Skuja Pēteris

Kas ir krusts

Pēteris Skuja

Kas ir krusts?

SENATNES PIEMINEKĻI

Kopš pagājušā gadsimta beigām un īpaši beidzamajā laikā visas pasaules zinātnieki lielu uzmanību veltī aizvēstures pētniecības jautājumiem. Drošas ziņas par mūsu senču pagātni šodien sniedzas jau līdz simt un pat vairāk tūkstoš gadiem. Un šīs ziņas'ir nopamatotas ar neapstrīdamiem pierādījumiem, galvenokārt ar seniem pašu cilvēku darinātiem priekšmetiem, ar viņu zīmējumiem uz alu sienām, traukiem, ieročiem, akmens plāksnēm, darba rīkiem. Sie tālās pagātnes aculiecinieki ir daudz vecāki par visvecākajām grāmatām un stāsta mums par tiem laikiem, kad cilvēks vēl neprata rakstīt, kad viņa valoda droši vien bija tikai nedaudz skaņu ar dažādu nozīmi. Arheoloģisku izrakumu un senu alu uziets diezgan daudz, un ar katru gadu k|ūst bagātāki senatnes pieminekļu muzeji visā pasaulē. Ndpietni tiek pētītas aizvēstures cilvēku apmetnes, dziļākie zemes slāņi, kapi, upju un ezeru nogulsnes, jūras dibens seno ūdensce|u rajonos, kūdras purvi un aizbirušās kalnu alas.

Šobrīd visā pasaulē jau savākts pietiekami daudz visdažādāko senatnes pieminekļu, kas dod iespēju pamatvilcienos precīzi secināt, kā dzīvojis cilvēks pirms desmit un divdesmit tūkstošiem gadu; kā veidojušās

atsevišķas valstis, ar ko cilvēki toreiz nodarbojušies, kāds bijis viņu dzīves veids, kultūra un sakari ar kaimiņiem.

I. zim.

Kādu atbildi dod senatnes pieminekļi uz jautājumu: kas ir krusts? So zīmi antīkās reliģijās sastopam jau daudzus gadu simtus un pat tūkstošus pirms Romas valsts un kristiānisma. Sis attēls redzams uz akmens laikmeta darba rīkiem, traukiem, rotas lietām un pieminekļiem. Tātad krusts radies daudzus gadu tūkstošus pirms bronzas un dzelzs laikmeta, bet nevis Romas impērijas varenības laikā, kad pēc kristīgās baznīcas apgalvojumiem it kā būtu dzīvojis, sludinājis un krustā sists mistiskais Jēzus.

Ikvienā senatnes muzejā atradīsim tālās aizvēstures priekšmetus ar krusta zīmi. 5o zīmi redzam uz kapu plāksnēm, kas atrastas Francijā Menas un Luāras departamentos, uz pāļu būvēm Buržē ezera apkārtnē un uz māla traukiem, kas darināti vēl pirms bronzas laikmeta (1. zini.). Parmas muzejā glabājas bronzas laikmeta vāzes ar krusta zīmi. Nākamajā, tā sauktajā Haištates laikmetā, kas bija pārejas periods no bronzas uz dzelzs laikmetu, parastais un gammētais krusts (no

2. zim.

grieķu Г, ugunskrusts) Itālijā atrasts daudzos kapu izrakumos uz māla traukiem, rotas lietām, jostu sprādzēm un ir gluži tāds pats, kādu to vēlāk attēloja kristieši (2. zīm.).

Ķīnā krusta zīmi godināja jau kopš senseniem lai kiem. Imperators Fu-Hi, kas valdīja 2953. gadā pirms mūsu ēras, uz mūzikas instrumentiem un maģiskajam tabelēm, kas bija ķīniešu rakstības pirmsākums, bija licis izgravēt krustu. Budistu reliģijā, kas izcēlusies

sešus gadsimtus pirms mūsu ēras, to pašu krusta zīmi sastopam uz kulta priekšmetiem un uz vara statujām kopā ar Būdas attēlu. Šādu statuju kolekciju var apskatīt krievu etnogrāfiskajā muzejā Ļeņingradā. Tā pati mistiskā krusta zīme redzama zīmējumā, kas attēlo budistu mūķeni ar lūgšanu krellēm kaklā un svinīgas procesijas karogu rokā. Karoga kāta galā skaidri redzams krusts (3. zim.). Kopš aizvēstures laikiem Korejā ticīgie ļauno garu atbaidīšanai savos tīrumos izliek akmens krustus, kas būtībā ne ar ko daudz neatšķiras no līdzīgiem kristīgo attēliem (4. zim.).

Luvras muzejā glabājas neliela seno ēģiptiešu figūriņa ar dievietes attēlu. Dievietei rokā ir krusts (5. zim.). Pazīstamajā Нога templī Karnasā vienu no daudzajiem pīlāriem rotā Saules dieva attēls diska veidā. No diska uz visām pusēm atstaro dieva rokas ar krustiem, kas simbolizē dievišķās uguns — Saules sastāvdaļas nolaišanos uz Zemi. Asīrijā šo svēto zīmi nēsāja kā varas simbolu vienīgi valdnieki un priesteri. Feniķieši savus tempļus būvēja krusta

veidā, un dievietes Astartes (Venēras) scepteris noslēdzās ar krustu (6. zim.). Amerikā volpi cilts indiāņi rituālo deju laikā zobos iekoda emblēmu, uz kuras baltā fona bija attēlots melns ugunskrusts. Jaunzēlandes iedzimtie kopš seniem laikiem uz savu piederīgo kapiem liek ar putnu spalvām izrotātus krustus. Visas senās Grieķijas, Romas, Mazāzijas un Ēģiptes tautas jau sen pirms kristietības godināja krustu. Skotijas rietumu piekrastē Mebridu salās, Kalernišā, bija atrasts aizvēstures laikmetā no akmeņiem izveidots krusts, kuru uz-

zīmējis doktors Frens (7. zim.). Par šo zīmi viņš raksta: «Krusts bijis viens no vissenākajiem simboliem, ko lietojis aizvēstures cilvēks; un tas, protams nebija gadījuma vai ari mazsvarīgs simbols, bet gan priekšmets, ko godināja. Mēs to sastopam ar skaidri iz. teiktu reliģiska satura nozīmi četros lielos kontinentos.»

Varētu minēt vēl daudz arheoloģisku izrakumu, slavenu vēsturnieku secinājumu, kas liecina, ka krusta zīmi lietojušas gandrīz visas senās tautas kā savu

svētumu ar visdažādāko nozīmi un ka šo zīmi kristīgā baznīca, tāpat kā neskaitāmus citus sava kulta priekšmetus un svētkus, vienkārši pārņēmusi no antīkām reliģijām, pārveidojusi un pielaikojusi to jauniem vēsturiskajiem apstākļiem un saskaņojusi ar savu mācību.

KĀ RADUSIES RELIĢIJA

Mūsdienu kristīgo baznīcas sludina, ka pirmos cilvēkus — Ādamu un Ievu radījis dievs un iepūtis viņos nemirstīgu dvēseli. Abi pirmie cilvēki dzīvojuši paradīzē. Visa tiem bijis diezgan, nebijis ne par ko jārūpējas. Pēc «krišanas grēkā» Ādams un Ieva no paradīzes padzīti uz «bēdu un asaru ieleju» zemi. Iespēju atkal nokļūt paradīzē, taču tikai pēc nāves, dievs cilvēkiem esot devis, sūtīdams pie tiem savu dēlu, kas esot sludinājis, cietis, krustā sists un nomiris par pasaules grēkiem. Lūk, tāpēc krusts esot godināms kā dieva ciešanu un nogalināšanas rīks, kā grēcinieku atpestīšanas simbols.

Ka šai pasaciņai nav nekā kopīga ar vispār atzītiem zinātniskiem faktiem par zemes un dzīvības izcelšanos, nav nekādas vajadzības strīdēties. Katrs pamatskolu beigušais jaunietis mūsu dienās spējīgs pareizi saprast un pat izskaidrot dabas un cilvēku sabiedrības vēstures attīstības pamatjautājumus. Citādi tas ir ar reliģijas rašanās izskaidrojumu. Pēc teologu izskaidrojuma ticība dievam esot iedzimta un neatņemama cilvēka dabas sastāvdaļa līdzīgi bada, mīlestības, prieka vai bēdu izjūtai.

Pavisam kaut ko citu mums māca vēstures neapstrīdamie lakti. Šodien jau ir sakrāts pietiekami daudz senatnes materiālu, kas ļauj pareizi un vispusīgi spriest par pirmo cilvēku dzīves veidu un to laiku apstākļiem. Ir pierādīts, ka pirmatnējais cilvēks ļoti ilgā laikā un ļoti grūtā cīņā ar dzīvo un nedzīvo dabu pakāpeniski attīstījies no attiecīgām cilvēkveidīgo pērtiķu sugām, pakāpeniski desmitiem un simtiem tūkstošu gadu ilgā posmā pārveidojies fiziski un garīgi, līdz sasniedzis tagadējo attīstības pakāpi. Zinātne neatspēkojami ir pierādījusi, ka mūsu priekšteči tālā pagātnē nekad nav dzīvojuši bez rūpēm paradīzē vai zelta laikmetā, bet gan līdzīgi pārējām dzīvajām būtnēm cīnījušies par savu eksistenci.

Zinātniski ir pierādīts, ka senā pagātnē cilvēks līdzīgi dzīvniekam, kails un mežonīgs, klejojis pa mežiem, kalniem un ielejām, dzīvojis dabiskās akmens alās un sākumā nav pazinis citus darba rīkus kā tikai akmeni vai koku, ko pacēlis no zemes. Darbs radīja cilvēku, atšķīra to no dzīvnieka. Pirmo cilvēku dzīve ilgus gadu tūkstošus bijusi daudz nožēlojamāka nekā tā, ko vēl šodien dzīvo atsevišķas Āfrikas mūžamežu ciltis.

Ar pirmatnējā cilvēka bezspēcību dabas priekša var salīdzināt vienīgi viņa garīgo nabadzību un aprobežotību. Par kādu gan reliģiju var būt runa tajā laikā, kad cilvēks vēl tikko mācījās strādāt un ar to sāka atšķirties no dzīvnieka. Skaidrs, ka toreiz vēl cilvēki nepazina nekādu ticību pārdabiskām būtnēm. Reliģija radās daudz vēlāk, tā radās tad, kad cilvēks jau iemācījās abstrakti domāt, loģiski saistīt atkarīgas parādības, analizēt to cēloņus un sekas. Pirmatnēja cilvēka bezspēcība dabas spēku priekšā bija reliģijas sociālās, bet fantastiska dabas parādību iztēle pirmatnējā cilvēka domāšanā, — reliģijas gnozeoloģiskās saknes. Pirmatnējais cilvēks savas garīgās aprobežotības dē] vēl nespēja abstrakti domāt, tā dēj ne sinantropi, ne pitekan-tropi vēl nepazina reliģiju.

Pirmās daudzmaz ticamās zinās par reliģiskajiem ticējumiem vēsturnieki saskata tikai pie neandertāliešiem — cilvēkiem, kas dzīvojuši apmēram pirms 50—100 tūkstoš gadiem. Par to liecina mirušo apglabāšanas īpatnības. Mirušie apglabāti ar saistītām rokām un kājām turpat alās, kur mitinājušies dzīvie. Apglabāti arī lāču un citu zvēru galvaskausi, kas dod pamatu domāt, ka tolaik cilvēks jau pieļāvis varbūtību, ka mirušais ciltsbrālis vai arī nogalinātais zvērs varētu atdzīvoties un nodarīt kādu ļaunumu dzīvajiem.

Vairāk izteiktas pirmatnējās reliģijas formas mēs sastopam jau vēlāko laiku izrakumos, kas atrasti Francijā Kromanjonas apkaimē un attiecas uz laiku pirms 30—40 tūkstošiem gadu. Sī cilvēka organisma uzbūve būtībā daudz neatšķiras no mūsdienu cilvēka uzbūves. Dzīvo viņi jau ģintīs, kas izveidojušās no pirmatnējā bara. Kromanjonas cilvēka kaps atrasts arī Padomju Savienībā, Kostenku sādžā, netālu no Voroņežas. Kaps atradies apmetnes tuvumā, izveidots no mamuta kauliem. Centrā atrasts vecāka vīrieša skelets. Pazīstamais padomju skulptors un antropologs M. Gerasimovs konstatējis, ka mironis apglabāts sēdus, ar saistītām rokām un kājām acīm redzot, lai nevarētu izkāpt no kapa. Paraša saistīt miroņus bija eskimosu ciltīm, Jaungvinejas papuasiem un daudzām citām tautām.

Alās atrastie zīmējumi liecina, ka tie radušies sakarā ar dažādām burvestībām, ar maģiju, ar ticību kaut kam pārdabiskam.

