,» saka Tondi, «es izpratu, ka komunisms ir vienīgā zinātne, kas atbild uz visiem esamības jautāju-

miem un kas apbrīnojamā veidā izskaidro faktus un saista tos vienu ar otru, nebaidoties no tā, kas ir jauns, kas aug un attīstās. Komunisms ir dzīves izskaidrojums un līdz ar to arī pati dzīve. Komunisms ir ne tikai ievērojams civilizācijas ieguvums, bet arī pati civilizācija, kas kļūst par īstenību.»

Kardināli ilgi lauzīja galvu, pūlēdamies atrast kādu maģisku līdzekli, ar kuru varētu atgūt baznīcai strādnieku šķiras uzticību. Tika izmēģinātas dažādas receptes, bet visas bez panākumiem. Izeju norādīja Parīzes kardināls Siārs. Viņš ierosināja uzbrukt ienaidniekam viņa paša namā: fabrikās, rūpnīcās, šahtās, būvlaukumos un strādnieku rajonos — īsi sakot, visur, kur dzīvo un strādā darba cilvēki.

Uzdevums bija skaidrs: dot komunismam nāvīgu triecienu strādnieku šķiras sirdī un atgriezt strādniekus katoļu baznīcas klēpī.

Šo grandiozo uzdevumu vajadzēja izpildīt garīdznie-kiem-strādniekiem.

GARiDZNIEKUS-STRADNIEKUS NOLĀD

Kardināls Siārs, vecs un sirms vīrs, Romas kardinālu kūrijā tika daudzināts par veiklu politikāni, kas prot sadzīvot gan ar nacistiem, gan ar amerikāņiem. Bija laiks, kad Siārs atbalstīja Petēnu, bet pēc hitleriešu sagrāves viņš cildināja de Gollu. Siāram būtībā bija gluži vienalga, par ko aizlūgt no Parīzes dievmātes katedrāles altāra, ja vien tas, par ko viņš lūdz, cīnās pret kardināla niknāko ienaidnieku — pret komunismu. Siārs bija pārliecināts, ka baznīca atrodas agonijas stāvoklī un ka to var glābt tikai komunisma satriekšana.

Bet kardināls Siārs bija ne tikai veikls politikānis vien; sirds dziļumos viņš bija arī ļoti godkārīgs cilvēks. Klusībā viņš sapņoja pats vadīt karagājienu pret komunismu, uzvarēt to un padarīt svēto Romas katoļu baznīcu par pasaules likteņa noteicēju. Un tad .. . Tad viņu Romā pienācīgi novērtētu un, kas zina, varbūt notiktu vēl viens brīnums, un viņš, Parīzes kardināls Siārs, uzliktu sev galvā pāvesta tiāru.

Lai uzvarētu ienaidnieku, vajag viņu pazīt. Šos kardināla Rišeljē vārdus labi atcerējās kardināls Siārs. Otrā

pasaules kara beigas viņš uzdeva trim jauniem dominikāņu mūkiem — Lovam, Godēnam un Daniēlam svarīgo misiju — iepazīties ar ienaidnieku. Mūki apmetās Maršējas un Parīzes strādnieku rajonos un sāka iepazīties ar strādnieku noskaņojumu. Lovs pat strādāja kādu laiku par krāvēju Marseļas ostā, un tā viņam bija iespējams izbaudīt pašam uz savas muguras visu kapitālistiskās sistēmas jaukumu. Rezultāts no šādas «iešanas strādnieku šķirā» bija divas minēto mūku izdotas grāmatas, kurās viņi apkopoja savus novērojumus, izdarīja dažus secinājumus un ierosinājumus, kas vēlāk noderēja par garīdznieku-strādnieku darbības programu.[104]

Ko tad atklāja Lovs, Godēns un Daniēls, un kādi ir viņu secinājumi? Viņi redzēja, kādā drausmīgā trūkumā dzīvo strādnieku šķira^105, cik nežēlīgi tā tiek ekspluatēta. Viņi pārliecinājās, ka strādnieki uzskata baznīcu par ekspluatatoru kalponi un garīdzniekus par kapitālistu dienderiem, ka garīdznieku antikomunistiskā sprediķošana neatstāj uz strādniekiem vajadzīgo iespaidu. Veltīgs ir mēģinājums ietekmēt strādnieku masu, — brīdināja dominikāņu mūki, — iepriekš neiegūstot tās uzticību.

«Pašlaik starp tautu un baznīcu ir nepārejams bezdibenis,» saka Lovs. «Tauta ir pārliecināta, ka baznīcas intereses sakrīt ar bagātnieku, uzņēmēju un varasvīru interesēm.»[106] Lai iegūtu pret baznīcu naidīgi noskaņoto strādnieku uzticību, Lovs ierosina lietot to pašu metodi, kuru franču baznīca savā laikā bija lietojusi misijas darbā pie tuaregiem^107. Tuaregi pret katoļu misionāriem izturējās sevišķi neuzticīgi. Visi ilgie mēģinājumi piegriezt viņus kristiānismam cieta fiasko. Tad kāds mūks Fukols šā gadsimta sākumā nolēma izmēģināt šādu metodi: viņš apmetās dzīvot pie tuaregiem, dažus gadus strādāja kopā ar tiem un tāpat panesa visas grūtības, necenzdamies tos pievērst katoļticībai. Tā viņam izdevās iegūt tuaregu uzticību un pēc tam tos arī kristīt.

Dominikāņu mūki ierosināja lietot šo pašu taktiku ari attiecībā pret franču strādnieku šķiru. Viņi teica, ka būtu lietderīgi, ja zināms skaits garīdznieku apmestos dzīvot kopā ar strādniekiem, ietekmējot tos vairāk ar savu izturēšanos nekā ar saviem vārdiem. Tādiem garīdzniekiem vajadzētu dzīvot un ēst tāpat kā visiem strādniekiem, strādāt kopā ar tiem un izturēties pret kapitālistiem tāpat, kā izturas strādnieki.

Kardināls Siārs bija sajūsmā par Lova un viņa kolēģu ierosinājumu. Siārs aizbrauca uz Romu un panāca no pāvesta atļauju šos priekšlikumus realizēt. Tika izstrādāts garīdznieku-strādnieku darbības plāns, pie kam paredzēja, ka viņu darbs nesīs augļus ne agrāk kā pēc 50 gadiem.

Tā pirmajos gados pēc otrā pasaules kara nodibināja garīdznieku-strādnieku organizāciju. Kopā ar dominikāņiem tanī iestājās arī franciskāņi, jezuīti, kapucieši un citu ordeņu mūki. Kustības ziedu laikā, 1951. un 1952. gadā, tanī piedalījās kādi 300 garīdznieki un mūki, kas strādāja lielākajās Parīzes rūpnīcās (piemēram, «Renault» un «Citroen») un uzņēmumos, kas atradās tā saucamajās Parīzes sarkanajās priekšpilsētās, kā arī Lilies, Marseļas, Tulūzas, Bordo un citu industrijas centru fabrikās un šahtās.

Garīdznieki-strādnieki apmetās strādnieku rajonos, īrēdami kādā strādnieku ģimenē istabu vai gultasvietu. Viņi iestājās darbā lielajās fabrikās vai rūpnīcās, kļuva par vienoto arodbiedrību biedriem, pakļāvās arodbiedrību disciplīnai, piedalījās arodbiedrību cīņā.

Ar sevišķiem panākumiem tomēr garīdznieki-strādnieki nevarēja lepoties. Garīdznieks Marsels Diko, piemēram, sāka strādāt kādā Lotringas ogļu šahtā. Sākumā viņš saglabāja inkognito un novēroja savus darba biedrus, lai iepazītos ar viņu vājajām pusēm. Jau pirmajās dienās Diko tēvs pārliecinājās, ka ogļrača darbs kapitālistiskā valstī ne ar ko neatšķiras no katordznieku darba, tāpēc viņš nolēma ilgi nepalikt šai darbā.

Nostrādājis dažas nedēļas šahtā, Diko pateica ogļračiem, ka viņš esot garīdznieks; tas izraisīja vispārēju jfebrīnu.

«Garīdznieks? Neticami! Ko tad jūs šeit darāt, kāpēc esat kļuvis par ogļraci, vai tad jums līdz šim slikti klājās?» jautājumi nāca cits pēc cita.

«Es,» raksta Diko sava dienasgrāmatā, «centos viņiem pierādīt, ka baznīca nemaz nav tāda, kādu viņi to iedomājas. Baznīca domā par nabadzīgajiem, arī tā, tāpat kā viņi, cīnās pret strādnieku stāvokļa netaisnīgumu. Baznīca nav kapitālisma sabiedrotā: visi cilvēki ir tās bērni.. .»J

Ogļrači uzklausīja Diko tēvu un ieteica tam ar savu pazemības un mīlestības sludināšanu vērsties pie . .. kapitālistiem!

Strādnieki, raksta Diko savā dienasgrāmatā, ir pārliecināti, ka baznīca atbalsta bagātos. Kad Diko centās pārliecināt ogļračus, ka tas tā nav, tie viņam_ jautāja: «Ja Romas pāvests sludina sociālo taisnību, карее gan tad kapitālisti, kas iet baznīcā, neseko viņa padomiem? ...» Uz šo jautājumu Diko tēvs nevarējis neko prātīgu atbildēt.

Diko piezīmē, ka ogļrači baznīcas apmeklētājus uzskata par strādnieku interešu nodevējiem. Tādus cilvēkus nav viegli pārliecināt, ka viņi maldās.

Garīdzniekus-strādniekus, kas darbojās katrs par sevi, sauca par rezidentiem. Viena rajona rezidenti bija apvienoti grupā — «franču misijā», kas uzturēja sakarus ar draudzi un vietējām katoļu masu organizācijām, vispirms ar «Katoļu rīcību». Visu misiju darbu vadīja «Parīzes misija», kas bija pakļauta Francijas kardinālam — prīmasam Siāram. Garīdznieka-strādnieka darba kandidātus speciāli sagatavoja Lizjē, Pontinjē un Limožas semināros.

Garīdznieki-strādnieki svētkalpojumus noturēja bez maksas — kaut kas nedzirdēts baznīcas vēsturē. «Ja mēs tiešām negribam būt liekuļi un gribam, lai mūs par tādiem netur, tad mūsu nostājai pret naudu vajag būt noteiktai,» raksta šai sakarā Lovs. «Mēs (tas ir, misija, kuru vadīja Lovs. — J. L.) izlēmām šo jautājumu tādējādi, ka izkārām pie baznīcas durvīm šādu paziņojumu:

«Dieva priekšā nav ne nabagu, ne bagātu.

Šai baznīcā, kas ir patvērums visiem, svētkalpojumi ir visiem vienādi un visiem bez maksas.

Mums nav slepena budžeta.

Katrs, kas grib piedalīties draudzes izdevumu segšanā, var anonīmi ziedot savu artavu.

Katra mēneša beigās mūsu budžets tiks izkārts pie ieejas baznīcā.»»2

1 Marcel Dučos, Action missionairc en quartier ouvrier, Paris, 1959.

2 «La cristianizzazione del proletariate», p. 211.

Ill

1947. gadā beļģu ogļu baseina centrā Šarleruā baznīcas vadība sasauca garīdznieku-strādnieku kustībai veltītu kongresu. Šajā kongresā līdztekus runām, kurās tika atgādināts, ka garīdznieku-strādnieku pirmais pienākums ir kalpot baznīcai un būt paklausīgiem baznīcas vadībai, atskanēja arī balsis, kas aicināja lojāli sadarboties ar strādnieku šķiru tās cīņā pret buržuāziju.

Pati raksturīgākā šai ziņā bija garīdznieka Pola Buržī runa, kas aicināja katoļus «beidzot izšķirties — vai nu sadarboties ar lielo strādnieku atbrīvošanās kustību, kas ilgst jau pusotra gadsimta, vai arī aizstāvēt agresīvo ekonomisko iekārtu, kuras pamats un regulators ir nauda»[108]. Pēc Buržī domām, baznīca kļūdītos, saistīdama savu likteni ar buržuāziju, kuras varenības noriets ir tuvu, tai jāorientējas uz proletariātu, jo tam pieder nākotne. Buržī teica:

«Buržuāzija nav dievišķīgs institūts; tagadējās revolūcijas sekas būs valdošo šķiru kadru revīzija. Un, ja ir vajadzīgs reorganizēt valdošās šķiras struktūru (tas ir, kapitālistus aizstāt ar strādniekiem. — J. L), lai nodrošinātu strādnieku atbrīvošanu un novērstu visas briesmas, tad mēs tiešām nezinām, kāda kristiānisma principa vārdā to varētu liegt.»[109]

Baznīcas vadība sākumā ar acīm redzamu labvēlību raudzījās uz garīdznieku-strādnieku kustību. To liecina kaut vai tas fakts, ka Šarleruā kongresa stenogramu, kas 1948. gadā tika izdota franču valodā, pārtulkoja itāliski un Brešijas baznīcas izdevniecība 1950. gadā to publicēja.

Kā redzams, Vatikāns pēc komunistu izslēgšanas no baznīcas cerēja, ka tieši garīdznieku-strādnieku demagoģiskās runas pierādīs baznīcas pieķeršanos darbaļaudīmum atbaidīs tos no komunisma. Tomēr vēlākie notikumi parādīja, ka daudzi zemākie garīdznieki neliekuļoja, bet godīgi gribēja sadarboties ar strādnieku šķiru tās cīņā par atbrīvošanos.

Pēc 1947. gada Francijā vairs nebija valdību, kurās piedalītos komunisti, sociālisti un katoļi, bet to vietā nāca buržuāziski klerikālas valdības. Starptautiskā arodbiedrību vienotība, ko strādnieku šķira bija sasniegusi, nesdama tik daudzus upurus, bija atkal sašķelta. Agresīvās ASV aprindas un to satelīti Eiropā sabiedroto agrāko sadarbību pret

Virsjezuīts. Jezuītu ordeņa ģenerālis Zansēns

Neveiksmīgais politiķis, bijušais Kenterberijas arhibīskaps Džefrijs Fišers. Viņa vizīte pie Romas pāvesta sacēla Anglijā skandālu

Itāliešu «ultra» līderis, klerikālis Tombroni pazemīgi noliecas viņa eminences Etžēna — kardināla Tiserana priekšā

Bido, franco klerikālis un viens no «ultra» līderiem lūdz, lai dievs dotu kolonizatoriem uzvaru Alžirijā

De Golls pasniedz kardināla cepuri pavesta nuncijam

Dženko Ruso, bandītu organizācijas «Mafija» vadonis-Viņš ir arī viens no kristīgo demokrātu partijas līderiem

Kardināls Otaviani — inkvizīcijas vadītājs un sociālās demagoģijas speciālists

Rietumvācijā viss tiek apsvētīts — zirgu stalli un cilvēku masveida iznicināšanas ieroči

fašismu un nacismu aizstāja ar bloku organizēšanu pret. Padomju Savienību un tautas demokrātijas valstīm un ar vācu imperiālisma atjaunošanas plāniem.

Pēc visām šīm pārmaiņām garīdzniekiem-strādniekiem nu bija jāatrisina dilemma: kā rīkoties jaunajā situācijā — vai sekot Vatikāna piemēram un atklāti vērsties pret komunistiem, vai arī palikt unitāro arodbiedrību rindās, lai pierādītu, ka visi garīdznieki nenostājas pret strādnieku šķiru, ka ir arī tādi garīdznieki, kas pretēji baznīcas vadības orientācijai atbalsta strādnieku kustību.

Baznīcas vadība pavēlēja garīdzniekiem-strādniekiem palikt savās vietās un nemainīt savu izturēšanos. Tā radās paradoksāls stāvoklis: Vatikāns aicināja uz cīņu pret komunistiem, bet tai pašā laikā unitārajās arodbiedrībās roku rokā ar komunistiem darbojās garīdznieki-strādnieki, kurus atbalstīja tas pats Vatikāns. Turklāt garīdznieki-strādnieki joprojām piedalījās unitāro arodbiedrību izsludinātajos streikos, prasīja atombumbu aizliegšanu, cīnījās pret «netīro karu» Vjetnamā, pret MRP reakcionārajiem līderiem un arodbiedrību šķēlējiem.

Tāda garīdznieku-strādnieku rīcība radīja arvien lielāku sašutumu Francijas valdošajās aprindās. Tas atspoguļojās buržuāziskās preses rakstos, kur vairs necildināja «dieva partizāņus», bet sāka viņus pelt un nosodīt. Jo sevišķi trakoja franču monopolu orgāns «Aurore»; tas sāka sistemātisku uzbrukumu garīdzniekiem-strādniekiem un dominikāņu ordenim, kas atbalstīja viņu darbību. Laikraksts pat nosauca Parīzes dominikāņu klosteri par «marksisma midzeni un komunisma perēkli» un pašus garīdz-niekus-strādniekus par «Kominforma aģentiem». Rīdīšanai pret garīdzniekiem-strādniekiem pievienojās arī amerikāņu reakcionārie laikraksti.

1952. gada 28. maijā parīzieši izgāja uz ielas protestēt pret labi pazīstamā amerikāņu ģenerāļa Ridžveja ierašanos Francijas galvaspilsētā. Šī ģenerāļa rīcība Korejas kara laikā bija radījusi sašutumu visā civilizētajā pasaulē. Klerikāļa Bido policija lietoja ieročus pret sašutušajiem parīziešiem. Starp policijas terora upuriem bija arī divi garīdz-nieki-strādnieki Būvē un Kans, kuri, kā teica policija, esot arestēti kopā ar vairākiem «protestējošiem komunistiem». Abus garīdzniekus policisti nežēlīgi piekāva, kaut gan tie pateica, kas viņi esot.

Par to, kas ar viņiem noticis policijas komisariātā, cie-

tušie garīdznieki stāsta šādi: «Tikko mēs tur nonācām, mūs sāka piekaut, pat nepaskatījušies mūsu dokumentos un neko nepajautājuši. Mums metās virsū kādi divdesmit policisti, spārdīdami mūs kājām, sizdami ar dūrēm un gumijas nūjām, visvairāk pa galvu. Mūs nogāza uz grīdas, lika atkal piecelties un, neievērojot mūsu kliedzienus, sita tik ilgi, kamēr mūs pat pazīt vairs nevarēja. Mēs bijām noplūduši asinīm, gandrīz bez samaņas, pilnīgi zaudējuši spēju pretoties. Pēc tam mūs pa kāpnēm aizvilka uz pagrabu. Vienam no mums tā bija sadauzīta seja, ka viņš nevarēja atvērt ne acis, ne muti...

Pamazām mēs sākām atgūties. Pie mums ienāca policijas komisārs:

«Vai jūs jūtaties labāk? Nožēloju, ka tas gadījies ar jums.»

«Ja jau citus var piekaut,» teica Bcrnārs (viens no garīdzniekiem. — J. L), «tad mēs priecājamies, ka esam kaut reizi kopā ar tiem, kurus vienmēr spīdzina un moka.»

Tad mūs aizveda uz pirmo stāvu, kur ieslēdza kamerā kopā ar trīspadsmit citiem biedriem. Dažiem bija sadauzītas, asiņainas sejas, vienam viss krekls asinīs (pēc piekaušanas policijas mašīnā vai komisariātā). Est mums nedeva un neatļāva nevienam paziņot par mūsu stāvokli. Ne jau visi arestētie bija piedalījušies demonstrācijā, bet visus bija piekāvusi policija.

Pie aizrestotajām kameras durvīm pienāca divi republikas drošības korpusa žandarmi un sāka mūs lamāt: «Vai tā jāizturas katoļu garīdzniekiem . .. bandīti.. . draņķi. .. deģenerāti. ..» utt.

Truli no sāpēm, mēs pārlaidām nakti uz soliem, klausīdamies ar savu «darbu» apmierinātās sardzes jautrajā pļāpāšanā.

Pulksten deviņos no rīta Bernāru izsauca pie policijas virsnieka:

— Tad ta dieva kalps! Es pats esmu bijis seminārists, esmu kristietis. Bet tu esi varmācības, nevis brālības draugs.

Tad viņš paķer skārda gabalu^110 un sit ar to Bernāram pa muguru.

Bernārs: — Nekad neesmu sludinājis varmācību, bet saprotu savus biedrus, ja viņus provocē.

Virsnieks: — Tev vēl nepietiek, nelieti, sarkanais dieva kalps, tavs svētais tēvs ir Maskavā, tūlīt es tev rādīšu.

Viņš paņem no skapja gumijas nūju un niknās dusmās sit ar to Bernāru, saukdams:

— Es cienīju garīdznieku, bet nevis cilvēku.

— Vajag cienīt cilvēku.

Civilās drēbēs ģērbies policists, kas tur ir klāt, saka:

— Klausieties, mēs visi esam brāļi, arī jūs esat mūsu brālis.

— Es piekritu. Es un biedri, kas bija ar mani kopā vakar vakarā, mēs katru dienu pierādām savu brālību, jo mēs dzīvojam kopā. Bet, kopš esmu nokļuvis šeit, jūs mani sitat. Vai es varu ticēt jūsu brālībai? Visvairāk mani aizvaino tas, ka jūs sevi saucat par kristiešiem, droši vien jūs klausāties mesas, baudāt svēto vakarēdienu un tomēr sitat mani, garīdznieku. (Torīt citus arestētos neaiztika. Sita tikai mūs, garīdzniekus.)

— Es ziņošu to monsinjoram Feltēnam, ..... saka virs

nieks. (Kardināls Feltēns bija Parīzes arhibīskaps, kardināla Siāra pēctecis. Siārs aizdarīja acis uz mūžību, nepaspējis piepildīt savus godkārīgos nodomus. — J. L.)

Lūdzu, viņš jūs uzklausīs, bet uzklausīs arī mūs.

— Komunisti!

- Vakar demonstrācijā es redzēju daudzus kristiešus, kas nepavisam nebija komunisti, un citus garīdzniekus-strādniekus.

— Es biju sajūsmināts par garīdzniekiem-strādniekiem, bet tagad, lai es būtu kur būdams, es kaitēšu jums cik varēdams ...

Bernārs vairs neatbild policistam, baidīdamies, ka viņu atkal sāks sist.

Ieved otru garīdznieku .. .

— Kur tu biji vakar?

- Biju kopā ar saviem draugiem, mani arestēja, kad palīdzēju ievainotam.

Nelieti! Tu sludini varmācību, nevis mīlestību.

Un, rādīdams viņam salauztu skārda gabalu, jautā:

— Vai to tu atzīsti par pareizu?

— Nē, neatzīstu, bet es to saprotu.

— Tu neatzīsti?

Policists sit garīdzniekam ar skārda gabalu pa vēderu.

— Vācies projām, pazūdi .. .

Garīdznieks pagriežas, un policists sper viņam, cik vien jaudas, ar kāju pa muguru tajā vietā, kur atrodas nieres. Tas sāp visvairāk.»[111]

Garīdznieku Būvē un Капа patiesīgais stāsts rāda, ka garīdznieks, nostādamies strādnieku pusē, kļūst «kristīgās» kārtības uzturētāju acīs par politisku noziedznieku, kuru, nebaidoties no soda, var piekaut ar gumijas nūju, tāpat kā strādnieku, kas aizsargā savas tiesības.

1953. gada augustā Francijā notika ostas strādnieku streiks. Strādnieki prasīja nekavējoties beigt karu Indoķīnā. Katoļu arodbiedrību vadība nostājās pret streiku. Tad garīdznieku-strādnieku grupa publicēja paziņojumu, kurā katoļu arodbiedrību priekšsēdētāju Tesjē nosodīja kā nodevēju un streiklauzi. Tesjē savukārt iesūdzēja paziņojuma autorus tiesā, apsūdzēdams tos apmelošanā. Polemika, kas izcēlās sakarā ar šo incidentu, piespieda Tesjē atkāpties no amata^112.

Šie notikumi satrauca Vatikāna hierarhiju, kas jau sen ar bažām vēroja Siāra audzēkņu rīcību un centās apvaldīt viņu «dedzību». 1953. gada septembrī kardināls Pisardo pēc pāvesta pavēles nosūtīja Francijas episkopātam cirku-lārvēstuli ar rīkojumu tūlīt likvidēt «franču misijas» un atsaukt visus garīdzniekus-strādniekus no fabrikām, rūpnīcām un citām darba vietām uz tā pamata, ka garīdznieku-strādnieku institūts nav sevi attaisnojis un nodarījis katoļu baznīcai nevis labu, bet gan ļaunu.

Vatikāna lēmums izskaidrojams ar politiskiem iemesliem. «Garīdzniekiem-strādniekiem pārmet, ka viņi ir nepietiekami antikomunistiski,» rakstīja šai sakarā Žaks Diklo. «Tas nav gadījums, ka Vatikāns izvirza tieši šo pārmetumu, jo tas ļoti labi saprot, ka mūsu partija vispirms sargā darbaļaužu intereses un nostājas pret vācu militārisma atjaunošanu. Vatikāna izvirzītā apsūdzība izriet nevis no reliģiskiem motīviem, bet pirmām kārtām no politiskiem apsvērumiem.»[113]

1953. gada 5. oktobrī garīdznieki-strādnieki parakstīja Siāra pēctecim kardinālam Feltēnam adresētu deklarāciju. Ir lietderīgi citēt dažas vietas no šī dokumenta, kas vēl līdz šim nav zaudējis savu aktualitāti.

«Dzīvodami strādnieku vidū, mēs daudz ko esam mācījušies. Mūsu hierarhijai, no malas skatoties, to grūti saprast.

Mēs esam sapratuši, ka strādnieku šķiras organizēta un apzinīga darbība ir nepieciešama, lai panāktu kaut mazliet brīvības sabiedrībā, kur, valdot ekspluatācijas sistēmai, personīga brīvība ir tikai krāpšana. Mēs tagad zinām, ka proletariāts viens pats bez šķiras apziņas un savas organizācijas nekad nevarēs uzvarēt ienaidnieku, kas tam uzbrūk no visām pusēm. Šis ienaidnieks ir par to simtreiz stiprāks, ja ne skaita un kvalitātes ziņā, tad vismaz ar verdzināšanas un apspiešanas līdzekļiem: sākot ar atklātu un nesaudzīgu ciņu, beidzot ar liekuļotu draudzību un reliģijas tvanu. Un mēs domājam, ka mūsu pienākums ir pievienoties šķiriski apzinīgu strādnieku uzskatiem un piedalīties viņu organizētā darbībā . ..

Mēs esam sapratuši, ka baznīcas izvirzīto sociālo doktrīnu rezultāts parasti ir strādnieku šķiras un tās likumīgo interešu nodevība ...

Mēs pretēji dažiem apgalvojumiem esam sapratuši, ka strādnieku šķiras cīņu izraisa kā rūpes par cilvēka cieņu, tā arī tīri materiālas vajadzības, jo strādnieku šķira cīnās gan par jaunām cilvēku savstarpējām attiecībām, gan par dzīves apstākļu uzlabošanu, gan par jaunas cilvēku sabiedrības radīšanu .. .

Mūs nosoda ... par mūsu aktīvo piedalīšanos strādnieku cīņā, tāpēc ka baznīca, tās iestāžu lielākā daļa un garīdzniecība aizstāv režīmu, pret kuru mēs kopā ar strādnieku šķiru cīnāmies visiem spēkiem, jo mēs šo režīmu uzskatām par varmācīgu un netaisnu.

Jāskatās drošināms patiesībai: baznīca atbalsta šo režīmu ...

Baznīca tikai teorijā nosoda kapitālismu. Praksē baznīca ne tikai to atzīst, bet pat ar to sadarbojas. Par šo faktu strādniekiem nav nekādu šaubu. Mēs vairs pat nerunājam par to, ka baznīcas mācība, baznīcas un reliģisko organizāciju politika atbalsta kapitālismu. Vai tad garīdznieks, ja visa viņa audzināšana notiek buržuāzijas kultūras garā, dabiski nepieslienas kapitālismam?

Mums saka, ka kapitālistiskā iekārta jāatzīst par neizbēgamu ļaunumu, jo baznīca taču pastāv un darbojas kapitālistiskajā pasaulē, tāpat kā kādreiz tā pastāvēja feodālajā. Bet tie, kas tā runā, ļoti labi zina, kaut arī juzdami

diezgan lielu nemieru, ka puse cilvēces īstenībā jau atmetusi šo iekārtu ... Pat pašās kapitālistiskajās valstīs milzīgs daudzums proletāriešu savā sirdī neatzīst šo režīmu, par kura upuri tie kļuvuši.

Baznīca jūt, ka kopā ar šo režīmu tiek atmesta arī viņa pati, tāpēc tā baidās no strādnieku šķiras un tām pārmaiņām, kuras proletariātā uzvara radīs sabiedriskajos institūtos, cilvēku dzīvē un apziņā. Vēl vairāk baznīca baidās no komunisma, kas iedvesmo proletariāta uzvaras gājienu, iedveš tam revolucionāru spēku, norāda uz nākotnes perspektīvām.»[114]

Nu redzat, ko ir mācījušies daudzi garīdznieki-strād-nieki, par kuriem ASV valsts departamenta darbinieks Roberts Birnss saka kādā savā rakstā, ka viņi esot rūpīgi atlasīti un sagatavoti un ka baznīcas vadība uzskatījusi viņus par «noteiktiem antikomunistiem»[115]. Viņu antikomu-nisms izgaisa, kad viņiem nācās izbaudīt pašiem uz savas ādas nežēlīgo kapitālistisko ekspluatāciju.

Saņēmis tik izteiksmīgu dokumentu, Francijas episko-pāts paziņoja uz Romu, ka garīdznieki-strādnieki pretosies, ja pēkšņi aizliegs viņu darbību, un par to būs sašutušas plašas Francijas katoļu sabiedriskās aprindas.

Un tiešām, ziņas par kardināla Pisardo cirkulāru iekļuva presē un izraisīja katoļu aprindās vētrainu protestu pret pāvesta lēmumu. Pazīstami katoļu rakstnieki un darbinieki — Fransuā Moriaks, Anrī Daniēls-Ropss, Etjēns Borņs, Zoržs Gurdēns un daudzi citi ar saviem rakstiem periodikā nostājās garīdznieku-strādnieku pusē.

Aktīvi atbalstīja garīdzniekus-strādniekus ietekmīgais liberālo katoļu žurnāls «Esprit». Komentēdama kādā numurā Vatikāna rīkojumu par garīdznieku-strādnieku kustības likvidāciju, jo viņus esot pārņēmis komunisma gars, žurnāla redakcija ironiski prasīja lietot sankcijas ari pret garīdzniekiem-kapitālistiem, tas ir, pret garīdzniekiem, kuru darbalauks ir kapitālistu aprindas, pamatojot prasību ar to, ka šos garīdzniekus jau sen pārņēmis kapitālisma gars un ka daudzi no viņiem paši ir kapitālisti.

Šāda baznīcai tuvu stāvošu cilvēku rīcība piespieda Vatikānu paziņot, ka galīga lēmuma par garīdzniekiem-strādniekiem vēl nav un ka to pieņems tikai pēc rūpīgas

izmeklēšanas. Drīz pēc tam Vatikāns atcēla dominikāņu ordeņa vadītājus Francijā^116 (to starpā abatus Šenū, Buaselo, Kongāru un Ferē). 1954. gada janvārī sasauca Francijas episkopāta konferenci, kas, sekojot Vatikāna norādījumiem, deklarēja, ka «garīdznieka arods nav savienojams ar strādnieka arodu». Konference deva rīkojumu garīdz-niekiem-strādniekiem nekavējoties atteikties no «laicīgiem amatiem», kuros viņus bija ievēlējuši strādnieki (ar to bija domāti amati arodbiedrībās), un līdz 1954. gada martam atstāt darbu fabrikās. Bīskapi uzdeva garīdzniekiem turpmāk katrā atsevišķā gadījumā izprasīt no baznīcas vadības atļauju strādāt «fizisku darbu» un brīdināja, ka to darīt atļaus ne ilgāk par trim stundām dienā. Konferences lēmumos bija ari aizrādīts, ka garīdznieki, kas nodarbojas ar strādnieku jautājumu, turpmāk būs pakļauti draudzes garīdzniekiem un dzīvos nevis pie strādniekiem, bet draudzē, no kuras aiziet tie drīkstēs tikai ar baznīcas priekšniecības atļauju.

Bīskapi noliedza, ka viņu lēmumiem būtu politisks pamats. «Jūs nešaubieties,» viņi centās pārliecināt garīdz-niekus-strādniekus, «ka jūsu bīskapi ir patiesi. Viņi taču apgalvo dieva priekšā, kurš viņus kādreiz tiesās, ka politikai šeit nav nekādas nozīmes, vienīgais šī lēmuma iemesls ir reliģija ...» Septiņdesmit trīs garīdznieki-strād-nieki, kuriem vēlāk pievienojās gandrīz visi pārējie, publicēja savu atbildi bīskapiem, un šī atbilde, tāpat kā agrākais vēstījums, liecina par dziļām pārmaiņām dažu garīdznieku aprindu noskaņojumā. Savā atbildē garīdz-nieki-strādnieki rakstīja:

«Tādā brīdī, kad miljoniem strādnieku Francijā un ārzemēs cīnās par savu vienotību, lai aizstāvētu savu eksistenci, brīvību un mieru; kad uzņēmēji un valdība pastiprina ekspluatāciju un represijas, cenzdamies par katru cenu nodrošināt savas privilēģijas un aizšķērsot strādnieku šķiras progresa ceļu — baznīcas vadība grib piespiest ga-rīdzniekus-strādniekus atteikties no darba un no cīņas, kuru tie izcīna ciešā vienotībā ar visiem saviem biedriem.

Tas neesot politiska, bet reliģiska rakstura rīkojums, apgalvo bīskapi. Mēs tomēr domājam, ka, dzīvodami kā strādnieki, mēs vienmēr esam palikuši uzticīgi reliģijai

un garīdznieka amatam. Mēs nesaprotam, kā evaņģēlija vārdā var garīdzniekiem liegt dzīvot tāpat, kā dzīvo miljoni verdzinātu ļaužu, un būt ar tiem solidāriem cīņā...

Strādnieku šķirai nav vajadzīgi cilvēki, kas konstatē tās nabadzību, bet gan cilvēki, kas kopā ar to cīnās un cerē.»1

1954. gada 7. februārī 250 katoļu, kas darbojās strādnieku kustībā, savukārt publicēja manifestu, protestēdami pret garīdznieku-strādnieku darbības aizliegšanu.2

Strādniekus-garīdzniekus atbalstīja daudzi citi garīdznieki, kas nebaidījās atklāti aizstāvēt savus amata brāļus, kad tie gribēja saistīt savu likteni ar strādniekiem. Turpmāk citētie izteikumi labi ilustrē noskaņas, kādas pašlaik valda franču provinces garīdznieku vidū.

Tā, piemēram, kirē Dibuā, kādas lauku draudzes garīdznieks Augšējās Garonnas departamentā, laikrakstā «Monde» publicēja vēstuli, kur, starp citu, rakstīja tā:

«Ja nosoda garīdzniekus-strādniekus, ko tādā gadījumā lai dara ar garīdzniekiem-virsniekiem, garīdznie-kiem-žurnālistiem, garīdzniekiem-politiķiem? Kāpēc garīdzniekam atļauts piemēroties «buržuāzijas morālei», bet garīdznieka kompromiss ar strādniekiem tiek atzīts par neiespējamu?

Diezgan pļāpāts, šķiru cīņa ir fakts — nožēlojams fakts, bet tomēr fakts .. .»3

Vatikāns, kam pieder miljardiem dolāru, pavisam citādi izprot jēdzienu par garīdznieka pienākumiem nekā Augšējās Garonnas necils lauku garīdznieks, kas iztiek no savas draudzes ziedojumiem.

Aizstāvēdams garīdzniekus-strādniekus, kas nebija paklausījuši Vatikāna pavēlei, katoļu žurnālists Andrē Kol-lonžs raksta savā grāmatā «Divdesmitā gadsimta skandāls»: «Baznīcas hierarhija saka, ka garīdznieki-strādnieki kompromitējot baznīcu. Baznīcas hierarhija nezina, kas ir strādnieku šķira .. . Nevis vārdus, bet darbus cienī strādnieki ... Tieši tāpēc garīdznieki-strādnieki piedalījās strādnieku streikos un protesta demonstrācijās. Citādi nebija ko cerēt iegūt viņu uzticību.»*

1 «L'Unitā», Roma, 4/II 1954.

2 Gilbert Mary, L'affaire des pretres-ouvriers («Cahiers internatio-naux», Paris, Mars, 1954).

3 «L'Unita», Roma, 9/II 1954.

4 Andre Collonge, Le scandale du XX-e siecle et le drame des pretres-ouvriers, Paris, 1957, p. 84—85.

Tikpat kategoriski izteicās ari.cits katoļu rakstnieks — Žans Anglāds. Grāmatā, kur analizēta baznīcas politika attiecībā uz proletariātu, Anglāds raksta: «Kaut gan baznīca to kategoriski noliedz, tomēr katoļu hierarhija un līdz ar to arī daļa garīdznieku un mūku ir cieši saistīti ar kapitālu un valdošajām aprindām.»[117]

Pierādījumi? Nu kaut vai šādi: vai kādreiz kāds bīskaps ir runājis streikotāju sapulcē, piedalījies streikotāju demonstrācijā? Nekad! Bet, ja baznīca grib iegūt tautas uzticību, ir vajadzīgs, lai hierarhija, kas nebaidās sevi kompromitēt, draudzējoties ar kapitālistiem, «kompromitētu» sevi, draudzējoties ar tautu.

Anglāds prasa, lai baznīca nekavējoties skaidri un noteikti norobežotos no buržuāzijas, no buržuāzijas valsts, no buržuāzijas parašām un buržuāzijas naudas. «Kamēr bīskaps sēdēs starp ģenerāli un prefektu, bet nevienam ne prātā neienāks blakus tiem nosēdināt arodbiedrību pārstāvjus, tauta zinās, kam pieder baznīcas simpātijas.»[118]

Protestēja kā paši garīdznieki-strādnieki, tā arī viņu daudzie piekritēji katoļu masu organizāciju aktīvistu un inteliģences pārstāvju vidū. Šie protesti piespieda Francijas episkopātu nelietot bargus sodus pret nepaklausīgajiem garīdzniekiem, ja tikai viņi nenostāsies pret Vatikānu.

Zaudējusi baznīcas palīdzību un atbalstu, garīdznieku-strādnieku kustība panīka, un likās, ka tā jau galīgi nogājusi no skatuves. Pāvesta Pija XII nāve 1958. gada beigās un kardināla Ronkalli ievēlēšana par viņa pēcteci radīja jaunas cerības garīdznieku-strādnieku piekritēju vidū, jo Ronkalli bija Vatikāna nuncijs Parīzē tai laikā, kad garīdznieku-strādnieku darbība bija sevišķi aktīva. Stāstīja, ka jaunais pāvests esot liberāls, ka viņš domājot pārstrādāt un uzlabot baznīcas sociālo doktrīnu, ka viņš esot labvēlīgs garīdzniekiem-strādniekiem.

Bet drīz vien pats pāvests izkaisīja šīs cerības vējā. Jau 1959. g. 2. maijā savā pirmajā enciklikā «Ad Petri Cathe-dram» Jānis XXIII deklarēja, ka viņš atzīst baznīcas sociālo doktrīnu tajā veidā, kādu tai devuši viņa priekšteči. Ir nepieciešama vienotība un saprašanās starp sociālajām šķirām, izteicās pāvests. Šai ziņā pēdējā laikā konstatēja-mas «iedvesmojošas pazīmes». Pāvests apgalvoja, ka dažās valstīs šķiru attiecības un strīdi neesot vairs tik asi. Atšķirības starp sociālajām šķirām pamazām zūdot. Šķiru robežas kļūstot arvien nenoteiktākas, mazinoties plaisa starp strādniekiem un darba devējiem. Šajā jaukajā pasaulē vienīgie miera traucētāji esot komunisti, ko baznīca jau nosodījusi un ari tagad nosoda.

īsi sakot, «liberālais» pāvests lika saprast visai pasaulei, ka viņš ir tāds pats šķiru sadarbības un buržuāziskās iekārtas piekritējs, tāds pats revolucionārā proletariāta ienaidnieks, kāds bija viņa priekštecis. Un, lai nevienam par to nebūtu nekādu šaubu, pāvests pavēlēja pilnīgi aizliegt garīdznieku-strādnieku darbību.

Pēc Jāņa XXIII pavēles «sv. kancelejas» vadītājs kardināls Otaviani 1959. gada augustā nosūtīja Francijas episkopātam instrukciju, kurā deva rīkojumu nekavējoties aizliegt garīdznieku-strādnieku darbību. Instrukcijā bija teikts: «Svētais krēsls uzskata, ka darbs rūpnīcā vai fabrikā nav savienojams ar garīdznieka dzīvi un pienākumiem.»[119] Kāpēc nav savienojams? Tāpēc, — teikts instrukcijā, — ka, «strādādams rūpnīcā vai pat nelielās darbnīcās, garīdznieks atrodas tādos apstākļos, ka pamazām padodas apkārtējās vides ietekmei. «Darba garīdznieks» ne tikai ieslīgst viņa garīgajai dzīvei kaitīgos un bieži vien viņa šķīstībai bīstamos materiālos apstākļos, bet viņš ir arī spiests, pats to nemaz neapzinādamies, par sociāliem jautājumiem un arodbiedrību jautājumiem domāt tāpat, kā domā viņa darba biedri, un piedalīties cīņā par viņu prasību izpildīšanu: bīstams ceļš, kas garīdznieku drīz vien var novest pie līdzdalības šķiru cīņā. Bet garīdzniekam tas nav pieļaujams.»[120]

Šeit katrs teikums ir īsta pērle, par kuru var tiešām jūsmot. Kardināls Otaviani apgalvo, ka, sākdams strādāt fabrikā, garīdznieks nonāk apkārtējās vides ietekmē. Kāda tad ir šī ietekme? Protams, revolucionāra. Bet kāpēc gan garīdznieks neietekmē strādniekus, bet strādnieki garīdznieku? Taču tāpēc, ka strādnieki viņam neuzticas, viņi garīdznieku uzskata par kapitālistu interešu pārstāvi. Tālāk. Pēc Otaviani domām, darbs fabrikās un rūpnīcās esot «kaitīgs garīdznieka garīgajai dzīvei un bīstams viņa šķīstībai». Bet ko tad lai saka par strādnieka garīgo dzīvi (par šķīstību nav runa), jo tam visu mūžu tā jādzīvo? Šis jautājums, kā redzams, kardinālu Otaviani neuztrauc.

Bet garīgās dzīves defekti un šķīstības pārkāpumi vēl nebūtu liela nelaime, galu galā baznīca mēdz piedot šādus grēcīgam cilvēkam tik parastus netikumus. Baznīca nevar pieļaut, nevar piedot ko citu: garīdznieku piedalīšanos šķiru cīņā ne vispār, bet proletariāta pusē. Ka darba apstākļi kapitālistiskās valstīs spiež darbaļaužu šķiru cīnīties pret kapitālistiem, tas mūsu citētajā dokumentā ne tikai nav noliegts, bet pat ir apstiprināts. Kādi tad ir garīdznieku pienākumi šajā cīņā? Vai viņiem jācīnās kopā ar cietējiem pret apspiedējiem? Nekādā ziņā, saka Otaviani. Kas tad viņiem jādara? Tas pats, ko viņi darījuši līdz šim, — jāaicina darbaļaudis «sadarboties» ar kapitālistiem, tas ir, bez kurnēšanas nest kapitālistiskās ekspluatācijas jūgu.

Kad sāka organizēties garīdznieku-strādnieku kustība, abats Šapuljē dižodamies rakstīja: «Katoļi vairs neiedrošināsies žēloties, ka baznīca atteicas piegriezt savai ticībai strādniekus, ka tā baidās, lai garīdznieki, dzīvodami marksistiskās ideoloģijas piekritēju vidū, nepievērstos marksismam. Baznīca lai baidītos? Ko gan jūs iedomājaties? Tādai domai vajag iedvest šausmas katram īsti ticīgam, un katram, kam ir kristieša instinkts, tā noteikti jānoraida. Visa baznīcas vēsture ir protests pret tik apvainojošu insinuāciju.»[121]

Bet fakti ir stūrgalvīga lieta: katoļu misionāri, kas viduslaikos dievam tam kungam par godu bija gatavi līst lauvam rīklē, XX gadsimtā nobijās no darbaļaudīm, bēga no strādniekiem, tā vēlreiz apstiprinādami vispār zināmo patiesību, ka baznīca aizstāv ekspluatatoru šķiras intereses.

Tik bēdīgs gals bija kardinala Siara eksperimentam, kas sagādāja franču un itāliešu kardināliem tādu vilšanos, tik neērtu stāvokli un tik daudz sarūgtinājumu.

MILANI TĒVA LIKSTAS

Kādā Florences katoļu izdevniecībā 1958. gadā iznāca grāmata ar virsrakstu «Draudzes gana pieredze». Grāmatas autors jaunais Lorenco Milani septiņus gadus bija garīdz-

nieks nelielajā Sandonatas strādnieku draudzē, netālu no pazīstamās Toskaņas rūpniecības pilsētas Prato.[122]

Grāmatu izdeva ar Florences kardināla della Kostas atļauju un ar arhibīskapa Džuzepes d'Avaka priekšvārdu. Autora nolūks — uz savā draudzē gūtās pieredzes pamata noskaidrot cēloņus, kāpēc zūd baznīcas ietekme dažādos sabiedrības slāņos.

Pašlaik Itālijā ir vairāk nekā 25 tūkstoši draudžu, pa lielākajai daļai mazu, Sandonata ir viena no tām. 1957. gadā tajā bija 275 nami un 1197 iedzīvotāji.

Sandonatas draudze ir viena no pašām vecākajām Itālijā, tā radusies jau IX gadsimtā. Tātad desmit gadsimtus Sandonatā ir sludinātas kristīgās ticības patiesības. Šķiet, ka Sandonatai vajadzētu būt klerikālisma un reliģiskas tumsonības nesagraujamam cietoksnim. Milani savā grāmatā tomēr parāda, ka tas tā nav. Viņš apgalvo, ka viņa draudzes iedzīvotāju lielum lielais vairākums esot ateisti. Daļa iedzīvotāju apmeklējot baznīcu un laiku un pa laikam izpildot svarīgākās baznīcas ceremonijas, bet darot to mehāniski un formāli, bez jebkādas pārliecības. Pieaugušo zināšanas reliģijā līdzinoties nullei, jaunā paaudze izturoties pret reliģiskiem jautājumiem vienaldzīgi. Septiņu gadu laikā, kamēr Milani tēvs bijis par garīdznieku, viņam bijis tikai viens draudzes loceklis, kas katru dienu nācis pie vakarēdiena, bet vēlāk izrādījies, tas bijis ārprātīgs.

Lai gan komunistus izslēdz no baznīcas, liela Sandonatas iedzīvotāju daļa balso par kreisajām partijām, arī par komunistiem. Pretēji pārliecībai, kas stingri nodibinājusies baznīcas aprindās, Milani domā, ka nevis komunisti «padara» ticīgos par ateistiem, bet ticīgie vispirms zaudē ticību dievam un tad kļūst par komunistiem.

Milani sprauda sev uzdevumu noskaidrot šī fakta cēloņus. Viņš bija apņēmies arī izdibināt, ar kādiem līdzekļiem būtu iespējams panākt, lai komunisti atsakās no sava pasaules uzskata un atgriežas baznīcas klēpī. Un ticīgā pētnieka secinājumi ir šādi.

Ir trīs svarīgākie cēloņi, kas sekmē ateisma un komunisma ideju izplatīšanos draudzes locekļu starpā, saka Milani. Pirmkārt, garīdzniecība un ar to cieši saistītā kristīgo demokrātu partija aizstāv buržuāzijas un ekspluata-toru intereses; otrkārt, reliģiskais rituāls tiek izpildīts me-

hāniski, bez iekšējas pārliecības, baznīcas riti ir novecojušies, draudzes locekļu lielākā daļa tos nesaprot, tie neatstāj vairs agrāko iespaidu; treškārt, garīdzniecības mēģinājumi saglabāt savu ietekmi draudzē ar nereliģiskiem līdzekļiem^1 ne tikai nestiprina baznīcas autoritāti, bet sekmē tās tālāko zušanu.

Milani paskaidro. Garīdznieku audzina buržuāzijas kultūras garā, bet tam nav nekā kopēja ar cietēju interesēm. Garīdznieki, kas cēlušies no darbaļaužu ģimenēm, parasti «pāriet uz otru krastu», tas ir, buržuāzijas pusē. Lauku garīdznieku lielum lielai daļai pieder zeme, un viņi ir reakcionārās muižnieku Vispārējās lauksaimnieku konfederācijas locekļi. Tādi garīdznieki ne tikai nevar cīnīties pret muižniekiem, bet nevar pat palikt neitrāli muižnieku un darba zemnieku cīņā. Garīdznieki dzīvo kā buržuji, viņi atklāti spēlē azarta spēles, kuras nosoda baznīcas kanoni, bet atzīst par pieļaujamām kristīgo demokrātu valdība. «Nē!» sarūgtināts izsaucas Milani. «Lai darbaļaudis labāk «tiek samaitāti» komunistu klubos, tālāk no garīdzniekiem, lai viņi tos idealizē, nevis, nākot ar tiem tuvākā saskarē, redz, ka garīdznieki nespēj dzīvot saskaņā ar pašu sludinātiem principiem.»2

Rīkodamies to interesēs, kuriem pieder vara, garīdznieki nosoda streikus, jo sevišķi solidaritātes streikus. Viņi nesaprot, ka «streiku rašanās, izplatīšanās un tiesiskā atzīšana ir mūsu gadsimta ievērojams sasniegums un dara godu strādnieku šķirai, kas būtu varējusi izvēlēties arī efektīvāku ieroci».

Garīdzniecība sludina darbaļaudīm pazemību kapitālistu priekšā. Vai tad «svētais» Pāvils nav teicis — «Kalpi, paklausiet saviem kungiem virs zemes tāpat kā Kris-tum»? Arī Milani pats nav izņēmums. Viņš atstāsta šādu gadījumu. Kāds strādnieks lūdzis viņu iebilst tam par labu kādu vārdu fabrikantam. Milani aizgājis pie fabrikanta un atradis to kādas meičas sabiedrībā. Situācija nebijusi sevišķi ērta, un fabrikants gandrīz vai parādījis garīdzniekam durvis. «Es sapratu,» saka Milani, «ka šo neģēli vajadzēja apliet ar sērskābi, iespļaut viņam sejā, piebērt viņa fabrikā mašīneļļai smiltis, bet strādniekam es teicu: esi pazemīgs! Vai tad pēc tam viņš var man uzticēties?»

1 Nereliģiski līdzekli ir ne tikai dažādas laicīgas draudžu organizācijas («Katoļu rīcība» un citas), bet arī kino, kafejnīcas, bari, sporta klubi un tamlīdzīgas iestādes, kuras vada draudzes garīdznieki.

2 Don Lorenzo Milani, Esperienze pastorāli, Firenze, 1958, p. 151.

Baznīca un garīdzniecība, aicinādamas darbaļaudis balsot par kristīgo demokrātu partiju, uzņemas arī atbildību par klerikālās valdības politiku. Milani domā, ka šīs valdības rīcība, no visiem viedokļiem raugoties, ir vērtējama negatīvi, tas pats sakāms arī par parlamentu, kurā dominē klerikāļi.

Apgalvo, ka Itālijā esot brīvība. Bet kas tā par brīvību? — jautā Milani. Tā ir brīvība uzņēmējam, kas var padzīt, ja grib, kuru katru savu strādnieku. «Redziet, ko dažiem nozīmēja Bastīlijas ieņemšana: naudas maisu brīvību. Nemantīgajiem ir tikai brīvība izvēlēties: vai nu labprātīgi atļaut uzlikt sev roku dzelžus, vai nomirt badā ... Mēs dzīvojam sabiedrībā, kurā valda džungļu likumi.»[123]

Daudzu darbaļaužu dzīves apstākļi, raksta vēl Milani, atgādina angļu ogļraču dzīvi XVIII gadsimtā. Prato tekstil-fabrikās divpadsmit gadus veci pusaudži strādā par nieka grašiem sešpadsmit stundas dienā. Jā, Itālijā ir sociālā likumdošana, kas sargā strādnieku tiesības, bet to, piebilst Milani, neievēro. Prato fabrikās katru dienu pārkāpj sociālos likumus. Darba inspektori, kuru uzdevums raudzīties, lai likumus izpilda, ir uzņēmēju uzpirkti. Tāda kārtība ir valstī, ko pārvalda katoļu partija.

Milani lūdza tekstilfabrikas īpašnieku Bafi dot darbu kādam jaunietim Mauro, kura ģimene atradās ļoti grūtā stāvoklī. Bafi viņam atbildēja: «Padre, ir veltīgi runāt ar mani par žēlsirdību. Humanitātes motīvi mani neinteresē. Jūs, zināms, mani saprotat. Ir tikai viens likums, ko es atzīstu: skaidra nauda. Es pieņemšu puisi darbā. Bet pasakiet viņam — ja viņš piedalīsies streikos, es viņu izsviedīšu laukā.»[124]

Ja Mauro dabūtu zināt patiesību, viņš sāktu nīst mani— savu garīdznieku, pāvestu un Jēzu Kristu, raksta Milani. «Ja Mauro man jautās, kādas tiesības ir Bafi tā rīkoties un ko dara katoļu valdība ar tādiem kā Bafi, vai es varu viņu krāpt un mierināt? Vai es varu viņam teikt, ka Bafi rīkojas uz dabisko tiesību pamata, ka policijas pienākums ir sargāt pagānu likumu, kas dara Bafi visspēcīgu, un ka šis likums ir dieva likums? Es viņam nevaru to teikt. Viņš man neticētu. Un viņam būtu taisnība.»[125] Milani

atzīst: «Es esmu valdības un Bafi līdzdalībnieks, jo es aicināju balsot par valdību, kas kalpo Bafi.»[126]

Runādams par baznīcas rituālu, Milani apgalvo, ka mūsu dienās draudzes locekļu lielākajai daļai baznīcas riti ir zaudējuši to sākotnējo nozīmi. Katoļu baznīca apgalvo, ka bez svētā vakarēdiena nevarot iegūt debesu valstību. Bet tikai reti ticīgie mūsu dienās ievēro šo rituālu. Tātad draudzes locekļi netic baznīcas mācībai par svētlaimi pēc nāves — tāds ir Milani secinājums.

Autors sīki analizē draudžu garīdznieku darbību ārpus baznīcas. Garīdznieki cīņā ar komunistisko pasaules uzskatu izmanto radio, televīziju, kino un presi. Tas viss, pēc Milani atzinuma, Itālijā kalpo pret strādnieku kustību vērstai propagandai. Pie draudzēm pastāv daudzas dažādas laicīgas klerikālas organizācijas. Bet, jautā Milani, cik efektīva ir visa šī garīdznieku darbība ārpus baznīcas? Tā līdzinās nullei, jo komunisti, kuru ietekme tā uztrauc garīdzniekus, ne tikai nezaudē vēlēšanās balsis, bet pastāvīgi iegūst arvien jaunas.