Nenoliedzami ir pierādīts, ka totēmisms jeb priekšstats par cilvēku grunas pārdabiskajiem sakariem, par radniecību ar dzīvniekiem, augiem vai pat priekšmetiem ir biiis viena no vissenākajām reliģijas formām. Uz totēmisma pamatiem vēlāk izveidojās dzīvnieku kults. Paralēli un vienlaicīgi radās un tālāk veidojās animisms ieb priekšstats nar cilvēka dvēseli. Daudzas Āfrikas ciltis par tādu uzskatīja savu ēnu vai elpu, kas it kā eksistēiot neatkarīgi no ķermeņa. Vēlāk radās maģiia ar visdažādākiem novirzieniem, ar ražošanas un ārstniecības, ar buršanas un zīlēšanas nozīmi. Cilvēks sāka ticēt gariem, radās meža, vēja, lietus, jūras, kalnu, leju, upiu un neskaitāmi citi gari, gan labi, gan ļauni, tos vaiadzēia ņielugt un godināt, padzīt un nolādēt, lai tikai vieglāka klūtu dzīve virs zemes. Vēlāk, attīstoties ražošanas spēkiem un šķiru sabiedrībai, ari gari sāka pārveidoties: vieni izauga par spēcīgiem un vareniem dieviem, citi turpretī pārvērtās par mazāk nozīmīgiem.

Tāpat kā cilvēki tie ēda, dzēra, precēiās, dzemdēja bērnus, karoja savā staroā. ienīda un mīlē'a cits citu pēc cilvēku «ģīmia un līdzības». Zinātne izpētīiusi un pierādījusi, ka ticība vienam dievam radusies laikā, kad biia jau izveidoiusies valsts ar ķeizaru priekšgalā. Reliģija, kā vienmēr, arī šoreiz atsnoguļoia tikai tās cilvēku sabiedrības attīstības parādības, kas norisa virs zemes, jo tās izcelšanos un .attīstību noteica ne jau «debess vara», bet gan tīri materiālas dabas cēloņi virs zemes. Pats cilvēks radīīa savus dievus, dievības un svētos, bet nevis otrādi, kā to sludina bībele.

КĀ RADIES UGUNS KULTS

Līdzīgos vēsturiskos apstākļos dažādām tautām radušies līdzīgi vai pat vienādi priekšstati par pārdabiskiem spēkiem, dieviem un velniem, labiem un ļauniem gariem. So priekšstatu līdzība vai atšķirība pilnīgi atkarīga no to apstākļu līdzības, kādos tautas kādreiz dzīvojušas. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka gandrīz visas tautas savā laikā pielūgušas Sauli, Mēnesi, pērkonu, uguni. Uguns kults bijis pazīstams itin visās pasaules daļās, gandrīz visām tautām, tāpēc ir vērts pie tā pakavēties sīkāk.

Senajā sanskritu valodā vārds «deva» nozīmē «tas, kas spīd», spīdošais, spožais (latīniski deus — dievs). Pirmais spīdeklis un vislielākais cilvēku labdaris nenoliedzami ir bijusi Saule. No Saules stāvokļa debesīs mainījās gadalaiki, reizē ar tiem pārtikas daudzums mežos, upēs un ezeros. Saules ietekmē kusa sniegs, saīsinājās garās, tumšās un aukstās naktis, izžuva mitrās alas un dažkārt izgaisa pat ļaunas slimības. Nevajag daudz saprašanas, lai cilvēks drīz vien pienācīgi novērtētu šī labā «dieva» nozīmi savā dzīvē, lai priecātos par saulainu dienu un meklētu patvērumu akmens alā, kad sauli nomāc lietus vai sniega mākonis. Saule bija tas labais, spožais, mīlīgais un visvarenais dievs, kas dara tikai labu un padzen visu ļauno. Senie ēģiptieši Sauli — Ra uzskatīja par visas pasaules radītāju, un līdz mūsu dienām ir saglabājies bezgala daudz visdažādāko senatnes pieminekļu ar saules kulta emblēmām.

Otra dievība, kas radīja veselu revolūciju pirmatnējo cilvēku dzīvē, bija uguns. Vispirms cilvēks iepazinās ar uguns postošo spēku un, jādomā, līdzīgi dzīvniekiem bēga no meža ugunsgrēka vai no vulkānā izvirduma. Uguns bija bīstama un ļauna, taču ritēja gadsimti, un cilvēks iemācījās valdīt pār šo spēku. Viņš neprata izskaidrot degšanas būtību līdz pat visjaunākā jiem laikiem, un vai maz jābrīnās, ka ap uguni sāka vīlies dažādas teikas. Uguns padarīja cilvēku mazāk atkarīgu no nelabvēlīgajiem gadalaikiem. Cilvēks guva gaismu naktī, siltumu akmens alā, ieroci cīņā pret plēsīgajiem zvēriem. Ar uguns palīdzību viņš iemācījās darināt bronzas un vēlāk arī dzelzs ieročus un darba rīkus. Uguns palīdzēja kļūt cilvēkam par visspēcīgāko dabas valdnieku un vēlāk arī par tās pārveidotāju. Uguns bija tāds pats spīdeklis, tāds pats siltuma avots kā Saule. Pērkona laikā tā žilbinošas šautras veidā nolaidās no debesīm un aizdedzināja sausu koku. Nevajag daudz fantāzijas, lai cilvēks, bieži redzēdams šīs dabas parādības, nāktu pie slēdziena, ka uguns pirmavots meklējams kaut kur augšā, debesis pie Saules, bet uz zemes nolaidusies tikai Saules sastāvdaļa, ka uguni cilvēkiem ar lielu troksni atsūtījis varenais debesu valdnieks. Sadega sausais koks, izdzisa uguns, dūmi pacēlās debesīs. Kur palika debesu dievība? Tā dūmu veidā atgriezās atpakaļ pie sava pavēlnieka. Citādi cilvēks nemaz nevarēja toreiz izskaidrot šo noslēpumu. Tāpēc uguns dievināšana sastopama gandrīz visās senajās reliģijās. Indijā senatnē godināja Agni — Saules dēlu, kas uguns veidā nonācis virs zemes, Persijā uguns dievs bija Atars, Grieķijā — Prometejs, Romā — Vulkāns, senajiem ģermāņiem — dievs Loki, slāviem — Ugni, feniķiešiem — Flokss.

Pirmo reizi uguni cilvēks ieguva, bez šaubām, «dabiskā ceļā», zibens izraisītā ugunsgrēkā vai arī no vulkāna izvirduma. Tātad ļoti brīnišķīgā un nesaprotamā veidā. Līdz pat mūsu dienām visu tautu folklorā saglabājies joti daudz visdažādāko leģendu par to, ka uguns nozagta no debesīm. Putni, zvēri un dievi palīdzējuši cilvēkam iegūt šo brīnišķīgo spēku. Uguni ne vien godināja, bet arī rūpīgi sargāja, lai tā neizdzistu. Mūžīgās uguns simbola pirmsākumi meklējami tālā aizvēsturē, līdz kurai nesniedzas nedz rakstu zīmes, nedz mutiski nostāsti.

Viegli iedomāties kas tā bija par nelaimi, īstu traģēdiju tai ģintij, kur aizmiguša vai nolaidīga sarga dēļ alas pavardā izdzisa uguns. Mākslīgi iegūt uguni cilvēks vēl neprata. Vajadzēja gaidīt, līdz tā atkal brīnišķīgā veidā nonāks no debesīm, gaidīt ilgi un pacietīgi, ar vislielākām ilgām un cerībām, jo draudēja liela nelaime, pat bojā eja visai ģintij. Pie uguns pieradušais cilvēks tagad boz tās jutās gaužām bezspēcīgs un nevarīgs cīņā ar dzīvo un nedzīvo dabu.

Viegli varam iedomāties arī tādu varbūtību, ka pirmatnējais cilvēks, slīpēdams koka šķēpam smaili, ievēroja, ka tā kļuvusi silta. Viņš pamēģināja vēlreiz, pārliecinājās, pasauca cilts vecāko vai priesteri un parādīja tam šo atklājumu. Kad paberzēja spēcīgāk — muskuļu spēka viņam bija atliku likām — parādījās dūmi. Eksperimentu atkārtoja vienreiz, otrreiz, izlēca dzeltena dzirkstele un apdedzināja pirkstus. Lai atvēsinātu roku, kāds no viņiem uzpūta dvašu, un parādījās maza liesmiņa. Tas bija liels atklājums, ko praksē vēl pat mūsu dienās jau daudzkārt modernizētā veidā izmanto ikviens. Kā izskaidrot šo parādību, ko tā nozīmē, kur glabājas uguns noslēpums, kā Saules sastāvdaļa nonāca virs zemes divu kociņu krustpunktā? Simtiem un tūkstošiem visdažādāko jautājumu, uz kuriem nebija atbildes, dzima cilvēka sma-dzenās. Skaidrs bija viens — visvarenā debesu valdnieka, tēva un labdara sastāvdaļa, viņa dēls atnācis pie cilvēka, palīdzējis tam k]ūt par zemes valdnieku. Vējš vai dvaša labvēlīgi iedarbojas uz uguns liesmu; pārāk liels vējš mazu liesmu aiznes sev līdz. Lūk, šādos apstākļos jau sirmā aizvēsturē varēja rasties ideja par vareno trīsdievību vienā personā: dievs tēvs, dievs dēls un svētais gars.

Kas tad notika ar diviem kociņiem, kuru krustošanās punktā, tos berzējot, radās uguns? Sis rīks kļuva par vislielāko ģints svētumu, bet vēlāk par nepieciešamu priekšmetu ikvienā apmetnē. Vēl pavisam nesen šādā veidā ieguva uguni daudzas jo daudzas tautas. Gadu gaitā cilvēks nāca pie atziņas, ka uguni var iegūt arī, urbjot vienu koku otrā. Tika izgatavoti un pielietoti dažādi uguns ieguves rīki, un to uzbūves pamatā aizvien bija perpendikulārs vai līmenisks divu kociņu sa-krustojums. Lai vieglāk un ērtāk būtu tos griezt vai berzēt, pielaikoja rokturi, un tādā veidā radās ugunskrusts, pērkonkrusts. Nav vajadzības pierādīt, kādu labumu cilvēkam deva uguns mākslīga ieguve. No paaudzes uz paaudzi, no cilts uz cilti klejoja visdažādākie nostāsti un leģendas par pirmajiem izgudrotājiem, par dievišķo uguns pirmsākumu. Gadu tūkstošiem ilgi cilvēku paaudzes nespēja aizmirst instrumentu, ar kura palīdzību cilvēks pats kādreiz bija radījis uguni. Ļaudis aizmirsa tā izcelšanos, iemācījās iegūt uguni, taču krusta simbols palika, tā attēlu izkala akmens plāksnēs, vēlāk uz bronzas un dzelzs priekšmetiem, uz kapu pieminekļiem, traukiem, ieročiem, rotas lietām, izšuva uz apģērbu gabaliem. Tādējādi krusta attēls no vissenākajām dienām, sākot jau ar akmens un bronzas laikmetu, ir pazīstams cilvēkam nevis kā nogalināšanas rīks, bet gan kā dzīvības simbols un laimes amulets.

Kristīgā baznīca ir rupji viltojusi vēsturi un pakāpeniski divos gadu tūkstošos izkopusi krusta kultu, kas no zinātniskā viedokļa ir tikpat mistisks un fantastiski sadomāts kā savā laikā saules vai uguns pielūgšana un godināšana.

Katoļu baznīca ticības pamatus sistematizētā jautājumu un atbilžu veidā sakopojusi tā sauktajos kate-hismos, kurus sastādīt ir tiesības vienīgi bīskapiem un kardināliem. Kardināla P. Gaspari katehisms ir kanonizēts ar «svētā krēsla» likumiem, un pašlaik to uzskata par pamatu visās katoļu bīskapijās, tai skaitā arī Latvijā. Tāpēc arī Latvijas katoļu bīskaps P. Strods, sastādot katoļu ticības katehismu, nav atkāpies no Romā aprobētajiem jautājumiem un atbildēm. 5os ticības pamatus, sākot jau ar 7. vai 8. dzīvības gadu, cenšas iekalt bērnu galvās ticīgie vecāki un katoļu baznīckungi, gatavodami bērnus pirmajai grēksūdzei. Katehismā bez dieva un baznīcas baušļiem un parastajām lūgšanām atradīsim arī pavisam praktiskus jautājumus un lakoniskas atbildes: kas ir dievs, dvēsele, eņģeļi, velni, elle, paradīze un citi ikvienas reliģijas abstraktie jēdzieni. Taču jūs velti šajā grāmatelē meklēsit atbildi uz pavisam konkrētu jautājumu — kas ir krusts? Krustu mēs redzam baznīcas torņa smailē un baznīcas karoga kāta galā, uz lūgšanu grāmatas vāka, krustu kaklā nēsā bīskaps. Krustcelēs, kapsētās, ticīgo dzīvokļos, pat uz dzīvokļu durvīm vēl dažkārt rēgojas krusts. Jebkurā katoļu baznīcā redzēsim vairākus simtus šīs zīmes attēlu gan pie sienām, gan uz dažādiem kulta priekšmetiem un liturģiskajiem tērpiem. Rodas jautājums, kāpēc tad katehismā nav īsas atbildes, ko nozīmē šis divu kociņu vai līniju veidojums, kāda tam loma, kāda priekšmeta būtību tas izteic?

Acīm redzot ne jau bez nolūka neviena baznīca nedod skaidru atbildi par galvenā ticības atribūta būtību. Baznīcai ir izdevīgi mistificēt krusta zīmi, tīt to noslēpumainības plīvurā, iztēlot par dieva radītu simbolu, kas slēpj sevī cilvēkam neizprotamu būtību. Sprediķos mācītāji bieži vien patētiski apgalvo, ka krusts ir mūžīgā gaisma, laime, cerība vai arī otrādi, — ciešanu, sāpju un grēku nožēlošanas iemiesojums. Protams, to pašu var teikt arī par pusmēnesi, zvaigzni, sauli vai kuru katru simbolu, kas iemieso sevī kādu vispārīgu jēdzienu. Tā arī kristīgo reliģija šodien krusta zīmi zināmā veidā abstrahē un iemieso tajā visu savu būtību, savu mācību un jēgu vai, patiesība, — bezjēdzību. Atmetiet krustu, un nekas daudz pāri vairs nepaliks no mūsdienu kristiānisma ārējās izpausmes. Krusts kristīgo ticībai vajadzīgs kā simbols, kā karogs savas pārliecības ārējai apliecināšanai, ticīgo apvienošanai, saliedēšanai «dieva tēva, dieva dēla, dieva svētā gara vārdā» — lūk, — krusta būtības saturs kristīgās baznīcas izskaidrojumā. Ar šiem vārdiem sākas un beidzas ikviena lūgšana, ikviena reliģiska ceremonija, katra ticīgā cilvēka darbs un pat nodoms. Tātad pamatā ir jau agrāk minētā trīsdievības ideja vienas personas iemiesojumā. Viens dievs trijās personās. Trīs krusta zari katrs uz savu pusi, bet visi pie viena celma, kas savukārt sakņojas tajā paša «grēcīgajā» zemē. Arī trīsdievības ideju attiecīgos vēsturiskos apstākjos radījis cilvēks pats, un tā nav pārdabiska, neizskaidrojama, iedzimta.

ugunskrusts

Ugunskrusts vai gammētais krusts (no grieķu burta I'), jādomā, radies no parastā divu koka nūjiņu sakrustojuma. Tā attēls ir plaši sastopams ux visdažādākajiem senatnes priekšmetiem, kuru vecumu zinātnieki skaita līdz pieciem un pat vairāk tūkstošiem gadu. Nenoliedzami, ka ugunskrusts, tāpat kā parastais krusts, radies loti sen un ka tas apzīmēja kādu cilvēkam labi pazīstamu priekšmetu vai arī izteica labi saprotamu parādību. Visvecākie ugunskrusta attēli atrasti austrumu tautām. Eiropā tas pazīstams jau bronzas laikmetā. Pēc A. Malvera domām ugunskrusts no kļūst šeit āriešu tautu pārceļošanas laikmetā reizē ar ķeltu iekarotājiem, t. i., sākot ar 16. gadsimtu pirms mūsu ēras. Tautu darinātajos ornamentos ugunskrusts sastopams gandrīz vai visā pasaulē. V. Stasovs, pētīdams krievu tautas ornamentus, secina, ka Novgorodas apkaimē ugunskrusts ļoti izplatīts. Pēc viņa domām tas aizgūts no somiem, bet somi savukārt to patapinājuši no budisma.

Nav izslēgta varbūtība, ka arī latvieši ugunskrustu pārņēmuši no tiem pašiem avotiem. Lietuviešu tautas mitoloģijā bijis cieņā gaismas dievs Svaistiks, kas ne vien pēc savas būtības, bet arī nosaukuma ir tuvs senindiešu dievam Tvasti. Taču jāpiebilst, ka drīzāk gan iespējama varbūtība, ka ugunskrustam, tāpat ka vienkāršajam krustam, ir vairākas izcelšanas vietas. Dažādām lautām noteiktos vēsturiskos apstākļos tas radies pilnīgi patstāvīgi, radies tajā laikā, kad cilvēks nāca pie atziņas, ka uguni ir vieglāk iegūt, nevis berzējot kociņus vienu gar otru, bet urbjot vienu koka galu otrā. Lai būtu vieglāk urbt, irbuli iestiprināja krusteniski izveidotā ierīcē ar rokturiem galos iezini.). Lai iegūtu uguni, vajadzēja šo ierīci griezt pulksteņa rādītāja virzienā, t. i., saskaņā ar saules gaitu debesīs. No reliģiskā viedokļa tam ir savs pamatojums. Priesteri mācīja, ka šis rituāls esot saistīts ar pārdabisku parādību un, lai iegūtu saules dēlu—uguni, koks jāgriežot saules gaitas virzienā. Tieši tāds ir bijis ugunskrusts visos senajos zīmējumos. Saliektie gali vai rokturi bija pieskaņoti ierīces griešanas virzienam. Griezt tādu ierīci acīm redzot bija parocīgāk ar labo roku, un, kas zin, varbūt tieši tad arī radās ieraša strādāt ar labo roku. Turpretī krusts ar pretēji saliektiem galiem aizvien uzskatīts par sliktu zīmi un simbolizējis dievu zaimošanu. A. Ņemovskis, pētīdams seno tautu ugunskrusta zīmējumus, secina, ka visbiežāk šī zīme simbolizējusi vai nu noslēpumainu, pārdabisku ieņemšanu, vai arī dzimšanu. Jau uz bronzas laikmeta pāju būvēm ir atrasti ugunskrusta attēli ar uguns un dzīvības simbolisku apzīmējumu. Tā, piemēram, Gisar-likā (Mazāzijā) atrasta dievietes Maijas statuja ar ugunskrusta attēlu. Uz vāzēm un citiem antīkās pasaules priekšmetiem ugunskrusts atrasts senās Trojas izrakumos, Rodošā, Kjprā, Grieķijā un Itālijā. Gan sen-indiešu dieviete Maija, gan kristiešu dievmāte Marija

pēc būtības ne ar ko neatšķīrās jaunu dievu radīšanā. Vēl šodien Francijā, Marnas departamentā, 2uī baznīcas logā redzams XVI gadsimta Marijas zīmējums ar ieņemto Jēzu. Ja salīdzina Mariju ar Maiju, neredzam nekādu būtisku atšķirību, vienīgi Maija ir vairākus gadu tūkstošus vecāka par Mariju.

Kā liecina katakombu fresku daudzie zīmējumi, ugunskrustu kā dievišķu simbolu pazinuši arī pirmie kristieši. Viņi zīmējuši to uz sienām, kapu plāksnēm un gaismekļiem bez kaut kāda sakara ar kristiešu Jēzu.

TRĪSDIEVĪBA UN KRUSTS

Visas kristīgo konfesijas par savas ticības pamatu uzskata apustuļu ticības apliecinājumu, kas it kā uzrakstīts jau apustuļu darbos un līdz pat mūsu dienām uzskatāms par dieva atklāto patiesību sakopojumu. So ticības apliecinājumu mācītājs prasa iesvētāmajiem, katoļu baznīckungs bērniem pirms pirmās grēksūdzes, pareizticīgie to atkārto ikvienā dievkalpojumā. Ar nelielām atkāpēm un atsevišķu vārdu izmaiņām visi kristīgie to lieto šādā redakcijā: «Es ticu uz dievu, visspēcīgo tēvu, debesu un zemes radītāju; ticu uz Jēzu Kristu, viņa vienpiedzimušo dēlu mūsu kungu, kas ir ieņemts no svētā gara, piedzimis no jaunavas Marijas, cietis zem Poncija Pilāta, krustā sists, nomiris un apbedīts; nokāpis ellē, trešajā dienā augšām cēlies no miroņiem; uzkāpis debesīs, sēž pie dieva labās rokas, no kurienes atnāks tiesāt dzīvos un mirušos. Es ticu uz svēto garu, svēto sadraudzību, grēku piedošanu, miesas augšāmcelšanos un mūžīgu dzīvošanu.» Tātad šeit izteiktas galvenās pamatprasības ikvienam kristietim. Bez šīm prasībām nevar pastāvēt ticība, un šeit diezgan skaidri izteikta arī krusta un trīsdievības ideja. Kristīgo baznīcas teologi apgalvo, ka minētais ticības apliecinājums ir brīnišķīgs dieva atklājums apustujiem, un pirmo reizi ar Jēzus starpniecību tas kļuvis zināms cilvēkiem viņa dzīves laika. Arī šeit redzam vēstures faktu rupju viltojumu. Mistiskajam Jēzum un viņa mācībai tiek piedēvētas sen pazīstamas lietas, kas radušās daudzus gadu tūkstošus pirms kristiānisma un tūkstošiem kilometru tālu no senas Jūdejas. Jau senindiešu vēdu kultūras pieminekļi, kas saglabājušies līdz mūsu dienām un ko uzskata par visvecākajām senatnes grāmatām, mums stāsta par trīsdie-vību vienā personā. Saules dievs Savistri iemiesojis sevi dēlā Agni, ko dzemdējusi jaunava Maija. Audzinājis šo dēlu dievs Tvasti, viņš arī darinājis ugunskrustu, kura vidusdaļā, tas ir, divu kociņu savienojumā, ar vēja Vāju palīdzību bijis ieņemts dieva dēls. Diezgan liela līdzība ar kristīgo leģendu, mainīti vienīgi vārdi!

Seno vēdu mitoloģijā ik gadus ziemas saulgriežu laikā — šo laiku priesteri noteikuši pēc īpašas zvaigznes parādīšanas — godināta dieva dēla Agni (uguns) piedzimšana. Sī godināšana bijusi saistīta ar īpašu ceremoniālu. Līdzko parādījusies ziemas saulgriežu zvaigzne, priesteri pasludinājuši šo prieka vēsti tautai. Pakalnā ar ugunskrusta palīdzību iedeguši uguni. Pirmā dzirkstele parādījusies, protams, krustpunktā, tas ir, tur, kur mājojusi Maija; saukuši šo dzirksteli par «bērniņu». Priesteris nolicis šo «bērniņu» uz salmiem, un tic drīz vien sākuši kūpēt. Svētā govs devusi jaunpiedzimušajam sviestu, bet ēzelis uz muguras traukā atnesis somu (alkoholisks dzēriens), kas bijusi bērna barība. Priesteris ar vēdekli pūtis gaisu, lai uzturētu jaunpiedzimušā dzīvību. Pēc tam uguni novietojuši uz altāra, priesteri tai uzlējuši ejju, un šajā bridi jaunpiedzimušo nosaukuši par Ointu, kas grieķu tulkojumā skan - Christos, t. i., ar eļļu svaidītais. Uguns degusi sprēgādama, un dūmi kāpuši debesīs.

Kāda no vēdu himnām sākās šādiem vārdiem: «Ak uguns, uguns svētā, uguns šķīstītāja, tu, kas guli koka, kas pacelies kā spoža liesma; tu, dievišķā dzirkstele, mājo ikvienā lietā un esi slavētā saules dvēsele.» Somu par dievišķu dzērienu uzskatījušas visas āriešu tautas, jo tajā neredzamā veidā mājojis uguns dievs Agni. Vēlāk tas kļuvis par ikvienas šķidrās, tāpat kā maize par cietas, barības emblēmu. Maizes un vīna upurēšana dieviem notikusi, sadedzinot tos uz altāra. Tādējādi Agni (uguns) kļūst par starpnieku, kas aiznes dievam cilvēku ziedu un izdziestot pats kļūst par upuri. Priesteris un ticīgie upurēšanas laikā arī paši apēduši daļu ziedojuma (hostiju) un reizē ar to uzņēmuši sevī pašu Agni.

Arī senie persieši upuru altāros iededzinājuši uguni ar ugunskrusta palīdzību, tāpat rīkojās grieķi dievietes Hestijas kulta ceremonijās. Apolona, Cereras, Jupitera un Minervas tempļos svētā uguns degusi vienmēr, un, ja gadījumā tā izdzisusi, to ieguvuši ar saules staru palīdzību. Romā dievietes Vestas tempļos tāpat bijis aizliegts altāra uguni aizdegt no liesmas, bet to gada sākumā vajadzējis iegūt ar attiecīgu instrumentu, kas bijis ļoti līdzīgs ugunskrustam.

Tātad ikvienam loģiski domājošam cilvēkam ir pilnīgi skaidrs, ka Saule un Uguns, kā vissenākie dievi, radušies pašu cilvēku fantāzijas rezultātā, jo cilvēcē toreiz nevarēja citādi izskaidrot šīs dabas paradības. Ari krusts kā uguns iegūšanas rīks ir cilvēka roku darinājums. Tas it kā savieno abas šīs dievības. Par tādu savienotāju uzskatāma ari trešā dievība — svētais gars, ko vēl šodien reliģiska satura gleznās un grāmatās baznīca attēlo baloža vai kāda cita putna veidā.