«Vai garīdzniekam var būt vēl lielāka traģēdija nekā šī?» jautā Sandonatas draudzes gans. «Garīdzniecība ir brīva, tās rokās ir sakramenti, tā kontrolē deputātu palātu, senātu, presi un radio, tai ir noteikšana par baznīcu zvaniem, kancelēm un skolām, un tomēr ar visiem šiem dievišķīgajiem un pasaulīgajiem līdzekļiem tā ir varējusi panākt tikai to, ka nemantīgie viņu nicina, vājie ienīst, bet stiprie mīl. Tā ir traģēdija, ja redzam, ka baznīcas ar katru dienu kļūst tukšākas un tukšākas, ja zinām, ka drīz visi nemantīgie atteiksies no ticības... Neapbruņots ienaidnieks ir uzvarējis līdz zobiem apbruņotos garīdzniekus.»[127]

Kā gan, pēc Milani domām, var glābt baznīcu un panākt efektīvākus rezultātus cīņā ar komunismu? Vispirms, viņš aizrāda, baznīcai un garīdzniecībai vajag saraut sakarus ar kristīgo demokrātu partiju, nostāties opozīcijā pret klerikālo valdību un cīnīties par sociālām reformām. Baznīcai esot jāpanāk marksisms un jāaizsteidzas tam garām, jo sociālajā jautājumā katoļi esot atpalikuši no marksisma par gadiem piecdesmit, saka Milani.

Autors apgalvo, ka esot viegli nodibināt Itālijā sociālo taisnību. Pietiekot, ja valdība izdod likumu, kurš sastāv

ho šādiem četriem pantiem: «Pirmais pants: zeme pieder tiem, kam ir drosme to apstrādāt; otrais pants: nami, kuros dzīvo pusgraudnieki, pieder tiem, kam ir drosme tanīs dzīvot; trešais pants: lopi pieder tiem, kam ir drosme tos kopt un katru dienu strādāt kūtī; ceturtais pants: meži pieder tiem, kam ir drosme dzīvot kalnos.»[128]

Milani, bez šaubām, zina par padomju varas pirmajiem dekrētiem, it sevišķi par muižnieku zemes sadalīšanu zemniekiem, bet viņš nesaprot vai negrib saprast, ka starpība starp komunistisko partiju un buržuāziskajām partijām (arī klerikālajām) ir tieši tāda, ka komunisti var šādus dekrētus izdot un realizēt, bet viņu pretinieki to nevar.

Otrkārt, Milani prasa vienkāršot un modernizēt baznīcas rituālu, padarīt to saprotamāku un pieejamāku draudzes locekļiem.

Treškārt, Milani ierosina pārveidot draudzi, kas pašlaik ar klubiem, kino, kafejnīcām, bāriem un citiem merkantī-liem pasākumiem kļuvusi par tirdzniecības kantori, pārvēršot to par «benediktīniešu kapelu», kur garīdznieks būtu īsts savu avju garīgais gans. No visiem darbības veidiem ārpus baznīcas Milani ieteic saglabāt tikai audzinošo, tas ir, derīgu zināšanu izplatīšanu draudzes locekļu starpā.

Visas šīs no tradicionālās baznīcas politikas viedokļa revolucionārās reformas Milani ierosina, lai varētu efektīvāk cīnīties ar komunismu, jo Milani uzskata sevi par ortodoksu katoli un nesamierināmu marksistiskās ideoloģijas ienaidnieku. «Es, tāpat kā pāvests Pijs XII, ticu, ka katoļu baznīcas pamatuzdevums ir cīņa ar komunismu,» saka Milani. «Es nenometu savu sutanu un neskrēju uz barikādēm. Septiņus gadus Sandonatas draudzē es cita nekā nedarīju, kā vien mēģināju likvidēt komunistu ietekmi savas draudzes locekļu vidū. Tas dod man tiesību atklāti runāt par baznīcas politiku.»

Garīdznieks Milani ir pārliecināts, ka katoļu baznīca nomirs un izzudīs kā Itālijā, tā Eiropā, ja tā joprojām orientēsies uz buržuāziju. «Vēsture par mums teiks,» viņš raksta, «ka mēs esam ienīduši nabadzīgos, bet tas tā nav. Mēs bijām iesnaudušies un tāpēc sadarbojāmies ar de Gasperi buržuāzisko valdību un Franko eiharistiskajiem kongresiem. Mums likās, ka viņu saprātīgums var mūs glābt. Mēs atmodāmies pārāk vēlu. Nemantīgie aizgājuši uz priekšu un mūs aizmirsuši... Ja nemantīgie mūs nogalinās, mēs nebūsim miruši mocekļu nāvē.»[129]

Tā Milani spilgti tēlo katoļu baznīcas pilnīgi bezcerīgo bezizejas stāvokli, jo tā ir saistījusi savu likteni ar buržuāzisko sabiedrību, kurai vēsture ir lēmusi nenovēršamu iznīkšanu.

Savā vaļsirdībā nesaudzīgā garīdznieka Milani gra-mata radīja Itālijā sensāciju. Daudzi jautāja, vai tās iznākšana neliecinot par jaunām vēsmām baznīcas hierarhijā, grāmata taču iznākusi ar kardināla della Kostas atļauju un arhibīskapa d'Avaka cildinošu priekšvārdu.

Autoritatīvu atbildi uz šo jautājumu nevajadzēja ilgi gaidīt. 1958. gada 20. septembri žurnālā «La Civilta Catto-lica» bija iespiests jezuīta Andželo Perego raksts par Milani darbu. Jau pēc pirmo šī raksta teikumu izlasīšanas nevarēja būt šaubu, ka Milani darbs radījis lielu nepatiku Vatikāna aprindās: «Šo grāmatu izlasot, sajūtam mutē rūgtu garšu. Sirds sažņaudzas sāpēs, iedomājoties vien, ka garīdznieks vispār var rakstīt tik asā tonī.»[130] Piezīmēsim, ka baznīcas vadībai šķiet dabiski, ja katoļu garīdzniecības pārstāvji «asā tonī» raksta par komunismu un sociālistiskās nometnes zemēm, bet ass tonis ir nosodāms, ja raksta par buržuāziju.

Milani nav apmierināts ar katoļu baznīcas sasniegumiem cīņā pret komunismu, bet, jautā Perego, ar ko gan var lepoties pats Sandonatas draudzes garīdznieks? Milani min tikai vienu vienīgu piemēru, jauno komunistu Džor-dano, kuru tas piegriezis ticībai, kaut gan nav satricinājis viņa politisko pārliecību, tas ir, Džordano sāka ticēt dievam, bet joprojām domāja, ka komunistiskā partija cīnās par taisnību.

Un Milani bija vajadzīgi septiņi gadi, lai sasniegtu šādu rezultātu! Ai, svētā vientiesība! Strādājot tādā tempā, būtu vajadzīgi nevis gadi, bet veselas paaudzes, lai atgrieztu komunistus baznīcas klēpī. Bet laiks negaida . . . Vai tiešām Milani nopietni domā, ka šāda «draudzes gana pieredze» var baznīcai palīdzēt cīņā pret komunismu? Bet, ja arī pieņemsim, ka ar Milani metodes palīdzību var panākt komunistu atgriešanos reliģijas klēpī, kam tad gan vajadzīgi

lādi ticīgie ka Džordano, kas netic pāvestam un baznīcai un paliek privātīpašuma ienaidnieki, jautā Perego. Vai Milani nezina, ka, pēc baznīcas tēvu mācības, privātīpašuma tiesības ir «dabiskas tiesības» un tāpēc «ir derīgas pēc savas būtības»? Bet Milani, raudzīdamies no sava ganāmpulka viedokļa, kopā ar to vēršas pret privātīpašumu.

Milani grāmata ir aplama un baznīcai kaitīga, tā var apmulsināt idejiskā ziņā vēl pilnīgi nenobriedušus jaunus garīdzniekus — tāds ir jezuīta Perego secinājums.

Milani tēvs bija izdarījis noziegumu, un viņam vajadzēja saņemt attiecīgu sodu.

Pats par sevi saprotams, ka jezuīts Perego izteica nevis savas personīgās, bet Vatikāna oficiālo aprindu, precīzāk izsakoties, paša Romas pāvesta domas, jo bez viņa ziņas žurnālā «La Civiltā Cattolica» neiespiež nevienu rakstu. Neko citu ari nevarēja gaidīt no tajā laikā valdošā pāvesta Pija XII, kuram, kā zināms, bija tieši patoloģisks naids pret komunismu un visu, kas progresīvs. Jāņa XXIII ievēlēšanu par pāvestu daudzi katoļi uzskatīja par liberālā virziena uzvaru katoļu baznīcā, par atteikšanos no politiskas savienības ar buržuāziju pret darbaļaudīm un atgriešanos pie reliģiskā kursa. Bet pieredze drīz parādīja, ka jaunais pāvests nav labāks par veco. Nepaguva vēl Jānis XXIII svinīgi uzlikt pāvesta tiāru savā sirmajā galvā, kad jau deva rīkojumu «sv. kancelejas» kongregācijai, las ir, mūsdienu inkvizīcijai, uzņemt Milani grāmatu «Aizliegto grāmatu indeksā» un pašu autoru atcelt no Sando-natas draudzes garīdznieka amata un aizsūtīt uz Sant'An-drea di Borbianu, kādu no dieva un cilvēkiem pamestu kalnu draudzi, kurā bija tikai četras mājas. Par šo inkvizīcijas lēmumu Vatikāna oficiālais orgāns «L'Osservatore Romano» ziņoja 1958. gada 20. decembrī, tas ir, nepilnus divus mēnešus pēc Jāņa XXIII ievēlēšanas par pāvestu.

Laikrakstā «L'Osservatore Romano» publicētajā apsūdzības aktā pret Milani grāmatu bija teikts: «Gribēdams iegūt autoritāti un iespēju ietekmēt jaunos proletāriešus, Milani nav atradis neko labāku kā pilnīgi akceptēt pašu asāko un neprātīgāko šķiru antagonismu, politiskās un arodnieciskās cīņas metodi, sacelšanos pret tagadējo sabiedrības struktūru un organizāciju, sistemātisku katoļu sociālo un politisko darbinieku nomelnošanu un tikpat sistemātisku un kategorisku buržuāzijas nosodīšanu, kuru tas vienmēr

kvalificē kā nemantīgo ļaužu «ienaidnieku Nr. I».[131] Citādi sakot, Vatikāna inkvizīcija nosodīja garīdznieku Milani tikai par to, ka viņš bija iedrošinājies — pamatodamies uz kristiānisma pozīcijām! — aizstāvēt darbaļaudis un vērsties pret buržuāziju. «Liberālais» pāvests Jānis XXIII nevarēja nenosodīt tik lielu «ļaundarību».

«Tādējādi,» piezīmē Vatikāna orgāns, «vēlreiz ir atkārtots kļūmīgais eksperiments, kas šais pēdējos gados ir nesis rūgtus augļus citās zemēs: garīdznieki, kas apņēmīgi metas cīņā, gribēdami ar evaņģēlija sludināšanu apgaismot dvēseles, galu galā piesavinās uzskatus un rīcības veidu, kas, ja arī ne pilnīgi, tad daļēji savu iedvesmu gūst no ideoloģijas, kura ir diametrāli pretēja evaņģēlijam.»

Pārsteidz šī vaļsirdība, šī atzīšanās, ka katoļu reliģiskā ideoloģija ir bezspēcīga, stindzinoša, sausa un neauglīga salīdzinājumā ar ziedošo, dzīvo, visu uzvarošo strādnieku šķiras ideoloģiju — marksismu, kas atbruņo un pakļauj savai varai pat pašus gudrākos, visvairāk pieredzējušos un idejiskākos katoļu baznīcas sludinātājus.

«Atmaksas stunda ir situsi pusei Eiropas, pusei pasaules,» raksta savā grāmatā garīdznieks Milani, «un tā ir situsi arī katoļu baznīcai, no kuras novēršas arvien vairāk nemantīgo ļaužu.» To saprot ne tikai Milani, bet arī kardināls della Kosta, kas atļāva viņa grāmatu izdot, un arhibīskaps d'Avaks, kurš rakstīja tās priekšvārdā: «Šīs patiesības mani arvien vairāk satrauc, tās ir gandrīz pats galvenais manu lūgšanu saturs bezmiega naktīs.» To saprot arī ga-rīdznieki-strādnieki Francijā, kurus izslēdza no baznīcas ar tagadējā «liberālā» pāvesta ziņu, jo viņš tai laikā (1952. g.) bija Vatikāna nuncijs Parīzē. To saprot arī jezuītu propagandists Aligiero Tondi, kas nesekoja Milani tēva piemēram, bet nometa garīdznieka tērpu un kļuva par aktīvu cīnītāju pret reliģisko tumsonību. To saprot arī daudzi citi tagadējie un agrākie katoļu baznīcas darbinieki. Tomēr katoļu baznīcas hierarhijas lielākā daļa joprojām identificē savas intereses ar kapitālisma interesēm, lai gan vēsture tam piespriedusi nāves spriedumu.

Tiešs pierādījums tam ir Sandonatas draudzes bijušā garīdznieka Lorenco Milani tēva liktenis. Tāpēc ar viņa likstām mēs iepazīstinājām lasītāju.

PIEKTĀ NODAĻA KARDINĀLA SPĒLMAŅA «SVĒTAJĀ IMPĒRIJĀ»

KARDINĀLS SPĒLMANS STEIDZAS UZ ELLI

Romas pāvests un viņa kardināli jau sen raugās uz Amerikas Savienotajām Valstīm kā uz apsolīto zemi. ASV valdošās šķiras, amerikāņu miljardierus, atomkara ģenerāļus, senatorus un arodbiedrību bosus viņi uzskata par to rupjo fizisko spēku, kas savienībā ar katoļu baznīcas «garīgo» spēku var kapitālistisko pasauli atbrīvot no komunisma lietuvēna.

Vatikāns izturas labvēlīgi pret amerikāņu prelātiem. Viesiem no ASV vienmēr ir atvērti pāvesta pils vārti. Nepaiet ne diena, kad Romas pāvests nepieņemtu kādu augsti stāvošu varenās aizjūras lielvalsts personu — gubernatoru vai kongresmenu, ģenerāli vai baņķieri, cīsiņu karali vai Holivūdas kinozvaigzni.

Vatikāns vienmer tiecies pēc draudzības ar attiecīgā vēstures posma pasu varenāKo un геаксюпагако zemi, uzsKatidams tādu savienmu par savu interešu garantētāju. Agrīnajos viduslaikos tāds spēks, kas vilināja pavestus, bija iranku karaļi, tad Vacijas ķeizari, XVI un AVU gs. Spānija, pec tam Austrija, XiX gs. pirmajā puse — Eran-cija, AlA gs. beigas — Vācija un cariska ivnevija, pec Lielās OktoDra revolūcijas — fašistiskā Itālija un nacistiskā Vācijā un kops otra pasaules kara beigām — gaivenā kapitālistiskas nometnes zeme Ač>V.

Kopā ar šās pasaules varenajiem — tāds ir Vatikāna ār-

politiskās orientācijas pamatprincips gadu simteņiem; nevis kopā ar dzīves pabērniem, nespēcīgajiem, pazemotajiem un apvainotajiem — tiem lai ir «debesu valstība», — bet tieši kopā ar pašiem varenākajiem un reakcionārākajiem, lai arī tie būtu fašisti vai imperiālisti — Vatikānam tik nīstās protestantu ticības piekritēji.

No savas puses Volstrīta varenie piešķir arvien lielāku nozīmi Vatikānam un tā galvam — Romas pāvestam. Tas arī ir «spēks», turklāt tāds, kāds it sevišķi vajadzīgs Amerikas Savienotajām Valstīm. Neilgi pirms savas nāves Džons Fosters Dalless Kristīgo baznīcu nacionālās padomes konferencē Klīvlendā sūdzējās: «Kas attiecas uz ticību, tad liekas, ka mēs neesam spējīgi formulēt pamatus mūsu laika filozofijai, kas liecinātu par dziļu pārliecību un kam būtu liels pievilkšanas spēks.» Toties, kā domā Vašingtonā, tāda spēja piemīt Vatikānam. Kādēļ gan, piemēram, par «mūsu laika» filozofiju nevarētu atzīt tomismu, kas pielāgots mūsdienu buržuāzijas vajadzībām un iedvesmo mūsdienu klerikālisma ideologus? Un klerikāļu sociālā dema-goģija, kas vēl arvien saista lielu daļu Itālijas, Rietumvā-cijas un citu kapitālistisko zemju darbaļaužu? Visu šo «filozofiju» izplata masās simti tūkstoši ļoti pieredzējušu aģitatoru — baznīckungu, kas atrodas Vatikāna kalpībā.

Taču no amerikāņu monopolistu viedokļa pats vērtīgākais Vatikāna un katoļu baznīcas darbībā ir to naids pret komunismu. ASV valdošās aprindas nepavisam neslēpj, ka uzskata Vatikānu un katoļu baznīcu par sabiedroto cīņā pret komunismu. 1952. gadā ierosinādama iecelt ģenerāli Marku Klarku par vēstnieku Vatikānā, Trumena valdība atklāti paziņoja: «Visiem zināms, ka Vatikāns enerģiski piedalās cīņā pret komunismu. Tāpēc tiešas diplomātiskas attiecības būs noderīgas pūliņu koordinācijai, lai pretotos komunisma draudiem.»1 Bijušais ASV viceprezidents Niksons izteicies vēl noteiktāk. Viņš katoļu baznīcu nosaucis par «vienu no pašiem varenākajiem šķēršļiem komunismam visās pasaules daļās»2.

Tādu spēku nedrīkst noniecināt, domā Vašingtonā. To vajag «kultivēt», to vajag lolot. Tiesa, katoļu baznīca nekad nav baudījusi amerikāņu tautas vairākuma uzticību. Vienkāršā amerikāņa izpratnē Romas pāvests vienmēr simbolizējis inkvizīciju, krusta un fašisma savienību, makar-

1 «II Popolo», Roma, 26/XI 1959.

2 «La Civilta Cattolica», 18/11 1956, p. 382.

tismu — vārdu sakot, vismelnāko reakciju. Tāpēc ari 1923. gadā demokrātu partijas kandidāts prezidenta amatam katolis Alfreds Smits vēlēšanās cieta neveiksmi. Bet kopš tā laika Amerikas Savienotajās Valstīs daudz kas mainījies. Pats Franklins Delano Ruzvelts nodibināja attiecības (tiesa gan, neoficiālas) ar Vatikānu. Trumens gribēja panākt, ka pie Romas pāvesta par vēstnieku nosūtītu ģenerāli Klarku, Džons Fosters Dalless visai pasaulei demonstrēja savu draudzību ar pāvestiem, un viņa dēls pat kļuva par vienu no jezuītu ordeņa vadītājiem. Rezultātā, kad 1960. gadā demokrāti no jauna izvirzīja par prezidenta kandidātu katoli Kenediju, republikāņi pat neiedrošinājās atgādināt vēlētājiem viņa noskaņojumu par labu pāvestam.

ASV valdošo šķiru pārstāvjus un Vatikāna «valdniekus» saista ne tikai politiskās un ekonomiskās intereses vien, bet arī, tā sakot, dvēseļu radniecība. Kā vieniem, tā otriem ļoti lielā mērā piemīt tādas «cēlas» īpašības kā ārišķīga dievbijība, reliģiska liekulība un visāda svētulība.

Kurš gan nezina, ka ASV likteņa noteicēji darbaļaužu ekspluatāciju, nēģeru segregāciju, progresīvo darbinieku vajāšanu, ārpolitiskās agresijas, «auksto karu» utt. izskaidro un attaisno ar dieva gribu, ar «mūžsenās morālās kārtības» principu aizstāvēšanu, ar nepieciešamību cīnīties pret «ateistisko materiālismu» un tamlīdzīgiem teoloģiskiem argumentiem.

Eizenhauers un citi amerikāņu imperiālisma «korifeji» gandrīz visās savās runās, atsaukdamies uz dievu to kungu, mēģina maskēt savus noziegumus pret mieru un tautām, kas cīnās par labāku nākotni.

Atstājot četru lielvalstu valdību vadītāju apspriedi Ženēvā 1955. g. jūlijā, Eizenhauers paziņoja: «Es ierados Ženēvā, jo uzskatu, ka cilvēce alkst atbrīvoties no kara un baumām par karu. Es ierados šeit tāpēc, ka vienmēr esmu ticējis mūsu pasaulē dzīvojošo cilvēku krietnajiem instinktiem un veselajam saprātam. Šonakt es atgriezīšos mājās ar nesatricināmu pārliecību par to un lūgšu dievu, lai cilvēces cerības savā laikā piepildītos.»

ASV prezidents solīja lūgt dievu par mieru tai brīdī, kad pēc viņa paša norādījuma tika veikti pasākumi, lai realizētu noziedzīgo militāras spiegošanas un citu zemju suverenitātes pārkāpšanas programu, kuras ieturēšana, kā rādīja turpmākie notikumi, varēja visu pasauli ieraut jauna, drausmīga pasaules kara mutulī!

Vidējā amerikāņa lūgšana

Vēl par vienu Eizenhauera lūgšanu pastāstīja savā runā Rumānijas Strādnieku partijas III kongresā Ņ. Hruščovs: «Man nāk prātā saruna ar ASV valsts sekretāra vietnieku Dillona kgu Kempdevidā. Tā kā bija svētdiena, ASV prezidents bija ar helikopteru aizlidojis dievu lūgt, un man

teica, ka Dillona kgs gribot ar mani parunāt par ekonomikas un tirdzniecības jautājumiem.

Šis dievlūdzējs tur droši vien lūdza dievu, lai Pauersa lidojums izdotos. Tas, starp citu, tā kā ilustrētu, ka dievs tagad vairs neklausa imperiālistus. ASV prezidents lūdza dievu par spiegošanas lidmašīnas veiksmīgu lidojumu, bet mēs šo lidmašīnu notriecām. Kam tad palīdzēja dievs? Viņš, tā sakot, bija sociālisma pusē.»[132]

Un, lai gan Pauersa spiegošanas lidmašīnu notrieca jau pirmais padomju raķetes šāviņš, lai gan dievs «bija sociālisma pusē», politiskie darbinieki Vašingtonā joprojām pūlējās attaisnot provokāciju politiku ar atsaukšanos uz blbeli.

Tā, piemēram, ASV pārstāvju palātas ietekmīgās asignējumu komisijas priekšsēdētājs Klarenss Kenons visai pasaulei paziņoja: «Visa rakstītā vēsture liecina, ka spiegošana bijusi neatņemama kara sastāvdaļa. Pirms apsolītās zemes ieņemšanas Mozus pēc tā kunga pavēles sūtīja no tuksneša 10 cilvēkus ar Jozuu Nuna dēlu priekšgalā, lai izzinātu, kas šai zemē notiek.»[133]

Protams, ja pravietis Mozus «pēc tā kunga pavēles» izmantojis spiegus, kā gan tos lai neizmantotu Pentagona provokatori, kas sevi uzskata par tā kunga gribas paudējiem?! Notikums ar Pauersa lidmašīnu nav devis nekādu mācību «ticības veicinātājiem» no Pentagona. Eizenhauera valdības kara ministrs Brakers arī pēc šī notikuma joprojām draudēja Padomju Savienībai, turklāt paziņodams: «Mums vajag arī turpmāk pacietīgi ticēt, ka pār pasauli valda dievs.»

Kā zināms, amerikāņu tauta prezidenta vēlēšanās I960, g. novembrī liedza uzticību Brakeram un viņa kolēģiem no republikāņu partijas. Tos, kuri bija atbildīgi pai starptautiskajām provokācijām, par politiku «uz kara robežas», par Pauersa lidojumu un četru lielvalstu valdību vadītāju Parīzes apspriedes izjaukšanu, amerikāņu tautas vairākums nosodīja. Taču viens no galvenajiem kūdītājiem uz visām šīm provokācijām palika sāņus, viņš ne tikai neko nezaudēja sakarā ar Niksona neveiksmi vēlēšanās, bet pat ieguva. Uzvarēja taču katolis Kenedijs, kā tad lai nepriecājas un nelīksmo?

Tur, kur valda monopoli un kardināli: Salvatore _ Novembre, itāliešu strādnieks, viens no daudzajiem, ko nogalinājusi policija 1460. gada antilašis-tīsko demonstrāciju laikā

Bet kas ir šis darbinieks? Viņu sauc Frensiss Spelmans, tas ir kardināls, katoļu baznīcas galva Amerikas Savienotajās Valstīs, viens no visietekmīgākajiem cilvēkiem mūsdienu Savienotajās Valstīs.

Spelmans ir vidēja auguma, gandrīz plikpauris, tukls un sārts, kustīgs, ar sportista augumu (jaunībā viņš bijis bokseris) — viņu varētu noturēt par trešās šķiras amerikāņu biznesmenu, ja tam nebūtu kardināla purpura mantija.

īru bodnieka — miesnieka dēls Spelmans pēc laicīgās koledžas beigšanas iestājās Fordhemas jezuītu universitātē. Izstudējis tur teoloģijas zinātņu kursu, jaunais garīdznieks aizbrauca uz Romu, kur beidza Gregorija universitāti un pēc tam Vatikāna diplomātu skolu. Pēc skolas beigšanas Vatikāns Spēlmaņu sūtīja uz ASV par ietekmīgās katoļu avīzes «Pilot» redaktoru. Atrazdamies šai postenī, Spelmans ieguva daudz derīgu sakaru ar baņķieriem, rūpniekiem, ģenerāļiem un kongresmeniem. Spelmans kļuva par bieži sastopamu viesi Morgana, Rokfellera un Forda namā.

Spēlmaņa cītibu ievēroja Vatikānā. 1925. gadā Pijs XI izsauca Spēlmaņu uz Romu un iecēla par valsts sekretāra vietnieka monsinjora (vēlākā kardināla) Borgončini Duka (miris 1954. g.) palīgu. Spelmans ir pirmais amerikāņu pre-lāts, kas iecelts tik augstā postenī Romas kūrijā.

Pāvests Pijs XI protežēja jauno amerikāņu diplomātu, kurš, kā izsakās Morgans, «prata parādīt pozitīvā gaismā amerikāņu dzīves dažādās puses, kas daudziem cienīgiem kūrijas prelātiem likās dīvainas, ja ne trakas»[134]. 1929. gadā Spelmans sadarbojās ar Pačelli (vēlāko Piju XII), kas bija iecelts par valsts sekretāra vietnieku. Viņš bija viens no tiem, kuri sagatavoja Laterana līgumu — Vatikāna vienošanos ar Itālijas fašistisko valdību, organizēja pretpadomju «krusta karu», ko 1930. gadā uzsāka Pijs XI, izstrādāja «strādnieku jautājumam» veltīto encikliku «Quadragesi-mo anno» 1931. gadā un piedalījās konkordāta noslēgšanā ar Hitleru 1933. gadā.

1933. gadā Spēlmaņu iecēla par Bostonas bīskapu. 1936. gadā viņš pavadīja Pačelli braucienā pa ASV. 1939. gadā, sešas nedēļas pēc savas ievēlēšanas par pāvestu, Pijs XII iecēla Spēlmaņu par arhibīskapu Ņujorkā bet 1946. gadā — par kardinālu.

Otrā pasaules kara laikā Spelmans pie saviem tituliem pievienoja vēl vienu; amerikāņu armijas galvenais militārais garīdznieks ģenerālmajora pakāpē. Amerikāņu kapelānu galva viņš ir vēl šobaltdien.

Uzņēmīgajam prelātam virzoties pa dienesta kāpnēm uz augšu, arī viņa personīgā dzīve gāja augšup. Drīz pēc savas iesvētīšanas par bīskapu Spelmans «labdarības» mērķiem saņēma no Rokfellera 6 542 421 dolāru lielu fondu, kas ik gadu dod vairākus simtus tūkstošus dolāru lielu dividendi.[135] Šis fonds atrodas Spēlmaņa pārziņā bez kādas kontroles. Spelmanam ir lielu amerikāņu monopolu, piemēram, «Standard Oil», «General Electric», «General Motors» un daudzu citu akcijas.

Pēc otrā pasaules kara kardināls Spelmans kļuvis par vienu no galvenajiem «aukstā kara» politikas trubadūriem. Propagandējot ASV valdošo aprindu agresīvo ārpo-

litikas kursu, Spelmans daudz reižu apbraukājis visu kapitālistisko pasauli. Viņš pazīstams kā daudzu beidzamajos gados notikušu bruņotu konfliktu un starptautisku krīžu iedvesmotājs. Viņš bija viens no aktīvākajiem dalībniekiem amerikāņu agresijā pret Korejas Tautas Demokrātisko Republiku. Ar putām uz lūpām 1954. gadā Parīzē četru lielvalstu valdību vadītāju 2enēvas apspriedes priekšvakarā viņš aicināja Francijas valdību «darīt galu svārstīgumam» un pastiprināt kara darbību Indoķīnā. Franču buržuāziskā avīze «Combat» toreiz šādi komentēja amerikāņu prelātarunu: «Spelmans dod Pentagonam ideoloģisku aizsegu. Franči nekad neaizmirsīs, ka viņu vēstures pašā kritiskākajā brīdī ieradies kardināla mantijā tērpies ārzemnieks un saka vārdus, kādus tie nav raduši dzirdēt no cilvēka, kas kalpo dievam.»[136] Spelmans dedzīgi tiecās pēc pāvesta tiāras. Amerikāņu reakcionārā prese pareģoja, ka viņš kļūšot par Romas pāvestu. Volstrītā jau sen domāja, ka pāvesta tronī vajadzētu būt amerikānim. Jau 1937. gadā viens no amerikāņu klerikālisma ideologiem — Tilings rakstīja: «Cik ilgi amerikāņi samierināsies ar to, ka saņem pavēles no pāvesta-itālieša un maksā viņam naudu? Baznīcas likumos taču nav nekāda pamatojuma tam, ka par pāvestu var ievēlēt tikai itālieti vai ka viņam jāatrodas Romā.»[137]

Spēlmaņu izreklamēja par vienu no katoļu baznīcas visbagātākajiem un varenākajiem kardināliem. Neskaitāmos avīžu rakstos un grāmatās tika stāstīts par Spēlmaņa ietekmi uz Amerikas prezidentiem un tādiem kapitālistiskās pasaules darbiniekiem kā de Golls, Adenauers, Franko, toreizējais Kubas diktators ģenerālis Batista, toreizējais Turcijas prezidents Bajars, Čan Kai-ši, Li Sin Mans utt., u. tml. Presē vairākkārt tika uzsvērts, ka Spēlmaņa rīcībā «ir vesels savu paša diplomātisko aģentu tīkls daudzās zemēs»[138].

Daudz rakstīts arī par Spēlmaņa ietekmi uz pāvestu Piju XII; Spēlmaņu godāja par «Vatikāna likteņa lēmēju», par Romas kūrijas «īsto saimnieku», tās galveno likumdevēju. Tas viss, protams, tika teikts ne jau bez pamata. Pēc otrā pasaules kara amerikāņu prelātiem patiešām bija izdevies sagrābt vairākas noteicošas pozīcijas Vatikānā. Pēckara gados nuncija postenis Īrijā, Rietum-

Vācijā, Japānā, Dienvidkorejā, Austrālijā un vairākās Austrumu un Latīņamerikas zemēs pārgāja amerikāņu prelātu rokās, un tie atradās arī tādu ietekmīgu mūku ordeņu kā franciskāņu (abi nozarojumi), karmelītu, dominikāņu, ma-riāņu, kapuciešu un citu ordeņu priekšgalā.[139] Jezuītu ordenī pirmo vijoli tagad spēlē ģenerāļa Žansena vietnieks Vin-sents Makormiks, amerikāņu «provinces» galva, un Everijs Dalless.

Amerikāņi sākuši stipri ietekmēt arī Vatikāna misijas darbību. Vairāk nekā_100 amerikāņu mūku ordeņu sūta misionārus uz Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas zemēm un pat dažām Eiropas valstīm. Svarīgais misionāru centrs Lionā, kurš pārzina misionāru darbību Francijas kolonijās Āfrikā, darbojas amerikāņu prelāta Haringtona vadībā.[140]

Amerikāņu prelātu pozīciju nostiprināšanās Vatikāna aparātā neizraisa entuziasmu itāliešu prelātos, kuri joprojām uzskata Vatikānu par savu dzimtmuižu. Itālieši, kas pretendēja uz pāvesta troni, izturējās negatīvi pret Spēlmaņa tiekšanos mantot no Pija XII pāvesta tiāru. Tāpēc, kad Pijs XII nomira un kad sapulcējās kardinālu kongress — konklāvs jauna pāvesta ievēlēšanai, Spēlmaņa kandidatūra pat netika izvirzīta. Tas viņu ļoti saniknoja. Viņš sāka runāt, ka Romas kūrijā iekļuvuši gandrīz vai komunisti un panākuši Jāņa XXIII ievēlēšanu. Jaunais pāvests, gribēdams pielabināt straujo aizokeāna prelātu, iecēla par kardinālu viņa tuvo draugu, apustulisko legātu Amerikas Savienotajās Valstīs — Amleto Cikoniani.

Sevišķi nikni šis miljardieru un baņķieru kardināls cīnās pret mierīgas līdzāspastāvēšanas politiku, ko tik konsekventi aizstāv Padomju Savienība.

Ņ. Hruščova vizīte Amerikas Savienotajās Valstīs 1959. g. septembrī un ANO Asamblejā iesniegtais padomju valdības ierosinājums vispārēji un pilnīgi atbruņoties izraisīja kardināla Spēlmaņa dusmu lēkmi. Viņš pieprasīja, lai Amerikas Savienotajās Valstīs sakarā ar Ņ. Hruščova atbraukšanu pasludina «nacionālas sēras». Viņš aicināja cīnīties pret «mierīgas līdzāspastāvēšanas opiju». Spelmans pavēlēja ticīgajiem «boikotēt» Ņ. Hruščovu.

Spēlmaņa un viņa rokaspuišu niknie izlēcieni pret miera lietu nesagādāja viņiem slavu. Daudzi ticīgie Amerikas Savienotajās Valstis apsveica Ņ. Hruščovu, saskatīdami viņā nenogurdināmu un pašaizliedzīgu cīnītāju par mieru visā pasaulē. Visai pasaulei kļuva zināms uzraksts, kāds bija uz kāda plakāta Eimsas pilsētā, kad to apmeklēja Ņ. Hruščovs: «Priekšsēdētāj Hruščov, lai dievs Jūs svēti un paldies par Jūsu atbruņošanās priekšlikumu!»

Bet ko gan Spelmanam nozīmē sabiedriskā doma? Apstulbots savā naidā pret komunismu un visu progresīvo, viņš turpināja savu kampaņu par labu «aukstā kara» politikai. 1959. g. 21. novembrī publicēja pēc viņa pieprasījuma pieņemto Amerikāņu episkopāta paziņojumu, kurā pasludināts, ka lielvalstu sarunas ir bezcerīgas un nekādus pozitīvus rezultātus nesola. Amerikas katoļu baznīcas kalpi apgalvoja, ka mūsdienu galvenā problēma esot nevis stingra miera panākšana, bet «komunistiskās pasaules piegriešana kristiānismam»!1

Runādams 1960. g. martā Ņujorkā, Spelmans aicinaja bez ierunām atbalstīt Adenauera revanšistisko politiku. Amerikāņu kardināls paziņoja, ka visai pasaulei «jācildina un jāgodā Vācijas kanclers par viņa cīņu pret komunismu».

Tā paša gada 15. aprīlī Spelmans teica sprediķi amerikāņu ģenerāļiem Pentagona ēkā. Sis sprediķis radīja izbrīnu pat daudz pieredzējušajos Pentagona melu un provokāciju meistaros. Spelmans paziņoja, ka Amerikas valdībā iekļuvuši komunisti. «Ja amerikāņi,» viņš sacīja, «izrādīs nenoteiktību un vājumu, ja viņi izturēsies iecietīgi pret tiem, kas nav cienīgi būt šās svētītās nācijas pilsoņi, ja mēs netieksimies iznīdēt komunistus, kas ielavījušies Amerikas valdībā, aizsardzības uzņēmumos, izglītības iestādēs un pat Savienoto Valstu bruņotajos spēkos, ja mēs turpināsim mūsu ienaidniekiem izdevīgu spēli, — tad pienāks stunda, kad mūsu brīnišķīgā, skaistā Amerika kritīs par upuri ne tik daudz ārējo ienaidnieku intrigām kā tiem nodevējiem, kuri izliekas par patriotiski noskaņotiem amerikāņiem.»

Visi šie no gaisa grābtie apgalvojumi bija kardinālam vajadzīgi tikai kā degviela «aukstā kara» pārvēršanai par karstu karu. ASV valdība un bruņotie spēki, kur, pēc Spēlmaņa vārdiem, bija ielavījušies un komandēja komunisti, tieši tais dienās gatavoja vienu no neģēlīgākajām un nodevīgākajām provokācijām un uzbrukumiem svētajai miera lietai — Pauersa lidojumu. Vai Spelmans bija par to informēts? Jā, bija. Spelmans pat pazina Pauersu personīgi.

Tiesas prāvas laikā padomju raķešu notriektais lidotājs Pauerss liecināja, ka viņa spiegošanas apakšnodalījumu «10-10», kas bijis dislocēts kara bāzē Adenā (Turcijā), apmeklējis kardināls Spelmans. Starp apsūdzēto Pauersu un prokuroru Rudenko šai sakarā norisinājās šāds dialogs:

Rudenko: — Vai arī kardināls interesējas par kara bāzēm?

Pauerss: — Viņš ir baznīcas vīrs. Viņu interesē personālais sastāvs, bet ne bāze.

Rudenko: — Tas pats personālais sastāvs, kas dodas spiegošanas lidojumos?[141]

Uz šo jautājumu apsūdzētais Pauerss neatbildēja. Bet viņa atbilde arī nebija nepieciešama. Kā mēdz teikt, viss bija skaidrs bez vārdiem.

Spelmans noskaņots kareivīgi, viņš sapņo vadīt «krusta karu» pret komunismu . . .

«DZELTENĀ VELNA» PRIESTERI

Ņujorkā, 50. ielas un Medisona avēnijas stūrī, paceļas drūms, pelēks debesskrāpis. Tā ir kardināla Spēlmaņa štāba mītne. Debesskrāpī atrodas viena no ASV visietekmīgākajām reakcionārajām organizācijām — Katoļu nacionālā labklājības konference (KNLK), katoļu baznīcas augstākais orgāns Savienotajās Valstīs, dibināts 1920. gadā. Tās vadībā darbojas baznīcas armija, kurā ir vairāk nekā 300 tūkstoši garīdznieku un mūku, tā pārzina tūkstošiem mācību iestāžu un izdod simtiem avīžu un žurnālu.

KNLK plāno un vada katoļu baznīcas politisko darbu masās Amerikas Savienotajās Valstīs, baznīcas interesēs izdara spiedienu uz kongresu un uz valdību ar «lobiju» starpniecību (tie ir neoficiāli pārstāvji kongresā deputātu un senatoru «apstrādāšanai») un uz sabiedrisko domu — ar reakcionāro avīžu un žurnālu, radio, kino un teātru starpniecību. Šis spiediens tiek izdarīts ar amerikāņu politisko tikumu tradicionālajām metodēm — draudiem, uzpirkšanu un šantāžu.

Jau pirms otrā pasaules kara KNLK nāca klaja ar galēji reakcionāriem lozungiem. KNLK aktīvi piedalījās Meksikas progresīvās valdības vajāšanā, cīnījās pret diplomātisko attiecību atjaunošanu starp ASV un Padomju Savienību un atbalstīja fašistisko organizāciju «Kristīgā fronte», kuras priekšgalā stāvēja garīdznieks Koflina. Kad Spānijā sākās pilsoņu karš, KNLK aģitēja par labu Franko.

1937. gadā KNLK visā Amerikā sāka kampaņu pret komunismu, publicēdama provokatorisku pārskatu par komunistu «graujošo» darbību Amerikas Savienotajās Valstīs. «Pēc tam katrā eparhijā tika nodibināta garīdznieku komiteja, kam uzdots vērot komunisma attīstību un savus secinājumus ziņot KNLK. Visiem katoļiem bija pienākums sniegt komitejām ziņas par komunistu darbību, un tie tika apgādāti ar antikomunistiskām brošūrām, grāmatām un filmām, bet paši spējīgākie garīdznieki sūtīti uz katoļu universitāti Vašingtonā speciāla sociālo zinātņu kursa apgūšanai. Katoļu presi pārplūdināja antikomunistiski paziņojumi un raksti, bet katoļticīgie strādnieki un studenti pastāvīgi tika brīdināti no sadarbošanās ar «sarkanajiem».»[142]

Kara laikā KNLK nostājās pret palīdzību Padomju Savienībai un pret otrās frontes atklāšanu. Pēc kara KNLK atbalsta militāro bloku politiku un citas ASV agresīvā ārpolitikas kursa izpausmes.

KNLK sadarbojas ar kongresa bēdīgi slavenajām «izmeklēšanas» komisijām.

Tā atbalstīja katoļu baznīcas «uzticamo dēlu», «raganu mednieku» Makārtiju, šo jezuītu audzēkni un «Katoļu rīcības» aktīvistu.

1954. gadā Ņujorkas policistu sapulcē runu teica policijas kapelāns Džozefs Makafrejs, kas izlielīja Makārtiju kā «īstu, diženu amerikāni». Makafreja runu saņēma ar ovācijām viņa klausītāji — 4000 policistu. Aplaudētāju vidū bija arī kardināls Spelmans, kas piedalījās šai sanāksmē. Tā paša gada oktobrī Spelmans kādā intervijā paziņoja, ka «ir svarīgi cēloņi kongresa izdarītajai izmeklēšanai un ka, paldies dievam, šī izmeklēšana sākusies, kad vēl nav par veļu kaut ko panākt»[143]. ASV policijas orgāni augstu novērtēja katoļu baznīcas sniegto pakalpojumu. Romas pāvestu ievēlēja par Čikāgas goda policistu.

KNLK vadībā darbojas Katoļu — arodbiedrību

biedru asociācija (AKTU), kas dibināta 1937. gadā, un «daudzas strādnieku skolas», kur sagatavo kadrus šķeltnie-ciskai darbībai arodbiedrībās.

Progresīvais arodbiedrību darbinieks Frīmens norāda, ka AKTU un katoļu «strādnieku skolas» radās tad, kad «amerikāņu darbaļaudis sāka plaši un aktīvi organizēties uz rūpniecības pamata»[144], tas ir, kad arodkustība pacēlās augstākā pakāpē. AKTU cenšas saārdīt arodbiedrības, kuru priekšgalā atrodas progresīvi darbinieki. AKTU izdara uzbrukumus progresīvajām organizācijām un musina uz streiklauzību.[145]

Tīši iztēlojot katoļu baznīcas ietekmi Amerikas Savienotajās Valstīs pārspīlēti lielu, KNLK mēģina sabiedrisko domu pārliecināt, ka tai ir liela ietekme, dažos vēlētāju iecirkņos balsu skaita ziņā pat izšķiroša ietekme, un tāpēc daudzi kongresmenu kandidāti var cerēt uz ievēlēšanu tikai ar katoļu atbalstu, ko tie var nodrošināt, pildīdami KNLK norādījumus.

KNLK programa un tās darba metodes parādītas viena tās vadītāja — jezuīta Džona Kronina sacerējumos.

Amerikāņu episkopāta oficiāli atzītajā grāmatā «Katoļu sociālā rīcība» Kronins izklāsta principus, uz kādiem pamatojas katoļu baznīcas sociālā darbība Amerikas Savienotajās Valstīs. Kronins atzīst, ka «kapitālisms Eiropā, šķiet, gājis bojā» un «neviens nevar būt drošs, ka mēs (t. i., ASV) izvairīsimies no nopietnām nekārtībām un šaubām par mūsu pašu nākotni». Nosargāt kapitālismu Amerikas Savienotajās Valstīs, apgalvo Kronins, var tikai tad, ja izmanto baznīcas sociālo filozofiju, jo vienīgi tā iedarbojas uz masām «nomierinoši».[146] Kāda tad ir baznīcas «sociālās filozofijas» būtība? Samierināšanās starp strādniekiem un kapitālistiem. Vajag, ieteic jezuīts Kronins, pārliecināt gan strādniekus, gan kapitālistus, lai tie savstarpēji piekāpjas, un tad visi sociālie jautājumi būs atrisināti.

Lai ietekmētu sabiedrisko notikumu gaitu, turpina Kronins, baznīcai vajadzīgs spēks, autoritāte, un to viņa var sasniegt, radīdama sev apkārt organizācijas, kas saistītas ar dažādām sabiedriskām aprindām, un ar to palīdzību tai vajag ietekmēt sabiedrisko domu. «Baznīcu šodien var salīdzināt ar armiju, kuras priekšgalā ir virspavēlnieks — pāvests, ģenerāļi — bīskapi un kadru virsnieki — garīdznieki.» «Taču,» brīdina Kronins, «cilvēki, kas zina kara zinātni, saprot, ka šādas armijas organizācijas pilnīgai izveidošanai bez kareivjiem vajadzīgs vēl kaut kas. Rezerves virsnieki — tie nepieciešami jebkura militāra pasākuma sekmēm. Baznīcā šo lomu pilda laicīgie aktīvisti. Viņi nediktē politisko līniju un nedod savā vārdā pavēles. Tomēr viņi ir pietiekami sagatavoti, lai rīkotos patstāvīgi. Pakļaudamies vispārējam virzienam un direktīvām, tie virza un audzina ticīgos, kas atrodas viņu ietekmē.»[147]

Jezuīts Kronins aicina dibināt katoļu strādnieku organizācijas, sagatavot aktīvu, dibināt speciālas skolas katoļticīgajiem strādniekiem un katoļticīgajiem biznesmeniem. Garīdzniekiem viņš ieteic nostiprināt sakarus ar rūpniekiem, bet arodbiedrību līderiem —- cīnīties pret komunistu ietekmi.

Kronins ieteic katoļu baznīcas kalpiem uzturēt sakarus ar protestantu un jūdu organizācijām, lai kopīgi cīnītos pret komunismu.

Uz šās programas izpildīšanu vērsta KNLK, it sevišķi tās departamenta — «Katoļu rīcības» darbība. Kā ziņo Kronins, tajā «dziļi tiek pētīta nacionālā un starptautiskā komunisma attīstība. Pētījumi šai nozarē bieži dod bīskapiem un garīdzniekiem vērtīgu informāciju jau ilgi pirms tam, kad tā kļuvusi atklātībai zināma.»[148] No tā izriet, ka KNLK nevairās arī no spiegošanas funkcijām.

Citā savā darbā — «Katoļu sociālie principi», kas arī izdots ar baznīcas orgānu atļauju un ieteikts kā mācību līdzeklis katoļu aktīvistiem, Kronins izskaidro katolicisma attieksmi pret kapitālismu, sociālismu un komunismu. «Ikviens kapitālisma nosodījums tiks aplam iztulkots Amerikas Savienotajās Valstīs,» viņš brīdina. Šis jezuīts dedzīgi aizstāv kapitālistisko iekārtu. «Katoļi var runāt tikai par kapitālisma reformēšanu, jo pāvesti kategoriski nosodījuši nevis kapitālismu, bet sociālismu un komunismu,»[149]pasludina Kronins.

Visaktīvākie katoļu baznīcas elementi Amerikas Savienotajās Valstīs un citās zemēs ir jezuīti, no kuriem puse ir amerikāņi. Visu katoļu baznīcas «audzināšanas» darbu Amerikas Savienotajās Valstīs (katoļu skolas, universitātes, izdevniecības, propagandu pa radio un televīziju) kontrolē jezuīti.

Daudzas jezuītu universitātes piegādā amerikāņu imperiālistiem kadrus cīņai ar progresīvo kustību Amerikas Savienotajās Valstīs un aiz robežām. Pie Fordhema katoļu universitātes, starp kuras mācību spēkiem figurē pazīstamie Federālā izmeklēšanas biroja kalpībā stājušies provokatori Luiss Budencs un Filbriks — oficiālie apsūdzības liecinieki daudzās antikomunistiskās prāvās, — pastāv tā sauktais «Institūts Krievijas mūsdienu problēmu pētīšanai». Šās «mācību iestādes» priekšgalā atrodas kņazs Andrejs Urusovs, agrākais baltgvardu virsnieks, tagad — katoļu mūks. Nav grūti uzminēt, kādus «zinātniekus» gatavo šis «institūts». Pie Džordždauna jezuītu universitātes Vašingtonā darbojas valsts departamenta oficiāla «diplomātu» skola «Foreign Service School». Viens no universitātes aspirantiem, Roberts Harolds Kristners, 1960. g. vasarā kā tūrists ieradās Padomju Savienībā un sāka spiegošanu. Viņš fotografēja militārus objektus un vāca citu informāciju, ko glabāja speciālā ādas jostā uz miesas. Kristneru pieķēra nozieguma vietā un izsūtīja no Padomju Savienības.[150]

Aļaska, Filipīnas, Havaju salas, Puertoriko un tādas amerikāņu imperiālisma dzimtmuižas kā Haiti, Dominikas republika un Centrālās Amerikas republikas atrodas jezuītu ordeņa «aizgādībā». Šais apgabalos un zemēs augstākos baznīcas amatus ieņem jezuītu ordeņa locekļi. Beidzot, amerikāņu jezuīti darbojas Taivanā un Dienvidkorejā, rosīgi viņi ir arī Japānā un Dienvidaustrumu Āzijas zemēs.

Katoļu baznīca Amerikas Savienotajās Valstīs ir pati bagātākā Vatikāna filiāle. Neviens nezina, cik miljonu dolāru Romas pāvests saņem no amerikāņiem, bet nav šaubu, ka lielu daļu Vatikāna kases kārtējo ienākumu dod amerikāņu miljoni, kā lielīdamies raksta žurnāls «Newsweek»[151]. Pēc angļu pētnieka Avro Menhetena datiem, katoļu baznīcai Amerikas Savienotajās Valstīs 1952. gadā bijis nekustams īpašums 900 milj. dolāru vērtībā.[152]

Amerikas katoļu hierarhiju pārņēmis mantrausības gars, ko tā nemaz neslēpj.

Daudzas specializētas finansu organizācijas, kas saistītas ar lielajām bankām, episkopāta uzdevumā plāno propagandas kampaņas līdzekļu vākšanai baznīcas kasē. Laikraksts «L'Osservatore Romano» raksta, ka Amerikas Savienotajās Valstīs līdzekļu vākšana baznīcas «vajadzībām» neesot vis amatieru darbs, bet pilnīgi «zinātnisks» pasākums, kura tehniku pārzina lielas specializētas firmas. Šo organizāciju eksperti pētī un izstrādā īpašas metodes, lai veiktu attiecīgas kampaņas, kurās plaši izmanto radio, televīziju un presi, cenšoties piedabūt ticīgos atdarīt maku.1

Pēc datiem, kas 1960. gadā publicēti franču nedēļas izdevumā «France Nouvelle», Amerikas Savienoto Valstu katoļu baznīcas ikgadējais budžets pārsniedz 1 miljardu dolāru. Šās summas lauvas tiesu izlieto reliģiskai un reakcionārai politiskai propagandai.

Katoļu baznīcas hierarhija Amerikas Savienotajās Valstīs neapmierinās ar šai zemē valdošās kapitālistiskās iekārtas slavināšanu, tā pēc sava vadītāja Spēlmaņa parauga aktīvi piedalās kara psihozes kurināšanā.

Sevišķi cītīgi šai ziņā ir armijas kapelāni, kuru uzdevums ir kūdīt amerikāņu kareivjus pret progresīvo nometni un viņus pārliecināt, ika «pretējā puse» atmetot «morāles likumus», turpretī ASV aizstāvot uz reliģiskajiem principiem dibināto kārtību.2

Kapelāni kareivjiem iegalvo, ka virsnieki viņiem esot «dieva pārstāvji». Kādā no kapelānu korpusa izdotajām brošūrām — «Apvienosimies dievam un dzimtenei» kareivjiem tiek mācīts, ka virsnieki prasa, lai tiem pakļautos, pamatojoties uz varu, kas nāk no dieva. «Ja tu apzināsies, ka visa vara nāk no dieva, tas padarīs vieglāku tavu pakļaušanos armijā,» teikts minētajā brošūrā. «Nedomā, ka virsnieks ir cilvēks, kas cenšas izdabūt no tevis cik vien spēdams. Domā, ka viņš ir dieva pārstāvis. Jo tas tiešām tā ir pat tad, ja virsnieks pats to nezina vai arī tam netic.»3

Armijas kapelāni sadarbojas ar štāba virsniekiem un ar izlūkošanas un pretizlūkošanas nodaļām. Viņi vēro kareivju politisko noskaņojumu paši un ar informētāju starp-

' «L'Osservatore Romano», 23—24/VI 1956.

2 «The Military Chaplancy», A report, Washington, 1950, p. 1—33.

3 Б. Карпович, Армия США — орудие американского империализма, М., 1952, стр. 127.

niecību. Par katru jauniesaukto kapelāns uzraksta personālo kartīti, kurā ieraksta datus par kareivja politiskajiem uzskatiem un izturēšanos. Tā kā kareivji pret garīdznieku ir vaļsirdīgāki nekā pret algotiem pretizlūkošanas orgānu darbiniekiem, tad arī te kapelāns sniedz pavēlniecībai «nenovērtējamus» pakalpojumus.

Tiekdamies pakļaut savai kontrolei visu kapelānu korpusu, katoļu baznīcas kalpi izmanto jebkuru izdevību, lai nomelnotu savus konkurentus protestantus. I960, g. februārī amerikāņu prese ziņoja, ka kādā mācību grāmatā, ko lieto kara aviācijas skolās, kareivji brīdināti no komunistu iekļūšanas... protestantu garīdzniecībā! Mācību grāmatā apgalvots, ka protestantu mācītāji, kas nosoda karu, esot «komunisti ar partijas biedra karti». Kad noskaidrojās, ka mācību grāmatas autori ir katoļu garīdznieki, militārie orgāni steidzīgi notušēja šo lietu.

Katoļu hierarhija pat necenšas maskēt savu pārstāvju necienīgo darbību Amerikas bruņotajos spēkos. Katoļu pre-lāts, kapelānu korpusa ģenerālmajors Rojs N. Parkers jezuītu žurnālā «America» rakstā «Amerikāņu armijas reliģiskā programa» atklāti saka: «Kapelāns ir komandējošā sastāva loceklis, tā konsultants un padomnieks visos jautājumos, kas attiecas uz reliģiju un kareivju morālo stāvokli un izturēšanos.

Daudzējādā ziņā viņš ir komandējošā virsnieka «acis» un «ausis», viņš to informē par karaspēka daļām un sniedz tam derīgus ieteikumus.»[153]

Vai ASV katoļu nometnē ir kādi spēki, kas nostājas pret baznīcas hierarhijas reakcionāro kursu? Tādi spēki ir, bet pagaidām tie ir vāji un to balsi apslāpē KNLK un jezuītu organizāciju reakcionārās propagandas straumes. Liberālie katoļi apvienojušies ap žurnālu «Common-weal» (vienreizējais metiens — 25 000 eksemplāru). «Common-weal» izsakās, kaut arī ļoti piesardzīgi, pret Franko, pret Makār-tiju un pret kara histēriju. Baznīcas hierarhija to pacieš, atzīdama, ka tāds samērā liberāls orgāns, kas visumā uzticams Vatikānam, palīdz apvaldīt ar baznīcas reakcionāro politiku neapmierināto katoļu sašutumu.