Pēc vēdu leģendām, augu, no kura augļiem var pagatavot reibinošu dzērienu, atnesis debesu putns ciena. Savā zibenīgajā lidojumā putns atnesis reizē arī uguni šī auga zaros. Tādējādi jau senajiem indiešiem radās pirmsākumi vēlākajām leģendām par piekalto Prometeju un ērgli, kas dieva dēlu nemitīgi plosa tādēļ, ka Prometejs pretēji dievu gribai atnesis cilvēkiem uguni. Tagad kristīgo reliģijā svēto garu simbolizē balodis, kas kā svēts putns bijis pazīstams jau seno jūdu ciltīm. Vēja vai elpas pūsma tāpat kopš seniem laikiem simbolizē dzīvību, dieva garu, ieņemšanu vai radīšanu. Tāpēc jau vecajā derībā mēs lasām, ka dievs Jahve iepūtis Ādamam nemirstīgu dvēseli, ka jaunava Marija ieņēmusi Jēzu no svētā gara, ka Kristus ar elpas palīdzību svētījis savus apustuļus utt.

Svētā trīsvienība vienā personā visvairāk galvas sāpes darījusi pašiem baznīcas tēviem, jo šo vārdu spēli bez aklas ticības loģiski domājošam cilvēkam nav iespējams nedz apjēgt, nedz saprast. «Viens dievs ir trīsvienība, un trīsvienība ir viens dievs,» sludina baznīcas dogma. Skaidrs, ka trīsvienības ideja vienā personā ir radusies ļoti sen pirms kristiānisma. Tā izveidojusies reizē ar ģimeni.

Pirmatnējie cilvēki domāja, ka pasaules radīšana notiek gluži tāpat kā cilvēka piedzimšana. Vajadzīgs

tēvs, mate, viņu kopdzīve, un tad būs pēcnācēji. Vismazākā ģimene ir tēvs, māte un dēls vai meita.

9. zim.

Gluži tāpat, tikai fantastiskā, mistiskā, noslēpumainā un līdz ar to sarežģītākā veidā cilvēki iedomājās ari dieva ģimeni. Bez minētās indiešu trīsvienības tāda bija ari senajiem babiloniešiem: debesu dievs — Anu, ūdens dievs — Ea un visas pārējās pasaules dievs — Baals. Daudz vairāk attīstīta mācība par trīsdievību vienā personā bija senajiem ēģiptiešiem. Uzrakstā uz statujas Tutmosa templi mes lasām: «Dievs Amons — Ra ir saule, dievu valdnieks, pasaules gaisma; Amons — Ra ir kungs pār radībām, dievu tēvs, pasaules radītājs, pamats dievišķīgajām būtnēm, kas balsta visu pasauli, debesu valdnieks, dievu savaldītājs.» Līdzīgi varianti sastopami arī citām tautām. Skandināvijā pirms kristiānisma izplatīšanās bijusi sava trīsvienība: visaugstākais dievs Odins, viņa dēls, pērkona dievs — Tors un auglības dieviete Freija. Seno inku ciltis pasaules radītāja elku sauca par- Tangatangu, kas nozīmē: «viens trijos un trīs vienā». Bija pazīstami arī trejse-jainie dievi, dievi ar daudzām rokām, kājām, galvām. Vēl līdz mūsu dienām ir saglabājušies arī trejsejaina

Kristus attēli gan svētbildēs, gan skulpturālos veidojumos (5. zīm.). Tātad mācība par svēto trīsvienību nav kristīgo baznīcas iestādījums, jo tā bijusi pazīstama ļoti sen. Acīm redzot tā ir pārņemta no pagāniem, pārveidota un ietīta vēl lielākā noslēpumainības migla, lai tādējādi vieglāk varētu turēt savā valgā vienkāršos ļaudis. Bez noslēpuma, bez brīnuma, bez ticības kaut kam neparastam, pārdabiskam, neizprotamam nevar pastāvēt neviena reliģija, tai skaitā arī kristīgo reliģija.

КО MĀCA VĒSTURE

Daudzi vēstures dokumenti neapšaubāmi liecina, ka plašajā Romas impērijā ar nāvi sodītos nogalināja patiesi mežonīgi, lai iedvestu bailes pārējos un iznīdētu tieksmi atkārtot «aizliegto». Ar nāvi sodīja nodevējus, laupītājus, slepkavas, ķeizara un dieva zaimotājus, vārdu sakot, cilvēkus, kas vissmagāk noziegušies pret sabiedrību, valsti un tās amatpersonām, galvenokārt pret vergturiem. Romas impērijas valdošā šķira, vergu īpašnieki, nežēlīgi apspieda un kalpināja nomāktās tautas, bargi sodīja par jebkuru mēģinājumu pretoties. Ir zināms vēsturiski patiess fakts, ka pēc Spartaka sacelšanās visus sagūstītos vergus piesēja pie zemē ieraktiem T veida krustiem un nogalināja (10. zīm.).

Krusts kā nogalināšanas rīks dažādās Romas impērijas daļās atšķīrās pēc savas formas. Visbiežāk izplatīts bija stabs ar šķērskoku augšā burta T veidā, tā sauktais laupītāju krusts (crux commissa vel patibulata).

Bija sastopams ari šāds krusta veids; zeme ierakti divi stabi X veidā (crux decussata). Pie šī staba piesēja katru notiesātā roku un kāju atsevišķi. Pēc nepilnīgām un ļoti pretrunīgām ziņām vēsturnieki spriež, ka dažās vietās varēja būt krusti ar dēlīti, uz kura uzrakstīja nozieguma raksturu un notiesātā vārdu. Sīs pretrunīgās un gaužām nepilnīgās ziņas, sākot jau ar IV gadsimtu, kad kristīgā baznīca kļuva par valdošo šķiru balstu, baznīcas tēvi izmantoja, lai radītu dažādus nostāstus un pierādītu, ka leģendārais Jēzus ir vēsturiska persona. Reizē ar to radās arī daudzie varianti viņa nogalināšanas rīkam. Vēl mūsu dienās gandrīz visi kristīgās baznīcas novirzieni atzīst dažādus krusta veidus. Pareizticīgie, katoļi, vecticībnieki un dažas kristīgo sektes tik pretrunīgi un juceklīgi izskaidro «patiesā» krusta formu, ka nav iespējams šos strīdus pat aprakstīt un, vēl jo vairāk, kaut kādā veidā nopamatot. Pie tam visu konfesiju apoloģēti atsaucas uz vieniem un tiem pašiem pirmavotiem, bieži vien pat uz vecās derības mistiskajiem un divdomīgajiem izteicieniem, ko var tulkot, kā kuram tīk.

Gluži skaidrs ir viens. Nav tāda vēsturiska dokumenta, kas liecinātu, ka notiesātie piekalti pie krusta ar naglām, kā to šodien apgalvo kristīgo baznīcas dogmas. Noziedzniekus saistīja ar virvēm. Bez tam toreiz vēl ļoti maz lietoja naglas, un diez vai pieauguša cilvēka svars turētos uz naglām. Piekalšanas variants radies daudz vēlāk, aptuveni VIII gadsimtā, kad attiecīgu koka tēlu sāka piestiprināt pie krusta. Visvecākais dokuments par krustā pakārta dieva ideju attiecas uz III gadsimtu. Tas ir rupjš zīmējums un attēlo uz T burta veidā darinātas ierīces pakārtu ēzeli. Sis zīmējums atrasts Romā, Palatija pakalnā (11. zini.).

Neviena no katakombās atrastajām pirmo kristiešu gleznām neliecina par mistiskā Jēzus ciešanām un krusta nāvi. Vienīgais attēls ar krustā piekaltu dievieti atrasts sv. Jūlija un Valentīna katakombās, bet tas attiecas jau uz VIII gadsimtu. Ari citi vēsturiski dokumenti apstiprina to pašu. Uz dažiem priekšmetiem, kas attiecas uz pirmajiem trijiem gadsimtiem un kas atrasti arheoloģiskos izrakumos Romā un Pom-peja, saglabājušies tikai alegoriski kristīgās ticības apliecinājumi: Kains nokauj Ābelu, Abrams upurē savu dēlu Izāku, Mozus lūdzas izplestām rokām, pravietis Izaja pārzāģēts ar zāģi, valzivs vēderā Jonass lūdzas sakrustotām rokām, ebreju lieldienu jērs un citi vecās derības simboli, kas baznīcas tēvu tulkojumā it kā apliecina pestītāja krusta nāvi.

Galu galā nav svarīga krusta forma, galvenais izpaužas saturā, idejas būtībā. Ari tā ir pretrunā ar loģiku.

Krusts kā nāves rīks jeb, pareizāk, karātavu godināšanas rīks laikā, kad ar krusta palīdzību tiesāja noziedzniekus, runā preti veselajam cilvēka saprātam. Neviena tauta nekad nepielūgs kauna, pazemojuma un nežēlīgas nāves ieroci, negodinās šo ieroci, lai vai kāda būtu tā pārnestā nozīme. Pātaga, sārts, bendes cirvis, giljotīna, moku rats, naglu zābaks vai karātavas varradīt vienīgi riebumu un bailes, bet nevis cieņu un mīlestību.

Arī mūsdienās vairāki kristīgo reliģijas novirzieni, piemēram, baptisti un adventisti, neatzīst krusta godināšanu un pie tam savu rīcību pamato ar bībeles mācību, jo jau vecaja derībā esot teikts: «Un ja kas darījis kādu grēku un ar to nāvi pelnījis, top nonāvēts, un tu to pakari pie koka.. . , jo tas pakārtais ir Dieva lāsts.» (5.' Mozus grāmata, 21. nod.) Bībelē ir bezgala daudz pretrunu un dažādi saprotamu divdomību. Taču arī bībelē nevienā vietā nav nepārprotama izteiciena, ka būtu jāgodina krusts kā nogalināšanas, rīks. Gluži otrādi, pat jaunajā derībā ir apgalvots pretējais: «Kristus ir mūs atpircis no bauslības lāsta, pats mūsu dēļ kļūdams par lāstu, jo ir rakstīts: nolādēts ir ikkatrs, kas karājas pie koka.»[1] (Pāvila vēstule galatiešiem, 3. nod.) No sacītā izriet, ka toreiz, kad šādi izteicieni uzrakstīti, krusts vai koks, pie kura kāra notiesātos, bija tautas iebiedēšanas līdzeklis, pazemojums un dievu lāsts ikvienam cilvēkam. Raksturīgi, ka jaunākajos ārzemju bībeles izdevumos neattaisnojamas pretrunas teologi rūpīgi izsvītro, jo citādi par tām sāk rasties šaubas pašiem ticīgajiem. Protams, vārdi «pats (tas ir Kristus) mūsu dēļ kļūdams par lāstu» izsvītroti arī no iepriekš minētā jaunās derības citāta, un beidzamo gadu izdevumos to vairs nav. Nevar taču nekādi atbildēt uz jautājumu, kas nolādējis pie koka pakārto, ja ir runa par pašu dievu.

Vēsturiskā patiesība par krusta godināšanu ir gluži citāda, tai ir daudz vecākas saknes, un pati krusta ideja, kā to redzējām, radusies daudzus gadu tūkstošus pirms kristiānisma. Baznīca apgalvo, ka kristīgie krustu godinājuši vienmēr, bet atklāti to sākuši darīt pēc tam, kad izbeigta kristīgo vājāšana Romas impērijā. Ķeizaram Konstantīnam parādījies sapnī krusts. Stāsta arī, ka šo zīmi viņš ieraudzījis debesīs, tā bijusi veidota no zvaigznēm. So parādību ķeizara padomnieki iztulkojuši kā dieva brīnumu un likuši krustu uzzīmēt uz imperatora kauju karogiem, jo tas nesīšot uzvaru karā. Tā arī noticis. Konstantīns izbeidzis kristīgo vajāšanu, ar krusta zīmi uzvarējis savus sāncenšus un kļuvis par neierobežotu milzīgas valsts valdnieku. Tātad noticis brīnums, ko cilvēkiem atklājis pats dievs. Bez brīnuma baznīca nevarēja iztikt, nevarēja attaisnot acīm redzamas muļķības.,

Lūk, vēl viena leģenda, kas sevišķi plaši izplatīta, tāpat saistīta ar vēsturiskām personām un cenšas nostiprināt pirmo. Pēc laimīgi pabeigtā kara, sludina visas kristīgo baznīcas, 326. gadā Romas ķeizara Konstantīna māte Helēna devusies ceļojumā no Romas uz Palestīnu, lai sameklētu Kristus kapu un dotu tam attiecīgu godu. Kristus nāves vietā jau esot bijis uzcelts pagānu templis. Karaspēks, kas pavadījis Helēnu, pagānu templi noārdījis un, rokot zemi tajā vietā, 326. g. 6. martā atradis trīs krustus. Dēlīši ar uzrakstiem pie krustiem jau bijuši satrunējuši. Lai konstatētu, kurš ir īstais Jēzus krusts, Jeruzalemes bīskaps Makarijs ieteicis visus trīs krustus uzlikt uz miroņa. Uzlikuši pirmos divus krustus, nekas neesot noticis, bet, līdzko uzlikuši trešo, tā noticis brīnums, mironis k]uvis dzīvs. Tādā veidā pats dievs norādījis uz īsto krustu, un atradēji to sākuši skūpstīt un pielūgt. Bīskaps Makarijs šo krustu pacēlis un parādījis klātesošiem. Daļu svētā krusta Helēna atvedusi uz Konstantinopoli, vēlāk tas pārvests uz Maltu un beidzot, 1799. gadā, — uz Krieviju. Sākumā tas glabājies Gatčinā, vēlāk Petro-gradā Ziemas pili. Krusts «paaugstināts» 14. septembri, un tāpēc šo dienu vēl tagad gan pareizticīgie, gan katoli svin kā lielus svētkus.