Toties baznīcas hierarhija veic enerģiskus pasākumus pret tiem baznīcas pārstāvjiem, kas iedrošinās, kaut arī bikli, uzstāties progresīvā garā. Par piemēru te var noderēt Čikāgas pilsētas bīskapa Bernarda Šeila liktenis. Šeils bija izdaudzināts par prezidenta Franklina Ruzvelta draugu, par cilvēku, kas labvēlīgi izturas pret strādnieku kustību. Viņš nostājās pret kristiānisma identificēšanu ar reakciju, pret baznīcas savienību ar baņķieriem, rūpniekiem un politikāņiem. Šeils nosodīja fašistisko mācītāju Koflinu. 1954. gadā pēc kādas savas runas pret reakcionāru Makārtiju Šeils saņēma vairāk nekā 20 tūkstošus vēstuļu, kurās ticīgie izteica viņam solidaritāti. Kādā no savām runām 1948. gadā Šeils sacīja: «Ko indonēziešiem nozīmē brīvība, ja pār viņiem «labvēlīgi» valda holandieši? Ko tā nozīmē indo-ķīniešiem franču aizbildnībā vai Indijas iedzīvotājiem, kuru modrie aizgādņi ir angļi? ... Pat tad, ja maina kungu, verdzība paliek verdzība.»

Šādi Šeila izteicieni nevarēja būt pa prātam ne Spel-manam, ne ASV valdošajām aprindām. Pēc ilgām nesaskaņām ar baznīcas hierarhiju Šeils 1955. gadā bija spiests atkāpties no amata, bet viņa vadītās organizācijas, piemēram, katoļu jaunatnes organizācija Čikāgā, tika likvidētas kā pārāk «kreisas». Pēc tam pērkamā prese sāka vajāt Šeilu.[154]

Tā ASV baznīcas hierarhija izrēķinās ar tiem dieva kalpiem, kas, kaut arī bikli, tomēr mēģina nostāties pret baznīcas pakļaušanos kapitāla interesēm.

KRUSTA KARŠ PRET REVOLUCIONĀRO KUBU

«Zelts ir imperiālistu vienīgā reliģija. Vai tad viņi tic dievam? Nē! Viņiem nav cita dieva kā tikai zelts, viņiem nav citas brīvības kā tikai zelts. Vai tad viņi tic demokrātijai? Nē! Viņiem nepastāv cita demokrātija kā tikai zelts. Viņiem nav ideālu, ko tie nevarētu pārdot vai apmainīt pret zeltu. Zelts, zelts un zelts — tā ir imperiālisma filozofija.»

Fidels Kastro

Lai arī kādu Latiņamerikas zemi aplūkotu: vai pašu mazāko — Kostariku vai pašu lielāko — Brazīliju, visvairāk dienvidos esošo — Argentīnu vai vistālāko ziemeļu valsti — Meksiku, visur redz enerģiski darbojamies kardinālus un bīskapus, kā sēnes pēc lietus augam klerikālas masu organizācijas, kristīgo demokrātu partijas un katoļu arodbiedrības. Gandrīz katru nedēļu te vienā, te otrā republikā notiek dažādas klerikāļu sanāksmes — eiharistis-kie kongresi, jezuītu konferences, reliģiski svētceļojumi, tiek svinētas baznīcas jubilejas, pasludināti jauni svētie un svētlaimīgie, atklātas katedrāles un baznīcas, publicēti draudzes ganu vēstījumi.

Par ko tiek runāts šais draudzes ganu vēstījumos? Galvenokārt par politiku, jo Latīņamerikā baznīcas kalpus ļoti interesē politiskā cīņa. Beidzamajos gados Latīņameri-kas zemēs nav bijis tāda valsts apvērsuma, nacionālo vēlēšanu vai lielas sazvērestības, kurā nepiedalītos kardināli, bīskapi vai zemāka ranga baznīcas vīri.

Baznīcas kalpi atradās starp cilvēkiem, kas bija tuvu diktatoriem — Peronam Argentīnā, Peresam Himenesam Venecuēlā, Rohasam Pinilji Kolumbijā un Batistam Kubā; viņi vēl šobaltdien darbojas pie tādiem amerikāņu monopolu ielikteņiem kā diktators Štresners Paragvajā un So-moss Nikaragvā.

Kamēr diktators ir pie varas, baznīcas kalpi stāv viņa puse. Bet, kad tauta tirānu gāzusi, arī baznīckungi sāk apgalvot, ka viņi ne vien neesot atbalstījuši diktatūru, bet esot pat bijuši tās upuri. Viņi apzvēr savu demokrātismu. Taču, tiklīdz reakcija paceļ galvu, baznīcas kalpi atkal sāk uzbrukt tiem, kas cīnās par nacionālo neatkarību. Viņi no jauna kliedz, ka esot jādara gals «komunisma draudiem» un jāglābj dzimtene no «sarkanajām briesmām». Uz skatuves atkal parādās diktatora kandidāts — ģenerālis vai pulkvedis, kas par zināmu atalgojumu gatavs izdarīt jebkuru noziegumu. Kardināli un bīskapi sāk daudzināt un cildināt jauno «dzimtenes glābēju», kas ne jau bez Vašingtonas palīdzības un svētības galu galā izdara antidemokrātisku apvērsumu, nacionālās atbrīvošanās kustību noslīcinot asinīs.

Tā tas bija arī Kubā līdz 1959. gada sākumam, kad tika gāzts asiņainais diktators Batista, amerikāņu monopolistu uzticības persona. Baznīcas kalpi, kuru lielākā daļa atbalstīja Batistas diktatūru, ari šoreiz steidzās maskēties par demokrātiem. Sākumā viņi pat uzdevās par Fidela Kastro revolucionārās valdības piekritējiem. Taču, kad revolucionārā valdība pirmo reizi Latīņamerikas vēsturē sāka realizēt tautai solītās sociālās reformas — piešķirt zemniekiem

zemi, nacionalizēt ārvalstu monopolu īpašumus, celt mājas un skolas darbaļaudīm, tad baznīcas kalpi tai pieteica karu. Savā rīcībā cenzdamies iztapt amerikāņu imperiālistiem, kas bija sprauduši mērķi par katru cenu gāzt Fidela Kastro valdību, baznīcas kalpi sāka aicināt ticīgos pāriet kontrrevolūcijas pusē.

Kubas garīdznieku un klerikāļu aprindas kļuva par dažādu kontrrevolucionāru baumu un provokāciju perēkli.

Bostonas kardināls Kašings publiski paziņoja, ka Kastro valdība konfiscējusi baznīcas fondus, slēgusi misijas un seminārus. «Baznīca Kubā ir klusēšanas baznīca,» paziņoja šis melīgais kardināls. Kardināla Kašinga no gaisa grābtos, nepamatotos apgalvojumus bija spiests atspēkot bīskaps Evelio Diass, Havannas eparhijas apustuliskais administrators. Pēc tam kardināls Kašings paziņoja, ka viņš «pārprasts», viņš nepavisam neesot gribējis teikt to, ko īstenībā pateicis. Taču Kašingu nebija vis «velns apmājis», bet valsts departaments, jo šis Bostonas kardināls taču izplatīja melus par Kastro valdību, lai izdabātu amerikāņu imperiālistiem.

Nepagāja ne dažas nedēļas pēc šās provokācijas izgāšanās, kad tika laista darbā jauna. Divi Kubas garīdznieki — Eduardo Agirre un Ramons Ferrels aizbēga uz ASV un lūdza amerikāņu varas orgāniem politisko patvērumu. Žurnālistiem viņi paziņoja, ka Fidela Kastro valdība esot nolēmusi katoļu baznīcu pasludināt par «nacionālu», t. i., par neatkarīgu no Romas. Sos rupjos melus atmaskoja tas pats bīskaps Diass, preses pārstāvjiem paziņodams: «Mums nav absolūti nekas zināms ne par kādiem Kubas valdības nodomiem dibināt nacionālu, no Romas neatkarīgu baznīcu. Mēs nekad neesam dzirdējuši, ka varas orgāni kādam katoļu garīdzniekam nebūtu ļāvuši brīvi izpildīt reliģiskās ceremonijas.»

Taču provokācijas turpinājās. I960, g. janvārī Fidels Kastro, runādams televīzijas pārraidē Havannā, atmaskoja amerikāņu imperiālistu aģentu kārtējo sazvērestību, kurā aktīvi piedalījās spāņu garīdznieki falangisti, kas darbojas Kubā. Kāda sazvērnieka Jaboras vēstulē, ko varas orgāni bija notvēruši un ko Fidels Kastro nolasīja, bija teikts, ka Jabora saņem palīdzību no garīdzniekiem, ka viņam baznīcā ir noslēpta iespiežamā mašīna, kā arī ieroči un dinamīts. Uz Fidela Kastro atmaskojumiem vētraini reaģēja falangistu vēstnieks Havannā — viņš mēģināja ielauzties

televīzijas studijā un pārtraukt Kubas premjerministra runu. Falangistu diplomāts saņēma pienācīgu pretsparu. Kubas varas iestādes pasludināja viņu par nevēlamu personu un izraidīja no Kubas.

Taču klerikālie kontrrevolucionāri nerimās. Sevišķi nikni viņi cīnās pret arvien ciešāko Padomju Savienības un Kubas draudzību. Klerikāļi sāka jaunas provokācijas, kad Havannā tika atklāta Padomju Savienības kultūras un ekonomikas sasniegumu izstāde un šai sakarā Kubu apmeklēja Ministru Padomes priekšsēdētāja pirmais vietnieks A. Mikojans.

1960. g. 5. februāri, drīz pēc tam kad padomju viesi bija nolikuši vainagu pie Kubas nacionālā varoņa Hosē Marti pieminekļa, kontrrevolucionārie elementi sāka jaunu provokatorisku izlēcienu. Grupa provokatoru — organizāciju «Kristīgi demokrātiskā kustība» un «Katoļu universitāšu apvienība» biedru mēģināja aizvākt vainagu un izraisīt nekārtības, sākot šaut ar revolveriem. Taču Havannas iedzīvotāji viņus nelaida klāt pie Hosē Marti pieminekļa. Kontrrevolucionāri tika apcietināti.

Kubas avīzes norādīja, ka par nodomāto provokāciju bijusi jau iepriekš informēta amerikāņu aģentūra «United Press International». Centrālajā parkā, provokatorus gaidīdams, atradies šās aģentūras fotokorespondents Džordžs Seints. Tiklīdz provokatori ieradās parkā, rakstīja avīze «Calle», «amerikāņu korespondents sāka fotografēt nekārtības, lai šos fotouzņēmumus pēc tam izmantotu ārzemēs propagandas kampaņā pret revolucionāro Kubas valdību».

1960. g. 17. jūlijā kontrrevolucionāri savienībā ar baznīcas hierarhiem sarīkoja Kubas galvaspilsētas katedrālē demonstrāciju pret valdību. Nākamajā dienā televīzijas pārraidē Fidels Kastro savā runā atmaskoja baznīcas liekuļus, kas atbalsta ārzemju monopolus.

Kastro aicināja nosodīt varizejus, kas mēģina ticīgo reliģiskās jūtas izmantot pret revolūciju. Kubas valdība, teica Kastro, izturas ar cieņu pret visiem reliģiskajiem kultiem, tā vairās no konfliktiem ar katoļu baznīcu. Reakcionāros, fašistiskos, falangistiskos, kontrrevolucionāros garīdzniekus neviens nav aizskāris. Revolūcija izturējusies ar pilnīgu cieņu pret reliģiju. To nevar noliegt pat tā nelielā varizeju un liekuļu saujiņa, kas mēģina nodrošināties, spekulējot uz tempļu svētumu, visa šī nožēlojamā bendē-tāju grupele — Batistas piekritēji, latifundisti, bagātnieki

un privileģētie. Viņi nav ieinteresēti, ka reliģija un baznīca paliktu ārpus politikas, viņi grib tās pārvērst par kontrrevolūcijas tranšeju. _

Šī privileģēto grupiņa, kura atļaujas runāt visu katoļu vārdā, aizmirst, ka lielākā daļa katoļu ir patrioti, kas negrib pārdoties ārzemniekiem, negrib atvērt durvis dzimtenes ienaidniekiem, nespēj nodot dzimteni. Nedaudzie nodevēji nevar runāt visu katoļu vārdā.

Nodevējus stimulē un uzmundrina ASV valsts departamenta un jenkiju vēstniecības propaganda. Šo provokatoru mērķis ir izraisīt sadursmes ar revolucionārajiem varas orgāniem.

Visreakcionārākie un visvairāk kontrrevolucionāri noskaņotie organizē provokācijas baznīcās. Viņi rīko gājienus ar baznīcas karogiem, uz kuriem rakstīti pret valdību vērsti antipat-riotiski kontrrevolucionāri lozungi. Ar šiem lozungiem viņi sapulcējas baznīcas priekšā, teic pret valdību vērstas runas un provocē tautu.

Valdība, teica Kastro, aicina iedzīvotājus neļauties šīm provokācijām. Tauta nedrīkst ļauties šīm provokācijām. To vien taču gaida kontrrevolucionāri, kas, gatavodami tādas akcijas, aicina amerikāņu žurnālistus par lieciniekiem, ka revolucionārie varas orgāni uzbrūkot ticīgajiem. Viņi grib skandālu, izrādi, par ko pēc tam rakstītu ame-kāņu prese, kas noskaņota Kubai naidīgi. Taču viņi bija pārrēķinājušies. Grupa īsto katoļu, to, kas apmeklē baznīcas un dievkalpojumus ne sazvērestības dēļ, publicējusi deklarāciju, kurā nosoda vakarējās provokācijas katedrālē. Tanī starp citu teikts: «Tur, katedrālē, kontrrevolu-cionārie elementi bija norunājuši tikšanos, lai izprovocētu sadursmes un tā pierādītu, ka revolucionārā valdība uzbrūk katoļu baznīcai. Tā ir neģēlīga provokācija, jo viņiem labi zināms, ka revolucionārā valdība vienmēr izturējusies ar cieņu pret katoļu baznīcu un nekad tai neuzbruks, nekad neapdraudēs nevienu reliģiju, jo vienmēr ievēro kultu brīvības principus.»[155]

Taču Amerikas katoļu prese, tāpat kā monopolu preses orgāni, joprojām aicināja «enerģiski» rīkoties pret Kubas valdību, no kuras Amerikas Savienotajām Valstīm draudot «nāves» briesmas.

Nedēļas izdevums «Common-weal», «liberālo» katoļu orgāns, 1960. g. 5. augusta numurā apsveica ekonomiskās sankcijas, ko pret Kubu bija uzsākušas ASV, atbildot, kā izteicās «Common-weal», uz «apvainojumiem, pazemojumiem un provokācijām», kādas pret ASV vēršot Kubas valdība. Kubas valdība aizstāv Kubas neatkarību, tās tiesības uz patstāvīgu eksistenci, uz laimīgu dzīvi, un tas amerikāņu monopolistiem, tāpat kā ar viņiem uz vienu roku esošajiem klerikāļiem šķiet noziegums, par kuru Kubas tautai jāsaņem attiecīgs sods. Pēc viņu domām, Kuba jāsoda, lai citām Latīņamerikas republikām nenāktu prātā «uzbrukt» ASV monopolu «svētajām» interesēm, t. i., aizstāvēt savu neatkarību, sargāties no tēvoča Sema «lielās rungas». Tā spriež Volstrīta haizivis, tā spriež arī amerikāņu kardināli un katoļu prelāti Kubā.

1960. g. 7. augustā Kubas episkopāts publicēja apmelojošu vēstījumu ticīgajiem, kurā atkārtoja amerikāņu imperiālistiem tik iepatikušos apsūdzību, ka Kubas valdība simpatizējot komunismam.

Baznīcas kalpu un imperiālistu sazvērestību atmaskoja Fidels Kastro. 11. augustā teikdams runu grupai cukurrūpniecības kooperatīvu direktoru, Kubas premjerministrs apsūdzēja amerikāņu vēstniecību, ka tā stājusies sazvērestībā ar fašistiskajiem garīdzniekiem, lai izprovocētu Kubā konfliktu starp baznīcu un valsti.

Kastro paziņoja, ka spāņu garīdznieki (no Kubas 700 garīdzniekiem apmēram 400 ir spānieši) «devuši savu svētību» Franko, kad tas «nonāvēja miljonu spāniešu pilsoņu pēc Spānijas pilsoņu kara».

Premjers jautāja, kāpēc katoļu prelāti, kas savos draudzes gana vēstījumos kritizē komunisma izplatīšanos Kubā, nenosoda «imperiālisma šausmas».

«Man gribētos redzēt tādu draudzes gana vēstījumu, kas nosodītu imperiālisma noziegumus... mūsu cukurniedru plantāciju un mūsu pilsētu bombardēšanu un to, ka Kubu ekspluatē lielās kompānijas,» teica Kastro. «Man gribētos redzēt draudzes gana vēstījumu, kur nosodīti imperiālistu noziedzīgie plāni — ielauzties mūsu zemē ... Man gribētos redzēt draudzes gana vēstījumu, kur nosodīti Franko noziegumi un slepkavības.»

Kastro teica, ka revolucionārajam režīmam rada šķēršļus «nodevēji, kas kalpo imperiālismam», un «grupa kontrrevolucionāru, kas mēģina noslēpties baznīcās».

Tālāk Kastro teica, ka valdība izturas «augstsirdīgi pret visām reliģiskajām organizācijām un iestādēm ... Mēs cīnāmies pret muižniekiem, nevis pret garīdzniekiem.»

Kastro paziņoja: «Mēs esam izdarījuši revolūciju ne jau tādēļ, lai cīnītos pret garīdzniekiem. Revolūcija izdarīta tādēļ, lai cīnītos pret muižniekiem, pret noziedzniekiem, bet nevis pret baznīcām. Revolūcija izdarīta tādēļ, lai cīnītos pret ekspluatāciju, pret apspiešanu, pret nacionālo interešu nodevību.»

Tauta zina, turpināja Kastro, ka revolūcija nav devusi garīdzniecībai nekāda iegansta uzbrukumam. Garīdzniecības rīcībā joprojām ir savas privātās skolas, tā joprojām brīvi pilda savas reliģiskās funkcijas un pārzina savus institūtus. Revolūcija nekādi netraucē garīdzniecības darbību. Tā nav izdarījusi nevienu garīdzniecībai naidīgu aktu. Garīdzniecība nevar pret revolūciju izvirzīt nevienu sūdzību.

Nav šaubu, paziņoja Kastro, ka imperiālisms — Franko un viņa fašisma sabiedrotais — izmantojis savu ietekmi uz Franko, lai tas mobilizētu pret revolūciju visus fašistiskos garīdzniekus, kuri atrodas viņa dienestā mūsu zemē. Ne visi garīdznieki ir fašisti. Ir arī revolucionāri garīdznieki. Taču nav šaubu, ka Kubā Franko rīcībā ir diezgan daudz fašistisku garīdznieku un ka imperiālisms, izmantojot savu ietekmi uz Franko, visu laiku pārvieto savus bandiniekus, cenzdamies panākt sadursmi starp baznīcu un revolūciju. Tāds mērķis ir visām šīm prokovācijām pret revolūciju.

Vislielāko sašutumu izraisa mēģinājums iesaistīt šai provokācijā daļu tautas, kas ir katoļticīga un atbalsta revolūciju. Taču katoļi zina, ka tā kunga druvā aug arī nezāles.

Viņi zina, cik daudz nācies pārdzīvot Kubai. Viņiem ir zināmi tie noziegumi un slepkavības, kam par upuri ne vienreiz vien krituši tie paši katoļi. Viņi zina, ka uz imperiālismu gulstas atbildība par šiem noziegumiem, ka imperiālisti apbruņojuši šos slepkavas. Kubieši zina, kāda ir Franko reakcija, viņi zina, ka ilgus gadus Franko terorizē Spāniju un ka pēc pilsoņu kara Franko nogalinājis miljoniem spāniešu. Viņi zina, ka profašistiski noskaņotā garīdzniecība devusi savu svētību frankistu noziedzniekiem.

Arī Kubas komunistiem ir tāda pati nostāja kā Kubas valdībai. «Mēs zinām arī to,» 1960. gada sākumā Kubas Tautas sociālistiskās partijas Nacionālās komitejas plēnumā paziņoja tās ģenerālsekretārs Blass Roka, «ka amerikāņu imperiālisti, viņu sulaiņi un pārējie kontrrevolucionāri cenšas izmantot katoļu organizācijas (ieskaitot baznīcu) cīņā pret revolūciju, kā arī nodibināt dažādas jaunas organizācijas, kas zem katolicisma izkārtnes uzsāktu visvisādu kontrrevolucionāru darbību. Tie ir meli, ka komunistiem un katoļiem esot savā starpā jācīnās, ka tie nevarot sadarboties, veicinot revolūcijas progresu, uzlabojot un ceļot cilvēka, vienkāršo ļaužu dzīves līmeni, tikai tādēļ, ka tiem ir dažādas filozofiskās koncepcijas, dažādi uzskati par sakarību starp garu un matēriju, dažāda attieksme pret dievu un reliģiju vispār. Komunisti nav katoļu ienaidnieki. Viņi neierosina sadedzināt svētumus, nopostīt baznīcas un uzbrukt klosteriem. Viņi cienī katoļu ticību, tāpat kā cienī protestantu, ebreju, musulmaņu, budistu un citu ticību. Komunisti ir kontrrevolucionāru ienaidnieki pat tad, ja kontrrevolucionāri maskētos kā mūki vai valkātu mūka tērpu, vai slēptos tempļos, vai ierīkotu klosteros nelegālas tipogrāfijas . .. vai uzdotos par ultrakomunistiem, ultrare-volucionāriem un ultrakreisajiem.»[156]

1916. g. marta beigās teikdams runu Kubas Jauno revolucionāru asociācijas biedriem, Kastro vēlreiz vērsa uzmanību uz to, ka reakcionārie elementi, kuru intereses revolūcijas rezultātā cietušas, un baznīcas hierarhija, kas atrodas reakcijas un ekspluatatoru šķiru kalpībā, visiem spēkiem pūlas samaitāt jaunatnes apziņu un iesaistīt jaunatni revolūcijas ienaidnieku nometnē. Sakarā ar to Kastro norādīja, ka ekspluatatoru šķirām nav nekāda sociāla atbalsta masās un ka tāpēc tās meklē visvisādus līdzekļus cīņai pret revolūciju. Par vienu no šādiem līdzekļiem tās izraudzījušās reliģiju. Tagad, viņš teica, kapitālisms un augstākā katoļu hierarhija rīkojas uz vienu roku. Tagad kapitālisms baznīcu meklē kā savu sabiedroto cīņā pret revolūciju.

Atmaskojot antikomunismu — šo imperiālistiskās propagandas iecienīto ieroci cīņā pret revolūciju un tautas kustību, Fidels Kastro uzsvēra, ka imperiālisms un reakcija, tā kā tiem nav nekādu citu argumentu, mēģina iebiedēt tautu ar vārdiem un piekar komunisma etiķeti agrārajai reformai, monopolu nacionalizācijai, izglītības attīstībai utt. Nu labi, teica Kastro, ja tas ir komunisms, tad mēs esam vienis prātis ar komunismu.

Vismaz, — turpināja Kubas premjerministrs, - - nevar teikt, ka mēs neievērotu bībeles bausli: ikviens iegūst dienišķo maizi sviedriem vaigā. Nav nekā tāda, kas šim bībeles bauslim līdzinātos vairāk par Krievijas revolūcijas lozungu: «Kas nestrādā, tam nebūs ēst.» Šos Kastro vārdus klausītāji uzņēma ar vētrainiem aplausiem.

1961. g. aprīlī amerikāņu imperiālisti sūtīja savus algotņus uz Kubu ar uzdevumu nomākt Kubas brīvību un nospiest verdzībā Kubas tautu. Kardināls Spelmans bija starp tiem, kas finansēja nicināmos algotņus un deva tiem savu svētību. ASV pārstāvis Apvienoto Nāciju Organizācijā Stivensons ar citātiem no bībeles mēģināja attaisnot revolūcijas nodevēju ielaušanos Kubas zemē, kur falangistu mācītāji gatavojās tos sagaidīt ar zvanu skaņām. Taču Kubas tauta kā tārpus samina iesūtītos «kristīgos karotājus».

Amerikāņu imperiālistu un kopā ar viņiem ejošo kardinālu un bīskapu krusta karš pret revolucionāro Kubu turpinās, bet tā dalībnieki diez vai var cerēt uz uzvarētāju lauriem.

* * *

Ne jau pirmo reizi krusts un dolārs rīkojas kopīgi pret Latīņamerikas tautām. Vietējie baznīcas kalpi savienībā ar ASV valdošajām aprindām mēģināja noslāpēt meksikāņu revolūciju 1910.—1917. gadā. Kad viņiem tas neizdevās, viņi 20. gados izraisīja Meksikā pilsoņu karu. Katoļu prelāti 1959. gadā apsveica Kastiljo Armasa algotņu bandu ielaušanos Gvatemalā un prezidenta Arbensa vadītās demokrātiskās valdības gāšanu šai republikā.

ASV katoļu episkopāts, būdams cieši saistīts ar šās

zemes monopolistu aprindām, arvien stiprāk ietekmē baznīcu Latīņamerikā.

ASV katoļu universitātēs un semināros nemitīgi aug no Latīņamerikas nākušo audzēkņu skaits. Montesumas pilsētā (Teksasā) ASV baznīcas hierarhija uztur speciālu semināru,

lai sagatavotu garīdzniekus Meksikai. Kristīgās doktrīnas sadraudzības episkopālā komiteja, Amerikāņu studentu jautājumu katoliskā komiteja un citas Ziemeļamerikas klerikālās organizācijas ik gadus izsniedz Latīņamerikas garīdzniekiem simtiem stipendiju, lai celtu viņu «kvalifikāciju» attiecīgās organizācijās, kas pastāv Amerikas Savienotajās Valstīs. Ar latīņ-amerikāņiem, kas dzīvo Amerikas Savienotajās Valstīs, nodarbojas speciāla Episkopālā komiteja tiem, kuri runā spāniešu valodā.

Pie Katoļu nacionālās labklājības konferences pastāv speciāls preses birojs, kas Latīņamerikas presei sniedz bezmaksas informāciju spāniešu un portugāļu valodā. Sākot ar 1946. gadu, šī organizācija Amerikas Savienotajās Valstīs periodiski sasauc tā dēvēto Sociālo pētījumu starpamerikāņu semināru. Latīņamerikas republikās darbojas vairāki tūkstoši amerikāņu misionāru. Pēc 1952. gada datiem, Brazīlijā bija 629 amerikāņu misionāri. Daudzi amerikāņu garīdznieki darbojas Meksikā, Gvatemalā, Hondurasā, Nikaragvā, Kostarikā, Peru, Bolīvijā, Cīlē, Argentīnā, Paragvajā, Dominikas republikā, Haiti un Kubā. ASV katoļu baznīcas oficiālajā rokasgrāmatā norādīts, ka ASV ik gadus nosūta uz Latīņameriku vidēji 350 misionāru, pie kam tuvākajos gados šim skait-

lim jāpieaug līdz tūkstotim. ASV misionāru lielākā daļa pieder pie amerikāņu misionāru biedrības «Merinola». Misionārus uz Latīņameriku sūta arī Sentluisas eparhija un Sv. apustuļa Jēkaba biedrība Bostonā.

Vairākās Karaību jūras piekrastes republikās, it īpaši Panāmā, Dominikas republikā un Haiti, Vatikāna nunciji ir ASV katoļu episkopāta pārstāvji. Kardināls Spelmans ik gadus dodas inspekcijas braucienos pa Latīņamerikas zemēm.

Baznīcas hierarhijas augstākais orgāns — Latīņamerikas episkopālā padome (SELAM), ko 1955. gadā nodibināja episkopāta Latīņamerikas konference Riodežaneiro, koordinē savu darbību ar ASV Katoļu nacionālās labklājības konferenci, ko vada kardināls Spelmans. Viņam faktiski ir pakļauti vienpadsmit Latīņamerikas kardināli.

Baznīcas hierarhijas piedalīšanās krusta karā pret revolucionāro Kubu, kardinālu reakcionārā kampaņa pret komunismu un Padomju Savienību — tas viss rada sašutumu ticīgajos un pat zemākajos garīdzniekos. 1955. gada septembrī Brazīlijas mācītājs Mašado, nevērojot Vatikāna dekrētu par komunistu izslēgšanu no baznīcas, aicināja nodibināt Vienotu nacionālu antiimperiālistisku fronti, kurā piedalītos visi patrioti neatkarīgi no politiskajiem vai filozofiskajiem uzskatiem. Mašado paziņoja, ka atzīst tādas frontes ietvaros par iespējamu katoļu un komunistu sadarbību.[157] Varētu minēt daudz tādu paziņojumu.

Latīņamerikas tautas ceļas uz cīņu pret ASV imperiālismu, lai aizstāvētu revolucionāro Kubu, tās ar sašutumu nosoda baznīcas kalpu naidīgos izlēcienus pret varonīgo Kubas tautu, kas sīksti un vīrišķīgi sargā savas dzimtenes brīvību un neatkarību.

Kubas tautas uzvara ir zelta teļa impērijas sakāve, un šās impērijas virspriesteri — kardinālu Spēlmaņu jau sen gaida silta vietiņa ellē.

SESTĀ NODAĻA «NETICĪGIE» padzen misionārus

KOLONIĀLISMA «SVĒTIE» AIZSTĀVJI

Straujais nacionālās atbrīvošanās kustības kāpums Āzijas un Āfrikas zemēs pēc otrā pasaules kara izraisīja Vatikānā ne mazāku nemieru kā imperiālistisko lielvalstu valdošajās aprindās.

Baznīcas kalpu intereses vienmēr cieši savijušās ar kolonizatoru interesēm. Par to labi teicis Ņ. Hruščovs: «Savā laikā kolonizatori, dzīdamies pēc peļņas, katrā ziņā sūtīja uz iekarotajām zemēm kopā ar karaspēku savus garīdzniekus un, tā sakot, ar zobenu un krustu pakļāva sev tautas. Uz verdzībā pakļautajām zemēm kolonizatori aiznesa sev līdzi krustu un evaņģēliju, viņi uzspieda tautai savu reliģiju. Tautai viņi atstāja evaņģēliju, bet bagātības paņēma sev. Visai pasaulei ir zināmi šie zaimi, šī krāpšana.»[158]

Kā zināms, katoļu garīdzniecība līdzās spāniešu un portugāļu konkvistadoriem aktīvi piedalījās Amerikas iekarošanā un Vatikāns daudz palīdzējis angļu, franču, itāliešu un citiem kolonizatoriem. Bet tas viss ir tālā pagātnē; kā ir pēc otrā pasaules kara? Uz šo jautājumu var atbildēt tā: Vatikāns apslaka ar «svēto» ūdeni koloniālos iekarojumus, ar atsaukšanos uz dievu un uz «svētajiem rakstiem» at-

taisno kolonizatoru noziegumus tagadnē tāpat kā pagājušajos gadsimtos.

Pierādījumu tam ir vairāk, nekā vajadzīgs. Var aplūkot kaut vai 1948. gadā izdoto «Starptautiskās morāles kodeksu», Vatikāna atzīto katoļu teologu garabērnu. Ļauni apmelodams verdzinātās tautas, «Kodekss» attaisno koloniju sagrābšanu un izlaupīšanu: «Dieva plāns top sagrozīts, cilvēce zaudē to, kas tai pieder, kad atpalikušās tautas aiz nespēj īguma, bezrūpības un kūtruma atturas izmantot resursus, kādi atrodas to teritorijā. Kamēr nebūs organizēta vara, uz kuru gulstas uzdevums novērst šo nekārtību, jebkurai valstij, ja vien tai ir griba un līdzekļi, pieļaujams uzņemties šo misiju un, ja tas nepieciešams, atņemt iezemiešu suverenitātei tiesību, ko tā nespēj realizēt visas nācijas kopējās interesēs.»[159]

Vatikāna «Kodeksa» autoru iztēlojumā kolonizatori ir labdari, kas nes progresa un civilizācijas gaismu netikumos un gara tumsībā iegrimušajām atpalikušajām tautām. «Mežonīgās un atpalikušās tautas,» uzsver «Kodeksa» autori, «ir netikuma, gara tumsības un māņticības upuri, un, lai tās pārdzimtu, tām gandrīz vienmēr vajag saņemt no ārienes, tas ir, no vairāk civilizētas nācijas, pirmo stimulu, palīdzību un ievirzi. Un te, tā kā nav starptautiskas varas, kam būtu šī civi-lizatora funkcija, jebkurai nācijai, kas to grib un var, ir tiesība un reizēm pat pienākums atbilstoši saviem spēkiem uzņemties aizbildnību pār nekulturālo tautību, lai vestu to pa progresa un civilizācijas ceļu.»

Kā te lai nenāk prātā padomju valdības vadītāja

Ņ. Hruščova dedzīgā runa ANO Ģenerālās Asamblejas XV sesijā! Ņ. Hruščovs deva pienācīgu pretsparu kolonizatoriem, kas pretendē uz civilizatoru lomu. Viņš teica: «Tautas, kurām kolonizatori tiecas iepotēt «civilizāciju», zina, ka tāda «iepotēšana» maksā viņu brāļiem dzīvību. Vajag enerģiski noraut masku kolonizatoriem un atsegt īsto seju tiem, kuri verdzībā pakļautajām zemēm atnesuši slimības, nabadzību, badu un nāvi. Nedrīkst ļaut kolonizatoriem arī turpmāk maskēties ar melīgām frāzēm par «palīdzības sniegšanu» un par «pievēršanu civilizācijai», par to, ka koloniju tautas taču vēl neesot nobriedušas pašpārvaldei. Nē, nevis civilizāciju viņi grib iepotēt, viņi tiecas, tāpat kā agrāk, izmantot koloniju tautu lēto darbu un arī turpmāk ekspluatēt šo zemju bagātības, iedzīvoties un aptaukoties uz apspiesto tautu aplaupīšanas rēķina. Visas tautas pašas var pārvaldīt savu zemi, tām vajag tikai dot šo iespēju.»[160]

Koloniālisma vēsture ir nepārtraukta drausmīgu noziegumu ķēde, seno kultūru un civilizāciju izpostīšana, veselu tautu iznīcināšana. Vai gan cilvēce var aizmirst, ka Āfrikas pakļaušanas laikā vairāk nekā 100 miljonu afrikāņu tika pārdoti verdzībā, nogalināti vai gāja bojā vergu tirgotāju kuģu smirdošajās kravas telpās?

Par visiem šiem kolonizatoru noziegumiem Romas pāvests un viņa kardināli labāk cieš klusu. Ko gan viņi varētu teikt? Arī uz viņiem taču gulstas krietna daļa atbildības par kolonizatoru izdarītajām ļaundarībām.

Nē, dieva vietnieks zemes virsū nejūt savā sirdī prieku, viņa dvēsele nelīksmo tādēļ, ka verdzinātās tautas padzen kolonizatorus un iekaro neatkarību. Minēsim, piemēram, vienu no Pija XII beidzamajām enciklikām «Fidei donum», kas veltīta misionāru darbībai Āfrikas zemēs un publicēta 1957. g. 21. aprīlī. «Mēs pievēršam jūsu uzmanību Āfrikai,» Pijs XII saka šai enciklikā, «brīdī, kad tā stājas uz mūsdienu civilizācijas ceļa un pārdzīvo, iespējams, savas eksistences vistraģiskākās dienas.»[161] Laika posmu, kad Āfrika nokrata koloniālās verdzības važas, Pijs XII uzskata par pašu «traģiskāko» tās vēsturē. Acīm redzot, no_Romas pāvesta viedokļa par pašu laimīgāko periodu Āfrikas vēsturē jāuzskata tas, kad kolonizatori nesodīti apspieda Āfrikas tautas.

Mūsdienās misionāriem Āfrikā esot jādarbojas ļoti «grūtos» apstākļos, sūdzas Pijs XII. Pēc Romas pāvesta vārdiem, grūti esot tāpēc, ka ne vienmēr kustību, kas nepieciešama iedzīvotāju labklājībai, vada gudri cilvēki.

Kā šajā, tā arī citās pāvesta enciklikās nav neviena vārda, kas nosodītu imperiālistus. Viss Romas virspriestera patoss, visa viņa atmaskojošā dedzība vērsta pret tiem, kas visnoteiktāk cīnās ar imperiālismu, — pret komunistiem.

«Mēs zinām, par nelaimi,» rakstīja Pijs XII, «ka ateistiskais materiālisms daudzos Āfrikas apvidos izplatījis ķildas un jukas, rīda vienas tautas un rases pret citām un izmanto pastāvošās grūtības, lai vilinātu ļaudis ar pievilcīgām mirāžām un kaisītu viņu sirdīs sacelšanās sēklu.»[162]

«Mēs atkārtojam afrikāņu tautām,» vēstīja Pijs XII, «savus nopietnos un svinīgos brīdinājumus, ko mēs sakarā ar to («ateistisko materiālismu». — J. L.) esam izteikuši savos daudzajos vēstījumos un aicinājumos visas pasaules katoļiem; mēs apsveicam viņu draudzes ganus, kas jau vairākkārt enerģiski brīdinājuši savas avis, ka no šiem viltus sludinātājiem draud briesmas.»[163]

1957. g. 27. septembn kādā no savām publiskajām runām Pijs XII nosodīja Āfrikas tautu nacionālās atbrīvošanās cīņu. Pijs XII apgalvoja, ka Āfrikas tautām draudot nevis imperiālisms, bet «ateistiskais materiālisms». «Sociālā, ekonomiskā un politiskā evolūcija,» viņš teica, «kas paātrinātā gaitā iespiežas daudzu Āfrikas tautu dzīvē, nenovēršami pakļauj tās neveselīgām ietekmēm, kam nākotnē var būt nopietnas sekas.»

Tādējādi Romas pāvests pretēji vispār zināmiem faktiem pasludinājis par Āfrikas tautu ienaidnieku nevis koloniālos spaidus, bet «ateistisko materiālismu». Raksturīgi, ka Pijs XII lieto tieši šo terminu cerībā, ka tas atstās uz ticīgajiem afrikāņiem lielāku iespaidu nekā «komunisms».

Bet Ziloņkaula Krasta bīskapi 1951. gadā paziņoja: «Tagadējos apstākļos, sekojot partijas direktīvām un visādi izmanoties, komunisti tiecas pakļaut savai kontrolei Āfriku, par ieganstu izmantojot arodbiedrību vienību un dažādu teritoriju jaunatnes brālīgu apvienošanos.

Attiecībā pret šo bezdievīgo komunismu, kas cenšas panākt, lai mēs to atzīstam par nacionālisma un neatkarības modinātāju, katoļu pienākums ir skaidrs:

1. Viņi nekādā ziņā nedrīkst sadarboties ar komunistiskiem elementiem, nedrīkst pārvērsties par to vairāk vai mazāk tiešiem propagandistiem.

2. Katoļiem savā dzīvē jāievēro evaņģēlija brālīgā un sociālā doktrīna. Tas būs labākais paņēmiens, kā anulēt apsūdzības rasismā, koloniālismā un «aizjūras tautu opija» izplatīšanā, — apsūdzības, kādas pret baznīcu izvirza marksisms.

3. Beidzot, katoļiem jāatceras un visiem jāpaziņo, ka kristīgās civilizācijas ietekmē Āfrikā pamazām pārvarēta verdzība, kanibālisms, cilvēku upurēšana, nebeidzamie cilšu kari un tamlīdzīgi kaitīgi paradumi. Tai pašā laikā baznīca prasa cieņu pret visu to vietējās tradīcijās, kas nav nesaraujami saistīts ar ticības maldiem.»[164]

Tāda ir Vatikāna politiskā programa mūsdienu Āfrikai. To var tikai apsveikt kolonizatori, kas, kā zināms, biedē ar komunismu Āfrikas tautas, kuras cīnās par neatkarību.

Ziloņkaula Krasta bīskapi aicina neaizmirst «kristīgās civilizācijas sasniegumus» kolonijās. Ar to kolonizatori plātās vēl šobaltdien. Ņ. Hruščovs tos pienācīgi atmaskoja no ANO Ģenerālās Asamblejas XV sesijas tribīnes. Vērsdamies pie to zemju delegātiem, kuras nometušas kolo-niālisma jūgu, padomju valdības vadītājs teica: «Cik gan gadsimtus kolonizatori nav izspieduši sviedrus un asinis, nežēlīgi ekspluatējuši jūsu tautas, nomākuši jūsu zemēs visu dzīvo. Tagad, kad viņiem vairs nav iespējams turpināt pie jums laupīšanas, varmācības un slepkavību politiku, viņi sevi iztēlo par jūsu labdariem. Viņi apgalvo, ka ar savu piedalīšanos koloniālajā sistēmā viņi tikai esot radījuši apstākļus jūsu zemju sagatavošanai uz neatkarību un pašpārvaldi. Bet tie ir meli, kurus saka laupītāji, zinādami, ka viņi ir laupītāji. Viņi tagad grib izdzēst savus ļaunos darbus no to tautu atmiņas, kuras tie žņauguši gadu simteņiem.»[165]

Pie baznīcas receptēm, kā cīnīties pret «ateistisko komunismu», jaunais pāvests Jānis XXIII pievieno vēl vienu: 1959. gada novembra enciklikā «Princeps pastojrum», kas veltīta katoļu garīdzniecības misiones darbībai Āfrikas un

Āzijas zemēs, viņš aicina misionārus dibināt «Katoļu rīcības» tipa klerikālas organizācijas, sagrābt savās rokās jaunās paaudzes audzināšanu un enerģiskāk izmantot modernos propagandas līdzekļus, lai pastiprinātu klerikāļu ietekmi uz vietējiem iedzīvotājiem.1

Tātad verdzināto Āfrikas tautu galvenais ienaidnieks nav kolonizatori, bet komunisti — to sludina Romas pāvests un viņa draudžu gani Āfrikā. Bet Āfrikā taču komunistu ir maz, kāpēc gan Vatikāns tik skaļi brēc par komunisma briesmām šai kontinentā?^ Lieta tāda, ka visus, kas cīnās pret koloniālismu, t. i., Āfrikas iedzīvotāju lielum lielo vairākumu, baznīcas kalpi uzskata par komunistiem vai komunistu propagandas «upuriem».

Apsūdzot komunismā visus patriotus, kas cīnās par neatkarību, — N. Hruščovs teica ANO Ģenerālās Asamblejas XV sesijā, — kolonizatori, paši to negribēdami, palīdz koloniju tautām nomest aizsēju, ar ko aizseguši cilvēkiem acis un aptumšo viņu apziņu, izplatot dažādās versijās melus par komunistiem. «Visas tautas sapratīs un drīz sapratīs, ka komunisti, komunistu partijas ir partijas, kas patiešām pauž tautu gribu cīņā par savu brīvību un neatkarību.»2

Tais gadījumos, kad katoļu baznīcas pārstāvji masu ietekmē spiesti sākt runāt par neatkarību, viņi to dara caur zobiem un ar tādām ierunām, kas padara pašu neatkarības ideju par neko. Aplūkosim dažus piemērus. «Mēs atzīstam,» saka Madagaskaras vikāri un apustuliskie prefekti saviem ticīgajiem, «ka pretenzijas uz neatkarību, kā arī jebkuri konstruktīvi pūliņi, kas uz to vērsti, ir pamatoti. Bet mēs jūs brīdinām no iespējamiem novirzieniem, it īpaši no naida, kam nav vietas kristieša sirdī.»3 Mdiet savus apspiedējus — tāds ir baznīcas kalpu padoms Āfrikas tautām.

Tanganjikas bīskapi un apustuliskie prefekti s=»ka: «Aizjūras koloniju ērai ātri tuvojas gals. Tā arī jābūt. Baznīca ar gandarījumu gaida brīdi, kad koloniju tautas pašas varēs noteikt savu likteni. Nākamie gadi var būt grūti un drausmīgi, jo visas bailes un visas cerības ir vienādā mērā attaisnotas.»4

1 «II Popolo», 29/XI 1959.

2 H. С. Хрущев, О внешней политике Советского Союза, т. 2. стр. 295.

3 «Informations Catholiques Internationales», l/II 1955, p. 21.

4 «L'Actualite religieuse dans le monde», Paris, l/II 1955, p. 19.

Tātad izturieties pret kolonizatoriem nevis ar naidu, bet ar mīlestību, neatkarība atnesīs pārbaudījumus un šausmas ... Varam iedomāties, kā nabaga koloniju vikāri un bīskapi bailēs klabina zobus, dzirdot vārdu «neatkarība». Vai pēc tam gan jābrīnās, ka ne Vatikāna draugi, ne tā ienaidnieki netic baznīcas kalpu deklarācijām par koloniju tautu neatkarības atbalstīšanu?

Vatikāns atbalstot koloniju tautu neatkarības kustību? Grūti ticēt, piezīmē franču buržuāziskais nedēļas izdevums «France Observateur». «Kad daži katoļu žurnālisti un publicisti un pat atbildīgi Romas kūrijas darbinieki runā, ka krāsaino tautu nacionālie centieni esot pamatoti, viņi it kā atvainojas Rietumu pasaulei: «Vajag taču tos atbalstīt, citādi tie pāries komunistu nometnē. Un tā būtu katastrofa tiklab jums, kā arī baznīcai.»»1

Nožēlojami un nepārliecinoši izskatās Romas pāvesta un garīdznieku tērpos ģērbušos viņa piekritēju aicinājumi koloniju zemju tautām doties cīņā pret komunismu, it sevišķi pēc tam, kad pasaules lielākās sociālistiskās valsts — Padomju Savienības pārstāvis Ņ. Hruščovs ANO Ģenerālās Asamblejas XV sesijā ierosinājis atzīt «Deklarāciju par neatkarības piešķiršanu koloniju zemēm un tautām». Deklarācijā prasīts: 1. Nekavējoties dot visām koloniju zemēm, aizbildnībā esošajām un citām teritorijām, kas pašas sevi nepārvalda, pilnīgu neatkarību un brīvību savu pašu nacionālo valstu celtniecībā saskaņā ar viņu tautu brīvi izteikto gribu un vēlēšanos. Koloniju režīms, koloniju administrācija visos veidos pilnīgi jālikvidē, lai dotu iespēju tādu teritoriju tautām pašām noteikt savu likteni un valsts pārvaldīšanas formas. 2. Likvidēt visus kolo-niālisma atbalsta punktus — piederošus un nomātus rajonus svešās teritorijās. 3. Visu zemju valdības tiek aicinātas attiecībās starp valstīm stingri un nelokāmi ievērot ANO Statūtu noteikumus un šo Deklarāciju par itin visu valstu vienlīdzību, suverēno tiesību un teritoriālās integritātes cienīšanu, nepieļaujot nekādas koloniālisma izpausmes, nekādas izņēmuma tiesības vai priekšrocības vienām valstīm par ļaunu citām valstīm.»2

Padomju valdības priekšlikumi likvidēt koloniālismu atstāja lielu iespaidu uz pasaules sabiedrisko domu, tos

1 «France Observateur», 15/VIII 1957.

2 //. С. Хрущев, О внешней политике Советского Союза, т. 2, стр. 347—348.

№

161

dedzīgi atbalstīja Āfrikas, Āzijas un Latīņamerikas zemēs, atbalstīja labas gribas cilvēki visā pasaulē. Komentējot šos priekšlikumus, Ganas prezidents Kvame Nkruma paziņoja: «Āfrikas valstu tautas un valdības teiks Hruščova kungam: paldies! Kolosāli spēcīgais trieciens, ko viņš no Ģenerālās Asamblejas tribīnes devis koloniālismam, ir īsta palīdzība mūsu tautām un valdībām cīņā par brīvu Āfriku.»[166] Kamerūnas delegācijas vadītājs Š. Okala, griezdamies pie Ņ. Hruščova, sacīja: «Mēs jums pateicamies par pūliņiem, ar kādiem jūs aizstāvat mūsu brīvību. Mēs Āfrikas centrā zinām, ka mēs būtu zaudējuši ticību pat dievam, ja nebūtu PSRS.»[167]

Jā, godājamo Romas pāvest un vissvētie kardināli, nebūtu par ļaunu, ja jūs pienācīgi padomātu par šiem Okalas vārdiem. Tiklab tās tautas, kas nokratījušas kolo-niālisma jūgu, kā arī tās, kuras vēl arvien smok šai jūgā, novēršas no jums. Bet komunisti te nav vainīgi. Pārmetiet paši sev, jo, kā teikts «svētajos rakstos», — un tam mēs pilnīgi piekrītam, — ko sēsi, to pļausi.

KARDINĀLS RUGAMBVA KLUSĒ

Romas centrā, Spānijas laukumā, paceļas liela divstāvu ēka klasiskā stilā, un uz tās frontona rakstīts: «Propaganda Fidei» — «Ticības propaganda». Tas ir štābs, kur mīt «sarkanais» pāvests^168, Romas kūrijas visvecākās un visietekmīgākās kongregācijas — «Ticības propagandas» prefekts. «Sarkanais» (kareivīgais!) pāvests vada_daudzus^ tūkstošus lielo misionāru armiju, kas darbojas Āzijas, Āfrikas un Latīņamerikas zemēs.

Kādreiz starp misionāriem pārsvarā bija franči, vācieši un itālieši. Austrumos viņus protežēja Francijas diplomātiskie aģenti, un par to Vatikāns atbalstīja Francijas koloniālo politiku. Taču laiki mainās, tagad liela daļa misionāru ir amerikāņi un no finansu viedokļa pats ietekmīgākais un varenākais ir amerikāņu misionāru ordenis «Merinola».

Līdz 1960. gada sākumam «sarkanā» pāvesta posteni ieņēma kardināls Fumasoni-Biondi, gandrīz akls 86 gadus vecs sirmgalvis. Faktiski kongregācijas lietas līdz 1958. gadam pārvaldīja viņa vietnieks — kardināls Čelso Konstantīni, speciālists Ķīnas jautājumos, jo tur viņš bija pavadījis piecpadsmit gadu misionāra darbā. 1960. gadā Konstantini dievs pieņēma pie sevis, un viņa vietā Pijs XII iecēla amerikāņu kardinālu Striču. Šī iecelšana izraisīja lielu sensāciju Amerikas Savienotajās Valstīs, jo pirmo reizi visā katoļu baznīcas vēsturē tik augstā amatā Romas kūrijā tika iecelts amerikāņu kardināls. ASV prese, ar gandarījumu atzīmēdama lielo godu, ko Pijs XII parādījis amerikāņu kardinālam, tai pašā laikā uzsvēra, ka Striča iecelšana ir arī taisnīgs akts: ja jau ASV finansē misionāru darbību, tad tām šī darbība arī jāvada.[169]

Bet kardinālam Stričam neveicās. Tikko ieradies Romā, viņš smagi saslima. Drīz viņam amputēja roku, ko ar sevišķām baznīcas ceremonijām «apbedīja». Bet pēc neilga laika arī pats Stričs sekoja savai rokai uz labāku pasauli.

Vatikānā ir māņticīgi cilvēki. Daudzi prelāti sprieda tā: ja Stričs nomira, nepaguvis ieņemt kongregācijas «Propaganda» prefekta vietnieka posteni, tad, acīm redzot, dievs tas kungs nav gribējis, ka amerikānis (kardināls Fumasoni-Biondi nav ņemams vērā) vada misionāru darbu. Tāpēc būtu grēks pārbaudīt providences pacietību, joprojām izvēloties amerikāņu kandidātu. Drīz tika nolemts par kongregācijas «Ticības propaganda» prefekta vietnieku iecelt kardinālu Agadžanjanu, kura vārds jau minēts šās grāmatas lappusēs.

Arī paziņojumu par Agadžanjana jauno iecelšanu ASV valdošo aprindu prese uzņēma ar lielu gandarījumu. Lielā rakstā ar daiļrunīgu nosaukumu «Dižumam lemtais kardināls») amerikāņu monopolu orgāns — avīze «New York

Times» atzīmēja, ka «kardināls Agadžanjans... patlaban vislabāk pazīst katoļu baznīcas stāvokli Padomju Savienībā»[170]. Tai pašā avīzes numurā tās korespondents Romā Hofmanis rakstīja: «Agadžanjans dzimis Krievijā, un viņš ir komunisma eksperts. Kā norāda Romā, pāvests devis priekšroku viņa kandidatūrai misionāru darbības vadītāja amatam, jo uzskata kardinālu Agadžanjanu par sevišķi kvalificētu cīņai ar komunisma briesmām misionāru rajonos Vidējos Austrumos, Āfrikā un Āzijā.»[171] Hofmanis atzīmēja, ka Agadžanjans saviem mērķiem varēs izmantot ne tikai ap 100 000 misionāru šais raionos, bet arī desmitiem tūkstošu viņam pakļautu katoļticīgu armēņu, kas izkaisīti pa visu kapitālistisko pasauli.

Drīz pēc jaunā pāvesta Jāņa XXIII ievēlēšanas Agadžanjans devās inspekcijas braucienā pa Tālo Austrumu zemēm. 1958. gada 5. decembrī viņš Filipīnu salās Manilā atklāja dienvidaustrumu katoļu episkopāta konferenci, kurā piedalījās 96 bīskapi no Japānas, Indijas, Taizemes, Malajas, Ceilonas, Birmas, Indonēzijas un citām Āzijas zemēm.

Par ko «svētie tēvi» apspriedās Manilā? Varbūt viņi domāja par to, kādu palīdzību bagātā katoļu baznīca var sniegt vāji attīstītajām zemēm viņu cīņā par ekonomisko un politisko neatkarību, viņu cīņā pret imperiālismu? Nē, ne jau par to runāja Manilā sapulcējušies katoļu abati un mācītāji. Viņi bija ieradušies Filipīnu galvaspilsētā nevis tādēļ, lai apspriestu kristīgās žēlsirdības jautājumus, un pat ne tādēļ, lai disputētu par kādu reliģisku tematu, bet gan lai izstrādātu plānu cīņai pret komunismu. To pasaulei pavēstīja kardināla Agadžanjana padomnieks monsin-jors Tercariols, kas 1958. gada 10. decembrī preses pārstāvjiem paziņoja: «Tālie Austrumi ir liesmās. Komunisms izraisa neapmierinātību un sociālu netaisnību, un mūsu pienākums ir parādīt izeju no stāvokļa, kāds radies.»

Tātad katoļu baznīca aicina doties karagājienā pret komunismu, ko tā apsūdz par to, par ko īstenībā vainojami kolonizatori, un proti: par sociālo netaisnību, kas valda^Dienvidrietumu Āzijas zemēs. Un tas notiek tagad, kad Āzijas un Āfrikas tautas atbrīvojas no imperiālistiskā jūga un pirmo reizi kopš daudziem gadsimtiem sāk patstāvīgi veidot savu dzīvi, bet imperiālistiskās lielvalstis ar

bruņotu intervenciju, ar uzpirkšanu, draudiem un visvisādām intrigām pūlas noturēt savas pozīcijas šais kontinentos, izlikdamās cīnāmies pret komunismu. Kā intereses tad te aizsargā «svētā baznīca»? Šai jautājumā divu domu nevar būt — imperiālistu intereses.

1959. gada martā Agadžanjans devās jaunā ceļojumā uz Austrumiem. Par šo braucienu Karlo Falkoni rakstīja: «Agadžanjana brauciens vispirms bija misionāriska rakstura izlūkošana ... Bet tai pašā laikā tas bija arī kaut. kas vairāk, un proti: atklāta un kareivīga pasludināšana, ka naidīgi jāizturas pret komunismu ne vien reliģiskajā, bet arī politiskajā ziņā. Viņa apmeklēto zemju izvēle jau liecina pati par sevi: Vjetnama, Taizeme, Formoza, Koreja un Japāna. Te vēl jāpiebilst, ka kongregācijas «Ticības propaganda» prefekta vietniekam ne vien bija ievērības cienīgas tikšanās ar augstākajiem vietējās politiskās varas pārstāvjiem, bet gandrīz visās zemēs tas bija arī oficiāls valdības viesis.»[172]

Par brauciena oficiālo ieganstu noderēja pāvesta Jāņa XXIII Agadžanjanam dotais uzdevums kā pāvesta legātam piedalīties «svētās» Marijas vārdā nosauktajā kongresā Saigonā. Saigonā kongregācija «Ticības propaganda» sasauca Malajas, Indonēzijas, Korejas, Laosas, Kambodžas, Taizemes, Filipīnu un Ķīnas apustulisko delegātu, bīskapu un apustulisko vikāru apspriedi. Tādējādi Agadžanjans varēja atjaunot sarunas, kādas tas bija sācis ar viņiem Manilā 1958. gada decembrī.