Sī leģenda cieši savijusies ar vēsturiskām personām—Romas ķeizaru Konstantīnu un viņa māti, kas patiešām savā darbībā bija labvēlīgi noskaņota pret kristiešiem, un tāpēc izliekas visai ticama. Taču ari šeit baznīca nevarēja iztikt bez brīnuma, kas bija nepieciešams, lai jau pašā sākumā dieva vārdā izkliedētu jebkādas šaubas vai iebildumus par baznīcas izdomāto pasaciņu.

Ko vēsturnieks vai arheologs teiks par šo leģendu? Kāpēc pagāni cēla savu templi tieši karātavu kalnā Golgātā? Kauna un pazemojuma vietu neviena tauta nekad negodinās un vēl jo vairāk necels tur templi. Kā gan krusti varēja saglabāties zemē trīs gadsimtus, pie tam tādā vietā, kur bija uzcelts templis? Kā šie krusti nokl.uva zemē, un kāpēc atrasti tikai trīs krusti, ja šajā vietā sodīti daudzi noziedznieki? No kāda koka tie darināti, kur palikušas naglas? Šādus un desmitiem citus jautājumus varētu uzdot, uz kuriem nevar atrast atbildes baznīcas leģendās. Nevar atrast tāpēc, ka tur nav ne vārda patiesības.

Kātoju baznīca izplatījusi arī versiju, it kā krusts, ko atradusi Helēna, vēlāk esot sadalīts mazos gabaliņos un katrs gabaliņš, kā liels svētums iebūvēts akmenī, glabājoties ikvienā katoļu baznīcas altāra. Kur neesot šo svēto relikviju, tur nedrīkstot noturēt mēsi. Ja mēs šo leģendu pieņemtu par patiesību, saskaitītu visas baznīcas, kas bijušas divdesmit gadsimtos un kas vēl pašlaik ir, un pieņemtu, ka tajās glabājas tikai viens

trains dievišķā krusta, ir tad krusta svars sasniegtu droši vien vairākas tonnas.

Par relikvijām vispār jāsaka, ka to radies ārkārtīgi daudz, it sevišķi tādu, kam sakars ar Jēzu. 19. gadsimta sākumā Parīzē iznāca grāmata ar nosaukumu «Kritiskā relikviju vārdnīca». Tajā lasām, ka daudzos Spānijas klosteros glabājoties tā gaija spalvas, kas dziedājis brīdī, kad Pēteris noliedzis Jēzu. Dažās baznīcās esot Kristus pēdas, ko viņš atstājis smiltīs, pirms uzkāpis debesīs. Francijā benediktīniešu klosterī glabājoties Kristus asaras. Lotringā baznīckungi rāda ticīgajiem sienu, uz kura esot piedzimis dieva bērns, bet Itālijā vienā no Genujas baznīcām glabājoties tā ezeļa aste, ar kuru Jēzus iejājis Jeruzalemē. Kristus drēbes, asinis, mati, ērkšķu kroņa dzeloņi, naglas un pat naba, kā arī desmitiem citu «relikviju» vēl šodien glabājas daudzās katoļu baznīcās un klosteru kapličās.

Šāda relikviju bagātība radās galvenokārt viduslaikos, kad neierobežoti valdīja katoļu baznīca ar pāvestu priekšgalā. 1489. gadā Parīzē teoloģijas augstskola nolēma, ka dievišķais krusts jāgodina tāpat kā pats Jēzus. Tas bija izdevīgi baznīcai, lai turētu dievbijīgā pakļautībā ticīgos un vairotu savus ienākumus.

KRISTIĀNISMS UN KRUSTS

Kāda tad ir īstenība? Ko māca zinātne, vēstures fakti un šo faktu analīze?

Kristiānisms radas mūsu ēras I gadsimta otrajā pusē acīm redzot vispirms Mazāzijā. Otrajā gadsimtā to sastopam jau Grieķijā, Ēģipte un citās vergturu impērijas provincēs, kā ari Romā. Trešajā gadsimtā kristīgo draudzes kļūst par politisku spēku, ar ko jārēķinās Romas imperatoriem, bet nākamajā gadsimtā ķeizara vara to atzīst jau par valsts ticību.

Ne jau dieva atbalsts un gādība bija tie cēloņi, kas strauji izplatīja jauno mācību. Kristiānisma kustībai Romas impērijā bija nobrieduši vajadzīgie sociāli ekonomiskie priekšnoteikumi. Milzīgā vergturu valsts bija sasniegusi savas vēsturiskās attīstības kalngalus, un reizē ar to saasinājās arī šķiru sabiedrības pretrunas, kas aizvien jūtamāk sāka ārdīt tās pamatus. Nepārtrauktie kari II un I gadsimtā pirms mūsu ēras vairākkārt palielināja vergu skaitu Itālijā. Iekarojot Galliju (58.—51. g. p. m. ē.), Romas impērija ieguva vairāk nekā miljonu vergu. Lētais vergu darbaspēks izraisīja katastrofisku stāvokli brīvajiem zemniekiem un amatniekiem. Radās daudz deklasētu elementu, kas pārtika no ubaga dāvanām. Auga plašu tautas slāņu neapmierinātība impērijas metropolē Romā, bet jo sevišķi Sicīlijā.

Labāks stāvoklis nebija arī apspiestajās kolonijās. Iekarotāji spēcīgākos pilsoņus aizdzina verdzībā. Aizvien palielinājās nodokļi milzīgās armijas un valsts pārvaldes uzturēšanai. Viss tas nepieredzēti saasināja sociālās attiecības, izraisīja mūžīgus nemierus un sacelšanās visos impērijas novados. Vergi, nabadzīgie zemnieki un amatnieki, kā arī apspiestās tautas aizvien biežāk sāka uzstāties pret bagātajiem vergturiem un saviem apspiedējiem. Attālākajos impērijas novados, lai skaitā arī Palestīnā, aizvien biežāk uzliesmoja apspiesto tautu stihiski nemieri. Taču līdz II gadsimta vidum Romas impērija bija ekonomiski, politiski un militāri pietiekami spēcīga, lai ātri un nežēlīgi izrēķinātos ar dumpiniekiem. Tautas masās zuda cerība uz atbrīvošanos pašu spēkiem. Aizvien vairāk sāka izplatīties ticība pārdabiskiem speķiem, kas iznīcinās netaisnības valsti un nodibinās labāku, taisnīgāku kārtību. Radās milzu daudz sludinātāju un praviešu, kas, balstoties uz nomākto tautas slāņu ilgām pēc labakas dzīves, aicināja tautu paļauties uz dievu kā vienīgo taisnības iemiesojumu.

Oficiālā Romas valsts reliģija nevarēja piepildīt nabadzīgo slāņu un vergu ilgas. Jupiters, Marss, Venēra un citi romiešu dievi bija saistīti ar ienīstajiem apspiedējiem, un beidzamā laikā arī paši Romas imperatori pavēlēja godināt savu personību tāpat kā dievus. Ir saglabājies nostāsts, ka ķeizars Vespasiāns (69.— 79. g.) mirdams izsaucies: «Šķiet, es kļūstu dievs.» Romas dievu un ķeizaru godināšanas kultu atzina tikai valdošās šķiras. Tautai tas bija svešs, tāpēc lielās impērijas novados un metropolē radās labvēlīgi priekšnoteikumi kristīgajai mācībai. Arī kristīgā mācība būtībā nebija neķas jauns. Visas austrumu tautas jau sen pazina un piekopa reliģiskus kultus, kuru pamatā ir mācība par to, ka dievs cilvēku labad cieš, mirst un ceļas augšā no miroņiem. Tautas ticēja ari dvēseles nemirstībai un aizkapa dzīvei. Nebija sveša arī trīsdievības ideja vienā personā. Plaši pazīstams bija arī jaunavas un reizē dievmātes mīts, upura jērs, ziemas, pavasara un vasaras svētki. Visvairāk kristiānisms ir patapinājis no seno jūdu ticības. Vecā derība pārņemta pilnīgi. Jaunā reliģija ne tikai daudz ko patapinājusi no senajiem jūdiem, tā pat radusies viņu vidē. Pirmie kristieši uzskatīja sevi par «vienīgajiem īstajiem izraēļa bērniem», un tikai 100 gadus pēc kristiānisma izcelšanās, aptuveni 150 gadā, baznīcas tēvs Justīns varēja teikt, ka «kristiešu, kas cēlušies no pagāniem, ir vairāk nekā to, kas cēlušies no jūdiem». Te jāņem vērā ari tas, ka pirmo kristiešu draudzes formējas ne tikai ortodoksālā jūdaisma ietekmē., bet ari stiprā grieķu un romiešu kultūras ietekmē, kura toreiz bija sasniegusi savas attīstības kalngalus.

Taču patapinājumi no daudzām pagānu reliģijām nebija vienīgais un galvenais kristīgās mācības uzvaras cēlonis. Šie patapinājumi tikai sekmēja tās izplatīšanos, jo tautas tur redzēja daudz ko tādu, kas viņām bija pazīstams agrāk. Tāpat kā jebkura ievērojama vēsturiska kustība, arī kristiānisms sniedza tautas masām kaut ko jaunu, jo citādi tas nekad nekļūtu par lielas valsts valdošu reliģiju. Neraugoties uz neskaitāmiem patapinājumiem, kristīgā mācība daudzējādā ziņā atšķiras no agrāk pazīstamām reliģijām, un jo sevišķi tā atšķīrās savas darbības pirmajos gadsimtos. Pirmās kristiešu draudzes pilnīgi atmeta gan pagāniskos upurēšanas paņēmienus, gan arī rituālās ceremonijas. Šo parādību F. Engelss nosauca par revolucionāru soli. Kristīgās ticības sludinātāji atmeta visus etniskos ierobežojumus un visām tautām un ciltīm, vergturiem un vergiem, brīvajiem un apspiestajiem sludināja vienu un to pašu dievu. Beidzot kristīgo reliģija, kas radās tad, kad saira vergturu sabiedrība, asi nosodīja antīko kultūru un kārtību. Tāpēc tā pārdzīvoja vergturu formāciju, ko nespēja pārdzīvot citas senās reliģijas. Te patiesības labad jāpiebilst, ka, atzīstot vergus un vergturus par vienlīdzīgiem dieva priekšā, kristīgo mācība tomēr arī pirmajos savas darbības gadsimtos nekad neuzstājās pret verdzību, bet vienmēr pasvītroja, ka ikvienam kalpam jācienī savs kungs un tam jākalpo no sirds.

Sados apstaros radās pirmās kristīgo draudzes Mazāzijā, kad Romas leģioni (66.—73. g.) nežēlīgi apspieda daudzos jūdu dumpjus. Tas komplektējās galvenokārt no vergiem, nabadzīgajiem zemkopjiem, ganiem un amatniekiem. Cellss rakstīja, ka 11 gadsimta vidū kristīgie «cenšas izplatīt savu mācību vienīgi neizglītoto un neprātīgo cilvēku vidū, jo tie nezina filozofiju. Par viņu upuriem galvenokārt kļūst vergi, sievietes un bērni». Par kristītajām verdzenēm min arī Plīnijs. Nav pilnīgi nekādu ziņu par pirmo kristiešu grēksūdzēm, kristīšanu vai citiem rituāliem. Nebija arī kardinālu, bīskapu, dekānu un vispār nekādā baznīcas aparāta. Draudzei mācību sludināja kāds no tās locekļiem. Ticīgo draudžu iekšējo dzīvi kristiānisma izcelšanās periodā F. Engelss raksturo par patiesi darvinisku cīņu eksistences dēj. Strīdējās ticīgie par to, vai jāievēro «Mozus likumi», vai drīkst upurēt elku dieviem un ēst to dzīvnieku gāju, kuri upurēti dieviem un Romas imperatoriem. Baznīca un bīskapijas radās daudz vēlāk. Reizē ar to, protams, radās arī attiecīgie rituāli, ceremonijas un kulta priekšmeti.