Saigonas lidostā Agadžanjanu sagaidīja visi valdības ministri ar prezidentu Ngo Din Djemu, kas pēc tam vairākkārt tikās ar kardinālu.

Taivanā Agadžanjans uzturējās astoņas dienas — tikpat, cik Dienvidvjetnamā. Kādā no savām publiskajām runām, 3. martā, Agadžanjans teica, ka viņš ar bažām domājot par ĶTR milzīgo teritoriju, kur katoļu baznīca ciešot «šausmīgas mokas». Tomēr Agadžanjans bija spiests atzīt, ka daļa Ķīnas garīdznieku izsakās par Tautas valdības atbalstīšanu. «Tiem, kuri patiesi mīl Kristu un baznīcu,» teica Agadžanjans, «visvairāk apbēdina sirdi to baznīcas dēlu svārstīšanās, kuri, baidīdamies no mokām, mūžīgo svētlaimi ziedo laicīga goda dēļ, atsakās no cīņas un pakļaujas ienaidniekam.»

Tādas pašas provokatoriskas runas viņš teica ari Dienvidkorejā. Korejas aerodromā, kur viņu bez bīskapiem, diplomātiem un augstām civilpersonām sagaidīja arī trīs ministri — ārlietu, iekšlietu un izglītības ministrs, Agadžanjans teica: «Esmu jums atvedis svētā tēva Jāņa XXIII mīlestības apliecinājumus korejiešu tautai, kas cīnās par taisnīgu brīvību.» Trīs dienas vēlāk, teikdams runu katedrālē, kur bija arī republikas viceprezidents Tjan Mens, Agadžanjans sacīja: «Manas domas pievērstas daudzajiem ticīgajiem, kas dzīvo jums kaimiņos un tiek drausmīgi vajāti. . . Lūgsim kopā dievu par viņiem, kā arī par brāļiem Eiropā, kuri atrodas tādos pašos apstākļos. Lūgsim dievu arī par to, lai jūsu ticība iemantotu debesu svētību, un vispirms par Korejas apvienošanos.» Nākamajā dienā Agadžanjans apmeklēja Li Sin Manu un pāvesta vārdā pasniedza viņam zelta medaļu. Tādu pašu medaļu Agadžanjans pasniedza Ngo Din Djemam, Čan Kai-ši un imperatoram Hirohito.[173]

Agadžanjana cītību augstu novērtēja Jānis XXIII. I960, gadā, kad nomira kongregācijas «Propaganda» vadītājs Fumasoni-Biondi, viņa vietā iecēla «komunisma ekspertu» kardinālu Agadžanjanu.

Pa to laiku, kamēr Agadžanjans braukāja pa Āzijas zemēm, izdalīdams pāvesta ordeņus, viņa draugs — eminence Tiserāns devās saviem gadiem nogurdinošā braucienā pa Āfrikas zemēm. Tiserāns apmeklēja Tunisiju, Libēriju, Etiopiju un citas Āfrikas neatkarīgās valstis un apbraukāja Francijas, Anglijas, Portugāles, Beļģijas un Spānijas kolonijas, inspicēdams un instruēdams vietējos misionāru posteņus.

Tas nebija viegls darbs. 40% visujcatoļu misionāru — ap 100 000 cilvēku! — taču darbojas Āfrikā. Tur iznāk ap 200 avīžu un žurnālu, ko izdod misionāri.[174]

Daudzos Āfrikas rajonos katoļu misionāriem pakļauta visa skolu sistēma. Tai pašā Beļģijas Kongo līdz 1954. gadam tikai misionāriem bija tiesība vadīt skolas. Vēl šobaltdien viņiem ir šādas tiesības Angolā un Mozambikā. Angolā koloniālie varas orgāni bez tam uztur misionāru vajadzībām divas radiostacijas, bet Kongo kolonizatori subsidē vietējo misionāru radiostaciju un baznīcas universitāti Lovaniumā. Tikpat dāsni katoļu misionāriem Āfrikas kolonijās palīdz franču un angļu varas orgāni. Tā, piemēram, angļu varas orgāni uztur daļēji uz sava rēķina 350 misionāru skolas Bazutolendā un 1500 skolas Ugandā. Pats par sevi saprotams, ka kolonizatori nesniegtu misionāriem šādu atbalstu, ja nebūtu pārliecināti, ka misionāru darbība ir viņiem izdevīga.

Taču, par spīti visiem misionāru pūliņiem, 1957. gadā, pēc oficiālām baznīcas ziņām, Āfrikā bija tikai ap 18 milj. katoļu (kristīto), t. i., ap 8% visu šā kontinenta iedzīvotāju. Vēl mazākus rezultātus katoļu baznīca guvusi Āzijā, kur misionāru 400 gadu ilgās darbības rezultātā tikai 2—3% iedzīvotāju pārgājuši katoļticībā.

1951. gadā Pijs XII izdeva speciālu encikliku «Evangelii praecones», kurā ierosināja «iedzimtizēt» katoļu baznīcu Āfrikā, lai padarītu to plašiem vietējo iedzīvotāju slāņiem vairāk pieņemamu. Šai enciklikā Pijs XII apgalvoja, ka '(baznīca nekad nav izturējusies pret pagānu doktrīnām ar nicināšanu un nievām, pareizāk sakot, tā attīrījusi šīs doktrīnas no kļūdām un no visādiem sārņiem, bet pēc tam devusi tām savu svētību un darījusi tās cildenas ar kristīgo gudrību. Gluži tāpat arī pagānisko mākslu un kultūru, kas dažos gadījumos sasniegušas ļoti augstu pakāpi, baznīca uzņēmusi labvēlīgi, attīstījusi tās ar lielu cītību un novedusi līdz tādai uzplaukuma pakāpei, kādu tās pagātnē nekad nav sasniegušas. Tāpat arī baznīca nekad nav nosodījusi tautu vietējos paradumus un viņu tradicionālos institūtus, bet devusi tiem savu svētību. Mainīdama pagānu svētku formu un garu, baznīca tos izmantojusi, lai godinātu kristīgos mocekļus un slavinātu svētos sakramentus.»[175]

Pēc otrā pasaules kara Vatikāns atļāva noturēt dievkalpojumus vietējās afrikāņu valodās. Vatikāns ieceļ bīskapa amatā afrikāņu valdnieķeļu un burvju dēliņus. Visi līdzekļi labi, lai katoļu baznīcu padarītu afrikāņu aristokrātijas acīs pievilcīgu! Tā, piemēram, katoļu prese ziņoja, ka 1954. gada 12. decembrī baltais katoļu bīskaps Džozefs Vilens, pieciem baltajiem garīdzniekiem ceremonijā palīdzot, Nigērijas senās karaļvalsts galvaspilsētā kronējis vietējo melno valdnieku Allagou par Mindi dinastijas desmito karali. Romas pāvests nosūtījis jaunajam kara-im apsveikumu un apustulisko svētību un novēlējis viņam ilgu un sekmīgu valdīšanu.[176]

Vatikāns beidzamajos gados forsē katoļu garīdzniecības «iedzimtizēšanu» Āfrikā. Tā, piemēram, 1923. gada visā Āfrikā bija tikai 159 garīdznieki no vietējiem iedzīvotājiem un 1939. gadā — 333, bet 1954. gadā to bija jau 1446 un 1957. gadā no 11 199 katoļu garīdzniekiem 1811 bija vietējie iedzīvotāji.[177] 1939. gadā pirmo reizi par bīskapiem iesvētīja divus nēģerus. Pēc 1957. gada datiem, Āfrikā bija 27 iezemiešu bīskapi un _arhibīskapi, un daži no tiem bija nēģeri. (Tai pašā gadā Āzijā bija 5553 iezemiešu garīdznieki^178.) Tas nav liels skaitlis, ja ņem vērā, ka Āfrikā ir vairāk nekā divi tūkstoši eparhiālās garīdzniecības pārstāvju — eiropiešu.

Taču visi šie Vatikāna manevri pagaidām nedod vēlamos rezultātus.

Nelolosim veltas ilūzijas, — atzīstas benediktīniešu mūks Dž. Mosmans, misionāru darbības speciālists, — Āzijā un Āfrikā katoļu baznīca vēl nav laidusi saknes. Atcerēsimies, ka tai vajadzēja pārvarēt daudzas šķelšanās un ķecerības, pirms tā nostiprinājās Eiropā.

Nē, misionāri, šie kolonizatoru uzticamie sargi, nevar tik vienkārši nodot savas lietas iezemiešiem un aiziet. Misionāriem jāpaliek, bet viņu darbības raksturam, pēc Vatikāna domām, jāmainās. «Lai gan zemes, kas nesen ieguvušas neatkarību, noraida Rietumu iejaukšanos savās lietās,» raksta Mosmans tālāk, «tām tomēr ir vajadzīgi inženieri un ārsti, kas tām varētu palīdzēt attīstīt rūpniecību un uzlabot sanitāro stāvokli.»[179]

Misionāri var gan paši būt inženieri un ārsti, gan arī tādus sagatavot savās mācību iestādēs. Citiem vārdiem sakot, misionāriem savai ietekmei jāpakļauj jauno zemju zinātniskā un tehniskā inteliģence, — tāds ir misionāru beidzamais izdomājums.

Bet vai šādu «apgaismes» darbu var veikt tradicionālie misionāri garīdznieku tērpos? Vatikāns apzinās, ka tādi misionāri ir sakompromitējušies vietējo iedzīvotāju acīs, tāpēc tas visādi attīsta un stimulē tā saucamo katoļticīgo laicīgo misionāru darbību. Laicīgie misionāri parādās Azi-

jas un Āfrikas zemes nevis kā sludinātāji, bet kā ārsti, ģeologi, meteorologi, lidotāji, tehniķi u. tml. Pirmais šādu Āfrikas laicīgo misionāru kongress notika Ugandā 1953. gada decembrī.[180]

Ar ko nodarbojas laicīgo misionāru apostolāta aģenti, to var spriest pēc šāda piemēra, kuram sekot aicina klerikālā prese. Bangi pilsētā (bijušajā Francijas Ekvatoriālajā Āfrikā) misionāru darbību pārzina laicīgs misionārs, kas ir vietējā meteoroloģiskā dienesta priekšnieks. Viņš vada paša noorganizēto sabiedrisko komisiju vietējo iedzīvotāju dzīvokļu apstākļu uzlabošanai. Viņš arī nodibinājis sabiedrisku komisiju izglītības izplatīšanai afrikāņu vidū, komisiju cenu un darba algas pētīšanai, sociālu pētījumu komiteju pie «Katoļu rīcības» un, beidzot, kristīgo arodbiedrību vietējo nodaļu.[181]

— Tas viss ir labi, — ziņoja kardināls Tiserāns pāvestam Jānim XXIII Agadžanjana klātbūtnē, — bet ar to vien ir par maz, vajadzīgi varonīgi pasākumi, jādara kaut kas teatrāls, ārkārtējs, neparasts, kaut kas tāds, kas pārsteigtu afrikāņu iztēli un satriektu pīšļos mūsu ienaidniekus komunistus. Es ierosinu iecelt par kardinālu nēģeri — un, jo ātrāk, jo labāk.

Jānis XXIII viltīgi pasmaidīja un jautājoši paskatījās uz Agadžanjanu.

Brītiņu klusējis, Agadžanjans teica:

— Ideja, protams, ir laba, bet diez vai tā patiks mūsu draugiem amerikāņiem.

Temperamentīgais eminence Tiserāns aizsvilās:

— Šie amerikāņi, lai dievs piedod viņu grēkus, novedīs mūs visus līdz katastrofai. Viņi ir tīrie zīdaiņi. Viņi domā, ka var komandēt Āfrikā tāpat kā savos dienvidu štatos. Bet pat viņi bija spiesti iecelt nēģeri Banču par valsts sekretāra vietnieku un pēc tam uzspieda to Hamaršeldam par palīgu. Ja svētais tēvs uzklausīs manu lūgumu un iecels nēģeri par kardinālu, tad nepaies ne pusgada, kad tie paši mūsu draugi amerikāņi slavēs svēto tēvu par viņa gudrību.

— Tādā gadījumā, — piezīmēja Agadžanjans, — vajadzētu uzņemt kardinālu kolēģijā arī japāni un filipīnieti, — tas nostiprinātu mūsu pozīcijas Tālajos Austrumos.

1960. gada martā Jānis XXIII iecēla par kardinālu 43 gadus veco nēģeru bīskapu Lorianu Rugambvu no Anglijas kolonijas Tanganjikas. Kardināla cepuri dabūja arī Tokio un Manilas (Filipīnās) arhibīskapi.

Šīs iecelšanas, it sevišķi Rugambvas iecelšanu, buržuāziskā un klerikālā prese paziņoja kā pasaules sensāciju. Romas pāvests tika izslavēts kā afrikāņu labdaris, apspiesto tautu draugs un aizstāvis. Sevišķi skaļi pāvesta gudrību daudzināja kardināli, visi, izņemot vienu, pašu svinību vaininieku — jaunizcepto kardinālu Rugambvu, kas klusēja vai nu aiz savas kautrības un bikluma, vai arī tāpēc, ka viņam nebija ko teikt sakarā ar šo viņam pašam tik svarīgo notikumu.

AFRIKĀŅI NORAIDA APSPIEDĒJU DIEVU

Uz afrikāņu garīdzniekiem stipru spiedienu izdara viņu draudžu locekļi, kas aktīvi piedalās nacionālās atbrīvošanās kustībā. Āfrikas katoļu vidū arvien lielāka kļūst neapmierinātība ar Vatikānu, kā arī ar misionāriem, kas arvien vairāk atmasko_ sevi kā kolonizatoru sabiedrotos.

Pauzdams daudzu Āfrikas katoļu noskaņojumu, viens no tiem — Isimangu 1956. gadā, vērsdamies pie misionāriem, rakstīja: «Es baidos, ka baltie, sākdami mūs mīlēt, atklās, ka mēs tos ienīstam.»1

Tieši par to tagad jāpārliecinās Romas pāvestam un viņa kardināliem, kas gandrīz vai ik dienas apliecina afrikāņiem savu nesavtīgo mīlestību.

1957. gadā Parīzē iznāca krājums ar virsrakstu «Melnie garīdznieki uzdod jautājumus»2. Kas tad satrauc «melnos» garīdzniekus nozīmīgajā laikmetā, kad Āfrikā sabrūk kolo-niālisms un rodas neatkarīgas valstis?

1 «Informations Catholiques Internationales», 1 /II 1957, p. 8.

2 «Les pretres noirs s'interrogent», Paris, 1957.

Minētā krājuma ievadā afrikāņu garīdznieki saka: «Pārāk ilgi mūsu problēmas risinātas mūsu vietā, bez mums un pat pretēji mums.»[182]

Līdz šim eiropieši, kā izsakās garīdznieks Žcrārs Vi-sents, «gribēja iznīcināt visu nēģerisko, afrikānisko ar ieganstu, kaitam visam neesot cilvēciskas vērtības un tas aizkavējot Āfrikas attīstību»[183].

Misionāri uzskata afrikāņus par bērniem, bet sevi par viņu aizbildņiem, apgalvo afrikāņu garīdznieki R. Dose un R. Sastrs. «Bērnam ir jāpakļaujas. Pietiekami zīmīgi tas, ka klēra misionāri savās sarunās ļoti iecienījuši lēnprātības tematu. Kādā afrikāņu semināristu sapulcē Romā kāds eiropiešu garīdznieks paziņoja, ka «attīstīts» afrikānis esot pārāk lepns un tam vajagot ņemt eiropiešus par lēnprātības paraugu.»[184]

Vēl atklātāk izsakās garīdznieks Menars Hegba: «Uzmanīgi vērotāji ar bažām atzīmē, ka daudzi afrikāņi izturas pret kristiānismu naidīgi un ar dabisku neuzticēšanos .. .»[185]«Līdz ar nacionālistiskās kustības pieaugumu,» atzīmē Hegba, «liksies, ka kristiānisms ir importa produkts un imperiālisma aģents.»

«Vai var ignorēt,» turpina Hegba, «tādus afrikāņu izteicienus par katoļu garīdzniekiem kā: «Jēzus bija baltais. Marija bija baltā; dievs apmeklēja tikai baltos; nēģeri nenonāk paradīzē; baltie nogalinājuši savu brāli, tas uz mums neattiecas.»»[186] Afrikāņi neuzticas Romas pāvestam. Tie saka: «Viņš nosodījis tirdzniecību ar dzīvo preci, bet nekad nav nosodījis tirdzniecību ar nēģeriem; viņš deva savu svētību fašistu karaspēkam, kas uzbruka moceklei Etiopijai; viņš izturas vienaldzīgi pret rasu vajāšanām Amerikas Savienotajās Valstīs un Dienvidāfrikā.»[187]

Citēdams šos vārdus, Hegba secina, ka tie «pildīti ar dinamītu» Āfrikas nākotnei. Protams, runa nav par Āfrikas nākotni, bet par kolonizatoru un katoļu baznīcas nākotni Āfrikā. Minētie afrikāņu garīdznieku izteicieni liecina, ka afrikāņi, kas modušies politiskajai dzīvei, uzskata katoļu baznīcu par svešķermeni, par baltā cilvēka — kolonizatora reliģiju, kura sankcionējusi apspiešanu un verdzību.

Citētā grāmata nav izņēmums.

Aplūkosim kaut vai šādu epizodi. Parļzē mācās diezgan daudz katoļticīgu studentu no Melnās Āfrikas. Viņu lielākā daļa ir bijušie misionāru audzēkņi. Viņu «garīgo labklājību» pārrauga Žozefs Mišels, pieredzējis jezuīts, kas ilgus gadus bijis misionārs Āfrikā. Savos katoļu žurnālu slejās publicētajos rakstos un runās Mišels visādi centās viņa aizbildnībā esošos katoļticīgos afrikāņus pārliecināt, ka katolicisms esot viņu patiess un uzticams draugs. Baznīca, teica Mišels, vienmēr uzskatījusi koloniālo kundzību par pagaidu parādību, kam jānoved pie patstāvības. Tieši tagad katoļu baznīca atzīst, ka koloniju tautas sasniegušas tādu attīstības līmeni, ka tām jādod neatkarība.[188]

Vai jezuīta Mišela glaimīgās runas sasniedza kāroto mērķi? Nē. Par to mūs pārliecina viņa aizbildnībā esošo studentu deklarācija, kas 1957. gadā Parīzē publicēja Melnās Āfrikas katoļticīgo studentu žurnālā «Tam-tam». «Mums sāpīgi teikt,» raksta katoļticīgie afrikāņu studenti, «un mūs pārsteidz tas, ka brīdī, kad iet bojā netaisnīgā un nežēlīgā koloniālā sistēma, daļa katoļu joprojām doma, ka attiecības starp eiropiešiem un afrikāņiem var pastāvēt tikai šās sistēmas ietvaros ...

Saskaņā ar mūsu kristīgo sirdsapziņu mēs, katoļticīgie afrikāņu studenti Francijā,

1) Svinīgi apstiprinām, ka, balstoties uz tautu pašnoteikšanās tiesībām, jāatbrīvo visas kolonijas, ieskaitot Alžīriju.

2) Nožēlojam, ka daži katoļi ar saviem rakstiem un vārdiem vai, plašākā nozīmē, ar savu ietekmi apgrūtina kolonizētajām tautām žēlsirdībā un mierā iegūt nacionālo neatkarību un joprojām bīstami jauc evaņģēlisko misiju ar koloniālo sistēmu.

3) Ar satraukumu paziņojam, ka tā saukto «Senegalas strēlnieku» izmantošana tādā koloniālā karā kā Alžīrijā mums izvirza nopietnu morālu’ problēmu, dziļi ievaino mūsu kristīgo garu un mūsu afrikāņu sirdsapziņu, rada naidīgu atmosfēru starp brālīgām tautām un ir pretrunā ar elementāro pienākumu — cieņu un taisnīgumu pret Āfrikas iedzīvotājiem.

4) Tātad prasām, lai visi, uz ko Āfrikā gulstas politiska, sociālā vai reliģiska atbildība, visiem speķiem veicinātu tik kaitīgas ļaunprātīgas rīcības izbeigšanu.»[189]

Šai jautājumā bijušās Franču Ekvatoriālās Āfrikas ievērojamais katoļu darbinieks Diors izteicis tādas domas: «Tā kā kristiānisms ievēro rasu segregāciju pat baznīcās, tā kā tas sekmē un iedvesmo antinacionālismu, tam nav nekādu izredžu noturēties Melnajā Āfrikā. Nebūs nekāds brīnums, ja tas, ar koloniālismu saistīts, bieži vien ar to sajaukts, tiks iznīcināts reizē ar to pašu koloniālismu, un tam jānotiek jau rīt.»[190]

Te ir ko pārdomāt. Patiesi, lasot tādas deklarācijas, ko rakstījuši, šķiet, katoļu baznīcai visuzticamākie cilvēki, gūstam pārliecību, ka kolonizatoru un reizē ar tiem arī viņu sabiedroto — misionāru stunda Āfrikā ir situsi.

Šo faktu savā grāmatā atzīst arī «baltais» franču katoļu darbinieks L. P .Ožulā, kas vairākus gadus strādājis Francijas kolonijās Āfrikā. Ožulā grāmata «Āfrika šodien», kas izdota Parīzē 1958. gadā, sacēla lielu troksni Francijas klerikāļu aprindās. Ožulā uzskata katolicisma panākumus Āfrikā par iluzoriem. «Evaņģelizācijas pirmo dekādu entuziasms krītas,» atzīmē Ožulā, «taču tam nevajag radīt mūsos izbrīnu, tieši otrādi, kristīgie, kurus misionāri audzinājuši ar mīlestību, bet kurus dzīve katru dienu atbrīvo no baznīcas ietekmes, vairs neslēpj savu neapmierinātību ar kristiānisma ieguldījumu afrikāņu garīgās pasaules attīstīšanā.»[191]

«Mēs pārmetam misijām, ka tās mūs gatavo debesu dzīvei, it kā zeme nepavisam neeksistētu.»[192] Ožulā uzskata, ka šie kāda afrikāņu ārsta vārdi ir tipiski katoļticīgajiem afrikāņiem.

Tālāk Ožulā atzīmē, ka afrikāņu kristieši atrodas nevis savu zemju attīstības priekšgalā, bet aizmugurē, velkas līdzi astē.[193]

«Āfrikas evaņģelizācija norisinājās reizē ar koloniju iekarošanu,» raksta Ožulā. «Patiesības labad jāatzīst, ka baznīca reizēm palīdzējusi koloniālajam režīmam un to atbalstījusi, uzskatīdama, ka tas nepieciešams, lai valdītu miers un izplatītos labklājība (?). Bieži tas baznīcai bijis izdevīgi, jo kolonizācija veicināja misionārisma ieviešanos un izplatīšanos Āfrikas kontinentā. Tā bieži saņēmusi (no kolonizatoriem. — J. L) subsīdijas savām skolām, uzņēmumiem un baznīcām.

Ja mēs nebaidītos paradoksa, varētu pat rakstīt, ka katoļu baznīca saviem mērķiem izmantojusi koloniālisma ļaunprātības, izspiešanu un netaisnību . . . Tādējādi daži slikti ticīgie, kuru rokās bija koloniālā vara, varēja lepoties ar to, ka veicinājuši evaņģēlija izplatīšanos.»[194] [195]

Ožulā atgādina, ka koloniju varas orgāni «apvaldījuši» misionārus, ka kara laikā misionāru klusēšana par kolonizatoru ļaundarībām izskaidrota kā baznīcas solidaritāte ar koloniju varas orgāniem, jo vairāk tāpēc, ka Francijā ievērojami katoļu darbinieki ar teoloģiskiem argumentiem attaisnoja imperiālistu «tiesību» uz koloniāliem iekarojumiem. Tas viss jāizlabo, tad baznīca atplaukšot, apgalvo Ožulā.

Bet vai misionāri, kas gadu simteņiem atradušies kolonizatoru kalpībā, var mainīt, tā sakot, savu dabu un pārvērsties no vilkiem par avīm?

RŪGTA ATZĪŠANĀS

Uz šo jautājumu mēģina atbildēt jau minētais bene-diktīniešu mūks Dž. Mosmans ietekmīgajā Beļģijas katoļu žurnālā «La Revue Nouvelle».

1957. gadā publicētajā rakstā «Misionāru darbības psiholoģiskie nosacījumi» Mosmans brīdina, ka katoļu baznīcu padzīs no kolonijām kopā ar imperiālistiem, ja tā neizteiksies par neatkarību. Nevajag aizmirst, atgādina Mosmans, ka «stāvokli sarežģī tas neapšaubāmais (savā laikā dabiskais) fakts, ka politiskā ekspansija (Eiropas lielvalstu. — J. L.) un misionāriskā evaņģelizācija viena otru atbalstīja. Valdības bija laimīgas, ka varēja misionārus uzskatīt par saviem uzticības vīriem. Misionāri savukārt saņēma no Rietumu kolonizatoriem morālu un bieži vien arī materiālu atbalstu. Šis savstarpējais atbalsts pašreizējos apstākļos ir mantojums, no kura grūti tikt vaļā. Tas spiež misionārus jo kategoriski norobežoties no Rietumu valstu interesēm un uzsvērt vietējās hierarhijas nozīmi...»?

Benediktīnietis Mosmans nolēmis, ka pašreiz nav vajadzības izlikties un nav arī kā priekšā to darīt. Visi jail sensenis zina, ka katoļu baznīca savu misionāru personā bija imperiālistu instruments kolonijās, un labāk par citiem to zina tautas, kas atrodas zem kolonizatoru papēža. «Rezultātā, un tas ir visļaunākais,» godājamais benedik-

tīnietis vaļsirdīgi izsakās tālāk, «misionāru zemju politiskā atbrīvošana, lai arī kādā ceļā tā notiktu, bieži noved tiktāl, ka pār bortu aizlido ne tikai kristiānisma Rietumu formas, bet arī pats kristiānisms, kas tiek uzskatīts par importa priekšmetu.»[196]

Kā atzīmē Mosmans, misionāriem Kongo ir tie paši mērķi, kas citiem kolonizatoriem, — viņi drīzāk ir «varas orgānu aģenti» nekā «baznīcas pārstāvji». Vietējie iedzīvotāji izturas pret misionāriem arvien naidīgāk. Jau sen plaši izplatījies izteiciens: «Kaitīgs kā mācītājs.» Stāsta, ka kristīgie kongojieši izvairoties iet grēksūdzē pie dažiem garīdzniekiem, jo šie garīdznieki esot koloniālo varas orgānu spiegi. Stāvoklis tāds, ka nesen uz Kongo atbraukušam garīdzniekam uzdots jautājums: «Vai tiešām misionāri vēl uzdrošinās braukt uz Kongo?»[197]

To pašu var teikt arī par Kamerūnu, kur, kā liecina kāds ietekmīgs katoļu žurnāls, «misionārus apsūdz, ka viņi esot sazvērestībā ar kolonizatoriem un darbojoties tiem par labu ... Misionāriem arī pārmet, ka tie nav pacēluši savu balsi pret vergu darbu, no kura tie pat guvuši labumu ... Viņiem pārmet, ka tie lietojot segregāciju, tiklab fizisko segregāciju — baznīcās, kā arī garīgo segregāciju, kas izpaužas divās morālēs: viena morāle attiecībā uz baltajiem, otra — attiecībā uz melnajiem . .. Bez visa cita viņiem pārmet «merkantilismu».»[198]

Mosmans no šiem faktiem pareizi secina: misionāru kustības krīze Āfrikā nav lokāla, bet tai ir dziļākas saknes. Tā ir daļa no krīzes, ko pēckara posmā pārdzīvo visa katoļu baznīca.

Mūsdienu kristīgā pasaule, saka Mosmans rakstā «Baznīca un mūsdienu Āfrika», pārdzīvo dziļu krīzi, kas līdzīga tai, kādu pārdzīvoja Romas impērija sava pagrimuma periodā. Bet Romas impērijas pagrimuma periodā kristiānisms bija atjaunināšanās avots, turpretī tagad tie, kas no malas vēro baznīcas darbību, var konstatēt noguruma un pagrimuma pazīmes. Pasaule sev izvēlas jaunus praviešus. Zinātņu progresa rezultātā cilvēks atmet dievu un pretendē uz valdīšanu pār pasauli. Arvien vilinošāka cilvēkiem liekas marksistiskā ideoloģija, kas pauž viņu cerības uz brīvību, brālību un taisnīgumu.

Nacionālisma mošanās koloniju tautās, turpina savu analīzi Mosmans, pastiprinājusi viņu pieķeršanos vietējās civilizācijas un kultūras formām, kas gandrīz pilnīgi

svešas kristiānismam, un tai pašā laikā mudina tās pretoties eiropiskajam domāšanas veidam, ar ko, pēc viņu domām, kristiānisms solidarizējoties. Te Mosmans sagroza faktus. Koloniju tautas, kas cīnās par savu atbrīvošanos, nostājas nevis pret «eiropisko domāšanas veidu», ar ko parasti domāts zinātnes un tehnikas progress, bet pret imperiālistiem, kas viņiem laupa šo progresu. Koloniju tautas kristiānismu identificē nevis ar zinātnes un tehnikas progresu, bet ar saviem apspiedējiem, kas koloniju ekspluatāciju vienmēr maskējuši ar pļāpāšanu par «atpalikušo» tautu iesaistīšanu kristīgajā civilizācijā. Ir pilnīgi dabiski, ka, aizstāvēdami kolonizatoru intereses, misionāri sagroza jēdzienus.

Bet nebūsim pārāk stingri pret mūsu autoru. Viņš patiešām cenšas atsegt katoļu baznīcas pašreizējās krīzes cēloņus. «Strādnieku un proletāriešu masu acīs,» Mosmans nobeidz savu analīzi, «baznīca ir kapitālisma sabiedrotā, krāsainajām tautām tā ir Eiropas kolonizatoru aģents, bet gudrajiem un zinātniekiem, kuru domāšana veidojas mūsdienu filozofijas un eksakto zinātņu metožu ietekmē, baznīca ir pēdējā palieka no viena savu laiku nodzīvojušo kultūru veida . . .»'

Mosmans citē vairāku baznīcas darbinieku izteicienus, kas apstiprina viņa secinājumus. Viņš, piemēram, min kāda afrikāņu bīskapa vārdus: «Mēdz teikt, ka mēs darinot kristiešus, bet dzīve mums tos atņemot. Cik tas ir pareizi! . .. Mēs esam spiesti atzīt, ka kristieši, kas simpatizē komunismam, nav ņemami vērā. Baznīca nevar paļauties arī uz kristiešiem, kas ir Vispārējās darba konfederācijas arodbiedrību biedri. Kāpēc? Tāpēc, ka viņi neuzticas baznīcai jautājumos, kas attiecas uz dzīvi.»[199] [200]

Taču Mosmans šos faktus min nepavisam ne tādēļ, lai pierādītu, ka baznīcai viss zudis. Nē, viņš apgalvo, ka baznīcai viss vēl priekšā, ka tā spēšot nosargāt un nostiprināt savas pozīcijas (vismaz bijušajās kolonijās un atkarīgajās zemēs); ja kristieši ne tikai sludinās labus darbus, bet tos arī darīs, tad tauta viņiem ies līdzi. Kristieši to varot darīt, apgalvo Mosmans.

Rakstā «Kristieši ir Āfrikas zemes sāls»[201] Mosmans izsakās, ka afrikāņu uzskati par kristiānisma vērtīgumu

«būs atkarīgi no palīdzības, kādu tas viņiem sniegs atbrīvošanās kustības izraisīto svarīgo problēmu risināšana . . . Šais Āfrikas nākotnei izšķirošajos brīžos galvenais ir, lai kristieši pārvērstos par «zemes sāli», lai viņi kļūtu par dvēseli visām ekonomiskajām, sociālajām, civilajām un politiskajām struktūrām, kas rodas un izplatās jaunajos nacionālajos veidojumos.»[202]

Kādēļ, kādā nolūkā? Efektīvākai cīņai pret komunismu, kas, pēc paša Mosmana atzinuma, aktīvi palīdz koloniju tautām. «Jāatzīmē,» viņš raksta, «ka līdz šim rietumu tautas (?) maz spējušas palīdzēt vāji attīstītajām tautām viņu attīstībā. Turpretī komunistiskās metodes neapšaubāmi ir daudz iedarbīgākas.» Mosmans noraizējies, ka tādā stāvoklī, kāds radies, katoļu baznīca Āfrikā varētu tikt izmesta pār bortu. Lai no tā izvairītos, viņš aicina baznīcu neizdarīt pagātnes kļūdas, nereklamēt savus sakarus ar imperiālistisko lielvalstu interesēm un akcentēt tīri reliģisko darbību. Šais apstākļos katoļu garīdzniecībai vajag «nesavtīgi, pacietīgi un neatlaidīgi» palīdzēt tiem, kas atbildīgi par šo zemju nākotni, un viņus iedvesmot. Citiem vārdiem sakot, baznīcai jāietekmē vadošo nacionālās buržuāzijas slāņu apziņa, tad tā būs «Āfrikas zemes sāls».

Daži misionāri, raksta Mosmans, aizmirst, ka Āfrikā notiek ārkārtīgi nozīmīgas sociālas un politiskas parādības: afrikāņi atbrīvojas, izplatās izglītība un medicīniskā palīdzība, sievietes kļūst brīvas. Un visas šīs derīgās un nepieciešamās pārmaiņas notiek nekristīgo ideoloģiju ietekmē. Mosmans jautā: kā tad pret šīm pārmaiņām izturas misionāri? Viņi nevis apsveic šīs pārmaiņas, bet ir to dēļ nobažījušies, jo domā, ka tās apdraud baznīcas intereses, un tāpēc viņi nostājas pret^ tām. Mosmans secina, ka tāda misionāru attieksme pret Āfrikā notiekošajām politiskajām un sociālajām pārmaiņām var novest baznīcu pie izolācijas un galu galā likvidēt tās ietekmi uz iedzīvotājiem.

Rakstā «Par īstu laicīgu kustību Āfrikā» Mosmans misionāriem ieteic radīt masveidīgu kristīgu laicīgu kustību cīņai pret baznīcai kaitīgu ideoloģiju^203. Pret kādu? Vai pret imperiālisma ideoloģiju? Nepavisam ne. Runa ir par to pašu «ateistiskā materiālisma» ideoloģiju.

Jāņem vērā, raksta Mosmans, ka mūsdienu afrikāņu inteliģence sastāv galvenokārt no autodidaktiem, kurus stipri ietekmē Āfrikas atbrīvošanās kustība un ideoloģija, kas veido cilvēces dzīvi pēc otrā pasaules kara.

Jāatzīmē tas fakts, pamāca Mosmans tālāk, ka «nekristīgās ideoloģijas bieži ir vilinošas, jo tās cīnās par cilvēces materiālo labklājību. Laikā, kad cilvēkiem jāpieņem lēmumi, radikālisms ir kārdinošs. Turklāt, tā kā afrikāņi ilgu laiku bijuši spiesti klusēt, tad nav brīnums, ka tagad viņi ieņem «kategoriskas» un galējas pozīcijas. Sastaptā pretestība viņus tikai nocietina. Baznīca nevar palikt vienaldzīga pret šo vareno atbrīvošanās straumi. Tai visiem spēkiem jāveicina afrikāņu progress visās nozarēs, bet tai arī jānosoda netaisnība un pārspīlējumi, bez tam jānovērš reliģiska novirzīšanās, kas nevar nekaitēt patiesai tautu labklājībai.»[204]

Beidzamā ieruna nenozīmē neko citu kā mēģinājumu uztiept afrikāņu nacionālās atbrīvošanās kustībai kātoju baznīcas reakcionāro ideoloģiju, t. i., pagriezt šo kustību atpakaļ. Tieši tā katoļu baznīcas nodomus arī novērtē afrikāņu sabiedriskā doma, un to spiests atzīt arī pats Mosmans. Viņš raksta: ja garīdznieki «nosodīs netaisnību un pārspīlējumus» un «novērsīs reliģisku novirzīšanos», tad viņi nokļūs neizdevīgā stāvoklī, tas viņus kompromitēs, jo «ļoti bieži viņu iejaukšanās, kaut arī pamatota, tiek vērtēta kā pierādījums, ka baznīca cīnās pret atbrīvošanos vai vismaz to bremzē»[205]. Stāvokli sarežģī vēl arī tas, ka lielākā daļa katoļu garīdznieku Āfrikā ir eiropieši. Ko tad darīt?

Vienīgā izeja, apgalvo Mosmans, esot — pieredzējušu misionāru vadībā gatavot politiskai darbībai laicīgos afrikāņus masu organizācijās, tādās kā «Katoļu rīcība». Mosmans uzsver, ka misionāriem kristieši vispirms jāsagatavo politiskai darbībai un tikai pēc tam jālaiž darboties politikā, jo «būtu muļķīgi mudināt kristiešus uz patstāvīgu darbību, viņus attiecīgi nesagatavojot: brīvībai (?) vajadzīgi pieaugušie, nevis zīdaiņi»[206]. Protams, var gadīties, ka pat pēc attiecīgas sagatavošanas laicīgie kristieši, kļuvuši par aktīviem politiskās dzīves dalībniekiem, var noiet no baznīcas norādītā ceļa, bet tādā riskā, pēc Mosmana domām, ir jāielaižas, jo citas izejas taču nav.

Tātad vispirms «Katoļu rīcība», katoļu arodbiedrības, pēc tam kristīgo partijas vai partijas, kas atrodas katoļu baznīcas ietekmē, — tāds ir Āfrikas katoļu baznīcas uzbrukuma stratēģiskais plāns.

Šā plāna mērķis ir skaidrs — piespiest pašus afrikāņus darīt melno darbu, ar ko līdz šim nodarbojās misionāri: cīnīties pret nacionālās atbrīvošanās kustību ar ieganstu, ka tā ir cīņa pret komunismu, bet misionāri pa to laiku paliks sānis kā savu paklausīgo avju iedvesmotāji un garīgie audzinātāji, kas nepiedalās «netīrajā politiskajā darbā». Kā tas notiks praksē, to jau tagad ar savu darbību rāda Āfrikas kristīgās arodbiedrības, kuru attīstībai pašreizējā posmā katoļu baznīca pievērš sevišķu uzmanību.

Klerikālā arodbiedrību kustība Āfrikas zemēs sāka augt pēc otrā pasaules kara, galvenokārt Francijas koloniālajos īpašumos un blakus esošajās teritorijās. Blakus klerikālajām arodbiedrībām radās franču Vispārējās darba konfederācijas arodbiedrības. Koloniju varas orgāni deva priekšroku kristīgajām arodbiedrībām, un viņu un baznīcas aizgādībā šīs arodbiedrības varēja iegūt zināmu ietekmi uz dažiem afrikāņu darbaļaužu slāņiem.

Taču drīz atklājās, ka kristīgo arodbiedrību vadītāji cīnās nevis par darbaļaužu interesēm, bet pret tām, cenzdamies sašķelt nacionālās atbrīvošanās kustību.

Nav brīnums, ka afrikāņi ar neuzticību izturas pret kristīgo arodbiedrību līderiem.

«Āfrikā,» paziņoja Girma — Melnās Āfrikas delegāts 1958. gadā no Vispasaules kristīgo arodbiedrību konfederācijas (VKAK) XIII kongresa tribīnes, «uzskata, ka tie, kas sastāv VKAK organizācijās, pieder pie veco kolonizatoru aprindām. Un patiesi, nav jābrīnās, zināmā mērā tas tā ir .. .»*

Lielu uzmanību baznīcas kalpi pievērš savas ietekmes izplatīšanai strādnieku jaunatnē; šim mērķim kalpo organizācija Strādnieku kristīgā jaunatne (JOC). 1956. g. septembrī Duālā (Kamerūnā) notika Strādnieku kristīgās jaunatnes pirmais visas Āfrikas kongress, un tanī runu teica tās dibinātājs beļģu abats Kardižins, kas aicināja jaunos afrikāņus atmest šķiru cīņu un doties karagājienā pret komunismu.

Baznīcas kalpu pūliņi nostiprināt savu ietekmi afrikāņu darba jaunatnē pagaidām nedod manāmus rezultātus. Par to var spriest pēc Marokas Kristīgās strādnieku jaunatnes vadītāja vārdiem, kurš 1957. gadā paziņoja: «Francijas kolonija mūs neatzīst. . . Bet mums radies tāds iespaids, ka arī marokāņi mums neuzticas pilnīgi.»^

1 «Labor» (franču izd.) № 5—8, Mai-Aoflt, Bruxelles, 1958, p. 112.

Baznīcas kalpu sociālā demagoģija mūsdienu Āfrikas apstākļos ir neienesīga lieta. «Baznīcas sociālā doktrīna ... pagaidām Āfrikā negūst vajadzīgo atbalsi,» atzīstas misionārs Lardiēns no Balto tēvu ordeņa. «Daudzi jautā: vai tad mūsu kristiānisms nav kolonizatoru, tirgoņu reliģija? ... Kā lai izskaidro pretrunu starp tā darbiem un uzskatiem? Sociālajam kristiānismam nav darbu, kas varētu pastiprināt viņa sprediķus.»[207] [208] Jāatzīst, ka ar misionāra Lardiēna muti runā pati patiesība.

PĀVESTS — MUHAMEDA PIEKRITĒJS?

Vatikāns koķetē ar musulmaņu garīdzniecību Āfrikas zemēs, lai nodrošinātu tās atbalstu cīņā pret progresīvo kustību.

Musulmaņi ir pārsvarā tā sauktajā Baltajā Āfrikā^209 un lielā Melnās Āfrikas daļā.

Musulmaņu reliģija diezgan ātri izplatās Melnajā Āfrikā. Daudzi tā saukto pagānu kultu piekritēji labāk pieņem islamu, kas nāk no kaimiņos esošajām Āfrikas zemēm, kur nacionālās atbrīvošanās kustība attīstīta sevišķi spēcīgi, nekā kristiānismu, kurš vietējo iedzīvotāju izpratnē ir balto reliģija, t. i.r viņu verdzinātāju reliģija.

Musulmaņi atzīst rasu vienlīdzību, un tas pievelk Melnās Āfrikas iedzīvotājus. «Beidzamajos 30 gados,» ar vilšanos konstatē kāds franču katoļu žurnāls, «islams Āfrikā guvis divreiz vairāk piekritēju nekā katoļu baznīca»[210], vienīgā kristīgo baznīca, kas var lepoties ar kādiem panākumiem mūsdienu Āfrikā. Kā liecina tas pats žurnāls, islamu tagad sauc par «nēģeru reliģiju».

Pagājušā gadsimta beigās sakarā ar arābu buržuāzijas attīstību un arābu iedzīvotāju antiimperiālistiskā noskaņojuma pieaugumu Ēģiptē radās tā sauktā musulmaņu modernistu kustība, kuras mērķis bija islamu atjaunināt un pielāgot arābu buržuāzijas vajadzībām. Modernistu ideologi bija Damals el Dins, afgānis, kas ilgi dzīvojis Ēģiptē (miris 1897. g.), un šeihs Muhameds Abdu (miris 1905. g.). Musulmaņu sabiedrisko domu sevišķi ietekmēja Abdu. Savās «Lekcijās par reliģiskā pasaules uzskata pārveidošanu islamā» Abdu apgalvoja, ka korāns nemaz neesot pretrunā ar mūsdienu civilizāciju, ka tas atzīstot zinātni un sociālo vienlīdzību un tāpēc varot kalpot par arābu sabiedrības sociālās atjaunināšanas programu. Abdu nostājās tiklab pret ortodoksālajiem musulmaņiem, kas akli turējās pie tradīcijām, kā arī pret visiem tiem, kuri musulmaņu reliģiju uzskatīja par galveno šķērsli arābu zemju «eiropizācijai»[211]. Šo pēdējo viedokli arābu sabiedriskajai domai neatlaidīgi centās uzspiest kristīgie misionāri, gan katoļticīgie, gan protestanti, kuru sakari ar imperiālismu bija pārāk acīm redzami, lai viņu viedokli varētu pieņemt arābu sabiedrības patriotiskās aprindas, kuru uzskatu paudējs bija Muhameds Abdu.

Vatikāna speciālists islama jautājumos jezuīts Guli-elmo de Vriess atklāti atzinis, ka «Eiropas koloniālisms aiz tuvredzīga egoisma visiem līdzekļiem ir kavējis reformis-tiskās kustības attīstību islamā, veicinādams un atbalstīdams visvairāk atpalikušos elementus, piemēram, reliģiskās brālības Marofkā. Koloniālo varas orgānu ietekmē vairākkārt par imamiem, muttijiem un kadijiem ievēlēti neapdāvināti un negodīgi cilvēki, ar kuru palīdzību islamā apspiesta jebkura atjaunināšanas tendence.»[212]

Abdu idejas stipri ietekmēja sabiedrības progresīvos slāņus Ēģiptē un citās arābu zemēs, lai gan neieguva atzinību oficiālajās aprindās, kas tolaik bija pārāk cieši saistītas ar imperiālisma spēkiem.

Par vienu no nacionālās buržuāzijas mēģinājumiem pielāgot musulmaņu reliģiju savām vajadzībām var uzskatīt arī 1928. gadā Ēģiptē radušos politisko kustību «Musulmaņu brālība», ko nodibināja šeihs Hasans el Banna^213. «Musulmaņu brālība» prasīja, lai korānu pasludina par arābu valstu pamatlikumu. Tā nostājās pret eiropiešu paradumiem, prasīja zemes reformu un Eiropas imperiālistu padzīšanu no arābu zemēm. «Musulmaņu brālības» lozungi bija pieņemami tiklab musulmaņu garīdzniecības un ar to saistīto feodālo un reakcionāro elementu konservatīvajām aprindām, kā arī daļai patriotiski noskaņotās jaunatnes, kas «Musulmaņu brālību» uzskatīja par spēku, kurš cīnās pret «kristīgo» imperiālismu. «Musulmaņu brālības» kustība plaši izplatījās Tuvo un Vidējo Austrumu zemēs.

Reakcionārie elementi centās «Musulmaņu brālību» vērst pret strādniekiem un pret komunismu un izbeigt tās antiimperiālistisko ievirzi. Taču Irānā «Musulmaņu brālība», ko vadīja muftijs al Kašani, enerģiski nostājās pret imperiālistu intrigām un atbalstīja naftas nacionalizāciju.

Vatikāna pārstāvji, tiekdamies visiem līdzekļiem nostiprināties Āfrikas un arābu Austrumu zemēs un nodrošināt sev šais rajonos imperiālistu atbalstu, apgalvo tiem, ka salīdzinājumā ar katolicismu islams neesot tik drošs šķērslis komunisma izplatīšanai. Mūsu jau citētais jezuīts de Vriess kādā no saviem rakstiem, kam ir provokatorisks nosaukums «Vai islams ir komunisma ienaidnieks?» izsakās: «Tas ir fakts, ka islamā ir vietas, kas formāli un principiāli sakrīt ar komunisma sociālo doktrīnu, un tas rada briesmas. Islamu var iztulkot komunistiskā garā, it īpaši tur, kur nav pietiekami spēcīgas autoritātes, kas to varētu nepieļaut.»[214]

Jezuītam de Vriesam sevišķas bažas sagādā musulmaņu jaunatnes simpātijas pret marksismu. «It sevišķi musulmaņu jaunatne,» viņš gaužas, «ir komunismam ļoti viegli ietekmējama un toties stiprāk, jo lielākā mērā tā atkāpjas no tradicionālā islama.» Viņam piebalso franču jezuīts Danielī. «Es šovasar biju Marokā,» viņš rakstīja 1957. gadā, «un mani pārsteidza, ka marokāņu jaunatnei marksisms patīk daudz labāk nekā tradicionālais islams.»[215] Tas pats jezuīts Danielī kādā citā vietā izsakās: «Mūsu nelaime ir nevis tā, ka aizjūras zemes atmet Rietumu civilizāciju, bet gan tā, ka tās šo Rietumu civilizāciju uzņem marksistiskās formās.»[216]

Katoļu hierarhijas rīcībā arābu zemēs ir vairākas iestādes musulmaņu sabiedriskās domas ietekmēšanai. Tādas iestādes ir Arābu literatūras institūts Iblas pilsētā Tunisijā (to vada Balto tēvu ordeņa mūki) un amerikāņa Martinsa vadītais benediktlniešu klosteris Tiumlilipā Ma-rokā. Klosteris periodiski sasauc tā dēvētās «tikšanās, kuras veltītas musulmaņu un katoļu savstarpējās saprašanās panākšanai» un ar kuru palīdzību arābu sabiedriskā doma tiek apstrādāta Vatikānam vēlamā garā.

Katoļu garīdzniecība Āfrikā aicina musulmaņus nenostāties pret imperiālismu, bet kopā ar katoļu baznīcu cīnīties pret komunismu. Kartāgas (Tunisijā) arhibīskaps Perens, piemēram, griezās pie musulmaņiem ar šādām runām: «Pūš sociālisma vējš, kas islamam tikpat bīstams kā Eiropai. Kristiešiem jāpalīdz saviem brāļiem musulmaņiem palikt uzticīgiem dievam, viņa baušļiem, lūgšanām ... Es mīlu musulmaņus no visas sirds.»[217] Ja paklausās katoļu baznīcas hierarhijas pārstāvjus Āfrikā, tad rodas iespaids, ka cīņā pret progresīvo kustību viņi gandrīz vai gatavi pieņemt islamu.

Ēģiptē jezuītu rediģētā katoļu avīze «Le Rayon d'Egyp-te» paziņo: «Visos vēstures pagriezienos krusts vienmēr apvienojies ar pusmēnesi un nodrošinājis nacionālo vienību.»[218] Ēģiptē 1957. gadā katoļu hierarhija atļāva arī katoļu skolās mācīt korānu.

Alžīrijā arhibīskaps Divāls aicina «Katoļu rīcības» biedrus stāties kontaktā un strādāt kopā ar musulmaņu buržuāziju, tieši ar buržuāziju, nevis ar tautu.[219]

Līdz pēdējam laikam tādā garā izteicās atsevišķi vietējie baznīcas hierarhijas pārstāvji, bet tagad par to raksta jau autoritatīvi Vatikāna orgāni. Vatikāna orgānā «La Civil-tā Cattolica» jezuīts de Vriess atklāti izsakās: «Lai gan mums ir domstarpības, mēs gribētu cerēt uz mierīgu un saprātīgu sadarbību ar islamu. Būtu vēlams, ka islams noslēgtu savienību ar Rietumu labākajiem spēkiem, lai glābtu tagad apdraudētās garīgās vērtības.»[220]

Vēl pavisam nesen katoļu teologi kategoriski apgalvoja, ka viņi ir islamam naidīgi. Un vai gan katoļu baznīca nav organizējusi krusta karus pret musulmaņiem, vai nav mēģinājusi viņus fiziski iznīcināt vai arī labākajā ga-dljumā ar varu piegriezt katolicismam? Bet tagad, ienīzdams komunistus un šā naida apstulbināts, Vatikāns ir gatavs apvienoties ar allaha piekritējiem cīņai pret sociālisma nometni. Tas viss pietiekami daiļrunīgi liecina, cik zemisks politisks oportūnisms piemīt Vatikāna vadītājiem, kas ir tik «augsti idejiski», «principiāli» un «nesamierināmi» pret nekatoļu ideologiem.

Kā tad arābu sabiedriskā doma izturas pret Vatikāna sirēnas dziesmām?

Par to var spriest kaut vai pēc debatēm starptautiskajā islama seminārā Lahorā (Pakistānā) 1957. g. janvārī. Seminārā piedalījās ievērojamākie islamisti no 32 zemēm. Kad kāds Safa Kulusi, Irākā toreiz valdošās Nuri Saīda kliķes pārstāvis, amerikāņu delegāta atbalstīts, aicināja musulmaņus apvienoties ar kristiešiem cīņai pret materiālismu un komunismu, semināra dalībnieki ar sašutumu noraidīja viņa priekšlikumu un aicināja musulmaņus uz vienību Bandungas garā un uz cīņu pret imperiālismu un koloniālismu. Ne mazāk zīmīgs ir arī tas fakts, ka Āzijas un Āfrikas zemju solidaritātes Kairas konference, kas norisinājās ar lozungu — cīnīties pret imperiālismu, noturēja sēdes islama universitātē Al-Azarā, šai musulmaņu reliģiskās kustības garīgajā centrā, un ka Al-Azaras universitātes vadība atbalstīja konferences pieņemtās rezolūcijas, kas aicināja pastiprināt cīņu par nacionālo atbrīvošanos un nosodīja imperiālistu manevrus Āzijā un Āfrikā, it īpaši tā saukto Eizenhauera-Dallesa doktrīnu.

Tātad musulmaņu sabiedriskās aprindas noraida Vatikāna aicinājumus doties kopējā krusta karā pret komunismu.

Katoļu baznīca atsakās saraut sakarus ar koloniālismu, kura dēļ tā spējusi iekļūt Āfrikā. Lai iztaptu kolonizatoriem, baznīca, izmantojot ieganstam cīņu ar komunismu, mēģina radīt jukas un šķelšanos nacionālās atbrīvošanās kustībā Āfrikā. Bet nacionālās atbrīvošanās cīņas pieredze māca afrikāņu tautām atšķirt īstos draugus no neīstiem. Āfrikas tautu neatkarības ienaidnieki piedzīvo neveiksmi pēc neveiksmes.

UN PĒRKONI NĀCA PAR KONGO...

Kongo! Vēl nesen apsolītā zeme starptautiskajiem monopoliem, kas sev ierīkojuši lapseņu midzeni lepnajos Briseles kvartālos, monopoliem, kuru akcijas pieder Beļģijas, Vācijas un Amerikas miljardieriem un Vatikāna prelātiem.

Kongo aizņem [221]/12 Āfrikas kontinenta un ir 17 reizes lielāka nekā Beļģija, kurai tā piederēja.

Neaprēķināmas ir Kongo bagātības: zinātnieki šo zemi sauc par ģeoloģijas brīnumu. Kongo teritorijā tiek iegūts 40% visa kapitālistiskās pasaules rādija, 70% kobalta un 60% urāna. Kongo provincē Katangā ir labākā vara rūda pasaulē. Tās krājumi aprēķināti uz 27 milj. tonnu. Tur koncentrēti arī ļoti lieli cinka, dimantu un daudzu citu derīgo izrakteņu krājumi.

Augsnes auglības ziņā nav zemes, kas varētu līdzināties Kongo. Beļģu profesors A. Žillē aprēķinājis: ja prasmīgi izmantotu lauksaimnieciskos resursus, Kongo varētu uzturēt vairāk nekā 1 miljardu iedzīvotāju! Beļģu kolonizatoru valdīšanas laikā Kongo 13 miljoni iedzīvotāju dzīvoja pusbadā un nabadzībā un viņus piemeklēja briesmīgas epidēmijas — miega slimība, lepra, tropu malārija. Vēl nesen Kongo nebija neviena kongojieša ar augstāko izglītību. Un tas arī pilnīgi saprotams, kolonizatori taču nebija ieinteresēti izglītības izplatīšanā vietējo iedzīvotāju vidū, lai gan savu atrašanos Kongo viņi mēģināja attaisnot ar to, ka nesot civilizāciju.