Pirmie kristieši nepazina krusta kultu. Kristīgo rakstnieks Municijs Fēlikss otrā gadsimta beigās savā rakstā «Oktāvijs», polemizēdams ar pagāniem, rakstīja: «Mēs negodājam krustus un nevēlamies tos. Tie esat jūs, kas turat koka elkus, jūs pielūdzat arī koka krustus kā savu dievu piederumus.» Kristīgie, tāpat kā citu antīko reliģiju ticīgie, krustu toreiz uzskatīja par fetišu, kam piemīt kaut kāds iekšējs noslēpumains spēks, ar kura palīdzību var aizbaidīt ļaunos garus. Ari vēlāk kristīgie krustiņus nēsāja kaklā nevis kā savas ticības apliecinājumu, bet gan kā amuletu, kas nes laimi, pasargā no dažādām likstām; ar tā palīdzību varot padzīt nešķīsto garu, plēsīgu zvēru vai ļaunu cilvēku. Toreiz krustam bija apmēram tāda pati nozīme ka mūsdienu baznīcu zvanam vai svecei, kuru skaņas un gaisma pēc baznīcas izskaidrojuma atbaidot ļaunos garus no ticīgo sapulcēšanās vietām. Tādus pašus krustus nēsāja priesteri un pat valdnieki tūkstošiem gadu pirms mūsu ēras. Mūsdienu krusta kultu radīja baznīca, lai ar tā' palīdzību vairāk ietekmētu ticīgos, turētu tos padevībā un verdzībā, lai katrs ar pateicību dievam «nestu savu krustu», jo tikai tādējādi varot iemantot mūžīgo un bezrūpīgo dzīvi debesīs.

PESTĪTĀJS PIE KRUSTA

Ikvienā katoļu baznīcā vēl šodien daudzās svētbildēs līdzās cilvēku, eņģeļu, dieva un viņa svēto attēliem diezgan bieži redzami ari dažādu dzīvnieku zīmējumi. To pašu var sacīt par skulptūrām, kokgriezumiem, bareljefiem, freskām un logu vitrāžām. Suns, ēzelis, vērsis, gailis, zivs, ļoti bieži balodis kā svēta gara simbols, retāk lauva, kamielis, zirgs un citi dzīvnieki līdzās neskaitāmiem svētajiem gan miermīlīgi, gan dusmīgi raugās uz ticīgajiem. Ziemas svētkos katoļu baznīcās ierīko pat Betlēmes stalli ar silēm, sienu, aizgaldiem un, protams, dažādu mājlopu mulāžārn.

Baznīcās godināmo dzīvnieku pulkā īpaša vieta ir aunam. Bieži sprogaina dzīvnieka statujai ierādīta vēl izcilāka vieta nekā daudziem svētajiem. Tas nereti novietots pat virs galvenā altāra, blakus vai arī virs

svētajiem sakramentiem. Agnus dei, qui tollis peccata rnundi, miserere nobis jeb «dieva jērs, kas nes pasaules grēkus, apžēlojies par mums», — šos vārdus min vissvinīgākajās katoļu lūgšanās un tos attiecina uz pašu dieva dēlu. Tātad «Agņus dei» un Jēzus šajā gadījumā ir viens un tas pats. Kāpēc tas tā, kāpēc nevar lūgt tieši Jēzu, bet gan dieva jēru, ja pielūdzamā persona ir viena un tā pati? Teologi to izskaidro pavisam vienkārši: tā esot veca tradīcija, simbolisks tā paša dieva apzīmējums kopš apustuļu laikiem, un baznīca ievēro pirmo kristiešu tradīcijas.

Būtībā aunu godināja daudz agrāk, un šīs tradīcijas saknes sastopamas daudzos pagānu rituālos jau tūkstošiem gadu pirms mūsu ēras. Jērus, teļus, vēršus, baložus, kazlēnus un citus dzīvniekus upurējušas dieviem itin visas senās ganu tautas Mazāzijā, Indijā, Ķīnā, Eiropā un Āfrikā. Vēsture pazīst dažādus upura veidus, gan sadedzinot dzīvniekus uz altāra, iemetot jūrā vai arī apēdot tos kopīgās vakariņās vai pusdienās. Sai ceremonijai vienmēr ir bijis krasi izteikts reliģiskas dabas saturs. Tā bija vajadzīga, lai pielabinātu dievu, lai kopīgajā maltītē cilvēki samierinātos ar pārdabiskajām būtnēm. Ceremonijas vadīja pagānu priesteri, un pēc attiecīga rituāla ticīgie ne vien ziedoja dieviem, bet arī paši mielojās ar svētku galda labumiem un tādā veidā vienojās un izlīga ar dieviem. Sis ieradums bija dziļi iesakņojies seno tautu mitoloģijā un tik plaši izplatīts, ka to sākumā piekopa pat pirmie kristīgie. Ikviena ģimene svētkiem gatavoja upura jēru vai arī kazlēnu tāpat kā maizi vai vīnu, un izskaust šo ieradumu nebija tik vienkārši. Tāpēc kristīgā baznīca šo antīkās reliģijas vispopulārāko rituālu pakāpeniski pārņēma savā arsenālā, vēl vairāk to mistificēja, gadsimtos pārveidoja, līdz radās vel mūsu dienās sastopamie «dieva jēri», «svētie vakarēdieni», maizes un vīna noslēpumainās pārvērtības Kristus miesā un asinis.Pētot pirmo kristiešu darinātos reliģiskā kulta piederumus, kā arī sadzīves priekšmetus katakombās, pie

sienām un uz kapu akmeņiem saglabājušos zīmējumus, līdzās krustam visbiežāk sastopam arī auna attēlu. Jēzu pie krusta nevaram atrast līdz pat VIII gadsimtam. Toties auns, kas simbolizē noteiktu dievu, pie tam auns kopā ar krustu sastopams jau daudz agrāk.

Sī simbola pirmsākums meklējams jau vēdu mitoloģijā. Vai tā ir nejaušība, ka seno indiešu saules dēls un reizē arī uguns dievs Agni izrunas ziņā ir ļoti līdzīgs vēl šodien kristīgo baznīcās pielūdzamajam ag-nus dei (dieva jērs)? Ja senindiešu trisdievibā uguni simbolizēja krusts un tās iemiesojums bija saules dēls Agni, tad kristīgo mācībā tas pats jēdziens iemiesots noslēpumainajā aunā, kas senajos kristīgo zīmējumos attēlots kopā ar krustu un saules nimbu apkārt galvai. Tieši šāds «dieva jērs» ir attēlots uz pirmo kristiešu sar-kofagiem, kas vēl šodien glabājas Vatikānā {12. zim.), kā arī daudzajos mozaīkas zīmējumos un katakombu iemītnieku gaismekļos (13.,

14., 15., 16. zim.). Šo «dieva jēru» kopā ar krustu pēc dažādām pārvērtībām zīmēja uz altāriem, dievgaldiem, uz baznīcu vārtiem. Ari daudz vēlāk senindiešu dieva Agni un kristīgo «agrais dei» līdzība acīm redzama ne tikai pēc zīmējumiem. To varam saskatīt arī pēc vecās un jaunās derības rakstiem, ja tos salīdzinām ar senindiešu rakstu pieminekļiem. Vēdu mitoloģijā Agni attēlots kopā ar aunu, uz kura viņš uzsēdies, lai uguns liesmās un dūmos aiznestu debesu valdniekam cilvēku lūgšanas, bet Jāņa parādīšanās grāmatā jērs salīdzināts ar lāpu, ar mūžīgo gaismu. Saglabājies kāds pirmo kristiešu gaismeklis, kas attēlots auna figūras veidā. No krūtīm tam pil eļļa, uz sāniem un galvas uzzīmēts krusts, virs galvas putns, svētā gara simbols. Agniferus — nozīmē «tas kas nes Agni». Sajaukums kļuva tik pilnīgs, ka Vil gadsimta katoliskā formula «corporis agni margari-lam ingens» (dieva jēra miesas dārgā pērle) ir senā sanskrita formulas «Agni-Kaga-Maha-Ratnam» (Agni miesas lielais dārgums) tiešs atkārtojums, šo dārgumu (aunu kā Agni un uguns iemiesojumu) vēlāk sāka attēlot uz krusta tieši divu kociņu savienojumā, kur, tos berzējot, izlekusi dievišķās uguns pirmā dzirkstele. Auns uz krusta saules diska ietvarā atveidots uz kāda sena Kartāgas gaismekļa. Turpat uzzīmēts arī balodis. Ceturtajā un piektajā gadsimtā veidots auna tēls uz krusta redzams uz kanceles sv. Marka baznīcā Venēcijā, kā ari mozaīkas zīmējumos sv. Kozmas un Damiāna baznīcās. Pagānu dieva Agni un kristīgo dieva jēra identifikācija mūsu ēras pirmajos gadsimtos bija tik pilnīga, ka uz viena no sv. Severīna baznīcas bareljefiem auns attēlots figūru grupas centrā ar dievišķo nimbu virs galvas, bet abās pusēs tam apustuļi ar evaņģēlijiem rokās. Līdz pat VI gadsimtam aunu bieži vien zīmēja virs evaņģēlija grāmatām, bet uz Jūnija

Basa sarkofaga, kas darināts IV gadsimtā, auns attēlots kā to brīnumu autors, ko pēc evaņģēlija nostāstiem darījis tikai Jēzus, piemēram, uzcēlis Lācaru no miroņiem (17. zini.). Daudzos šī laikmeta zīmējumos-auns attēlots ar rētu sānos, no kuras traukā tek asinis gluži tāpat kā no Kristus sāniem mūsdienu baznīcas gleznās. Auns uz troņa, auns zārkā, auns uz krusta, auns virs evaņģēlija grāmatas — visi šie auni vai dieva jēri pirmo kristiešu izpratnē itin nemaz nelīdzinājās mūsdienu Jēzum, bet gan vēl atspoguļoja pagānu ticības upuru jērus, ar kuru starpniecību cilvēks var pielabināt bargo dievu debesīs un līdz ar to gūt sev kādu labumu. Acīm redzot arī leģenda par Kristus dzimšanu, dzīvi, mācību un nāvi vēl toreiz nebija tik pilnīga, kā tā ir šobrīd.

Toreiz ticīgie Kristu attēloja gluži tāpat kā jebkuru pravieti vai savas draudzes sludinātāju. Dažviet tam rokās evaņģēlijs, dažviet blakus auns ar krustu vai arī bez tā (18., 19. zim.). Līdz pat VIII gadsimtam nav darināts neviens krusts, neviens zīmējums ar krustā piekalta cilvēka attēlu.

Kad leģenda par dieva dēlu, kas cilvēka izskatā nonācis uz zemes, kļuva vairak pazīstama, kad šī leģenda kā valsts un valdnieku atzīta ticība sāka izplatīties ar valsts varas palīdzību, dabiski radās vajadzība pēc attiecīgiem uzskates līdzekļiem, pēc ticības simbolu lietišķiem un uzskatāmiem atveidiem. Priesteru kārta, kas jau bija organizējusies kristīgās baznīcas formā, sāka vairāk domāt par garīdznieku kadru sagatavošanu, par viņu disciplīnu un pakļautību vienam centram, par vienotu mācību un reliģisko ceremoniju rituālu un, protams, arī par vienādu ticības simbolu tulkošanu un šo simbolu apzīmēšanu visās kristīgo draudzēs un bīskapijās. Priesteri drīz vien pamanīja, ka leģenda par Kristus dzīvi un viņa mācību nesaskan ar šīs mācības līdzšinējiem grafiskajiem vai arī tēlainajiem atveidiem un līdz ar to nesekmē šīs mācībās tālāku izplatīšanos. Acīm redzami bija sajaukts pagānu dievs Agni ar kristīgo Jēzu, bet upura jērs jaucās pa vidu un mulsināja prātus ne vien tautai, bet arī kristīgo un pagānu priesteriem.

Jēdzieni Agni un agnus dei bija tikai vardu spele, bet būtībā Savistras dēls Agni, kas brīnišķa karta dzimis no Maijas, nevarēja būt nekas cits ka Kristus. Cienība pret rakstīto (šajā laikā jau bija sarakstīti evaņģēliji), kas loti sasaucās ar pagānu rakstu pieminekļiem, prasīt prasīja, lai Agni būtu atvietots ar Jēzu, lai mistiskā auna viela butu vēl mistiskāks cilveks-dievs.

Tradīcijām, ja tās dziļi iesakņojušas tautas sadzīvē, kuilura, mākslā un ražošanā, ir milzu spēks. Tāpēc ari šoreiz nevarēja vienkārši atmest vienu un radušos tukšumu aizvietot ar ko citu. Bija vajadzīgs zināms kompromiss, kaut kāds pārejas veids, simbols, kas radikāli nenoliegtu vienu un uzmācīgi neuzspiestu otru. Baznīca ta arī izdarīja. Savienojot Kristu ar dieva jēru, radās kut kas jauns, kas bija pieņemams abam pusēm. Radās auns ar cilvēka galvu un krusts pār tiem (20. zim.). Šāda veida zīmējumu ir ļoti daudz gan uz gaismekļiem, gan sarkofagiem, gan citiem pirmo kristiešu pieminekļiem, kas saglabājušies no mūsu ēras pirmajiem gadsimtiem. Patiesībā ari šoreiz kristīgo baznīca nedeva neko jaunu, savdabīgu, tā tikai patapināja jau sen pirms kristiešiem daudzām tautām pazīstamo jēdzienu, cilvēka un dzīvnieka mitoloģisku kombināciju. Sfinksi, kentauri, sirēnas, nimfas, vilkači un tamlīdzīgas pārdabiskas būtnes jau pirms kristiānisma mājoja cilvēku fantāzijā. Cilvēki tās pazina no leģendām, pasakām, dziesmām, zīmējumiem un skulptūrām.

Vēlāk auns pakāpeniski pazūd un viņu sāk atvietot pestītāja galva ar krustu virs tās (21. zim.). Kad ķeizarus, priesterus, dievus un varoņus attēloja kopā ar mistisko krusta zīmi, atkal atdzima seno pagānu simbolika. Pēc tam ap Kristus galvu jau parādījās saules stari un disks. Beidzot to sāka zīmēt arī uz krusta tieši koku savienojumā.

Līdz pat septītā gadsimta beigām cilvēka attēls uz krusta vēl nav sastopams. Acīm redzot no |aužu atmiņas vel nebija izgaisušas bailes no šī baigā nogalināšanas rika, ar kura palīdzību romieši sodīja galvenokārt vergus un barbarus. Kristu šaja laika visbiežāk attēloja kā parastu cilvēku ar krustu rokā, dažreiz ar nimbu virs galvas.

Baznīca ticīgos pakāpeniski pieradināja pie krusta. Tikai septītā gadsimta beigās nobrieda apstākļi, lai Jēzu varētu savienot ar krustu un attēlot to kā dievu vienā simbolā. Konstantinopoles koncils (692. g.) šai sakarā pieņēma speciālu dekrētu. Lūk, šī dekrēta teksts abata Dirona atstāstījumā: «Uz

dažām gleznām un godājamām svētbildēm var redzēt kristītāju, kas rada ar pirkstu uz jēru. Mēs atzīstam šo attēlu, izsakot pateicību; mums tas bija jēra — Kristus — mušu dieva augstākais pravietojums. Tā, atzīstot šos attēlus kā simbolus un emblēmas, mēs pašlaik uzskatām par labaku patiesību un žēlsirdību, tas ir, pilnīgu dievišķā likuma izteiksmi. Tātad, izstādot šos svētumus apskatei, mēs piekrītam, lai turpmāk uz svētbildēm agrākā jēra vietā dievu attēlotu cilvēka veidā. Mēs redzēsim vārda visaugstāko izteiksmi caur tā noniecināšanu. Vajadzīgs, lai attēls mums atgādinātu Kristu, dzīvu miesās, kas cietis un nomiris mūsu atpestīšanai un ar savu nāvi izpircis pasaules grēkus.»

Ieraduma spēks bija tik liels, ka, neraugoties uz Konstantinopoles koncila lēmumu, vēl ilgu laiku^ uz krusta zīmēja tikai Jēzus galvu vai arī aunu kopa ar krustu. Līdz pat XII gadsimtam darināja monētas, skulptūras, evaņģēlija grāmatu vākus, kokgrebumus baznīcas altāru izrotāšanai un daudzos kristīgo kulta piederumus, uz kuriem skaidri saskatāms īpatnējs pārejas periods, kad pestītāja cilvēciskais atveidojums jau sāk nomākt agrāko aunu. Romas pāvests Adrians I apstiprina koncila lēmumu un pavēl uz krusta zīmēt tikai cilvēku. Pestītājs jau kļūst redzams aizvien biežāk. To zīmē brīvā pozā, priestera tunikā, ar lūgšanā paceltām rokām, zem kājām attiecīgs paaugstinājums (22. zini.). Taču ļoti dzīvs vēl bija arī vecais ieradums. Zīmīga šajā ziņā ir Mandas bīskapa Giljoma Dirāna vēstule, kas uzrakstīta jau VIII gadsimtā: «Tā kā tumsa tagad izklīdināta un tā kā ir noskaidrojies, ka Kristus patiešām ir cilvēks, tad pāvests Adrians ir pavēlējis viņu attēlot cilvēka veidā. Nevis dieva jērs ir jāzīrnē uz krusta, bet pēc tam kad būs uzzīmēta cilvēka figūra, nekas netraucē zīmēt arī jēru vai nu apakšā, vai arī krusta pretējā pusē.»

Tādā veidā, sākot jau ar VIII gadsimtu, uz krusta sāk parādīties cilvēka attēls. Sākot ar XIII gadsimtu, zīmējumu aizstāj no koka, marmora vai arī no māliem izgatavota figūra, ko vēlāk ar naglām piestiprināja pie krusta. Vairāk nekā pēc tūkstoš gadiem, ilga un pacietīga darba rezultātā, kristīgo baznīcai izdevās radīt kaut ko jaunu, kas nebija pazīstams pagāniem.

Pestītāju pie krusta sak figurāli atveidot ar krasi izteiktiem ciešanu vaibstiem sejā, ar noliektu galvu, cēlos saliektām kāiām, ar asiņainām rētām, t. i., tādu, kā tas norakstīts Jāņa evaņģēlijā.

Var rasties jautājums: kur meklējams pirmsākums Jāna un citiem evaņģēlijiem, ja Kristus nemaz nav dzīvojis, io viņa nersonību nav izdevies un arī neizdosies dokumentāli oierādīt nevienam vēsturniekam, arheologam. etnogrāfam, nedz kādam citam no reliģiskajiem aizspriedumiem brīvam zinātniekam. Jāņa evaņģēlijs acīm redzami radies no senās leģendas oar piekaltā Prometeia un dieva Baala ciešanām. 1833. vadā Numīdijā atrasts loti vecs kapa ņiemineklis. uz kura attēlots Baals ar krustveidā izplestām rokām. Arī te, iādomā, izpaudusies seno indu simbolika. Jūdi, upurēiot jērus dieviem, pirms sadedzināšanas tos nogalināja uz krustveidā saliktiem diviem kokiem. Pie tam saskaņā ar rituālu pirms nogalināšanas iēra priekšējas kājas biia iānovieto uz viena koka, bet pakal-kāias un ķermenis — uz otra. Babiloniešu valoda šādu dzīvnieku nogalināšanas veidu sauca par krustā sišanu. Pilnīgi iespējams, ka šis senais reliģiskais rituāls jau daudzkārt pārveidots, tomēr vēl biiis kaut kādā veidā pazīstams tai laikā, kad rakstīts Jāna evaoģēliis, un tādējādi atstājis savu ietekmi uz vēlāko laiku leģendām. ko pārņēmusi savos svētaios rakstos kristīgo baznīca. Arī pārveidotais variantā Kristus misijas pamatideja tomēr saglabājusies tā pati. Upura jēru senie jūdi nogalināja un sadedzināja tāpēc, lai izpirktu savus grēkus. Pagānu priesteri šo aktu pārvērt;] mistiskā ceremonijā ar attiecīgu rituālu, kas pa-redzēia gan galas ēšanu, gan asinu dzeršanu, gan citāda veida noslēpumainas un vienkāršajai tautai nesaprotamas izdarības. Arī Kristus kulta būtība pamatos ir gluži tāda pati.

Sākot ar XIII gadsimtu, kristīgo baznīcas jau visur pie krusta sit tikai Jēzus tēlu. Auns pamazām nozūd un leģenda tiek saskaņota ar tās ārējo simbolu. Krusts sāk pakāpeniski apaugt ar dažādiem bībeles atribūtiem.

Dagdas-Asūnas lielceļa malā, kolhoza «Putj Ļeņina» teritorijā, vēl šodien stāv pirms gadiem trīsdesmit darināts koka krusts. Kas gan pie tā nav piestiprināts! Vispirms koka gailis (jādomā tas pats, kas trīs reizes dziedājis tai rītā, kad Pēteris zvērēdams noliedzis pazīšanos ar Jēzu), tad šķēps, stangas, niedre ar vālīti galā (laikam Arona rīkste), ādas pletne, miroņ-galva, divas zivis, dēlītis ar uzrakstu «I N R I», roka ar pieciem pirkstiem un kāpnes. Arī šo krustu, jādomā, tāpat kā visus pārējos, kādreiz svinīgā ceremonijā «iesvētīja» baznīckungs un dieva vārdā pavēlēja godināt kā sakramentāliju. Nu, bet ko gan nozīmē kāpnes pie krusta? Gluži tādas kāpnītes taču stāv gandrīz pie jebkuras lūkas uz kūtsaugšu. Kāda sieviņa teikusi, ka kāpnes esot bijušas vajadzīgas, lai noņemtu mirušo pestītāju no krusta, cita turpretī apgalvoja, ka kāpnes nozīmējot ce]u uz debesīm, jo, lūk, Jēkabs arī sapnī redzējis trepes, un «dieva eņģeļi pa tām uzkāpuši un nokāpuši» (1. Mozus gr., 28. nodaļa). Kāpēc gan eņģeļiem vajadzīgas kāpnes, pie tam tik garas, ja viņi var lidot? Ne jau velti viņiem ir spārni!

Sis krusts nav izņēmums. Gadījies redzēt arī krustus ar čūskām, biķeriem, evaņģēlija grāmatām, āmuriem, ērkšķu vainagiem un dažādiem citiem koka izgriezumiem un pat svēto attēliem. Sie pielikumi, protams, radušies vēlāk. Nav izslēgts, ka arī tagad atradīsies kāds pīķis vai metamais kauliņš, ko atjautīgs meistars pienaglos pie krusta izskata pēc. Un visus šos priekšmetus baznīca labprāt svētīs un liks ticīgajiem godināt, ja vien tie nerunās pretī dieva esamībai un baznīcas interesēm.

KRUSTA EMBLĒMA ĀRPUS BAZNĪCAS

Kopš sirmās senatnes, kad ar divu sakrustotu kociņu palīdzību cilvēks pirmo reizi mākslīgā ceļā ieguva uguni, līdz mūsu dienām krusts ir vairākkārt mainījis savu izskatu. Kristīgo baznīca ir pūlējusies vairāk nekā tūkstoš gadu, iekams šo seno zīmi un iās ārēio atveidu saskaņoja ar savu mācību un tādēmdi radīja krusta kultu. Bez tam krustam gan baznīcas, gan valsts ietekmē dažādās tautās un dažādos vēsturiskos apstākļos ir bijis tik daudz paveidu, ka visus tos nemaz nav iespējams pat uzskaitīt. Bezgala daudz, piemēram, ir heraldisko krustu jeb varonkrustu. Dažādām tautām tie gan formas, gan veidojuma ziņā bijuši un vēl šodien ir tik dažādi ka, šķiet, tiem nav nekā kopīga ar pirmsākumu. Visvairāk izplatītie ir grieķu, latīņu, vācu, franco, Lotringas, Maltas, Andreja un Jura krusta veidi. Bez tam ir pazīstami mēnessveida. zvaigžņveida, vītie, pītie, dobtie un grieztie, trīsstūr-veida, rombveida, dakšveida, čūskveida, apaļie, gredzenotie, asimetriskie, slīpie un taisnie krusti (23. zlm.).

Sevišķi plaši izplatīta ir sarkana krusta emblēma oz balta fona. Tā radusies pagājušajā gadsimtā, kad lielākās pasaules valstis 1864. gadā Šveicē atzina

Zenēvas konvenciju par palīdzības sniegšanu kara cietušajiem pilsoņiem. Sarkanā krusta zīmi pieņēma par šīs starptautiskās organizācijas emblēmu kā pateicību Šveices valstij, kuras karogā ir sarkans krusts uz balta fona. Šveices valdība un sabiedrība tolaik joti daudz pūlēiās un sniedza lielu palīdzību, lai šo organizāciju nodibinātu. Savā laikā Krievijā pastāvēja arī baltā krusta biedrība. Turcija un citas Tuvo un Vidējo Austrumu valstis musulmaņu reliģijas ietekmē sarkano krustu atvietoja ar sarkano pusmēnesi. Bez tam krusts daždažādos variantos plaši sastopams tautiskajos ornamentos jau kopš senseniem laikiem; protams, tā izcelšanās nekādi nav saistīta ar kristīgo baznīcu. un tam nav nekā kopīga ar mītu par Jēzu.