Skolu izglītību kontrolēja kristīgie misionāri, kas jaunajā paaudzē centās ieaudzināt verdzisku padevību kolonizatoriem.

Šķita, ka kolonizatoriem tiešām izdevies pārvērst Kongo par tādu pašu jezuītu vergturu valsti, kāda reiz bija Paragvajā.[221] Čehu ceļotāji. I. Hanzelka un M. Zik-munds, kas apmeklēja Kongo pēc otrā pasaules kara, rakstīja, ka Kivu ezera apkaimē viņi sastapuši grupu nēģeru. «Tiklīdz viņi ieraudzīja mūsu mašīnu, viņi tūdaļ apstājās, ātri noņēma nastas no galvas un nometās ceļos, lai mūs sveicinātu, zemu noliecot galvu. Tādā verdziskā, pazemojošā pozā viņi nekustēdamies gaidīja, kamēr mašīna pabrauks garām. Viņi pat neuzdrošinājās pacelt galvu.

Cilvēki...

Cilvēki — kā mēs! Cilvēki, kuru sejā ciešanas un pārmērīgais darbs plantācijās bija atstājuši dziļas pēdas.

Cilvēki savās pašu mājās, savā pašu zemē, vienā no visbagātākajām un visskaistākajām visā pasaulē ...

Tā droši vien Āfrikā izturējās nēģeri pirms gadu desmitiem, kad viņi pirmo reizi vaigu vaigā sastapās ar baltajiem. Ar mums šis gadījums notika pirmo un pēdējo reizi visā mūsu Āfrikas ceļojuma laikā tieši šeit, Beļģijas Kongo — zemē, kuras valdītāji tur melnos iedzīvotājus verdziskā padevībā, lai būtu vieglāk tos ekspluatēt.»[222]

To veicināja 3400 katoļu misionāru un 3700 mūķeņu, kas «audzināja» vietējos iedzīvotājus, no kuriem 5,5 miljoni bija katoļticīgi. Vatikāns augstu vērtēja katoļu misiju darbu Kongo. Vēl pirms pavisam nedaudziem gadiem kon-gregācijas «Ticības propaganda» orgāns — «Misionāru krusta karš» rakstīja, ka šīs misijas «ir vislabākās no visām, kādas jebkad pastāvējušas baznīcas vēsturē»[223].

Un tad no Kongo skaidrajām debesīm atskanēja pērkona dārdi... Kongojieši cēlās uz cīņu par neatkarību. 1959. gada janvārī Kongo galvaspilsētas Leopoldvilas iedzīvotāji sacēlās pret kolonizatoriem. Beļģu varas orgāniem ar ieroču spēku izdevās atjaunot «kārtību», bet leģenda par mierīgo Kongo, par kongojiešiem, kas mīlot savus apspiedējus, bija iznīcināta uz visiem laikiem.

Janvāra notikumi Kongo izgaisināja arī pasaciņu, ka kongojieši esot uzticami katoļu baznīcas dēli. Vietējo iedzīvotāju sašutums un dusmas vērsās ne tikai pret koloniālajiem varas orgāniem, bet arī pret katoļu misionāriem. Leopoldvilas «nekārtību» laikā tika pilnīgi izpostīta un daļēji nodedzināta «svētā Pētera» misija, tāds pats liktenis piemeklēja arī «svētā Pija X», «svētā Alfonsa», «svētā Franciska» un «svētā Gabriēla» misiju, kā arī «svētās Terēzes», «karaļa Kristus» misijas un citus sieviešu klosterus. Pavisam Leopoldvilā nopostīja 11 misijas un 7 misionāru skolas.[224]

Katoļu garīdzniecība bija spiesta atstāt kongojiešu apdzīvotos Leopoldvilas rajonus un pārcelties uz eiropiešu kvartāliem beļģu kolonizatoru bruņoto spēku apsardzībā. Katoļu misionāri baidījās no tautas dusmām, viņi zināja, ka lielākā daļa kongojiešu tos uzskata par imperiālistu rokaspuišiem. Tagad Kongo, kas gadu desmitiem bijusi kolonizatoriem paradīze, pārvērtusies viņiem par īstu elli.

Viiii dreb kardinālu priekšā — Kolumbijas prezidents Ljerass skūpsta roku Kolumbijas kardinālam, bijušais Brazīlijas prezidents Kubičeks skūpsta roku Brazīlijas kardinālam Lem me m

Kolonizatoriem steidzās palīgā pats Romas pāvests. Savā_radiorunā 1960. gada 5. jūlijā Jānis XXIII apgalvoja, ka Āfrika esot «dziļi reliģiozs» kontinents. Afrikāņi tā mīlot misionārus, teica pāvests, ka lūdzot, lai tie neatstāj Āfriku. Kādus afrikāņus domājis pāvests, grūti pateikt; zināms tikai Jtas, ka kolonizatori ir tie, kas visvairāk ieinteresēti, lai Āfrikā atrastos misionāri.

Kad kongojiešu tauta piespieda beļģu imperiālistus piekrist Kongo neatkarības pasludināšanai, buržuāziskā prese, tinti netaupīdama, daudzināja kristīgo demokrātu partijas vadītās Beļģijas valdības «cēlumu» un «altruismu». Taču drīz izrādījās, ka kristīgie «labdari» nepavisam nedomā atstāt «aplaimoto» zemi. Ķerdamies pie visvisādām provokācijām un apmelojumiem, beļģu kolonizatori mēģināja gāzt neatkarīgās Kongo likumīgo valdību, ko vadīja premjerministrs Lumumba. Viņi mēģināja atņemt Kongo bagāto provinci Katangu, izmantojot šim nolūkam kongojiešu tautas nodevēju marioneti Combi.

Kā zināms, beļģu kolonizatorus atbalstīja amerikāņu imperiālisti un to ietekmētie ANO ierēdņi. Kongojiešu tautas ienaidnieku pusē nostājās arī katoļu baznīca — sākot ar Romas pāvestu un beidzot ar misionāriem, kas darbojas Kongo.

Beļģijas klerikālā prese dienu no dienas aicināja asiņaini izrēķināties ar kongojiešiem. Katoļu partijas orgāns «Libre Belgique» kādā no saviem numuriem rakstīja: «Kongo iekarota ar šauteņu palīdzību; tāpēc būtu savādi, ja modernā armija tur nenoturētos ar reaktīvo lidmašīnu un lielgabalu palīdzību.» Pret neatkarīgo Kongo nostājās Itālijas, VFR un citu kapitālistisko zemju klerikālā prese. Un ANO Drošības Padomē Itālijas klerikālās valdības pārstāvis līda vai no ādas ārā, aizstāvēdams beļģu kolonizatoru intereses.

Kardināls Spelmans, šis kolonizatoru uzticamais ieroču nesējs, 1960. gada augustā Minhenē savā runā amerikāņu kareivjiem melīgi apgalvoja, ka «pasaules boļševisms» izraisījis krīzi Kongo. Vatikāna avīze «L'Osservatore Romano» no savas puses izplatīja muļķīgus izdomājumus, ka Kongo zemē varu sagrābuši komunisti; to pašu savos materiālos skandināja misionāru avīžu aģentūra «Fides», kon-gregācijas «Ticības propaganda» orgāns. «Fides» aicināja «Kongo jaunos līderus glābt Kongo no draudošā haosa un saprast, ka būs nepareizi vadīt Kongo pa postošo un vili-

nošo marksistiskās ideoloģijas ceļu». Vēršoties pie neatkarīgās Kongo vadītājiem, «Fides» viņus aicināja celt jauno dzīvi ar... dieva palīdzību! Tai pašā laikā «Fides» atzīmēja, ka misionāru audzēknis prezidents Kasavubu darīs visu iespējamo, lai eiropieši joprojām paliktu Kongo «dienestā», citiem vārdiem sakot, lai kolonizatori joprojām būtu noteicēji Kongo. Aģentūra «Fides» aicināja misionārus palikt uz vietas un «palīdzēt» kongojiešiem cīnīties pret «komunisma draudiem».

Pašā Kongo misionāri aktīvi palīdzēja kolonizatoriem. I960, gada 13. augustā Leopoldvilas bīskaps Žozefs Malula atklāti aicināja gāzt Lumumbas valdību. Malula apsūdzēja valdību «ateistiskā komunisma» izplatīšanā. Brīdī, kad beļģu kolonizatori tiecās kongojiešūs no jauna padarīt par saviem vergiem, bīskaps Malula apsūdzēja Lumumbas valdību, ka tā cenšoties padarīt kongojiešus par «kļūdu un melu vergiem», iztēlodama kolonizatoru darbību kā «lāstu un kā negodīgu cilvēka ekspluatāciju».

Misijās slēpās beļģu karavīri. Motivējot ar misionāru darbību, beļģi savas uzticības personas un spiegus pārvietoja no vienas vietas Kongo uz otru. Mūķenes nekautrējās slēpt pie sevis beļģu izpletņu lēcējus, kā to kādā preses konferencē paziņoja premjerministrs Lumumba.

Pulkvedis Džozefs Mobutu ir misionāru izaudzināts. Kā ziņoja Beļģijas katoļu avīze «La Relēve», Mobutu, kad tas 1958. gadā strādāja Pasaules izstādē Briselē, «ievēroja» pazīstamais jezuīts Gifenss, kas sāka viņu protežēt. Gifenss iedabūja Mobutu katoļu sociālo zināšanu skolā, kur viņš tika attiecīgi sagatavots.[225]

Katoļu baznīca atbalsta beļģu kolonizatorus, jo tā ir nesamierināma nacionālās atbrīvošanās kustības ienaid-niece, kā arī tāpēc, ka Kongo notikumi var skart viņas materiālās intereses. Katoļu baznīcai pieder starptautiskā konsorcija «Union Miniere du Katanga» un Beļģijas ekonomiku kontrolējošās spēcīgās finansu grupas «Sociētē Gēnērale Belgique» akcijas. Beļģu kolonizatori darbojas Kongo pēc šo imperiālistisko monopolu norādījumiem.

Lai gan tagad grūti nosaukt skaitli, kas rādītu, kādā mērā baznīcas kapitāli piedalās «Union Miniere» un «Sociētē Gēnēral» uzņēmumos, taču viena lieta ir neapšaubāma: baznīcas intereses Kongo nepavisam nav garīgas

intereses vien. Baznīcai Kongo pieder ar! 216 000 hektāru pirmšķirīgas apstrādājamas zemes. Vai gan tad jābrīnās, ka pāvests Jānis XXIII svētī kongojiešu tautas nodevējus?

Baznīcas kalpu naidīgo nostāju pret Kongo neatkarību atzīmēja premjerministrs Lumumba intervijā itāliešu avīzes «L'Unitā» pārstāvjiem 1960. gada augustā:

«Mēs nekad neesam cīnījušies pret katoļu reliģiju. Mēs cīnījāmies pret koloniālo režīmu. Attiecības starp mūsu tautu un misijām saasinājās tāpēc, ka dažas katoļu misijas pārvērtušās par centriem naidīgai propagandai pret kongojiešu nacionālo kustību. Bīskapi un garīdznieki ieņēma atbildīgus politiskus posteņus koloniālajā pārvaldes aparātā. Daži no viņiem pat nodarbojās ar propa-

gandu prcl nēģeriem. Es pats personīgi šai sakarā iesniedzu protestu augstākajai baznīcas hierarhijai, taču veltīgi. Tādējādi katoļu misijas izdarījušas daudzas kļūdas un zaudējušas mūsu tautas uzticību... Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, mēs uzskatām, ka mūsu nākamajai konstitūcijai vajadzēs skaidri un noteikti atzīt par pareizu baznīcas šķiršanu no valsts, lai darītu galu rīcībai, kāda notikusi koloniālā režīma laikā. Mēs esam par pilnīgu apziņas un kultu brīvības cienīšanu, tāpēc nevēlamies, ka baznīca iejauktos valsts lietās vai otrādi.»

Bet tāda politika nepavisam nav pa prātam baznīcas kalpiem, kas pieraduši pie kolonizatoru aizgādības. Tāpēc viņi atbalstīja dažādus kolonizatoru kalpībā esošos nodevējus. Apustuliskais legāts Kongo zemē, monsinjors Gastons Možaiskis-Perelli sarunā ar aģentūras «Associated Press» korespondentu paziņoja, ka kongojieši varot «brīvi elpot», kad pie varas ir tādi katoļi kā Ileo, Mobutu, Čombe un citi. Šo uzticamo katoļu baznīcas dēlu īstā seja tagad ir zināma visai pasaulei. Taisni viņi kopā ar saviem beļģu aizgādņiem ir tieši atbildīgi par Kongo nacionālā varoņa, nelokāmā neatkarības cīnītāja Patrisa Lumumbas un daudzu viņa cīņas biedru neģēlīgo noslepkavošanu.

Taču šie drausmīgie noziegumi nav salauzuši kongo-jiešu tautas gribu cīnīties par neatkarību. Atbrīvošanās cīņas pērkons joprojām dārd Kongo zemē, traucēdams kapitālistisko lielvalstu galvaspilsētās miljardieru mieru un satriekdams Vatikāna jūdasu sapņus par afrikāņu pārvēršanu katoļu baznīcas rezerves armijā.

Vatikāna un viņa misionāru politika Kongo zemē atvērusi acis daudziem afrikāņiem un parādījusi, ka baznīcas kalpi ir kolonizatoru rokaspuiši un verdzināto tautu neatkarības ienaidnieki.

SAKĀVE ĶĪNĀ

Romas pāvesti ir ļoti godkārīgi. Viņi sapņo par grandioziem, pārdabiskiem darbiem. Daudzus gadsimtus viņi sapņoja par arābu Austrumu garīgo iekarošanu, par Melnās Āfrikas pievēršanu katoļticībai, par Indijas garīgo pakļaušanu. Taču vislielāko uzmanību pāvesti veltījuši Ķīnai.

Pirmie katoļu misionāri parādījās Āzijā jau XVI gad-

simtā. Viņi nostiprinājās tikai portugāļu un spāniešu kolonizatoru sagrābtajos apgabalos, tur, kur viņu garīgie sprediķi balstījās uz bendes autoritāti. Bet citos rajonos, it īpaši Ķīnā, katolicisma sludinātāji ar visiem saviem viltīgajiem paņēmieniem (ģērbšanos nacionālajos tērpos, konfuciānisma un citu vietējo kultu elementu pārņemšanu katoļu rituālā u. tml.) neguva panākumus. Jezuīti, kas vadīja misionāru darbību Ķīnā, uzdodamies par astronomiem, ārstiem, naudas mijējiem un tulkiem, centās kļūt par nepieciešamiem ļaudīm Ķīnas ķeizara galmā un iegūt ietekmi uz galma kliķi, ar kuras palīdzību tie cerēja piespiest ķīniešu tautu pieņemt kristiānismu.

Kādu laiku, XVII gadsimtā, jezuīti ierosināja pat saradot Ķīnas ķeizaru ar Romas pāvestu, apprecinot pāvesta brāļadēlu ar vienu no Ķīnas ķeizara meitām. Šos jezuītu plānus atbalstīja Francija, Spānija un Portugāle, cerēdamas tādējādi iespiesties Ķīnā un iegūt šo lielo un bagāto zemi.

Bet jezuītu intrigas neguva panākumus. Ķīniešu tauta noraidīja katolicismu, uzskatīdama to par savām nacionālajām interesēm naidīgu ideoloģiju un misionārus — par Eiropas lielvalstu aģentiem, kas cenšas iekļūt Ķīnā un sagrābt tās bagātības. XVIII gadsimta beigās katoļiem Ķīnā vairs nebija nekādas ietekmes.

Tikai XIX gadsimtā, kad kapitālistiskās lielvalstis — Francija, Vācija, Itālija, Anglija un ASV sāka Ķīnai uzspiest nelīdztiesīgus līgumus, sagrābt koncesijas un ievest Ķīnas teritorijā savu karaspēku, katoļu misionāru darbība atkal aktivizējās. Saņemot imperiālistu atbalstu un palīdzību, rīkojoties ar plašiem līdzekļiem un izmantojot visus reliģiskās propagandas veidus, katoļu misionāriem izdevās iegūt zināmu skaitu piekritēju. Savā vairākumā tie bija tā sauktie «rīsu kristieši», t. i., trūcīgie ļaudis, kas katolicismu pieņēma misijā izsniegtās rīsu saujas dēļ.

Tomēr Ķīnas iedzīvotāju lielum lielais vairākums joprojām izturējās naidīgi pret misionāriem, jo pārāk acīm redzami bija viņu sakari ar ārvalstu imperiālistiem. Misionāru «apvainošana» un negodbijīga izturēšanās pret tiem parasti izraisīja imperiālistu represijas un tika izmantota par ieganstu Ķīnas teritorijas sagrābšanai, kontribūciju uzlikšanai un citādai rīcībai, kas nāca par ļaunu Ķīnas valstij un tautai. Tā, piemēram, divu misionāru nogalināšanu Vācija izmantoja par iemeslu (iespējams, ka to bija

organizējuši viņas pašas aģenti) kara darbības sākšanai pret Ķīnu un Czjaočžou sagrābšanai (1902. g.).

Vatikāns, kura pārstāvji tagad apgalvo, ka katoļu baznīca esot cīnījusies un cīnoties pret koloniālismu, nekad nav nosodījis tā sauktās lielvalstis par Ķīnas aplaupīšanu. Vēl vairāk, Vatikāns izturējies ar atklātām simpātijām pret imperiālistisko lielvalstu bandītisko darbību. Vatikāns apsveica Ķīnas pakļaušanu lielvalstīm un tās sadalīšanu starp šīm valstīm, jo, pēc baznīcas hierarhijas domām, līdz ar to pavērās ceļš katolicisma iekļūšanai Ķīnā. Ir, piemēram, zināms, ar kādu atklātu cinismu Vatikāns atbalstīja lielvalstu neģēlīgo soda ekspedīciju «Ihetuanas» (bokseru) sacelšanās apspiešanai. Pāvests Leons XIII nekaunējās vācu maršalu Valderzē, kas «Ihetuanas» sacelšanās apspiešanas laikā komandēja ārvalstu karaspēku, apbalvot ar Vatikāna ordeni par «nopelniem» baznīcas labā. Misionāri aktīvi piedalījās laupīšanā un ļaundarībās, kad Valderzē darbojās Ķīnā.

Imperiālisti izmantoja misionārus ietekmīgu ierēdņu uzpirkšanai, svarīgas militāri politiskas un tirdznieciskas informācijas vākšanai, melīgu baumu izplatīšanai un citos tamlīdzīgos nolūkos. Visos nelīdztiesīgajos līgumos, ko Ķīnai uzspieda imperiālistiskās lielvalstis, bija paredzēta prasība netraucēt misionāru darbību.

Cenzdamies dabūt Ķīnu savās rokās, Vatikāns noslēdza vienošanos ar lielvalstīm, kas to varēja atbalstīt šai netīrajā lietā. Pagājušajā gadsimtā un šā gadsimta sākumā katoļu misionāri rīkojās galvenokārt franču imperiālistu interesēs. Pēc tam viņi pārorientējās uz fašistiskajām lielvalstīm — Itāliju, Vāciju un Japānu. Vatikāns viens no pirmajiem atzina Manžuko marionešu valdību, ko japāņu imperiālisti nodibināja pēc Mandžūrijas sagrābšanas. Otrā pasaules kara sākumā Vatikāns pasteidzās stāties diplomātiskās attiecībās ar Japānu. Taču jau uz kara beigām, kad kļuva skaidri redzams, ka fašistiskās lielvalstis tiks sakautas, Vatikāns sāka pieglaimoties Vašingtonai un tās aģentūrai Āzijā.

1943. g. beigās Vatikāns stājās diplomātiskās attiecībās ar Can Kai-ši valdību un 1946. gadā nodibināja Ķīnā nacionālo hierarhiju, ko vadīja Can Kai-ši ieliktenis arhibīskaps Tjens, kam drīz piešķīra kardināla titulu. Taču baznīcas lietas Ķīnā joprojām vadīja ārzemju misionāri, kas bija pakļauti imperiālistisko lielvalstu vēstniecībām.

1946. gadā no 128 eparhijām tikai 24 vadīja ķiniešu garīdznieki, bet pārējo priekšgalā atradās ārzemnieki.[226] 1947. gadā Ķīnā bija 5496 katoļu misionāri un divreiz mazāk — 2542 vietējie garīdznieki. Kopā ar mūkiem, mūķenēm un pārējo garīdzniecību katoļu garīdznieku skaits pārsniedza 20 000 uz 3 miljoniem ticīgo.

Procentuāli Vatikāns Ķīnā uzturēja vairāk garīdznieku nekā jebkurā citā zemē. Atzīmēsim tikai, ka Brazīlijā uz 65 miljoniem katoļu ir tikpat garīdznieku, cik Ķīnā uz 3 miljoniem.

1949. gadā notikusī Ķīnas Tautas Republikas nodibināšana saviļņoja visus Austrumus un ar jaunām cerībām spārnoja koloniju tautas un atkarīgās tautas. «Pirms 10 gadiem,» teica Ņ. Hruščovs svinīgajā pieņemšanā Pekinā

1959. gada 30. septembrī, «kad ķīniešu tauta ņēma varu savās rokās, visa pasaule ieraudzīja, ka Ķīnas revolūcija ir notikums ar milzīgu vēsturisku nozīmi. Kā ķīniešu tautas draugi, tā arī tās ienaidnieki saprata, ka tautas revolūcijas uzvara zemē ar vairāk nekā pusmiljarda iedzīvotāju nopietni maina spēku samēru pasaules arēnā par labu sociālismam. Tā vēl vairāk stiprina nacionālās atbrīvošanās kustības spēkus visā pasaulē. Ķīnas revolūcijas uzvara bija marksistiski ļeņinisko ideju revolucionārā, pārveidojošā, dzīvinošā spēka jauns triumfs.»[227]

Kā tad pret šo lielo vēsturisko notikumu izturējās Vatikāns? Vai tas izdarīja attiecīgus secinājumus? Vai Vatikāna valdošās aprindas saprata, ka pret tautas Ķīnu nevar izturēties kā pret koloniju, kurā misionāri darbojas, ārvalstu vēstniecību atbalstīti? Nē, Vatikāns to nesaprata. Romas pāvests 1952. gada 12. janvāra un 1954. gada 7. oktobra vēstulēs Ķīnas baznīcas hierarhijai aicināja Ķīnas katoļus pretoties tautas varas orgāniem. Pija XII nostāšanās pret tautas Ķīnu atbilda «aukstā kara» līnijai, ko ieturēja pašas agresīvākās starptautiskā imperiālisma aprindas.

Tāda Ķīnas Tautas Republikai naidīga Vatikāna politika izraisīja Ķīnas patriotiski noskaņoto katoļu taisnīgās dusmas. Ar 1950. gadu starp Ķīnas katoļiem sāka izplatīties patriotiska kustība «Par trīs autonomijām». Ar šo lozungu domāta 1) pārvaldes autonomija — Ķīnas katoļiem pašiem jāievēlē savi garīgās varas orgāni; 2) baznīcas

autonomija — Ķīnas katoļu baznīcai jāizplata kristiānisms ķīniešu valodā, izstrādājot savu pašu liturģiju un teoloģiju; 3) ekonomiskā autonomija — baznīca Ķīnā nedrīkst saņemt nekādas subsīdijas no ārzemēm.[228] Šās kustības iniciators bija patriotiski noskaņotais katolis Van Lan-czo no Sičuanas. Drīz šī kustība guva plašu atbalsi visā Ķīnā.

1950. gadā baznīcas kalpotāji un ticīgie sāka dibināt patriotiskas Ķīnas Katoļticīgo brāļu grupas. Šīs grupas saliedēja baznīcas kalpotājus un ticīgos aktīvai līdzdalībai ļaunās dzīves celšanā un miera aizsargāšanā visā pasaulē. Tās palīdzēja Tautas valdībai realizēt ticības brīvības politiku un nostiprināja ticīgo ļaužu sakarus ar valdību.

1957. gada jūlijā un augustā Pekinā notika Ķīnas Katoļticīgo brāļu apspriede. Tanī piedalījās bīskapi, kas pārstāvēja vairāk nekā 100 dažādu rajonu, viņu vietnieki, garīdznieki, mūki, mūķenes un ticīgie, pavisam 241 persona. Apspriede vispārināja patriotiskās kustības pieredzi un izvirzīja nākotnes uzdevumus. 1957. gada 2. augustā apspriede pieņēma rezolūciju, kurā, starp citu, bija teikts:

«Apspriedes dalībnieki vienprātīgi paziņo, ka Dzimtenes mīlestība ir svēts cilvēka pienākums un dieva pavēle. Astoņos gados mūsu zeme Komunistiskās partijas un Tautas valdības vadībā guvusi izcilus panākumus sociālistiskajā celtniecībā un pārveidojumos. Atpalikusī agrārā Ķīna mainījusi savu seju un kļūst par modernas rūpniecības valsti. Mūsu baznīcas kalpi un ticīgie ir daļiņa tautas, un, ja laimīga ir tauta, laimīgi esam ari mēs. Mūsu ticību un reliģisko dzīves veidu pienācīgi atbalsta un cienī Tautas valdība. Tādēļ mēs mīlam Dzimteni un reliģiju, tādēļ esam apņēmušies no visas sirds atbalstīt Ķīnas Komunistisko partiju un Tautas valdību, apņēmušies iet sociālisma ceļu...

Apspriede nākusi pie vienotām domām un uzskata: Dzimtenes interešu labā, reliģiskās draudzes nākotnes labā Ķīnas katoļiem jāatsakās no stāvokļa, kādā tie atradās vecajā, puskoloniālajā Ķīnā.

Ķīnas katoļu baznīca savas lietas kārtos patstāvīgi. Nekaitējot Dzimtenes interesēm un tās autoritātei, katoļi uzturēs ar Vatikānu tīri reliģiskas attiecības, saraus visus politiskos un ekonomiskos sakarus un noteikti noraidīs visus Vatikāna mēģinājumus izmantot reliģiju kā līdzekli,

lai iejauktos mūsu valsts iekšējās lietās un apdraudētu tās suverenitāti, enerģiski cīnīsies pret Vatikāna graujošo darbību, kuras mērķis ir mazināt taisnīgo kustību pret imperiālismu, par patriotismu.»

Tā kā Vatikāns atteicās iecelt baznīcas iestādes tais gadījumos, kad runa bija par ārzemju misionāru nomainīšanu, Ķīnas katoļi kopā ar garīdzniekiem, atjaunojot pirmo kristiešu tradīcijas, sāka paši ievēlēt savus draudzes ganus.

Ķīnas patriotiski noskaņoto katoļu darbība izraisīja jaunu apmelojumu vilni un ļaunprātīgus izlēcienus pret ĶTR. Pijs XII 1958. gada 9. jūlijā izdeva speciālu enci-kliku «Ad Apostolorum principis», kurā visādi nosodīja Ķīnas patriotiski noskaņoto katoļu kustību. Pretēji faktiem pāvests apgalvoja, ka patriotiski noskaņoto katoļu biedrība cenšoties piespiest ticīgos «atbalstīt ateistiskā materiālisma principus, kas noliedz dievu un visas pārdabiskās parādības»[229]. Šai enciklikā Pijs XII aizstāvēja Vatikāna tiesību ne tikai vadīt Ķīnas katoļu reliģisko dzīvi, bet arī diktēt tiem normas, kā izturēties sociālajā un ekonomiskajā sfērā. Tāda Romas pāvesta pretenzija nozīmēja rupju iejaukšanos Ķīnas iekšējās lietās. Enciklikā beidzās ar aicinājumu katoļiem būt bezbailīgiem, t. i., Pijs XII aicināja Ķīnas katoļus pretoties tautas varas orgāniem.

Pija XII enciklikā bija signāls jaunai naidīgai Vatikāna kampaņai pret tautas Ķīnu. Baidīdamās, ka Ķīnas katoļu paraugam varētu sekot arī citu zemju ticīgie, klerikālā prese sevišķi uzstāja, ka pakļaušanās pāvestam esot visas katoļu ticības mācības kodols, tās kvintesence. Kad ticīgie ievēlēja baznīcas iestādes bez Vatikāna sankcijas, viens no ievērojamākajiem Vatikāna propagandistiem — jezuīts Kavalli sakarā ar to rakstīja: «Pakļaušanās pāvestam, it īpaši tik svarīgā disciplināra rakstura jautājumā, kas cieši saistīts ar Romas ņontifeksa primātu, ir dogmas un katoļu morāles kodols.»[230]

Taču draudi izslēgt no baznīcas Ķīnas ticīgos un garīdzniekus nedod Vatikānam vēlamos rezultātus. To spiests atzīt tas pats Kavalli, kurš raksta, ka pat daudzi misionāri, kas atstājuši Ķīnu, esot komunistiskās propagandas «saindēti» un ka «dezintoksikācijas» procedūra, kādai tos pa-

kļauj aiz ĶTR robežām, «ne vienmēr dod vēlamos rezultātus»[231].

Ķīnas garīdznieki, kas atrodas emigrācijā aiz ĶTR robežām, kļūst arvien vairāk neapmierināti ar Vatikāna naidīgo politiku pret ĶTR. Tā, piemēram, garīdznieks Huangs Katoļu studentu starptautiskajā kongresā paziņoja, ka Āzijas zemēs baznīca līdz šim bijusi Rietumeiropas lielvalstu filiāle. Iznācis tā, ka katoļu dievs pret Rietumeiropas zemēm izturoties labvēlīgāk nekā pret Āziju. «Tādos apstākļos,» brīdināja Huangs, «Ķīnas katoļi nenovēršami vairs neinteresēsies par katoļu baznīcas nākotni, kurā tik niecīgu vietu ieņem viņu dzimtene un kultūra.»[232]

«Visiem līdzekļiem centieties izvairīties,» saviem klausītājiem deva lietišķu padomu garīdznieks Huangs, «no izteicieniem, kas draud baznīcu saistīt ar negatīvo anti-komunismu, baznīcai — dievišķā vispārējās mīlestības vēstījuma paudējai — nedrīkst būt nekas kopīgs ar kaut kādu Rietumu politiku.»[233]

Tomēr Vatikāns turpina savu naidīgo politiku pret ķīniešu tautu. Jānis XXIII aicina Ķīnas katoļus pretoties Tautas valdībai, viņš iecēlis kardinālu Tjenu par baznīcas hierarhijas galvu Taivanā.

Vatikāna direktīvām uzticīgie baznīcas kalpi Ķīnas Tautas Republikā joprojām noziedzīgi darbojas pret ķīniešu tautas interesēm.

I960, gada martā Šanhajas tautas tiesa izskatīja amerikāņu garīdznieka Džeimsa Eduarda Volša lietu. Tiesā noskaidrojās, ka Volšs darbojies pret valdību un vadījis dažādus kontrrevolucionārus grupējumus.

1948. gada maijā Volšs kopā ar amerikāņu kardinālu Spēlmaņu bija ieradies Ķīnā, lai uzsāktu sazvērniecisku darbību. Tai laikā Spelmans aktīvi stimulēja Can Kai-ši reakcionārās kliķes karu «pret dumpiniekiem» un, it kā lai «iepazītos ar reliģijas lietām», vāca slepenu informāciju par atbrīvotajiem Ķīnas rajoniem. Pēc Spēlmaņa aizbraukšanas Volšs, palicis Ķīnā, kopā ar Antonio Riberi (bijušo pāvesta nunciju) organizēja «Centrālo katoļu biroju» un pats kļuva par šā biroja ģenerālsekretāru.

Maskēdamies ar reliģisku darbību, Volšs Ķīnā aktīvi nodarbojās ar spiegošanu un informācijas vākšanu* Viņa

vadītais «Centrālais katoļu birojs» pārzināja spiegu un kontrrevolucionāru graujošo darbību pret tautas demokrātisko varu Ķīnā.

Tiesas izmeklēšana parādīja, ka Volša «Centrālajam katoļu birojam» pakļauto organizāciju vadītāji, tādi kā «Informācijas dienesta Hua Min» atbildīgais darbinieks Čarlzs Džozefs Makārtijs (ASV pilsonis), «Darba un likumdošanas biroja» atbildīgais darbinieks transuā Terī (Francijas pilsonis), «Kultūras lietu biroja» priekšnieka palīgs Allans de Tervāns (Beļģijas pilsonis), «Centrālā katoļu biroja» komitejas loceklis Hou Čži-čžens vāca Volšam militāru un politisku informāciju. Volšs ar savu aģentūru vāca svarīgas slepenas ziņas par kara aerodromu celtniecību Ķīnas Tautas Republikā, par Korejā esošo ķīniešu tautas brīvprātīgo skaitu, apgādi, militārajām operācijām un pretgaisa aizsardzības līdzekļiem, kā arī par valsts aizsardzības objektu celtniecību Ķīnā.

Tiesā tika iesniegti lietišķi pierādījumi: kodi, slepenas vēstules un ziņas, ko noziedznieki bija izmantojuši, rakstījuši un savākuši, darīdami savu kontrrevolucionāro darbu.

Prāvas gaitā tiesa uzsvēra, ka Ķīnas Tautas Republikas valdība konsekventi aizsargā ticības brīvību, bet nekādā ziņā nepieļaus, ka imperiālisma spiegi reliģijas aizsegā veiktu noziedzīgu darbību, kuras mērķis ir gāzt tautas demokrātisko varu Ķīnā, un nekādā ziņā nepieļaus, ka, maskojoties ar reliģisko darbību, kāds pārkāptu Ķīnas politiku un likumus.

Tautas tiesa noklausījās apsūdzētā liecības un aizstāvju runas, pārbaudīja ar šo prāvu saistītās citu noziedznieku un liecinieku liecības un notiesāja apsūdzēto D. E. Volšu uz 20 gadiem cietumā.

ĶTR katoļu garīdzniecība un ticīgo asociācija vienprātīgi atzina par pareizu Šanhajas tiesas spriedumu.

Tāds ir misionāra Volša liktenis, un atbildība par to galu galā gulstas uz Vatikāna hierarhiem un to protežētājiem — amerikāņiem. Viņi vēl arvien nevar samierināties ar savu sakāvi Ķīnā.

SEPTĪTĀ NODAĻA JAUNS NEŠĶĪSTAIS SPĒKS — MĀKSLĪGAIS PAVADONIS!

«Skat,

kas šim prātā!

Cilvēks jau lien

pie eņģeļiem

augšā

pēc dieva.»

V. Majukovskis

«Varu jums apliecināt, ka nekādām zīmēm, talismaniem un citām tamlīdzīgam lietām es neticu.»

J. Gagarins, pirmais kosmonauts LIELAIS BRĪNUMS — KOMUNISTS KOSMOSĀ

1961. gada 12. aprīlī piepildījās dižens, pārdrošs notikums: pirmo reizi mūsu planētas vēsturē cilvēks ielauzās kosmiskajā telpā, aplidoja apkārt Zemei un laimīgi atgriezās atpakaļ.

Pirmā kosmonauta vārdu zina visa pasaule: Jurijs Aleksejevičs Gagarins, Padomju Savienības pilsonis, komunists.

Nepieredzētais padomju kosmonauta varoņdarbs izraisīja visas cilvēces sajūsmu. Zemeslodes tautas slavina padomju varoni, kas ar savu lidojumu kosmiskajā kuģī «Vostok» atklājis jaunu ēru cilvēces vēsturē — kosmisko ceļojumu ēru.

Noticis brīnums. Bet šis brīnums ir kaut kas sevišķs ne tikai tādēļ vien, ka pārspēj visus bībeles un jebkādus citus brīnumus kopā, tas ir sevišķs un nesalīdzināms tālab, ka to radījis cilvēka prāts, kas atbrīvojies no reliģisko aizspriedumu važām un miglas.

Daudzus gadsimtus teologi centās ticīgajiem iestāstīt, ka «debesu mājokļi» cilvēkam neesot pieejami, ka jau

pati ideja par cilvēka iekļūšanu debess dzīles esot nekaunīga svētuma zaimošana, dieva — šā Visuma valdnieka «suverēno» tiesību aizskaršana.

Baznīca vienmēr uzskatījusi astronomus, gaisa kuģotājus un zinātniekus, kas iedziļinās Visuma noslēpumos, par saviem niknākajiem ienaidniekiem. Baznīca nolādēja Džordano Bruno, Galileju, Koperniku, Darvinu un daudzus citus zinātniekus, kuru ģeniālie atklājumi sagrāva baznīcas leģendas un reliģiskos priekšstatus par cilvēku, apkārtējo pasauli un Visumu.

Viens no cēloņiem, kādēļ teologi apkrauj komunismu ar baznīcas lāstiem, ir tas, ka komunistiskais pasaules uzskats ir stingri zinātnisks. Tas balstās uz cilvēku sabiedrības un dabas zinātnisko analīzi un līdz ar to iznicina katras reliģijas pamatā esošos pārdabiskos, fantastiskos priekšstatus par Visumu.

Līdz beidzamajam brīdim Romas pāvests un viņa kardināli cerēja uz citādu «brīnumu»: viņi lūdza visaugsto dievu, lai pirmais cilvēks kosmosā būtu amerikānis — ticīgais. «Dievs nelaidīs bezdievjus pasaules telpā» — ar tādiem plakātiem pa Ņujorkas ielām ilgi klaiņāja viens no Spēlmaņa uzticamajiem ļaudīm. Bet «debesu kanceleja» jau sen ir bezspēcīga cilvēka ģenialitātes priekšā. Tā nebija spējīga novērst kosmonauta komunista Gagarina lidojumu. Brīnums notika — komunists pirmais lidoja kosmosā un laimīgi atgriezās Zemes virsū.

Cilvēce līksmoja. Un pat Romas pāvesta orgāns «L'Osser-vatore Romano» neizturēja un rakstīja, ka padomju kosmonauta lidojums «iezīmē ievērojamu robežu zinātnes un cilvēka iekarojumu vēsturē». Zinātnes patiesība, atzīmēja Vatikāna avīze, nepazīst robežu, un tehnikas iekarojumi ir vispārējs labums. Zelta vārdi, to parādīšanās «dieva vietnieka» preses orgānā arī ir viens no J. Gagarina izcila varoņdarba apbrīnojamiem rezultātiem.

Taču «L'Osservatore Romano» nebūtu Vatikāna orgāns, ja tas ierobežotos tikai ar šo saprātīgo spriedumu. Lieta tāda, ka, komentējot komunista Gagarina_ lidojumu kosmosā, Vatikāna avīzei jāatbild arī uz jautājumu: «Ka tad ir ar dievu, ar ticību viņam, vai tad «ateistiskā materiālista» Gagarina lidojums uz dieva mājokli nav pats par sevi graujošs trieciens reliģiskajam pasaules uzskatam, trieciens, kas pielīdzināms Galileja un Darvina atklājumiem?»

Nē, atbild uz šo jautājumu «L'Osservatore Romano», Gagarina dižais iekarojums «ne vien neapdraud mūsu reliģisko pasaules uzskatu, bet, tieši otrādi, to nostiprina un padara spēcīgāku»1.

Vārdu sakot, nav ļaunuma bez labuma. Izrādās, «ateistiskais materiālists» Gagarins ar savu lidojumu kosmosā

apstiprinot dieva esamību! Tas tiešām nozīmē nezaudēt galvu.

Taču «L'Osservatore Romano» lasītāji vēl nebija paspējuši pēc šo dziļdomīgo sentenču izlasīšanas izbrīnā pacelt acis augšup, kad Vatikāns strauji mainīja J. Gagarina lidojuma novērtējumu. Tā paša vēsturiskā 12. aprīļa vakarā Vatikāna radio jau cēla trauksmi visās baznīcas poliglotiem zināmajās valodās. «Tehnikas attīstība,» vēstīja «dieva vietnieka» radio, «kas ir cilvēka roku darbs, slēpj sevī milzīgas briesmas, cilvēks var nodomāt, ka tieši viņš ir radītājs, ka viss, kas zemes virsū radīts viņa rokām, ir tikai viņa prāta un roku darbs. Bet cilvēks nav radītājs: viņš atklāj tikai to, kas viņam pieejams un uz ko viņam norāda dievs kungs. Tehnikas progresam jāliek cilvēkiem krist uz ceļiem un ar vēl lielāku ticību lūgt dievu.»

Patiesi, neizdibināmi ir tavi ceļi, ak kungs! Ja ticētu Vatikanam, tad būtu jādomā, ka visaugstais dievs izraudzījies tieši «ateistisko materiālistu» Gagarinu, lai atklātu savus noslēpumus un pārliecinātu cilvēkus par savu esa-

«L'Osservatore Romano», 12/IV 1961.

206

mibu. Tādu bezjēdzību teologi varēja pasludināt pa mikrofonu tikai cerībā, ka vēl atradīsies cilvēki, kas teiks: «Ticu, jo tas ir absurds!»

Nē, lai arī cik smalkus paņēmienus lietotu teologi, Gagarina varoņdarbs pierāda nevis dieva eksistenci, bet kaut ko citu. «Radīdami visus apstākļus, lai kuģis — mākslīgais pavadonis varētu pacelties un sekmīgi nolaisties,» teica Ņ. Hruščovs, 14. aprīlī Sarkanajā laukumā godinot pasaules pirmo kosmonautu, «mēs esam parādījuši, ko spēj tauta, ja tā tiešām kļūst brīva, atbrīvota politiskā un ekonomiskā ziņā. Patiesi brīvas zemes ir nevis tās zemes, kurās bagātie brīvi ekspluatē tos, kam nav maizes gabala, un sauc to par «brīvo pasauli», bet tās zemes, kurās visiem darba cilvēkiem, visām tautām ir iespēja izmantot visus materiālos un garīgos labumus.

Ka mēs esam iekarojuši kosmosu, tas ir ievērojams pagrieziens cilvēces attīstībā. Šī uzvara ir jauns Ļeņina ideju triumfs, marksisma-ļeņinisma mācības pareizības apstiprinājums. Šai cilvēces ģēnija uzvarā iemiesojušies un uzskatāmi izpaužas visa tā lieliskie rezultāti, ko Padomju Savienības tautas sasniegušas Oktobra sociālistiskās revolūcijas radītajos apstākļos. Šis varoņdarbs nozīmē jaunu mūsu zemes pacēlumu tās kustībā uz priekšu, uz komunismu.»[234]

Padomju pilsoņa J. Gagarina lidojums kosmosā ir komunistisks brīnums. Tas apstiprina, ka vecā pasaule ar tās dieviem, ekspluatatoriem, kapitālismu un kariem atdod vietu brīvai komunistiskai sabiedrībai, kuras cilvēkiem pieder nākotne.

UN CILVĒKS RADĪJA SPĪDEKĻUS.. .

Pirmā padomju mākslīgā Zemes pavadoņa palaišanu cilvēce uzņēma ne tikai kā ārkārtīgi svarīgu mūsdienu zinātnes sasniegumu — padomju cilvēku izcilu varoņdarbu, bet arī kā pierādījumu cilvēka prāta spējai iedziļināties «Visuma noslēpumā», izzināt dabas likumus un tos izmantot atbilstoši savām vajadzībām un prasībām. Komentējot šo notikumu, angļu žurnāls «Round Table» rakstīja: «Neapšaubāmi, pirmais, kas jāatzīmē sakarā ar krievu pavadoņu palaišanu, ir tas, ka mēs esam sasnieguši vienu no lielajiem cilvēces vēstures laikmetiem... Apmēram

15 516 gadu pēc tam, kad Kromanjonas mednieki uz Lesjē alas sienām zīmēja briežus un bizonus, kas apbrīnojami līdzīgi īstajiem, viņu pēcteči izlauzušies cauri telpas barjerām, kuras ierobežoja zemes dzīvi kopš paša tās sākuma.»

1957. g. 5. oktobrī Itālijas Komunistiskās partijas orgānā «L’Unitā» bija publicēts šāds dzejolis, kura autors — itāliešu dzejnieks Kvazimodo 1959. gadā dabūjis Nobeļa prēmiju literatūrā:

PAVADONIS

Vispirms dievs debesis mums radīja un zemi,

Pēc tam viņš iededza jau debess spīdekļus —

Kā tam bij jānotiek tai dienā noteiktā,

Bet septītajā viņš pie miera devās.

Tā gāja gadu miljardi,

Un cilvēks — šis dieva tēlam līdzīgais tik ļoti.

Šī bezbailīgā, nerimtīgā būtne —

Pats pavēlēja zvaigznei iedegties.

Un, lietā likdams savu pagānisko prātu,

Viņš debesīs tai lika atmirdzēt Šai Oktobrī starp zvaigžņu miriādēm Tāpat kā tām, kas gaismu lej Kopš pasaul's radīšanas.

Un cilvēks teica: āmen.

Sakarā ar šā dzejoļa publicēšanu Vatikāna orgāns «L'Osservatore Romano» vērsa pret dzejnieku Kvazimodo un avīzi «L'Unita» veselas lamu straumes. Padomājiet tikai, atraduši, ar ko lielīties — ar mākslīgo pavadoni! Ko gan tas nozīmē salīdzinājumā ar miriādēm dieva radītu zvaigžņu un planētu?! Pavadonis ir nieks, kas nepelna nopietnu uzmanību.

Ar šo māksloto nicināšanu un nevērību pret cilvēka prāta lielāko sasniegumu baznīcas kalpi centās noslēpt Vatikānā valdošo apjukumu un paniku. Stāsta, ka Pijs XII, dabūjis zināt par pirmā padomju pavadoņa sekmīgo palaišanu, esot nometies uz ceļiem un izsaucies: «Dievs! Par ko tu mani esi sodījis? Vai gan es tevi neesmu godinājis visu savu mūžu, vai gan maz esmu tevi lūdzis un mani draudžu gani un avis maz tevi slavinājuši? Par ko tu mūs esi sodījis, atļaudams komunistiem pirmajiem iekļūt tavos debesu mājokļos?» Aiz saprotamiem iemesliem nesaņemdams atbildi, Romas pāvests bijis spiests likties slimības gultā.

Pilnīgi saprotams, kāpēc pāvestu pārņēma tāds nemiers, saņemot ziņu par padomju pavadoņa palaišanu. Viņš ļoti labi apzinājās, ka pats fakts, ka pavadoni palaiduši padomju zinātnieki, komunisti, nenovēršami liks miljoniem cilvēku visā pasaulē vaļējām acīm skatīties ne tikai uz padomju īstenību, uz padomju tautas un sociālistiskās iekārtas dižajiem sasniegumiem, bet arī liks daudziem ticīgajiem pārvērtēt, revidēt savus reliģiskos uzskatus.

Citādi arī nevarēja būt, jo pirmā padomju mākslīgā pavadoņa palaišana deva nāvējošu triecienu baznīcas

H-781 209

kalpu leģendai, ka pasauli radījis dievs, un iznīcināja viņu iemīļoto argumentu par izdaudzināto «pasaules radīšanas noslēpumu».

Nav brīnums, ka Vatikāns uz padomju mākslīgo pavadoni reaģēja kā uz jauna nešķīstā spēka parādīšanos, pret kura postošo ietekmi jāmobilizē visi baznīcas spēki. Sakarā ar mākslīgo pavadoņu palaišanu radās vesela straume klerikālās literatūras, kurā baznīcas kalpi un viņu laicīgie apoloģēti mēģināja sākumā noliegt, pēc tam noniecināt, samazināt pavadoņu vēsturisko nozīmi, tad sa^ķaņot tos ar reliģiskajām dogmām un beidzot izlikties vienaldzīgiem un censties pārliecināt ticīgos, ka nekas sevišķs neesot noticis, ka cilvēka iekļūšana «debesu» telpā — kosmiskajā telpā ne tikai nesarūgtinot baznīcu, bet baznīca to pat visādi apsveicot.

Zinātne un reliģija nav savienojamas. Šī tēze jau sen kļuvusi par aksiomu. Zinātnes patiesības prasa pierādījumus, tās pārbauda prakse, bet reliģijas patiesības ir noslēpumi, kuru uztveršanai nepieciešama ticība.

Baznīca spiesta apgalvot, ka saprātam «nav pieejama» reliģijas noslēpumu izzināšana, ka tie cilvēkam var atklāties tikai pārdabiskā ceļā, caur dievišķo atklāsmi. Mūsdienu katoļu teologs jezuīts Džulio Federiči saka: «Pārdabiskais noslēpums ir noslēpums šā vārda patiesajā nozīmē, tas ir cilvēka saprātam neaptverams ... No filozofiskā viedokļa tā esamību nevar ne pierādīt, ne atspēkot.»[235]

Tāpēc teologi gribētu dievu un arī visu reliģiju nostādīt ārpus zinātniskās kritikas robežām. Dievs, pirmcēlonis, nav zinātniski analizējams, paziņo itāliešu klerikālis, medicīnas profesors Džovanni Perezs savā traktātā, kurā viņš cenšas pierādīt nepierādāmo, proti, ka zinātne apstiprinot reliģiju. «Pirmcēlonis, dzīves likumdevējs un vadošais spēks nav pieejams mūsu zinātniskajiem pētījumiem un eksperimentiem. Tikai sekundārās parādības, kas ceļas» no pirmsākuma, ir pētnieku varā.»[236]

Pieņemsim, ka jautājumā par atspēkošanu teologi maldās. Reliģiskos noslēpumus var atspēkot tiklab no filozofiskā, kā arī no zinātniskā viedokļa. To spiests atzīt cits katoļu darbinieks — Etjēns Borns, Franču inteliģences katoļu centra ģenerālsekretārs. Kādā no saviem darbiem

Borns raksta, ka tieši marksisti ar savu zinātnisko reliģijas kritiku iznīcinot tās noslēpumus, tā graudami viņas pamatus. Borns nenoliedz, ka marksistu argumentācija vislabāk atbilst mūsdienu cilvēka prasībām, kura garīgā pasaule atspoguļo zinātnes un tehnikas sasniegumus.[237]

Padomju mākslīgie Zemes pavadoņi iezīmē vienu no svarīgiem posmiem procesā, kurā cilvēks atbrīvojas no «aklo dabas spēku» reliģiskas pielūgšanas. Cik liela ir padomju mākslīgā Zemes pavadoņa palaišanas nozīme cīņā pret reliģiski ideālistisko pasaules uzskatu, to — kā pareizi izsakās padomju pētnieks Brjuhanovs — rāda šāda marksisma tēze: jo pareizāk cilvēks sapratīs dabas likumus un izzinās, kādas sekas rada viņa iejaukšanās tās dabiskajā gaitā, jo lielākā mērā cilvēki no jauna ne tikai jutīs, bet arī apzināsies savu vienotību ar dabu un jo neiespējamāks kļūs tas aplamais un pretdabiskais priekšstats par kaut kādu pretstatu starp garu un matēriju, cilvēku un dabu, dvēseli un ķermeni, kurš Eiropā izplatījies kopš klasiskās senatnes pagrimuma un visaugstāko attīstību sasniedzis kristiānismā.[238]

Tāda perspektīva biedē baznīcas kalpus. Viņi, varētu teikt, ar sātanisku niknumu turpina cīņu pret zinātni. Tagad šī cīņa norisinās pēc dubultās grāmatvedības metodes: baznīcas dogmas tiek pasniegtas vienā vai otrā sagatavojumā atkarībā no auditorijas; atkarībā no apstākļiem zinātni «iznīcina» vai nu ar tās tradicionālo nosodīšanu, vai ar tās «pakļaušanu» reliģijai, vai «labprātīgas vienošanās» ceļā sadalot cilvēka garīgo pasauli starp reliģiju un zinātni, vai arī «samierinot» zinātni ar reliģiju.

Taču, lai arī cik smalkus paņēmienus lietotu baznīcas kalpi, viņi nav spējīgi apturēt nemitīgo reliģiozitātes mazināšanos sabiedrībā, un šī mazināšanās ir vienmēr saistīta ar cilvēka dižajiem iekarojumiem zinātnē. Daži «svētie tēvi» paši spiesti atzīt viņiem tik bēdīgās parādības esamību.

Tā, piemēram, franču klerikālis Anrī Daniēls-Ropss raksta: «Statistika ... konstatē milzīgus zemes rajonus, kur cilvēks dzīvo tā, it kā dievs īstenībā būtu miris, un pat zemēs, kur ateisms vēl nav pārvērties par oficiālo dogmu,

veselas sociālās šķiras dzīvo tā, it kā īstenībā dieva problēma nepastāvētu. Ateisms, kas radās Renesanses laikmetā (pirms tam mūsu Rietumos visi (?) ticēja dievam), attīstījies gandrīz bez pārtraukuma. Racionālisma rašanās, pēc tam XVIII gs. filozofiskā kustība, beidzot XIX gs. tehnisko izgudrojumu varenais vilnis tam deva arvien jaunu spēku. Rablē laikmeta humānismam un naturālismam pievienojās Voltēra un enciklopēdistu lajisms un antiklerikālisms, tehnikas laikmeta (XIX gs.) zinātne un Marksa dialektiskais materiālisms. Tagad ateisms izpaužas masās kā varena sentimentālas nokrāsas ideja, ikas noteic politisko un sociālo darbību, bet inteliģences vidū — kā apzināta cīņa pret

dievu, pret visu to, kas var būt augstāks par cilvēku.»1

Radio, atomenerģijas, mākslīgo pavadoņu un kosmisko raķešu laikmetā arvien vairāk cilvēku saslkata, cik nepamatota ir baznīcas ideoloģija, kas dibināta uz ačgārnu, an-tizinātnisku apkārtējās īstenības iztulkojumu. Lai arī kā baznīca cenšas ietekmēt jaunās paaudzes domāšanu, tās pūliņi lielā mērā paliek veltīgi. Šai ziņā raksturīga ir atzīšanās, ko izteicis franču prelāts Žans Leklērs, kas uzrakstī-

1 «Ouest-France», 20/XI 1953.

jis speciālu pētījumu par zinātnes un reliģijas attiecībām mūsu laikos.

Katoļu skolās garīdznieku audzinātā jaunatne, sakaLe-klērs, nonākusi universitātē, sāk šaubīties par dieva eksistenci. Salīdzinājumā ar zinātni reliģiskais pasaules uzskats bijušajiem garīdzniecības audzēkņiem šķiet bērnišķīga fantāzija. Leklērs šādi apraksta zinātnieku aprindās valdošo atmosfēru: «Daudzi zinātnieki ir cieši pārliecināti, ka reliģijas jautājums savā tradicionālajā izpratnē mūsdienu cilvēku vairs neinteresē. Viņi uzskata, ka progresa ceļš, cilvēces attīstības ceļš iet reliģijai pretējā virzienā un tikai zinātnes gars atbilst civilizēta cilvēka centieniem . .. Jaunie ļaudis, kas nākuši no katoļu ģimenēm, iestādamies universitātē, nokļūst šās zinātniskās atmosfēras ietekmē. Laboratorijās praktizētā zinātniskā metode viņiem šķiet atklājums. Sākot ar šo brīdi, visā mācību laikā viņiem pastāvīgi atkārto, ka nevajag piekrist secinājumam, to nepārbaudot, un ka zinātniskā izglītība vispirms nozīmē izstrādāt labas pārbaudes metodes. Tad viņi nonāk pie domas, ka reliģiskajai audzināšanai, kādu tie guvuši bērnībā un jaunībā, nav stingra pamata, ka viņi uzņēmuši nepierādītas formulas, noticējuši nepamatotiem spriedumiem .. .»*

Ar to izskaidrojams, kādēļ baznīcas kalpi izturas pret zinātni tik naidīgi, visur, kur vien iespējams, cenzdamies kontrolēt izglītību.

Zinātnes attīstība un tās panākumi, kas atvieglo cilvēka dzīvi un paver viņam grandiozas perspektīvas, kā «aklos» dabas spēkus izmantot cilvēku sabiedrības interesēs, izraisa apjukumu un paniku baznīcas kalpos ari tādēļ, ka daudzi no viņiem zinātnes progresu pilnīgi pamatoti identificē, saista ar komunistisko ideoloģiju. Daudzi baznīcas kalpi zinātnes progresu uzskata par sekām, par rezultātu, ko radījusi komunistiskās (materiālistiskās) ideoloģijas ietekme uz mūsdienu zinātniekiem; no otras puses, viņi domā, ka zinātnes progress savukārt veicinot komunisma ideju izplatīšanos sabiedrībā. Daži baznīcas kalpi to paziņo atklāti, zobus griezdami, bet citi, baidīdamies, ka tāds atzinums tiem nekā laba nedos, ar putām uz lūpām mēģina «pierādīt», ka starp zinātnes progresu un komunistisko ideoloģiju nekāda sakara neesot. [239]

Tā, piemēram, Vatikāna žurnālists Puči žurnālā «Idea» raksta: «Progresa reliģija, kas apgalvo, ka cilvēks spējot sevi glābt saviem paša spēkiem (bez dieva palīdzības), ir mūsdienu pasaules grēks; paradīze zemes virsū nav iespējama, tie ir meli. Marksisti paši vainīgi mistifikācijā, ko viņi piedēvē kristiešiem: īsts opijs tautai ir mīts par paradīzi zemes virsū.»[239] Un tas teikts XX gadsimta vidū, kad trešā daļa cilvēces atbrīvojusies no kapitālistiskās verdzības un pirmo reizi savā vēsturē sākusi baudīt dzīves labumus, lai gan baznīca gadu simteņiem mācījusi, ka vienkāršiem mirstīgajiem tie esot nepieejami.

Daudz tālāk par Puči nav ticis arī vācu tumsonis R. Ka-rigi, kas savā grāmatā «Kristietis un dialektiskais materiālisms» Padomju Savienības panākumus izskaidro tā, ka komunisti esot noslēguši savienību ar... velnu.

Itālijas kristīgo demokrātu partijas centrālā orgāna slejās par šo jautājumu no citām pozīcijām izsakās Lūka Lauriola. Rakstā «Komunisms un zinātne» Lauriola saviem lasītājiem apgalvo, ka tehnikas un zinātnes progress Padomju Savienībā nepavisam neesot sociālistiskās iekārtas un šās iekārtas iedvesmotājas komunistiskās ideoloģijas sekas. Par «pierādījumu» Lauriola atsaucas uz dažiem re-negātiem un oportūnistiem, kas beidzamajos gados izmesti no komunistiskās kustības Rietumos. Uzdodot saviem neinformētajiem lasītājiem tos par zinātniekiem, Lauriola ar šāda rupja viltojuma palīdzību secina, ka «īstie zinātnieki» noraidot komunismu.[240] [241] Bet ar ko tādā gadījumā izskaidrojams PSRS milzīgais zinātnes un tehnikas progress, ko tagad spiesti atzīt pat klerikālo lapeļu skribenti? Uz šo jautājumu Lauriola nespēj pārliecinoši atbildēt.

Nekad zinātne baznīcas kalpiem nav likusies tik bīstama ienaidniece kā mākslīgo Zemes un Mēness pavadoņu laikmetā, kad cilvēks iekaro nepārredzamo kosmisko telpu. Atklāti cīnīties pret zinātni baznīcas kalpi tagad nespēj, tāda cīņa liktu viņiem drīz iziet no ierindas. Nē, viņi grib uzvarēt, apvaldīt zinātni, iegūt to «ar mīlestību», uzdodoties par zinātnes progresa veicinātājiem un sekmētājiem. Viņi sapņo «nožņaugt» zinātni savos apkampienos. Lai to panāktu, viņi lieto tūkstošiem dažādu viltīgu paņēmienu, triku un faktu sagrozīšanu.

Nepārspēts tādas falsificējošas ekvilibristikas meistars bija nelaiķis pāvests Pijs XII.

KĀ PIJS XII CĪNĪJĀS AR ZINĀTNI

Katoļu baznīcas mūsdienu oficiālo viedokli zinātnes jautājumā Pijs XII formulējis savā enciklikā «Humāni generis», kas publicēta 1950. gadā. Šo dokumentu ir vērts sīki iztirzāt, jo tas ilgam laikam noteic katoļu baznīcas politiku attiecībā pret zinātni. Tas nozīmīgs arī tai ziņā, ka liecina par pašas katoļu baznīcas garīdzniecības pretošanos tradicionālajiem baznīcas uzskatiem par zinātni.

Enciklikā sākas ar baznīcas teologu iecienīto apgalvojumu, ka «cilvēka intelekts nevar aptvert dievu un attiecības starp dievu un cilvēkiem, jo to traucē viņa iztēle un sliktās kaislības, ko radījis iedzimtais grēks»[242], citiem vārdiem sakot, pats dievs pacenties, lai cilvēks viņu nesaprastu. Kādā nolūkā dievs nostādījis cilvēku tik muļķīgā stāvoklī, to, kā mēdz teikt, «dievs vien zina». Taču Romas pāvestus šādas bezjēdzības nesamulsina ... «Tāpēc,» rakstīja Pijs XII, «cilvēki gatavi pieņemt melus par patiesību, jo patiesība tiem nav pa prātam.» Tāpēc nepieciešama «dievišķā atklāsme», t. i., vajag akli ticēt teologu un baznīcas tēvu vārdiem, lai saprastu tās reliģiskas patiesības, kas pašas par sevi nav saprotamas. Tāds ir teoloģiskās «izziņas» ceļš, kam nav nekā kopēja ar loģiku un veselo saprātu.

Tādi argumenti mūsu laikā nepārliecina pat daudzus teologus un garīdzniekus. «Daži zinātnes vīri,» sūdzas Pijs XII, «neievērodami piesardzību un taktu, kā visu lietu avotu atzīst un aizstāv evolūcijas sistēmu,_ kaut gan tā nav pilnīgi (?) pierādīta pašās dabas zinātnes, un nekaunīgi pārdroši aizstāv Visuma monistisko un panteis-tisko hipotēzi, ka Visums atrodoties nepārtrauktā attīstībā.» Un, lai pabiedētu tik nejauki nomaldījušās avis, Romas pāvests viņas brīdina, ka tā viņas lejot ūdeni uz komunistu dzirnavām. Jo «šīs hipotēzes lieto komunisma pārstāvji, lai aizstāvētu un propagandētu savu dialektisko materiālismu un lai laupītu cilvēkiem dieva jēdzienu». Neticiet zinātnei, jo nonāksiet komunistu tīklos —

tads ir Romas pāvesta pats iecienītākais arguments pret zinātni.

Tā izrēķinājies ar evolucionisma, monisma un panteis- / ma piekritējiem, Romas pāvests uzbruka tiem baznīcas kalpiem, kas «krituši tik zemu», ka «nopietni ierosina ne tikai uzlabot, bet pilnīgi grozīt teoloģiju, ko māca baznīcas skolās un ko baznīcas hierarhija atzinusi par pareizu, apgalvodami, ka tas došot iespēju ar lielākām sekmēm izplatīt Kristus valstību visā pasaulē starp jebkuras kultūras un jebkuras politiskas nianses cilvēkiem», t. i., lai katoļu reliģiju padarītu pieņemamu mūsdienu cilvēkam.

Baznīcai tik bīstamie reformatori prasa, sūdzas Pijs XII, «svēto rakstu» un baznīcas uzraudzībā izstrādāto šo rakstu komentāru burtiskās izpratnes vietā likt simbolisku izpratni, jo tas padarītu bībeli pieņemamu visiem. Tā, viņi apgalvo, izzustu visas grūtības, ar kādām saduras tikai tie, kas turas pie bibeles burtiskā iztulkojuma.

Romas pāvests nosodīja tādus dumpiniekus, jo viņi, noraidīdami bibeles burtisko izpratni, līdz arto iedragā pašus pamatus ticībai dievam. Ejot šo ceļu, taču var pasludināt par simboliskām visas baznīcas dogmas un galu galā nonākt pie pašas baznīcas kā reliģiska institūta nepieciešamības noliegšanas.

Lai uztvertu bībeli tekstuāli, Pijs XII pamāca nomaldījušās avis, — ar prātu vien nepietiek (kur nu!). Nepieciešama «filozofija», tradicionālā katoļu filozofija, kur^s autoritatīvākais pārstāvis ir Akvīnas Toms. Kā zināms, Toms noliedza Visuma attīstības ideju, jo tā satricina ticības pamatdogmu, dogmu, ka pasauli radījis dievs, un līdz ar to «padara dieva esamību mazāk acīm redzamu».

Reizē ar citām muļķībām Akvīnas Toms apgalvoja, ka pēc sešām radīšanas dienām dievs neesot darinājis absolūti nekā jauna. Viens no diviem, brīdināja savu ganāmpulku Pijs XII, vai nu sekot Akvīnas Tomam, kuram ne tikai dievs, bet arī velni ir «reāla būtība», vai.arī «noslīdēt» dialektiskajā materiālismā un pieņemt komunistu viedokli.

Daudzi, teica Romas pāvests, prasa, lai baznīca ņemtu vērā zinātnes sasniegumus. «Tas ir slavējami, bet tikai tai gadījumā, kad runa ir par faktiem, kas patiešām pierādīti; turpretī, kad runa ir par hipotēzēm, — pat tad, ja tās zināmā mērā ir zinātniski pamatotas, kas ... tieši vai netieši ir pretrunā ar baznīcas doktrīnām, tās nekādā ziņā nedrīkst pieņemt.»

Tātad, ja zinātnei taisnība, bet reliģija maldās, jo ļaunāk zinātnei, tā ir jānoraida. Tāda ir Romas pāvesta, šā lielā zinātnes «cīnītāja» loģika.

Saprazdams visu savas argumentācijas vājumu, Pij-s XII ir gatavs «piekāpties». Baznīca, viņš norāda, neaizliedz «saskaņā ar zinātnes un teoloģijas pašreizējo stāvokli» «kompetentām personām» izdarīt pētījumus un diskusijas sakarā ar argumentiem par un pret evolūcijas teoriju, bet tikai tai gadījumā, ja runa ir par pētījumiem, kas neattiecas uz ķermeņa rašanos; ķermenis radīts no «sākotnējās organiskās matērijas», pie kam «katoļticība liek uzskatīt, ka dvēseli radījis dievs».

Ko tādā gadījumā zinātnieki var pētīt un apspriest, tas ir pilnīgi nesaprotams. Pijs XII prasa, lai tiklab evolūcijas teorijas piekritēju, kā arī pretinieku secinājumi tiktu nodoti baznīcas galīgajai tiesai, kura izlems, kam taisnība.

Daudzi šaubās, sūrojas Romas pāvests, vai eksistējis «fiziskais» Ādams, «visas cilvēces ciltstēvs», lai gan «providences avoti (?) un baznīcas lēmumi par iedzimto grēku māca, ka šo grēku izdarījis tieši pats Adams, to mantojušas visas turpmākās paaudzes un tas piemīt katram cilvēkam atsevišķi».

Zinātnieks, kas noticēs, ka eksistējis Adams, noticēs arī, ka eksistē velni, ka pasauli radījis dievs un ka pāvests ir nemaldīgs, —- tāds ir visas šās diezgan vienkāršās argumentācijas mērķis.

Romas pāvests nosoda bībeles «pārāk brīvu» iztulkojumu, t. i., kritisku izturēšanos pret leģendām, kas veido tās saturu. Pijs XII ir ar mieru piekrist, ka 1. Mozus grāmatas pirmās 11 nodaļas «neatbilst labāko grieķu un latīņu autoru un mūsu laiku kompetento cilvēku vēsturiskajai metodei», tomēr šīs nodaļas, apgalvo katoļu baznīcas galva, «pieder pie īstā vēsturiskā žanra, par kura patieso raksturu galvenajos vilcienos var spriest baznīcas tēvi. Minētās nodaļas uzrakstītas vienkāršā un metaforiskā valodā, kas pielāgota mazizglītotas tautas garīgajām spējām. Tās pauž galvenās patiesības, kam ir svarīgākā nozīme mūsu glābšanai, un te ietilpst populārais cilvēku dzimuma un izredzētās tautas izcelšanās izklāsts.»

Tā nu ir patiešām jezuītiska valoda! No vienas puses, Romas pāvests prasa atzīt Ādama, Ievas, čūskas un iedzimtā grēka pastāvēšanu, no otras puses, viņš apgalvo, ka 1. Mozus grāmatas pirmās 11 nodaļas uzrakstītas «vienkārši un metaforiski», bet, kas tajās ir pasaka un izdomājums un kas patiesība, par to viņš diplomātiski klusē.

Bet izsekosim viņa domu gaitu līdz galam. Viņš pamāca: «Ja senatnē bībeles pārrakstītāji ietvēruši bībelē tautas teikas, — un tas tā varēja būt, — tad nekad nevajag aizmirst, ka viņi to darījuši ar dievišķās iedvesmas palīdzību, kas, vadīdama viņus minēto dokumentu (tautas teiku! — J. L.) izvēlē un novērtēšanā, pasargājusi viņus no jebkādām kļūdām. Tādējādi svētajos rakstos uzņemtās tautas teikas nevar pielīdzināt mītiem un tamlīdzīgiem nostāstiem, kurus radījusi drīzāk gan neapvaldīta fantāzija nekā patiesības un vienkāršības mīlestība, kas tik raksturīga svētajiem rakstiem, to skaitā arī Vecajai derībai. Uz to pamatojoties, mums jāatzīst, ka mūsu agiogrāfi neapšaubāmi pārspēj senos pagānu rakstniekus.» Ka fantāzijas ziņā viņi tos pārspēj, par to nav jāšaubās, piebildīsim mēs.

Tā pāvests Pijs XII sāk ar slavas dziesmām, bet beidz ar bēru meldijām, — sāk ar atzinumu, ka bībele sastāv no tautas teikām, bet beidz ar apgalvojumu, ka šīs teikas esot «dievišķa atklāsme» un neesot kritizējamas.

Mēs sīki iztirzājām encikliku «Humāni generis», jo tā lieku reizi apstiprina, ka Vatikāns joprojām aizstāv ne tikai bībeles teiku garu, bet ari burtu. Patiesībā, tā darīdams, Vatikāns rīkojas konsekventi. Tiešām, ja zinātniski kritizētu bībeli, kas tad no šās «svētās» grāmatas paliktu pāri?

Ja pieņem, ka atsevišķi bībelē minētie fakti ir izdomājums, tas nozīmē to pašu, ko atzīt, ka baznīca, kas gadu simteņiem apliecinājusi katras bībeles rindiņas neapšau-bāmību, ir aizstāvējusi acīm redzamas aplamības. Kas tādā gadījumā paliek pāri no pašas baznīcas?

Romas pāvestam savā ziņā ir taisnība: ja no baznīcas teoloģijas ēkas izņem vienu ķieģeli, tā sabrūk kā kāršu namiņš; ja atspēko vienu brīnumu, tad ir gals visiem brīnumiem, jo visas baznīcas dogmas dibinās uz vienu un to pašu nedrošo pamatu — uz aklu ticību pārdabiskajam.

Enciklika «Humāni generis» nav pāvesta mēģinājums samierināt reliģiju ar zinātni, bet vēl viens izlēciens pret zinātni, vēl viens baznīcas manifests, aizstāvot tradicionālo reliģisko tumsonību.

Pijs XII bieži teicis runas zinātniekiem, apgalvodams, ka zinātnes atklājumi apstiprinot dieva esamību. 1954. gadā viņš Vatikāna «zinātņu akadēmijā»[243] pat teica runu, kuras temats bija «dieva eksistences zinātniskie pierādījumi».

Kādi tad ir šie pierādījumi? Tas esot pats Visums un pats cilvēks, kurus pēti zinātne. Paskatieties uz Visumu, teica Romas pāvests, viss tanī ir likumsakarīgs, tas līdzinās gudram pulksteņa mehānismam, un tas pierādot, ka to radījis pārdabisks spēks, dievs. Aplūkojiet cilvēku, viņa fizioloģisko uzbūvi, tie taču ir pilnības un gudrības kalngali, teica Romas pāvests kādā citā savā runā. Par piemēru viņš norādīja uz tādiem cilvēka orgāniem kā acis, ausis un deguns. Cik lieliski tie ierīkoti, lai kalpotu cilvēkam! Vai gan tas nepierādot dieva esamību?[244]

Tādus pašus, ja atļauts teikt, argumentus izvirza arī katoļticīgie zinātnieki. Jo sīki aprakstījis urīnvadu un pūšļa uzbūvi, katoļu zinātnieks Džovanni Perezs jautā: «Patiešām, kas būtu varējis izgudrot tik sarežģītu, gudru un mērķtiecīgu struktūru un tik dziļi izprast zinātniskos principus, pirms cilvēka saprāts tos izzinājis? .. .»[245] Dievs, viņš atbild, lai gan nav saprotams, kāpēc dievs nav izgudrojis mazāk sarežģītu urīnvadu sistēmu un kāpēc tam būtu vajadzējis iedziļināties paša radītajos zinātniskajos principos.

Tikpat «svarīgus» argumentus, kas domāti vientiešiem, min arī Parīzes kardināls Feltēns, kurš baznīcas aprindās izdaudzināts par izsmalcinātu inteliģentu. «Zvēru vairošanos varam uzskatīt par dzīvu pārcilvēciskās gudrības pierādījumu ...» paziņo Feltēns. «Haizivs, šis briesmīgais un bīstamais jūras plēsoņa, rada tikai divus vai trīs mazuļus gadā, bet siļķe, šī Lamanšas piekrastes iedzīvotāju dienišķā maize, rada ik gadus daudzus miljonus ikru.»[246]

Nu, kā lai te nejūt aizkustinājumu par dieva gudrību un kā lai nebrīnās par kardināla Feltēna lielo erudīciju? Pie viņa vārdiem vajadzētu tikai piebilst, ka aiz visgudrā un viszinošā dieva žēlastības ātri vairojas ne tikai visiem derīgās siļķes, bet arī blusas, blaktis, mušas un visdažādākie kaitīgie mikrobi un tamlīdzīgi nešķīsteņi. Kādā nolūkā, kādēļ? Un kādā nolūkā dievs radījis haizivis? Tie ir jautājumi, uz kuriem baznīcas kalpi nekad nevarēs saprātīgi atbildēt.

Baznīcas kalpi apgalvo, ka zinātnes dati «apstiprinot» dieva esamību. Bet kāpēc tad neticīgie zinātnes atzinumu ietekmē nekļūst ticīgi? Kāpēc notiek pretēja parādība — zinātnes sasniegumu, zinātnes datu, zinātnes ietekmē miljoni cilvēku atbrīvojas no reliģijas skurbuma? Arī šos jautājumus baznīcas kalpi labāk atstāj bez atbildes.

Baznicas kalpiem, kas apgalvo, ka zinātne apstiprinot dieva esamību, progresīvais vācu zinātnieks Olafs Klors atbild šādi, un mēs ar viņu esam pilnīgi vienis prātis:

Neviens neapšaubāms, zinātniski pārbaudāms fakts neapstiprina dieva esamību. Turklāt zinātniskā filozofija, dialektiskais materiālisms norāda, ka nav absolūti nekāda zinātniska pamata atzīt dieva esamību, dievu nevar atklāt ar cilvēku izziņas līdzekļiem. Bet pati par sevi ticība dievam nav nekāds dieva esamības pierādījums. Cilvēks var licēt, kam grib, jo ticība neprasa pierādījumus.

Nevis zinātne ir aplama, ja tā ir pretrunā ar ticību, bet katoļticības siloģismu saturs ir nepareizs, jo to neapstiprina īstenība.

Nodarboties ar zinātni nozīmē izzināt dabu un tās likumus. Dabas izzināšanai nav nekā kopīga ar «dieva izzināšanu».

Jo vairāk zinātne virzās uz priekšu, jo vairāk tā izzina dabu, nevis dievu.

Katoļu teoloģijas apgalvojums, ka zinātne esot savienojama ar kristīgo reliģiju, rāda, ka tagad baznīca cenšas no cilvēkiem, kas guvuši laicīgu izglītību, slēpt zinātnes un reliģijas pretstatu. Ar šo apgalvojumu teologi mēģina zinātniekus maldināt un, ja iespējams, padarīt tos par katoļiem ar ieganstu, ka viņu zinātniskie uzskati un reliģijas dogmas neesot savstarpējā pretrunā.1

Romas pāvesta tēze, ka zinātne aiz katrām durvīm atrodot dievu to kungu, nepārliecina pat daudzus ticīgos. To liecina vairāku katoļu darbinieku raksti un izteicieni. Piemēram var minēt franču katoļa Žana Lakruā rakstu «Mūsdienu ateisma saturs un nozīme», kas publicēts Parīzes klerikālajā žurnālā «Esprit».

Lakruā pareizi identificē mūsdienu ateismu ar zinātni. [247] [248]

Ateisms, kas savus secinājumus dibina uz zinātnes sasniegumiem, norāda Lakruā, iznīcinājis pierādāmo dievu. Tagad vēl arvien var ticēt dievam, saka Lakruā, bet nevar cerēt atrast zinātniskus viņa esamības pierādījumus.

Tiesa, Lakruā domā, ka tas nākot reliģijai par labu, jo zinātne reliģiju attīrot no visa liekā, neīstā, fantastiskā. Viss, ko pierādījusi zinātne, zaudē savu dievišķo raksturu. «Tādējādi,» mierina sevi Lakruā, «zinātne liek kristiešiem savā ziņā pastāvīgi pilnveidot visu to, ko diezgan neprecīzi sauc par dieva esamības pierādījumu.»[249]

Vispār, atzīst Lakruā, mēģinājums zinātniski pamatot dieva esamību nozīmē viņa esamības noliegšanu, jo pats tāda mēģinājuma fakts pārvērš dievu no subjekta par objektu un līdz ar to atņem viņam svētuma oreolu.

Izziņas zinātniskā metode, raksta Lakruā, tieši ar savu godīgumu un precizitāti draud padarīt mazvērtīgu reliģisko ticību, ko zinātnieks viegli iedomājas kā nenoteiktu, subjektīvu un gandrīz blēdīgu izziņas metodi. Ja ņem vērā, ka zinātne vairs nav nedaudzu izredzēto privilēģija, bet izplatījusies un kļuvusi populāra visos sabiedrības slāņos, un ka tā ir mūsu civilizācijas ieraugs, tad var saprast, kādus draudus tā rada «dieva problēmai»[250].

Lakruā uzdod no sava viedokļa pilnīgi pamatotu jautājumu: «Vai ticīgais, atmezdams visu pozitīvo, kas ir mūsdienu ateismā, nenostāda sevi ārpus īstenības un vai viņš neglābj tikai dieva ideju bez satura un bez patiesības?»

Šis jautājums, uz kuru Lakruā neiedrošinās atbildēt, ir diezgan dramatisks. Uzdodams saviem lasītājiem šādu jautājumu, Lakruā paredz iespēju ne tikai zinātni, bet arī pašu ateismu samierināt ar ticību dievam.

Vēl atklātāk izsakās abats Teilars de Šardēns: «Debesīs esošā kristīgo «dieva» sintēze ar marksistu laicīgo «dievu» — tas ir vienīgais dievs, ko mēs turpmāk varam pielūgt .. .»[251]

Tādus galvu reibinošus «salto mortale» spiesti taisīt baznīcas kalpi, kurus zinātnes progress padarījis par cirka klauniem. Bet ne jau visi teologi ir tik «drosmīgi» kā Lakruā un Šardēns. Pols Šošārs, piemēram, atrodas mērenākās pozīcijās. Viņš cīnās par zinātnes un reliģijas darbības sfēru norobežošanu, atstājot reliģijai tiesību filozofiski iztulkot zinātnes atklājumus un dabas parādības. Viņš raksta: «Reliģijai jāpaliek savā vietā, jāiegūst pašai sevi, neko neizskaidrojot (izskaidrošana ir zinātnes uzdevums), bet konstatējot visa būtību. Mēs dzīvojam šās pielāgošanās beidzamajā posmā.»[252]

Jezuīts Riso — franču Katoļticīgo zinātnieku savienības galvenais biktstēvs savā runā par tematu «Zinātnes un ticības dialoga simt gadu» saka: «Diemžēl, daudzi katoļi nespēj izprast zinātnes pašreizējās milzīgās attīstības apmērus un nozīmi. Šo aklumu, kura cēloņi ir sarežģīti, bez šaubām, var izskaidrot, bet tomēr to grūti saprast, tas ticīgajiem var nodarīt lielu ļaunumu . . .

Notikumam ar Galileju vajadzēja mums kaut ko mācīt... Nedrīkst aizmirst, ka jaunas teorijas tiek izstrādātas taustoties, tāpēc pret tām jāizturas ar taktu, tām jāpieiet intuitīvi, bet tas, diemžēl, pārāk reti iespējams strīdos, kas nu jau gadu simteņiem šķir zinātni un reliģisko domāšanu.»[253]

Jezuītam Riso taisnība. Notikumam ar Galileju vajadzēja padarīt katoļu baznīcu gudrāku. Bet Romas pāvests domā citādi. No viņa viedokļa, taisnība bija inkvizīcijai, nevis Galilejam. Pijs XII uzskatīja, ka zinātne vairs nav zinātne, ja tā neapstiprina reliģijas dogmas.

TEOLOGU APJUKUMS KAUT KĀDA VILCIŅA DĒĻ...

Mākslīgais pavadonis? Atraduši ko neredzētu! —ar pretenziju uz sarkasmu rakstīja Vatikāna orgāns «L'Osserva-tore Romano» nākamajā dienā pēc tam, kad visu pasauli bija saviļņojis paziņojums, ka Padomju Savienība sekmīgi palaidusi mākslīgu kosmosa ķermeni. Beidzot tad nu krievi vērsīs skatienus uz debesīm, kaut vai tādēļ, lai pielūgtu dzelzs rotaļlietiņu 58 cm diametrā!

Taču ar laikraksta «L'Osservatore Romano» neīsto jautrību baznīcas kalpiem neizdevās noslēpt faktu, ka pavadoņa palaišana bija radījusi Vatikānā īstu paniku.

Vairāk nekā acīm redzams, atzina klerikālais darbinieks L. Gisārs franču katoļu avīzes «La Croix» slejās, ka no marksistiskā viedokļa pavadonis kļūst par simbolu zinātnei bez dieva, ka tas vēstī paradīzes ēru, kurā cilvēks pats savaldīs dabas spēkus.

Gisārs draudēja, ka zinātne, kas noliedz dievu, bus noderīga materiālistiem, komunistiem. Bet viņiem tā vienmēr bijusi noderīga.

Tagad nevienam nav noslēpums, ka padomju zinātnieki, bruņojušies ar marksistisko ideoloģiju, ir guvuši ārkārtīgi lielas uzvaras. Gisārs nomākts atzina, ka cilvēcē ies līdzi zinātnei, kas atmet reliģijas dogmas. Viņš aicināja ticīgos nezaudēt «vīrišķību» un cerēt uz dievišķo providenci. Vājš mierinājums ticīgajiem mākslīgo pavadoņu un kosmisko raķešu ērā!

Četras dienas pēc Gisāra raksta avīze «La Croix» publicēja mākslīgajam pavadonim veltītu ievadrakstu. Tanī bija teikts, ka ticīgajos šis pavadonis un citi zinātnes atklājumi vieš nedrošību, bet ka līdz ar Romas pāvestu vajag būt optimistiem, «jo dievs uzticējis cilvēkam visas pasaules bagātības un noslēpumus, lai viņš varētu apliecināt savu garīgo spēku un izmantot to par slavu radītājam .. . Bet (un šai «bet» kā kvintesencē ietverta baznīcas jezuī-tiskā attieksme pret zinātnes progresu. — J. L.) baznīca nekādi neapsveic naturālistisko optimismu, kas nozīmētu to pašu, ko radīt jaunus elkus. Grēcīgajā pasaulē zinātne nav bez grēka.»[254]

«La Croix» nepaskaidro, kā cilvēks, kas atklāj dabas noslēpumus un līdz ar to atspēko reliģijas dogmas, starp tām arī radītāja esamību, var izmantot savus atklājumus «par slavu radītājam». Zinātne ir grēcīga, apgalvo «La Croix», bet vai ne tādēļ, ka viņas atklājumi atspēko baznīcas mācību?

«Ceļot uz Mēnesi — tas nozīmē pārvērst par īstenību seno sapni, kas mūs pavada no bērnu dienām,» raksta franču klerikālais nedēļas izdevums «Temoignage Chrē-tien». «Bet kas tālāk? Cilvēku izturēšanās tādēļ nemainīsies: viņi joprojām mīlēs un nīdīs un cietīs un priecāsies. Pavadonis ļauj uzzināt daudz ko tādu, par ko mums līdz šim nav bijis ne jausmas, bet viņš nav spējīgs mainīt cilvēka sirdi.»[255] Zinātnes progress nemaina cilvēka miesu, cilvēka dvēseli — tā apgalvo baznīcas kalpi. Zeme kā bijusi, tā arī palikšot bēdu ieleja, — viņi stāsta. Ka cilvēces ciešanas izraisa galvenokārt sociāli cēloņi, kas raksturīgi ekspluatatoru sabiedrībai, imperiālistiskie kari un drudžainā bruņošanās, kurai tērē miljardus, — par to baznīcas kalpi klusē. Bet, ja šos miljardus izlietotu cilvēku labklājībai, zinātnes attīstībai un tās sasniegumu ieviešanai dzīvē, cik daudzi cilvēki tiktu atpestīti no bada un slimībām, no dabas katastrofām! Cilvēce varētu sevi pilnīgi apgādāt ne tikai ar pārtiku, bet arī ar citiem dzīves labumiem, un tad taču mainītos arī «cilvēka sirds», viņš mazāk ciestu un mazāk nīstu.

Fransuā Moriaks, viens no ievērojamākajiem mūsdienu katoļticīgajiem rakstniekiem, arī nav sajūsmināts par padomju mākslīgajiem pavadoņiem. Viņš raksta: «Kristiešiem ne visai patīk, ja cilvēks izturas kā dievs. Bet viņiem patiktu, ka piepildītos pareģojums: «Un jūs būsiet kā dievi...» (Vai tie nav komunisti? — J. L) Šī padomju rotaļlieta gan nešauj, bet biedē mani. Kā to labāk izskaidrot? Domāju, ka redzu spokus, kas norāda ... ka mūsu roku neviens vairs nevada, ka no šā brīža mēs iesim pretī savam briesmīgajam liktenim.»[256]

Klerikāļi cenšas samazināt padomju mākslīgo pavadoņu zinātnisko nozīmi. Taču šie viņu veltīgie mēģinājumi ir smieklīgi. Tā, piemēram, beļģu teologs de Brukērs jautāja: «Vai tiešām tik liela nozīme ir šim 4. oktobra vakaram, kad tika palaists pirmais padomju mākslīgais pavadonis, kad pacēlās gaisā tas, ko krievi sauc par cilvēces zvaigzni? ...» Un viņš pats sev atbildēja: «Protams, ne! Mēs jau esam redzējuši ne mazumu tamlīdzīgu zvaigžņu. Lai arī cik daudz zinātnes atklājumu un tehnikas sasniegumu jau gūti, cilvēce šodien ir bezpalīdzīgāka nekā agrāk.»

Tomēr, paredzēdams, ka viņam ieteiks palūkoties uz Padomju Savienību un citām sociālistiskajām zemēm, kuru tautas tiešām bauda zinātnes un tehnikas sasniegumu augļus un tāpēc patiešām uzlabojušas savus dzīves apstākļus, de Brukērs paziņo: «Zinātniskais optimisms radis patvērumu marksismā. Bet viņa sapnis ir tomēr tikai cilvēka sapnis. Cilvēki, kas šodien vērš savus skatienus uz Maskavu, saista savu dzīvi ar šo sapni, cerēdami, ka viņiem kāda burve dos laimi un padarīs viņus pilnīgākus. Mūsdienu mitoloģijā šo burvi sauc par zinātni un tehniku. Mākslīgais pavadonis ir beidzamā burvju nūjiņa, ko burve pasviedusi debesīs par cerības zīmi. Ar to viņi grib cilvē-

Idem teikt: pagaidiet vēl drusciņ, cilvēks mainās, cilvēks vēl vairāk mainīsies, zinātnes un cilvēces progress kopā dodas pretī nākotnei, kas nepazīs karus, netaisnību, skaudību un ciešanas.»1

De Brukērs ir neapmierināts. Zinātnes progress viņu biedē aiz diviem iemesliem: 1) tāpēc, ka zinātnes progress noved cilvēkus pie marksisma; 2) tāpēc, ka zinātnes progress. noved cilvēkus pie neticības, jo marksisms ir ateistisks.

Ticība zinātnei atspēko ticību dievam, tātad jāpanāk, lai zinātne kalpotu ticībai. Kā? Ļoti vienkārši. Jāpasludina, ka visu to, ko zinātne vēl nevar izskaidrot un cilvēki izdarīt, var izskaidrot ar dieva palīdzību: viņš esot spējīgs visu izdarīt. Zinātne reliģijai noderīga, viebdamies saka de Brukērs, jo zinātne atmasko bērnišķīgo, primitīvo dieva jēdzienu, ko ticīgie mantojuši no laikmeta, kad reliģija, tā sakot, kā blakus amatu pildīja zinātnes funkcijas. Šis laikmets aizgājis pagātnē, atzīst de Brukērs.

Tādējādi attīrīts no antropomorfisma iezīmēm, dievs mums parādās kā visa esošā pirmcēlonis. Tādā veidā dievs, kas pirms mākslīgajiem pavadoņiem visādi izvairījās no zinātniskas analīzes, beidzot izteicis piekrišanu parādīties zinātnē.

Bet, ja dievs, kā apgalvo de Brukērs, parādās zinātnē un zinātne noliedz dievu, tad taču dievs noliedz pats sevi. Kāpēc viņam tas vajadzīgs?

1958. gadā de Brukērs izdeva grāmatu «Pavadonis un izsalkušie», kas laipni tika izdalīta Vatikāna paviljona apmeklētājiem Briseles izstādē. Šī grāmata ir savā ziņā interesanta, jo norāda uz šā katoļu teologa uzskatu straujo evolūciju.

De Brukērs šai savā darbā brīdina: teikt, kā to dara lielākā daļa klerikāļu, ka «pavadonis nav neko grozījis», nozīmē aizvērt acis un neredzēt īstenību.

Kapitāla zemēs miljoniem cilvēku krīt par upuri badam un slimībām. Norādīdams uz šo faktu, de Brukērs apsūdz «gudros no Rietumiem» muļķīgā un noziedzīgā neprātā, jo viņi laupījuši trūcīgajiem cerības uz labāku nākotni. Rezultātā «divi miljardi cilvēku pievērš savus skatienus mākslīgajam pavadonim, uzlūkodami to par reālu atbrīvošanās cerību simbolu. Vērsdamies pie šā pavadoņa, viņi vēršas pie Maskavas»1, un tas dara godājamo teologu stipri grūtsirdīgu.

De Brukērs sūdzas: 1958. gadā, kad pagājuši simt gadu kopš Lurdas «brīnuma»2, nevis reliģija, bet zinātne parādās cietējiem kā brīnumdare atpestītāja.

Bet XX gadsimta lielāko zinātnes sasniegumu — mākslīgos pavadoņus nevar atdalīt no viņu radītājiem — padomju cilvēkiem, no marksisma-ļeņinisma ideoloģijas, nedrīkst aizmirst, ka tie ir ateistu roku darbs. «Vairāk nekā mākslīgā pavadoņa kustības ātrums un svars (runa ir par otro padomju pavadoni. — J. L.j, kas paši par sevi ir pārsteidzoši, viņa fabrikas marka ir tā, kas saista uzmanību un izraisa bažas,» spiests atzīt de Brukērs. Rezultātā «mākslīgais pavadonis rada mazāku interesi nekā cilvēks, kas to radījis»3.

De Brukērs no tā pareizi secina: kad zinātne atradās bērna autiņos, ateisms nebija sevišķi bīstams, bet tagad, kad zinātne kļuvusi «draudīgi varena», ateisms pārvērties par milzīgu spēku. Tas biedē teologus.

De Brukērs cenšas ticīgos pārliecināt, ka viņi maldoties, uzskatīdami zinātni par ateisma sabiedroto; zinātni varot pakļaut teoloģijai, ja zinātnes progresu vadīšot ticīgie. Bet nelaime tā, atzīst de Brukērs, ka ticīgie nav sagatavoti, lai nostātos zinātnes progresa priekšgalā, viņi šai ziņā bezcerīgi atpalikuši. «Mūsu uzdevums,» paziņo šis beļģu teologs, «ir mainīt ekipāžu, nemainot (idejisko) bagāžu.»4

Bet, ja teologi domā, ka viņiem kontrabandas ceļā izdosies savu novecojušo un sapelējušo «bagāžu» iedabūt cilvēces gaišajā nākotnē, tad viņi maldās.

De Brukērs aicina ticīgos apgūt zinātni, lai to pakļautu teoloģijai. Pāvests Pijs XII nebija tik naivs, lai uzskatītu kaut ko tādu par iespējamu. Lai nezaudētu baznīcas ietekmi uz masām, viņš domāja, ka pietiek, ja tās iebiedē ... ar zinātni!

1957. gada 22. decembrī savā ziemsvētku vēstījumā Pijs XII izteica nožēlu, ka tagad daudzi netic bībeles brīnumiem, pirmkārt -tie, kas cildina mūsdienu zinātnes

-- ^

1 Jose de Broucker, Le Spoutnik et Ies affames, Paris, 1958, p. 23.

2 Baznīcas kalpi apgalvo, ka 1858. gadā pie avota Lurdas pilsētas tuvumā kādai vietējai meitenei «parādījusies» dievmāte. Viņi pasludināja šo avotu par brīnumdarītāju. Lurdas «svētā» ūdens pārdošana kopš tā laika dod katoļu baznīcai milzīgus ienākumus.

3 Jose de Broucker, Le Spoutnik et Ies affamēs, p. 58.

4 Ibid., p. 86.

vareno attīstību, kura paplašinājusi cilvēka zināšanas un varu kosmiskajā telpā. Šie cilvēki, savu panākumu apstulboti, dievina cilvēka diženumu un vērtē to augstāk nekā «dieva diženumu»[257]. Bet modernās zinātnes un tehnikas jaunie atklājumi, apgalvo Romas pāvests, pēc pirmā entuziasma izraisot daudzos nemieru, jo apdraudot pašu cilvēku pastāvēšanu. «Cilvēks,» teica Pijs XII, «sāk baidīties no pasaules, pār kuru viņš, pēc paša domām, valda.» Zinātne nekā laba nedod. Tās attīstība novedusi cilvēci pie katastrofas. Nevis zinātne, bet ticība dievam ir tā, kas var glābt cilvēku, — tāds bija Pija XII secinājums.

Kā no teiktā izriet, Romas pāvests mēģināja uzvelt zinātnei atbildību par imperiālistisko valdību noziegumiem. Taču ne jau zinātne vainīga, ka atmosfēra vēl arvien tiek saindēta ar radioaktīvajām daļiņām un ka cilvēcei draud kodolkarš. Par to ir atbildīgi «aukstā kara» piekritēji, kuru lielākā daļa ir dziļi reliģiozi cilvēki.

Sekojot pāvestam, tādu pašu viltojumu cenšas izdarīt arī jezuīts Domeniko Mondrone, kas Vatikāna žurnālā «La Civilta Cattolica» publicētajā rakstā «Zinātnes attīstības kalngali un kristīgā īstenība» atzīmē, ka zinātniskais tehnikas progress izraisa «ziņkārības, satraukuma un mokošu šaubu drudzi»[258]. «Tas viss mūs (?) neapšaubāmi dara slavenus,» turpina Mondrone. «Bet blakus cerībām, gaidām, satraukumam, sastingumam un entuziasmam mokās dvēseles, ko pārņēmusi nedrošība, nemiers un satraukums. Pamatojoties uz pieredzi — uz drausmīgajiem pārsteigumiem, kādus pārāk bieži izraisījis cilvēku egoisms un ļaunums, daži uzskata zinātnieku izgudrotāju ģēniju par ļoti nemierīgu, nedisciplinētu jaunekli, kas atteicies paklausīt un auļo pretī visiem piedzīvojumiem un visām bezprātībām, nedomādams par to, ka viņš nevarēs apstāties, kad būs nonācis pie bezdibeņa un pašiznīcināšanās.»[259]

Baznīcas kalpi iecienījuši šo apsūdzību, vērsdamies pret zinātni par to, par ko atbildīgi tikai kara kūrēji, kuru politiku atbalsta daudzi baznīcas pārstāvji.

Bet jezuīts Mondrone nevar to atzīt, viņš nepavisam nav ar mieru pats sevi izpērt. Viņš labāk līdz ar Piju XII atikārto, ka tāds stāvoklis radies tāpēc, ka zinātnes attīstība nav sinhronizēta ar morāles progresu un pastāv zinātnes un reliģijas antagonisms, kurā esot vainojami nevis baznīcas kalpi, bet «kristiānisma ienaidnieki»1.

«Padomju komunisms,» beidzot Mondrone pievēršas jautājuma būtībai, «ir pārliecināts, ka līdz ar mākslīgā pavadoņa palaišanu tas sniedzis pasaulei galīgu dieva neesamības pierādījumu. Kaut kāda vilciņa dēļ, ko palaiduši apkārt Zemei daži speciālisti, izmantodami mūžīgos likumus, kādus noteicis dievs, kurš miljoniem gadu uztur priekšzīmīgā kārtībā miljardiem sauļu, planētu un tālu pasauļu miglāju kustību, «Pravda» paziņojusi, ka kopš 4. oktobra nebūšot viegli sludināt no kanceles leģendu par pasaules radīšanu.»2

Nē, deklarē Mondrone, zinātne un progress jebkurā formā — atomu saskaldīšana, elektronu smadzenes, mākslīgās planētas, starpplanētu navigācija, cilvēces mobilizēšana Marsa un Saturna iekarošanai — tas viss nav nekas, jo kāds gan labums cilvēkam no Visuma iekarošanas, ja tas kaitē viņa dvēselei? Bet cilvēka dvēselei kaitē imperiālisms ar darbaļaužu un koloniju tautu ekspluatāciju, ar savu sociālo nevienlīdzību un zinātnes atklājumu izmantošanu miljardieru un monopolu interesēs, kuri ir gatavi ieraut cilvēci jauna pasaules kara mutulī. Cilvēka dvēselei kaitē katoļu hierarhija un klerikālie vadoņi, kas cīnās pret līdzāspastāvēšanas politiku un atbalsta «auksto karu». Tie ir īstie dvēseles pazudinātāji.

Jezuītu gudrais izteic visaplamākos apgalvojumus, lai tikai «pierādītu», ka viss atkarīgs no dieva un ka nabaga zinātnieki bez dieva nevarot iztikt. Cik lielisks ir, piemēram, šāds «pierādījums»: «Visu, ko zinātnieks var izgudrot, atklāt, uzminēt, visu to pats dievs kā tēvs, kas spēlē ar savu dēlu slēpšanos, noglabājis pirms gadu tūkstošiem savas bezgalīgās radības krokās.»3 No tā izriet, ka dievs paslēpis pitekantropa vai pirmsledus laikmeta dzīvnieku atliekas tikai tādēļ, lai «paspēlētu slēpšanos» ar arheologiem un antropologiem. Vai gan tāda argumentācija neliecina par jezuīta Mondrones absolūto nespēju pierādīt, ka mūsdienu zinātnes panākumi neatspēkojot reliģijas dogmas?

1 Domenico Mondrone, S. J., Vertigine scientifiche e realta cris-tiane. «La Civiltā Cattolica», 3/V 1958, p. 262.

2 Ibid., p. 263.

3 Ibid., p. 265.

Nav nejaušība, ka Mondrone savu rakstu nobeidz ar šādu melanholisku prātojumu: «Lai notiek jauni brīnumi kodolfizikā un elektronu tehnikā, lai sākas kosmiski lidojumi un citu planētu iekarošana, lai cilvēks pat sastopas ar iedomātajiem Marsa un citu pasauļu iedzīvotājiem — ticīgais sajūsmināsies un visu to apsveiks ar prieku; taču viņš nesajūsmināsies līdz reliģijas vērtību aizmiršanai, bet atcerēsies, ka dabā nav un nevar būt nekā tāda, ko varētu salīdzināt kaut vai ar pārdabiskā realitāti vien.»[260]

Laimīgs, kas tic «pārdabiskā realitātei», ko ar veselo saprātu nav iespējams izzināt.

Redzēdams, ka teoloģijas ierocis padomju zinātnes lielo sasniegumu priekšā ir bezspēcīgs, Vatikāns, atbildot uz pirmās padomju kosmiskās raķetes palaišanu Mēness virzienā, izvirzīja pret Padomju Savienību apsūdzību, ka šis zinātnes varoņdarbs esot politisks akts no spēka pozīcijām! «L'Osservatore della domenica» 1959. gada 8. janvāri rakstīja: «Patiesi, kā ziņo komunistu žurnālisti, jaunā raķete, kas traucas kosmiskajā telpā, nav bumbu nesēja. Bet tās pašas avīzes skaļi apgalvo, ka šī raķete esot pacēlusi septītajās debesīs marksistisko, ja ne komunistisko «ticību», izvirzīdama to augstāk par visām citām koncepcijām .. . Bez kādiem aplinkiem mums paziņo, ka šī raķete vairāk vērsta uz Zemi nekā uz Sauli un Mēnesi. Citiem vārdiem sakot, tā ir spēka politikas ierocis.»

Vatikāns gribētu, lai komunisti, palaizdami kosmisko raķeti Mēness virzienā, atteiktos no marksisma un sāktu lūgt dievu. Tā kā padomju cilvēki pēc šā varoņdarba izdarīšanas nav atteikušies no savas marksistiskās «ticības», tad Vatikāns viņiem pārmet, ka tie izdarījuši politisku aktu no spēka pozīcijām. Tas ir lielisks teologu «loģikas» paraugs.

Mēness virzienā palaistā padomju raķete un pēc tam nākamā raķete, kas aplidoja apkārt Mēnesim un nofotografēja tā otru pusi, piespieda pat daudzus klerikāļus noņemt cepuri padomju zinātnieku priekšā. Pazīstamais katoļticīgais itāliešu žurnālists, bijušais kristīgo demokrātu partijas deputāts Indžino Džordani sakarā ar to paziņoja: «Padomju raķetes nolaišanās uz Mēness atklājusi jaunu ēru. Pienācīgi jānovērtē padomju zinātnieki, kas guvuši tik milzīgus panākumus, ar kuriem leposies visa cilvēce... Es kā

katolis uzskatu komunismu par ideoloģiskiem maldiem, bet man jāatzlst, ka padomju tauta 40 gados... guvusi milzīgus panākumus zinātnē un tehnikā, sasniegusi tādus rezultātus, kādu pagaidām nav pat Amerikai.»

Bet Sanpaulo arhibīskaps Kormelo Mota teica, ka baznīca apsveic padomju grandiozo sasniegumu — kosmiskās raķetes palaišanu uz Mēnesi. Nabaga arhibīskaps entuziasma uzplūdos nonāca tiktāl, ka aicināja padomju ateistiskos zinātniekus mesties ceļos un pateikties dievam, ka viņš tiem dāvājis materiālos resursus un prātu tādas uzvaras sasniegšanai! Patiešām, neizdibināmi ir tavi ceļi, ak kungs! Ka dievs palīdz komunistiem, par to nešaubās pat arhibīskaps Mota. Un kā lai viņš varētu par to šaubīties pēc tam, kad pa Vašingtonu fanātiķi bija staigājuši ar plakātiem, uz kuriem rēgojās aicinājumi, lai «visvarenais dievs» neļauj komunistu raķetei sasniegt Mēnesi. Dievs uzskatīja par prātīgāku neuzklausīt šos aicinājumus, un padomju raķetes sasniedza mērķi.

Tādu neatspēkojamu dieva gribas pierādījumu priekšā kapitulēja pat pats Romas pāvests. 1959. gada 26. septembrī, uzrunādams ticīgos Sv. Pētera katedrālē, Jānis XXIII teica, ka krievu raķetes lidojums uz Mēnesi un citi beidzamajā laikā gūtie zinātnes panākumi liecinot, ka «nav robežu cilvēka ģenialitātei». Taču pasaule esot tik lieliska, ka cilvēkam vajagot palikt te, uz zemes, «kaut arī uzturot kontaktu ar pārdabisko».

«Mūsu skatienam,» teica pāvests, «pavērušies mirdzoši horizonti. Kādreiz tvaika motors šķita progresa augstākais sasniegums, turpretī tagad cilvēki ne tikai lido, bet sasniegts pat Mēness. Kas zina, kas būs tālāk?»

Beidzamais teikums no «dieva vietnieka» mutes skan diezgan paradoksāli: «Kas zina, kas būs tālāk?» Patiesi, kas zina, kas būs tālāk? Romas pāvests, «dieva vietnieks» zemes virsū, nezina, kā viņš pats to saka. Bet komunisti gan zina, kas būs tālāk: zinātnieki arī turpmāk atklās dabas noslēpumus, arī turpmāk pakļaus Visumu.

Acīm redzot, uzskatīdams, ka Romas pāvests nav pateicis to, ko vajadzēja, Vatikāna orgāns «L'Osservatore Romano» pasteidzās atzīmēt, ka padomju raķetes nolaišanās uz Mēness nepavisam nepierādot cilvēka spēju iedziļināties «pasaules noslēpumā». Bet ko tad tā nozīmē?!

Cenzdamies savu lasītāju uzmanību novērst no tik āķīgiem jautājumiem, Vatikāna orgāns savās slejās sāka veselu diskusiju par tematu, vai uz Mēness ir dzīvas būtnes un, ja ir, tad pie kādas grēcinieku grupastās pieder. Fran-ciskānis Raimondo Paci šai sakarā izteicās: ja pieņem, ka uz Mēness ir dzīvas būtnes, _tad nepieciešams konstatēt, pirmkārt, vai tās cēlušās no Ādama vai ne. Ja tās cēlušās no Ādama, tad uz tām gulstas iedzimtais grēks un viņu pestītājs ir Kristus. Ja tās turpretī cēlušās nevis no Ādama, bet no kāda cita ciltstēva, tad ļoti iespējams, ka arī viņu ciltstēvs nogrēkojies līdzīgi Ādamam, taču tādā gadījuma Mēness iemītniekiem katrā ziņā ir pašiem savs pestītājs, apmēram tāds kā Kristus dvīņubrālis.

Lasot šādus un citus tamlīdzīgus «zinātniskus» murgojumus baznīcas presē, ne bez lepnuma jādomā: raidīdami savus kuģus kosmosā, mūsu zinātnieki liek baznīcas kalpiem pamatīgi palauzīt galvu!

Tomēr jāatzīmē, ka padomju mākslīgie pavadoņi, Mēness raķetes un kosmiskās raķetes liek ticīgajiem arī citādi uz to reaģēt, un proti, tie grib nopietni izprast kosmosa pētīšanā padomju zinātnieku gūto lielo sasniegumu nozīmi. Rakstā «Kurp dodas Mēness raķete», kas bija publicēts franču katoļu žurnālā «Revue de l'Action Populaire» 1959. gada novembrī, uzdots pamatots jautājums: ar ko izskaidrojami padomju zinātnieku panākumi? Žurnāls sniedz atbildi: «Acīm redzot, lai atbildētu uz šo jautājumu, jāņem vērā bez citiem vēl šādi trīs svarīgi apstākļi. Pirmkārt, Padomju Savienība 40 gados gan piecgadu plānu rezultātā, gan no vienota centra vadītās ekonomikas organizācijas rezultātā piedzīvojusi kardinālas pārmaiņas. Nevajag aizmirst, ka šiem plāniem bija ne tikai ekonomiski uzdevumi vien, kaut arī šiem uzdevumiem bija un joprojām ir pirmšķirīga vieta. Runa bija arī par to, lai radītu iedzīvotājos jaunu attieksmi pret rūpniecību, tehniku un zinātni.»[261]

Būs derīgi, — teikts žurnālā, — padomāt, kāds varens spēks Padomju Savienībā ir visa organizētā tauta, ko iedvesmojusi, vai mums tas tīk vai ne, progresīvā ideoloģija. Būtu vēlams, nobeigumā raksta šis klerikālais žurnāls, ka arī Rietumi izstrādātu oriģinālu, konstruktīvu, dinamisku pasaules uzskatu, kas balstītos vairāk uz īstenību nekā uz mītiem, un ka tāda ideoloģija sacenstos ar padomju ideoloģiju.

Nu labi, padomju cilvēkiem nebūs nekas pretī sacensties ari ar tādu ideoloģiju, lai gan sapnis par to ir nepiepildāms, jo mirstošais kapitālisms organiski nav spējīgs izstrādāt «oriģinālu, konstruktīvu, dinamisku pasaules uzskatu». Bet lai ir atļauts jautāt klerikālajam žurnālam,— kur tad palikusi katoļu ideoloģija? Par tās pastāvēšanu žurnāls labāk klusē. Pat katoļu žurnālam tā kļuvusi par anahronismu mākslīgo pavadoņu un Mēness raķešu laikmetā.

Lasītājs atcerēsies, ar kādu nicināšanu Vatikāna avīze «L'Osservatore Romano» izturējās pret paziņojumu par pirmā padomju mākslīgā pavadoņa palaišanu. Divus gadus vēlāk — 1959. gada 30. decembrī — Vatikāna orgāns bija spiests atzīmēt, ka tagad daudzi cilvēki spriež tā: «Ticēt dievam starpplanētu sakaru laikmetā ir tikpat muļķīgi kā ticēt ziemsvētku vecītim.» Avīze uzskata par savu pienākumu atspēkot šo apgalvojumu ar šādiem argumentiem: «Mēs uzzinājām, ka niecīga kļūda aprēķinos izraisījusi mākslīgā pavadoņa novirzīšanos no paredzētās trajektorijas par tūkstošiem kilometru. Kaut uz brītiņu iedomājieties, kādas katastrofas notiktu, ja planētu un zvaigžņu kustības un orbītas nebūtu noteiktas ar precizitāti, kas pārspēj jebkurus elektronu aprēķinus. Tāpēc jāatzīst, ka pastāv gars, kas aiz nepieciešamības ir bezgalīgs tiklab savā gudrībā, kā arī varenībā. Katram cilvēkam un it sevišķi zinātniekam, jānāk pie šāda secinājuma, ja viņš par to kaut mazlietiņ padomā savā iekšējā klusumā.»

Bet, ja zinātnieks vai parastais mirstīgais «savā iekšējā klusumā» padomās par šo jautājumu, tad viņš nenovēršami nāks pie secinājuma, ka vai nu Vatikāna orgāns uzskata savus lasītājus par galīgiem muļķiem, vai arī cilvēkiem, kuri tanī raksta, nav nekādas jēgas par to, ko viņi raksta. Vatikāna orgāns apgalvo, ka planētu un zvaigžņu kustības un orbītas noteiktas ar precizitāti, kas pārspēj jebkurus elektronu aprēķinus. Bet vai tiešām Vatikāna orgāns nezina, ka kosmosā mēdz būt tādas parādības kā zvaigžņu perturbācija, t. i., novirzīšanās no orbītas, zvaigžņu sairšana, debess ķermeņu sadursmes utt., kā to liecina uz Zemi krītošie meteorīti un starpplanētu telpā esošie kosmiskie putekļi!