Viduslaikos apsīka zinātnes, kultūras un mākslas attīstība. Valdošā katoļu baznīca ar vismežonīgāko nežēlību izrēķinājās ar katru neticīgo, pat ar katru cilvēku, kas iedrošinājās apstrīdēt bībeles patiesīgumu, parādīt tās primitīvismu un naivumu vai arī pierādīt acīm redzamu muļķību. Protams, tādos apstākļos ne-biia nekādas iespējas nedz izpētīt, nedz arī dokumentāli pierādīt vai apstrīdēt bībclē, evaņģēlijos vai arī baznīcas tēvu rakstos atstāstītās tautas leģendas, dieva brīnumus, svēto dzīves aprakstus un pat vēsturiskus faktus. Baznīcas vara bija spēcīgāka par laicīgo valdnieku varu — valdniekus bieži vien kronēja pāvests vai viņa vasali bīskapi un kardināli. Dabiski, ka toreiz baznīcās un klosteros tapa un glabājās visi svarīgākie dokumenti, grāmatas un arhīvi, ka kristīgo baznīca darīja visu iespējamo, lai nostiprinātu un izplatītu savu mācību. Bez baznīcas ziņas un vadības nevarēja izdarīt nevienu arheoloģisku izrakumu, nedz uzrakstīt pasaulīgu grāmatu. Inkvizitori mežonīgi izrēķinājās ar

ikvienu brīvdomātāju un sadedzināja uz sārta ne vien viņu darbus, bet ari pašus autorus. Vēstures, tāpat ari citu zinātņu pamatā ilgu laiku bija bībeles vecā un jaunā derība, bet visu pārējo dieva vārdā atmeta un vajāja ar viduslaikiem raksturīgo barbarismu.

Baznīca šajā laikā nevis objektīvi pētīja krusta zīmes arhaisko izcelšanos un tās pirmatnējo nozīmi visdažādākās tautās, bet gan tirgojās ar brīnišķīgā krusta gabaliņiem un pārdeva tos speciālās kapsulās kā vislielāko svētumu. Tas bija izdevīgi ne tikvien tāpēc, lai izplatītu ticību, bet arī tāpēc, lai vairotu Vatikāna ienākumus. Tāpēc nav brīnums, ka līdz pat jaunākajiem un visjaunākajiem laikiem maz bija tādu drosminieku, kas vēsturiskās patiesības vārdā pacēla savu balsi pret baznīcu un reizē arī pret vergturu, feodālo un, beidzot, kapitālistisko valsts iekārtu. Tikai pagājušā gadsimta otrajā pusē un jau mūsu laikos vēsturnieki, etnogrāfi, arheologi, valodnieki, sociologi un citu nozaru zinātnieki sāka nopietni pētīt kristiānisma un baznīcas vēsturi. Visizcilākā nozīme šajā' ziņā nenoliedzami ir zinātniskā sociālisma pamatlicējiem — Marksam, Engelsam un Ļeņinam. Marksisms-ļeņinisms pirmo reizi vēsturē zinātniski nopamatoja reliģijas izcelšanos un pareizi novērtēja tās reakcionāro būtību, noteica strādnieku partijas un sociālistiskās valsts attieksmi pret šo šķiru sabiedrības palieku un ideoloģisko balstu.

Tagad ir savākts tik daudz senatnes pieminekļu un vēstures faktu, kas neapšaubāmi liecina, ka krusta zīmi ir plaši pazinušas daudzas tautas jau vairākus gadu tūkstošus pirms kristīgās baznīcas, ka baznīcas apoloģēti to vairs nav spējīgi nedz noliegt, nedz apstrīdēt. Tas pats jāsaka arī par dieva dēla un nevainīgās dievmātes mītu, ko šodien pārveidotā veidā vēl pauž Kristus mācība.

Var rasties jautājums: kā tad baznīca reaģē uz šiem faktiem, kā tā šos faktus šodien, atomu laikmetā, izskaidro ticīgajiem? Baznīca nebūtu baznīca un reliģija nebūtu mistikas un tumsības iemiesojums, ja tā ietu kopsolī ar zinātni. Bez bībeles un brīnumiem nevar iztikt ari šajā gadījumā. Parīzes sv. Egīla draudzes prāvests abats Ansoults savā laikā ir uzrakstījis grāmatu «Krusta kults pirms Jēzus Kristus». Viņš pēc sava prāta mēģina izskaidrot to faktu, ka jau pirms kristiānisma mistisko krusta zīmi pazinušas gandrīz visas antīkās tautas. So patiesību viņš mēģina saskaņot ar katoļu baznīcas mācību un nopamatot pat ar svētajiem rakstiem. Ansoults apgalvo, ka bībeles vecajā derībā neesot ne mazāko pazīmju, kas liecinātu par to, ka dievs licis godināt krustu kā cilvēku atpestīšanas simbolu, taču abats raksta: «Dievs neko nedara uzreiz, viņš izvairās no ātrām pārejām. Lai sagatavotu cilvēci piekaltā Kristus godināšanai, šīs grūtās un svarīgās lietas ieviešanai bija vajadzīgi vairāk nekā četrdesmit gadsimti. Dievs to iesāka kopš pasaules radīšanas. Sākumā viņš centās pieradināt cilvēkus pie ticības ar reliģisko rituālu palīdzību, kuru vidū krusta godināšana un upurēšana bijusi it kā lielais pareģojums Kristus ciešanām.» Viss jau būtu labi, ja abats Ansoults būtu zinājis, ko par šo lietu teicis viens no agrīnajiem baznīcas tēviem, proti, katoļu svētais Ter-tuliāns. Kad viņam mūsu ēras trešā gadsimta sākumā kristīgie aizrādīja, ka, lūk, pagāni pielūdzot krustu, viņš tiem atbildēja, ka tas ir nešķīstā gara darbs. Pats nelabais viņus uz to sakūdījis, lai maldinātu kristiešus un aizkavētu kristīgās mācības izplatīšanos. Kuram tad

ticēt? Viens no pirmajiem kristiešu teologiem — Ter-tuliāns, kas dzīvojis otrā gadsimta beigās un trešā sākumā, t. i., laikā, kad kristīgie vēl nepielūdza krustu, bet pagāni vēl to darīja, apgalvo, ka krusta pielūgšana ir velna viltīga izdoma kristīgo muļķošanai. Bet mūsdienu modernais katolicisma apoloģēts to pašu parā-dību iztulko kā dieva tālredzīgās politikas un gudrības izpausmi. Baznīcas aizstāvji un ticīgie droši vien tic gan vienam, gan otram, jo kā viens, tā otrs apgalvo muļķības. īstenībā taču zinātniskās patiesības nav ne viena, ne otra sacerējumos. Patiesība slēpjas tai apstāklī, ka abi šie apgalvojumi uzrakstīti dažādos laikos. Baznīca tos pasūtījusi un aizstāvējusi atbilstoši vēsturiskajiem apstākļiem un saziņā ar konkrētajām vajadzībām cīņā pret neticīgajiem.

Pētīdami un salīdzinādami dažādas reliģijas, padomju zinātnieki Jaroslavskis un Putincovs secināja, ka «dažādām tautām vienādos apstākļos ļoti bieži radās vienādi reliģiskie ticējumi, vienādi jēdzieni un teikas par dieviem un dievietēm, par šo dievu piedzimšanu, nāvi un augšāmcelšanos». So atziņu pilnīgi var attiecināt arī uz krusta zīmi un kultu. Pagānu reliģijās bija daudz tādu ticējumu, kas ļoti sīksti turējās tautu parašās un vēlāk iegāja kristīgās baznīcas mācībā. Ar to pa daļai ari izskaidrojami kristiānisma panākumi pagānu vidū.

Saules un uguns dievus pielūdza un joprojām pielūdz visas atpalikušās ciltis. Uz sauli nedrīkst skatīties, nevar rādīt ar pirkstu, ugunī nedrīkst spļaut, nedrīkst to mīdīt ar kājām vai citādi apgānīt. Vēl šodien visās katoļu baznīcās lieldienās svētī uguni. Sie un daudzi citi ticējumi tautā saglabājušies no senseniem laikiem, un kristīgo baznīca tos pārņēmusi no pagā-

niem. No zinātniskā viedokļa nav gandrīz nekādās atšķirības starp seno indiešu mitoloģiju un modernā kristiānisma pamatu pamatu: dievs tēvs, dievs dēls un svētais gars. Starpība tikai tā, ka mežonis pielūdza debesu spīdekli, ķīmiski fizioloģisku vai meteoroloģisku dabas parādību tāpēc, ka viņš to citādi nevarēja izskaidrot, bet mūsdienu ticīgais atzīst pārdabisku spēku tāpēc, ka tās pašas parādības gadu tūkstošiem ilgā cīņā ar materiālistisko pasaules uzskatu baznīca vēl vairāk mistificējusi un rūpīgi sargājusi no zinātniski nopamatota, vēsturiski pareiza izskaidrojuma. Ne bez pamata lielais franču domātājs Voltērs asprātīgi teicis, ka «reliģija izcēlās tad, kad pirmais blēdis sastapa pirmo muļķi». Sī asprātība, protams, neatklāj reliģijas sociālās un gnozeoloģiskās saknes. Taču, kas attiecas uz arhaiskā uguns ieguves rīka fetišizēšanu, tad jāsaka, ka neviens cits kā antīko reliģiju priesteri, bet vēlāk kristīgo baznīca darīja visu iespējamo, lai izveidotu krustu par savas ticības simbolu, par sakra-mentāliju pārdabisku spēku apliecināšanai un pielūgšanai. Viltodami patiesību, noklusēdami vai arī sagrozīdami vēstures faktus, baznīcas tēvi daudzus gadsimtus krāpa, muļķoja un vēl tagad muļķo vienkāršos cilvēkus. Viņi joprojām sludina noslēpumainu bijību pret pašdarinātu koka, akmens, marmora, dzelzs vai pat zelta krustveida elku vai tā attēlu uz papīra, uz baznīcas sienām, logiem, durvīm vai kulta piederumiem.

Zinātne neapšaubāmi pierādījusi, ka krusts bijis pazīstams jau sirmā senatnē — pirmatnējo cilvēku sabiedrībā. Krusta attēls radies no īpatnēja uguns_ ieguves rīka. 5o rīku un tā attēlu dziļā godbijībā skūpstīja un pielūdza senās Asīrijas, Babilonijas, Ēģiptes. Grieķijas, Romas un Mazāzijas, kā arī Ķīnas un Indijas pagānu priesteri gluži tāpat, kā to vēl šodien dara kristīgās baznīcas kulta kalpi un, diemžēl, ari ticīgie. Evaņģēliskā Kristus leģenda pakāpeniski savienojās ar krustu mūsu ēras pirmajā gadu tūkstotī, tad, kad apspiestajām šķirām tika uztieptas reakcionārās idejas. Krusta pakājē katoļu misionāri ne vien kristīja pagānus, bet «dieva vārdā» arī pieprasīja, lai vergs un dzimtcilvēks, bet vēlāk strādnieks un zemnieks nekurnēdami «nestu savu krustu» virs zemes ar cerībām uz labāku dzīvi pēc nāves.

Reizē ar darbaļaužu sociālo atbrīvošanos no eks-pluatatoru jūga, ar strauju zinātnes un kultūras uzplaukumu zinātniskās patiesības gaismā dilst arī krusta melnā ēna. Brīvā cilvēka brīvais saprāts aizslauka vēstures mēslainē visas pagātnes kaitīgās paliekas un izkliedē reliģiskā tvana indīgo miglu.

SATURS

Senatnes pieminekli Kā radusies reliģija .... Kā radies uguns kults .

Ugunskrusts.....

Trīsdievība un krusts

Ko māca vēsture ....

Kristiānisms un krusts .

Pestītājs pie krusta

Krusta emblēma ārpus baznīcas

П. СкуJA

ЧТО ТАКОЕ КРЕСТ?

Художник Р. Янсон Латвийское

государственное издательство На латышском языке

P. Skuja

KAS IR KRUSTS?

Redaktore M. Mure. Mākslinieciskais redaktors H. Purviņš. Mākslinieks R. Jansons. Tehniskais redaktors V. Freimanis. Korektore R. Veidemane. Nodota salikšanai 1960. g. 16. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 22. februārī. Papīra formats 70.хЮ8Уз2. 1.88 fiz. iespiedi.; 2,58 uzsk. iespiedi.; 2,32 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. JT 15090. Maksā 5 кар.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13958Mpl631. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīga 17. jūnija laukuma Nr. 1. Pasūt. Nr, 2996a.

1

Citāti ņemti no Latv. ev. lut. baznīcas virsvaldes 1960. gada izdevuma «Jaunā derība un psalmi». — Red.

Content

Skuja Pēteris Kas ir krusts

SENATNES PIEMINEKĻI

KĀ RADUSIES RELIĢIJA

КĀ RADIES UGUNS KULTS

ugunskrusts

TRĪSDIEVĪBA UN KRUSTS

КО MĀCA VĒSTURE

KRISTIĀNISMS UN KRUSTS

PESTĪTĀJS PIE KRUSTA

KRUSTA EMBLĒMA ĀRPUS BAZNĪCAS

SATURS

1