Tāpēc, ja ari, sekojot «L'Osservatore Romano» loģikai, mēs pieņemtu, ka «gars» pastāv, tad nekādi nevar apgalvot, ka tas būtu «bezgalīgs savā gudrībā un varenībā». Bet tomēr iedomāsimies, ka tāds «gars», kas kā gudrs un visvarens pulksteņmeistars iedarbinājis Visuma mehānismu, tiešām pastāv. Tad pamatoti rodas jautājums, — no kurienes radies šis pulksteņmeistars un kas savukārt viņu «uzvilcis»? Teologi apgalvo, ka «gars» esot mūžīgs, ka tas

vienmēr bijis, esot un būšot, lai gan viņa pastāvēšana nav pierādāma. Vai nav loģiskāk, ja par mūžīgu uzskatām dabu, Visumu, t. i., materiālo pasauli, kuras pastāvēšana mums ir zināma un kura ir izzināma, kuras daļiņas mēs paši esam?

Taču atgriezīsimies pie dieva, pie gara. Pats viņš ir mēms. Par viņa gudrību un visvarenību mēs varam spriest tikai pēc to vārdiem, kuri sevi sauc par viņa pārstāvjiem zemes virsū, šai gadījumā — pēc kristīgo teologu vārdiem. Vai tie netika viņa vārdā apgalvojuši, ka Zeme esot nekustīga un cieta un ka tā esot pasaules centrs, un vai viņi nenosodīja Galileju par to, ka tas pierādīja pretējo? Vai tie nebija viņi, kas, atsaukdamies uz dievu to

kungu, sadedzināja Džordano Bruno par to, ka tas pierādīja daudzu pasauļu pastāvēšanu? Vai tie nebija viņi, kas nolādēja Darvinu par sugu izcelšanās evolūcijas teoriju? Vai tie nebija viņi, kas izslēdza no baznīcas komunistus, kuri tomēr ielauzās debesīs — «dieva mājoklī» un nofotografēja no Zemes neredzamo Mēness pusi? Vai pēc visa tā var runāt par dieva «gudrību un varenību», kā to dara garīdzniecība?

Mūsdienu cilvēks uzdod sev tādu jautājumu un atbild: «Ticēt dievam starpplanētu sakaru laikmetā ir tikpat muļķīgi kā ticēt ziemsvētku vecītim», un mācītāju avīžu prātojumi par šo tematu ne tikai nepārliecinās viņu par pretējo, bet vēl vairāk nostiprinās šos viņa uzskatus.

Neticīgo skaits zinātnieku vidū arvien palielinās, atzīst franču teologs Zoržs Gurdēns. Mūsdienu zinātnieki nav līdzīgi pagājušā gadsimta antiklerikāļiem. «Viņi,» raksta Gurdēns, «uzskata, ka baznīca ir savu laiku nodzīvojusi un katoļticība ir muzeja eksponāts, aizvēsturisku laiku palieka. Viņi pieraduši rīkoties ar matēriju un to analizēt, ticot cilvēka prāta un zinātnes varenībai un spējai atpestīt cilvēku no viņa likstām, un viņi cīnās par nākotni, kurā visi cilvēki būs brāļi, turklāt paļaudamies tikai uz saviem pašu spēkiem. Viņi ir jaunā humānisma pamatlicēji, bet viņu humānisms ir ateistisks.»1

Minētie katoļu ideologu izteicieni liecina, ka mūsdienu zinātnes progress rada baznīcas hierarhijā apjukumu un bailes. Vatikāna tēzei, ka zinātnei jābūt tradicionālās katoļu teoloģijas atspaidam, ir arvien mazāk piekritēju starp pašiem baznīcas kalpiem, kuru vidū atskan arvien vairāk balsu, kas prasa «attīrīt» katoļu reliģiju no viduslaiku tumsonības elementiem un tā vēl vairāk pielāgot to mūsdienu buržuāzijas vajadzībām un prasībām.

Zinātnes triecienu spiesta, reliģija atkāpjas, citu pēc citas atdodot savas pozīcijas. Tāds ir nepielūdzamais vēstures likums.

1961. gada augustā otrais padomju kosmonauts H. Titovs veica jaunu lidojumu kosmosā. H. Titova varoņdarbs izraisīja drūmas melanholijas lēkmi Vatikāna teologos un speciālistos cīņā pret «ateistisko materiālismu». Nevarīgi lāsti pret cilvēka «pārmērīgo lepnību», biedinoši brīdinājumi, ka «tas nenovedīs ne pie kā laba», beidzot, mēģinā-

Informations Catholiques Internationales», 1/X 1959, p. 2.

jumi pielabināties kosmosa iekarotājiem, izlikties priecīgam, kad gribas raudāt, — tā Vatikāns reaģē uz šo jauno, neredzēto triumfu, kādu piedzīvojis no reliģisko aizspriedumu verdzības važām atbrīvotais cilvēka prāts.

Teologu balsu korī, kas pavadīja H. Titova lidojumu, uzmanību saista kapuciešu mūka Nazareno Fabreti vārdi: «Kristofors Kolumbs Amerikas krastā iesprauda krustu. Pilnīgi iespējams, ka agri vai vēlu uz Mēness tiks pacelts sarkanais karogs. Bet pēc Kolumba, turklāt krusta aizsegā, nāca konkvistadoru krāpšana un zvērības. Var gadīties, un tas nebūs nekāds brīnums, ka līdz ar sarkano karogu uz Mēness ieradīsies patiesi talantīgi un miermīlīgi cilvēki.»

Kad tā sāk spriest kapuciešu mūki, tad kļūst saprotams, cik milzīgu revolucionizējošu ietekmi uz cilvēku uzskatiem atstājuši pirmo padomju kosmonautu lidojumi debess augstumos.

Komunistiem nevajag «samierināt» zinātni ar savu pasaules uzskatu, jo starp tiem nav pretrunu. Lielie zinātnes atklājumi nepadara komunistus grūtsirdīgus, neizraisa viņos apjukumu, samulsumu, melanholiju vai bailes ... Komunisms un zinātne taču ir nedalāmi jēdzieni, tie izriet viens no otra un viens otru papildina tādā mērā, ka jau sen, kā zināms, pats komunisms ir stingri zinātnisks pasaules uzskats. Zinātnes uzvaras komunisti uzskata par savām uzvarām, par uzvarām, ko guvis komunistiskais pasaules uzskats, kuru apstiprina un izpauž zinātņu attīstība. Savukārt komunisma uzvaras, komunistiskās sabiedrības celšanas panākumi nav domājami bez gigantiskiem zinātnes sasniegumiem visās cilvēka darbības sfērās, bez neredzēti grandioza mēroga zinātnes progresa, kā to neatspēkojami apliecina mākslīgie pavadoņi un kosmiskie kuģi.

Vatikāns, Romas pavests un viņa kardināli stāv vecās pasaules sardzē. Viņu dievs ir tumsas valdnieks, kura vārds ir trūdošais kapitālisms, cilvēces laimes, sabiedrības un zinātnes progresa niknākais ienaidnieks.

ASTOTA NODAĻA. PĒDĒJAS ZIŅAS NO «DEBESU KANCELEJAS»

Grāmata sarakstīta un jau nodota salikšanai, bet pa to laiku notikumi seko cits citam — labi un ļauni, priecīgi un satraucoši. Vieni iedvesmo cilvēkus uz jauniem lieliem varoņdarbiem un iekarojumiem cilvēces laimes labā, citi rada sašutumu.

Saņemtas jaunas ziņas no «debesu kancelejas». Dziļas sēras Vatikāna «Pentagonā»: viņā saulē aizgājuši valsts sekretārs kardināls Tardini un kardināls Kanali. Tardini vietā pāvests Jānis XXIII iecēlis kardinālu Amleto Čiko-niani, kas mantojis visus Kanali amatus. 15. augustā publicēta sengaidītā pāvesta sociālā enciklika «Mater et maģistra» («Māte un skolotāja»).

Par šiem notikumiem būs runa šai nodaļā, ko, ja tā var izteikties, ieplānojis nevis autors, bet pati dzīve.

MANIFESTS VECAS RAUDU IELEJAS AIZSTĀVĒŠANAI

Sāksim ar beidzamo no minētajiem notikumiem — ar encikliku «Mater et maģistra». To sāka sacerēt jau nelaiķa Pija XII laikā. Agrākās sociālās enciklikas — Leona XIII «Rerumnovarum» (1891. g.) un Pija XI «Quadragesimo anno» (1931. g.), kas par ideālu kristīgo iekārtu pasludināja korporatīvo režīmu, jau sen kļuvušas par «iepuvušu preci»,

no kuras novēršas pat daudzi ticīgie. To saturs pārāk atgādina fašistu un nacistu sociālos sprediķus: kā zināms, viņi bija no Romas pāvestiem aizguvuši korporatīvās valsts teoriju, šķiru sadarbības sludināšanu, naidu pret komunismu un citus bēdīgi slavenās kātoju sociālās doktrīnas atribūtus.

Jaunā sociālā enciklika, kā ziņo avīzes, dzimusi mokās. Tās radīšanā bez paša Romas pāvesta piedalījušies vēl in-kvizitora kardināla Otaviani vietnieks jezuīts Pietro Pa-rente, jezuīts Pietro Pavans, kardināls Siri, viens no «Katoļu rīcības» vadoņiem Ferara-Tonilo, kardināls Montini un daudzi citi baznīcas sociālās demagogijas speciālisti. Neiztika arī bez ievērojamu aizokeāna lielvalsts pārstāvju konsultācijas. Kā ziņo itāliešu žurnāls «Vie Nuove»[262], enciklikas projektu speciāla kara lidmašīna aizvedusi uz Vašingtonu, lai to vizētu prezidents Kenedijs, pats varenākais pāvesta Jāņa XXIII sabiedrotais.

Sākumā Vatikānā paziņoja, ka jauno encikliku publicēšot 15. maijā, enciklikas «Rerum novarum» 60 gadu jubilejā. Taču baznīcas «smadzeņu trests» nespeja tikt gala ar savu uzdevumu. Sakarā ar bezgalīgajiem labojumiem, maiņām un saskaņošanu daudz cietusī enciklika bija sagatavota publicēšanai tikai divus mēnešus pēc «jubilejas» datuma. Franču buržuāziskais nedēļas izdevums «Ex-presse» atzīmēja, ka šis apstāklis izraisījis «dziļu izbrīnu» ticīgajos katoļos un licis viņiem padomāt. Bet vel vairāk, pēc mūsu domām, viņiem liks domāt pats šā daudzējāda ziņā kuriozā dokumenta saturs.

Enciklika «Mater et maģistra» ir baznīcas vēsturē pati garākā, tajā ir 25 000 vārdu. Taču par tās nozīmi jāspriež nevis pēc apjoma, bet pēc satura.

Jāņa XXIII sociālā enciklika sākas ar «lielo pārmaiņu» uzskaitījumu, kādas pasaulē notikušas pēc enciklikas «Rerum novarum» publicēšanas. Romas pāvests min atomenerģiju, automatizāciju un elektroniku, aviāciju, radio un televīziju, kosmiskās telpas iekarošanas sākumu, sociālās nodrošināšanas attīstību un arvien lielāko aktivitāti arodbiedrībās, kuras it kā «samazina distanci starp šķirām». Romas pāvests atzīmē pilsoņu arvien plašāko piedalīšanos valsts lietu vadīšanā un arvien lielāko valsts lomu

ekonomikas vadīšanā un mūsdienu sociālo problēmu risināšanā. Jāņa XXIII uzmanību saista arī koloniālisma noriets un jaunu valstu rašanās, starptautiska rakstura organizāciju izveidošanās.

Ko nozīmē šīs pārmaiņas, un ko tās liecina? To Romas pāvests noklusē. Ņemsim, piemēram, tehnikas progresu. Vai tad nav acīm redzams, ka kapitālisma kundzības apstākļos tehnikas progress vēršas prot strādnieku šķiru, izputina arvien jaunus sīkražotāju slāņus. Imperiālisms izmanto tehnikas progresu galvenokārt militāros nolūkos. Tas vērš cilvēka prāta sasniegumus pret pašu cilvēci. Kamēr pastāv imperiālisms, cilvēce nevar būt mierīga par savu nākotni.

Bet pāvestam nepastāv tādas kategorijas kā kapitālisms un imperiālisms. Katoļu baznīcas galva izliekas, ka pasaulē nav arī sociālistisko valstu, kurās uz visiem laikiem gāzta kapitālistiskā iekārta. Ignorējot PSRS un citu sociālistisko zemju pastāvēšanu un viņu epohālos sasniegumus zinātnē, tehnikā, ekonomikā un cilvēku attiecībās, Romas pāvests atbrīvojas no nepateicīgā un, teiksim precīzāk, praktiski bezcerīgā uzdevuma noliegt šos sasniegumus.

Noklusēdams sociālistiskās nometnes pastāvēšanu, pāvests pūlas rožainās krāsās attēlot kapitālistisko pasauli, kas ar visiem atsevišķajiem trūkumiem, pēc pāvesta domām, attīstoties sociālā progresa virzienā. Vai gan to neliecina viņa apgalvojums, ka iedzīvotāji arvien vairāk piedaloties valsts lietu pārvaldē vai arī ka distance starp šķirām samazinoties? Liekas, pāvestu nemaz nemulsina tas, ka šis apgalvojums izteikts par to pašu kapitālistisko pasauli, kur valda monopoli, kur vara ir miljardieriem un kur triumfē ieroču tirgotāji un finansu karaļi.

Kā zināms, imperiālisma stadijā plaši attīstās valsts monopolistiskais kapitālisms, kuram pastāvot buržuāziskā valsts finansu oligarhijas interesēs veic dažādus regulējošus pasākumus, cenzdamās ietekmēt atsevišķas ekonomikas nozares.

Pāvesta enciklika atzīst par pareizu tieši tādu «sociāli-zāciju», uzsvērdama, ka «vienmēr jāaizstāv princips, ka valsts dalībai ekonomikā, pat ja šī dalība ir plaša un dziļa, ar savu darbību ne vien nav jāsamazina atsevišķu pilsoņu personīgās iniciatīvas brīvības sfēra, bet visiem spēkiem tā jāpaplašina».

Tātad pāvests brīdina, ka valsts vadībai ekonomikā nevajag saistīt rokas atsevišķiem uzņēmējiem vai, pasarg dievs, nākt tiem par ļaunu, bet gan otrādi, — valsts uzdevums ir visiem spēkiem aizstāvēt viņu intereses. Bet tieši pēc tādiem mērķiem ari dzenas valsts monopolistiskais kapitālisms.

Kā redzams, Romas pāvests baidās, un ne bez pamata, ka valsts monopolistiskais kapitālisms varētu revolucionāri pārveidoties par sociālismu. Valsts monopolistiskā kapitālisma attīstības dialektika taču ir tāda, ka tas nevis nostiprina kapitālistisko sistēmu, kā to cer buržuāzija, bet vēl vairāk saasina kapitālisma pretrunas, satricina to līdz pamatiem. Valsts monopolistiskais kapitālisms ir plašs sociālisma materiāls sagatavojums.

īpašs enciklikas nodalījums veltīts darbaļaužu stāvokļa analīzei. Pāvests atzīmē: «Ir ārkārtīgi bēdīgi, kad redzam, ka daudzās zemēs un veselos kontinentos daudzi darbaļaudis savas nožēlojami niecīgās darba algas dēļ dzīvo ar savām ģimenēm necilvēciskos apstākļos.» Konstatēdams šo faktu, kas nepavisam nav jauns, Romas pāvests tomēr neatklāj tā cēloni. Bet tas ir visiem zināms. Ja XX gadsimts — ražošanas spēku kolosāla pieauguma un zinātnes attīstības laikmets vēl nav izbeidzis simtiem miljonu cilvēku nabadzību, nav atnesis visiem cilvēkiem zemes virsū materiālo un garīgo labumu pārpilnību, tad te vainīgs tikai kapitālisms. Šī atbildība par kapitālistiskās pasaules darbaļaužu nabadzību gulstas arī uz katoļu baznīcu, kas izturas kā buržuāziskās iekārtas sargeņģelis.

Romas pāvests cenšas pārliecināt darbaļaudis, ka kapitālisms nemaz neesot tik slikta iekārta, ka to varot reformēt, padarīt «humānu». To izdarīt, apgalvo pāvests, esot ļoti vienkārši, vajagot tikai, «lai darbaļaudis... varētu būt uzņēmumu līdzīpašnieki», pie kam uzņēmumi, protams, paliks ekspluatatoru kapitālistu rokās. Tātad, izturēdamies kā «tautas kapitālisma» advokāts, Romas pāvests mēģina darbaļaudis pārliecināt, ka tie varot (un viņiem vajagot!) piedalīties kapitālistisko uzņēmumu peļņā. Tiesa, tad viņiem, protams, vajadzēšot atteikties no cīņas par savām tiesībām, bet tas taču arī saprotams: kurš gan, kļuvis par «uzņēmēju», cīnīsies pret sevi pašu! Vai gan jāsaka, ka tādu programu ar sajūsmu uzņem kapitālisti, kas par savu galveno uzdevumu uzskata ar jebkuru mahināciju palīdzību politiski atbruņot darbaļaudis, pilnīgi paturot savās rokās uzņēmumu kontroli un, tāpat kā agrāk, gūstot ienākumu lauvas tiesu?

Romas pāvests cīnās par īpašuma «izplatīšanu» starp darbaļaudīm. Bet, lai kā arī katoļu baznīcas galva aicinātu «izkliedēt» īpašumu, dzīve apstiprina marksisma tēzi par proletarizācijas pastiprināšanos kapitālistiskajā sabiedrībā. Ekspropriētajām masām, teikts PSKP jaunajā programā, nav citas perspektīvas iegūt īpašumu, kā vien revolucionārā ceļā nodibinot ražošanas līdzekļu sabiedrisko īpašumu, t. i., padarot tos par visas tautas īpašumu.

Bet tieši to jau negrib pieļaut Romas pāvests. Savā enciklikā viņš raksta: «Tiesībām uz īpašumu, tātad arī uz ražošanas līdzekļiem, ir paliekoša vērtība, jo tās ir dabiskas tiesības, kas dibinātas uz individu pārākumu — on-toloģisku^263 un teleoloģisku pārākumu pār sabiedrību.» Tātad iekārtu, kurā kapitālistiem pieder ražošanas līdzekļi un kurā viņi nesaudzīgi ekspluatē darbaļaudis, Romas pāvests pasludina par mūžīgu, paliekošu vērtību un tautas beztiesību pamato ar svēto «dabisko» tiesību palīdzību. Bet sociālistisko zemju darbaļaudis jau sen parādījuši, ka šīs tiesības nepavisam nav «svētas». Viņi vienkārši atņēmuši kapitālistiem šīs tiesības, pārvērtuši ražošanas līdzekļu privātīpašumu par sabiedrisku īpašumu, un tieši tas viņiem devis iespēju visās dzīves sfērās gūt tos milzīgos panākumus, kurus tagad spiesti atzīt pat paši niknākie sociālistiskās iekārtas ienaidnieki.

To nevar noliegt arī pats Romas pāvests. Tāpēc savā enciklikā viņš cenšas nomelnot un apmelot sociālismu, apgalvodams, ka, pastāvot politiskiem režīmiem, kas neatzīst ražošanas līdzekļu privātīpašuma tiesības, netiekot pieļautas vai tiekot apslāpētas personības brīvības galvenās izpausmes. Šeit nu pāvests nepavisam nav oriģināls. Viņš atkārto tikai to, ko apgalvo mūsdienu kapitālisma apoloģēti.

Ja var ticēt Romas pāvestam, tad pasaule, kurā darbaļaudis ir kapitāla vergi, kurā strādnieku streikus un demonstrācijās apspiež policistu rundziņas un automāti, kurā prese, radio un televīzija atrodas monopolistu rokās un kurā valda kapitālisti un kolonizatori, — ir «brīvā» pasaule, bet sociālisma pasaulē, kur nav ekspluatatoru, kur darbaļaudis ir dzīves noteicēji, neesot «galveno brīvību».

Kapitālisma ideologu vecā, pazīstamā dziesma par «brīvo» kapitālistisko pasauli! Patiešām verdziski to atkārto Romas pāvests, kam nav «brīvības» viņus nosodīt, tāpēc ka tas ir saistīts ar kapitāla valdniekiem.

Pēdējā enciklikā atšķirībā no iepriekšējām liela uzmanība veltīta agrārajam jautājumam. Jānis XXIII atzīmē zemnieku posta pilno stāvokli. Bet arī te viņš labāk klusē par šās parādības īstajiem cēloņiem: par zemes koncentrēšanos muižnieku rokās, par zemnieku atkarību no monopoliem, kas par puscenu uzpērk viņu produkciju, par to, kā latifundisti ekspluatē laukstrādniekus. Enciklikā ierosināts uzlabot zemnieku stāvokli, taisnīgāk noteicot nodokļus, saglabājot augstas cenas lauksaimniecības precēm un lietojot citus tamlīdzīgus tīri reformistiska rakstura pasākumus, kas nostiprinātu galvenokārt muižnieku un monopolu, nevis plašo zemniecības masu stāvokli.

Enciklikā nav ne vārda par agrāro reformu, un tas radīja izbrīnu pat franču buržuāziskajai avīzei «Monde», kas pamatoti atzīmēja, ka agrārā reforma ir zemnieku masu neatliekamākā prasība ne tikai Itālijā, bet visdažādākajos zemeslodes nostūros. Bet nav ko brīnīties. Vatikāns taču pats ir viens no lielākajiem zemes īpašniekiem pasaulē, un neviens jau pats sev nekož.

Beidzot, enciklikā liela uzmanība veltīta attiecībām starp zemēm, kas nometušas koloniālisma jūgu, un kapitālistiskajām lielvalstīm. Romas pāvests aicina šīs lielvalstis sniegt vāji attīstītajām zemēm tehnisku un finansiālu palīdzību «patiesa politiska altruisma garā», jo citādi tā būs «jauna koloniālisma forma», ko tautas noraidīs. Taču nevar neatzīmēt, ka vārdos izteiktie reveransi pret koloniālo jūgu nokratījušajām tautām ir pretrunā ar to vispārzināmo faktu, ka misionāri Āfrikā, Āzijā un Latīņame-rikā ir atbalstījuši un, kā parādījām, joprojām atbalsta kolonizatorus.

Noslēgumā enciklikā daudznozīmīgi atgādināts, ka sociālo doktrīnu autoritatīvā tulkotāja ir baznīcas hierarhija, kuras direktīvām pakļauties ir ticīgo pienākums.

Romas pāvests neuzdrošinājās savā enciklikā sākt atklātu polemiku ar komunistiem un nolādēt komunismu, kā to vairākkārt darījuši viņa priekšteči un arī viņš pats. Acīm redzot, Vatikāns beidzot pārliecinājies, ka sludināt darbaļaudīm modernā «tautas kapitālisma» jaukumus zem antikomunisma karoga nozīmē jau iepriekš sev lemt neveiksmi. Bet svētie tēvi maldās, ja domā, ka kontrabandas ceļā viņiem vieglāk izdosies ticīgajiem darbaļaudīm Rietumos vai Austrumos «iesmērēt» mācību par «privātīpašuma» maģiskajām īpašībām. Darbaļaudis arī šoreiz dos talāros tērptajiem ekspluatatoru aizstāvjiem pienācīgu pretsitienu.

Kādus secinājumus tad var gūt no šā jaunā katoļu baznīcas programas dokumenta? Enciklikas saturs liecina, ka Vatikānā pārsvaru guvuši «reformistiskie» virzieni, kas rīkojas no «tautas kapitālisma» pozīcijām, bet tas beidzamajos gados kļuvis par amerikāņu imperiālistu un labējo sociālistu oficiālo doktrīnu.

Romas pāvests savā arsenālā uzņēmis buržuāziskās iekārtas aizstāvju «mācību», ka mūsdienu kapitālisms esot mainījis savu būtību, kļuvis par «tautas kapitālismu», ka tajā notiekot īpašuma «izkliedēšanās» un kapitāla «demokratizēšanās», izzūdot šķiras un šķiru pretrunas, «nonivelējoties ienākumi» un tiekot likvidētas ekonomiskās krīzes. Bet fakti atspēko šos «teorētiķus». Fakti rāda, ka nekādas «reformas» nevar atbrīvot mūsdienu kapitālismu no pretrunu un antagonisma pieaugšanas, no šķiru cīņas saasināšanās.

Buržuāziskā propaganda iztēlo Romas pāvestus ka visgudrākos valstsvīrus, kā cilvēces idejiskos vadoņus un par pašreizējo pāvestu apgalvo, ka tas ejot «kopsolī ar laikmetu» un pozitīvi reaģējot uz visām pārmaiņām, kas notiek mūsdienu pasaulē.

Ja vēl vajadzīgi pierādījumi, kas apliecina pretējo, tad tie pārpilnībā atrodami enciklikā «Mater et maģistra». Tanī Romas pāvests parādās kā mūsu acu priekšā trūdošās kapitālistiskās pasaules dedzīgs aizstāvis, kas cenšas ar savu svētnieka mantiju aizsegt šās pasaules riebīgās vātis un netikumus.

«KLUSAIS AMERIKĀNIS» VALSTS SEKRETĀRA POSTENI

1961. gada jūnija beigās ar infarktu nomira Vatikāna valsts sekretārs Domeniko Tardini. Pagāja dažas dienas, un Tardini paraugam sekoja 87 gadus vecais kardināls Kanali. Ar viņu nāvi Vatikāna «Pentagons» zaudēja divus savus pīlārus. Avīzes sāka zīlēt, ko pāvests Jānis XXIII iecels vakantajos amatos. Sevišķi viņas interesēja valsts sekretāra postenis: valsts sekretāra rokās taču arvien kon-

Centrējas milzīga vara. Viņa kontrolē atrodas ne vien viss Vatikāna diplomātiskais aparāts, bet arī visa Romas kūrija. Romas pāvests ir katoļu baznīcas galva, bet valsts sekretārs — viņas premjerministrs.

Šai jautājumā sevišķi ieinteresēta bija Vašingtona. Tas arī saprotams. Vatikānu taču jau sen uzskata par vienu no Ziemeļamerikas lielvalsts idejiskajiem sabiedrotajiem.

Avīzes kā visticamākos valsts sekretāra amata kandidātus minēja kardinālus Montini, Agadžanjanu, Morellu un Tardini vietnieku prelātu del'Akua. Taču, avīžniekiem par izbrīnu, valsts sekretāra amatā iecēla kardinālu Amleto Cikoniani, kam pāvests Jānis XXIII uzticēja arī pēc Kanali nāves vakanto priekšsēdētāja posteni Vatikāna valsts lietu komisijā un Vatikāna īpašumu pārvaldes vadību. Tā Amleto Cikoniani savās rokās sakoncentrēja katoļu baznīcas pārvaldes galvenās sviras; tagad viņš ir gan premjerministrs, gan ārlietu, iekšlietu un finansu ministrs.

Kas tad ir šis jaunizceptais valsts sekretārs? Viņam ir 78 gadi, bet viņš izskatās diezgan brašs. Jau 1910. gadā Cikoniani kļuva par valsts sekretariāta ierēdni. 20. gados pāvests Pijs XI viņu iecēla par locekli Krievijas lietu komisijā, kurā koncentrējas viss Vatikāna pretpadomju darbs. 1928. gadā Cikoniani iecēla par Austrumu kongregācijas padomnieku (pēc nozīmes trešo personu). Šās kongregācijas galvenais uzdevums bija aizsprostot ceļu padomju ietekmei Balkānos, kā arī Tuvajos un Vidējos Austrumos. No 1933. līdz 1958. gadam viņš darbojās Vašingtonā un bija viens no tiem, kas organizēja toreizējā valsts sekretāra Pačelli (vēlākā Pija XII) braucienu uz ASV un veltīja daudz spēku, lai nostiprinātu sakarus starp Vatikānu un «dzeltenā velna» impērijas valdošajām aprindām. Viņš ir republikāniskās un demokrātiskās partijas līderu un daudzu miljardieru personīgais draugs. Sevišķu uzticību jaunais valsts sekretārs jūt pret Spēlmaņu, kam viņš pateicību parādā par savu kardināla cepuri.

Kamēr Amleto Cikoniani nodarbojās nepavisam ne ar taisnām lietām ASV galvaspilsētā, viņa brālis Gaetano Cikoniani, arī prelāts un valsts sekretariāta ierēdnis, pārstāvēja Vatikānu Spānijas apspiedēja Franko valdībā. Abi brāļi vaiga sviedros pūlējās nodibināt antikomunistisko asi Vatikāns — Madride — Vašingtona.

Drīz pēc otrā pasaules kara Pijs XII atsauca Gaetano

*

Čikoniani no Madrides, iecela viņu par kardinālu un par* ietekmīgās ceremoniju kongregācijas vadītāju. Amleto nevis priecājās par sava brāļa paaugstināšanu, bet sadrūma. Kanonu kodekss taču aizliedz kardinālu kolēģijā atrasties tuviem radiniekiem; brāļa iecelšana par kardinālu tātad slēdza ceļu uz kardinālu kolēģiju pašam Amleto. Tai laikā zinātāji stāstīja, ka pāvests Pijs XII ar šo iecelšanu gribējis parādīt, ka viņu neapmierina Amleto darbība: tas nebija pratis panākt, lai Vašingtona oficiāli nodibinātu diplomātiskas attiecības ar Vatikānu.[264] Amleto tagad varēja kļūt par kardinālu tikai pēc sava brāļa nāves, bet tas bija par viņu krietni jaunāks.

Taču liela ir «dzeltenā velna» vara. 1958. gadā pāvests Pijs XII nomira, un jaunais pāvests Jānis XXIII, ko ietekmēja Spelmans un toreizējā amerikāņu vēstniece Romā Klēra Ljuisa Busa kundze, iecēla Amleto Čikoniani par kardinālu pretēji kanoniskajam likumam.'[265] Ne velti mēdz teikt, ka Romas pāvestam likumi nav rakstīti. Taču Amleto Čikoniani dabūja ne tikai kardināla cepuri, bet arī svarīgu posteni Romas kūrijā. Viņš kļuva par vadītāju jau pazīstamajā Austrumu kongregācijā, no kuras izmeta kardinālu Tiserānu, kas Vatikānā pārstāvēja Francijas valdošās aprindas. Amerikāņi nežēloja spēkus, lai solīdāk iekārtotu Romas kūrijā savu protežē, un viņiem tas pilnīgi izdevās.

Jaunizceptais valsts sekretārs nebija vēl paguvis pārņemt lietas, kad tika paziņots, ka oktobrī viņš brauks uz ASV, lai piedalītos visas Amerikas katoļu garīdzniecības konferencē, kas notiks Dallasā, Teksasas štatā. Pa ceļam viņš, protams, iegriezīsies Vašingtonā, kur tam būs oficiāla tikšanās ar ASV valdības pārstāvjiem .. .

Tātad lieta ir ļoti vienkārša. Čikoniani ir kardināla Spēlmaņa un amerikāņu miljardieru uzticības persona. Jaunais valsts sekretārs ir Amerikas Savienotajās Valstis vispopulārākais itāliešu kardināls (16 amerikāņu universitātes piešķīrušas viņam goda doktora nosaukumu) un pats visvairāk proamerikāniski noskaņotais kardināls no visiem itāliešu baznīcas firstiem. Kūrijā viņa kolēģi to jokojot sauc par «kluso amerikāni».

Kā vienprātīgi atzīst buržuāziskā prese, «klusā amerikāņa» iecelšana par valsts sekretāru nozīmē, ka tālāk pastiprināsies ASV valdošo aprindu ietekme uz katoļu baznīcas politiku, un tas kļūst sevišķi svarīgi tiklab sakarā ar starptautiskā stāvokļa saasināšanos, kā arī sakarā ar gaidāmo vispasaules koncilu.

Arī ar vienas citas personas iecelšanu Jānis XXIII izraisa bažas tajās baznīcas hierarhijas aprindās, kuras aizstāv neatkarīgāku kursu ārpolitikā. Amleto Čikoniani vietā par Austrumu kongregācijas vadītāju iecelts šās kongregācijas padomnieks prelāts Akačo Koussa, kas strādājis nunciatūrās Urugvajā, Argentīnā un Beļģijā un kādu laiku bijis sekretārs sevišķi svarīgo baznīcas lietu kongregācijā, kas ietilpst valsts sekretariātā. Koussa, kas, kā sagaidāms, tuvākajā laikā dabūs kardināla cepuri, pēc saviem uzskatiem, kā tas labi zināms, ir galējs reakcionārs un pieslienas «aukstā kara» politikai.

Taču, neraugoties uz šo personu iecelšanu vai arī tieši tādēļ, Vatikāns tagad spiests politikā laipot vairāk nekā jebkad agrāk.

Progresa un reakcijas, sociālisma un kapitālisma spēku samērs mūsdienu pasaulē nepārprotami nav labvēlīgs tiem, kas atbalsta «aukstā kara» politikas turpināšanu un kas ieteic visus starptautiskos strīda jautājumus atrisināt, lietojot atombumbas.

Miera spēki visā pasaulē aug. Romas pāvests spiests to ņemt vērā un tātad vismaz vārdos nostāties «mērenākās» pozīcijās.

1961. gada 10. septembra radiorunā Jānis XXIII izteica satraukumu un bažas sakarā ar pašreizējo starptautisko stāvokli, kad draud kodoltermiskā kara katastrofa, vērsās pie valstu vadošajiem darbiniekiem ar aicinājumu apzināties «milzīgo atbildību», kas uz viņiem gulstas, un izteicās par «brīvām un vaļsirdīgām sarunām».

Romas pāvesta aicinājumu ar gandarījumu uzņēma miljoni ticīgo un neticīgo, kas vitāli ieinteresēti stingra miera nodrošināšanā virs zemes. Komentējot Jāņa XXIII runu, padomju valdības vadītājs Ņ. Hruščovs teica:

«Mūsu laikos vajag uzklausīt katru darbinieku, kas paceļ protesta balsi pret bīstamo spēli ar uguni, kuru Rietumos sākuši agresīvie spēki. Pāvesta raizes par vispārējā miera likteni liecina: visur aiz robežām visi arvien skaidrāk saprot, ka pasaules politikā neprāts un avantūrisms ne ar ko labu nebeidzas. Katoļu baznīcas galva, redzams, ņem vērā daudzu miljonu katoļu noskaņojumu visās zemeslodes daļās, — viņus satrauc imperiālistu gatavošanās karam. Jānis XXIII uzklausa veselā saprāta balsi, kad viņš brīdina valdības no vispārējas katastrofas un aicina tās apzināties, cik milzīga atbildība pret vēsturi uz tām gulstas. Tāds aicinājums ir laba zīme.»[266]

Bet vai Romas pontifeksa aicinājumu uzklausīs tādi ortodoksāli katoļi kā Dž. Kenedijs, K. Adenauers un viņiem līdzīgie?

Vai pāvesta paraugam sekos tādi «aukstā kara» krustneši kā kardināli Spelmans, Otaviani, Lerkaro un citi?

Uz šiem jautājumiem dos atbildi viņu turpmākā darbība. Nelabojamu grēcinieku nav. Kardināli iet uz elli. Bet mums, neticīgajiem, komunistiem, tas nepavisam nesagādā patiku. Mēs labāk gribētu, lai Romas katoļu baznīcas firsti darītu labus darbus, cīnītos par mieru un, kad pienāks laiks, atrastos nevis ellē, bet paradīzē.

NOSLĒGUMA VIETĀ

Nakts. Jāni XXIII tikko atstājis viņa sulainis Luidži, rūpīgi ielicis pāvesta gultā zem segas lielu gumijas termoforu. Pāvests ir noguris. Šodien bija nemierīga diena: daudz svētceļnieku, goda viesu, depešu un steidzīgu dokumentu. Turklāt pusdienas un vakariņas nebija labas. Kopš Pija XII laikiem te aizmirsuši garšīgus ēdienus gatavot, domā pāvests, kam ir tieksme uz gardēdību.

Viņš sēž lielā krēslā ar augstu atzveltni. Tam priekšā uz galdiņa ir pudele «Svētceļnieka» minerālūdens, lielā kristālā vāzē vīnogas un blakus kaudze vakara avīžu. Pāvests iebāž mutē vīnogu, paņem avīzi, lasa un domās komentē izlasīto.

Satraucošs stāvoklis Rietumberlīnē («Nabaga Konrads, vajadzētu lūgt dievu par viņa dvēseli»), cīņas Angolā («Uz tiem rajoniem jāsūta vairāk misionāru»), jauni padomju zinātnes sasniegumi («Varbūt komunisti izgudros jaunības eliksīru, tas man ļoti noderētu»).

Pāvests smaida: «Ja kardināls Otaviani zinātu manu vēlēšanos, inkvizīcija mani tūlīt izslēgtu no baznīcas.»

Smaids pamazām nozūd no sirmgalvja pelēkās, izbur-bējušās sejas: viņam negribas likties gultā — gultā taču būs reiz jāmirst, jau kuro reizi domā pāvests. Nāve. Viņa, ļaundare, neaiziet no Apustuļu pils. Te viņai bagātīga pļauja. Katrs kardināls ir viņsaules kandidāts. Kaut vai tas pats Otaviani. Ne staigā, bet lido, bet ko gan viņš apmāna? Visi taču zina, ka «lielinkvizitoram» ir divpadsmit-pirkstu zarnas čūla un bruka. Jā, tur mēs visi būsim. Tikai vieni dosies uz paradīzi, bet citus jau sen gaida silta vietiņa elles ugunīs . ..

Sirmgalvis nodzēš gaismu, ar pūlēm pieceļas un, lēni vilkdams kājas (viņam ir ģikts), dodas uz gultu.

Sv. Pētera katedrāles tornī pulkstenis sit divpadsmit.

Ir pagājuši tikai daži mēneši, kopš šī grāmata iznākusi krievu valodā, bet šai īsajā laikā bijuši gadījumi, kas atkal apstiprina, ka pilnīgi dibināta ir tā Vatikāna politikas un darbības kritika, kuru lasītājs atradis mūsu grāmatā.

Vispirms jau 1962. gada sākumā Romas pāvests iecēla vēl 10 jaunus kardinālus. Tagad kardinālu kolēģijas locekļu skaits ir 87 - pats lielākais katoļu baznīcas vēsturē. Jauno

kardinālu vidū ir agrākais Goas patriarhs un asiņainā diktatora Salazara draugs un piekritējs portugālietis 2ozē da Kosta Nuness, pāvesta nuncijs Portugālē Džovanni Pani. ko (arī viens no Salazara dedzīgajiem piekritējiem), pāvesta nuncijs Spānijā un spāniešu tautas bendes Franko uzticības persona; Efremio Forni, pāvesta nuncijs Beļģijā; itālietis Gabriele Akačo Kusa, Austrumu baznīcas kongregācijas sekretāra vietnieks; Vatikāna bibliotēkas prefekts spānietis Anselmo Albareda; Santjago arhibīskaps čīlietis Pablo Silva Enrikess; Malines (Beļģija) arhibīskaps Leo Žozefs Suenens; Limas arhibīskaps peruānietis Huans Landasuri Riketss un «sv. kancelejas» kongregācijas (inkvizīcijas) un semināru un universitāšu kongregācijas padomnieks īrs Maikls Brauns.

Sevišķa nozīme ir Brauna iecelšanai. Brauns ir dominikāņu ordeņa ģenerālis, bet šis ordenis ir katoļu baznīcas pats lielākais un ietekmīgākais ordenis pēc jezuītiem. Kad 24b

par kardinālu iecēla jezuītu pārstāvi Augusto Beu, kas ilgus gadus bija pāvesta Pija XII biktstēvs un viens no viņa tuvākajiem līdzgaitniekiem, dominikāņi, kas nepārtraukti cīnās ar jezuītiem, centās panākt, lai kardināla cepuri dabūtu arī kāds viņu ordeņa pārstāvis. Kamēr vēl bija dzīvs Pijs XII, jezuīti bija galējā labā spārna pārstāvji Romas kūrijā. Pašlaik to pārstāv dominikāņi, bet jezuītu vidū arvien biežāk atskan balsis, kas prasa baznīcas reformu.

Nesen par šādu reformatoru ir sācis darboties jezuīts Rikardo Lombardi. Viņa 1961. gada beigās iznākusī grāmata «Koncils un reforma žēlsirdības laukā» uzņemta pazīstamajā «Aizliegto grāmatu indeksā».

Bet ko gan nodarījis jezuīts Lombardi? Par ko viņš tik bargi sodīts? Kāds ir viņa lielais grēks?

Pirms atbildēsim uz šiem jautājumiem, atgādināsim lasītājiem, kas ir viņa eminence jezuīts Lombardi.

Lombardi nav pazīstamās «Jēzus biedrības» ierindas loceklis, bet viens no tās ievērojamākajiem vadītājiem. Viņš ir ļoti ietekmīga jezuītu žurnāla «La Civilta Catto-lica» redakcijas loceklis un bija viens no nelaiķa pāvesta Pija XII padomdevējiem. Būdams nikns komunisma un katra progresa ienaidnieks, Lombardi daudzus gadus teica propagandas runas Itālijas radiopārraidēs, un viņu tāpēc iesauca par «dieva mikrofonu». Piecdesmitajos gados Lombardi vadīja tā saukto «lielās atgriešanās kampaņu». Šo propagandas kampaņu finansēja ASV vēstniecība Romā, un tās mērķis bija ietekmēt ar dažādiem demagoģiskiem trikiem darbaļaudis komunistus, lai tie atteiktos no savām idejām un atgrieztos katoļu baznīcas klēpī.

Veltīgi tomēr «dieva mikrofons» līdz aizsmakumam runāja radiopārraidēs un apmeloja komunismu, jo jezuītu kampaņa piedzīvoja pilnīgu krahu. Veltīgi bija tērējusi naudu ASV vēstniecība. Lombardi un viņa rokaspuiši nevarēja uzrādīt nevienu atgriezto. Bet jezuītu provokatora centību apbalvoja Romas pāvests. Lombardi aizsūtīja ilgstošā propagandas ceļojumā pa Spāniju, Portugāli, Latīņ-amerikas valstīm un ASV, kur «dieva mikrofons» teica simtiem runu, propagandēdams Vatikāna «preci» — anti-komunismu.

Sevišķus panākumus Lombardi guva Amerikas Savienotajās Valstīs, kur amerikāņu miljardieri ne tikai viņu cildināja, bet arī neskopojās ar žēlastības dāvanām dolāros. Atgriezies Romā, Lombardi ar Amerikas Savienotajās

Valstīs dabūtajiem dolāriem nodibināja, pāvestam Pijam XII piekrītot, «Labākas pasaules centru», kas tiešām drīz kļuva par centru, tikai nevis par labākas pasaules centru, bet par tādu centru, kas izplatīja sabiedrībā anti-komunistiskus uzskatus.

Pija XII nāve un jaunā pāvesta Jāņa XXIII ievēlēšana nemaz nenāca par ļaunu jezuīta Lombardi karjerai. Jaunais pāvests bija viņam tikpat labvēlīgs kā vecais. Lombardi tika iecelts par locekli katoļu baznīcas vispasaules koncila galvenajā sagatavošanas komitejā.

1961. gada beigās iznāca jau minētā, gaidāmajam koncilam veltītā Lombardi grāmata, kas Vatikānā atstāja sprāgstošas bumbas iespaidu. Nav arī grūti saprast, kāpēc, ja iepazīstas ar šo jezuītu teologa darbu. Savā grāmatā Lombardi prasa «reformēt» visu katoļu baznīcas centrālās pārvaldes sistēmu. Katoļu baznīcas valdošajās aprindās, raksta šis jezuīts, valdot nekaunīgs karjerisms, «svētie tēvi» vairāk rūpējoties par sevi nekā par baznīcas lietām. Romas kūrijā neesot «domu brīvības», «kritizētājus» bargi sodot. Prelāti dzīvojot greznībā, bet tas radot sašutumu ticīgajos. Kardinālu kolēģija esot savu laiku nodzīvojusi, tā aizstājama ar katoļu baznīcas «senātu», kurā jābūt pārstāvētiem ne tikai prelātiem, bet arī lajiem — klerikālo masu organizāciju un partiju vadītājiem. Tad vēl Lombardi prasa izstrādāt tādu kā «kristīgo manifestu», kas, pēc viņa domām, būtu pretstatāms «Komunistiskajam manifestam». Kā redzams, jezuītu «protestants» domā, ka sociālās enciklikas un citi tamlīdzīgi «kristīgo manifesti», ar kuriem tik bagāta baznīcas literatūra, uz mūsdienu ticīgajiem neatstāj vajadzīgo iespaidu.

Laikraksti ziņo, ka Lombardi īpašā audiencē personīgi pasniedzis savu sacerējumu Romas pāvestam, turklāt vēl ar veltījuma ierakstu, bet, ja spriežam pēc turpmākajiem notikumiem, Lombardi sacerējuma lasīšana sevišķu baudījumu «dieva vietniekam zemes virsū» nav sagādājusi. Un tas ir pilnīgi saprotams. Jezuīts Lombardi taču iedrošinājies kritizēt «pašu lielāko svētumu» — Romas kūriju; viņš pat prasa padzīt kardinālu kolēģiju. Tas ir kaut kas nedzirdēts, pats pirmais jezuīta pienākums taču ir paklausīt Romas pāvestam un neko nedarīt bez viņa ziņas un piekrišanas, bet Lombardi nāk ar savu «platformu», ar savu «progra-mu», nedabūjis «Pētera vietnieka» iepriekšēju atļauju.

Šāda «neciešama rīcība» pelnījusi bargu sodu. Un ļaundaris tika sodīts. Vatikāna orgāns «L'Osservatore Romano» asi nosodīja Lombardi grāmatu, atzina to par apmelojumu. Tā jezuīta Lombardi darbs iekļuva «Aizliegto grāmatu indeksā», kur tas turpmāk atradīsies blakus Voltēra un citu katoļu baznīcas atmaskotāju darbiem.

Bet skandāls ar Lombardi grāmatu vēl nebeidzās. Šī grāmata taču bija iznākusi ar baznīcas cenzūras atļauju, un atļauju bija devis Itālijas jezuītu ordeņa galva Dža-komo Martežani un bīskaps Biadžo Budelači, kāds no ievērojamākajiem vīriem tajā pašā kūrijā, kuru tik nesaudzīgi savā grāmatā bija kritizējis Lombardi. No visa tā var secināt, ka Lombardi domas ne tikai saskan ar jezuītu ordenī valdošajiem uzskatiem, bet ka tāpat domā arī daļa garīdznieku, kas prasa baznīcas aparāta «modernizāciju». Jau sen klīst baumas par «rūgšanu» jezuītu ordenī, kuru tagad vada tādi «neortodoksāli» prelāti kā nelaiķa Džona Fostera Dallesa dēls, kas, protams, pret Romas kūrijas tradīcijām izturas bez kādas pietātes un, dzīdamies pēc «ak-tīvisma», ir ar mieru ne tikai padzīt kardinālu kolēģiju, bet pat paša Romas pāvesta vietā likt kādu Volstrīta finansistu. Lai savaldītu jezuītus, Vatikāns 1957. gadā sasauca īpašu jezuītu ordeņa kongresu, bet tam, kā to liecina skandāls ar Lombardi, nav bijis vajadzīgo panākumu.

Jezuītu ordenis pašlaik ir pats varenākais katoļu baznīcas ordenis. Tanī ir vairāk nekā 45 000 locekļu, un no tiem vesela trešā daļa ir amerikāņu. Jezuīti kontrolē visu katoļu baznīcas «ideoloģisko» darbu. Viņu rokās ir baznīcas prese, izdevniecības, radio, mācību iestādes — īsi sakot, viss propagandas aparāts. Kūrijā tomēr noteicēji ir nevis jezuīti, bet «baltās» garīdzniecības pārstāvji. Kardinālu kolēģijā ir tikai viens jezuīts, jau minētais Augusto Bea, bijušais Pija XII biktstēvs. Jezuīti nedrīkst būt bīskapi, ir aizliegts tos ievēlēt par pāvestiem. Var redzēt, ka jezuītu vadoņiem šāda kārtība nepatīk, tad nu viņi un viņu sabiedrotie kūrijā nolēmuši vispasaules koncila priekšvakarā doties kaujā ar saviem sāncenšiem kardinālu kolēģijā.

Jezuīta Lombardi darba nolūks bija iegūt tā autoram popularitāti ticīgo vidū, un tāpēc viņš atklāj un apraksta savā grāmatā dažus Vatikāna valdošo aprindu netikumus (karjerismu, mantkārību, tieksmi uz ērtu un vieglu dzīvi), bet plašākā uztverē Lombardi darbs atspoguļo katoļu baznīcas vadības garīgo un idejisko krīzi, kas kļūst arvien dziļāka, un šīs krīzes izraisīto cīņu starp dažādām grupām, ciņu par varu, par baznīcas centrālās pārvaldes Romas kūrijas kontrolēšanu.

Tāda ir jezuīta Lombardi «lieta», kurai Itālijas prese veltī daudz vērības.

Nepaguva aprimt skandāls sakarā ar Lombardi grāmatu, kad Romā iznāca franciskāņu mūka Siksto Pelaijas darbs «Garīdznieki ir cilvēki», un baznīca sodīja Pelaiju tikpat bargi kā jezuītu Lombardi.

Bet par ko gan raksta savā grāmatā franciskānis Pe-laija? Viņš prasa, lai garīdzniekiem atļauj precēties, tas ir, viņš prasa, lai atceļ celibātu, kas, pēc autora domām, garīdzniekus kropļo garīgi un fiziski. Bet ne jau šī prasība (kuru turklāt arvien biežāk Rietumos izvirza garīdznieki, ierosinādami to apspriest paredzētajā vispasaules koncilā) tā satrauca Vatikāna hierarhus.

Ja jau tāda vien būtu franciskāņu mūka kritika!

Pelaija izvirza arī citas prasības. Viņš nosoda baznīcas iejaukšanos politikā valdošo ekspluatatoru šķiru pusē. Baznīca, pamatoti raksta Pelaija, ir kļuvusi par reakcionāru politisku partiju un saistījusi savu likteni ar kapitālistiem un muižniekiem. Tas ir izolējis baznīcu no tautas un nodarījis tai lielu ļaunumu.

Tikpat dedzīgi franciskānis Pelaija nosoda kardinālu un citu Vatikana augstmaņu spekulatīvos darījumus. Viņš raksta: «Skandāli, par kuriem katru dienu dzird plašas aprindas un kuros ir iejauktas augstas baznīcas amatpersonas, apstiprina mūsu apsūdzību. Mēs gribam aizrādīt, ka daudzi baznīcas hierarhi nav piemēroti saviem augstajiem amatiem un daudzi citi cenšas par katru cenu tanīs palikt, lai gan viņiem ir garīgi un fiziski trūkumi un daudzas visiem zināmas finansiālas un morālas saistības, kas apkauno visu garīdzniecību.»[267] Runājot par tādiem kardināliem, autors min Tiserānu, Kopeljo un Čento. Vai tur ticīgajiem nav ko padomāt! Šādu apsūdzību pret pāvestu un viņa kardināliem taču ceļ nevis ateists, nevis idejisks baznīcas pretinieks, bet gan tās pārliecināts piekritējs, tās īstenais dēls.

Pelaija ir sašutis, rakstīdams arī par to, ka garīdznieki cenšas sadabūt skolniekus semināriem, solīdami nabadzīgajiem vecākiem, ka viņu dēlus sagaida pieticīga un viegla dzīve. Viņš ir sašutis, ka garīdznieku izglītība ir tik tāla no dzīves, tik tāla no tagadnes problēmām, tāpēc ari garīdznieki nespēj saprātīgi atbildēt uz jautājumiem, kas satrauc ticīgos.

Franciskānis Pelaija bargi nosoda baznīcas hierarhiju, kas bauda visus dzīves labumus, bet ir tik stingra pret zemākajiem garīdzniekiem, kuri par mazāko nepaklausību baznīcas augstmaņiem tiek vajāti, sodīti un dažādi represēti.

«Mēs prasām,» saka Pelaija visu zemāko garīdznieku vārdā, «vārda brīvību visos jautājumos, kas skar mūs kā cilvēkus un kā garīdzniekus, prasām, lai šos jautājumus izlemtu, piedaloties visai garīdzniecībai, lai ņemtu vērā nevis privileģētā mazākuma, bet visas garīdzniecības pieredzi. Šis mazākums ne vienmēr grib un ne vienmēr spēj spriest par mums, neatsaucoties uz vispasaules koncilu lēmumiem, bet atstarpes starp konciliem ir mērojamas gadsimtiem.»

Franciskāņu mūks beidz savu dedzīgo un vaļsirdīgo grāmatu šādiem vārdiem: «Visi pazīst viduslaikus. Tor-kvemādas^268 vienmēr ir bijuši modē, tagad viņi tomēr vairs nevar mocīt miesu, bet arvien vēl moka dvēseli un apziņu. Viņi tiesā nevainīgos, nedodami tiem iespēju aizstāvēties ... Garīdznieku stāvoklis ir sliktāks nekā senajiem vergiem, jo lielinkvizitora priekšā tiem nav tiesības viņam teikt: «Spīdzini mani, bet pirms tam uzklausi!»»

Franciskānis Pelaija, izrādījās, bija labs pareģis: viņu piemeklēja tieši tāds liktenis. Nepaguva viņa grāmata «Garīdznieki ir cilvēki» parādīties uz grāmatu veikalu letēm, kad «lielinkviziitors» kardināls Otaviani izslēdza tās autoru no franciskāņu ordeņa, bet grāmatu uzņēma pazīstamajā Indeksā.

Jāaizrāda, ka Vatikāns ar draudiem un šantāžu mēģināja piespiest Pelaiju atteikties no savas grāmatas izdošanas. Pelaija tomēr teica: «Mans garīdznieka pienākums ir pateikt taisnību par baznīcas stāvokli pirms vispasaules koncila.» Viņa grāmatu izdeva bez baznīcas cenzūras atļaujas.

Lombardi un Pelaijas darbi ne tikai apstiprina mūsu grāmatas svarīgākos faktus, bet arī liecina, ka vispasaules koncila priekšvakarā katoļu baznīcā ir ļoti satraukts stāvoklis. Arvien vairāk garīdznieku nosoda nesamierināmo antikomunistisko kursu, kuru uztiiepj tādi katru realitātes izjutu zaudējuši katoļu baznīcas augstmaņi ka «lielinkvizitors» kardināls Otaviani.

Šai ziņā ļoti zīmīgs ir raksts par iespēju katoļiem un komunistiem sadarboties politikā. Rakstu 1962. gada martā iespieda plaši izplatītajā baznīcas žurnālā «Kristīgā Ģimene», kuru izdod Milānā (Itālijā). Pretēji pazīstamajiem Vatikāna dekrētiem, kas tādu sadarbību aizliedz, žurnāls «Kristīgā Ģimene» uzskata, ka katoļiem ir tiesība sadarboties ar komunistiem, jo tas «nāk par labu sabiedrībai». Žurnāls atgādina, ka antifašistiskās cīņas laikā katoļi un komunisti strādājuši roku rokā un kā vieni, tā otri bijuši pārstāvēti nacionālās vienības valdībā, kas tika sastādīta pēc uzvaras pār fašisma mēri.

Žurnāla «Kristīgā Ģimene» raksts pievērsa sev Itālijas sabiedrības ievērību, bet Vatikāna cenzūra to nebija lasījusi.

Tālāk ... 13. martā franču abatam Buljē, kas labi pazīstams kā miera aizstāvis, oficiāli paziņoja, ka Vatikāns atņēmis viņam garīdznieka tiesības. Kādu gan grēku dēļ Buljē zaudēja savas garīdznieka tiesības? Attiecīgajā «sv. kancelejas» (inkvizīcijas) lēmumā ir teikts, ka Buljē šādi sodīts par savu braucienu uz Ungāriju 1961. gada decembrī. Ungārijā Buljē nodibināja kontaktu ar daudziem baznīcas darbiniekiem un nolasīja lekciju par tematu «Vācu briesmas un miers Eiropā». So lekciju Buljē atkārtoja 27. janvārī Lionā.

Intervijā Ungārijas telegrāfa aģentūras pārstāvim abats Buljē šādi izteicās par savu izslēgšanu no baznīcas:

«Manu neseno braucienu uz Ungāriju Vatikāns uzskata par stūrgalvīgu nepaklausību.»

Sakarā ar Vatikāna celto apsūdzību «prokomunismā» abats Buljē teica: «Vai tad var pārmest ticīgam kristietim, kas turklāt vēl ir garīdznieks, ka viņš personīgi cienī komunistus, kuru ir daudzi miljoni un kuri seko Ļeņina mācībai, vai var tam pārmest, ka tas cienī viņu pārliecību un priecājas par viņu grandiozo radošo darbu? Vai tad var atteikties no sadarbības ar komunistiem, ja viņi cenšas nosargāt mieru un izbeigt auksto karu, ja viņi prasa atbruņošanos un aicina valstis ar dažādu sociālu iekārtu uz mierīgu līdzāspastāvēšanu? Ja tas viss ir «prokomu-nisms», tad es vienmēr būšu «prokomunists».»

«Mani ir nosaukuši par «prokomunistu»,» turpina abats Buljē, «jo kādā lekcijā, kuru es nolasīju Ungārijā un atkārtoju Lionā, es aizrādīju, kādas briesmas draudētu, ja Rietumvācijā pie varas atkal nāktu hitlerieši. Bet tas taču nav pretrunā ar dieva un baznīcas likumiem. Ja Vatikāns neatļauj atmaskot Bonnas revanšistu politiku, tad kādu gan politiku tas grib ieteikt ticīgajiem kristiešiem?

Es uzskatu, ka svētā krēsla lēmums ir netaisns, un es pret to esmu protestējis. Mana nostāja ir palikusi tā pati. Es turpinu cīnīties plecu pie pleca ar jums, lai aizstāvētu mieru pret tiem, kas mieru apdraud.»

Tātad Vatikāns aizliedz garīdzniekiem cīnīties par mieru.

Bet... 16. martā Vatikāna radio, komentēdams Ženēvas apspriedes darbu, paziņoja:

«.. . Sakarā ar kodolkara lietuvēnu vēl jo vairāk kļūst nepieciešams un vajadzīgs, lai visi būtu gatavi noslēgt vienošanos un uzņemtos saistības, kas garantētu abu pušu tiesības un vispārēju labklājību.

Tāpēc arī sarunām, kas pašlaik norisinās, katoļi seko ar simpātijām un cerībām, bet arī ar bažām un dieva lūgšanām.»

Pēc šī paziņojuma spriežot, varētu likties, ka Vatikāns ir par sociālistisko un kapitālistisko valstu saprātīgu vienošanos atbruņošanās jautājumā.

Bet. .. Paiet tikai dažas dienas pēc šā paziņojuma, un Vatikāns, izdabādams vācu revanšistiem, deklarē, ka tas neatzīst Oderas-Neisas robežu. Redziet, kādu informāciju publicēja 1962. gada 23. martā vācu preses aģentūra:

«Fuldas pilsētā notikušās bīskapu konferences priekšsēdētājs kardināls Fringss, vācu kardināls Romas kūrijā Bea un Federatīvās republikas vēstnieks Vatikānā fon Šerpenbergs savā vēstījumā katoļu bēgļu padomei Vācijā paziņoja, ka Vatikāns nemaz nav mainījis savu viedokli jautājumā par eparhiju robežām Vācijas austrumu apgabalos, kurus pārvalda Polija un Padomju Savienība. Šo triju personu vēstījumā teikts,» ziņo laikraksts «Kirchen-zeitung» savā 23. marta numurā, «ka Vatikāns nepiekritīs nekādiem eparhiju robežu grozījumiem, pirms nebūs noslēgts visu atzīts un starptautiskajām tiesībām atbilstošs miera līgums.»

«Visu atzīts miera līgums» — tātad arī vācu revanšistu atzīts, to pašu revanšistu, kas tik nikni pretojas tā noslēgšanai.

Vatikāns izliekas, ka viņa labā roka nezina, ko dara kreisā. Īstenībā Romas pāvesta svārstīšanās ir diezgan vienkārši izskaidrojama. Viņš cenšas panākt, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva, tas ir, lai ar viņu būtu mierā Amerikas miljardieri un Rietumvācijas revanšisti, bet lai tai pašā laikā baznīca nezaudētu arī savu ietekmi ticīgajos, kas nostājas pret karu un neuzticas vilkiem avju drānās, kuri pašlaik valda tā saucamajā Rietumu pasaulē.

Bet politikā sēdēšana uz diviem krēsliem laikam gan nedos Vatikāna hierarhiem vēlamos panākumus, vēl jo vairāk tāpēc, ka viņi nekad nevar atturēties, neaicinādami uz cīņu ar «ateistisko materiālismu», kā tas ir noticis arī ar bullu, kurā paziņoja par vispasaules koncila sanākšanu.

Komentēdams šo dokumentu, franču publicists 2ans Gaskons raksta žurnālā «Democratie Nouvelle»: «Mēs neprasām no Romas katoļu baznīcas, lai tā vairs nebūtu spirituālistiska. Bet gadsimtu ilgajā laikā tā ir uzņēmusi sevī visu, kas var kavēt cilvēces virzīšanos uz priekšu un sagraut labu saticību starp ticīgajiem un neticīgajiem, kuri grib celt savu laimi šeit virs zemes. Zinātnes un tehnikas progress esot cilvēkiem bīstams, kaut gan bīstams tas ir tikai imperiālisma rokās . .. Nosodot «pasaulīgo prieku meklēšanu», baznīca tomēr atteicas noskaidrot, kas īsti ir šās dzīves baudītāji — vai tie ir uzņēmēji ar saviem lielajiem ienākumiem vai arī darbaļaudis, kas nemitīgā cīņā atkaro no uzņēmējiem pašu nepieciešamāko.

Integrālistiskais pasaules uzskats vēl arvien valda Vatikānā. Katoļu masas attīstās, un baznīcai tas jāņem vērā, bet savā būtībā tā arvien vēl paliek sociālā un politiskā konservatīvisma balsts visā pasaulē un arī Francijā. To nevajag aizmirst tajā brīdī, kad Vatikāns, sasaukdams vispasaules koncilu, atkal mēģina sasiet milzīgā tīkla acis, kurā tas ietinis zemeslodi — protams, Kristus vārdā, bet īstenībā mirstošās pagātnes vārdā,» sava raksta nobeigumā saka 2ans Gaskons, izteikdams Rietumeiropas plašo demokrātisko aprindu uzskatus.

* * *

Lasītājs atceras kapuciešu mūku bandu Madzarinas pilsētā, par kuras noziegumiem ir rakstīts šajā grāmatā. Muku ļaundarības izraisīja Itālijā tādu sašutumu, ka klerikālie varas orgāni bija spiesti nosēdināt noziedzniekus garīdznieku tērpā uz apsūdzēto sola.

Mūku-slepkavu prāva sākās Meslnā (Sicīlijā) un pievērsa sev visas pasaules sabiedrības ievērību. Apsūdzēto vidū ir lasītājam jau pazīstamie «dieva kalpi» — mūki Karmelo, Venancio, Vitorino un Agripino. Viņu noziegumi aprakstīti tiesas materiālu 10 sējumos, un katrā sējumā ir apmēram 400 lappušu. Tiesas izmeklēšana, kā tas vienmēr šādos gadījumos mēdz būt, ilgs daudzus mēnešus. Bet šai laikā «Mufijas» bandīti, ar kuriem apsūdzētie kapu-cieši strādāja roku rokā-, terorizē apsūdzības lieciniekus, dedzina viņu mājas, nolaupa lopus, bojā sējumus. Bet Romas pāvests pat nedomā Madzarinas mūkus izslēgt no baznīcas. Viņi taču ir «tikai» slepkavas un naudas izspiedēji, cita lieta, ja viņi būtu izdarījuši «politisku» noziegumu, izteikušies par līdzāspastāvēšanu, par kontaktu starp sociālistiskajām un kapitālistiskajām valstīm, tad nu gan viņus izslēgtu no baznīcas tikpat noteikti kā abatu Buljē.

* * *

Liela tiesa no tā, kas šajā grāmatā rakstīts par katoļu garīdzniekiem ārzemēs, bez šaubām, nav nekāds pārsteigums vecākās paaudzes latviešu lasītājiem, jo ārzemju garīdznieku un klerikāļu tikumi un parašas, viņu pret-tautiskā darbība principā ne ar ko neatšķiras no Latvijas garīdzniecības tikumiem un parašām.

Buržuāziskajā Latvijā katoļu prelāti tāpat kalpoja ekspluatatoriem, tāpat iedzīvojās uz ticīgo rēķina un baudīja visus dzīves labumus kā viņu baznīcas darba kolēģi citās valstīs. Ar sevišķu dedzību baznīcas prelāti kalpoja fašistiskajam diktatoram Ulmanim un tā kliķei, un viņiem nemaz nebija pretīgi vienmēr pakalpot politiskajai pārvaldei. Garīdzniecības prettautisko darbību neatspēkojami apstiprina 1961. gadā izdotais dokumentu krājums.[269]

Vai tad pēc tam vēl jābrīnās, ka daudzi baznīckungi, pie ērtas dzīves pieraduši, arī padomju varas laikā turpina nodarboties ar tirdznieciskiem darījumiem, spekulāciju, naudas izspiešanu un ticīgo krāpšanu.

Katoļu baznīcas darbinieki apgalvo, ka viņi esot morāles un tikumu sargi, bet vai var sargāt tikumus tie, kas paši iestiguši nāves grēkos, kas mantkārīgos nolūkos ekspluatē ticīgo jūtas? Paskatieties, kas notiek Vatikānā un Rietumeiropas, Amerikas un citu kontinentu baznīcas aprindās: skandāli, afēras, politiskas spekulācijas, kas izraisa ne tikai daudzu ticīgu laju, bet arī godīgo garīdznieku sašutumu un protestu. Bet Latvijas baznīckungi taču ir veidoti no tās pašas garīgās «mīklas» kā viņu amata brāļi kapitālistiskajās zemēs. Vai tad viņi var būt labāki par pašu pāvestu, labāki par saviem dvēseļu ganiem Vatikānā?

Vai tad pēc tam jābrīnās, ka daudzi ticīgie atkrīt no baznīcas, turklāt ne tikai Padomju Latvijā, ne tikai Padomju Savienībā vai sociālistiskajās valstīs, bet arī kapitālistiskajās zemēs!

Katoļu baznīca un tāpat arī citas baznīcas sāk zaudēt savu varu pār ticīgajiem. Tā ir laikmeta iezīme.

Cilvēks grib sasniegt laimi virs zemes, grib mierīgi strādāt, grib būt brīvs savu brāļu vidū. Un viņš visu to sasniegs, kad atbrīvosies no pagājušo gadsimtu nelaimīgā garīgā mantojuma un vispirms no reliģijas tvana.

J. Lavreckis

AVOTU UN IZMANTOTAS LITERATŪRAS SARAKSTS

Markss K. un Engelss F., Par reliģiju, LVI, 1956.

Ļeņins V. /., Par reliģiju, LVI, 1955.

Ļeņins V. /., Trešais kongress, Raksti, 8. sēj.

Ļeņins V. 1., Materiālisms un empiriokriticisms, Raksti, 14. sēj.

Ļeņins V. I., Par karojošā materiālisma nozīmi, Raksti, 33. sej.

Ленин В. И., Организация масс немецкими католиками, «Коммунист» № 6, 1955 г.

«Komunistiskā partija un Padomju valdība par reliģiju un baznīcu», LVI, 1956.

PSKP Programa, LVI, 1961.

Хрущев H. С., За прочный мир и мирное сосуществование, М., 1958.

Хрущев Н. С., К победе в мирном соревновании с капитализмом, М., 1959.

Хрущев Н. С., Мир без оружия — мир без войн, т. I—II, М., I960.

Hmščovs /У., Par mieru, par atbruņošanos, par tautu brīvību, LVI, 1961.

Хрушев li. С., О внешней политике Советского Союза, т. I—II, М„ 1961.

«Dzīvot mierā un draudzībā! PSRS Ministru Padomes Priekšsēdētāja Ņ. Hruščova viesošanās Amerikas Savienotajās Valstīs», LVI, 1959.

«Vaigu vaigā ar Ameriku». Apraksti par Ņ. Hruščova braucienu uz ASV, LVI, 1960.

* * *

Бернал Дж., Наука в истории общества, М., 1956.

Великович Л. И., С крестом и атомной бомбой, М., 1960.

«Вопросы истории религии и атеизма». Сборник, т. I—VIII, М., 1950—1960.

Галан ЯСвет с Востока, М., 1954.

«IX съезд Итальянской коммунистической партии», М., 1960.

Дени А., Гароди Р., Коньо Ж-, Бесс Л, Марксисты отвечают своим католическим критикам, М., 1958.

Дзелепи 3., Конрад Аденауэр: легенда и действительность, М., I960.

«Ежегодник Музея истории религии и атеизма», т. 1—4, Л., 1957— 1960.

Ильичев Л., К новому подъему идеологической работы, «Коммунист» № 14, 1960 г.

Канделоро Дж., Католическое движение в Италии, М., 1955.

Кизя Л. и Коваленко М., Викова боротьба украинського народу проты Ватикану, Кыив, 1959.

Кичанова М. М., Правые социалисты и современный клерикализм. Сб. «Критика современной буржуазной философии и ревизионизма». М., 1959.

Крывелев И. А., Книга о Библии, М., 1959.

Крывелев И. АСовременное богословие и наука, М., 1959.

Крывелев И. А., Ленин о религии, М., 1960.

Лаберенн П., Происхождение миров, М., 1957.

Лаврецкий И., Ватикан. Религия, финансы и политика, М., 1957.

Лаврецкий И., Тень Ватикана над Латинской Америкой, М., 1961.

Левада Ю. А., Материал к лекции на тему: «О борьбе науки с религией в современных условиях». На правах рукописи. Изд-во «Знание», М., 1958.

Лозинский С. Г., История папства, М.. 1961.

Михневич Д. Е., Очерки по истории католической реакции (иезуиты), М„ 1955.

Момджян X. И., Коммунизм и христианство, М., 1958.

Мчедлов М. П., Обзорная рецензия на лекции и брошюры, посвященные идеологии и политике современного Ватикана и католицизма. Изд-во «Знание», М., 1959.

Мэнхэттен Авро, Ватикан. Католическая церковь — оплот мировой реакции, М., 1948.

«Наука и религия». Сборник статей, М., 1957.

Ригер Л., Введение в космогонию, М., 1959.

Свобода А., Тучкова А., Свободова В., Заговор Ватикана против Чехословацкой республики, М., 1950.

«Спутник атеиста». Справочник, М., 1961.

Тольятти Пальмиро, Речи в Учредительном собрании, М., 1959.

Тонди А., Иезуиты, М., 1955.

«Тридцать лет жизни и борьбы Итальянской коммунистической партии». Сборник статей и документов, М., 1953.

Шейнман М. М., Ватикан между двумя мировыми войнами, М.-Л., 1948.

Шейнман М. М., Идеология и политика Ватикана на службе империализма, М., 1950.

Шейнман М. М., Ватикан во второй мировой войне, М., 1951.

Шейнман М. М., Ватикан и католицизм в конце XIX — начале XX в., М., 1958.

Шейнман М. М., Папство, М., 1961.

Шлепнер Б. С., Сто лет социальной истории Бельгии, М.. 1959.

Anglade Jean, Les greffeurs d’orties. L'eglise et le proletariat, Paris, 1958.

Annuario Pontilicio, Citta del Vaticano, 1961.

Arnold F. X., Bolta P., Brumer P., Catholicisme allemand, Paris, 1956,

Arputhasamy Michael, L'Ēglise catho’ique dans l’lnde, Friburg, 1948.

Aujoulat L-Р., Aujourd'hui l'Afrique, Paris, 1959.

Barbieri E., Organizzazione Cattolica, Firenze, 1957.

Binchy D. A., State and Church in Fascist Italy, London, 1937 Blanchard Paul, The Irish and Catholic Power, Boston, 1953.

Breza Tadeusz, Spizowa brama, Warszawa, 1950.

Buonaiuti Ernesto, Pio XII, Roma, 1946.

Candeloro Giorgio, L'Azione cattolica in Italia, Roma, 1950.

Chaigneau V.-L., L'organisation de l'eglise catholique en France, Paris,

1956.

Cogniot Georges, La religion et la science, Paris, 1960.

Collonge Andre, Le scandale du XX siecle et le drame des pretres-ouvriers, Paris, 1957.

Cronin Bernard Cornelius, Father Yorke and the Labor Movement in San Francisco 1900—1910, Washington, 1943.

Cross Robert D., The Emergence of Liberal Catholicism in America, Cambridge, 1958.

Darbon M., Le conflit entre la droite et la gauche dans le catholicisme frangais, Toulouse, 1953.

Del Bo Dino, La crisi dei cattolici italiani, Roma, 1954.

Del Bo Dino, I cattolici italiani de fronte al socialismo, Roma, 1956. Deror A., L'cpiscopat frangais dans la melee de son temps, 1930—1954, Paris, 1955.

Dewis M. S., All Rome Trembled, New York, 1957.

Dignath-Duren W., Kirche, Krieg, Kriegsdienst, Hamburg, 1955.

Ducos Marcel, Action missionaire en quartier ouvrier, Paris, 1959. Einaudi Mario and Goguel Francois, Christian Democracy in Italy and France, Notre Dame, Ind, 1952.

Falconi Carlo, La chiesa e le organizzazioni cattoliche in Italia 1945—1955, Torino, 1956.

Falconi Carlo, L’assistenza italiana sotto bandiera pontificia, Milano,

1957.

Falconi Carlo, II Pentagono vaticano, Bari, 1958.

Ferrari Francesco Luigi, L'Azione cattolica e il «Regime», Firenze, 1957.

Freeman James Morton, No Friend of Labor, New York, 1948.

Fuchs Emil, Marxismus und Christentum, Leipzig, 1953.

Garaudy Roger, L'Eglise, le communisme et les chretiens, Paris, 1949. Graham Aelred, Catholicism and the World today, London, 1953. Hearly John, Pope or Mussolini, New York, 1929.

Heyden G., Ullrich A., Im Namen Gottes, Berlin, 1959.

Hertling L., Geschichte der katholischen Kirche in den Vereinigten Staaten, Berlin, 1954.

«Industrial Relations and the Churches», Philadelphia, 1922.

«La Iglesia en America Latina», Mexico, 1956.

Jeoin H., Ecumenical Councils of the Catholic Church, Edinburgh-London, 1960.

Jemolo, Arturo Carlo, Chiesa e Stato in Italia negli ultimi cento anni, Torino, 1955.

Joli Henri, Le socialisme chretien, Paris, 1892.

Jurginis J., Jak koščiot na Litwie bronilinteresow wyzyskiwaczy, Wil-nius, 1955.

Jurkiewicz Jaroslaw, Nunciatura Achilesa Ratti w Polsce, Warszawa, 1953.

Kirchhoff R., Wissenschaftliche Weltanschauung und religioser Glau-ben, Berlin, 1951.

Klaus G., Jesuiten, Gott, Materie. Des Jesuitenpaters Wetter Revolt wider Vernunft und Wissenschaft, Berlin, 1957.

Koherdowa Irena, Watykan i powstanie styczniowe, Warszawa, 1958.

Leon Daniel de, Ultramontanism (The Roman Catholic Political Machine in Action), New York, 1928.

Loew J., Journal d’une mission ouvriere, 1941—1959, Paris, 1959.

Lugan A., Le Catholicisme aux Etats-Unis, Paris, 1930.

Macgregor G., The Vatican Revolution, Boston, 1957.

Mazetti R., Memorie de don Zeno di Nomadelfia, Parma, 1956.

Manhattan Ayro, Dollars and Vatican, London, 1956.

Marteaux J., Les catholiques dans la tourmente 1944—1958, V. I—II, Paris, 1959.

Me. Knight John P., The Papacy, A New Appraisal, New York-Toronto, 1952.

Mecham Lloyd J., Church and State in Latin America, Chapel Hill, North Carolina, 1934.

Mejan Francois, Le Vatican contre la France d'Outre-Mer, Paris, 1958.

Miller R. R., Slavery and Catholicism, Durham, North Carolina, 1957.

Die militarisch-klerikale Herrschaft des westdeutschen Imperialismus, Berlin, 1960.

Mollnau K., Aus dem Schuldbuch des politischen Katholizismus, Berlin, 1958.

Murphy John C, An Analysis of the Attitudes of American Catholics toward the Immigrant and the Negro 1825—1925, Washington, 1940.

Мигу Gilbert, Essor ou declin du catholicisme fran^ais?, Paris, 1960.

Nitti F., Le socialisme catholique, Paris, 1894.

Nowicki Andrzej, Watykafiski Ьэпк Pacellich, Warszawa, 1952.

Nowicki Andrzej. Pod skrzydlami kosnofa, Warszawa, 1959.

O'dea Thomas F., American Catholic Dilema, New York, 1958.

Organized Religions in the United States, Philadelphia, 1948.

Pakarklis P., Ekonomine ir telsine katalik baznycios padetis Lietuvoje XV—XIX a., Vilnius, 1956.

Paris Edmond, Le Vatican contre l’Europe, Paris, 1959.

Perrin Henri, Itineraire d’Henri Perrin, pretre-ouvrier 1914—1954, Paris, 1958.

Peyrelitte Roger, Les cles de Saint Pierre, Paris, 1955.

Pigott A., Freedoms Foe — the Vatican, London, 1956.

Pinchon Charles, Histoire du Vatican, Paris, 1946.

Pinchon Charles, Le Vatican, Paris, 1960

Podellaro Nazareno, Portrait of Pius XII, London, 1956.

Ponti Егтаппо, II banco de Santo Spirito у sua funzione economica della Roma papale 1605—1870, Roma, 1951.

Pope Liston, Millhands and Preachers, New Haven-London, 1942.

Potvin Roland, L'action catholique. Son organisation dans l’čglise, Quebec, 1957.

Poulain J.-C., L'eglise et la classe ouvriere, Paris, 1960.

Les pretres noirs s'interrogent, Paris, 1957.

Rogalski Aleksander, Katolicyzm w Niemczech po II Wojnie Swiatowej, Warszawa, 1952.

Roig de Leuchsenring, Marti у las religiones, Habana, 1960.

Rosa Gabriele de, Storia politica dell’Azione cattolica in Italia, V. I—II, Bari, 1953—1954.

Rosa Gabriele de, Storia del Partito popolare, Bari, 1958.

Rovan Joseph, Le catholicisme politique en Allemagne, Paris, 1956.

Saltini Zeno don, Non siamo d'acordo!, Torino, 1953.

Salvatorelli Luigi, La chiesa e il mondo, Roma, 1948.

Salvatorelli Luigi, Chiesa e stato, Firenze, 1955.

Salvemini Gaetano, II Vaticano e il fascismo, Roma, 1945.

Seldes Georges, The Vatican, Yesterday-Today-Tomorrow, New York-London, 1934.

Seldes Georges, The Catholic Crisis, New York, 1939.

Shinn Roger Lincoln, Christianity and the Problem of History, New York, 1953.

Schoneburg, К. H., Politischer Katholizismus als Ideologic der imperia-listischen Reaction (Thesen). «Einheit», Berlin, 1958, Juni, Hf. 6.

Simon A., Le Parti Catholique beige 1830—1945, Bruxelles, 1958.

Stolzenbach Fridcl, Die Katholiken in der DDR, Berlin, 1957.

Suiierl G., Les catholiques et la gauche, Paris, 1960.

Szkicez Dziejow papstwa, Warszawa, 1958.

Teeling William, The Pope in Politics, London, 1937.

Thomas J. L., The American Catholic Family, New York, 1956.

Togliatti P., L'opera di de Gasperi, Firenze, 1958.

Tondi Alighiero, Vaticano e neofascismo, Roma, 1952.

Tondi Alighiero, La potenza segreta dei gesuiti, Roma, 1953.

Tondi Alighiero, La chiesa del silenzio, Roma, 1954.

Vaussard Maurice, Histoire de la democratic chretienne. France, Belgique, Italie, Paris, 1956.

Vildar Alec R., Profecy and Papacy (a Study of Lamennais, the Church and the Revolution), London, 1954.

Wall Bernard, Report on the Vatican, London, 1956.

Warecki R., Watykan i Wr/esieh, Warszawa, 1958.

Woodward E. L, Three Studies in European Conservatism (Mettemich, Guizot, The Catholic Church in the Nineteenth Century), London, 1929.

Watkin Edward Ingram, Roman Catholicism in England from the Reformation to 1950, London, 1957.

SATURS

Priekšvārda vietā........

Pirmā nodaļa. Kardināli iet uz elli . .

Kāda pontifikāta beigas ....

Pārmaiņas «debesu kancelejā»..........

Abi labi, bāz tik maisā.............

Vatikāna «Pentagons» un tā tumšie darbi......

Jauns uzbrukums «materiālismam» — vispasaules koncils

Otrā nodaļa. Varizeji Svētā Pētera baznīcā.......

Nicināmais metāls..............

Tirdzniecība ar «svētajiem» un ar «sārto miesu» . . .

Afēras, skandāli, spekulācijas .........

Trešā nodaļa. Kapitālisma krustneši..........

Itālijas klerikālisma «trīs valzivis».........

Franču klerikāļi manevrē............

Revanšisti trauc uz elli............

Ceturtā nodaļa. Namdaris Jāzeps «glābj» strādniekus . . .

Par kardinālu mīlestību pret strādniekiem......

Sarežģījumi ar kristiānisma sociālo doktrīnu.....

Garīdzniekus-strādniekus nolād..........

Milani tēva likstas..............

Piektā nodaļa. Kardināla Spēlmaņa «svētajā impērijā» .

Kardināls Spelmans steidzas uz elli........

«Dzeltenā velna» priesteri ... ........

Krusta karš pret revolucionāro Kubu.......

Sestā nodaļa. «Neticīgie» padzen misionārus.......

Koloniālisma «svētie» aizstāvji..........

Kardināls Rugambva klusē...........

Afrikāņi noraida apspiedēju dievu........

Rūgta atzīšanās...............

Pāvests — Muhameda piekritējs?.........

Un pērkoni nāca pār Kongo..........

Sakāve Ķīnā................

Septītā nodaļa. Jauns nešķīstais spēks — mākslīgais pavadonis!

Lielais brīnums — komunists kosmosā.......

Un cilvēks radīja spīdekļus...........

Kā Pijs XII cīnījās ar zinātni..........

Teologu apjukums kaut kāda vilciņa dēļ......

Astotā nodaļa. Pēdējās ziņas no «debesu kancelejas» . . .

Manifests vecās raudu ielejas aizstāvēšanai.....

«Klusais amerikānis» valsts sekretāra postenī ....

Noslēguma vietā...............

Autora pēcvārds latviešu izdevumam.........

Avotu un izmantotās literatūras saraksts........

Lavreckis Josifs Romualda d. KARDINĀLI IET UZ ELLI

Tulkojuši G. Lakstiņš, R. Vīlipa. Mākslinieka I. Zvagūža apdare.

Redaktore A. Kuduma. Māks!, redaktors V. Grants Tehn. redaktore E. Kirule. Korektore R. Ezeriņa! Nodota salikšanai 1962. g. 20. jūlijā. Parakstīta 1еЛ?1п1?Па1 „ g- 2> °ktobrI. Papīra formāts

84X108712. 9.13 fiz. iespiedi.; 14,97 tizsk. Iespiedi-16,79 izdevn. I. Metiens 5000 eks.

Maksā 6i кар.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomi» bulv. 24. Izdevn. Nr. 15740/MP-1758. Iespiesta Latvijas PSR Ku. turas ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīgā. Gorkija ielā 6. Pasūt. Nr. 781.

2 LA

Лаврецкий Иосиф Ромуальдович КАРДИНАЛЫ ИДУТ В АД

Государственное издательство политической литературы Москва 1961

Латвийское государственное издательство На латышском языке

1

«L'Unita», Roma, 19/XI 1958.

2

«L'Unita», 22/X 1958.

3

«France Nouvelle», Paris, ll/II 1960.

4

«Tempo», Roma, 31/III 1959.

5

Viens no purpura mantijās tērpto kardinālu epitetiem.

6

Sk. ša darba 4. nodaļu «Namdaris Jāzeps glābj strādniekus».

7

«In pectore» (latīn.) — burtiski «krūtīs», ar šo terminu jāsaprot tādu kardinālu iecelšana, kuru vārdi politisku un citu apsvērumu dēļ pagaidām netiek publicēti.

8

//. С. Хрущев, О внешней политике Советского Союза, 1960 г., т. 2, М„ стр. 126—127.

9

Biedra Ņ. Hruščova runa Maskavas darbaļaužu mītiņā 1960. g. 4. aprīlī. «Cīņa», 1960. g. 5. aprīlī.

10

Turpat.

11

//. С. Хрущев, К победе в мирном соревновании с капитализмом, М., 1959, стр. 157.

12

H. С. Хрущев, Мир без оружия мир без войн, т. I, М., 1960, стр. 290—291.

13

«За рубежом» № 1 (30), 1961, стр. 27.

14

«New York Times», 12/V 1940.

15

Aelred Graham, Catholicism and the World Today, London, 1953, p. 178.

16

Thomas Morgan, The Listening Post, New York, 1944, p. 108.

17

Thomas Morgan, The Listening Post, New York, 1944, p. 109.

18

Ibid., p. 110.

19

Ibid., p. 110 — 111.

20

«Paese Sera», Roma, 27—28/VI 1960; «Новое время» №42, 14/Х 1960, стр. 18.

21

«Rinascita» № 11, Roma, Novembre, 1960.

22

S. B. A. Le finanze del Vaticano («Vie Nouve», Roma, 12/II 1956).

23

«Revue du Liban», Beiruth, 1/VI 1959.

24

«Codigo de derecho canonico у legislacidn complementaria», Madrid, 1951, p. 562—563.

25

«Tempo», 31/III 1959.

26

«Vie Nuove», Roma, 12/11 1956.

27

«Rinascitā» № 5, Maggio, Roma, 1953.

28

«Paese Sera», Roma, 2/IV 1958.

29

Giovanni Grilli, La penetrazione del Vaticano nell'economia Ita-liana, «Rinascita» № 9, 1958.

30

«L'Unitā», 18/IV 1958.

31

Rupert Lockwood, Church Investments, «Communist Review» № 209, Sidney, May 1959.

32

F. Burbieri, L'organizzazione cattolica nel mondo, Firenze, 1958, p. 46.

33

«L'Unitā», 1/XII 1954.

34

Agrāk šo organizāciju sauca par Pavesta palīdzības komisiju.

35

Carlo Falconi, La Pontificia opera di assistenza in Italia, «Nuovi Argumenti» № 11, Roma, 1954.

36

«Svētlaimīgajiem», tā sakot, ir vietēja nozīme; tos godā kādā noteiktā eparhijā vai klosterī. «Svētos» turpretim godā visur.

37

Baznīca vēl līdz šim laikam izmanto viduslaiku baznīcas «teoriju» par «labo darbu krājumu». Kanonu kodeksā indulgencēm veltīti 25 panti un 911. panta teikts, ka baznīcas varai, ievērojot baznīcas uzkrātos nopelnus dieva priekšā, ir tiesība dot indulgences. Zvērestā, kuru garīdznieki dod, kad viņus iesvētī amatā, un ar kuru sākas mušu citētais kanonu kodekss, starp citu teikts: «Apliecinu, ka Jēzus Kristus ir piešķīris baznīcai varu dot indulgences un ka to izlietošana ir kristiešiem par lielu svētību.»

38

Г. Богемский, Джуффрс и другие, «Новое время», 20/11 1959; «Paese Sera», Roma, 30/VIII 1958; «L'Unita», 18/XII 1959.

39

«L'Unita», 20/IX 1958.

40

«Vie Nuove», 15/Х 1960.

41

«L'Unita», 6/III 1960. 5*

42

«L'Unitā», 25/X 1958.

43

Ibid., 22/XII 1960.

44

«L'Unita», 19/V I960; 20/V 1960; 4/XI I960.

45

Ottavio Marchetti, Esami di coscienza per le religiose, Roma, 1946, p. 21.

46

Giorgio Candeloio, L'Azione cattolica in Italia, Roma, S. D., p. 5.

47

«La C’ivilta Cattolica», v. 1, Roma, 1905, p. 129.

48

«Espresso», Roma, 2/II 1958.

49

M. Einaudi and F. Goguel, Christian Democracy in Italy and France, Notre Dame, Indiana, 1952, p. 26.

50

«La Stampa», Torino, 22/V 1954.

51

Л. Тонди, Иезуиты, M., 1955, стр. 280—281.

52

«L'Osservatore Romano», 17/V 1960.

53

«L'Unita», 14/X I960.

54

Ibid., 24/X 1960.

55

Ibid., 20/X 1960.

56

«IX съезд Итальянской Коммунистической партии (Рим, 30 января— 4 февраля 1960 г.)», М., 1960, стр. 275—276.

57

Там же, стр. 276.

58

«Cahiers du commimisme», Paris, Novembre, 1958.

59

«Democratie Nouvelle», Fevrier, Paris, 1960, p. 24.

60

«Manuel d'instruction civique», Paris, 1959, p. 113, 262.

61

A. Rogalski, Katolicyzm w Niemczech po II Wojnie Šwiatowej, Warszawa, 1952, s. 42—43.

62

Отто Винцер, 12 лет борьбы против фашизма и войны, М., 1958, стр. 35—36.

63

Turpat, 48. 1рр.

64

E. Buonaiuti, Pio XII, Roma, 1946, p. 126—127.

65

Отто Винцер, 12 лет борьбы против фашизма и войны, М., 1958, стр. 48.

66

«Handbuch der religiosen Gegenwartsfragen», Freiburg, 1940,

S. 36.

/

67

«Esprit», Paris, 1955, p. 807.

68

Kurt Pritskoleit, Die neuen Herren, Munchen, 1955, S. 298.

69

P. Seckbacher, Hinter clen Kulissen der Bonner Demokratie, Berlin, 1054, S. 58.

70

«Einheit» № 11, Berlin. 1958.

71

«Junge Kirche» № 11—12, Dortmund, 10/VI 1958.

72

«Philosophic des Verbrechens. Gegen die Jdeologie des deutschen Militarismus», Berlin, 1959, S. 260.

73

«Neues Deutschland», Berlin, 24/IX 1958.

74

«L'Osservatore Romano», 2/VI 1954.

75

«New York Times», 13/IX 1953.

76

«Rinascita» № 11, 1959, p. 781—782.

77

Ibid., p. 779.

78

Ibidem.

79

Марио Спинелла. Теория «человеческих отношений» и католицизм в Италии, «Вопросы философии» № 2, 1960 г., стр. 94.

80

Там же.

81

«Rinascita» № 11, 1959, р. 785.

82

«Rinascitā» № 11, 1959, p. 789.

83

«Rinascitā» № 11, 1959, p. 785.

84

Joseph N. Moody, Contemporary Social Action in Belgium, «Church and Society», New York, 1953, p. 300.

85

J. Zirnheld, Cinquante annees de syndicalisme chretien, Paris, 1937, p. 178.

86

L. Bitois, De democratic chretienne dans la politique fran^aise, Giraudeau (Angers), 1954, p. 71.

87

Michael P. Fogartie, Christian Deraocracie in Western Europe, 1820—1853, London, 1957, p. 110.

88

Joseph N. Moody, Contemporary Social Action in Belgium, «Church and Society», New York, 1953, p. 300—301.

89

«L’Unitā», 19/11 1958.

№

90

«Criterio», Buenos Aires, 14/X 1957, p. 793.

91

«L'Osservatore della domenica» № 2—3, Maggio, 1958.

92

Emile Foulquier, Comimmisme et responsabilites des chretiens, Paris, 1951, p. 199,

93

«Esprit» № 12, Paris, 1954, p. 716.

94

«Esprit» № 8—9, Paris, 1946, p. 231—234.

95

Л4. R. Loew, In missione proletaria, Brescia, 1947, p. 88—89.

96

N. Padellaro, Portrait of Pius XII, London, 1956, p. 227.

97

Ibidem.

98

Ibid., p. 237.

99

Dino del Во, La crisi dei cattolici italiani, Roma, 1954, p. 53.

100

«11 mondo», 9/III 1954.

101

V. I. Ļeņins, Raksti, 18. sēj., 531. un 532. lpp.

102

«Esprit» № 89, Paris, 1946, p. 257.

103

Aligiero Tondi, kādreizējais jezuītu ordeņa darbinieks, 1952. gadā atteicās no garīdznieka amata un iestājās Itālijas Komunistiskajā partijā. Sk. viņa grāmatu «Jezuīti», M., 1955.

104

H. Godin et J. Daniel, La France pays de mission?, Paris, 1950 (pirmais izdevums 1943. gadā); M. R. Loew, In missione proletaria, Brescia, 1947.

105

Apstākļus, kādos dzīvoja Francijas strādnieku šķira šā gadsimta 40. gados, mūks Lovs salīdzina ar angļu strādnieku apstākļiem pirnfc simt gadiem, kādus tos tēlo Engelss savā grāmatā «Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā».

106

«La cristianizzazione del proletariat©», Brescia, 1950, p. 155.

107

Berberu cilts Centrālajā Sahārā un Sudānā.

108

«La cristianizzazione del proletariate», p. 331.

109

Ibid., p. 234.

110

Domātas izkārtnes, kuras norāva demonstranti un ar kurām tie aizsargājās, lai policisti viņus nepiekautu.

111

«Les Prētres-ouvriers», Paris, 1954, p. 193—197.

112

Tesjē iecēla par Kristīgo arodbiedrību starptautiskās konfederācijas prezidentu.

113

«Cahiers du communisme» № 3, Paris, 1954, p. 189.

114

«Les Pretres-ouvriers», p. 230—237.

115

Robert F. Byrnes, The French Priest-workers («Foreign Affairs», January 1955, New York, p. 33).

116

1954. gada pēc dominikāņu ordeņa ģenerāļa, kas atbalstīja garīdz-niekus-strādniekus, noslēpumainās nāves (ģenerālis gāja bojā autokatastrofā) šai amatā iecēla amerikāni Makdermotu.

117

Jean Anglade, Les greffeurs d'orties, l'eglise et le proletariate, Paris, 1958, p. 220.

118

Ibid., p. 223—224.

119

«Informations Calholiques Internationales», Paris, 1959, p. 25.

120

Ibidem.

121

«Informations Catholiques Internationales», Paris, Mai, 1959,

p. 33.

122

Don Lorenzo Milani, Esperienze pastorāli, Firenze, 1958.

123

Don Lorenzo Milani, Esperienze pastorāli, Firenze, 1958, p. 453.

124

Ibid., p. 447.

125

Ibid., p. 457.

126

Don Lorenzo Milani, Esperienze pastorāli, Firenze, 1958, p. 459.

127

Ibid., 464—465.

128

Don Lorenzo Milani, Esperienze pastorāli, p. 338. Itālijā meži pa lielākajai daļai ir kalnos, nogāzēs, kur ļaudis dzīvo vislielākajā nabadzībā.

129

Don Lorenzo Milani, Esperienze pastorāli, Firenze, 1958, p. 441.

130

«La Civilta Cattolica», Vol. Ill, Quaderno 2598, 20 settembre, 1958, p. 627.

131

«L’Osservatore Romano», 20/XII 1958.

132

Ņ. S. Hruščovs, Runa Rumānijas Strādnieku partijas III kongresā, LVI, 1960. g., 22. -un 23. lpp.

133

«Правда», 18/V I960.

134

T. Morgan, The Listening Post, New York, 1944, p. 438.

135

Ф. Ландберг, 60 семейств Америки, M., 1948, стр. 387—388.

136

«Новое время» JvT? 22, 1954 г., стр. 17.

137

W. Teeling, The Pope in Politics, London, 1937, p. 157.

138

F. Hoffer, L'Imperialisme protestant, Paris, 1948, p. 235.

139

J. P. Me. Knight, The Papacy, a New Appriasal, New York—Toronto, 1952, p. 333—334.

140

«Democratie Nouvelle», Paris, Mai, 1960, p. 73.

141

«Правда», 18/VIII 1960.

142

Авро Мэнхэттен, Ватикан, M., 1948, стр. 355.

143

«Newsweek», New York, 24/V 1954.

144

/. M. Freeman, No Friend of Labor, New York, 1948, p. 3.

145

«Political Affairs», April, New York, 1949.

146

J. F. Cronin, Catholic Social Action, Milwaukee, 1948, p. XIII—XIV.

147

J. F. Cronin, Catholic Social Action, p. 38.

148

Ibid., p. 175.

149

J. F. Cronin, Catholic Social Principles, Milwaukee, p. 267.

150

«Известия», 12/VIII 1960.

151

«Newsweek», New York, 24/V 1954.

152

A. Manhattan, The Dollars and the Vatican, London, 1956, p. 238—239.

153

«America», New York, l/III 1951; arī «The Clericy and Civil Defense», Washington, 1951.

154

M. E. Caroll, Bishop Sheil: Prophet without Honor («Harpers Magazine», New York, November, 1955).

155

«Obra Revolucionārie», La Habana № 14, 22 de Julio, 1960.

156

«Коммунист» № 7, 1960 г., стр. 86—87.

157

«Novos Rumos», Rio de Janeiro, 18 a 24/IX 1959.

158

H. С. Хрущев, За прочный мир и мирное сосуществование, М., 1958, стр. 315.

159

Л. H. Великович, Защитники колониализма, «Наука и жизнь» № 5, 1960 г.

П ~ 781

160

H. С. Хрущев, О внешней политике Советского Союза, т. 2, стр. 481.

161

«Informations Catholiques Internationales», l/II 1955, p. 9.

162

«Informations Catholiques Internationales», 15/V 1957, p. 26.

163

Ibidem.

164

«Informations Catholiques Internationales», 1/V 1957, p. 7.

165

И. С. Хрущев, О внешней политике Советского Союта, т. 2, стр. 483.

166

«Современный Восток» № 10, 1960 г., стр. 3.

167

«Коммунист» № 15, 1960 г., стр. 18.

168

Romā mēdz teikt, ka katoļu baznīcu pārvaldot trīs pāvesti: «baltais», t. i., īstais pāvests, «melnais» — jezuītu ordeņa ģenerālis un «sarkanais» — kongregācijas «Ticības propaganda» prefekts.

169

Vatikāns ik gadus izdod milzīgas summas reliģijas propagandai kolonijās un atkarīgajās zemēs. Pēc katoļu avotu datiem, 1958. gadā Vatikāns šiem mērķiem izdevis 8 miljardi franku. 84°/o šās summas nāca no ASV. Jāatzīmē, ka beidzamajos gados Amerikas Savienotajās Valstīs kā sēnes pēc lietus parādās katoļu misionāru biedrības. 1957. gadā Amerikas Savienotajās Valstīs bija 64 vīriešu un 80 sieviešu katoļu misionāru organizācijas, un amerikāņu misionāru skaits beidzamajos 50 gados no 21 misionāra 1907. gadā palielinājies līdz 5726 misionāriem 1957. gadā (sk. «L'Osservatore Romano», 14/X 1957). Visi šie fakti liecina, ka, pieaugot amerikāņu imperiālisma pretenzijām uz pasaules kundzību, aug arī amerikāņu līdzdalība misionāru darbībā. Šīs divas parādības ir savā starpā saistītas. Imperiālismam vajadzīgi misionāru pakalpojumi, bet misionāri nevar gūt panākumus bez kolonizatoru atbalsta.

170

«New York Times», 19/VI 1958.

171

Ibidem.

U)9

172

«Espresso», Roma, 5/IV 1959.

173

«Espresso», Roma, 5/IV 1959.

174

«L'Osservatore Romano», 16/X 1955.

175

«Informations Catholiques Internationales», 1/iV 1957, p. 4.

176

«L'Actualite religieuse dans le monde», Paris, 1 /II 1955, p. 9.

177

«Rinascita» № 11—12, 1958, p. 538.

178

«II Popolo», 21/XI 1959.

179

«La Revue Nouvelle», Juillet, Bruxelles, 1957, p. 7.

180

Patlaban laicīgos misionārus darbam Āzijā un Āfrikā gatavo organizācijas «Ad Lucem» Lillē, «Carrefoure» Parīzē, «Formoulaque» un «Cedoulaque» Beļģijā, «Greil» un «Alma» Holandē un Amerikas Savienotajās Vajstīs, «Laicīgais pasaulīgās misionāru palīdzības institūts» Franburgā, «Ārstu misionāru institūts» Biraburgā, «Studentu likšanās centrs» Ņujorkā un «Misiju laicīgie palīgi» Losandželosā un ASV. Ļoti aktīva ir laicīgā sieviešu misionāru organizācija «Sievietes — starptautiskās palīdzes» ar centru Parīzē. Kongregācija «Ticības propaganda», kuras pārziņā atrodas visu misionāru darbība, vēl nesen vadīja minētās organizācijas ar «Laicīgo misionāru starptautiskā sekretariāta» palīdzību, bet tagad ar «Starptautiskās kooperācijas katoļu savienības» palīdzību. («Informations Catholiques Internationales», 1/VIII 1957, p. 53—54.)

181

«Informations Catholiques Internationales», 1/VIII 1957, p. 19.

182

«Les pretres noirs s'interrogent», Paris, 1957, p. 19.

183

Ibid., p. 119.

184

Ibid., p. 148.

185

Ibid., p. 189.

186

Ibid., p. 190.

187

Ibid., p. 193.

188

«L'Actualite religieuse dans le monde», 1/XII 1954, p. 3—4.

189

«Informations Catholiques Internationales», 1/V 1957, p. 8.

190

«Presence Africaine» № 14, Paris, 1953, p. 173.

191

L. P. Aujoulat, Aujourd'hni l'Afrique, Paris, 1958, p. 326.

192

Ibidem.

193

Ibid., p. 355.

194

L. P. Aujoulat, Aujourd'hui l'Afrique, Paris, 1958, p. 381.

195

«La Revue Nouvelle» № 6, 15 Juillet, 1957, p. 5.

196

«La Revue Nouvelle» № 6, 15 Juillet, 1957, p. 5.

197

«La Revue Nouvelle» № 6, 15 Juillet, p. 8—9.

198

«Informations Catholiques Internationales», 15/III 1957, р. 19—20. Tas ir pareizi ne tikai attiecībā uz katoļu, bet ari uz protestantu misionāriem. 1956. gada novembri Jordānijas valdība izraidīja vairākus angļu misionārus, kuri pēc ierašanās Londonā paziņoja: «Kas nav dzīvojis Tuvajos Austrumos, tas nevar iedomāties, cik ļoti arābu tautas ienīst līdz šim lietotās imperiālistiskās metodes... Tās nevar ciest misionārus.» («La Civilta Cattolica», 20/IV 1957, p. 125.)

199

«La Revue Nouvelle» № 3, 15 Mars, 1959, p. 226.

200

Ibid., p. 229.

201

Ibid., № 5, 15 Mai, 1959.

202

«La Revue Nouvelle» № 5, 15 Mai, 1959, p. 450—451.

203

Ibid., № 6, 15 Juin, 1959.

204

«La Revue Nouvelle» № 6, 15 Juin, 1959, p. 567.

205

Ibidem.

206

Ibid., p. 569.

207

«Informations Catholiques Internationales», 15/1X 1957, p. 12.

208

Ibid., 15/IX 1956, p. 17.

209

Par Balto Āfriku sauc Magrebas zemes (Tunisiju, Alžiriju, Maroku, Lībiju, Ēģipti un Sudānu).

210

«Informations Catholiques Internationales», 1/1 1956, p. 20.

211

Osman Omni, The Modernist Movement in Egypt. «Islam and the West», Hague, 1957, p. 170. Sk. ari viņa darbu Muhamed Abduh. Essai sur ses idees philosophiques et religieuses, Le Caire, 1944.

212

Guglielmo de Vries, La potenza mondiale dell'Islam oggi «La Ci-viltā Cattolica», 20/IV 1957, p. 123—124.

213

Hasanu el Bannu 1959. g. februāri nogalināja angļu imperiālistu aģents.

214

«La Civilta Cattolica», 2/II 1957, p. 268.

215

3 Ibid., p. 269.

216

Ibid., p. 271.

217

«L'Actualite religieuse dans le monde», 13/1 1955, p. 10.

218

«Le Rayon d'Egypte», Le Caire, 7/IX 1956.

219

«Informations Catholiques Internationales», 15/V 1956.

220

«La Civiltā Cattolica», 2/II 1957, p. 273.

221

XVII un XVIII gadsimtā Spānijas kolonijā Paragvajā (Dienvidamerikā) pastāvēja vergturu valsts, ko vadīja jezuīti.

222

И ржи Ганзелка и Мирослав Зикмунд, Африка грез и действительности, Л., 1957, стр. 263.

223

«Les pretres noirs s'interrogent», Paris, 1957, p. 19.

224

«Informations Catholiques Internationales», Paris, l/II 1959., p. 7.

225

«France Nouvelle», 14/IX 1960.

226

«La Civilta Cattolica», 16/V 1959, p. 387.

227

«Правда», 1/Х 1959.

228

«Informations Catholiques Internationales», 1959, p. 15,

229

«La Civiltā Cattolica», 20/IX 1958, p. 563.

230

Ibid., 6/VI 1959, p. 483.

231

«La Civilta Cattolica», 6/VI 1959, p. 484.

232

«Informations Catholiques Internationales», 15 Juin, 1957, p. 3.

233

Ibidem.

234

«Правда», 15/1V 1961 г.

235

Giulio C. Federiči, S. J., Religione e cristianesimo, Roma, 1959,

236

Giovanni Perez, La scienza e contro la fede? Vicenza, 1951, p. 560. p. 137.

237

Etienne Borne, Promethēe et le mystere. «Informations Catholiques Internationales» № 117, Novembre, 1959, p. 3.

238

В. А. Брюханов, Великий шаг человечества (Проблема межпланетных полетов и атеизм), Архангельское книжное изд., 1957, стр. 83.

239

J. Leclerc, Le probleme cle la foi dans Ies milieux intellectuelles au XX-e siēcle, Paris, 1950, p. 9—12.

240

«Idea» № 4, Roma, 1958, p. 262.

241

«II Popolo», Roma, 2/II 1960.

242

«L'Osservatore della domenica», 21—22/X 1950.

243

Vatikāna (pāvesta) «zinātņu akadēmija» dibināta 1927. gadā. Par «akadēmijas» locekļiem ieceļ kapitālistisko zemju katoļticīgos zinātniekus, kas stāv fideisma pozīcijās. Nekādu zinātnisku darbu pāvesta «akadēmija» nedara.

244

«L'Osservatore Romano».

245

Giovanni Perez, La scienza ē contro la fede? Vicenza, 1951, p. 24.

246

«Cahiers du communisme», Paris, № 6, 1960, p. 1056.

247

1 Olaf Klohr, Naturwissenschaft, Religion und Kirche, Berlin, 1958,

248

38—39.

249

Jean Lacroix, Sens et valeur de l'atheisme actuel. «Esprit», Paris, 1954, № 2, 173.

250

Ibidem.

251

«L'Europa Letteraria», Roma, № 2, 1960, p. 10.

252

Paul Chauchard, La foi du savant chretien. «Informations Catho-liques Internationales», 1/1 1958, p. 25.

253

«Recherches et Debats» № 4, Paris, Mai, 1953.

254

«La Croix», 15/IX 1957.

255

«Temoignage Chretien», 11/X 1957.

256

'«Informations Catholiques Internationales», Paris, 15/XI 1957.

257

Messagio natalizio di SS Pio XII di fideli e di popoli di tutto il mondo. «La Civilta Cattolica», 4/II 1958, p. 4.

258

Domenico Mondrone, S. J., Vertigine scientifiche e realta cris-tiane. «La Civilta Cattolica», 3/V 1958, p. 254.

259

Ibid., p. 260.

260

Domenico Mondrone, S. J., Verti'gine scientifiche e realta cris-tiane. «La Civilta Cattolica», 3/V 1958, p. 268.

261

«Revue de l’Action Populaire», Paris, № 132, Novembre, 1959, p. 1025.

262

«Vie Nuove», 27/VII 1961, p. 43.

263

Ontoloģija — baznīcas mācība par visa esošā «pamatiem».

264

Starp ASV un Vatikānu vēl līdz šim nav oficiālu diplomātisku attiecību. Otrā pasaules kara laikā Vatikānā kā vēstnieks atradās prezidenta Ruzvelta «personīgais» pārstāvis miljonārs Tailors. Pec kara beigām Vatikāns nesekmīgi mēģināja panākt, lai ASV oficiāli atzītu Vatikānu. Trumens bija ar mieru, taču sakarā ar protestantu aprindu izdarīto spiedienu ASV kongress šo lēmumu neapstiprināja.

265

«Vie Nuove», 26/VIII 1961, p. 9.

266

«Известия», 20/1X 1961.

267

«Paese Sera», Roma, 4—5/IV 1962.

268

Viduslaiku spāņu inkvizitors, pčc kura pavēles tika sadedzināti tūkstošiem nevainīgu cilvēku.

269

«Katoļu garīdzniecība Latvijā 1920—1940», Latvijas Valsts izdevniecība, Rīgā, 1961. g.

Content

Lavreckiss Jāzeps Kardināli iet uz elli

PRIEKŠVĀRDĀ VIETĀ

PIRMĀ NODAĻA. KARDINĀLI IET UZ ELLI...

OTRA NODAĻA. VARIZEJI SVĒTA PĒTERA BAZNĪCĀ

TREŠĀ NODAĻA. KAPITĀLISMA KRUSTNEŠI

CETURTĀ NODAĻA NAMDARIS JĀZEPS «GLĀBJ» STRĀDNIEKUS...

PIEKTĀ NODAĻA KARDINĀLA SPĒLMAŅA «SVĒTAJĀ IMPĒRIJĀ»

SESTĀ NODAĻA «NETICĪGIE» padzen misionārus

PĀVESTS — MUHAMEDA PIEKRITĒJS?

SAKĀVE ĶĪNĀ

SEPTĪTĀ NODAĻA JAUNS NEŠĶĪSTAIS SPĒKS — MĀKSLĪGAIS PAVADONIS!

KĀ PIJS XII CĪNĪJĀS AR ZINĀTNI

TEOLOGU APJUKUMS KAUT KĀDA VILCIŅA DĒĻ...

ASTOTA NODAĻA. PĒDĒJAS ZIŅAS NO «DEBESU KANCELEJAS»

NOSLĒGUMA VIETĀ

AVOTU UN IZMANTOTAS LITERATŪRAS SARAKSTS

SATURS

1